62011CC0171_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Oberlandesgericht Düsseldorf v tem postopku najprej sprašuje, ali mora združenje zasebnega prava, ki med drugim določa tehnične standarde za proizvode na področju oskrbe s pitno vodo in na podlagi teh standardov certificira proizvode ali omogoči njihovo certificiranje, pri opravljanju teh dejavnosti spoštovati prosti pretok blaga, če se za proizvode, za katere so bili izdani takšni certifikati, v skladu z zakonom predvideva, da izpolnjujejo zahteve, ki veljajo za uporabo teh proizvodov na področju oskrbe s pitno vodo. Predložitveno sodišče tako postavlja sporno vprašanje horizontalnega učinka temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih, natančneje, horizontalnega učinka prostega pretoka blaga v razmerju do tretjih. Če v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, horizontalnega učinka prostega pretoka blaga v razmerju do tretjih ni, predložitveno sodišče podredno sprašuje, ali je lahko dejavnost zadevnega tehnično-znanstvenega združenja zajeta s prepovedjo omejevalnih sporazumov iz člena 101 PDEU.
2. V nadaljevanju bom najprej obravnavala vprašanje, ali sta lahko dejavnosti določanja standardov in certificiranja v okviru združenja zasebnega prava, kot sta upoštevni v postopku v glavni stvari, zajeti s prostim pretokom blaga. Ker menim, da je treba na to vprašanje o horizontalnem učinku prostega pretoka blaga v razmerju do tretjih v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, odgovoriti pritrdilno, drugega, to je podrednega vprašanja za predhodno odločanje, ne bom obravnavala.
II – Nacionalna zakonodaja
3. Člen 1(1) uredbe o splošnih pogojih za oskrbo z vodo z dne 20. junija 1980 (Verordnung über Allgemeine Bedingungen für die Versorgung mit Wasser; v nadaljevanju: AVBWasserV)(2) določa:
„Če vodovodna podjetja pri priklopu na javni sistem oskrbe z vodo in pri javni oskrbi z vodo uporabijo vzorce pogodb ali pogodbene pogoje, ki so pri številnih pogodbah sestavljeni vnaprej (splošni pogoji o oskrbi), veljajo členi od 2 do 34. Ti so sestavni del pogodbe o oskrbi, razen če odstavek 3 in člen 35 določata drugače.“
4. Različica člena 12 AVBWasserV, ki se je uporabljala do 27. januarja 2010, je pod naslovom „Strankina napeljava“ določala:
„(1) Za pravilno namestitev, razširitev, spreminjanje in vzdrževanje napeljave za hišnim priključkom, razen števcev vodovodnega podjetja, je odgovoren lastnik priključka. Če je lastnik priključka napeljavo ali dele napeljave dal v najem ali drugače dal v uporabo tretji osebi, je poleg njega odgovorna tudi ta tretja oseba.
(2) Nameščanje, razširitev, spreminjanje in vzdrževanje napeljave so dovoljeni le ob upoštevanju določb te uredbe in drugih zakonskih ali upravnih določb ter priznanih pravil tehnike. […]
[…]
(4) Uporabijo se lahko le materiali in naprave, ki ustrezajo priznanim pravilom tehnike. Znak priznanega preskusnega organa (na primer znak DIN-DVGW, DVGW ali GS) potrjuje, da so ti pogoji izpolnjeni.
[…]“
5. Z uredbo z dne 13. januarja 2010 je bil člen 12(4) AVBWasserV z učinkom od 28. januarja 2010 spremenjen tako:
„Uporabijo se lahko le proizvodi in naprave, ki ustrezajo splošno priznanim pravilom tehnike. Šteje se, da so pogoji iz prvega stavka izpolnjeni, če je podana oznaka CE za izrecno uporabo na področju pitne vode. Če oznaka CE ni predpisana, se prav tako šteje, da so pogoji izpolnjeni, če ima proizvod ali naprava znak akreditiranega panožnega certifikacijskega organa, zlasti znak DIN-DVGW ali DVGW. Proizvodi in naprave, ki
1. so bili zakonito izdelani v drugi državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru ali
2. so bili zakonito izdelani ali dani v promet v drugi državi članici Evropske unije ali Turčiji
in ne ustrezajo tehničnim specifikacijam znakov iz tretjega stavka, se vključno s preskusi in kontrolami, izvedenimi v navedenih državah, obravnavajo kot enakovredni, če se z njimi enako trajno dosega raven varstva, ki se zahteva v Nemčiji.“
III – Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
6. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je podjetje s sedežem v Italiji, ki proizvaja in prodaja bakrene fitinge. Bakreni fitingi povezujejo dele cevi in so za zagotovitev tesnosti na koncih opremljeni s tesnilnimi obroči iz elastomera.
7. Tožena stranka v postopku v glavni stvari je Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches e.V. (v nadaljevanju: DVGW), ki je združenje, registrirano v skladu z nemško zakonodajo, pri čemer je po statutu njegov cilj podpiranje plinskega in vodnega sektorja. DVGW v formaliziranem postopku določa tehnične standarde za proizvode v teh sektorjih. Za uporabo fitingov na področju oskrbe s pitno vodo, ki jih je izdelala tožeča stranka v postopku v glavni stvari, se kot tehnični standard uporablja delovni list DVGW W534, ki ga je določilo DVGW.
8. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je konec leta 1999 pri DVGW vložila zahtevek za certificiranje svojih bakrenih fitingov za vodni sektor. DVGW je za izvedbo ustreznih preskusov v skladu z delovnim listom DVGW W534 pooblastilo Materialprüfungsanstalt Darmstadt (v nadaljevanju: MPA Darmstadt), ki jo je DVGW samo odobrilo. MPA Darmstadt je za izvedbo te naloge najel podizvajalca Cerisie Laboratorio iz Italije, ki pa ga ni odobrila tožena stranka, ampak ustrezni italijanski organ. DVGW je tožeči stranki v postopku v glavni stvari novembra 2000 izdalo certifikat za vodni sektor z veljavnostjo pet let.
9. DVGW je zaradi pritožb tretjih oseb uvedlo postopek preverjanja, pri čemer je za preskuse spet pooblastilo MPA Darmstadt. Ti preskusi so vključevali tako imenovani ozonski preskus. Junija 2005 je DVGW tožeči stranki v postopku v glavni stvari sporočilo, da njen fiting ni prestal ozonskega preskusa, da pa lahko v treh mesecih predloži pozitivno poročilo o preskusu. Poročila o preskusu Cerisie Laboratorio, ki ga je pozneje predložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, DVGW ni priznalo, ker Cerisie Laboratorio ni odobrilo kot preskusni laboratorij.
10. Delovni list DVGW W534 je bil medtem spremenjen v formaliziranem postopku, pri katerem tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni sodelovala. Da bi se zagotovila daljša življenjska doba proizvodov, ki jih je treba certificirati, je bil uveden tako imenovani 3000-urni preskus, pri katerem se material v vreli vodi za 3000 ur izpostavi temperaturi 110 stopinj Celzija. Po pravilih DVGW morajo imetniki certifikatov v treh mesecih po uveljavitvi spremembe zadevnega delovnega lista vložiti zahtevo za dodatno certificiranje, da se dokaže skladnost s spremenjenimi zahtevami. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari takšnega zahtevka ni vložila. V postopku v glavni stvari ni sporno, da fiting tožeče stranke v postopku v glavni stvari ne izpolnjuje zahtev 3000-urnega preskusa.
11. DVGW je tožeči stranki v postopku v glavni stvari junija 2005 odvzelo certifikat za bakrene fitinge z utemeljitvijo, da mu ni predložila pozitivnega poročila o 3000­urnem preskusu. DVGW je zahtevek za podaljšanje certifikata zavrnilo z utemeljitvijo, da certifikat, ki bi se lahko podaljšal, ne obstaja več.
12. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zaradi odvzema certifikata in zavrnitve podaljšanja certifikata za bakrene fitinge vložila tožbo pri Landgericht Köln, to pa je tožbo zavrnilo. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zoper to zavrnilno sodbo pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo.
13. Ker predložitveno sodišče dvomi, ali bi moralo DVGW pri določanju standardov in certificiranju upoštevati določbe prava Unije, in če bi jih moralo, katere, je Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
1. Ali je treba člen 28 ES (postal člen 34 PDEU) po potrebi v povezavi s členom 86(2) ES (postal člen 106(2) PDEU) razlagati tako, da morajo organizacije zasebnega prava, ki so bile ustanovljene za določanje tehničnih standardov na nekem področju in certificiranje proizvodov na podlagi teh tehničnih standardov, pri določanju tehničnih standardov in v postopku certificiranja spoštovati navedeni določbi, kadar nacionalni zakonodajalec proizvode, za katere je bil izdan certifikat, izrecno šteje za skladne z zakonodajo in je zato prodaja proizvodov, za katere ta certifikat ni bil izdan, v praksi vsaj izjemno otežena?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen,
ali je treba člen 81 ES (postal člen 101 PDEU) razlagati tako, da je treba dejavnost organizacije zasebnega prava, ki je podrobneje opisana v prvem vprašanju, na področju določanja tehničnih standardov in certificiranja proizvodov na podlagi teh tehničnih standardov obravnavati kot „gospodarsko“, če organizacijo obvladujejo podjetja?
Če je odgovor na prejšnje delno vprašanje pritrdilen,
ali je treba člen 81 ES razlagati tako, da lahko določanje tehničnih standardov in certificiranje na podlagi teh standardov s strani združenja podjetij prizadene trgovino med državami članicami, če se proizvod, ki je zakonito izdelan in se prodaja v drugi državi članici, v državi članici uvoznici ne more prodajati ali je to izjemno oteženo, ker ne izpolnjuje zahtev tehničnih standardov in je prodaja brez takšnega certifikata glede na veliko uveljavljenost tehničnega standarda na trgu in določbo nacionalnega zakonodajalca, v skladu s katero certifikat združenja podjetij potrjuje skladnost z zakonskimi zahtevami, komaj mogoča, in če tehničnega standarda, če bi ga izdal neposredno nacionalni zakonodajalec, zaradi kršitve načel o prostem pretoku blaga ne bi bilo mogoče uporabiti?
IV – Postopek pred Sodiščem
14. Predložitvena odločba z dne 30. marca 2011 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 11. aprila 2011. V pisnem postopku so stališča predložili tožeča stranka v postopku v glavni stvari, DVGW, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska, Češka republika, Nadzorni organ EFTA in Evropska komisija. Obravnave 15. februarja 2012 so se udeležili zastopniki tožeče stranke v postopku v glavni stvari, DVGW, Zvezne republike Nemčije, Kraljevine Nizozemske, Nadzornega organa EFTA in Komisije.
V – Trditve strank v postopku
15. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Nizozemska, Češka republika, Nadzorni organ EFTA in Komisija v odgovoru na prvo vprašanje za predhodno odločanje menijo, da mora DVGW v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, spoštovati prosti pretok blaga. Nemška vlada vseeno poudarja, da bi se lahko DVGW pri utemeljitvi morebitne omejitve prostega pretoka blaga sklicevalo na varovanje zdravja v smislu člena 36 PDEU, pri čemer bi moralo imeti široko polje proste presoje. Tudi DVGW v zvezi s tem poudarja možnost utemeljitve omejitev prostega pretoka blaga zaradi javnega zdravja.
16. Odgovor na drugo vprašanje so predlagali le tožeča stranka v postopku v glavni stvari, DVGW in Komisija. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari in Komisija v zvezi s tem menita, da so pogoji za prepoved omejevalnih sporazumov iz člena 101 PDEU, omenjeni v tem vprašanju za predhodno odločanje, izpolnjeni. DVGW nasprotno predlaga, naj se na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori nikalno.
VI – Pravna presoja
A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
17. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje zlasti, ali mora nacionalna organizacija zasebnega prava, ki določa tehnične standarde za proizvode na področju oskrbe s pitno vodo in na podlagi teh standardov preskuša in certificira proizvode oziroma omogoči njihovo certificiranje, pri opravljanju teh dejavnosti spoštovati določbe primarne zakonodaje o prostem pretoku blaga, če tehnični standardi te organizacije ne predstavljajo le strokovnega znanja, ampak se ob skladnosti s temi tehničnimi standardi domneva tudi skladnost preskušenih in certificiranih proizvodov z zakonodajo, zaradi česar se proizvodi, za katere certifikat o preskusu ni bil izdan, zelo slabo prodajajo, in če jih mora spoštovati, pod katerimi pogoji.
18. Zaradi boljšega razumevanja tega vprašanja bom najprej obravnavala vidike predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanašajo na tehnične standarde. Nato bom analizirala sodno prakso Sodišča v zvezi s horizontalnim učinkom temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih. Na podlagi teh preudarkov bom nato odgovorila na vprašanje o uporabi prostega pretoka blaga za DVGW v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari.
1. Vidiki v zvezi s tehničnimi standardi
a) Zahteve prava Unije v okviru usklajenih in nacionalnih tehničnih standardov za gradbene proizvode
19. Uvedba tehničnih standardov za proizvode, ki veljajo po vsej Uniji, dosleden nadzor upoštevanja teh standardov in označevanje proizvodov, ki so skladni s temi tehničnimi standardi, bistveno prispevajo k doseganju visoke ravni varnosti proizvodov v Evropski uniji. Z nadomestitvijo različnih nacionalnih tehničnih predpisov za proizvode s tehničnimi predpisi, ki veljajo po vsej Uniji, se hkrati spodbuja prosti pretok blaga v Evropski uniji. Na podlagi tega je za zakonodajalca Unije poenotenje tehničnih standardov za proizvode pomembno vprašanje. Zato se od sredine 80. let 20. stoletja na področju tehničnega usklajevanja in standardiziranja uporablja nov pristop ( New Approach ). Tako zakonodajalec Unije v tako imenovanih direktivah novega pristopa določa osnovne zahteve, ki jih morajo izpolnjevati proizvodi, zajeti s temi direktivami. Te splošne zahteve natančneje oblikujejo zasebne organizacije za standardiziranje, ki po naročilu Komisije sestavijo tehnične specifikacije, ki jih lahko Komisija nato objavi v Uradnem listu Evropske unije
kot usklajene standarde. Proizvajalci te usklajene standarde upoštevajo in uporabljajo prostovoljno. Vendar obstaja izpodbojna domneva, da proizvodi, ki so v skladu z usklajenimi standardi, izpolnjujejo tudi osnovne zahteve ustrezne direktive.(3)
20. Na področju gradbenih proizvodov se približevanje tehničnih predpisov in standardov dosega z Direktivo Sveta 89/106/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic, ki se nanašajo na gradbene proizvode.(4) Ta direktiva odstopa od „novega pristopa“, saj ne vključuje nobenih neposrednih zahtev za gradbene proizvode, ampak v Prilogi I določa bistvene zahteve, ki veljajo za gradbene objekte.(5) Te bistvene zahteve vplivajo na gradbene proizvode tako, da morajo ti omogočati, da gradbeni objekti, v katere so vgrajeni, izpolnjujejo bistvene zahteve iz Priloge I k Direktivi 89/106.
21. Neposredne zahteve za gradbene proizvode izhajajo iz tehničnih specifikacij, opredeljenih v členu 4(1) Direktive 89/106, torej zlasti iz usklajenih evropskih standardov.(6) To pa pomeni, da se določbe Direktive 89/106, katerih uporaba je odvisna od obstoja tehničnih specifikacij, v zvezi s posameznimi gradbenimi proizvodi običajno lahko uporabljajo le, če zanje obstaja usklajeni evropski standard in kakor določa ta standard.(7) To med drugim velja za prepoved oviranja iz člena 6(1) Direktive 89/106(8) .
22. Če usklajenih tehničnih specifikacij ali tehničnih specifikacij, priznanih na ravni Unije, za posamezne gradbene proizvode ni, to ne pomeni, da imajo države članice neomejeno polje proste presoje pri uvedbi nacionalnih tehničnih standardov v zvezi z dajanjem takšnih proizvodov na trg. Država članica lahko dajanje proizvoda, ki ni zajet s tehničnimi specifikacijami, usklajenimi ali priznanimi na ravni Unije, na trg na svojem ozemlju ureja le s takimi nacionalnimi določbami, ki so v skladu z obveznostmi, ki jih določa Pogodba, zlasti z načelom prostega pretoka blaga iz členov 34 PDEU in 36 PDEU(9) .
b) Usklajeni in nacionalni tehnični standardi za gradbene proizvode, upoštevni v postopku v glavni stvari
23. V postopku v glavni stvari je tožeča stranka navedla, da fiting, ki ga proizvaja, ureja usklajen evropski standard EN 681-1 za tesnila iz elastomera, ki naj bi se nanašal na osnovne zahteve iz Direktive 89/106. Predložitveno sodišče je na podlagi svojih ugotovitev o dejstvih vseeno zaključilo, da za zadevne fitinge ne velja noben evropski usklajen standard.
24. V postopku v glavni stvari ni sporno, da je uporaba zadevnih fitingov na področju oskrbe s pitno vodo na nacionalni ravni urejena s tehničnim standardom, ki ga je določilo DVGW, in sicer s tako imenovanim delovnim listom DVGW W534.
25. Delovni listi DVGW imajo hibridno pravno naravo. Na eni strani ti standardi DVGW izražajo tehnična pravila, ki jih je določilo združenje zasebnega prava. S tega vidika so delovni listi DVGW izraz strokovnega znanja na plinskem in vodnem področju, združenega v DVGW. Na drugi strani pa imajo standardi DVGW na področju oskrbe s pitno vodo pravni učinek, ki ni nepomemben. V skladu s členom 12(4) AVBWasserV namreč v zvezi s proizvodi za namestitev, razširitev, spreminjanje in vzdrževanje napeljave strank, ki so priključene na javni sistem oskrbe z vodo, velja, da so v skladu s priznanimi pravili tehnike, če so certificirani z znakom DVGW. Poleg tega člen 12(4) AVBWasserV lastnika priključka v razmerju do vodovodnega podjetja posredno(10) zavezuje, da za svojo napeljavo za hišnim priključkom uporabi le proizvode in naprave, ki so skladni s splošno priznanimi pravili tehnike. V tem okviru predložitveno sodišče meni, da zaradi pravila iz člena 12(4) AVBWasserV prodaja cevi in drugih proizvodov za oskrbo s pitno vodo v Nemčiji brez ustreznega certifikata DVGW skoraj ni mogoča.
26. DVGW izvaja certificiranje proizvodov na podlagi tehničnih standardov, kar je do sredine leta 2007 delalo samo, od takrat pa ga izvaja prek odvisne družbe v njegovi stoodstotni lasti. Certifikati so veljavni več let, pri čemer se lahko odvzamejo pred iztekom, če se ustrezni standard ne upošteva več. V tem obdobju se lahko uvede tudi postopek preverjanja, ki se lahko konča z odvzemom certifikata. Po pravilih DVGW se lahko potrebna preverjanja opravljajo le v preskusnih laboratorijih, ki jih odobri DVGW.
2. Sodna praksa v zvezi s horizontalnim učinkom temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih
27. Glede na že omenjeno hibridno pravno naravo delovnega lista DVGW W534 predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je DVGW kljub pravni obliki združenja zasebnega prava pri določanju delovnega lista DVGW W534 in certificiranju proizvodov za oskrbo s pitno vodo na podlagi tega standarda zavezano k spoštovanju določb primarne zakonodaje o prostem pretoku blaga. Predložitveno sodišče tako postavlja vprašanje o horizontalnem učinku prostega pretoka blaga v razmerju do tretjih v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari.
28. Za odgovor na to vprašanje se mi zdi primerno najprej spomniti na sodno prakso Sodišča v zvezi s horizontalnim učinkom temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih in njeno uporabo.
a) Horizontalni učinek temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih
29. Države članice so glavne naslovnice temeljnih svoboščin, kar pomeni, da je načeloma mogoče na podlagi temeljnih svoboščin neposredno presojati le ukrepe držav članic.(11) Sodišče si v ustaljeni sodni praksi vseeno prizadeva za široko razumevanje pojma ukrepov držav članic, pri čemer za to, da se ravnanje osebe ali organizacije obravnava kot ukrep države članice, za katerega veljajo temeljne svoboščine, ni nujno, da ta oseba ali organizacija formalno spada v okvir državne oblasti ali da je oseba javnega prava. Tako Sodišče preveri tudi, ali so ukrepi, ki jih izdajo poklicne organizacije, združljivi s temeljnimi svoboščinami, če imajo te organizacije v skladu z nacionalno zakonodajo pooblastila, podobna prerogativam javne oblasti.(12) Za javne ukrepe, ki se pripišejo državam članicam, se štejejo tudi ukrepi pravnih oseb zasebnega prava, ki jih zadevna država članica posredno ali neposredno nadzira.(13)
30. V sodni praksi Sodišča je poleg širokega razumevanja pojma ukrepov držav članic in z njim povezane vsebinske razširitve opredelitve poseganja v temeljne svoboščine mogoče opaziti težnjo, da se področje uporabe temeljnih svoboščin v posebnih okoliščinah posredno razširja na delovanje posameznikov, tudi če ti ne izvajajo pooblastil, ki bi bila podobna prerogativam javne oblasti.
31. To se med drugim izraža v sodni praksi Sodišča, v skladu s katero pravo Unije države članice pod posebnimi pogoji zavezuje, da zaščitijo uresničevanje temeljnih svoboščin pred nedovoljenim oviranjem s strani posameznikov. Med najbolj znanimi sodbami te smeri sodne prakse sta sodbi z dne 9. decembra 1997 v zadevi Komisija proti Franciji(14) in z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger(15) . V skladu s tema sodbama se ravnanje posameznikov pod posebnimi pogoji lahko presoja na podlagi obveznosti držav članic, da varujejo jamstva iz temeljnih svoboščin, in tako posredno tudi na podlagi temeljnih svoboščin.(16)
32. Poleg te posredne razširitve področja uporabe temeljnih svoboščin na ravnanje posameznikov je Sodišče menilo, da se temeljne svoboščine neposredno uporabljajo tudi za nekatere vrste kolektivnih ureditev, ki jih sprejmejo posamezniki. Tako je Sodišče v zdaj ustaljeni sodni praksi odločilo, da členi 45 PDEU, 49 PDEU in 56 PDEU ne veljajo le za akte javnih organov, temveč tudi za druge vrste ureditve, katerih namen je kolektivna ureditev delovnih razmerij, samozaposlitve in opravljanja storitev.(17)
33. Iz te sodne prakse izhaja, da se lahko preveri, ali so pravila, o katerih se dogovorijo stranke kolektivne pogodbe in ki so določena v kolektivni pogodbi, združljiva z navedenimi temeljnimi svoboščinami.(18) Poleg tega je Sodišče v temeljni sodbi Viking Line ugotovilo, da tudi posamezni kolektivni ukrepi, ki jih sindikat, ki ni oseba javnega prava, ali zveza sindikatov, ki ni oseba javnega prava, izvaja proti podjetju, zato da to podjetje pripravi do sklenitve kolektivne pogodbe, ki lahko zaradi svoje vsebine podjetje odvrne od uresničevanja svobode ustanavljanja, spadajo na področje uporabe določb primarnega prava o svobodi ustanavljanja.(19)
34. Zaradi takšne neposredne uporabe temeljnih svoboščin za nekatere vrste kolektivne ureditve, ki niso javnopravne, morajo organizacije, ki takšno ureditev pripravijo, čeprav niso osebe javnega prava, v okviru svojih dejavnosti urejanja spoštovati temeljne svoboščine, kadar ta dejavnost zadeva uresničevanje temeljnih svoboščin. To se na splošno označuje kot horizontalni učinek temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih. Ker se horizontalni učinek v razmerju do tretjih v skladu z navedeno sodno prakso vseeno nanaša na posameznike le v okviru natančno opredeljene dejavnosti urejanja, gre v tem primeru za omejeni horizontalni učinek v razmerju do tretjih.
35. Sodišče je na področju prostega gibanja delavcev s sodbo Angonese, ki je pritegnila veliko pozornosti, naredilo pomemben korak k obveznosti posameznikov, da spoštujejo temeljne svoboščine tudi v primerih, ki niso povezani s pripravo nekaterih vrst kolektivne ureditve. Sodišče je namreč v tej sodbi na splošno ugotovilo, da prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva iz člena 45 PDEU velja tudi za posameznike.(20) Vendar je bila ta sodba do zdaj izrecno potrjena le v sodbi Raccanelli(21) .
b) Omejitve temeljnih svoboščin s strani posameznikov in njihova utemeljitev
36. Ker nekatere vrste kolektivne ureditve, ki niso javnopravne, spadajo na področje uporabe temeljnih svoboščin, je treba vsak ukrep ali merilo iz ureditve, ki bi, tudi če se uporablja brez diskriminacije, lahko oviral ali zmanjšal privlačnost uresničevanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbami, obravnavati kot načeloma prepovedano omejitev zadevne temeljne svoboščine(22) .
37. Takšno omejevanje temeljnih svoboščin s kolektivnimi ureditvami posameznikov, ki je načeloma prepovedano, je mogoče na eni strani utemeljiti na podlagi „napisanih“ utemeljitvenih razlogov, ki so izrecno določeni v PDEU, in na drugi strani na podlagi „nenapisanih“ nujnih razlogov v splošnem interesu v smislu sodne prakse Cassis de Dijon. Napisanim utemeljitvenim razlogom in nujnim razlogom v splošnem interesu je skupno, da lahko učinkujejo le, če posegi, ki jih je treba utemeljiti, prestanejo test sorazmernosti(23), in se torej zdijo primerni, nujni in sorazmerni za doseganje ciljev, ki so v Pogodbah oziroma sodni praksi Sodišča priznani kot utemeljitveni razlogi.(24)
38. Do zdaj še ni bilo pojasnjeno, ali je mogoče za utemeljitev omejitev temeljnih svoboščin s kolektivnimi ureditvami poleg napisanih utemeljitvenih razlogov in nujnih razlogov v splošnem interesu uveljavljati še druge razloge. V zvezi s tem je mogoče v sodni praksi Sodišča prepoznati dve težnji. Medtem ko Sodišče v večini sodb tudi za utemeljitev omejitev temeljnih svoboščin z nekaterimi vrstami kolektivne ureditve, ki niso javnopravne, zahteva dokaz napisanega utemeljitvenega razloga ali priznanega nujnega razloga v splošnem interesu(25), v drugih sodbah utemeljitev takšnih omejitev iz posebnih razlogov v zasebnem interesu ni izključilo(26) .
39. Še korak dlje je Sodišče naredilo v sodbi Angonese s tem, da je v njej izvedena razširitev področja uporabe prostega gibanja delavcev na posameznike delno izravnana z razširitvijo utemeljitvenih razlogov. V skladu s to sodbo je namreč lahko omejitev prostega gibanja delavcev s strani posameznikov utemeljena, če temelji na objektivnih preudarkih, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb in so sorazmerni glede na legitimno uresničevan cilj.(27) Vendar do zdaj še ni pojasnjeno, koliko se lahko „objektivne okoliščine“ uporabljajo tudi za utemeljitev omejitev temeljnih svoboščin z nekaterimi vrstami kolektivne ureditve, ki niso javnopravne.
3. Obveznost DVGW, da v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, spoštuje prosti pretok blaga
40. Na podlagi te analize sodne prakse o horizontalnem učinku temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih je treba na prvo vprašanje predložitvenega sodišča za predhodno odločanje, namreč, ali mora DVGW v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, pri določanju tehničnih standardov in certificiranju proizvodov na podlagi teh standardov spoštovati prosti pretok blaga, odgovoriti pritrdilno.
41. Pri odgovoru na prvo vprašanje za predhodno odločanje je najprej treba poudariti, da je nacionalni zakonodajalec na podlagi pravila iz člena 12(4) AVBWasserV omogočil DVGW, da določi tehnično ureditev, za katero velja zakonska domneva o ustreznosti proizvodov za namestitev, razširitev, spreminjanje in vzdrževanje napeljave za oskrbo s pitno vodo za hišnim priključkom. V zvezi s fitingi, na katere se nanaša postopek v glavni stvari, je DVGW to možnost izkoristilo z delovnim listom DVGW W534 ter tako dejansko pridobilo pristojnost za določanje, kateri fitingi se lahko ponujajo na trgu cevi in drugih proizvodov za oskrbo s pitno vodo v Nemčiji. Po navedbah predložitvenega sodišča namreč zaradi pravila o domnevi ustreznosti iz člena 12(4) AVBWasserV v povezavi z dejavnostjo certificiranja DVGW oziroma odvisne družbe v njegovi stoodstotni lasti na podlagi delovnega lista DVGW W534 prodaja cevi in drugih proizvodov za oskrbo s pitno vodo v Nemčiji brez certifikacije DVGW skoraj ni mogoča.(28)
42. Ob upoštevanju dejanske pristojnosti DVGW in odvisne družbe v njegovi stoodstotni lasti, da v okviru dejavnosti določanja standardov in certificiranja določata, katere proizvode za namestitev, razširitev, spreminjanje in vzdrževanje napeljave za oskrbo s pitno vodo za hišnim priključkom je na nemškem trgu mogoče uspešno ponuditi in jih je torej mogoče tržiti, te dejavnosti določanja standardov in certificiranja DVGW in odvisne družbe v njegovi stoodstotni lasti ni mogoče izključiti s področja uporabe prostega pretoka blaga.
43. Za utemeljitev tega horizontalnega učinka prostega pretoka blaga v razmerju do tretjih je mogoče argumentacijo Sodišča v zvezi z uporabo členov 45 PDEU, 49 PDEU in 56 PDEU za druge vrste ureditve, katerih namen je kolektivna ureditev delovnih razmerij, samozaposlitve in opravljanja storitev, uporabiti po analogiji.
44. Najprej je treba opozoriti, da Sodišče v sodni praksi v zvezi z omejenim horizontalnim učinkom prostega gibanja delavcev, svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev v razmerju do tretjih še ni izrecno odgovorilo na vprašanje, ali se lahko tudi prosti pretok blaga in prosti pretok kapitala uporabljata za kolektivne ureditve, ki niso javnopravne. Po mojem mnenju je treba na to vprašanje vseeno odgovoriti pritrdilno. Sodišče namreč uporabo prostega gibanja delavcev, svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev za kolektivne ureditve, ki niso javnopravne in urejajo delovna razmerja, samozaposlitev in opravljanje storitev, utemeljuje predvsem ob upoštevanju učinkov takšnih kolektivnih ureditev. S tega vidika bi bilo težko razumeti, da bi pod posebnimi pogoji obstajala možnost neposredne uporabe prostega gibanja delavcev, svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev za kolektivne ureditve, ki niso javnopravne, medtem ko bi bila takšna neposredna uporaba prostega pretoka blaga in kapitala kategorično izključena.(29)
45. Glede na to ni načelnih ugovorov zoper prenos argumentacije, oblikovane v sodni praksi o omejenem horizontalnem učinku prostega gibanja delavcev, svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev v razmerju do tretjih, na tak primer, kakršen je zadevni, v katerem se obravnava uporaba prostega pretoka blaga za združenje zasebnega prava, ki ima dejansko pristojnost določanja pravil.
46. Sodišče kot prvi glavni argument za utemeljitev horizontalnega učinka členov 45 PDEU, 49 PDEU in 56 PDEU v razmerju do tretjih v zvezi z nekaterimi vrstami kolektivne ureditve, ki niso javnopravne, v ustaljeni sodni praksi opozarja, da bi bila odprava ovir za prosto gibanje oseb in svobodo opravljanja storitev med državami članicami ogrožena, če bi odpravo državnih ovir lahko izničile ovire, ki bi bile posledica izvajanja pravne avtonomije združenj ali organov, za katere se javno pravo ne uporablja.(30)
47. V obravnavani zadevi je ta preudarek, ki izhaja iz polnega učinka prava Unije, mogoče prenesti na dejavnosti določanja standardov in certificiranja DVGW in odvisne družbe v njegovi stoodstotni lasti. Kot izhaja iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, lahko namreč DVGW s sprejetjem standardov in certificiranjem proizvodov za namestitev, razširitev, spreminjanje in vzdrževanje napeljave za oskrbo s pitno vodo za hišnim priključkom dejansko določa, katerim proizvodom bo omogočen dostop do nemškega trga. Na podlagi tega lahko DVGW in odvisna družba v njegovi stoodstotni lasti pri izvajanju te dejanske pristojnosti vsekakor postavljata nove ovire za prosti pretok blaga v Evropski uniji.
48. Sodišče kot drugi glavni argument za utemeljitev horizontalnega učinka člena 45 PDEU v razmerju do tretjih v zvezi s kolektivnimi ureditvami glede delovnih razmerij v ustaljeni sodni praksi poudarja, da so delovni pogoji v različnih državah članicah urejeni z zakoni in drugimi predpisi ter s kolektivnimi pogodbami in drugimi akti, ki so jih sklenili ali sprejeli zasebni subjekti, zato bi lahko omejitev prepovedi, ki jih določa člen 45 PDEU, zgolj na akte javnih organov povzročila neenakost pri njihovi uporabi.(31)
49. Tudi ta preudarek se lahko prenese na dejavnosti določanja standardov in certificiranja DVGW in odvisne družbe v njegovi stoodstotni lasti na področju oskrbe s pitno vodo v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari. Kot sem že navedla, okoliščina, da v tem primeru za zadevne fitinge na področju oskrbe s pitno vodo ne velja noben evropski usklajen standard, ne pomeni, da imajo države članice neomejeno polje proste presoje za določanje nacionalnih tehničnih standardov za takšne fitinge. Nasprotno, pri določanju nacionalnih tehničnih standardov morajo spoštovati obveznosti, ki izhajajo iz prostega pretoka blaga.(32) Če bi države članice pri določanju in uporabi tehničnih standardov z dejanskim prenosom pristojnosti na zasebna združenja lahko obšle to obveznost spoštovanja temeljnih svoboščin, bi to povzročilo neenotno uporabo prava Unije. V državah članicah, v katerih bi pristojnost za določanje standardov in certificiranje kot javno nalogo imeli le javni organi, bi ti namreč morali pri izvajanju te pristojnosti spoštovati temeljne svoboščine. V državah članicah, v katerih bi bila ta naloga dejansko prenesena na združenje zasebnega prava, pa bi temeljne svoboščine v zvezi s tem ostale brez učinka.
50. Na podlagi teh preudarkov ugotavljam, da je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 34 PDEU razlagati tako, da morajo organizacije zasebnega prava, ki so bile ustanovljene za določanje tehničnih standardov na nekem področju in certificiranje proizvodov na podlagi teh tehničnih standardov, pri opravljanju te dejavnosti določanja standardov in certificiranja spoštovati člen 34 PDEU, kadar nacionalni zakonodajalec proizvode, za katere je ta organizacija zasebnega prava izdala certifikat, izrecno šteje za skladne z zakonodajo in zato prodaja proizvodov, za katere tak certifikat ni bil izdan, v praksi skoraj ni mogoča.
4. Preudarki o pravnih posledicah za DVGW, ki izvirajo iz obveznosti spoštovanja prostega pretoka blaga
51. Čeprav predložitveno sodišče ni izrecno prosilo za pojasnilo o pravnih posledicah, ki v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, izvirajo iz obveznosti DVGW in odvisne družbe v njegovi stoodstotni lasti, da pri določanju delovnega lista DVGW W534 in certificiranju proizvodov na podlagi tega tehničnega standarda spoštujejo prosti pretok blaga, bom na kratko obravnavala nekatere pomembne sporne točke, ki bi se lahko ob upoštevanju navedb predložitvenega sodišča pojavile v nadaljevanju postopka v glavni stvari.
a) Obveznost DVGW, da spoštuje prosti pretok blaga pri dejavnosti določanja standardov
52. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da je DVGW po izdaji certifikata za vodni sektor za fitinge tožeče stranke v postopku v glavni stvari spremenilo delovni list DVGW W534 in uvedlo tako imenovani 3000-urni preskus. Ker tožeča stranka v postopku v glavni stvari za svoje fitinge ni predložila pozitivnega poročila o 3000-urnem preskusu, ji je bil junija 2005 certifikat odvzet.(33)
53. Kot je mogoče jasno dokazati na primeru fitingov tožeče stranke v postopku v glavni stvari, uvedba 3000-urnega preskusa v delovni list DVGW W534 lahko ovira uresničevanje prostega pretoka blaga za proizvode, ki so zajeti z zadevnim tehničnim standardom. Ker fitingi tožeče stranke v postopku v glavni stvari tega preskusa niso prestali oziroma ni bilo predloženo ustrezno dokazilo, ji je bil certifikat za fitinge odvzet, zato tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki ima sedež v Italiji, teh fitingov na nemškem trgu praktično ni mogla več prodajati.
54. S tega vidika je treba uvedbo 3000-urnega preskusa v delovni list DVGW W534 obravnavati kot omejitev prostega pretoka blaga s strani DVGW. Po mnenju predložitvenega sodišča ni mogoče sklepati, da je ta omejitev utemeljena z enim od „napisanih“ razlogov iz člena 36 PDEU, zlasti ker 3000-urni preskus ni namenjen varovanju zdravja porabnikov pitne vode, ampak podaljšanju življenjske dobe cevi.(34)
55. Nasprotno pa ni pojasnjeno, ali bi bilo mogoče to omejitev utemeljiti z nenapisanim nujnim razlogom v splošnem interesu, priznanim v sodni praksi, ki bi prestal tudi test sorazmernosti. Kot nediskriminatorno omejitev bi jo bilo načeloma mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu. Če bi lahko DVGW dokazalo nenapisan utemeljitveni razlog, ki bi prestal test sorazmernosti, bi bilo treba uvedbo 3000-urnega preskusa v delovni list DVGW W534 šteti za dovoljeno omejitev prostega pretoka blaga.
56. Če DVGW ne bi moglo dokazati nenapisanega utemeljitvenega razloga, priznanega v sodni praksi, bi lahko ob sklicevanju na svojo zasebnopravno naravo poskušalo uveljaviti utemeljitev iz posebnega razloga v zasebnem interesu.(35) DVGW bi lahko s sklicevanjem na sodbo Angonese morda kot utemeljitev zadevne omejitve navedlo tudi „objektivne preudarke“.(36) Poleg tega bi se lahko DVGW ob sklicevanju na svojo zasebnopravno naravo sklicevalo še na varstvo temeljnih pravic iz Listine Evropske unije o temeljnih pravicah(37), na primer na svobodo gospodarske pobude iz člena 16 te listine, ter poskusilo dokazati kolizijo med prostim pretokom blaga in eno ali več temeljnimi pravicami, ki bi ju bilo treba po načelu sorazmernosti pravično uravnotežiti.(38)
57. Če bi DVGW v postopku v glavni stvari za utemeljitev omejitve prostega pretoka blaga z uvedbo 3000-urnih preskusa v delovni list DVGW W534 prepričljivo navedlo posebne razloge v zasebnem interesu, „objektivne preudarke“ ali položaj, varovan s temeljnimi pravicami, bi moralo predložitveno sodišče na Sodišče nasloviti nov predlog za sprejetje predhodne odločbe in utemeljiti zahtevo za nadaljnjo pojasnitev, ali bi lahko bili argumenti DVGW v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, veljavni, in če je odgovor pritrdilen, pod katerimi pogoji. Glede na sedanje stanje sodne prakse o omejenem horizontalnem učinku temeljnih svoboščin v razmerju do tretjih ter razmerju med temeljnimi svoboščinami in temeljnimi pravicami menim, da na to vprašanje na podlagi sodne prakse Sodišča še ni mogoče jasno odgovoriti.
b) Obveznost DVGW, da spoštuje prosti pretok blaga pri dejavnosti certificiranja
58. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja tudi, da je DVGW zavrnilo upoštevanje poročila italijanskega Cerisie Laboratorio o preskusu, ki ga je v okviru postopka preverjanja v zvezi z že izdanim certifikatom za zadevne fitinge predložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ker DVGW navedenega laboratorija ni odobrilo kot preskusni laboratorij. Predložitveno sodišče hkrati opozarja, da so Cerisie Laboratorio odobrili ustrezni italijanski organi.(39)
59. Zdi se, da lahko takšno absolutno zavračanje upoštevanja poročila o preskusu, ki ga je pripravil italijanski Cerisie Laboratorio, s strani DVGW v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ovira uresničevanje prostega pretoka blaga v zvezi z zadevnimi fitingi ali zmanjša njegovo privlačnost, zato ga je treba obravnavati kot načeloma prepovedano omejitev prostega pretoka blaga.(40)
60. V zvezi z utemeljitvijo te omejitve napotujem na svoje preudarke v točki 55 in naslednjih zgoraj, pri čemer je treba upoštevati tudi diskriminatorno težnjo te zavrnitve DVGW. Ta bi bila zlasti pomembna, če bi utemeljitev DVGW temeljila na nujnem razlogu v splošnem interesu. Sodišče namreč do zdaj ni izrecno odločilo, ali je diskriminatorne omejitve prostega pretoka blaga mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu, in če je odgovor pritrdilen, pod katerimi pogoji.(41) Če bi se to vprašanje v nadaljevanju postopka v glavni stvari dejansko zastavilo, bi moralo predložitveno sodišče v zvezi s tem na Sodišče nasloviti nov predlog za sprejetje predhodne odločbe in tudi utemeljiti zahtevo za nadaljnjo pojasnitev.
B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje
61. Ker je drugo vprašanje za predhodno odločanje zastavljeno le za primer nikalnega odgovora na prvo, analiza drugega vprašanja glede na moj predlog odgovora na prvo ni potrebna.
VII – Predlog
62. Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanja za predhodno odločanje odgovori:
Organizacije zasebnega prava, ki so bile ustanovljene za določanje tehničnih standardov na nekem področju in certificiranje proizvodov na podlagi teh tehničnih standardov, morajo pri opravljanju te dejavnosti določanja standardov in certificiranja spoštovati člen 34 PDEU, kadar nacionalni zakonodajalec proizvode, za katere je ta organizacija zasebnega prava izdala certifikat, izrecno šteje za skladne z zakonodajo in zato prodaja proizvodov, za katere tak certifikat ni bil izdan, v praksi skoraj ni mogoča.
(1) .
(2)  –	BGBl. 1980 I, str. 750, 1067.
(3)  –	V zvezi s tem glej moje sklepne predloge, predstavljene 28. aprila 2010 v zadevi Latchways in Eurosafe Solutions (C-185/08, sodba z dne 21. oktobra 2010, ZOdl., str. I-9983, točki 57 in 58).
(4)  –	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 9, str. 296, različica po spremembi z Direktivo Sveta 93/68/EGS z dne 22. julija 1993.
(5)  –	Člen 3(1) Direktive 89/106.
(6)  –	V zvezi s tem glej Jarass, H., „Probleme des Europäischen Bauproduktenrechts“, NZBau  2008, str. 145, 146.
(7)  –	Prav tam, str. 147 in 148. Če za proizvod ni usklajenega evropskega standarda, je seveda mogoče, da za ta proizvod veljajo osrednje obveznosti iz Direktive 89/106 prek zahtevka za evropsko tehnično soglasje .
(8)  –	Člen 6(1), prvi pododstavek, Direktive 89/106 določa, da države članice na svojem ozemlju ne smejo ovirati prostega pretoka, dajanja v promet ali uporabe proizvodov, ki izpolnjujejo določbe te direktive. Poleg tega drugi pododstavek te določbe določa, da države članice zagotavljajo, da pravila ali pogoji, ki jih postavljajo javni organi ali zasebna telesa, ki delujejo kot javno podjetje ali kot javni organ na podlagi monopolnega položaja, ne ovirajo uporabe takih proizvodov za predvideni namen.
(9)  –	Sodba z dne 10. novembra 2005 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-432/03, ZOdl., str. I-9665, točka 35).
(10)  –	Vlada Zvezne republike Nemčije je v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča v zvezi s skupino naslovnikov in pravno naravo obveznosti iz člena 12(4) AVBWasserV v dopisu z dne 13. januarja 2012 pojasnila, da ta določba postane vsebina pogodbe o priklopu na javni sistem oskrbe z vodo, sklenjene z vodovodnim podjetjem, če med pogodbenima strankama ni bilo dogovorjeno drugače. Pri tem člen 12(4) AVBWasserV določa obveznost lastnika priključka do vodovodnega podjetja.
(11)  –	V zvezi s prostim pretokom blaga glej sodbi z dne 1. oktobra 1987 v zadevi Van Vlaamse Reisbureaus (311/85, Recueil, str. 3801, točka 30) in z dne 6. junija 2002 v zadevi Sapod Audic (C-159/00, Recueil, str. I-5031, točka 74).
(12)  –	Glej sodbo z dne 18. maja 1989 v združenih zadevah Association of Pharmaceutical Importers in drugi (266/87 in 267/87, Recueil, str. 1295, točka 13 in naslednje), v kateri je Sodišče ugotovilo, da ukrepi britanskega poklicnega združenja farmacevtov ob posebnem upoštevanju pooblastil, ki so mu dodeljena, lahko pomenijo ukrepe v smislu člena 34 PDEU. Sodišče je v sodbi z dne 15. decembra 1993 v zadevi Hünermund in drugi (C-292/92, Recueil, str. I-6787, točka 12 in naslednje) enako ugotovilo glede ukrepov deželne farmacevtske zbornice nemške zvezne dežele Baden-Württemberg.
(13)  –	V zvezi s tem glej sodbi z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-325/00, Recueil 2002, str. I-9977, točka 14 in naslednje) in z dne 12. decembra 1990 v zadevi Hennen Olie (C-302/88, Recueil 1990, str. I-4625, točka 13 in naslednje).
(14)  –	C-265/95, Recueil, str. I-6959. V tej sodbi je bilo med drugim ugotovljeno, da je Francoska republika kršila določbe primarnega prava o prostem pretoku blaga, ker ni sprejela vseh potrebnih in ustreznih ukrepov, da bi preprečila nasilna dejanja posameznikov v Franciji, ki so bila usmerjena proti kmetijskim proizvodom iz drugih držav članic in so ovirala trgovino s temi proizvodi znotraj Skupnosti.
(15)  –	C-112/00, Recueil, str. I-5659. Sodišče je v tej sodbi presojalo, ali je bila okoliščina, da Republika Avstrija ni prepovedala shoda posameznikov na avtocesti Brenner, ki je povzročil skoraj 30-urno popolno blokado prometa in tako znatno oviral čezmejni pretok blaga, združljiva z določbami primarnega prava o prostem pretoku blaga.
(16)  –	Generalna pravobranilka J. Kokott to sodno prakso razlaga tako, da se ravnanje posameznikov lahko pripiše državi članici, kadar ti posamezniki sicer niso ravnali po navodilih države, vendar je imela država članica pozitivno obveznost, da to ravnanje posameznikov prepreči; glej sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi AGM-COS.MET (sodba z dne 17. aprila 2007, C-70/03, ZOdl., str. I-2749, točka 78).
(17)  –	Glej v tem smislu sodbo z dne 11. decembra 2007 v zadevi International Transport Workers' Federation in Finnish Seamen's Union, „Viking Line“ (C-438/05, ZOdl., str. I-10779, točka 33). Glej tudi sodbe z dne 10. marca 2011 v zadevi Casteels (C-379/09, ZOdl., str. I-1379, točka 19); z dne 16. marca 2010 v zadevi Olympique Lyonnais (C-325/08, ZOdl., str. I-2177, točka 30); z dne 18. julija 2006 v zadevi Meca-Medina in Majcen proti Komisiji (C-519/04 P, ZOdl., str. I-6991, točka 24); z dne 19. februarja 2002 v zadevi Wouters in drugi (C-309/99, Recueil, str. I-1577, točka 120); z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman (C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 82) in z dne 12. decembra 1974 v zadevi Walrave in Koch (36/74, Recueil, str. 1405, točka 16 in naslednje).
(18)  –	Glej sodbo Casteels (navedena v opombi 17, točka 17 in naslednje).
(19)  –	Sodba Viking Line (navedena v opombi 17, točka 37).
(20)  –	Sodba z dne 6. junija 2000 (C-281/98, Recueil, str. I-4139, točka 36).
(21)  –	Sodba z dne 17. julija 2008 (C-94/07, ZOdl., str. I-5939, točka 46).
(22)  –	Glej v opombi 17 navedeni sodbi Casteels (točka 22) in Olympique Lyonnais (točki 33 in 34).
(23)  –	V zvezi z napisanimi utemeljitvenimi razlogi iz člena 36 PDEU Sodišče v ustaljeni sodni praksi odloča, da je načelo sorazmernosti podlaga drugega stavka člena 36 PDEU; glej sodbi z dne 19. junija 2008 v zadevi Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers in Andibel (C-219/07, ZOdl., str. I-4475, točka 30) in z dne 14. decembra 2000 v zadevi Komisija proti Franciji (C-55/99, Recueil, str. I-11499, točka 29). Poleg tega je Sodišče na splošno ugotovilo, da je lahko ukrep, s katerim se omejujejo temeljne svoboščine, zagotovljene s Pogodbo, utemeljen le, če se upošteva načelo sorazmernosti. Glej sodbe z dne 16. februarja 2006 v zadevi Öberg (C-185/04, ZOdl., str. I-1453, točka 19) in v zadevi Rockler (C-137/04, ZOdl., str. I-1441, točka 22) ter z dne 26. novembra 2002 v zadevi Oteiza Olazabal (C-100/01, Recueil, str. I-10981, točka 43).
(24)  –	Čeprav Sodišče kot sestavna dela načela sorazmernosti praviloma izrecno navaja le primernost in nujnost ukrepa, ki se preverja, je treba pri testu sorazmernosti načeloma izhajati iz tristopenjske sheme testa, ki vključuje tudi preverjanje sorazmernosti v ožjem smislu. V zvezi s to tridelno strukturo testa sorazmernosti glej moje sklepne predloge, predstavljene 8. marca 2011 v zadevi Komisija proti Avstriji (C-10/10, sodba z dne 16. junija 2011, ZOdl., str. I-5389, točka 67 in naslednje).
(25)  –	Glej v opombi 17 navedeni sodbi Casteels (točka 30 in naslednje) in Viking Line (točka 75 in naslednje).
(26)  –	Glej zlasti sodbo Olympique Lyonnais (navedena v opombi 17, točka 38 in naslednje), v kateri je Sodišče izhajalo iz načela, da je pravilo listine o poklicnem nogometu francoske nogometne zveze, ki omejuje prosto gibanje delavcev, načeloma mogoče utemeljiti z njenim ciljem spodbujanja zaposlovanja in usposabljanja mladih igralcev, če se pri tem upošteva načelo sorazmernosti. Glej tudi sodbo Bosman (navedena v opombi 17, točka 106 in naslednje), v kateri je Sodišče presojalo utemeljenost omejitve prostega gibanja delavcev z zadevnimi pravili nogometnih zvez o prestopu igralcev glede na zastavljeni cilj ohranjanja uravnoteženosti med klubi ob zagotavljanju določenih enakih možnosti in negotovosti rezultatov ter spodbujanja zaposlovanja in usposabljanja mladih igralcev.
(27)  –	Sodba Angonese (navedena v opombi 20, točka 42).
(28)  –	Glej točko 25 teh sklepnih predlogov.
(29)  –	V zvezi s tem glej Forsthoff, U., v Grabitz/Hilf/Nettesheim, Das Recht der Europäischen Union, člen 45 PDEU, točka 176 (46. posodobitev, oktober 2011).
(30)  –	Sodba z dne 18. decembra 2007 v zadevi Laval un Partneri (C-341/05, ZOdl., str. I-11767, točka 98) ter v opombi 17 navedene sodbe Viking Line (točka 57); Wouters in drugi (točka 120); Bosman (točka 83) in Walrave (točka 16 in naslednje).
(31)  –	V opombi 17 navedeni sodbi Olympique Lyonnais (točka 31) in Bosman (točka 84).
(32)  –	Glej točko 22 teh sklepnih predlogov.
(33)  –	Glej točko 8 in naslednje teh sklepnih predlogov.
(34)  –	Predložitveni sklep, str. 11 in 12.
(35)  –	V zvezi s tem glej točko 38 teh sklepnih predlogov in sodbe, navedene v opombi 26.
(36)  –	V zvezi s tem glej točko 39 teh sklepnih predlogov.
(37)  –	V zvezi s tem glej zlasti Forsthoff, na navedenem mestu (opomba 29), točka 181.
(38)  –	Za odpravo kolizije med temeljnimi svoboščinami in temeljnimi pravicami glej moje sklepne predloge, predstavljene 14. aprila 2010 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-271/08, sodba z dne 15. julija 2010, ZOdl., str. I-7087, točka 178 in naslednje).
(39)  –	Predložitveni sklep, str. 4.
(40)  –	V zvezi s tem glej sodbo Komisija proti Portugalski (navedena v opombi 9, točki 41 in 46) in sodbo z dne 17. septembra 1998 v zadevi Harpegnies (C-400/96, Recueil, str. I-5121, točka 35).
(41)  –	V zvezi s tem glej moje sklepne predloge, predstavljene 16. decembra 2010 v zadevi Komisija proti Avstriji (C-28/09, sodba z dne 21. decembra 2011, ZOdl., str. I-13525, točka 81 in naslednje).