62022CC0242
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
M. CAMPOSA SANCHEZ-BORDONE,
predstavljeni 14. julija 2022 (
1
)
Zadeva C‑242/22 (PPU)
TL,
ob udeležbi
Ministério Público
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal da Relação de Évora (višje sodišče v Évori, Portugalska))
„Postopek predhodnega odločanja – Direktivi 2010/64/EU in 2012/13/EU – Področje uporabe – Pravica do tolmačenja, prevajanja in obveščenosti v kazenskih postopkih – Pojem bistvenega dokumenta – Izjava o istovetnosti in prebivališču v jeziku postopka, ki ga osumljenec ali obdolženec ne razume – Neobstoj tolmačenja in prevajanja – Neizpolnjevanje pogojev za pogojno obsodbo zaradi odsotnosti z navedenega naslova – Pravnomočen sklep o preklicu pogojne obsodbe – Možnost preklica – Pravnomočnost“
1.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na uporabo direktiv 2010/64/EU (
2
) in 2012/13/EU (
3
) v kazenskem postopku, v katerem je portugalsko sodišče moldavskega državljana (TL), ki razume le romunščino, uradni jezik njegove države, obsodilo na tri leta zapora.
2.
V obsodilni sodbi se je sodišče odločilo, da odloži izvršitev kazni pod določenimi pogoji. Eden od pogojev je bil, da je TL mogoče najti na naslovu, ki ga je navedel v „izjavi o istovetnosti in prebivališču“ (v nadaljevanju: IIP). Ker ga na tem naslovu niso našli, je bila pogojna obsodba preklicana, TL pa je moral na prestajanje kazni v zapor.
3.
Tribunal da Relação de Évora (višje sodišče v Évori, Portugalska) je glede na to, da pri pridobivanju IIP in drugih postopkovnih formalnostih ni bil prisoten tolmač, nekateri dokumenti pa niso bili prevedeni v romunski jezik, Sodišče vprašalo za razlago obeh navedenih direktiv v zvezi z neveljavnostjo dejanj, opravljenih brez upoštevanja njunih določb.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2010/64
4.
Člen 1 („Vsebina in področje uporabe“) določa:
„1.   Ta direktiva določa pravila glede pravice do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih in postopkih za izvrševanje evropskega naloga za prijetje.
2.   Pravica iz odstavka 1 se uporablja za osebe od trenutka, ko jih pristojni organi države članice z uradnim obvestilom ali kako drugače obvestijo, da so osumljeni ali obdolženi storitve kaznivega dejanja, do zaključka postopka, kar pomeni do končne ugotovitve, ali so storili kaznivo dejanje, vključno, če pride v poštev, z izrekom kazni in obravnavo vseh pritožb.
[…]“
5.
Člen 2 („Pravica do tolmačenja“) določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da se osumljencem ali obdolžencem, ki ne govorijo ali ne razumejo jezika zadevnega kazenskega postopka, nemudoma zagotovi tolmačenje med kazenskim postopkom pred preiskovalnimi in sodnimi organi, vključno med policijskim zaslišanjem, med zaslišanji pred sodiščem in na katerem koli potrebnem vmesnem zaslišanju.
[…]“
6.
Člen 3 („Pravica do prevajanja bistvenih dokumentov“) določa:
1.   Države članice zagotovijo, da se osumljencem ali obdolžencem, ki ne razumejo jezika zadevnega kazenskega postopka, v razumnem roku zagotovi pisni prevod vseh dokumentov, ki so bistveni za omogočanje uveljavljanja njihove pravice do obrambe in za zagotovitev pravičnega postopka.
2.   Bistveni dokumenti vključujejo vsako odločbo o odvzemu prostosti, vsako obtožnico in vsako sodbo.
3.   Pristojni organi za vsak primer posebej odločijo, ali je bistven še kakšen drug dokument. Osumljenci ali obdolženci ali njihov pravni svetovalec lahko v ta namen vloži utemeljeno zahtevo.
[…]“
2. Direktiva 2012/13
7.
Člen 2 („Področje uporabe“) določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, do zaključka postopka, torej dokončne in pravnomočne odločbe o tem, ali je osumljena oziroma obdolžena oseba storila kaznivo dejanje in glede na primer, vključno z izrekom kazni ter odločitvijo o vseh pritožbah.
[…]“
8.
Člen 3 („Pravica do obveščenosti o pravicah“) določa:
1.   Države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe zaradi učinkovitega uveljavljanja procesnih pravic v skladu z nacionalnim pravom nemudoma obveščene vsaj o naslednjem:
[…]
(d) pravici do tolmačenja in prevajanja;
[…]“
9.
Člen 8 („Vodenje evidence in pravica do pritožbe“) določa:
„[…]
2.   Države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe ali njihov odvetnik v skladu s postopki nacionalnega prava pravico do izpodbijanja odločitev pristojnih organov zaradi opustitve ali zavrnitve pravice dostopa do informacij v skladu s to direktivo.“
B.
Portugalska zakonodaja. Código de processo penal (
4
)
10.
V skladu s členom 57 („Status obdolženca“) ima status obdolženca vsaka oseba, proti kateri je bila vložena obtožnica ali zahtevana preiskava v kazenskem postopku.
11.
Člen 61 („Procesne pravice in dolžnosti“) v odstavku 1(h) priznava obdolžencu pravico, da ga pravosodni organ ali organ kriminalistične policije, na vabilo katerega se mora odzvati, v kateri koli fazi postopka ob upoštevanju z zakonom določenih izjem obvesti o njegovih pravicah.
12.
Člen 92 („Jezik dejanj in postavitev tolmača“) določa, da se v pisnih in ustnih procesnih dejanjih uporablja portugalski jezik; kadar pa v postopku sodeluje oseba, ki tega jezika ne zna ali ga ne obvlada, se postavi tolmač.
13.
Člen 113 („Splošna pravila o uradnih obvestilih“) v odstavku 10 določa, da se uradna obvestila obdolžencu lahko vročajo njegovemu odvetniku ali zagovorniku. Izjema so obvestila, ki se nanašajo na obtožnico, sklep o preiskavi, določitev datuma sojenja in sodbe ter na uporabo prisilnih ukrepov, ki jih je treba prav tako vročiti odvetniku.
14.
Člen 119 („Neveljavnost, ki je ni mogoče odpraviti“) navaja šest primerov neveljavnosti, ki jih ni mogoče odpraviti in jih je treba presojati po uradni dolžnosti v vsaki fazi postopka. (
5
)
15.
V skladu s členom 120(1) („Neveljavnosti, ki jih je treba uveljavljati“) mora zadevna oseba, če ne gre za neveljavnost, navedeno v členu 119, vsako neveljavnost uveljavljati. V odstavku 2 te določbe so navedene neveljavnosti, ki jih je treba uveljavljati, med katerimi je „nepostavitev tolmača v primerih, ko je to po zakonu obvezno“ (točka (c)).
16.
V skladu z odstavkom 3 tega člena je treba te neveljavnosti uveljavljati:
–
v primeru neveljavnosti dejanja, pri katerem je bila udeležena zadevna oseba, preden je dejanje končano (točka (a));
–
v primeru neveljavnosti, ki se nanaša na predkazenski postopek ali preiskavo, do konca razprave o predkazenskem postopku ali, če preiskave ni, v petih dneh od vročitve sklepa o koncu predkazenskega postopka (točka (c)).
17.
Člen 196 („Izjava o istovetnosti in prebivališču“) določa, da pravosodni organ ali organ kriminalistične policije zahteva IIP od vsake obdolžene osebe. Za namene vročanja mora ta oseba navesti svoje prebivališče, kraj dela ali drug naslov po lastni izbiri.
18.
V skladu s členom 196(3) je treba v IIP zabeležiti, da je bil obdolženec obveščen o:
–
obveznosti, da se odzove na vabilo pristojnega organa ali da je na voljo pristojnemu organu, če to od njega zahteva zakon ali če je o tem ustrezno obveščen;
–
obveznosti, da ne sme spremeniti prebivališča ali ga zapustiti za več kot pet dni, ne da bi pristojni organ obvestil o novem prebivališču ali kraju, kjer ga je mogoče najti;
–
tem, da se nadaljnja obvestila pošljejo po pošti na navedeni naslov, razen če obdolženec sporoči drug naslov z vlogo, ki jo dostavi ali pošlje s priporočeno pošto tajništvu sodišča, pri katerem takrat teče postopek;
–
tem, da neupoštevanje določb iz prejšnjih alinej upraviči njegovo zastopanje po zagovorniku pri vseh procesnih dejanjih, pri katerih ima pravico ali dolžnost biti navzoč, ter da se bo obravnava opravila v nenavzočnosti v skladu s členom 333.
19.
Člen 495 („Neizpolnjevanje pogojev za pogojno obsodbo“) določa postopke, ki lahko privedejo do preklica pogojne obsodbe.
II. Dejstva, spor in vprašanje za predhodno odločanje
20.
TL, ki ne razume portugalskega jezika in ga ne govori, je bil 10. julija 2019 izdan sklep o uvedbi preiskave proti njemu.
21.
Ta sklep je bil „napisan v portugalščini in preveden v uradni jezik Moldavije, romunščino, kot je razvidno iz tega sklepa, ki ga je podpisal [TL]“. (
6
)
22.
Istega dne je bila podana IIP brez sodelovanja tolmača za romunski jezik in ne da bi se dokument v ta jezik prevedel.
23.
V dokumentaciji IIP je ugotovljeno, da je bil TL poučen o obveznosti, da se odzove na vabilo organov in da mora sporočiti spremembo naslova, ter o posledicah neizpolnjevanja teh obveznosti.
24.
TL je bil navzoč na obravnavi, na kateri se je sodilo o njegovih ravnanjih ter na kateri je bil zaslišan in ga je zastopal odvetnik. V tem postopku je bil navzoč tudi tolmač, „postavljen za prevajanje dejanj na obravnavi“.
25.
S sodbo z dne 11. julija 2019, ki je postala pravnomočna 26. septembra 2019, je Tribunal judicial da comarca de Beja (sodišče prve stopnje v Beji) pogojno obsodilo TL na triletno zaporno kazen.
26.
Direção-Geral de Reinserção e Serviços Prisionais (generalni direktorat za rehabilitacijo in zavode za prestajanje kazni zapora, Portugalska) je večkrat neuspešno poskušal najti TL na naslovu, navedenem v IIP.
27.
Sodišče, ki je izreklo kazen, je 7. januarja 2021 izdalo sklep, s katerim je povabilo TL, naj pride na sodišče, da bi preverilo izpolnjevanje pogojev, določenih za pogojno obsodbo. Vabilo mu je bilo 12. januarja 2021 poslano s priporočeno pošto na naslov, naveden v IIP. Na enak način mu je bilo 6. aprila 2021 vabilo ponovno poslano.
28.
TL ni prišel na sodišče na datum, ki je bil naveden v vabilih.
29.
Tribunal judicial da comarca de Beja (sodišče prve stopnje v Beji) je 9. junija 2021 izdalo sklep o preklicu pogojne obsodbe TL in odredilo njegovo prijetje.
30.
Sklep o preklicu, ki je bil napisan v portugalščini in ni bil preveden v romunščino, je bil 25. junija 2021 vročen na naslov, naveden v IIP, in odvetniku TL. Ker zoper ta sklep ni bila vložena pritožba v za to določenem roku, je 20. septembra 2021 postal pravnomočen.
31.
TL je bil 30. septembra 2021 prijet zaradi prestajanja kazni. Od tega datuma mu je odvzeta prostost.
32.
TL je 11. oktobra 2021 imenoval novega odvetnika, da ga zastopa, in 18. novembra 2021 vložil pisno vlogo, s katero je predlagal razveljavitev sklepa o uvedbi preiskave, IIP, sklepa, s katerim je bil vabljen na sodišče, da pojasni okoliščine neizpolnjevanja pogojev za pogojno obsodbo, poskusov vročitve in sklepa o preklicu pogojne obsodbe.
33.
TL je v utemeljitev predloga za razveljavitev teh aktov navedel, da obvestil ni prejel, ker se je preselil na nov naslov. Tega ni sporočil, ker ni vedel, da je to dolžan storiti, niti ni vedel za posledice te opustitve, ker IIP ni bila prevedena v romunščino.
34.
Državno tožilstvo je predlogu za razveljavitev nasprotovalo in trdilo, da bi domnevne kršitve lahko pomenile kvečjemu relativno neveljavnost iz člena 120 ZKP, vendar so bili akti sporočeni odvetniku TL, ki se zoper njih ni pritožil in jih ni izpodbijal v roku, ki je bil za to določen.
35.
Sodišče, ki je izreklo kazen, je s sklepom z dne 20. novembra 2021 zavrnilo predlog za razveljavitev z utemeljitvijo, da: (
7
)
–
Kršitve, ki so v tem, da ni bila zagotovljena pomoč tolmača ter da nista bila prevedena IIP in sklep o preklicu pogojne obsodbe TL, so kršitve, ki povzročijo relativno neveljavnost, ki jo je mogoče uveljavljati samo z zakonsko določenimi pravnimi sredstvi. Če se roki za uporabo teh pravnih sredstev iztečejo, ne da bi bila uporabljena, se štejejo za odpravljene.
–
TL se je osebno udeležil postopka, bil je zaslišan in zastopal ga je odvetnik. Upoštevana je bila njegova pravica, da izrazi stališče glede vsake odločitve, ki bi ga lahko osebno prizadela, ki jo je lahko uresničeval njen odvetnik. Njegov odvetnik je prejel vsa obvestila o procesnih dejanjih, opravljenih med postopkom, zlasti o sodbi, sklepu o razpisu naroka za presojo izpolnjevanja pogojev za pogojno obsodbo in sklepu o preklicu pogojne obsodbe.
–
Vse vročene odločbe so postale pravnomočne, ker zoper njih ni bila vložena pritožba, zaradi česar je treba morebitne kršitve postopka šteti za odpravljene.
36.
TL se je zoper ta sklep pritožil pri Tribunal da Relação de Évora (višje sodišče v Évori), ki je Sodišču postavilo to vprašanje za predhodno odločanje:
„Ali je mogoče člene od 1 do 3 Direktive [2010/64] in člen 3 Direktive [2012/13] Evropskega parlamenta in Sveta samostojno ali v povezavi s členom 6 EKČP [Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin] razlagati tako, da ne nasprotujejo določbi nacionalnega prava, ki za to, da ni bil postavljen tolmač in niso bila prevedena procesna pisanja, ki so bistvena za obdolženca, ki ne razume jezika postopka, določa relativno neveljavnost, ki jo je treba uveljavljati, in ki dopušča, da je ta neveljavnost s potekom časa odpravljena?“
III. Postopek pred Sodiščem
37.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 6. aprila 2022.
38.
Sodišče je 12. maja 2022 ugodilo predlogu za obravnavanje zadeve po nujnem postopku.
39.
TL, portugalska vlada in Evropska komisija so predložili pisna stališča. Samo zadnji dve sta se udeležili obravnave 27. junija 2022.
IV. Presoja
A.
Uvod. Razmejitev predmeta razprave
40.
Čeprav je TL predlagal razveljavitev drugih aktov kazenskega postopka, (
8
) se je predložitveno sodišče osredotočilo na te tri: (a) IIP; (b) sklep, s katerim se je odredilo, da se TL povabi na sodišče, da razjasni okoliščine neizpolnjevanja pogojev za pogojno obsodbo; in (c) preklic te pogojne obsodbe. (
9
)
41.
V predlogu za sprejetje predhodne odločbe se izhaja iz teh predpostavk:
–
za spor se uporabljajo upoštevne določbe direktiv 2010/64 in 2012/13, čeprav ti direktivi še nista bili preneseni v nacionalno pravo; (
10
)
–
navedene določbe imajo „neposredni vertikalni učinek“ kot jasna, natančna in nepogojna pravila, ki posameznikom podeljujejo pravice;
–
tri akte iz točke 40 je mogoče uvrstiti pod pojem „bistveni dokumenti“ v kazenskem postopku;
–
nenavzočnost tolmača in neobstoj prevoda dokumentov, ki se nanašajo na te akte, v romunski jezik pomeni enega od primerov relativne (in ne absolutne) neveljavnosti, naštetih v členu 120 ZKP;
–
sporno je, ali je mogoče, kot je menilo sodišče prve stopnje, neveljavnosti zaradi opustitve tolmačenja in prevajanja šteti za „krite“, ker se zadevna procesna dejanja niso pravočasno izpodbijala.
B.
Uporaba direktiv 2010/64 in 2012/13
1. Na splošno
42.
S členom 2 Direktive 2010/64 se ureja pravica do ustnega tolmačenja (prav tako ustnih izjav), s členom 3 pa pravica do pisnega prevoda nekaterih bistvenih dokumentov. (
11
)
43.
V skladu s členom 3(1)(d) Direktive 2012/13 je treba osumljene ali obdolžene osebe nemudoma obvestiti o obeh pravicah (do tolmačenja in do prevoda bistvenih dokumentov).
44.
Tako člen 1(2) Direktive 2010/64 kot člen 2(1) Direktive 2012/13 določata začetek in konec obdobja, v katerem se uporabljata za kazenske postopke:
–
začetni trenutek je, ko pristojni organi države članice z uradnim obvestilom ali kako drugače osebo obvestijo, da je osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja;
–
končni trenutek je trenutek „zaključka postopka, kar pomeni […] končn[o] ugotovit[ev], ali so storili kaznivo dejanje, vključno, če pride v poštev, z izrekom kazni in obravnavo vseh pritožb“.
45.
V tej zadevi je treba upoštevati končni trenutek obdobja uporabe direktiv 2010/64 in 2012/13, torej zaključek postopka, ki se razume v pravkar opisanem smislu. Zato se direktivi ne uporabljata v fazah po razglasitvi sodbe (razen seveda v primeru pritožb zoper sodbo), s katero je bila zaključena razprava o storitvi kaznivega dejanja.
46.
Direktivi 2010/64 in 2012/13 torej ne vplivata na „postopek izvršitve pravnomočne odločbe kazenskega sodišča zoper osebo, obsojeno za kaznivo dejanje“, čeprav je del kazenskega postopka za druge namene. (
12
) To velja tudi, če so na tej stopnji sprejeti ukrepi, ki pomenijo omejitev obsojenčeve prostosti, kot je ukrep v tej zadevi ali kateri koli ukrep, sprejet v okviru prestajanja kazni v zavodu za prestajanje zaporne kazni (na primer preklic dovoljenja za izhod, preklic prestajanja kazni v zavodu odprtega tipa in podobno).
47.
Sodišče je imelo priložnost opredeliti okvire uporabe teh dveh direktiv:
–
člen 1(1) Direktive 2010/64 je treba razlagati tako, da se ta direktiva ne uporablja za postopek, ki „se po definiciji izvede po končni odločitvi o vprašanju, ali je osumljena oziroma obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, in – odvisno od primera – po obsodbi te osebe“; (
13
)
–
iz člena 1 in člena 2(1) Direktive 2012/13 izhaja „da postopek, katerega predmet ni ugotavljanje kazenske odgovornosti osebe, ne more spadati na področje uporabe Direktive 2012/13“. (
14
)
48.
Izključitev faz, ki sledijo razglasitvi sodbe, ni spregled, temveč zavestna odločitev zakonodajalca Unije, ki ni hotel razširiti pravic, priznanih z zgoraj navedenima direktivama, na te faze.
49.
Tako v zvezi s prestajanjem kazni, izrečene na podlagi ugotovitve krivde v sodbi, direktivi 2010/64 in 2012/13 obsojenim osebam ne priznavata enakih pravic kot osumljencem ali obdolžencem.
50.
Zato za težave v zvezi z odložitvijo izvršitve izrečene kazni, ki so že del faze izvršitve sodbe (torej po razglasitvi sodbe), ti direktivi ne veljata. Za preklic pogojne obsodbe niti ena niti druga direktiva ne zahteva, da obsojena oseba uživa pravice, ki jih obe direktivi poskušata varovati.
2. V postopku v glavni stvari
51.
V obravnavanem primeru se je IIP (ki je najbolj sporno dejanje in izvor tega, kar se je zgodilo v fazi odložitve izvršitve kazni) podala v času pred sojenjem in obsodbo.
52.
Namen IIP ni „ugotavljanje kazenske odgovornosti“, saj gre za ugotavljanje identitete in prebivališča „obdolženca“ zaradi vročanja uradnih obvestil. Prav tako IIP nikakor ne vpliva na odločitev, ali je obdolženec storil kazniva dejanja, ki se mu očitajo, ali ne.
53.
Vendar ima lahko IIP pomembne posledice za tiste, ki so prisiljeni podati tako izjavo (
15
), katere vpliv se razteza tako na sojenje obdolžencu v nenavzočnosti (ki je v skladu s členom 196(3)(d) ZKP mogoče, če ne izpolni obveznosti iz IIP) kot tudi na preklic pogojne obsodbe, kar se je v tem primeru tudi zgodilo. (
16
)
54.
Preklic pogojne obsodbe TL v tej zadevi ni mogoče ločiti od kršitev v okviru IIP: eno in drugo je treba obravnavati kot celoto, da bi se izognili izkrivljenemu dojemanju dogajanja v kazenskem postopku. (
17
)
55.
V tem okviru in glede na posledice IIP na nadaljnji postopek je smiselno, da predložitveno sodišče poudari njen pomen in jo opredeli kot bistven dokument. Njen prevod je nujen, da se osumljencem ali obdolžencem, ki ne govorijo ali razumejo jezika, v katerem poteka kazenski postopek, zagotovi, da v polni meri uveljavljajo pravico do obrambe, in se jim zagotovi pošten postopek (člena 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina)).
56.
Če torej IIP obravnavamo z vidika odločitev, s katerimi je povezana v tej zadevi (zlasti preklic pogojne obsodbe in sprejem v zavod za prestajanje kazni zapora, ki je temu sledil), menim, da bi moral TL imeti: (a) tolmača, ki bi ga lahko seznanil z obveznostmi, naloženimi s tem ukrepom, ter posledicami njegovega neupoštevanja; in (b) prevod IIP v jezik, ki ga razume.
57.
Skratka, menim naslednje:
–
člen 1(2) Direktive 2010/64 in člen 2(1) Direktive 2012/13 se načeloma ne uporabljata za procesna dejanja, opravljena med izvrševanjem sodbe, s katero se prekliče odločitev, da se kazen odvzema prostosti ne bo izvršila;
–
vendar se zgoraj navedeni predpisi uporabljajo, kadar ta procesna dejanja izhajajo iz kršitve obveznosti, naložene z IIP (v fazi pred izdajo sodbe), katere posledic obdolženec ni mogel poznati, ker ni poznal jezika, v katerem je bila IIP podana, in mu njena vsebina ni bila prevedena.
C.
Neposredni učinek direktiv 2010/64 in 2012/13
58.
Predložitveno sodišče domneva, da imata člena 2(1) in 3(1) Direktive 2010/64 ter člen 3(1)(d) Direktive 2012/13 neposredni učinek.
59.
S to presojo se strinjam, saj te določbe vsebujejo nepogojne in natančne izjave, naslovljene na države članice, katerih organi, zlasti pravosodni, morajo zagotoviti spoštovanje pravic, ki jih razglašajo.
60.
Ti členi imajo torej neposredni učinek, tako da se lahko posamezniki nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči.
61.
Člen 3(2) Direktive 2010/64 izrecno navaja tri vrste bistvenih dokumentov (in sicer „vsako odločbo o odvzemu prostosti, vsako obtožnico in vsako sodbo“ (odstavek 2)), (
18
) vendar dopušča možnost, da pristojni organi „za vsak primer posebej odločijo, ali je bistven še kakšen drug dokument“ (odstavek 3). (
19
)
62.
Če se člen 3 Direktive 2010/64 razume tako, menim, da je tudi sam nepogojna in natančna določba, čeprav seznam bistvenih dokumentov, ki jih navaja, ni izčrpen in se lahko glede na presojo pravosodnega organa kot taki štejejo tudi drugi dokumenti. Vsak osumljenec ali obdolženec ima pravico do prevoda vseh teh dokumentov, ne glede na to, na kateri odstavek člena 3 navedene direktive se nanašajo.
D.
Kršitev pravic do tolmačenja in prevoda ter do obveščanja o teh dveh pravicah
63.
Predložitveno sodišče se tako kot sodišče prve stopnje strinja, da sta bili v tem primeru kršeni pravici TL do tolmačenja in prevajanja bistvenih dokumentov, kot izhajata iz Direktive 2010/64.
64.
Vendar je v predložitveni odločbi kljub temu, da je to izrecno navedeno, manj pozornosti namenjene morebitni kršitvi pravice do obveščenosti iz Direktive 2012/13.
65.
Ti dve skupini kršitev bom obravnaval ločeno.
1. Pravici do tolmačenja in prevajanja
66.
Ker sta sodišče prve stopnje in predložitveno sodišče ugotovili, da sta bili ti pravici kršeni, tega ne bom podrobneje komentiral.
67.
Kar zadeva prevajanje, je treba osumljencem ali obdolžencem „bistvene dokumente“ v kazenskem postopku zagotoviti skupaj z različico v jeziku, ki ga razumejo. Ker Direktiva 2010/64 „ne napotuje na nacionalno pravo, [je treba ta pojem] šteti za samostojen pojem prava Unije in ga na njenem ozemlju enotno razlagati“. (
20
)
68.
Navedel sem že, da ni nobene ovire, da bi predložitveno sodišče odločilo, da je IIP bistven dokument v tej zadevi.
69.
V zvezi z ustnim tolmačenjem je treba obdolžencu, ki ne zna ali ne obvlada jezika akta, v katerem je dolžan podati IIP, zagotoviti tolmača, da lahko razume njegov pomen.
70.
Obveznost postavitve tolmača za IIP namreč brez večjih hermenevtičnih težav ne izhaja le iz Direktive 2010/64, ampak tudi iz nacionalne zakonodaje (člen 92 ZKP). S pridržkom, da to preveri še predložitveno sodišče, portugalska postopkovna ureditev tolmačenja v vsakem procesnem dejanju omogoča varstvo s tem povezane pravice osebe, ki ne zna portugalskega jezika. (
21
) Drugače pa je, ali se v postopkovni praksi ta pravica, ki jo priznava nacionalni zakon, dejansko spoštuje ali ne.
2. Pravica do obveščenosti
71.
Čeprav predložitveno sodišče namenja manj pozornosti obveščenosti o pravicah do tolmačenja in prevajanja v jezik, razumljiv obdolžencu ali osumljencu, je treba preučiti njeno uporabo v obravnavani zadevi.
72.
Pravica do obveščenosti je neposredno povezana s pravili Direktive 2010/64. (
22
) Cilj te direktive pa je „osumljencem ali obdolžencem zagotoviti pravico do tolmačenja in prevajanja v kazenskem postopku z namenom zagotovitve njihove pravice do poštenega sojenja“. (
23
)
73.
Pravica biti obveščen o pravicah do tolmačenja in prevajanja je v členu 3(1)(d) Direktive 2012/13 priznana vsem osumljencem ali obdolžencem.
74.
Menim, da portugalsko kazensko postopkovno pravo omogoča spoštovanje te pravice do obveščenosti, če se ustrezno uporabi člen 61(1)(h) ZKP. Tudi v tem primeru morebitnih nepravilnosti ne bo mogoče pripisati pravilu samemu, temveč temu, kako se to pravilo v praksi uporablja.
75.
Ker člen 61(1)(h) ZKP priznava pravico „obdolženca“, da ga pravosodni organ ali organ kriminalistične policije, na vabilo katerega se mora odzvati, obvesti o pravicah, ki mu pripadajo, morajo ti organi na podlagi razlage tega člena v skladu z Direktivo 2012/13 to osebo obvestiti, da sta ji tolmačenje in prevajanje na voljo v skladu z Direktivo 2010/64.
76.
Čeprav mora to ugotoviti predložitveno sodišče, vse kaže na to, da v tem primeru ta pravica do obveščenosti ni bila upoštevana od trenutka, ko se je IIP podala brez posredovanja tolmača za romunščino. Njegova odsotnost je torej pomenila, da TL ni mogel poznati pravic, ki jih je imel pri tem sodnem dejanju.
E.
Neveljavnost zaradi kršitve pravic, priznanih v direktivah 2010/64 in 2012/13
77.
Direktivi 2010/64 in 2012/13 ne vsebujeta nobenega pravila, na podlagi katerega bi morala kršitev pravic, priznanih v teh direktivah, kot neizogibno posledico povzročiti absolutno neveljavnost dejanj kazenskega postopka, s katerimi je bila ta kršitev storjena.
78.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča „je treba namreč, kadar neko področje ni urejeno s predpisi Unije, v nacionalnem pravnem redu vsake države članice v skladu z načelom procesne avtonomije določiti postopkovna pravila, ki veljajo za pravna sredstva pred sodišči, s katerimi se varujejo pravice, ki jih imajo osebe na podlagi prava Unije, vendar le če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in če se z njimi v praksi ne onemogoča ali čezmerno ne otežuje uveljavljanje pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti)“. (
24
)
79.
V obravnavanem primeru je torej pomembno, da nacionalni predpisi zagotavljajo obdolžencem in osumljencem možnost pravnega odziva na kršitev pravic iz direktiv 2010/64 in 2012/13, tako da te pravice prevladajo.
80.
Iz predložitvene odločbe izhaja, da v skladu z ZKP kršitev teh pravic pripelje do (relativne) neveljavnosti zadevnih procesnih dejanj, ki jo morajo zadevne osebe uveljavljati.
81.
Zlasti v skladu s členom 120(2)(c) ZKP je relativna neveljavnost sankcija, ki je določena za nepostavitev tolmača, kadar je to po zakonu (v tem primeru Direktivi) obvezno. Kot sem zagovarjal za drugo določbo ZKP, (
25
) bi morala ista sankcija veljati, če bistveni postopkovni dokument ni bil preveden.
82.
Na splošno menim, da ureditvi kazenskega postopka, uvedeni s členoma 119 in 120 ZKP, ni mogoče ugovarjati z vidika prava Unije. V skladu z načelom procesne avtonomije lahko države članice omejijo kvalifikacijo „neveljavnosti, ki jih ni mogoče odpraviti“ na tiste, ki izhajajo iz določenih kršitev, in podelijo kvalifikacijo „neveljavnosti, ki jih je treba uveljavljati“ tistim, ki izhajajo iz drugih, če se ohranita načeli enakovrednosti in učinkovitosti.
83.
V zvezi s tema dvema načeloma:
–
Člena 119 in 120 ZKP se uporabljata ne glede na to, ali so kršitve v okviru procesnega dejanja posledica kršitve nacionalnega predpisa ali prava Unije, tako da je kršitev načela enakovrednosti izključena.
–
Na splošno nič ne preprečuje, da je ugotovitev neveljavnosti pogojena s tem, da zadevna oseba dejanje izpodbija. Vendar pa je pogoj za to, da je tako izpodbijanje mogoče (torej da se spoštuje načelo učinkovitosti), da zadevna oseba z zadostno gotovostjo pozna vsebino tega dejanja, če je ta lahko v škodo njenim interesom.
84.
Če obdolženec ali osumljenec ne more razumeti pomena zadevnega procesnega dejanja in njegovih posledic, ker ne pozna jezika kazenskega postopka, so možnosti za njegovo učinkovito izpodbijanje in uveljavljanje njegove (relativne) neveljavnosti navidezne.
85.
Iz navedenega izhaja, da praviloma ni v skladu z načelom učinkovitosti nacionalni predpis (v tem primeru člen 120 ZKP), ki določa rok za izpodbijanje neveljavnega akta, katerega vsebine oseba, na katero je naslovljen, ker ni bilo tolmačenja in prevajanja v jezik, ki ga razume, ne razume.
86.
V tem primeru učinkovitost pravice do prevajanja in tolmačenja, ki jo varuje Direktiva 2010/64, in pravice do obveščenosti, ki jo zagotavlja Direktiva 2012/13, zahteva, da rok za izpodbijanje akta, ki je relativno neveljaven, začne teči od trenutka, ko je zadevna oseba v celoti seznanjena z njegovo vsebino v jeziku, ki ga razume. (
26
)
87.
V nasprotnem primeru bi bili kršeni člen 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče, ter člena 47 in 48 Listine, ki zagotavljata pravico do poštenega sojenja in spoštovanje pravice do obrambe obdolženca. (
27
)
F.
Neveljavnost in pomoč odvetnika
88.
Čeprav iz besedila vprašanja predložitvenega sodišča izhaja, da je omejeno na ugotovitev morebitne nezdružljivosti pravila nacionalnega prava, ki kot sankcijo za opustitev tolmačenja in prevajanja bistvenih procesnih dejanj kaznuje z relativno neveljavnostjo, z direktivama 2010/64 in 2012/13, so bili v sporu in na obravnavi izpostavljeni drugi dejavniki, ki bi lahko bili pomembni za zagotovitev koristnega odgovora temu sodišču.
89.
Prvi dejavnik je, kot je mogoče razbrati iz predložitvene odločbe, da je TL pomagal odvetnik, ki so mu bile vročene bistvene odločbe (med njimi sklep o preklicu pogojne obsodbe), ne da bi se zoper njih pritožil. (
28
)
90.
Odvetnik TL bi namreč lahko v ustreznem roku izpodbijal katero koli od teh odločb in trdil, da sta neveljavni, ker njegova stranka prav zaradi odsotnosti tolmača in prevoda dokumentov ni mogla poznati obveznosti, ki jih je prevzela z izpolnitvijo IIP.
91.
Pomoč odvetnika je obravnavana predvsem v členu 8(2) Direktive 2012/13: osumljene ali obdolžene osebe ali njihov odvetnik„imajo […] v skladu s postopki nacionalnega prava pravico do izpodbijanja odločitev pristojnih organov zaradi opustitve ali zavrnitve pravice dostopa do informacij“ o svoji pravici do tolmačenja in prevajanja.
92.
Pravica do izpodbijanja se torej v skladu z nacionalnimi pravili ne priznava le osumljencu ali obdolžencu, temveč tudi njegovemu odvetniku. Čeprav je razlaga teh pravil stvar predložitvenega sodišča, vse kaže na to, da so v skladu s to določbo Direktive 2012/13.
93.
Drugi dejavnik, povezan s prejšnjim, je, da je pasivnost odvetnika TL privedla do tega, da se ni pritožil zoper procesna dejanja, ki so bila obremenjujoča za njegovo stranko (zlasti sklep o preklicu pogojne obsodbe), čeprav so bila očitno neveljavna. (
29
)
94.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora pravosodni organ poleg pomoči odvetnika zagotoviti, da je osumljenec ali obdolženec (v tem primeru „arguido“) ustrezno obveščen o svoji pravici do tolmačenja in prevajanja. Pravica do pridobitve takih informacij izhaja neposredno iz člena 3 Direktive 2012/13, je zapisana v členu 61 ZKP in je priznana obdolžencu ali osumljencu kot zadevni osebi, torej ne glede na to, ali mu pomaga odvetnik ali ne.
95.
Torej pomoč odvetnika ne oprosti pravosodnih ali, odvisno od primera, policijskih organov od obveznosti, da obvestijo zadevno osebo o njeni pravici do prevoda bistvenih dokumentov kazenskega postopka in do tolmačenja ustnih izjav v jezik, ki ga razume. (
30
)
G.
Pravnomočnost
96.
Če portugalski sistem kazenskega postopka ne predvideva mehanizmov za revizijo (
31
) relativno neveljavnih aktov, ki so postali pravnomočni, mora predložitveno sodišče razjasniti, ali bi bilo vseeno mogoče ponovno obravnavati neveljavno odločbo, kakršna je obravnavana, za ponovno vzpostavitev skladnosti nastalega položaja s pravom Unije. (
32
)
97.
Ne da bi želel nadomestiti presojo predložitvenega sodišča, se sprašujem, ali ima preklic odložitve obsodbe na kazen odvzema prostosti v resnici lastnosti res iudicata ali pa ga je, nasprotno, mogoče spremeniti zaradi načel, ki veljajo za pogojno odložitev izvršitve kazni.
98.
Na splošno je namen teh načel omejiti sankcioniranje nekaterih kaznivih dejanj z zaporno kaznijo, če obstaja razumna možnost prihodnje rehabilitacije in se domneva, da obsojena oseba ne bo storila novih kaznivih dejanj. Sodni organi imajo na splošno tudi široko diskrecijsko pravico, da glede na spreminjajoče se okoliščine presodijo, ali naj v določenem trenutku izrečejo pogojno obsodbo, pri čemer niso nujno vezani na prejšnje odločitve, sprejete ob upoštevanju takrat obstoječih dejavnikov.
99.
S tega vidika ne verjamem, da bi bilo težko, če bi isto sodišče, ki je brez zaslišanja zadevne osebe preklicalo pogojno obsodbo, pozneje na njeno zahtevo in po tem, ko se je seznanilo z njenimi razlogi za neupoštevanje IIP, ponovno odložilo izvršitev kazni zapora.
100.
Tako bi se lahko sodišče, ki je izreklo pogojno obsodbo, zgledovalo – če se odmislijo razlike – po merilih, ki v skladu z Direktivo (EU) 2016/343 (
33
) urejajo obnovo kazenskega postopka, če je bilo obsojencu sojeno v nenavzočnosti. (
34
)
101.
Res je, da se Direktiva 2016/343 glede pravice do navzočnosti na sojenju ne uporablja za pogojne obsodbe (ki so po definiciji izrečene po sojenju). Vendar, če gre – kot v tem primeru – za procesno odločitev, ki vključuje odvzem prostosti, in zadevna oseba brez lastne krivde ni bila obveščena o pravici do zaslišanja pred sprejetjem odločitve, (
35
) menim, da Direktiva 2016/343 določa merila, ki jih je mogoče po analogiji prenesti na ta primer.
102.
Uporaba teh meril v primeru osebe, ki se iz razloga, na katerega ni mogla vplivati, ni udeležila obravnave v zvezi s preklicem pogojne obsodbe (ker ni znala jezika postopka ter ji ni bilo zagotovljeno prevajanje in tolmačenje, ni bila seznanjena z obveznostmi, ki izhajajo iz IIP), bi pomenila, da jo je treba po opravljeni obravnavi in po tem, ko je bila najdena, obvestiti o dejanjih, opravljenih v njeni nenavzočnosti. Od tega trenutka dalje se lahko odloči, da se na nenavzočnost ne bo sklicevala, zato da bi izpodbijala zakonitost tega dejanja, ali pa da želi, da se to dejanje ponovi, zato da bi v njem sodelovala. (
36
)
103.
Iz teh premislekov je razvidno, da varstvo, ki ga zaradi pravne varnosti zagotavlja nespremenljivost, značilna za pravnomočnost, po mojem mnenju ne zajema sodnih odločb, kot je ta v tej zadevi, izdanih v nenavzočnosti zadevne osebe, če se ta oseba brez svoje krivde ni zavedala obveznosti (prepovedi spremembe naslova), katere neizpolnitev je privedla do odvzema prostosti.
104.
Če predložitveno sodišče ne glede na zgoraj navedeno vztraja, da sta sporni sodni odločbi pravnomočni, je treba razjasniti, v kakšnem obsegu pravnomočnost pomeni nepremostljivo oviro za uporabo pravil prava Unije, katerih kršitev priznava samo predložitveno sodišče.
105.
Menim, da v sodni praksi Sodišča obravnavanje res iudicata kot meje primarnosti uporabe prava Unije še ni dovolj zrela, da bi razpršila vse dvome, ki jih ta institut povzroča v primeru nacionalnih sodnih odločb, ki so v nasprotju s pravom Unije. (
37
)
106.
Na prvi pogled je Sodišče priznalo, da lahko pravnomočnost, ki je posledica načela pravne varnosti, prevlada nad drugimi vidiki, povezanimi s kršitvijo predpisov Unije, tako da postanejo pravnomočne sodne odločbe, ker niso bile izpodbijane v zakonsko določenem roku, neizpodbojne. (
38
)
107.
Vendar pa je Sodišče po sodbi v zadevi Lucchini (
39
) bolj jasno uvedlo izjeme od absolutne prevlade res iudicata in v tem okviru razširilo pomen načel enakovrednosti in učinkovitosti, ki urejata interakcijo med pravom Unije in pravili držav članic, sprejetimi na podlagi njihove procesne avtonomije. (
40
)
108.
Sodišče je v nedavnih sodbah (
41
) razširilo področje uporabe izjem od nespremenljivosti nacionalnih pravnomočnih sodnih odločb prav s sklicevanjem na načelo učinkovitosti, da bi preprečilo neuporabo pravil prava Unije. (
42
)
109.
V zvezi z načelom učinkovitosti sodna praksa Sodišča zahteva analizo nacionalnih pravil glede na njihovo mesto v celotnem postopku. Upoštevati „je treba po potrebi načela zadevnega nacionalnega pravnega sistema, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka“. (
43
)
110.
V okoliščinah, kot so te v obravnavani zadevi, ko kršitev prava Unije pomeni hkrati kršitev členov 47 in 48(2) Listine, ki zagotavljata pravico do poštenega sojenja in spoštovanje pravice do obrambe obdolženca, mora nacionalno sodišče zagotoviti, da te pravice ne postanejo brezpredmetne, in v svojem pravnem sistemu najti procesno rešitev, ki omogoča njihovo uresničevanje.
111.
Portugalska vlada je med obravnavo vztrajala, da je tako rešitev mogoče najti v samem ZKP, ki sodišču, ki izreče kazen, dovoli, da ponovno preuči preklic pogojne obsodbe, tudi če zoper njega ni bila pravočasno vložena pritožba.
V. Predlog
112.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj Tribunal da Relação de Évora (višje sodišče v Évori, Portugalska) odgovori tako:
Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih ter Direktiva 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku:
–
se ne uporabljata za procesna dejanja, ki sledijo dokončni odločitvi o tem, ali je osumljenec ali obdolženec storil kaznivo dejanje, za katero se mu sodi;
–
se pa uporabljata za procesna dejanja pred omenjeno dokončno odločitvijo in za posledice, ki iz nje izhajajo za poznejša dejanja, če so bile v prvonavedenih kršene zadevne pravice;
–
ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki z relativno neveljavnostjo – ki jo je treba uveljavljati – sankcionira nepostavitev tolmača in neobstoj prevoda bistvenih procesnih dejanj, če obdolženec ali osumljenec ne razume jezika postopka, če: (a) začne razumni rok za izpodbijanje neveljavnega dejanja teči od trenutka, ko je bila navedena oseba v jeziku, ki ga razume, obveščena o svoji pravici do tolmačenja in prevajanja; in (b) se upoštevata člena 47 in 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki določata pravico do poštenega sojenja in spoštovanje pravice do obrambe obdolženca.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1).
(
3
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1).
(
4
)	Zakonik o kazenskem postopku, DL št. 78/87 z dne 17. februarja (v nadaljevanju: ZKP).
(
5
)	Ti primeri, h katerim spadajo še tisti, določeni v drugih zakonskih določbah, so: (a) nezadostno število sodnikov ali porotnikov, ki bi morali sestavljati sodišče, ali kršitev zakonskih določb o načinu določanja njihove sestave; (b) neuvedba postopka v smislu člena 48 s strani državnega tožilstva in nenavzočnost državnega tožilstva pri dejanjih, pri katerih se zahteva njegova navzočnost; (c) nenavzočnost obtoženca ali njegovega zagovornika v primerih, v katerih zakon zahteva njegovo navzočnost; (d) neobstoj predkazenskega postopka ali preiskave v primerih, v katerih sta po zakonu obvezna; (e) kršitev pravil o pristojnosti, ne da bi to posegalo v določbe člena 32, točka 2; (f) uporaba posebnega postopka v primerih, ki niso določeni z zakonom.
(
6
)	Predložitvena odločba, naslov II.III. Pod istim naslovom je v nadaljevanju mogoče prebrati, da za pomoč „obdolžencu“ pri tem dejanju niti pri IIP ni bil postavljen noben tolmač.
(
7
)	Točka I. II predložitvene odločbe.
(
8
)	In sicer sklep o uvedbi preiskave in vabila na sodišče (glej točko 32 teh sklepnih predlogov).
(
9
)	V istem smislu se je izreklo sodišče prve stopnje, ki je menilo, da se je TL skliceval na neveljavnost IIP, obvestila v portugalskem jeziku v skladu s členom 495(2) ZKP in sklepa o preklicu pogojne obsodbe.
(
10
)	Glede na predložitveno odločbo direktivi kot taki nista bili formalno preneseni v portugalsko pravo pred datumom, predvidenim za njun prenos. Komisija poroča (opomba 3 pisnega stališča), da je leta 2021 proti Portugalski sprožila postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ker ni ustrezno prenesla obeh direktiv. Portugalska vlada je na obravnavi dodala, da je uporaba pravil ZKP v praksi v skladu z vsebino direktiv 2010/64 in 2012/13.
(
11
)	Sodba z dne 15. oktobra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, točka 30).
(
12
)	Komisija v podporo nasprotnemu stališču navaja točki 54 in 55 sodbe z dne 27. maja 2019, OG in PI (Državno tožilstvo v Lübecku in Zwickauu) (C‑508/18 in C‑82/19, EU:C:2019:456), o nalogih za prijetje in predajo. V točki 54 te sodbe je mogoče prebrati, da lahko pojem „‚postopek‘, ki ga je treba razumeti široko, […] zajema kazenski postopek kot celoto, in sicer predkazenski postopek, kazenski postopek in postopek izvršitve pravnomočne odločbe kazenskega sodišča zoper osebo, obsojeno za kaznivo dejanje“.
(
13
)	Sodba z dne 9. junija 2016, Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, točka 37); moj poudarek.
(
14
)	Sodba z dne 16. decembra 2021, AB in drugi (Preklic amnestije) (C‑203/20, EU:C:2021:1016, točka 70).
(
15
)	ZKP uvršča IIP med „prisilne ukrepe“.
(
16
)	V primeru obsodbe se učinki IIP ohranijo do izvršitve kazni.
(
17
)	Podobna povezava med procesnimi dejanji je razvidna iz sodbe z dne 12. oktobra 2017, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, točki 30 in 31).
(
18
)	V skladu s pojasnilom v točkah od 44 do 50 teh sklepnih predlogov menim, da je treba pod pojmom odločbe „o odvzemu prostosti“ v tem okviru razumeti vsako odločbo, izdano pred sodbo, ne pa tistih, ki so bile izdane zaradi izvršitve sodbe. V nasprotnem primeru bi se preseglo področje uporabe Direktive 2010/64.
(
19
)	Sodba z dne 15. oktobra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686), točka 50: „predložitveno sodišče [mora], zlasti ob upoštevanju značilnosti postopka, ki se uporablja za kaznovalni nalog iz zadeve v glavni stvari […], ter značilnosti zadeve, o kateri odloča, ugotoviti, ali je treba pisni ugovor zoper kaznovalni nalog šteti za bistven dokument, ki ga je treba prevesti“.
(
20
)	Sodba z dne 3. septembra 2014, Deckmyn in Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, točka 15).
(
21
)	Člen 92 ZKP se nanaša samo na tolmačenje in ne na (pisno) prevajanje. Pri odpravi te pomanjkljivosti v zvezi z Direktivo 2010/64 ne bi smelo biti pretiranih težav, če bi se uporabilo načelo razlage, skladne s pravom Unije, tako da bi se pravilo iz tega člena po analogiji razširilo na prevod bistvenih dokumentov postopka, kot je portugalska vlada trdila na obravnavi. Vendar je razlaga člena 92 ZKP v izključni pristojnosti portugalskih sodišč.
(
22
)	Uvodna izjava 25 Direktive 2012/13.
(
23
)	Uvodna izjava 14 Direktive 2010/64. Na seznamu procesnih pravic iz člena 3(1) Direktive 2012/13, ki je kumulativen, imata pravici do tolmačenja in prevajanja bistveno vlogo: brez njiju obveščenost o ostalih pravicah lahko postane brezpredmetna.
(
24
)	Načela, na katera je bilo opozorjeno v točkah od 41 do 44 sodbe z dne 2. marca 2021, Prokuratuur (Pogoji dostopa do podatkov o elektronskih komunikacijah) (C‑746/18, EU:C:2021:152), in ki so bila potrjena v sodbi z dne 5. aprila 2022, Commissioner of An Garda Síochána in drugi (C‑140/20, EU:C:2022:258, točka 127). Obe sodbi sta se nanašali na dopustnost nekaterih dokazov, pridobljenih v kazenskem postopku s kršitvijo pravil Unije. Sodno prakso je mogoče smiselno prenesti na druge kršitve predpisov Unije, ki veljajo za kazenske postopke.
(
25
)	Glej opombo 21 teh sklepnih predlogov. Komisija meni enako (točka 31 njenega pisnega stališča) in dodaja, da „se zdi, da predložitveno sodišče izhaja iz načela, da se ta določba (člen 120(2)(c) ZKP) lahko po analogiji uporabi v primeru, če ni prevoda“.
(
26
)	Na obravnavi je portugalska vlada navedla ne samo, da je to v skladu z ZKP, ampak tudi, da mora sodišče, če ugotovi, da je prišlo do kršitve, kot je ta v obravnavanem primeru, sprejeti ustrezne ukrepe za odpravo nastalih kršitev.
(
27
)	V uvodni izjavi 5 Direktive 2010/64 je navedeno, da „ta direktiva spoštuje te pravice in bi se jo zato moralo ustrezno izvajati“.
(
28
)	Vendar sta Komisija in portugalska vlada na obravnavi navedli, da pri IIP ni imela niti odvetnika. To mora preveriti predložitveno sodišče.
(
29
)	Evropsko sodišče za človekove pravice meni, da ima obdolženec v skladu s členom 6(3)(c) EKČP pravico do pravne pomoči, ki je praktična in učinkovita, ne pa teoretična ali navidezna. Če se imenovani odvetnik izogiba svojim obveznostim, ni mogoče govoriti o učinkoviti pravni pomoči. Glej sodbo ESČP z dne 26. julija 2011, Huseyn in drugi proti Azerbajdžanu (EC:ECHR:2011:0726JUD003548505), točka 180.
(
30
)	Portugalska vlada je na obravnavi poudarila, da posredovanje odvetnika ne nadomesti zahteve iz člena 63(1) ZKP, da je osumljenec ali obdolženec osebno obveščen o določenih procesnih dejanjih tako, da jih bo razumel.
(
31
)	Z revizijo je mišljeno izredno pravno sredstvo, ki v nekaterih pravnih sistemih omogoča, da se na podlagi taksativno naštetih razlogov izpodbijajo pravnomočna procesna dejanja.
(
32
)	Kot je portugalska vlada trdila na obravnavi, ima sodišče, ki je izreklo kazen, taka pooblastila, kljub temu da pritožba ni bila vložena pravočasno.
(
33
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1).
(
34
)	Glej sodbo z dne 19. maja 2022, Spetsializirana prokuratura (Proces zoper obdolženca, ki je pobegnil), C‑569/20, EU:C.2022:401, o uporabi Direktive 2016/343 za osebe, obsojene v nenavzočnosti.
(
35
)	Člen 495(2) ZKP zahteva, da je obsojenec zaslišan, ko se odloča o izpolnjevanju pogojev pogojne obsodbe.
(
36
)	Tak je položaj v sporu, za katerega gre v sodbi z dne 13. februarja 2020, Spetsializirana prokuratura (Obravnava v nenavzočnosti obtoženca) (C‑688/18, EU:C:2020:94, točka 49).
(
37
)	Glej Turmo, A., „National res iudicata in the European Union: revisiting the tension between the temptation of effectiveness and the acknowledgement of domestic procedural law“, Common Market Law Review, 2021, zv. 58, št. 2, str. od 361 do 390.
(
38
)	Sodišče je opozorilo „na pomembnost načela pravnomočnosti tako v pravnem redu Unije kot v nacionalnih pravnih redih. Za zagotovitev stabilnosti prava in pravnih razmerij ter učinkovitega izvajanja sodne oblasti je namreč pomembno, da sodnih odločb, ki so postale pravnomočne […] po tem, ko so se iztekli roki zanje, ni več mogoče izpodbijati“. Sodba z dne 6. oktobra 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točka 28).
(
39
)	Sodba z dne 18. julija 2007 (C‑119/05, EU:C:2007:434), točka 63: pravo Unije „nasprotuje uporabi določbe nacionalnega prava, ki uzakonja načelo pravnomočnosti, kot je člen 2909 italijanskega civilnega zakonika […], če njena uporaba onemogoča vračilo državne pomoči, dodelitev katere pomeni kršitev prava Skupnosti in katere nezdružljivost s skupnim trgom je bila ugotovljena z dokončno odločbo Komisije“.
(
40
)	Sodba z dne 10. julija 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067), točka 54: „kadar na tem področju ni ureditve Unije, so pravila za izvajanje načela pravnomočnosti določena v nacionalnem pravnem redu držav članic na podlagi načela postopkovne avtonomije držav članic in ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti“.
(
41
)	Sodbe z dne 2. aprila 2020, CRPNPAC in Vueling Airlines (C‑370/17 in C‑37/18, EU:C:2020:260, točki 95 in 96); z dne 17. maja 2022, MA (C‑600/19, EU:C:2022:394); SPV Project 1503 in drugi (C‑693/19.
EU:C:2022:395); Impuls Leasing România (C‑725/19: EU:C:2022:396) in Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397).
(
42
)	Z načelom enakovrednosti običajno ni težav: pravnomočnost velja ne glede na to, ali se uporablja nacionalno pravo ali pravo Unije, tako da je kršitev tega načela izključena.
(
43
)	Sodba z dne 6. oktobra 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, točki 36 in 37). Moj poudarek.