62017TO0476
SKLEP PREDSEDNIKA SPLOŠNEGA SODIŠČA
z dne 22. junija 2018 (
*1
)
„Začasna odredba – Fitofarmacevtska sredstva – Aktivna snov diflubenzuron – Pogoji za odobritev dajanja v promet – Predlog za odlog izvršitve – Neobstoj nujnosti – Tehtanje interesov“
V zadevi T‑476/17 R,
Arysta LifeScience Netherlands BV s sedežem v Amsterdamu (Nizozemska), ki jo zastopata C. Mereu in M. Grunchard, avocats,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo A. Lewis, I. Naglis in G. Koleva, agenti,
tožena stranka,
zaradi predloga na podlagi členov 278 in 279 PDEU za odlog izvršitve Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2017/855 z dne 18. maja 2017 o spremembi Izvedbene uredbe (EU) št. 540/2011 glede pogojev za odobritev aktivne snovi diflubenzuron (UL 2017, L 128, str. 10),
PREDSEDNIK SODIŠČA
izdaja naslednji
Sklep (
1
)
[…]
Pravo
[…]
Nujnost
23
Da bi se preverilo, ali so predlagani začasni ukrepi nujni, je treba spomniti, da je namen postopka za izdajo začasne odredbe zagotoviti polno učinkovitost prihodnje dokončne odločbe, da se prepreči vrzel v sodnem varstvu, ki ga zagotavlja sodišče Unije. Za dosego tega cilja je treba nujnost na splošno presojati glede na potrebo po začasni odločitvi, da se prepreči resna in nepopravljiva škoda za stranko, ki predlaga začasno varstvo. Ta stranka mora predložiti dokaz, da ne more čakati na konec postopka glede utemeljenosti tožbe, ne da bi utrpela resno in nepopravljivo škodo (glej sklep z dne 14. januarja 2016, AGC Glass Europe in drugi/Komisija, C‑517/15 P‑R, EU:C:2016:21, točka 27 in navedena sodna praksa).
24
Poleg tega je nujnost v skladu z ustaljeno sodno prakso podana, le če je resna in nepopravljiva škoda, ki skrbi stranko, ki predlaga začasne ukrepe, tako neizogibna, da je njeno uresničenje predvidljivo z dovolj visoko stopnjo verjetnosti. Ta stranka je vsekakor zavezana dokazati dejstva, ki so podlaga za njeno trditev o taki škodi, pri čemer le hipotetična škoda, ker temelji na bodočih in negotovih dogodkih, ne more upravičiti odobritve začasnih ukrepov (glej sklep z dne 23. marca 2017, Gollnisch/Parlament, T‑624/16, neobjavljen, EU:T:2017:243, točka 25 in navedena sodna praksa).
25
Poleg tega se v skladu s členom 156(4), drugi stavek, Poslovnika v predlogih za izdajo začasne odredbe „navedejo vsi razpoložljivi dokazi in dokazni predlogi za utemeljitev izdaje začasnih odredb“.
26
Tako mora že predlog za izdajo začasne odredbe toženi stranki omogočiti, da pripravi svojo obrambo, sodniku, pristojnemu za izdajo začasne odredbe, pa, da po potrebi brez drugih dodatnih informacij odloči o bistvenih dejanskih in pravnih elementih, na katerih ta temelji in ki morajo izhajati iz besedila navedenega predloga (glej sklep z dne 6. septembra 2016, Inclusion Alliance for Europe/Komisija, C‑378/16 P-R, neobjavljen, EU:C:2016:668, točka 17 in navedena sodna praksa).
27
Prav tako mora v skladu z ustaljeno sodno prakso sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, da bi lahko presodil, ali so izpolnjeni vsi pogoji, omenjeni zgoraj v točkah 23, 24 in 26, razpolagati s konkretnimi in natančnimi informacijami, podprtimi s podrobnimi in potrjenimi listinskimi dokazi, ki izkazujejo položaj, v katerem je stranka, ki predlaga začasne ukrepe, ter omogočajo presojo posledic, ki bi verjetno nastale ob nesprejetju predlaganih ukrepov. Iz tega sledi, da mora navedena stranka, zlasti ko se sklicuje na nastanek finančne škode, prikazati z listinami podprto resnično in celovito sliko svojega finančnega položaja (glej sklep z dne 29. februarja 2016, ICA Laboratories in drugi/Komisija, T‑732/15 R, neobjavljen, EU:T:2016:129, točka 39 in navedena sodna praksa).
28
Nazadnje, čeprav je mogoče predlog za izdajo začasne odredbe v posameznih točkah dopolniti s sklicevanji na listine, ki so mu priložene, z njimi ni mogoče nadomestiti neobstoja bistvenih elementov v navedenem predlogu. Naloga sodnika, pristojnega za izdajo začasne odredbe, ni, da namesto zadevne stranke poišče elemente, vsebovane v prilogah k predlogu za izdajo začasne odredbe, v tožbi, vloženi v postopku v glavni stvari, ali v prilogah k tej tožbi, ki bi lahko podpirali predlog za izdajo začasne odredbe. Poleg tega bi se s tako obveznostjo, naloženo sodniku, pristojnemu za izdajo začasne odredbe, odvzel učinek členu 156(5) Poslovnika, ki določa, da je treba predlog za začasne ukrepe vložiti z ločeno vlogo (glej v tem smislu sklep z dne 20. junija 2014, Wilders/Parlament in drugi, T‑410/14 R, neobjavljen, EU:T:2014:564, točka 16 in navedena sodna praksa).
29
Z vidika teh meril je treba preučiti, ali je tožeči stranki uspelo dokazati nujnost.
30
Tožeča stranka se v bistvu sklicuje na resno in nepopravljivo škodo zaradi tveganja škodljivih učinkov na njen promet in dobičke, zaradi tveganja izgube tržnih deležev, posledic za enega od njenih proizvodnih obratov in škodovanja njenemu ugledu.
Resnost škode
31
Na prvem mestu, kar zadeva domnevno škodo zaradi tveganja škodljivih učinkov na promet in dobičke tožeče stranke, ta meni, da bo zaradi izpodbijane uredbe izgubila veliko prometa in dobička. V zvezi s tem je torej treba navesti, da je zatrjevana škoda izključno finančna.
32
Kar zadeva resnost navedene finančne škode, je predlagani začasni ukrep v skladu z ustaljeno sodno prakso upravičen, le če se izkaže, da bi se stranka, ki ga predlaga, brez takega ukrepa znašla v položaju, v katerem bi bil lahko pred sprejetjem končne odločbe v postopku v glavni stvari ogrožen njen obstoj (glej sklep z dne 30. aprila 2010, Xeda International in Pace International/Komisija, T‑71/10 R, neobjavljen, EU:T:2010:173, točka 42 in navedena sodna praksa).
33
Prvič, v skladu z ustaljeno sodno prakso je treba resnost take škode preučiti predvsem glede na velikost in promet podjetja ter glede na značilnosti skupine, ki ji pripada (glej sklep z dne 15. novembra 2011, Xeda International/Komisija, T‑269/11 R, neobjavljen, EU:T:2011:665, točka 20 in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sklep z dne 15. aprila 1998, Camar/Komisija in Svet, C‑43/98 P(R), EU:C:1998:166, točka 36 in navedena sodna praksa).
34
Poleg tega je treba opozoriti, da je bilo prav tako v skladu z ustaljeno sodno prakso razsojeno, da se po eni strani, kar zadeva izgubo, ki znaša manj kot 10 % prometa podjetij, dejavnih na močno reguliranih trgih, ne zdi, da finančne težave, ki bi jih lahko ta podjetja utrpela, ogrožajo njihov obstoj (sklep z dne 15. novembra 2011, Xeda International/Komisija, T‑269/11 R, neobjavljen, EU:T:2011:665, točka 21; glej tudi v tem smislu sklep z dne 11. aprila 2001, Komisija/Bruno Farmaceutici in drugi, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, točka 106), in da je bilo po drugi strani, kar zadeva izgubo v višini skoraj dveh tretjin prometa teh podjetij, ob priznavanju, da bi finančne težave, povzročene tem podjetjem, lahko ogrozile njihov obstoj, kljub temu poudarjeno, da se morajo v močno reguliranem sektorju, v katerem so pogosto potrebne velike naložbe in v katerem so lahko pristojni organi prisiljeni posredovati, kadar se pojavijo tveganja za javno zdravje iz razlogov, ki jih zadevna podjetja ne morejo vedno predvideti, ta podjetja, če nočejo sama kriti škode, povzročene s takim posredovanjem, pred njim zavarovati z ustrezno politiko (glej sklep z dne 16. junija 2016, ICA Laboratories in drugi/Komisija, C‑170/16 P(R), neobjavljen, EU:C:2016:462, točka 29 in navedena sodna praksa).
[…]
37
Promet in dobiček, ustvarjen s prodajo zadevne snovi za uporabo, ki je z izpodbijano uredbo prepovedana, torej predstavljata majhen delež prometa ali bruto dobička tožeče stranke ali skupine, ki ji pripada (glej v tem smislu po analogiji sklep z dne 11. aprila 2001, Komisija/Bruno Farmaceutici in drugi, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, točka 105).
38
Zato samo na podlagi izgube njenega prometa ali dobičkov, ustvarjenih s to prodajo, zatrjevane škode ni mogoče šteti za resno škodo v smislu sodne prakse, navedene zgoraj v točki 36.
39
Drugič, kot je poudarila tožeča stranka, je bilo v sklepu z dne 28. aprila 2009, United Phosphorus/Komisija (T‑95/09 R, neobjavljen, EU:T:2009:124, točka 69), kljub temu priznano, da sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, pri oceni resnosti škode ne more samodejno in strogo uporabiti le upoštevni promet, ampak mora upoštevati tudi konkretne okoliščine posamezne zadeve in jih ob sprejetju odločbe primerjati s povzročeno škodo v smislu prometa.
40
V okviru analize resnosti škode v tej zadevi se je upoštevala tudi velika gospodarska in finančna kriza, ki je svetovno gospodarstvo pestila že mesece ter je vplivala na vrednost skupine, ki ji je pripadala tožeča stranka. Sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, je na podlagi tega sklepal, da je tožeča stranka glede na te posebne okoliščine dokazala resnost škode, ki bi jo utrpela, če predlagani začasni ukrepi ne bi bili odobreni.
41
Ugotoviti je treba, da se tožeča stranka ne sklicuje na take izjemne okoliščine.
42
Čeprav tožeča stranka ni jasno opredelila okoliščin, ki naj bi bile v obravnavani zadevi upoštevne v okviru preučitve resnosti njene škode, se zdi, da med navedbami, povezanimi s tem vidikom škode, navaja nekatere elemente, za katere bi bilo mogoče šteti, da izhajajo iz navedenih konkretnih okoliščin obravnavane zadeve.
43
Zato je treba preučiti njene trditve v zvezi s predvidenimi posledicami za njeno dejavnost, povezano z diflubenzuronom, po eni strani zaradi uporabe brazilske zakonodaje 7.802/89 in po drugi zaradi določitve nove mejne vrednosti ostankov (v nadaljevanju: MVO).
[…]
45
V zvezi s tem je treba najprej navesti, da zmanjšanje prodaje v državah, ki niso članice Unije, zaradi sprejetja uredbe, s katero se prepoveduje ali omejuje uporaba snovi, ker naj bi nekatere tretje države upoštevale predpise Unije, praviloma ni upoštevno pri presoji resnosti zatrjevane škode, saj naj taki ukrepi ne bi bili neposredna posledica izpodbijane uredbe, temveč odločitve, ki jo organi posamezne tretje države sprejmejo pri izvajanju svoje suverene pristojnosti (glej v tem smislu sklep z dne 28. aprila 2009, United Phosphorus/Komisija, T‑95/09 R, neobjavljen, EU:T:2009:124, točka 56 in navedena sodna praksa).
46
Dalje, ugotoviti je treba, da tožeča stranka ni dokazala, da bi se s predlaganimi začasnimi ukrepi, če bi bili odobreni, brazilskim organom preprečila prepoved prodaje diflubenzurona za prehranske namene na njihovem ozemlju. Tako ni dokazala, da bi se lahko z odlogom izvršitve izpodbijane uredbe preprečil nastanek zatrjevane škode (glej v tem smislu sklep z dne 28. aprila 2009, United Phosphorus/Komisija, T‑95/09 R, neobjavljen, EU:T:2009:124, točka 56 in navedena sodna praksa).
47
Nazadnje, zdi se, da je uresničitev te bojazni hipotetična, ker tožeča stranka razpolaga s študijo z dne 28. februarja 2017, izvedeno v skladu z zadnjimi priporočili, ki potrjuje neobstoj genotoksičnega potenciala PCA („Essai de mutation in vivo au locus cII sur des rats transgéniques F344 Big Blue® et analyse micronucléique du sang périphérique“ (Preizkus mutacije in vivo na lokusu cII pri gensko spremenjenih podganah F344 Big Blue® in mikronukleusna analiza periferne krvi)). Posledično je mogoče upravičeno podvomiti v končno ugotovitev brazilskih organov glede genotoksičnosti diflubenzurona, saj je mogoče domnevati, da bodo ti na podlagi te študije ocenili, da se posodobljeni rezultati znanstvene skupnosti ne nagibajo v prid prepovedi. Vidik škode, zatrjevane v zvezi s tem, je lahko le negotov v smislu sodne prakse, navedene zgoraj v točki 24.
48
Zato posledice, ki jih tožeča stranka zaradi uporabe brazilske zakonodaje 7.802/89 predvideva za svojo dejavnost, povezano z diflubenzuronom, niso posebna okoliščina, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati o resnosti škode.
[…]
52
Ugotoviti je torej treba, da v obravnavani zadevi ni nobene posebne okoliščine, na podlagi katere bi sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, glede na upoštevni promet sklepal o resnosti zatrjevane kršitve zaradi tveganja škodljivih učinkov na njen promet in dobičke.
[…]
61
Na tretjem mestu, kar zadeva resnost zatrjevane škode zaradi tveganja posledic za enega od proizvodnih obratov tožeče stranke, ta pojasnjuje, da zadevno snov izdeluje izključno v proizvodnem obratu v Ankerwegu (Nizozemska), ki je večinoma namenjen proizvodnji zadevne snovi za uporabo v Evropi in zunaj nje. Če bi diflubenzuron v Uniji izgubil oznako „za užitne kmetijske rastline“, naj bi to pomenilo izgubo kritja proizvodnih stroškov v višini 618.859 EUR, kar naj bi predstavljalo 89,7 % vseh kritih stroškov, in količinsko izgubo 36.735 kg, kar je 95 % količine v Uniji. Posledično naj bi vpliv izgube količin diflubenzurona za užitne kmetijske rastline pomenil, da bi bilo treba ta strošek v višini 618.859 EUR kriti z vsemi preostalimi proizvodi, s čimer bi se za vse druge proizvode povečali stroški ter zmanjšala konkurenčnost na trgu Unije in drugih svetovnih trgih.
62
Poleg tega tožeča stranka v okviru navedb o nepopravljivosti zatrjevane škode zaradi tveganja posledic za enega od njenih proizvodnih obratov navaja nekatere elemente, ki dejansko izhajajo iz presoje resnosti škode. Poudarja namreč, da se z zadevno snovjo in proizvodi na osnovi diflubenzurona ukvarja približno 25 zaposlenih v sedanjem proizvodnem obratu, da je ogrožena sposobnost preživetja tega obrata, ker se s proizvodi, namenjenimi užitnim kmetijskim rastlinam v Uniji, krije 618.859 EUR (ali 16,7 %) od skupno 3.699.373 EUR stroškov proizvodnje diflubenzurona v proizvodnem obratu Ankerweg, čeprav količinsko predstavljajo 8,4 % skupne količine. Poleg tega zlasti opozarja, da bi sprememba MVO za užitne proizvode pomembno vplivala na prodajo proizvodov na ključnih trgih po svetu ter da bi, ker naj bi skupna proizvodnja diflubenzurona predstavljala približno 30 % količine in krila približno 30 % stroškov obrata Ankerweg, zmanjšanje ali izguba proizvodov, prodanih na svetovnem trgu, pomembno vplivala na sposobnost preživetja navedenega obrata.
63
Iz zgoraj navedenega torej izhaja, da je zatrjevana škoda zaradi predvidenih posledic izpodbijane uredbe za proizvodni obrat v Ankerwegu finančna.
64
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je predlagani začasni ukrep v skladu s sodno prakso, omenjeno zgoraj v točki 32, glede na resnost take škode upravičen, le če se izkaže, da bi se stranka, ki ga predlaga, brez takega ukrepa znašla v položaju, v katerem bi bil pred sprejetjem končne odločbe v postopku v glavni stvari ogrožen njen obstoj.
65
Vendar se, prvič, bojazen tožeče stranke ne nanaša na ogrožanje njenega obstoja, temveč na sposobnost preživetja proizvodnega obrata. V zvezi s tem tožeča stranka v nasprotju s sodno prakso, navedeno zgoraj v točkah od 24 do 27, ni zagotovila nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da je zaradi zatrjevanih tveganj v zvezi s sposobnostjo preživetja obrata kakor koli ogroženo njeno preživetje.
66
Drugič, zadevni obrat zadevne snovi ne proizvaja izključno za uporabo v Uniji, ampak tudi za uporabo zunaj Unije. Če tožeča stranka poudarja morebitne učinke določitve nove MVO za užitne proizvode na njeno prodajo v svetu, je mogoče to trditev ovreči že s sklicevanjem na razlog, naveden zgoraj v točki 50.
67
Tretjič, tožeča stranka v nasprotju s sodno prakso, navedeno zgoraj v točkah od 24 do 27, sodniku, pristojnemu za izdajo začasne odredbe, ni predložila bistvenih elementov, na podlagi katerih bi ta lahko preučil resnost zatrjevanih posledic, kot so informacije o možnostih za prerazporeditev zadevnega osebja ali preusmeritev proizvodnih procesov njene proizvodne verige v tem obratu. Podobno Komisija upravičeno navaja, da tožeča stranka ni dokazala, da v tem obratu ne bi bilo mogoče proizvajati enega od številnih drugih fitofarmacevtskih sredstev, ki jih izdeluje njena skupina.
68
Zato zgolj na podlagi posledic za enega od njenih proizvodnih obratov zatrjevane škode ni mogoče šteti za resno škodo v smislu sodne prakse, navedene zgoraj v točki 64.
[…]
71
Na četrtem mestu, kar zadeva resnost zatrjevane škode zaradi tveganja škodovanja ugledu tožeče stranke, ta navaja, da bo izpodbijana uredba na splošno škodovala njenemu ugledu, ugledu njenih proizvodov na osnovi diflubenzurona in ugledu njene glavne blagovne znamke Dimilin, pa tudi vrsti formulacij, povezanih s temi proizvodi.
72
Prvič, ker se tožeča stranka boji, da bo izpodbijana uredba s stigmatizacijo diflubenzurona po eni strani škodovala njenemu ugledu na splošno, ugledu njenih proizvodov na osnovi diflubenzurona in njene glavne blagovne znamke Dimilin, pa tudi vrsti formulacij, povezanih s temi proizvodi, ter po drugi strani splošneje ogrozila njene poskuse na področju fitofarmacevtskih sredstev, njeno zmožnost zagotavljanja varnih visokokakovostnih proizvodov in posledično škodovala ugledu drugih proizvodov, ki jih izdeluje, zlasti na fitofarmacevtskem področju, je treba navesti, da umik fitofarmacevtskega sredstva s trga – in še toliko manj omejitev njegovega področja uporabe – ne škoduje nujno ugledu podjetja kot celoti. V zvezi s tem je splošno znano, da so številna podjetja, dejavna na zadevnem trgu, že doživela umik svojih proizvodov s trga, pa vendar teh podjetij ali njihovih proizvodov ni mogoče šteti za stigmatizirane. Regulativni organi in izvajalci iz zadevnega sektorja, ki poznajo regulativni okvir, odločitev o tem, da se neko fitofarmacevtsko sredstvo ne dovoli, dojemajo bolj kot običajen del regulativnega postopka. Na tako odločitev je namreč mogoče gledati preprosto kot na rezultat znanstvenega razvoja in izboljšanja raziskovalnih metod (glej v tem smislu sklep z dne 15. novembra 2011, Xeda International proti Komisiji, T‑269/11 R, neobjavljen, EU:T:2011:665, točka 43 in navedena sodna praksa).
73
Drugič, navesti je treba, da če bi sprejetje izpodbijane uredbe dejansko škodovalo ugledu tožeče stranke, bi se to zgodilo že ob sprejetju te uredbe in bi trajalo, dokler ne bi bila ta razveljavljena z odločbo, s katero bi bilo odločeno v postopku v glavni stvari (glej v tem smislu sklep z dne 15. novembra 2011, Xeda International/Komisija, T‑269/11 R, neobjavljen, EU:T:2011:665, točka 42 in navedena sodna praksa).
74
Tretjič, tožeča stranka navaja, da je področje zdravja še posebno občutljivo. Ker je bila izpodbijana uredba sprejeta na podlagi zapletenega upravnega postopka, ki je trajal več let ter v katerem so sodelovali znanstveniki in strokovnjaki iz zadevnega sektorja, z odlogom izvršitve te uredbe, ki bi ga sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, odredil samo začasno in po hitrem postopku, nikakor ne bi bilo mogoče odpraviti morebitnih dvomov glede dejanske varnosti diflubenzurona na trgu užitnih kmetijskih rastlin (glej v tem smislu sklep z dne 15. novembra 2011, Xeda International/Komisija, T‑269/11 R, neobjavljen, EU:T:2011:665, točka 42 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba navesti, da tožeča stranka v nasprotju s sodno prakso, omenjeno zgoraj v točkah od 24 do 27, ni pojasnila, v kolikšnem obsegu naj ugotovitve v obravnavani zadevi ne bi bile upoštevne, zlasti ni navedla, v kolikšnem obsegu bi se z odlogom izvršitve izpodbijane uredbe odpravile bojazni, ki so jih lahko povzročile že ocena diflubenzurona, ki sta jo objavili država članica poročevalka in EFSA, ter zlasti ugotovitve glede genotoksičnosti PCA, pri čemer so bili ti dokumenti dostopni že več let.
75
Podobno tudi, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bo izpodbijana uredba zelo verjetno močno omajala zaupanje potrošnikov v proizvode na osnovi diflubenzurona in da bo pri njih vzbudila velike pomisleke glede njegove neškodljivosti, iz elementov v spisu ne izhaja, da bi bil začasen odlog izvršitve, ki bi ga odredil sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, ukrep, s katerim bi bilo mogoče preprečiti tako izgubo zaupanja. Tožeča stranka v zvezi s tem trdi samo, da bi se lahko, če bo dovoljena ohranitev navedene uredbe, sčasoma še okrepila stigmatizacija zadevne snovi zaradi omejitve, naložene s to uredbo. Kot je bilo poudarjeno zgoraj v točki 73, je bila nevarnost diflubenzurona na trgu užitnih kmetijskih rastlin ugotovljena in ta informacija sporočena javnosti še pred sprejetjem izpodbijane uredbe.
76
Petič in zadnjič, poudariti treba, da se morajo, kot je bilo navedeno zgoraj v točki 34, na trgu, ki je tako kot v obravnavani zadevi močno reguliran in na katerem lahko pristojni organi hitro posredujejo, če se iz razlogov, ki jih ni mogoče vedno predvideti, pojavijo tveganja za javno zdravje, zadevna podjetja, če nočejo sama kriti škode, povzročene s takim posredovanjem, pred njegovimi posledicami zavarovati z ustrezno politiko (glej sklep z dne 16. junija 2016, ICA Laboratories in drugi/Komisija, C‑170/16 P(R), neobjavljen, EU:C:2016:462, točka 29 in navedena sodna praksa).
77
V obravnavani zadevi je tožeča stranka najpozneje 7. septembra 2012, ob predložitvi ugotovitev agencije EFSA o odkritju nove težave, povezane z morebitno izpostavljenostjo PCA kot ostanku (glej točko 5 zgoraj), ali vsaj 18. julija 2013, ko jo je Komisija obvestila o odločitvi za pregled odobritve zadevne snovi v skladu s členom 21 Uredbe št. 1107/2009 (glej točko 7 zgoraj), razpolagala z informacijami, na podlagi katerih je morala poskrbeti za sprejetje ustreznih ukrepov, da bi se zavarovala pred morebitnimi tveganji omejitev uporabe diflubenzurona, in sicer v skladu s sodno prakso, na katero je opozorjeno zgoraj v točki 76. Poleg tega je treba navesti, da ta predlog za izdajo začasne odredbe ne vsebuje navedb v zvezi s tem. Sicer pa so vsi ti preudarki upoštevni, tudi če bi se priznalo, kot tožeča stranka trdi v svojem predlogu, da je lahko šele julija 2015 imela razloge, da odgovori na pomisleke glede genotoksičnosti metabolita.
78
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala resnosti zatrjevane škode.
Nepopravljivost škode
79
Prav tako se ne zdi, da bi bilo mogoče zatrjevano škodo označiti za nepopravljivo.
80
Prvič, v skladu z ustaljeno sodno prakso finančne škode, razen izjemoma, ni mogoče šteti za nepopravljivo ali celo težko popravljivo, ker je položaj oškodovane osebe pred nastankom škode praviloma mogoče ponovno vzpostaviti s finančnim nadomestilom. Tako škodo bi bilo zlasti mogoče povrniti v okviru odškodninske tožbe, vložene na podlagi členov 268 in 340 PDEU (glej sklepa z dne 28. novembra 2013, EMA/InterMune UK in drugi, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, točka 48 in navedena sodna praksa, in z dne 28. aprila 2009, United Phosphorus/Komisija, T‑95/09 R, neobjavljen, EU:T:2009:124, točka 33 in navedena sodna praksa).
81
V primeru take škode je predlagani začasni ukrep upravičen, le če se izkaže, da bi se tožeča stranka brez takega ukrepa znašla v položaju, v katerem bi bil lahko pred sprejetjem končne odločbe v postopku v glavni stvari ogrožen njen obstoj (sklep z dne 3. decembra 2002, Neue Erba Lautex/Komisija, T‑181/02 R, EU:T:2002:294, točka 84). Ob neizogibnosti izginotja s trga, ki bi dejansko pomenilo nepopravljivo in veliko škodo, se sprejetje predlaganega začasnega ukrepa izkaže za utemeljeno (glej sklep z dne 28. aprila 2009, United Phosphorus/Komisija, T‑95/09 R, neobjavljen, EU:T:2009:124, točka 34 in navedena sodna praksa).
82
V obravnavani zadevi iz analize, navedene zgoraj v točkah od 31 do 52, ki jo je opravil sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, kar zadeva zatrjevano škodo zaradi tveganja negativnih učinkov na promet in dobičke tožeče stranke, izhaja, da ta ni v takem položaju.
83
Tudi kar zadeva trditve, navedene v zvezi s sposobnostjo preživetja proizvodnega obrata v Ankerwegu, je bilo podobno že ugotovljeno, da ta predlog za sprejetje predhodne odločbe ne vsebuje bistvenih elementov, kot so informacije o možnostih za prerazporeditev zadevnega osebja ali preusmeritev proizvodnih procesov njene proizvodne verige v tem obratu. Take informacije pa so nujne, da lahko sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, preuči nepopravljivost zatrjevane škode. Vsekakor je v skladu s sodno prakso, omenjeno zgoraj v točki 81, v okviru presoje nepopravljivosti škode upoštevno samo preživetje tožeče stranke. Kot pa je bilo navedeno zgoraj v točki 65, se bojazen tožeče stranke ne nanaša na ogrožanje njenega obstoja, temveč na sposobnost preživetja proizvodnega obrata.
84
Drugič, kot je bilo opozorjeno zgoraj v točki 58, tudi če bi se upoštevalo dejstvo, da bi se tržni deleži tožeče stranke brez predlaganega začasnega ukrepa nepopravljivo spremenili, je treba pojasniti, da je tak primer mogoče enačiti s tveganjem izginotja s trga in ga šteti za upravičen razlog za sprejetje predlaganega začasnega ukrepa, samo če je nepopravljiva sprememba tržnih deležev tudi resna. Ne zadostuje torej, da bi lahko podjetje nepopravljivo izgubilo tržni delež, temveč mora biti ta delež dovolj velik zlasti glede na velikost tega podjetja, ob upoštevanju značilnosti skupine, ki ji pripadajo njegovi delničarji. Tožeča stranka, ki se sklicuje na izgubo takega tržnega deleža, mora poleg tega dokazati, da zaradi strukturnih in pravnih ovir ne bi mogla ponovno pridobiti znatnega dela izgubljenega tržnega deleža (glej sklep z dne 28. aprila 2009, United Phosphorus/Komisija, T‑95/09 R, neobjavljen, EU:T:2009:124, točka 35 in navedena sodna praksa).
85
V obravnavani zadevi je bilo ugotovljeno, da tržni deleži, za katere se tožeča stranka boji, da jih bo izgubila, niso veliki (glej točko 60 zgoraj). Tožeča stranka nikakor ni pravno zadostno dokazala obstoja strukturnih ali pravnih ovir, zaradi katerih ne bi mogla ponovno pridobiti večjega dela tega tržnega deleža.
86
V zvezi s tem tožeča stranka trdi, prvič, da tudi če bo tožbi v glavni stvari ugodeno, ji oglaševalska kampanja ne bo mogla razumno omogočiti ponovne pridobitve tržnega deleža, ki ga ima zdaj, in se bo morala „otresti negativne publicitete“ zaradi izpodbijane uredbe. Meni, da ni zmožna začeti drage oglaševalske kampanje (ali uvesti enakovreden ukrep), da bi popravila negativno sliko, ker niti sama niti skupina, ki ji pripada, kot celota nima zadostnih sredstev za financiranje take dejavnosti.
87
Vendar mora stranka, ki predlaga začasne ukrepe, v skladu s sodno prakso, omenjeno zgoraj v točkah od 24 do 27, sodniku, pristojnemu za izdajo začasne odredbe, predložiti potrebne informacije za presojo, ki jo mora med drugim izvesti glede nepopravljivosti zatrjevane škode. Zgolj trditve torej ne zadostujejo za izpolnitev teh pravnih meril. V obravnavani zadevi z nobenim od dokumentov, ki jih ima na voljo sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, na prvi pogled ni mogoče potrditi trditev tožeče stranke, da ne bo zmožna ponovno pridobiti navedenih tržnih deležev. Tožeča stranka namreč navaja samo težave pri ponovni pridobitvi tržnih deležev zaradi morebitne izgube zaupanja v njene proizvode, ne da bi dokazala obstoj strukturnih ali pravnih ovir, zaradi katerih naj ne bi mogla povrniti zaupanja med svojimi strankami ali potrošniki ter tako ponovno pridobiti teh tržnih deležev med drugim z uvedbo ustreznih oglaševalskih ukrepov med strankami in potrošniki (glej v tem smislu sklep z dne 11. aprila 2001, Komisija/Gerot Pharmazeutika, C‑479/00 P(R), EU:C:2001:224, točka 92). Tožeča stranka tako kratko malo trdi samo, da niti sama niti skupina, ki ji pripada, nima zadostnih sredstev za financiranje take dejavnosti.
88
Da bi tožeča stranka dokazala nujni negativni odziv strank, se poleg tega sklicuje na domnevne posledice pošiljanja elektronskega sporočila družbe Audax po objavi izpodbijane uredbe, ki naj bi vključevale vpis zadevne snovi na negativni seznam za supermarkete, ki jih oskrbuje družba Audax. Vendar ne predvidi posledic, ki jih bo imelo pošiljanje podobnega elektronskega sporočila, če bo njeni tožbi v postopku v glavni stvari ugodeno, za obveščanje istih strank o razveljavitvi izpodbijane uredbe. Čeprav ima lahko pošiljanje takega elektronskega sporočila negativne posledice, ki jih navaja tožeča stranka, se zdi, da bi lahko imelo enako pošiljanje zaradi obveščanja o utemeljenosti tožbe tožeče stranke posledice, s katerimi bi se navedene posledice odpravile.
89
Dalje, tožeča stranka meni, da tudi če bi lahko iznašla novo nadomestno snov, bi se srečala z velikimi pravnimi in regulativnimi ovirami glede na veljavna pravila, kot je zahteva po predložitvi popolne znanstvene dokumentacije s podatki, ki dokazujejo neškodljivost nadomestne snovi, preučitev te dokumentacije in regulativni postopek odobritve, pri čemer celotni postopek traja približno deset let. Poleg tega naj bi registracija enega proizvoda v povprečju stala med približno 1,5 in 2 milijona EUR, odvisno od želene raznolikosti kmetijskih kultur za označbo proizvoda in fazo obnovitvenega cikla odobritve aktivnih snovi proizvoda.
90
V zvezi s tem je treba navesti, da bo glede na povprečno trajanje postopkov pred Splošnim sodiščem meritorna odločba v tej zadevi verjetno izdana v dveh letih (glej v tem smislu sklep z dne 21. julija 2017, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/Komisija, T‑130/17 R, EU:T:2017:541, točka 47). Zato bo tožeča stranka vezana na zakonitost izpodbijane uredbe precej pred obdobjem, potrebnim za odobritev morebitne nadomestne snovi. V okviru tega je treba navesti, da tožeča stranka ni predlagala uporabe hitrega postopka iz člena 151 in naslednjih Poslovnika. Poleg tega je v skladu s členom 3 izpodbijane uredbe morda upravičena do „prehodnega obdobja“ do 8. septembra 2018, v katerem lahko države članice ohranijo dovoljenja za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo diflubenzuron. Kot poudarja v svojem predlogu, je poleg tega v teku postopek podaljšanja odobritve, za katerega veljajo strogi roki in v katerem bi lahko bilo že leta 2018 ugotovljeno, da metabolit nima genotoksičnega potenciala. Po mnenju Komisije naj bi se ta postopek končal malo pred 30. junijem 2019. Zato se dejstvo, da tožeča stranka v svojem naboru snovi nima nadomestnega proizvoda, ne zdi upošteven element v zvezi z nepopravljivostjo zatrjevane škode.
91
Nazadnje, tožeča stranka trdi samo, da škodovanja njenemu ugledu ni mogoče popraviti, ker po eni strani njena matična družba, Platform Specialty Products, med čakanjem na končno odločitev v tej zadevi ne more storiti ničesar, da bi ji povrnila ugled, po drugi strani pa te izgube ugleda ne more popraviti izključno na finančni podlagi niti začasno. Ne samo, kot je bilo navedeno zgoraj v točki 74, da tožeča stranka ni pojasnila, v kolikšnem obsegu bi bilo s predlaganim odlogom izvršitve mogoče ustrezno odgovoriti na to domnevno škodovanje, temveč take trditve v skladu s sodno prakso, omenjeno zgoraj v točkah od 24 do 27, tudi ne morejo prepričati sodnika, pristojnega za izdajo začasne odredbe, brez drugih elementov, ki bi te trditve potrjevali.
92
Tretjič, vseeno je treba navesti, da je finančno škodo mogoče med drugim šteti za nepopravljivo, če te škode, tudi če nastane, ni mogoče izraziti s številkami (glej sklep z dne 28. novembra 2013, EMA/InterMune UK in drugi, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, točka 49 in navedena sodna praksa).
93
Res je, da negotovosti, povezane s povračilom finančne škode v okviru morebitne odškodninske tožbe, same po sebi ni mogoče šteti za okoliščino, ki bi lahko dokazovala, da je taka škoda nepopravljiva v smislu sodne prakse Sodišča. V fazi začasne odredbe je namreč možnost poznejše pridobitve povračila finančne škode v okviru morebitne odškodninske tožbe, ki bi lahko bila vložena po razglasitvi ničnosti izpodbijanega akta, nujno negotova. Namen postopka za izdajo začasne odredbe ni nadomestiti tako odškodninsko tožbo, da bi se ta negotovost odpravila, njegov cilj je samo zagotoviti polno učinkovitost prihodnje dokončne odločbe, ki bo sprejeta v postopku v glavni stvari, s katerim je povezan predlog za izdajo začasne odredbe, to je v obravnavani zadevi ničnostna tožba (glej sklep z dne 28. novembra 2013, EMA/InterMune UK in drugi, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, točka 50 in navedena sodna praksa).
94
Po drugi strani je drugače, kadar se pri presoji, ki jo opravi sodnik za začasne odredbe, jasno izkaže, da zatrjevane škode, če bo nastala, glede na njeno naravo in predvideni način njenega nastanka ne bo mogoče ustrezno opredeliti in izraziti s številkami ter da je v praksi torej ne bo mogoče povrniti z vložitvijo odškodninske tožbe (glej sklep z dne 28. novembra 2013, EMA/InterMune UK in drugi, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, točka 51 in navedena sodna praksa).
95
Čeprav v obravnavani zadevi tožeča stranka meni, da zatrjevane škode morda ne bo mogoče povrniti, iz njenih pisanj ne izhaja, da glede na naravo in predvideni način nastanka njene škode, če bo nastala, te ne bo mogoče ustrezno opredeliti in izraziti s številkami, ter da je v praksi torej ne bo mogoče povrniti z vložitvijo odškodninske tožbe. Nasprotno, tožeča stranka je predložila nekatere računovodske elemente, na podlagi katerih je na prvi pogled mogoče navedeno škodo ne samo ustrezno opredeliti, ampak tudi izraziti s številkami.
[…]
Tehtanje interesov
101
Poleg tega je treba poudariti, da se tehtanje interesov ne nagiba v korist začasnega odloga izvršitve izpodbijane uredbe.
102
V skladu s sodno prakso je treba v okviru postopka za izdajo začasne odredbe pretehtati tveganja, povezana z vsako od možnih rešitev. To konkretno pomeni zlasti preučitev, ali interes stranke, ki predlaga začasne ukrepe, za odlog izvršitve izpodbijanega akta prevlada ali ne nad interesom, ki ga pomeni takojšnja uporaba tega akta. V tem preizkusu je treba opredeliti, ali bi to, da bi sodišče, ki odloča v glavni stvari, ta akt morebiti razglasilo za ničen, omogočilo vrnitev iz položaja, ki bi ga povzročila njegova takojšnja izvršitev, v prejšnje stanje in, obratno, v kolikšnem obsegu bi odlog izvršitve tega akta lahko preprečeval cilje, zastavljene z izpodbijanim aktom, če bi bila pritožba v glavni stvari zavrnjena (sklep z dne 1. marca 2017, EMA/MSD Animal Health Innovation in Intervet international, C‑512/16 P(R), neobjavljen, EU:C:2017:149, točka 127).
103
V obravnavani zadevi tožeča stranka meni, da se tehtanje interesov nagiba v njeno korist, ker po eni strani zadevna snov, kot je znano, ni nevarna za javno zdravje in ker vsak drug pristop, razen odloga izvršitve izpodbijane uredbe do sprejetja dokončne odločbe v zvezi s postopkom podaljšanja odobritve zadevne snovi, ne bi bil sorazmeren in bi jo po nepotrebnem kaznoval, ker če bi sodišče, ki odloča v glavni stvari, izpodbijano uredbo razveljavilo, z ohranitvijo navedene uredbe ne bi bilo mogoče odpraviti učinkov njenega takojšnjega izvajanja.
104
Na prvem mestu, kar zadeva trditev, da ni nevarnosti za javno zdravje, tožeča stranka poudarja, da so zadevna snov in proizvodi na njeni osnovi na trgu že 40 let in da zaradi njihove prodaje še ni bilo incidentov, povezanih z javnim zdravjem. Poleg tega pojasnjuje, da je diflubenzuron dovoljen zunaj Unije. Nazadnje, meni, da so vprašanja, ki jih postavlja Komisija, bolj špekulativna kot realna in da posledično preudarkom glede javnega zdravja ni mogoče pripisati večje teže kot škodi, ki jo tožeči stranki povzroča izpodbijana uredba.
105
Iz elementov v spisu izhaja, da so bila tveganja za javno zdravje ugotovljena. V zvezi s tem se tožeča stranka v obravnavani zadevi ne more prepričljivo sklicevati na dejstvo, da se snov v Uniji popolnoma varno uporablja že 40 let, ne da bi se kadar koli poročalo o kakršnem koli škodljivem učinku na javno zdravje. V sektorju, na katerega se nanaša obravnavana zadeva, namreč znanstveni dosežki niso neobičajni ter tako omogočajo, da se snovi ponovno ocenijo glede na nova spoznanja in znanstvena odkritja. To je podlaga za postopke podaljšanja odobritve in razlog za začasne omejitve dovoljenj za promet. Posledično se mora preučitev sodnika, pristojnega za izdajo začasne odredbe, v okviru tehtanja interesov nanašati na zdaj ugotovljena tveganja.
106
Komisija v zvezi s tem opozarja, da je diflubenzuron rakotvorna snov iz skupine 1B in da so bile njene genotoksične lastnosti dokazane na podlagi izčrpne ocene, ki so jo izvedli država članica poročevalka, EFSA in strokovnjaki iz držav članic.
107
Stališče tožeče stranke, da ni tveganja za javno zdravje, temelji predvsem na trditvah, ki jih navaja v okviru dokazovanja obstoja fumus boni juris, in sicer, na eni strani, da odločitev za sprejetje izpodbijane uredbe izhaja iz očitne napake pri presoji, ker naj Komisija ne bi skrbno in nepristransko upoštevala nekaterih informacij, ki dokazujejo, da ni razloga za skrb glede genotoksičnosti zadevne snovi, in, na drugi strani, da ji je bila odvzeta pravica do obrambe, ker ni imela možnosti predložiti stališč v zvezi z nekaterimi dokumenti, v katerih je bilo ugotovljeno, da diflubenzuron povzroča tveganja za javno zdravje.
108
Ti vidiki spadajo v okvir nadzora zakonitosti postopka in sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, ne more na njihovi podlagi v okviru tehtanja interesov brez drugih elementov, razen ob morebitnem priznanju očitne napake pri presoji, oceniti, da je treba ugotovitvam, predstavljenim v navedenih dokumentih, dati prednost pred predhodnimi presojami, ki so načeloma rezultat natančne in izčrpne preučitve. Ni namreč njegova naloga, da strokovno presoja znanstvene podatke, kar bi presegalo njegove pristojnosti. V okoliščinah obravnavane zadeve je zato treba tveganja za javno zdravje, kot so bila ugotovljena v izpodbijani uredbi, upoštevati glede na druge zadevne interese.
109
Tožeča stranka v zvezi s tem ne omenja drugih interesov, razen preprečitve nastanka škode, ki naj bi ji jo povzročala izpodbijana uredba. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba načeloma zahtevam, povezanim z javnim zdravjem, priznati nesporno prevlado nad gospodarskimi pomisleki (glej sklep z dne 11. aprila 2001, Komisija/Bruno Farmaceutici in drugi, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, točka 112 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 19. aprila 2012, Artegodan/Komisija, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, točka 99 in navedena sodna praksa).
110
V obravnavani zadevi je treba navesti, da ob neobstoju kakršnega koli drugega interesa, ki bi ga bilo treba upoštevati, zatrjevana škoda, v zvezi s katero je bilo poleg tega dokazano, da ni niti resna niti nepopravljiva, ne zadostuje za to, da bi se tehtanje interesov nagibalo v korist tožeče stranke, ker je treba tveganja za javno zdravje, ugotovljena v zvezi z diflubenzuronom, šteti za priznana (glej točko 105 zgoraj).
111
Tudi če bi tožeči stranki uspelo dokazati nujnost, povezano z značilnostmi njene škode, bi jo bilo vseeno treba presojati z vidika načela, ki je določeno z ustaljeno sodno prakso in v skladu s katerim lahko prednostne zahteve po varovanju javnega zdravja upravičijo omejitve, ki imajo negativne posledice – celo znatne – za nekatere gospodarske subjekte (glej v tem smislu sodbo z dne 1. junija 2010, Blanco Pérez in Chao Gómez, C‑570/07 in C‑571/07, EU:C:2010:300, točka 90 in navedena sodna praksa). V teh okoliščinah je bilo celo poudarjeno, da je treba priznati previdnostno načelo, ki institucijam Unije omogoča, da sprejmejo varnostne ukrepe, kadar obstaja negotovost glede obstoja ali obsega tveganj za zdravje ljudi, ne da bi bilo treba čakati, da se v celoti izkažeta resničnost in resnost teh tveganj (glej v tem smislu sklep z dne 19. decembra 2013, Komisija/Nemčija, C‑426/13 P(R), EU:C:2013:848, točka 54 in navedena sodna praksa).
112
Posledično je treba trditve o neškodljivosti zadevne snovi, s katerimi želi tožeča stranka dokazati, da preudarki glede javnega zdravja ne morejo imeti večje teže kot preudarki v zvezi z njeno škodo, zavrniti.
113
Na drugem mestu, kar zadeva trditev o nesorazmernosti sprejetja kakršnega koli drugega pristopa razen odloga izvršitve izpodbijane uredbe do sprejetja dokončne odločbe v zvezi s postopkom podaljšanja odobritve zadevne snovi, tožeča stranka opozarja, da je zadevna snov v Uniji trenutno predmet ocene za podaljšanje odobritve v skladu z Uredbo št. 1107/2009 (glej točko 8 zgoraj), za katero velja zakonski rok, ki se izteče decembra 2018. Poudarja, da v okviru tega podatke v zvezi z genotoksičnostjo PCA in posledično tveganjem za potrošnike trenutno ocenjuje Helenska republika kot država članica poročevalka, in navaja, da bo rezultat te ocene znan oktobra 2017. Dodaja še, da je na zaskrbljenost v zvezi s PCA odgovorila študija z dne 28. februarja 2017 (glej točko 47 zgoraj).
[…]
116
Najprej je treba poudariti, da se obravnavani primer ne nanaša na položaj, ki bi zahteval takojšen umik proizvodov na osnovi diflubenzurona. Po eni strani se z izpodbijano uredbo zgolj omejuje uporaba diflubenzurona, pri čemer je izključen zgolj s trga užitnih kmetijskih rastlin in torej ne gre za popolno prepoved uporabe diflubenzurona v insekticidih, tako da lahko tožeča stranka še naprej proizvaja in trži fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo to snov, za uporabo na kmetijskih rastlinah, ki niso namenjene prehrani. Po drugi strani izpodbijana uredba določa prehodno obdobje do 8. septembra 2018.
117
V zvezi s tem je treba pojasniti, da dodelitev prehodnega obdobja ne izključuje obstoja tveganj za javno zdravje. Čeprav državam članicam ni treba ukrepati pred iztekom navedenega toka, namreč lahko vseeno že takoj sprejmejo potrebne ukrepe. Zato določitev takega roka omogoča določeno varstvo pred ugotovljenimi tveganji, kar naj bi po drugi strani preprečevalo odreditev odloga izvršitve. Obstoj prehodnega obdobja glede na tehtanje interesov, ki ga opravi sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, je upošteven, ko ta stopnjo ugotovljenih tveganj primerja s pomembnostjo drugih interesov, katerih zaščita se predlaga. V obravnavani zadevi iz analize interesov, ki jih navaja tožeča stranka, in sicer škode, za katero se boji, da jo bo utrpela zaradi uporabe izpodbijane uredbe, izhaja, da so ti interesi manj pomembni od interesov, povezanih z javnim zdravjem (glej točke od 109 do 112 zgoraj), sploh ker se s tem prehodnim obdobjem zmanjšujejo posledice učinkov izpodbijane uredbe, ki se jih tožeča stranka boji, za njen položaj.
118
Dalje, kot v svojih stališčih poudarja Komisija, postopek podaljšanja odobritve, ki je v teku, tožeči stranki omogoča, da zavaruje svoje interese, ker se tako lahko sklicuje na domnevni neobstoj nevarnosti zadevne snovi za javno zdravje. Vendar naj bi bilo mogoče učinke tega postopka, ki je v teku, po mnenju tožeče stranke opaziti že v letu 2018.
119
Nazadnje, čeprav se tožeča stranka sklicuje na obstoj zakonskega roka, v skladu s katerim se dovoljenje, ki je za diflubenzuron veljalo pred sprejetjem izpodbijane uredbe, izteče decembra 2018, se ne zdi primerno odrediti odlog učinkov izpodbijane uredbe niti z omejitvijo na navedeni datum, ker so bila tveganja za javno zdravje, ki jih mora upoštevati sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe (glej točke od 105 do 108 zgoraj), ugotovljena in se zanje šteje, da prevladajo nad drugimi interesi, ki jih navaja tožeča stranka (glej točke od 109 do 112 zgoraj). A fortiori, pogojevanje takega začasnega ukrepa s časovno omejitvijo, določeno na koncu postopka podaljšanja odobritve, kot je predlagala tožeča stranka, je enako sporno, ker bi po navedbah Komisije ta postopek lahko trajal do 30. junija 2019.
120
Zato po eni strani položaj, v katerem je tožeča stranka, tej omogoča, da deloma še naprej trži svoje proizvode na osnovi diflubenzurona (glej točko 116 zgoraj), pri čemer se zdi blizu odločitev o podaljšanju predhodno pridobljene odobritve (glej točko 118 zgoraj), po drugi strani pa ohranitev učinkov izpodbijane uredbe že zdaj zagotavlja določeno varstvo javnega zdravja pred na novo ugotovljenimi tveganji (glej točko 119 zgoraj).
121
Posledično je treba trditve, ki jih tožeča stranka navaja glede nesorazmernosti sprejetja kakršnega koli drugega pristopa, razen odloga izvršitve izpodbijane uredbe do sprejetja dokončne odločbe v zvezi s postopkom podaljšanja odobritve zadevne snovi, zavrniti.
122
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da se v skladu s sodno prakso, omenjeno zgoraj v točki 102, tehtanje interesov ne nagiba v korist odobritve predlaganih začasnih ukrepov.
123
Ne da bi bilo treba preučiti, ali je v obravnavani zadevi izpolnjen pogoj v zvezi z obstojem fumus boni juris, je treba ugotoviti, da je treba predlog za izdajo začasne odredbe zavrniti, ker po eni strani tožeči stranki ni uspelo dokazati, da je izpolnjen pogoj nujnosti, saj zatrjevana škoda ni resna in nepopravljiva, ter da se po drugi strani tehtanje interesov nagiba v njeno korist.
124
V skladu s členom 158(5) Poslovnika je treba odločitev o stroških pridržati.
Iz teh razlogov je
PREDSEDNIK SPLOŠNEGA SODIŠČA
sklenil:
1.
Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.
2.
Odločitev o stroških se pridrži.
V Luxembourgu, 22. junija 2018
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
M. Jaeger
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.
(
1
)	Navedene so le točke zadevnega sklepa, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.