NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. május 15.(1)
C‑133/24. sz. ügy
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses ‑ Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
kontra
Autoridade da Concorrência
(a Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão [versenyjogi, szabályozási és felügyeleti bíróság, Portugália] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Verseny – EUMSZ 101. cikk – Hivatásos labdarúgás – Nemzeti bajnokság – Versenyellenes »cél« és »hatás« fogalma – Covid19‑világjárvány – No‑poach megállapodás – Meca‑Medina ítélet (C‑519/04 P) ”
I.      Bevezetés
1.        A Bíróságnak több közelmúltbeli ügyben – nevezetesen az ISU‑ügyben,(2) a Superleague ügyben,(3) a Royal Antwerp ügyben(4) és a FIFA‑ügyben(5) – azt kellett vizsgálnia, hogy egyes nemzetközi vagy nemzeti sportszövetségek által elfogadott szabályzatok összeegyeztethetők‑e az uniós versenyjogi és belső piaci rendelkezésekkel.
2.        A jelen ügy az említett ügyek természetes folytatását jelenti. Az alapeljárás tárgyát képező jogvita ugyanis a portugál labdarúgó‑bajnokság első és második osztályában játszó labdarúgó sportegyesületek által a nemzeti labdarúgó‑szövetség hozzájárulásával a Covid19‑világjárvány idején megkötött no‑poach megállapodásra vonatkozik. E megállapodás EUMSZ 101. cikkel való összeegyeztethetőségének értékelése érdekében a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseivel lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy adjon további iránymutatást a „cél általi” versenykorlátozás fogalmáról és a Bíróság „Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlatából” eredő elvek hatályáról.(6)
3.        Nagyrészt hasonló kérdések merültek fel két másik, a C‑209/23. sz. RRC Sports ügyben,(7) valamint a C‑428/23. sz. ROGON és társai ügyben(8) előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemben is, amelyek kapcsán a mai napon ismertetem indítványomat. A jelen indítványt ezért e hivatkozott indítványokkal együtt kell értelmezni. A pergazdaságosság és az olvasó helyzetének megkönnyítése érdekében megkísérlem elkerülni a felesleges ismétléseket a három indítványban, és e célból számos kereszthivatkozást teszek közöttük.
II.    A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
4.        A Liga Portuguesa de Futebol Profissional (portugál hivatásos labdarúgó liga, a továbbiakban: LPFP) egy magánjogi nonprofit szövetség, amelynek feladata a portugál hivatásos labdarúgás tevékenységének biztosítása és szabályozása, és amelynek rendes tagjai sportegyesületek. Az LPFP profi férfi labdarúgó‑bajnokságokat szervez, köztük a Primeira Ligát (első osztályú liga) és a Segunda Ligát (másodosztályú liga).
5.        A 2019/2020‑as szezonban 18 csapat vett részt az első osztályú ligában és 13 a másodosztályú ligában. Ebben a szezonban, 2020. január 30‑án az Egészségügyi Világszervezet a Covid19‑világjárványt nemzetközi aggodalomra okot adó közegészségügyi vészhelyzetnek, 2020. március 11‑én pedig világjárványnak nyilvánította.
6.        2020. március 12‑én a portugál kormány számos olyan intézkedést jelentett be, amelyek célja a vírus terjedése kockázatának megfékezése volt. Ugyanezen a napon az LPFP úgy döntött, hogy az első és másodosztályú ligát határozatlan időre felfüggeszti, 10 még lejátszandó mérkőzéssel, és kihirdette ezt.
7.        A helyzet súlyosbodása miatt a portugál hatóságok 2020. március 18‑án szükségállapotot hirdettek ki (amelyet fokozatosan 2020. május 2‑ig meghosszabbítottak).
8.        2020. március 21‑én az LPFP és a Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (a hivatásos labdarúgók szakszervezete; a továbbiakban: SJPF) Covid19 monitoring bizottságot hozott létre, és tárgyalásokat kezdett a sporttevékenység mind sportszakmai, mind pénzügyi szempontból való fenntarthatóságának biztosítása érdekében.
9.        2020. április 7‑én az LPFP és az SJPF külön-külön sajtóközleményt adott ki a közöttük folyamatban levő tárgyalások állásáról. Az LPFP sajtóközleményében először is jelezte, hogy megkapta az SJPF hozzájárulását egy olyan jogi intézkedéscsomaghoz, amelyet a hivatásos labdarúgókra alkalmazandó kollektív munkaszerződésbe (a továbbiakban: CCT) kívánnak beilleszteni, beleértve a munkaszerződések, valamint a játékos‑kölcsönvételi és ‑átadási szerződések meghosszabbítását a 2019/2020‑as szezon végéig, amely időpont alatt azt az időpontot kell érteni, amikor e szezon utolsó hivatalos mérkőzését végül lejátsszák. Az LPFP ekkor közölte, hogy nem született megállapodás az SJPF‑fel a tárgyalások tárgyát képező pénzügyi kérdésekben, beleértve a bércsökkentésről való megállapodás lehetőségét. A megállapodás hiányára az SJPF is utalt ugyanezen a napon kiadott sajtóközleményében. Végezetül az LPFP emlékeztetett arra, hogy ilyen megállapodás hiányában az egyesületek továbbra is szabadon élhetnek többek között az egyszerűsített átmeneti elbocsátás intézkedésével, vagy egyéni tárgyalásokat folytathatnak játékosaikkal.
10.      Ugyanezen a napon az LPFP és az első osztályú ligában részt vevő klubok, amelyeket nagyrészt az elnökök képviseltek, videokonferencián vettek részt, amelyet követően az LPFP sajtóközleményt adott ki „Az [első osztályú] klubok elnökei megállapítják az egyoldalú felmondások szabályát” címmel. Ebben a sajtóközleményben bejelentették, hogy „egyetlen klub sem szerződtet olyan játékost, aki a Covid19‑világjárvány vagy az abból eredő rendkívüli döntés, különösen a sportszezon meghosszabbítása által okozott nehézségekre hivatkozva egyoldalúan felmond[ta] a munkaszerződését”. A következő napon néhány másodosztályú ligában részt vevő klub sajtóközleményt adott ki, amelyben bejelentették, hogy csatlakozni kívánnak az első osztályú ligában szereplő klubok által elfogadott szabályhoz.
11.      Európai szinten 2020. április 7‑én a Nemzetközi Labdarúgó Szövetség (FIFA), amely munkacsoportot hozott létre, hogy választ adjanak a világjárvány által felvetett szabályozási kérdésekre, közzétette a „A Covid19 – Labdarúgással kapcsolatos szabályozási kérdések” dokumentumot. E dokumentumban a FIFA többek között azt irányozta elő, hogy a nemzeti labdarúgó‑szövetségek számára engedélyezni kell, hogy megváltoztathassák a szezonok, valamint a játékosnevezési időszakok időpontjait. A FIFA továbbá azt javasolta, hogy a klubokat és a játékosokat ösztönözzék arra, hogy működjenek együtt a bérfizetési halasztásokról vagy a bérek csökkentésekről szóló megállapodások megkötése érdekében, másodlagosan azt, hogy a klubok és a játékosok között létrejött megállapodásokat a szezon felfüggesztésének időtartamára függesszék fel.
12.      A versenyszabályoknak az egészségügyi válság idején történő alkalmazásával kapcsolatban az Európai Versenyhatóságok Hálózata 2020. március 23‑án közös nyilatkozatot adott ki, amelyben elismerte a vállalkozások közötti esetleges együttműködés szükségességét.
13.      2020. április 23‑án a portugál kormány törvényerejű rendeletet hirdetett ki, amely rendkívüli és ideiglenes intézkedéseket állapított meg a sport területén, többek között engedélyezte a portugál sportegyesületeknek, hogy a Covid19‑világjárvány okozta nehézségek leküzdése érdekében a 2019/2020‑as szezon alatt és időtartamára módosítsák a szabályzatukat. Ezt követően, 2020. április 30‑án a hatóságok határozatot fogadtak el, amelyben a korlátozó intézkedések feloldására irányuló stratégiát dolgoztak ki, amely magában foglalta a 2019/2020‑as szezon folytatásának lehetőségét a versenyek befejezése érdekében.
14.      2020. május 4‑én az LPFP, az SJPF és az Associação Nacional de Treinadores de Futebol (labdarúgóedzők nemzeti szövetsége, Spanyolország) egyetértési megállapodást kötött a szerződések időtartamáról és a sporttal kapcsolatos jogviszonyokról. E megállapodás többek között a Covid19‑világjárvány okozta „atipikus és kivételes” helyzetre, a versenyek védelmének szükségességére, továbbá az integritás és a sportszerűség elvének tiszteletben tartására hivatkozott. A megállapodás a következőkről rendelkezett: i. a 2019/2020‑as szezon vége a versenyek utolsó hivatalos mérkőzését követő napon lesz; és ii. a klubok és a játékosok között létrejött olyan sportszerződések, amelyek megszűnésére a jelenlegi szezonban került sor, automatikusan meghosszabbítottnak tekintendők a szezon végéig. A megállapodás feltételeit később beillesztették a CCT‑be.
15.      2020. május 26‑án az Autoridade da Concorrência (a portugál versenyhatóság; a továbbiakban: AdC) ideiglenes intézkedést rendelt el annak a megállapodásnak a 90 napos időtartamra történő azonnali felfüggesztése érdekében, amely szerint nem szerződtetnek vagy alkalmaznak olyan labdarúgókat más első és másodosztályú kluboktól, akik egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket (a továbbiakban: a szóban forgó megállapodás). 2020. június 2‑án az LPFP és az érintett klubok kijelentették, hogy egyetértenek az ideiglenes intézkedéssel.
16.      2022. április 28‑án az AdC jogerős határozatot hozott az ügyben, amelyben a szóban forgó megállapodást a Lei n.º 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência (az új versenyjogi szabályozás megállapításáról szóló, 2012. május 8‑i 19/2012. sz. törvény) 9. cikkét („Vállalkozások társulásainak megállapodásai, összehangolt magatartásai és döntései”) és az EUMSZ 101. cikket sértő versenyellenes megállapodásnak minősítette, és pénzbírságot szabott ki az érintett vállalkozásokra.
17.      E vállalkozások közül huszonnyolc a Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (versenyjogi, szabályozási és felügyeleti bíróság, Portugália) előtt megtámadta az AdC határozatát. Ezen eljárásban a nemzeti bíróságnak tehát többek között azt kell vizsgálnia, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése tiltja‑e a szóban forgó megállapodást(9). E bíróság e rendelkezés helyes értelmezésével kapcsolatos kételyei miatt úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatalra a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat […]) értelmében sporttal kapcsolatos szabálynak minősül‑e a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben ismertetett körülmények között [a szóban forgó megállapodáshoz hasonló megállapodás]?
2)      A [Wouters ítéletben és a Meca‑Medina ítéletben] kialakított ítélkezési gyakorlat értelmében arányosnak és megfelelőnek, és ezért az EUMSZ 165. cikkben foglalt rendelkezéssel összhangban az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethetőnek tekinthető‑e az a szabály, amely a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben ismertetett jellemzőkkel, célból és körülmények között [a szóban forgó megállapodáshoz hasonló megállapodás eredménye]?
3)      Ellentétes‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével az olyan értelmezés, amely szerint a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben ismertetett jellemzőkkel, célból és körülmények között [a szóban forgó megállapodáshoz hasonló megállapodás] a cél általi versenykorlátozásnak minősíthető, mivel a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutat?”
18.      A jelen eljárásban írásbeli észrevételeket az LPFP, a CD Tondela – Futebol, SAD, az Académico de Viseu Futebol Clube – Futebol, SAD, az Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, a Boavista Futebol Clube, Futebol SAD, a Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD, a Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SAD, az Estoril Praia, Futebol, SAD, a Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., a Leixões Sport Clube, Futebol, SAD, a Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda., az União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD, a Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda., a Futebol Clube de Penafiel, SAD, a Portimonense Futebol, SAD, a Rio Ave Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., a Santa Clara Azores – Futebol, SAD, a Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda., az União Desportiva Vilafranquense, Futebol, SAD, a Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD, a Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, az Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda., a Marítimo da Madeira, a Vitória Sport Clube, a Sporting Clube de Portugal, a Sport Lisboa e Benfica, az AdC, a görög, a lengyel és a portugál kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be. Ezenkívül a fent említett összes labdarúgóklub, továbbá a Futebol Clube do Porto, a portugál kormány és a Bizottság a 2025. február 13‑i tárgyaláson szóbeli észrevételeket is előterjesztett.
III. Elemzés
19.      Három kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné tudni, hogy a no‑poach megállapodáshoz hasonló megállapodás, amellyel a portugál első‑ és másodosztályú liga fő labdarúgóklubjai megállapodtak abban, hogy nem szerződtetnek más kluboktól olyan hivatásos labdarúgókat, akik a Covid19‑világjárványból eredő problémák, illetve az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen a szezon meghosszabbítása miatt egyoldalúan felmondták munkaszerződésüket, i. minősíthető‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vállalkozások „cél általi” versenykorlátozást megvalósító társulási megállapodásának, és ii. a Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat hatálya alá tartozhat‑e.
20.      Elemzésemet az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdéssel kezdem (A), mielőtt rátérnék az első és a második kérdésre, amelyek együttesen vizsgálhatók (B).
A.      A harmadik kérdés
21.      Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy úgy kell‑e tekinteni a Covid19‑világjárvány idején a nemzeti labdarúgó‑szövetség hozzájárulásával a nemzeti bajnokságban részt vevő valamennyi (vagy szinte valamennyi) labdarúgóegyesület által a fenti 19. pontban említett jellemzőkkel megkötött megállapodást, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett „cél általi” korlátozást eredményez.
22.      E kérdés megválaszolása érdekében először tisztázom a releváns elemzési keretet (1), mielőtt rátérnék az alapügyben szóban forgó megállapodás sajátosságaira (2).
1.      A meglehetősen nehezen megfogható elemzési keret végérvényesen tisztázott
23.      Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében tilos az olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a belső piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.
24.      Bobek főtanácsnok néhány évvel ezelőtt még meglepőnek találta, hogy jóval több mint hatvan évvel a Római Szerződés hatálybalépését követően az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének egyik központi fogalma még mindig bizonytalan, és ezért az uniós bíróságok részéről további pontosítást igényel.(10) Aligha vitatható ugyanis, hogy – legalábbis a közelmúltig – a „cél általi korlátozás” fogalma, valamint az e fogalom és a „hatás általi korlátozás” közötti különbség meglehetősen bizonytalan maradt.(11)
25.      E fogalom most már vitathatatlanul egyértelműbb, miután ezzel kapcsolatban a – nagytanácsban eljáró – Bíróság az ISU‑ítéletével, a Superleague ítéletével és a Royal Antwerp ítéletével egyértelmű iránymutatást adott. A Bíróság ezt úgy tette, hogy nagyrészt egységesítette azt a (meglehetősen gazdag) ítélkezési gyakorlatot, amelyet a korábbi években a tanácsai a témában kidolgoztak. Úgy tűnik számomra, hogy ezen ítélkezési gyakorlat mögött három fő megfontolás állt: i. a formalizmus elkerülése a „cél általi” korlátozások meghatározásában; ii. e fogalom megszorító értelmezésének biztosítása; valamint iii. a „cél általi” és a „hatás általi” korlátozások egyértelmű megkülönböztetése. A következő szakaszokban először meghatározom a „cél általi” korlátozás fogalmát (a), majd kifejtem, hogyan kellene az ilyen korlátozásokat megállapítani (b) és (c).
a)      Mi tekinthető „cél általi” korlátozásnak?
26.      Immár állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a versenyellenes „cél” fogalmát szigorúan kell értelmezni.(12) E fogalom kizárólag a vállalkozások közötti egyeztetés bizonyos olyan típusaira utal, amelyek a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutatnak ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy hatásaik vizsgálata nem szükséges. A vállalkozások közötti egyeztetés bizonyos formái jellegüknél fogva úgy tekinthetők, hogy károsak a rendes verseny megfelelő működésére.(13)
27.      Az „elegendő károssági fok” kifejezés azonban nem értelmezhető mennyiségi határértékként.(14) Amint azt a Bíróság a Superleague ítéletében kifejtette, a „cél általi” korlátozások nemcsak olyan, „a versenyre különösen káros összejátszásra irányuló magatartások[ra vonatkoznak], mint például az árak rögzítéséhez, a termelési kapacitások korlátozásához vagy a vevőkör felosztásához vezető horizontális kartellek”, hanem más típusú magatartásformákra is, amelyek „anélkül, hogy szükségszerűen ugyanolyan károsak lennének a versenyre […] szintén versenyellenes célúnak tekinthetők”.(15) Különösen igaz ez bizonyos, a kartelleken kívüli horizontális megállapodásokra(16) vagy a vertikális megállapodások bizonyos típusaira.(17)
28.      Az „elegendő károssági fok” fogalmát tehát úgy kell értelmezni, hogy a megállapodás vagy az összejátszásra irányuló további magatartásforma minőségi jellemzőjére vonatkozik. Ahhoz, hogy a megállapodás cél általi korlátozásnak minősüljön, nyilvánvalóan versenyellenes gazdasági indoka kell, hogy legyen. Más szóval egyértelműnek kell lennie, hogy gazdasági szempontból a megállapodás objektív célja ellentétes az EUMSZ 101. cikkben foglalt érdekekkel.(18) Ezért ezekben a helyzetekben a hatóságok úgy vélhetik, hogy elegendő információval rendelkeznek annak megállapításához, hogy a szóban forgó magatartás sérti az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését, anélkül, hogy a piacra gyakorolt hatásainak megállapítása érdekében kontrafaktuális elemzést kellene végezniük.(19)
29.      A megállapodás gazdasági indoka nem tévesztendő össze azzal, hogy az érintett vállalkozások tudtak arról, hogy megsértik a versenyszabályokat, illetve hogy szubjektív szándékuk e jogsértésre irányult.(20) Egyik sem döntő tényező az EUMSZ 101. cikk megsértésének megállapítása szempontjából, bár – amennyiben bizonyított – természetesen figyelembe vehetők a megállapodás versenyellenes jellegének értékeléséhez.(21)
30.      Amint azt a BIDS‑ítélet is mutatja, a szóban forgó vállalkozások valamilyen, általuk jogszerűnek tartott végső cél elérése érdekében járnak el (jelen ügyben annak érdekében, hogy az iparág kapacitásfeleslegét csökkentsék). Ugyanakkor még az esetlegesen jó szándékú intézkedés sem bír jelentőséggel, ha az e célból létrejött együttműködés célja és eszközei természetüknél fogva versenyellenesnek minősülnek (jelen ügyben a versenytárs vállalkozások kilépését ösztönző mechanizmus elfogadása).(22)
31.      Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének ezen értelmezése – felfogásom szerint – bizonyos mértékig a Szerződés megszövegezőinek eredeti döntését tükrözi, akiknek az volt a szándékuk, hogy egyrészt tiltsák azokat a megállapodásokat, amelyeket a verseny korlátozásának céljával kötöttek („cél általi” korlátozások), másrészt azokat a megállapodásokat, amelyeket bár más okból kötöttek, mégis versenykorlátozó hatásúak voltak („hatás általi” korlátozások).(23) A jelenlegi értelmezés tehát ezen az eredeti megközelítésen alapul, figyelembe véve azt a nyilvánvaló tényt, hogy az érintett vállalkozások általában jogi személyek, következésképpen pedig nem mindig reális, és meglehetősen nehéz is lehet (szubjektív) szándékukat feltárni.
32.      Ezenfelül, bár a hatóságok által kiszabható szankciók az Európai Unió Alapjogi Chartája és az Emberi Jogok Európai Egyezménye értelmében a „büntetőjog területéhez” tartoznak, az uniós versenyjog eltér a büntetőjog kemény magjától.(24) A hatóságoknak nem kell megállapítaniuk a versenyellenes magatartás szubjektív elemét, csak az anyagi elemet ahhoz, hogy a vállalkozásokat a jogsértésekért felelősségre lehessen vonni.
b)      A „cél általi” korlátozás megállapításának módja (I)
33.      A Bíróság egyértelművé tette, hogy annak megállapításához, hogy adott magatartásforma „cél általi” korlátozásnak minősül‑e, három szempontot kell megvizsgálni: i. a megállapodás lényegét, ii. az azt körülvevő gazdasági és jogi környezetet, valamint iii. a magatartás által elérni kívánt célokat.(25)
34.      A megállapodás lényegének vizsgálata, amely természetesen az elemzés kiindulópontja, az érintett vállalkozások együttes fellépésének tárgyára, vagyis az általuk létrehozott mechanizmusra vonatkozik. Amint a Bíróság megállapította, szükséges lehet „annak különböző szempontok szerinti vizsgálata […] annak meghatározása érdekében, hogy a szóban forgó összehangolt magatartás rendelkezik‑e olyan jellemzőkkel, amelyek lehetővé teszik, hogy a vállalkozások közötti egyeztetés olyan formájához kapcsolódjon, amelyet jellegénél fogva úgy kell tekinteni, mint amely káros a rendes verseny megfelelő működésére”.(26) Egyszerűen fogalmazva, miként működik a megállapodás? Megfelel‑e olyan magatartástípusnak, amely, mint tudjuk, jellemzően káros?
35.      A szóban forgó magatartás gazdasági és jogi hátterét illetően a Bíróság megállapította, hogy „figyelembe kell venni az érintett termékek vagy szolgáltatások jellegét, valamint a szóban forgó ágazatok vagy piacok szerkezetét és működését meghatározó tényleges feltételeket”.(27) Ebben az összefüggésben mind gazdasági tényezők (például a piacra lépés és a terjeszkedés akadályainak megléte, piaci koncentráció, a versenytársak ereje, a beszállítók és a vevők kiegyenlítő ereje stb.), mind pedig jogi tényezők (például az alkalmazandó jogszabályok, az önszabályozó testületek által elfogadott kapcsolódó szabályok, olyan hasonló megállapodások megléte a piacon, amelyek kumulatív hatásokat válthatnak ki stb.) relevánsak lehetnek. Ez leginkább a konkrét eset körülményeitől függ.
36.      Például lehetséges, hogy „csak bizonyos különleges feltételek teljesülése esetén vélelmezhető, hogy az egyeztetés bizonyos formái […] károsak a rendes verseny megfelelő működésére”.(28) Hasonlóképpen lehetséges, hogy annak ellenére, hogy adott magatartás jellemzően káros, adott piacon egyszerűen nincs olyan verseny, amelyet korlátozni lehetne.(29) Bizonyos esetekben annak vizsgálata is szükséges lehet, hogy az idők folyamán hogyan alakult az érintett piac, annak megállapítása érdekében, hogy adott magatartást – annak ellenére, hogy az első alkalommal történő megállapításakor nem volt versenyellenes – később esetleg versenyellenes cél elérése érdekében tartották‑e fenn.(30)
37.      A szóban forgó magatartás által követett célokat illetően, amely az elemzés utolsó, és ebben az összefüggésben nyilvánvaló okokból döntő fontosságú elemét jelenti, meg kell határozni azokat a közvetlen és közvetlen célokat, amelyeket a magatartás verseny tekintetében elérni kíván.(31) Másképpen fogalmazva, a hatóságoknak meg kell próbálniuk megállapítani a szóban forgó vállalkozások közötti együttműködés elsődleges gazdasági okait.(32)
38.      Ezenfelül – amint azt a fenti 29. pontban megállapítottam –, noha a felek szubjektív szándéka nem szükséges tényező a megállapodás cél általi korlátozó jellegének meghatározásához, ez a tényező – amennyiben releváns – figyelembe vehető. Például észszerűtlen lenne figyelmen kívül hagyni azokat a belső dokumentumokat és egyéb bizonyítékokat, amelyek bizonyítják, hogy a felek alkalmazottai tisztában voltak azzal, hogy a szóban forgó magatartás jogszerűsége erősen kétséges, és a hatóságok tévedésének előidézése érdekében erősen félrevezető nyilatkozatokat tettek azzal a céllal, hogy a hatóságok hibát kövessenek el.(33)
39.      A fentiek tisztázása után a következő – gyakorlatiasabb jellegű – kérdés az, hogy hogyan kell ténylegesen vizsgálni e három elemcsoportot annak megállapítása érdekében, hogy adott magatartás célja a verseny korlátozása‑e vagy sem.
40.      Ez ismételten az egyes esetek sajátosságaitól függ. Úgy tűnik számomra, hogy a legújabb ítélkezési gyakorlat szerint két olyan fő elemzési irányvonal létezik, amelyet a hatóságok követhetnek.
c)      A „cél általi” korlátozás megállapításának módja (II)
41.      Az elemzés első és „hagyományosabb” irányvonalát jellemzően akkor alkalmazzák, amikor a szóban forgó megállapodás olyan megállapodások csoportjába tartozik, amelyek káros jellege közismert és általánosan elfogadott: például árrögzítés, termeléskorlátozás és piacfelosztás. Ezekben az esetekben ugyanis a tapasztalat, azaz a gazdasági elemzés és a korábbi közigazgatási és bírósági gyakorlat megerősíti, hogy a megállapodások általában versenyellenesnek minősülnek.(34)
42.      Ennek megfelelően, ha a megállapodások lényegének vizsgálata azt tárja fel, hogy a megállapodás prima facie „álcázatlan korlátozásnak” minősül (amely megnevezésre gyakran hivatkoznak),(35) akkor a jogi és gazdasági környezet, valamint a megállapodás céljainak vizsgálata nem mindig kell, hogy nagyon részletes legyen.(36) A megállapodás versenyellenes jellegének megerősítéséhez a hatóságoknak csak azt kell ellenőrizniük, hogy nem állnak‑e fenn olyan sajátos körülmények, amelyek a kérdéses megállapodás vélelmezett káros jellegét illetően kétségeket ébreszthetnek.(37) Más szóval, a hatóságoknak meg kell győződniük arról, hogy a vizsgálatuk során összegyűjtött információk, beleértve az érintett vállalkozások által a tudomásukra hozott információkat is, megerősítik, hogy a szóban forgó megállapodás is – csakúgy, mint az ugyanabba a csoportba tartozó legtöbb megállapodás – önmagában versenyellenes.(38) Az ilyen jellegű elemzés a versenyhatóságok számára egyértelmű, alkalmazható, világos eljárási keretet biztosít a nyilvánvalóan káros magatartásformákkal szemben, aminek köszönhetően a hatóságok igazgatási költségeket takarítanak meg, miközben minimalizálják a hibák kockázatát.(39)
43.      A második típusba tartozó elemzés azokra a megállapodásokra vonatkozik, amelyek célja tekintetében nem végezhető „biztonságos” prima facie értékelés, például azért, mert lényeges eredeti jellemzőkkel rendelkeznek, vagy mert a megállapodások olyan csoportjába tartoznak, amely általában nem jelent problémát. Ilyen esetekben a hatóságoknak általában alaposabban meg kell vizsgálniuk a kérdéses megállapodás lényegét, környezetét és céljait annak megállapításához, hogy a megállapodás versenyellenes célú‑e. A közelmúlt ítélkezési gyakorlata, például a „pay‑for‑delay történet” esetében,(40) azt mutatja, hogy a versenyellenes célt nem feltétlenül zárja ki az a tény, hogy nincs a hasonló magatartással kapcsolatban korábbi közigazgatási vagy bírósági gyakorlat.
44.      A tapasztalat azonban ezekben az esetekben is segítséget nyújthat a – külsőre ártalmatlan – megállapodás valódi tárgyának meghatározásában. A „tapasztalat” fogalma nem értelmezhető szűk és statikus értelemben. Fontos, hogy a hatóságok a jogi és gazdasági elemzés bevett módszereinek köszönhetően egyértelműen tisztában legyenek a megállapodás által létrehozott jogi mechanizmussal, és ismerjék annak a piacra gyakorolt várható gazdasági hatását. Kétségkívül előfordulhat, hogy valamely megállapodás lecsupaszítva olyan nyílt korlátozást vagy egyéb gyakorlatot mutat, amelynek káros jellege észszerűen egyértelmű, vagy gazdasági szempontból ilyen korlátozással, illetve gyakorlattal egyenértékű.(41)
45.      Ezenfelül a „tapasztalat” olyan fogalom, amely „az illetékes közigazgatási és igazságügyi hatóságok növekvő ismeretére és megszerzett tapasztalatára, az elemzés kifinomultabb eszközeinek kialakulására és a gazdasági gondolkodás változására tekintettel szükségszerűen fejlődik az idők során”.(42) E logika nyilvánvalóan mindkét irányban érvényesül: a tapasztalat bizonyos magatartásformákat kivehet a „cél dobozából”, de újakat is beletehet.
46.      Ezen elvek alapján most rátérek az alapeljárás tárgyát képező megállapodás által felvetett problémákra.
2.      No‑poach megállapodások és a „cél általi” korlátozások
47.      Elöljáróban emlékeztetek arra, hogy az EUMSZ 267. cikkben említett eljárás keretében – amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul – a Bíróság feladata csupán azon uniós jogi rendelkezések – a jelen esetben az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése – értelmezésére korlátozódik, amellyel kapcsolatosan ezt kérték. Így nem a Bíróság, hanem a kérdést előterjesztő bíróság feladata végső soron annak megítélése, hogy – az alapeljárás tárgyát képező helyzetre vonatkozó valamennyi releváns elemre, és a gazdasági és jogi környezetre figyelemmel, amelybe e helyzet illeszkedik – a szóban forgó megállapodás versenykorlátozó célú‑e. Ugyanakkor a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során a rendelkezésére álló iratokban szereplő információk alapján olyan pontosításokkal szolgálhat, amelyek célja, hogy az előterjesztő bíróságnak iránymutatást adjanak az értelmezéshez ahhoz, hogy e bíróság a jogvitát elbírálhassa.(43)
48.      Erre tekintettel megpróbálok segítséget nyújtani a Bíróságnak abban, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára iránymutatást nyújtson két fő kérdés tekintetében: egyrészt hogy a no‑poach megállapodások általában önmagukban versenyellenesnek tekinthetők‑e, másrészt pedig, hogy a szóban forgó megállapodás megkötését kísérő sajátos körülményeknek jelentőséggel kell‑e bírniuk az értékelés szempontjából.
a)      A „cél általi” korlátozások lehetséges kategóriája
49.      Rögtön az elején megállapíthatom, hogy a no‑poach megállapodások – vagyis az olyan megállapodások, amelyekben két vagy több vállalkozás megegyezik abban, hogy nem foglalkoztatják, illetve nem környékezik meg egymás alkalmazottait – legalábbis abban az esetben, ha tényleges és potenciális versenytársak között jönnek létre, és kivéve, ha járulékosak olyan jogszerű ügylethez képest, amely önmagában nem versenyellenes, rendelkeznek minden ahhoz szükséges jellemzővel, hogy prima facie „cél általi” versenykorlátozásnak minősüljenek.
50.      Először is, a no‑poach megállapodás nyilvánvalóan a beszerzési forrás (jelen ügyben a munkaerő‑kínálat) megosztása egyik formájának tekinthető, amelyre az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének c) pontja kifejezetten hivatkozik. Ezen túlmenően úgy tűnik, hogy a hatóságok(44) és bíróságok(45) közelmúltbeli gyakorlata (mind az Európai Unióban, mind máshol), valamint a jog‑ és közgazdaságtudomány(46) elegendő és megbízható támpontot nyújt ahhoz az állásponthoz, hogy a no‑poach megállapodások általában sértik a verseny rendes működését. A FIFA‑ítéletben a Bíróság ugyanis cél általi lehetséges korlátozásként említette az összejátszásra irányuló olyan magatartást, amely olyan korlátozásból vagy ellenőrzésből áll, amit bizonyos ágazatokban vagy bizonyos piacokon „a magasan képzett munkavállalók felvétele” jelenthet.(47)
51.      Ezzel egyetértek. A szóban forgó vállalkozások ahelyett, hogy a legjobb munkavállalók alkalmazása tekintetében magasabb bérek és/vagy jobb munkakörülmények és lehetőségek felajánlásával versenyeznének, a szerződési feltételek „befagyasztásával” „gúzsba kötik” alkalmazottaikat. A legtöbb hatékony vállalkozás, amelyeknek megvan a motivációjuk és a lehetőségük arra, hogy az igényeiknek legjobban megfelelőnek ítélt alkalmazottakat vegyenek fel, akadályoztatva van ebben, ha azokat a megállapodásban részes további felek egyike alkalmazza.
52.      Ez elkerülhetetlenül a humánerőforrás optimálistól elmaradó elosztását, a hatékonyság és/vagy az innováció csökkenését, valamint – nyilvánvalóan – azt eredményezi, hogy a személyzetnek alacsonyabb bért fizetnek. Ez az input piacot (munkaerőpiac) minden bizonnyal negatívan érinti, következésképpen pedig az output piacot (a szóban forgó vállalkozások által kínált termékek vagy szolgáltatások) is gyakran hasonló módon érintheti.
53.      Ennek megfelelően számomra nem okoz nehézséget – többek között az AdC, a portugál kormány és a Bizottság érvelésével egyetértve – azt a következtetést levonni, hogy a versenytársak között létrejött legtöbb no‑poach megállapodás gazdasági logikája versenyellenes.
54.      Ennek ellenére – a fent kifejtett okokból – annak megállapítása, hogy adott megállapodás a jellemzően versenykorlátozó megállapodáscsoportba tartozik, korántsem jelenti a vizsgálat lezárását. A szóban forgó konkrét megállapodás lényegét, jogi és gazdasági környezetét és céljait figyelembe kell venni annak ellenőrzése érdekében, hogy fennállnak‑e olyan sajátos körülmények, amelyek kétségbe vonhatják a szóban forgó megállapodás káros jellegét.
b)      Az alapügyek tárgyát képező sajátos körülmények
55.      Véleményem szerint a jelen ügyben számos olyan körülmény áll fenn, amely úgy tűnik, hogy kizárja a szóban forgó megállapodás önmagában versenyellenes jellegét.
56.      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy a labdarúgó‑egyesületek a Covid19‑világjárvány idején a nemzeti labdarúgó‑szövetség támogatásával kötötték meg a szóban forgó megállapodást azzal a céllal, hogy a 2019/2020‑as szezon a megszakítás és a késedelmek ellenére a bajnokság integritásának és tisztességes jellegének veszélyeztetése nélkül befejezhető legyen.
57.      Elég nyilvánvalónak tűnik számomra, hogy 10 még lejátszandó mérkőzéssel a szóban forgóhoz hasonló megállapodás hiányában egyes csapatok számára meglehetősen könnyű lett volna a bajnokság megfelelő lefolyását megakadályozni. A leggazdagabb klubok különösen azzal, hogy a legközvetlenebb versenytársaik legjobb játékosait szerződtették azok közül, akiknek a szerződése lejár vagy akiknek a szerződését egyoldalúan felmondták, megerősíthették volna saját csapataikat, és egyúttal gyengíthették volna e versenytársak csapatát.(48) Ez annál is inkább valószínű lenne, mivel a világjárvány a labdarúgó‑egyesületek pénzügyi helyzetét komolyan megrendítette,(49) és ezért nem elképzelhetetlen, hogy ez felerősíthette a különböző klubok közötti vagyoni különbségeket, ami így hatással volt az új játékosok szerződtetésére.
58.      Ennek bekövetkezése – úgy vélem – alááshatta a bajnokság egészének hitelességét többek között a szponzorok és a szurkolók szemében. Ezért a klubok azon törekvése, hogy csapataik az utolsó 10 mérkőzésen a lehető legjobban hasonlítsanak a szezon első részében szereplő csapataikra, olyan intézkedésnek minősül, amely összhangban van a sportversenyek integritásának és tisztességes jellegének biztosítására irányuló célkitűzéssel, amely versenyek során az eredmények érdemeken, nem pedig célszerűségen alapulnak. A FIFA ítéletben a Bíróság már elismerte, hogy a labdarúgó‑szövetségek „jogszerűen törekedhet[nek] arra, hogy bizonyos mértékű stabilitást biztosíts[anak] a játékosállomány összetétele tekintetében, amely bázisául szolgál az e klubok által egy adott szezonban szerepeltetett csapatok számára, például azáltal, hogy […] megtiltja a munkaszerződések szezonon belüli, sőt akár adott év során történő egyoldalú megszüntetését”.(50) Úgy tűnik számomra, hogy ez a megállapítás mutatis mutandis a jelen ügyben is releváns. A gyakorlatban a szóban forgó megállapodás arra irányult, hogy bizonyos játékosok esetében késleltesse az átigazolási időszak kezdetét, amely a bajnokság végéhez ilyen közel eső időszakokban nyilvánvaló okokból általában nem kezdődik meg,(51) annak érdekében, hogy azt a bajnokság új menetrendjéhez igazítsák.
59.      E tekintetben hozzátenném, hogy nem győzött meg az AdC és a Bizottság arra vonatkozó állítása, hogy a FIFA‑ítéletben vizsgált szabályok,(52) amelyekről a Bíróság megállapította, hogy versenyellenes céljuk van, és a jelen eljárás tárgyát képező megállapodás viszonylag hasonló. A FIFA‑ítélet szerint a szabályok mindenekelőtt „rendkívül általánosan és pontatlanul van[nak] megfogalmazva, és mérlegelésen alapuló, tehát előre nem látható és nehezen ellenőrizhető alkalmazást(53) [és visszaélésszerű hivatkozást] tesz[nek] lehetővé”.(54) E szabályok bármilyen megsértése gyakorlatilag automatikusan és puszta feltételezések alapján drákói és/vagy tartós büntetések kiszabását eredményezheti,(55) megfosztva a játékost „a szervezett labdarúgásban való részvétel tekintetében minden lehetőségtől”,(56) és „[kitéve] az új klubot [azon kockázatnak], hogy egyetemlegesen felelőssé válik egy potenciálisan nagyon jelentős összegű kártérítés megfizetéséért”.(57) E szabályok, mint ilyenek „a klubok közötti […] határokon átnyúló [verseny] […] általános és drasztikus korlátozás[át eredményezték, amely] földrajzi szempontból az Európai Unió egész területére kiterjed[t], időbeli szempontból pedig állandó jellegű [volt]”.(58)
60.      Nem látom, hogy a két intézkedéscsomag milyen közös jellemzőkkel rendelkezne.
61.      Ezenfelül a szóban forgó megállapodásnak nem volt ahhoz a hatáshoz hasonló hatása, amelyet a Royal Antwerp ítéletben vizsgált intézkedés váltott ki. Ebben az ügyben a Bíróság ismét megerősítette, hogy a vállalkozások társulásainak „a piacok nemzeti határok mentén való részekre töredezését célzó, a nemzeti piacok részekre töredezésének visszaállítására vagy a nemzeti piacok összefonódásának megnehezítésére irányuló [megállapodásai vagy döntései] akadályozhatják az EU‑Szerződés és az EUM‑Szerződés azon célját, hogy e piacok integrációját a belső piac létrehozásával valósítsák meg, és ezért azokat főszabály szerint […] versenykorlátozó »célú« megállapodásoknak kell minősíteni”.(59) Jelen ügyben nem állapítható meg ilyen hatás, mivel a szóban forgó megállapodás egyik irányban sem érintette a határokon átnyúló átigazolást.
62.      Következésképpen, bár a szóban forgó megállapodás bizonyos korlátozásokat vezetett be a klubok tevékenységük egyik alapvető inputjával (a játékosok szerződtetésével) kapcsolatos versenyképességét illetően,(60) álláspontom szerint az ügy kivételes körülményei között és korlátozott hatályát figyelembe véve e megállapodás aligha tekinthető önmagában versenyellenesnek.
63.      Mindazonáltal még azzal is lehet érvelni, hogy a szóban forgó megállapodás támogatja a versenyt. A sportban a bajnokságok nem úgy működnek, mint a termékek vagy szolgáltatások szokásos piacai. A bajnokságban játszó klubok „legmerészebb álma” nem az, hogy valamennyi versenytársukat kiszorítsák a piacról, és de facto monopolhelyzetbe kerüljenek. Ez tényszerűen lehetetlen és gazdasági szempontból abszurd. A klubok száma stabil, és piaci teljesítményük (a szurkolókkal, szponzorokkal, műsorszolgáltatókkal stb. együtt) megköveteli, hogy a bajnokságon belül bizonyos szintű versenyképesség fennmaradjon.(61) Ebből a szempontból tehát nem lenne észszerűtlen az az álláspont, hogy amennyiben a szóban forgó megállapodás hozzájárult ahhoz, hogy szezon végéig biztosítva legyen a bajnokságon belüli megfelelő versenystruktúra biztosítása, gazdasági logikája az egészséges verseny megőrzésére és erősítésére irányult.
64.      Úgy vélem, hogy a szóban forgó megállapodás szempontjából az érintett piac a játékos-átigazolási piac (maga a bajnokság nem piacként működik). A piac és a bajnokság közötti kölcsönös függőség azonban nyilvánvaló, ha a bajnokság elveszítené integritását és versenyképességét, a szurkolók, a szponzorok és a műsorszolgáltatók érdeklődése valószínűleg csökkenne, ami a játékos-átigazolási piacot is hátrányosan érinti, mivel kevesebb beruházásra kerülne sor, ami a klubok és a játékosok számára is vesztes helyzetet eredményezne.
65.      E tekintetben, amikor a Bizottságtól a tárgyaláson azt kérdezték, hogy a szóban forgó megállapodás az imént kifejtett okok miatt tekinthető‑e úgy, hogy versenyt támogató jelleggel rendelkezik, csupán azokra a korlátozó hatásokra hivatkozott, amelyeket a no‑poach megállapodások általánosságban kifejtenek, e konkrét megállapodás logikáját és tényleges összefüggéseit illetően pedig nem tett észrevételeket. A Bizottság a tárgyaláson adott végső válaszában még azt is állította, hogy lényegében szükségtelen az összefüggéseket vizsgálni, mivel a szóban forgó megállapodás „cél általi” korlátozásnak minősül.
66.      Nem értek ezzel egyet. A Bíróság ítélkezési gyakorlata nem csupán annak megállapításában következetes, hogy a kontextus mindig számít,(62) hanem az elmúlt évek több ítélete azt is egyértelművé tette, hogy – amint azt a fenti 40. pontban kifejtettem – a kontextus (valamint a tartalom és a célok) „részletes elemzése” lehet szükséges, ha az esetek nem egyértelműek.(63) Ahogyan a kontextus néha azt eredményezheti, hogy az olyan megállapodás, amely nem tartozik a jellemzően versenykorlátozó megállapodások csoportjába, „cél által” versenyellenesnek minősüljön, a kontextus figyelembevétele az ellenkező hatással is járhat.
67.      Ez azt is megmagyarázza, hogy miért állok némileg értetlenül az előtt, hogy a AdC, a portugál kormány és a Bizottság szóbeli előterjesztéseiben többször is a Toshiba ítélet azon pontjára hivatkozott, amely szerint „a gazdasági és jogi [összefüggések] elemzése […] arra korlátozódhat, ami feltétlenül szükségesnek bizonyul a cél általi versenykorlátozás fennállásának megállapításához”.(64) Úgy tűnik, hogy e felek ezt a pontot úgy értelmezik, hogy az lehetővé teszi a hatóságok számára, hogy minden körülmények között rövid (ha nem felületes) elemzést végezzenek az összefüggésekről. Ez a Toshiba ítélet nyilvánvalóan téves értelmezését jelenti. E felek a „korlátozódik” és a „feltétlenül” kifejezésre helyezik a hangsúlyt, miközben figyelmen kívül hagyják a „szükséges” kifejezést, mellőzve az előző pontban említett ítélkezési gyakorlatot.
68.      Úgy tűnik számomra, hogy a jelen ügyben szóban forgó megállapodás versenyellenes jellege egyáltalán nem egyértelmű. A megállapodás tartalma (korlátozott hatálya), kontextusa (a Covid19‑világjárvány) és célja (a szezon rendezett befejezésének biztosítása) egyértelművé teszi, hogy a megállapodás versenyellenes céljának (és adott esetben hatásának) részletesebb és alaposabb értékelése szükséges.
69.      Az AdC ugyanis, amikor a tárgyaláson arra kérték, hogy magyarázza meg, hogy a gyakorlatban milyen kárt okozott a fogyasztóknak a szóban forgó megállapodás, nehezen tudott érdemi választ adni. E hatóság a játékosokkal szembeni bánásmód tisztességességével kapcsolatos lehetséges kérdésekre hivatkozott. Amint az a fenti 49–53. pontból egyértelműen kiderül, alapvetően nem ellenzem, hogy a versenyjogi elemzés keretében figyelembe vegyék a munkaerővel kapcsolatos kérdéseket, és azt, hogy a vállalkozások gyakorlata hogyan befolyásolhatja ezt a piacot. A versenyjog és a munkajog azonban eltérő célokat szolgálnak, és azokra más–más elvek vonatkoznak. A játékosok és a klubjaik között fennálló munkaszerződésekre ugyanis általában a nemzeti jog az irányadó.(65) Egyes országokban bizonyos sportágak esetében kollektív szakszervezeti szerződések is fennállnak. Az uniós jog – beleértve az uniós versenyjogot is – alapvetően tiszteletben tartja e nemzeti jogszabályokat és kollektív szerződéseket.(66) Ennek megfelelően gondosan ki kell fejteni, hogy a munkaügyi kérdések milyen kölcsönhatásban állnak a versenyjogi kérdésekkel, amikor az EUMSZ 101. cikk alapján a munkavállalóknak okozott állítólagos kár miatt eljárást indítanak. Jelen ügyben meg kell jegyeznem, hogy e kölcsönhatás még mindig nem egyértelmű, ahogy – következésképpen – az AdC határozatának alapjául szolgáló, konkrét hátrányra vonatkozó feltételezés sem.
70.      Mindazonáltal végső soron a nemzeti bíróság feladata, hogy a szóban forgó megállapodás lényegének, környezetének és céljainak alapos vizsgálatát követően a fentiekben vizsgált valamennyi kérdésben döntsön.
71.      A fentiek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ adja, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a Covid19‑világjárvány idején a hivatásos sportklubok által a nemzeti sportági szövetségük hozzájárulásával kötött no‑poach megállapodás nem minősíthető cél által korlátozónak, ha valódi indoka a világjárvány által érintett sportverseny tisztességességének és integritásának megőrzése volt.
IV.    Az első és a második kérdésről
72.      Első és második kérdésével, amelyek együtt vizsgálhatók, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a szóban forgóhoz hasonló megállapodás a Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat hatálya alá tartozhat‑e, és ezért összeegyeztethetőnek tekinthető‑e az EUMSZ 101. cikkel.
73.      Emlékeztetőül, ez a Bíróság ítélkezési gyakorlatának azon vonulatát jelenti, amely a Wouters ítéletből(67) ered, amelyet később a Meca‑Medina ítéletben alkalmazták először a sporttal kapcsolatos tevékenységekre, és amelyre a közelmúltban az ISU‑ítéletben, a Superleague ítéletben és a Royal Antwerp ítéletben, valamint néhány későbbi ítéletben is hivatkoztak.(68) A Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat lényegében egyértelművé teszi, hogy az érintett vállalkozások cselekvési szabadságát korlátozó megállapodások nem tartoznak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá, ha: i. azokat egy vagy több olyan jogszerű közérdekű cél indokolja, amelyek önmagukban véve nem versenyellenesek, ii. hogy azon konkrét eszközök, amelyeket e célkitűzések eléréséhez igénybe vesznek, ennek érdekében ténylegesen szükségesek, valamint iii. hogy még ha bebizonyosodik is, hogy ezen eszközök velejárója, hogy – legalábbis potenciálisan – korlátozzák vagy torzítják a versenyt, ez a benne rejlő hatás nem haladja meg a szükséges mértéket, különösen nem úgy, hogy az a verseny megszüntetését eredményezi.
74.      A ROGON ügyre vonatkozó indítványom 21–53. pontjában részletesen kifejtettem az említett ítélkezési gyakorlat eredetét, logikáját és hatályát. A pergazdaságosság érdekében az olvasók figyelmébe ajánlom e pontokat. Az ezen indítványomban kifejtett megfontolások fényében most a Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlatnak a szóban forgóhoz hasonló megállapodás tekintetében történő alkalmazhatóságát fogom tárgyalni. Megismétlem, e tekintetben a végső döntés mindazonáltal a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.
75.      Elöljáróban meg kell jegyeznem, hogy ha a kérdést előterjesztő bíróság arra a következtetésre jutna, hogy a szóban forgó megállapodás – előzetes értékelésemmel ellentétben – cél általi versenykorlátozásnak minősül, ezen ítélkezési gyakorlat nem lenne alkalmazható. Az alábbi elemzésem tehát azon a feltételezésen alapul, hogy a kérdést előterjesztő bíróság szóban forgó megállapodásra vonatkozó végső vizsgálata megerősíti, hogy az nem követ versenyellenes célt.
76.      Amint az a fenti 70. pontból következik, a Bíróság által a Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlatban kidolgozott teszt lényegében a vizsgálat három egymást követő szakaszából áll, amelyet – megismétlem – nem lehet absztrakt módon elvégezni, hanem a szóban forgó magatartást mindig gazdasági és jogi környezetének fényében kell vizsgálni.(69)
77.      A kérdést előterjesztő bíróságnak először is azt kell megállapítania, hogy a szóban forgó megállapodást indokolja‑e egy vagy több olyan jogszerű közérdekű cél, amelyek önmagukban véve nem versenyellenesek. Annak megállapítását követően, hogy a szóban forgóhoz hasonló megállapodásnak nem volt versenyellenes célja, a következő elemeket kell megvizsgálni: a követett cél az uniós jog alapján védelemre méltó‑e, a szóban forgó megállapodást elfogadó szervezetek rendelkeztek‑e az eljáráshoz szükséges felhatalmazással. Előzetesen úgy vélem, hogy mindkét kérdésre igenlő választ kell adni.
78.      Mindenekelőtt, az EUMSZ 165. cikk (2) bekezdése értelmében az Európai Unió elismeri és előmozdítja „a sportversenyek tisztaságát és nyitottságát”.(70) A Bíróság ugyanis már azt megelőzően, hogy a Lisszaboni Szerződés bevezette volna e rendelkezést, kifejezetten elismerte az ezen értékekhez fűződő közérdeket.(71) A közelmúlt ítélkezési gyakorlata egyértelműen megerősítette, hogy „jogszerű olyan közös szabályok alá vonni a nemzetközi hivatásos labdarúgóversenyek szervezését és lebonyolítását, amelyek célja, hogy […] megfelelő és hatékony módon elősegítsék az esélyegyenlőségen és az eredményeken alapuló sportversenyek lebonyolítását”.(72)
79.      Konkrétabban, a FIFA‑ítéletben a Bíróság a következőket állapította meg: i. „a sportversenyek szabályszerűségének biztosítására irányuló cél olyan jogszerű közérdekű célnak minősül, amelyet a sportszövetségek például olyan szabályok elfogadásával követhetnek, amelyek a játékosok átigazolására határidőt állapítanak meg annak érdekében, hogy elkerüljék az olyan késedelmes átigazolásokat, amelyek jelentősen módosíthatják az egyes csapatok sportértékét valamely versenyen, és ezáltal megkérdőjelezik az e versenyen részt vevő különböző csapatok eredményeinek összehasonlíthatóságát, valamint ebből következően az említett verseny egészének megfelelő lebonyolítását”, és ii. „[a] személyi állomány bizonyos fokú stabilitásának fenntartását, ennélfogva pedig az azokhoz kapcsolódó szerződések bizonyos szintű folytonosságát […] úgy kell tekinteni, hogy az […] a klubok közötti labdarúgóversenyek szabályszerűségének biztosítására irányuló jogszerű közérdekű cél eléréséhez való hozzájárulás egyik lehetséges eszköze”.(73)
80.      Ezen túlmenően az olyan nemzeti sportszövetségeket, mint az LPFP, amely a szóban forgó megállapodást megkötő kluboknak támogatást nyújtott, és együttműködött velük, következetesen úgy ismerik el, mint amelyeknek „[elsődleges felelőssége] a sportesemények szervezése”, amelyek e célból bizonyos mozgástérrel rendelkeznek „saját sportágaik […] [szervezésében és ösztönzésében]”,(74) és amelyek a sporttal kapcsolatos ügyekben a nemzeti és uniós hatóságok tárgyalópartnerei.(75) Ezt a Bíróság ítélkezési gyakorlata kifejezetten elismerte.(76)
81.      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróságnak azt kell megvizsgálnia, hogy ténylegesen szükségesek‑e azok a konkrét eszközök, amelyeket a szóban forgó cél elérése érdekében alkalmaznak. Véleményem szerint e „szükségességi” kritérium elsősorban három, egymással szorosan összefüggő szempont vizsgálatát követeli meg a kérdést előterjesztő bíróságtól, nevezetesen azt, hogy a szóban forgó megállapodás i. a szóban forgó cél elérésének objektív szükségessége miatt jött‑e létre; ii. e célt valóban koherens módon kívánta elérni; és iii. alkalmas volt‑e e cél elérésére, azaz alkalmasnak tűnt‑e arra, hogy érdemben hozzájáruljon annak eléréséhez.
82.      Itt is azt kell mondanom, hogy az ügyiratokban szereplő információk alapján valószínűleg e három kérdésre is igenlő választ kell adni. A Covid19‑világjárvány rendkívüli jellege komoly kockázatot jelentett arra nézve, hogy a klubok nem tudják befejezni a 2019/2020‑as labdarúgószezont, vagy legalábbis nem tudják biztosítani e szezon utolsó részének integritását és tisztességes lebonyolítását. Aligha tűnik számomra vitathatónak, hogy a labdarúgócsapatoknak és a labdarúgó‑szövetségeknek „valamit tenniük kellett” annak érdekében, hogy ilyen bizonytalan és példátlan körülmények között „mentsék, ami menthető”.
83.      Amint azt a fenti 57., 58., 63. és 64. pontban kifejtettem, úgy tűnik, hogy a szóban forgó megállapodást a labdarúgó‑egyesületek és a nemzeti szövetség azon valódi szándéka motiválta, hogy a bajnokság versenyszerkezetének érintetlenül hagyásával tisztességes és rendezett módon fejezzék be a szezont.
84.      Ebben az összefüggésben szeretnék rámutatni, hogy a Meca‑Medina tesztben szereplő „tényleges szükségesség” kifejezés nem értelmezhető úgy, mint a szóban forgó cél elérésének conditio sine qua non‑ja. Amint azt a ROGON ügyre vonatkozó indítványom 41–45. pontjában kifejtettem, az érintett szabályozó szerveknek szükségszerűen bizonyos mérlegelési jogkörrel kell rendelkezniük az érintett érdekek legmegfelelőbb védelmére alkalmasnak ítélt intézkedések megválasztásában. Hogy csak egy példával éljek, a Wouters ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező azon tilalom, hogy az ügyvédek tevékenységüket a könyvvizsgálókkal integrált együttműködésben gyakorolják, nem tekinthető feltétlenül szükségesnek és nélkülözhetetlennek ahhoz, hogy „a jogi szolgáltatások végső fogyasztói és a gondos igazságszolgáltatás érdekében [biztosítsák] a tisztességre és tapasztalatra vonatkozó szükséges garanciákat”.(77) Ebben az összefüggésben a kulcsszó az „észszerűség”: az érintett felek észszerűen vélhették‑e úgy, hogy a szóban forgó intézkedés érdemben hozzájárul a kitűzött cél eléréséhez, miközben a versenyt kevésbé korlátozó intézkedés nem lenne ugyanolyan hatékony?
85.      Amint azt a ROGON ügyre vonatkozó indítványom 35–37. pontjában részletesebben kifejtettem, tudatában vagyok annak, hogy az „észszerű” kifejezés, amely a Wouters ítéletben szerepel, nem található meg az ISU‑ítéletben, a Superleague ítéletben és a Royal Antwerp ítéletben. A Bíróság azonban a Superleague ítélet 197. pontjában egyszerűen másként fogalmazta meg ezt a fogalmat. E pontban a Bíróság megállapította, hogy az intézkedés szükségességére vonatkozó feltétel vizsgálata során az uniós és a nemzeti bíróságoknak azt kell ellenőrizniük, hogy „[a] hatékonyságnövekedés elérhető‑e a versenyt kevésbé korlátozó intézkedésekkel”, a rendelkezésre álló különböző intézkedéseket azonban nem értékelhetik „célszerűségi alapon”.
86.      Végül a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell állapítania, hogy a szóban forgó megállapodás hatásai – különösen a verseny teljes megszüntetése révén – túllépik‑e a céljának eléréséhez szükséges mértéket. Amint azt már kifejtettem, a szóban forgó megállapodás pusztán egy olyan paraméter, amelyet illetően a klubok – csak néhány játékos tekintetében, rövid időn keresztül – versenyeznek egymással (új játékosok szerződtetése), így a klubok közötti verseny minden más tekintetben érintetlen maradt. Ez azt jelenti, hogy e megállapodás véleményem szerint nem szüntet meg minden versenyt az érintett piacon vagy piacokon.
87.      Ennek megfelelően úgy tűnik, hogy ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróságnak egy fő kérdésre kell összpontosítania: voltak‑e más olyan intézkedések is, amelyek a kitűzött cél elérésére ugyanúgy alkalmasak voltak, azonban a versenyt kevésbé korlátozták. Ez ugyanis olyan kérdés, amelynek eldöntésére nyilvánvalóan a kérdést előterjesztő bíróság a legalkalmasabb, mivel különböző jogi és ténybeli elemek figyelembevételét igényli. A szóban forgó megállapodás, illetve megkötése körülményeinek számos sajátos jellemzője azonban különösen fontosnak tűnik számomra.
88.      Először is, a szóban forgó megállapodás földrajzi és személyi hatálya korlátozott volt: a megállapodásban részes, első és második osztályú portugál labdarúgó‑egyesületek által alkalmazott játékosok, akiknek a szerződése a Covid19‑világjárvány idején lejárt vagy szerződését egyoldalúan felmondták. A klubok továbbra is szabadon alkalmazhattak például játékosokat Portugálián kívüli kluboktól vagy alacsonyabb portugál osztályokból. A megállapodás időbeli hatálya is meglehetősen korlátozott volt: csak a 2019/2020‑as szezon befejezéséhez szükséges időszakra vonatkozott, és e szezon utolsó mérkőzését követő napon szűnt meg.
89.      Másodszor, az ügy sürgősségére, valamint a helyzet bizonytalanságára és összetettségére tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságnak az alternatív intézkedések meglétének vizsgálata során, amelyek megállapítása az AdC feladata, csak azokat az intézkedéseket kell figyelembe vennie, amelyek észszerűen rendelkezésre álltak, és a kialakítást és a végrehajtást illetően viszonylag egyszerűek voltak. Ez természetesen nem olyan időszak volt, amikor elképzelhető volt részletes tanulmányok és jelentések készítése, illetve a kísérletezés. Végül is még személyes találkozókra sem volt lehetőség, és az online platformok bizonyosan nem voltak a leghatékonyabb eszközök a hosszadalmas és összetett viták lefolytatására.
90.      Ebben az összefüggésben nem hagynám figyelmen kívül azt a tényt sem, hogy néhány héttel a szóban forgó megállapodás megkötését megelőzően az Európai Versenyhatóságok Hálózata együttes nyilatkozatot adott ki, amelyben elismerte a vállalkozások közötti együttműködés esetleges szükségességét.(78) Ez alátámaszthatja azt az álláspontot, hogy a labdarúgó‑egyesületek és a nemzeti szövetség észszerűen gondolhatta úgy, hogy az említett időszakban kivételesen szükség volt bizonyos fokú együttműködésre olyan szempontok tekintetében, amelyeket illetően egyébként kiélezett versenyben álltak volna egymással.
91.      Harmadszor, úgy tűnik, hogy a szóban forgó megállapodásnak az érintett labdarúgók gazdasági tevékenységére gyakorolt hatása viszonylag marginális. A játékosok bármikor köthettek szerződést Portugálián kívüli csapatokkal, a szezon utolsó mérkőzését követő naptól kezdve pedig bármelyik portugál csapattal. Figyelembe véve a FIFA‑nak a nemzeti labdarúgó‑szövetségekhez intézett, a játékosnevezési időszakok időpontjának megváltoztatására vonatkozó ajánlását,(79) úgy tűnik számomra, hogy a játékosok aligha hivatkozhatnak arra, hogy a szóban forgó megállapodás miatt új szerződések megkötésének komoly lehetőségétől estek volna el. Ezenfelül e megállapodás nem befolyásolta – és nyilvánvalóan nem is befolyásolhatta – egyoldalúan a játékosok meglévő szerződéseinek jogszerű időtartamát; annak meghosszabbításáról (és adott esetben bármilyen kiegészítő díjazásról) a klubnak és az érintett játékosnak kellett megállapodnia. A játékosok tehát szabadon tárgyalhattak, és utasíthatták vissza az általuk nem vonzónak talált ajánlatokat, miközben más labdarúgó‑bajnokságok lehetőségeit is mérlegelték.
92.      Jóllehet a megállapodás arra ösztönözhette a játékosokat, hogy a kívántnál alacsonyabb összegű ajánlatokat fogadjanak el, az e játékosok rendelkezésére álló alternatíva (a portugál kormány által a világjárvány idején elfogadott ideiglenes munkanélküliségi rendszer) – értelmezésem szerint – pénzügyileg sokkal kedvezőtlenebb volt számukra.
93.      Ezért előzetesen úgy vélem, hogy a szóban forgó megállapodást úgy dolgozták ki, hogy a lehető legnagyobb mértékben korlátozza az érintett klubok közötti versenyre gyakorolt hatást, és hogy hasonlóan hatékony és kevésbé korlátozó alternatív intézkedéseket nehéz meghatározni. Az Európai Versenyhatóságok Hálózata által kifejtett álláspontot is figyelembe véve megállapítható, hogy a labdarúgó‑egyesületek és a nemzeti szövetség akkoriban észszerűen gondolhatták úgy, hogy a szóban forgó megállapodás által előidézett versenykorlátozás szükséges a jogszerű közérdekű cél eléréséhez, és e céllal arányos.
94.      A fentiekre tekintettel javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és a második kérdésre azt a választ adja, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló no‑poach megállapodás a Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat hatálya alá tartozik, feltéve, hogy valóban a sportverseny integritásának és tisztességességének biztosítására irányul, szükséges volt, és e céllal arányban állt.
V.      Végkövetkeztetések
95.      Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (versenyjogi, szabályozási és felügyeleti bíróság, Portugália) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy a Covid19‑világjárvány idején a hivatásos sportklubok által a nemzeti sportági szövetségük hozzájárulásával kötött no‑poach megállapodás:
–        nem minősíthető cél által korlátozónak, ha valódi indoka a világjárvány által érintett sportverseny tisztességességének és integritásának megőrzése volt; valamint
–        a Meca‑Medina ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat hatálya alá tartozik, feltéve, hogy valóban a sportverseny integritásának és tisztességességének biztosítására irányul, szükséges volt, és e céllal arányban állt.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      2023. december 21‑i International Skating Union kontra Bizottság ítélet (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (a továbbiakban: ISU‑ ítélet).
3      2023. december 21‑i European Superleague Company ítélet (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (a továbbiakban: Superleague ítélet).
4      2023. december 21‑i Royal Antwerp Football Club ítélet (C680/21, EU:C:2023:1010) (a továbbiakban: Royal Antwerp ítélet).
5      2024. október 4‑i FIFA ítélet (C‑650/22, EU:C:2024:824) (a továbbiakban: FIFA‑ítélet).
6      Hivatkozással a 2006. július 18‑i Meca‑Medina és Majcen kontra Bizottság ítéletre (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) (a továbbiakban: Meca‑Medina ítélet).
7      C‑209/23 (a továbbiakban: az RRC Sports ügyre vonatkozó indítvány).
8      C‑428/23 (a továbbiakban: a ROGON ügyre vonatkozó indítvány).
9      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben a szóban forgó megállapodást „olyan megállapodás[ként említik], amelyet 2020. április 7‑én telekommunikációs úton, a Zoom vagy a Microsoft Teams platformokon keresztül kötött meg minden első osztályú hivatásos labdarúgó sportegyesület, és amelyhez ugyanezen úton másnap e tagállam másodosztályú hivatásos labdarúgó sportegyesületeinek többsége is csatlakozott, mindkét esetben az e tagállamban a hivatásos labdarúgással kapcsolatos tevékenységet biztosító és szabályozó szövetség hozzájárulásával, és amelynek értelmében […] abban állapodtak meg, hogy nem foglalkoztatnak az ezen osztályokba tartozó olyan hivatásos labdarúgókat, akik a Covid19‑világjárvány vagy az e járványból eredő bármely rendkívüli döntés, különösen a sportszezon meghosszabbítása miatt egyoldalúan felmondták a munkaszerződésüket”.
10      A Budapest Bank és társai ügyre vonatkozó indítvány (C‑228/18, EU:C:2019:678, 1. pont) (a továbbiakban: Budapest Bank ügyre vonatkozó indítvány).
11      Lásd például: Kovar, J‑P. és Kovar, R., „L’objet anticoncurrentiel au sens de l'article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier”, Concurrences 1-2016. sz., Art. 77266. sz., 48. o., és Idot, L., „La distinction restriction de concurrence par objet / restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE: Un sujet de disputatio”, Concurrences 3-2017. sz., Art. 93464. Sz., 1. o.
12      Lásd például: 2014. szeptember 11‑i CB kontra Bizottság ítélet (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 58. pont) (a továbbiakban: CB‑ítélet); 2020. április 2‑i Budapest Bank és társai ítélet (C‑228/18, EU:C:2020:265, 54. pont) (a továbbiakban: Budapest Bank ítélet); 2020. január 30‑i Generics (UK) és társai ítélet (C‑307/18, EU:C:2020:52, 67. pont) (a továbbiakban: Generics ítélet).
13      Lásd: Superleague ítélet, 161. és 162. pont.
14      Hasonlóképpen: Ibáñez Colomo, P., „Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administrable framework”, Yearbook of European Law, 2024, 00, 1–37. o.
15      Lásd: Superleague ítélet, 163. és 164. pont.
16      Uo.
17      Lásd többek között: 2023. június 29 Super Bock Bebidas ítélet (C‑211/22, EU:C:2023:529).
18      Lásd másként fogalmazva: Kokott főtanácsnok Generics (UK) és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑307/18, EU:C:2020:28, 163. pont) (a továbbiakban: Generics ügyre vonatkozó indítvány).
19      Lásd ebben az értelemben: 2021. március 25‑i Lundbeck kontra Bizottság ítélet (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 139–143. pont) (a továbbiakban: Lundbeck ítélet).
20      Lásd: a HSBC Holdings és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványom (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, 85. pont).
21      Lásd: Superleague ítélet, 167. pont. Mellékesen azt is hozzáteszem, hogy a verseny korlátozására irányuló puszta szándék önmagában nem elegendő a korlátozás megállapításához. Gondoljunk például olyan megállapodásra, amely nyilvánvalóan alkalmatlan a verseny korlátozására. E kérdésről lásd: CB‑ítélet, 54. pont, valamint Wahl főtanácsnok CB kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑67/13 P, EU:C:2014:1958, 107. pont) (a továbbiakban: CB ügyre vonatkozó indítvány).
22      2008. november 20‑i Beef Industry Development Society és Barry Brothers ítélet (C‑209/07, EU:C:2008:643, a továbbiakban: BIDS‑ítélet).
23      Lásd többek között: Frumento, A., „Le regole di concorrenza fra imprese industriali nella Comunità economica europea”, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958, 1. sz., 10. o.; Joliet, R., „La légalité des clauses de fidélité d'approvisionnement au regard de l'article 85 du Traité de Rome”, Revue Critique de Jurisprudence Belge, 1968, 157. o.; és a közelmúltból további hivatkozásokkal Petit, N., „La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par »objet« dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne”, AJCA, 2015, 422–423. o.
24      Lásd: Sharpston főtanácsnok KME Németország és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑272/09 P, EU:C:2011:63, 67. pont), hivatkozással az Emberi Jogok Európai Bíróságának alapvető jelentőségű Jussila ügyére (2006. november 23., Jussila kontra Finnország, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, 43. §).
25      Lásd: Superleague ítélet, 165. pont.
26      Lásd például: 2024. július 29‑i Banco BPN kontra BIC Português és társai ítélet (C‑298/22, EU:C:2024:638, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) (a továbbiakban: BPN‑ítélet).
27      Lásd többek között: Superleague ítélet, 166. pont.
28      Lásd: BPN‑ítélet, 48. pont.
29      Lásd például: Generics ügyre vonatkozó indítvány, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. A jogtudományt illetően lásd még: Odudu, O., „The object/effect distinction”, in: Charbit, N. és Ahmad, S. (szerk.), Richard Whish QC (Hon) Liber Amicorum:  Taking Competition Law Outside The Box, Concurrences, 2020, 112. o. és azt követő oldalak.
30      Lásd: a Budapest Bank ügyre vonatkozó indítvány, 61. pont. A jogtudományt illetően lásd még: Dekeyser, K. et al. (szerk.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2023, 85. o.
31      Lásd: Superleague ítélet, 167. pont.
32      Lásd: BPN‑ítélet, 56. pont.
33      Lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑i AstraZeneca kontra Bizottság ítélet (C‑457/10 P, EU:C:2012:770, 79–99. pont).
34      Lásd különösen: Budapest Bank ítélet, 76. és 79. pont. Lásd még: a CB ügyre vonatkozó indítvány, 79. pont; a Budapest Bank ügyre vonatkozó indítvány, 65–72. pont. A tapasztalatok jelentőségét illetően lásd a szakirodalomban: Bailey, D., „Restrictions of competition by object under Article 101 TFEU”, Common Market Law Review, 49. kötet, 2. szám, 2012, 562–566. o.
35      Ezzel a kifejezéssel olyan magatartásformákra utalok, amelyek a szóban forgó vállalkozások számára a verseny korlátozásán kívül más szempontból gazdaságilag nem kifizetődőek.
36      Lásd ebben az értelemben: 2016. január 20‑i Toshiba Corporation kontra Bizottság ítélet (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 29. pont) (a továbbiakban: Toshiba ítélet). Ezen ítélettel később, a jelen indítvány 66. és 67. pontjában foglalkozom.
37      Lásd: a Budapest Bank ügyre vonatkozó indítvány, 41. és 48. pont, amelyben Bobek főtanácsnok „két lépésből álló elemzésről” beszélt. A szakirodalomban: Peeperkorn, L., „Defining restrictions »by object«”, Concurrences 3‑2015. sz., Art. 74812. sz., 43. és 50. o., értelemszerűen „az elemzés két szintjére” hivatkozott.
38      Lásd e tekintetben: 2011. október 4‑i Football Association Premier League és társai ítélet (C‑403/08 és C‑429/08, EU:C:2011:631, 143. pont).
39      Lásd ebben az értelemben: a CB ügyre vonatkozó indítvány, 53. pont. A jogtudományban lásd például: Jones, A., „Left behind by modernisation? Restrictions by object under Article 101(1)”, European Competition Journal, 6. kötet, 3. szám, 2010, 655. o.
40      Konkrétan lásd: Generics ítélet, 76. pont; Lundbeck ítélet, 129–132. pont; 2024. június 27‑i Servier és társai kontra Bizottság ítélet (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 144. pont). Lásd még: Kokott főtanácsnok Lundbeck kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (C‑591/16 P, EU:C:2020:428, 155–157. pont).
41      Lásd például: Generics ítélet, 77. pont; a Generics ügyre vonatkozó indítvány, 163. pont. Lásd még: Dekeyser et al. (szerk.), 30. lábjegyzet, i. m., 84. o.
42      A Budapest Bank ügyre vonatkozó indítvány, 67. pont.
43      Lásd többek között: 2024. január 25‑i Em akaunt BG ítélet (C‑438/22, EU:C:2024:71, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: az RRC Sports ügyre vonatkozó indítványom, 36–38. pont.
44      Lásd: United States Department of Justice and the Federal Trade Commission, „Antitrust guidelines for business activities affecting workers”, 2025. január (amely a korábbi, 2016. októberi változat helyébe lépett), és Európai Bizottság, Competition Policy Brief, „Antitrust in labour markets”, 2024. május.
45      Lásd: Polden, D. J., „No‑poach agreements: An overview of US, EU, and national case law”, 2024. február 1., e‑Competitions, Art. 116824. sz., és Posner, E. A. és Volpin, C., „No‑poach agreements: An overview of EU and national case law”, 2023. május 4., e‑Competitions, Art. 112194. sz. Az uniós bíróságokat illetően lásd például a közelmúltból: Szpunar főtanácsnok FIFA ügyre vonatkozó indítványa (C‑650/22, EU:C:2024:375, 34. lábjegyzet) (a továbbiakban: a FIFA ügyre vonatkozó indítvány).
46      Lásd többek között: Hovenkamp, H. és Areeda, P. E., Antitrust Law:  An Analysis of Antitrust Principles and Their Application, 352. pont (utolsó frissítés: 2024. szeptember), Kluwer, 2024; Posner, E. A., „Enforcement of US antitrust law in labour markets”, Journal of Antitrust Enforcement, 11. kötet, 2. szám, 2023, 259. o. (és a 11. lábjegyzetben hivatkozott közgazdászok munkái); Stutz, R. M., „The evolving antitrust treatment of labor‑market restraints: From theory to practice”, American Antitrust Institute, 2018. július 31.
47      FIFA‑ítélet, 129. pont, hivatkozással a Royal Antwerp ítélet 107., 109. és 110. pontjára.
48      Lásd hasonlóképpen: 2000. április 13‑i Lehtonen és Castors Braine ítélet (C‑176/96, EU:C:2000:201, 55. pont) (a továbbiakban: Lehtonen ítélet): „A bajnoki címért vagy a kiesésért folyó rájátszásban részt vevő csapatok számára előnyösek lehetnek a késedelmes átigazolások, hogy megerősítsék csapatukat a bajnokság utolsó szakaszára, vagy akár egyetlen döntő mérkőzésre.”
49      Lásd például: Európai Bizottság: Oktatásügyi, Ifjúságpolitikai, Sportügyi és Kulturális Főigazgatóság, ECORYS és SportsEconAustria, Mapping study on measurement the economic impact of COVID-19 on the sport sector in the EU
‑ Final report, az Európai Unió Kiadóhivatala, Luxembourg, 2020., 2.3. szakasz.
50      Lásd ezen ítélet 143. és 144. pontját.
51      Lásd ismét: Lehtonen ítélet, 54. pont: „[a] késedelmes átigazolások alkalmasak lehetnek arra, hogy jelentősen módosítsák egyik vagy másik csapat sportértékét valamely versenyen, és ezáltal megkérdőjelezzék az e versenyen részt vevő különböző csapatok eredményeinek összehasonlíthatóságát, valamint ebből következően a verseny egészének megfelelő lebonyolítását.”
52      Ezek a FIFA‑nak a játékosok jogállására és átigazolására vonatkozó szabályozásában foglalt szabályok a játékosok és a klubok közötti szerződéses jogviszonyokat érintették, valamint a kártérítésre, a sportszankciókra és az átigazolásról szóló kötelező nemzetközi tanúsítványra vonatkoztak a szerződés állítólagos, alapos ok nélküli felmondása esetén.
53      FIFA‑ítélet, 135. és 139. pont.
54      Uo., 141. pont.
55      Lásd: a FIFA ügyre vonatkozó indítvány, 53. pont.
56      Lásd: FIFA‑ítélet, 136. pont.
57      Uo., 137. és 139. pont.
58      Uo., 138. és 140. pont.
59      Lásd: Royal Antwerp ítélet, 95. és 96. pont. Kiemelés tőlem.
60      Lásd eben az értelemben: FIFA‑ítélet, 107. pont; Royal Antwerp ítélet, 107. pont.
61      Hasonlóképpen: Lenz főtanácsnok Bosman ügyre vonatkozó indítványa (C‑415/93, EU:C:1995:293, 227. és 270. pont), Rantos főtanácsnok European Superleague Company ügyre vonatkozó indítványa (C‑333/21, EU:C:2022:993, 166. pont). A szakirodalomban lásd például: Siekmann, R., „The specificity of sport: Sporting exceptions in EU law”, The International Sports Law Journal, 2011, 697. o.
.
62      Lásd a jelen indítvány fenti 33–38. pontjában említett ítélkezési gyakorlatot, valamint a ROGON ügyre vonatkozó indítványom 23. és 27. pontjában említett ítélkezési gyakorlatot.
63      Lásd: Lundbeck ítélet, 131. pont, valamint a 2024. június 27‑i Servier és társai kontra Bizottság ítélet (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 87., 144., 277. és 292. pont). Lásd még e tekintetben: Generics ítélet, 84. és 85. pont, valamint Wathelet főtanácsnok Toshiba Corporation kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑373/14 P, EU:C:2015:427, 74. pont).
64      Ezen ítélet 29. pontja, kiemelés tőlem.
65      Lásd erről a kérdésről: O’Leary, L., „Professional team sports and collective labour law in the European Union”, in Anderson, J., Parrish, R. és García, B. (szerk.), Research Handbook on EU Sports Law and Policy, Edward Elgar Publishing, 2018, 410. o.
66      Lásd például: 1999. szeptember 21‑i Albany ítélet (C‑67/96, EU:C:1999:430); 2014. december 4‑i FNV Kunsten Informatie en Media ítélet (C‑413/13, EU:C:2014:2411).
67      2002. február 19‑i Wouters és társai ítélet (C‑309/99, EU:C:2002:98) (a továbbiakban: Wouters ítélet).
68      Lásd: 2024. január 18‑i Lietuvos notarų rūmai és társai ítélet (C‑128/21, EU:C:2024:49, 97–105. pont); 2024. január 25‑i Em akaunt BG ítélet (C‑438/22, EU:C:2024:71, 21–35. és 42–54. pont).
69      Lásd: Meca‑Medina ítélet, 42. pont.
70      E kérdést illetően lásd: az RRC Sports ügyre vonatkozó indítványom_32., 33. és 71. pont.
71      Lásd például: Meca‑Medina ítélet, 43. pont.
72      Lásd: Superleague ítélet, 144. pont.
73      FIFA‑ítélet, 100. és 102. pont. Lásd még: a FIFA ügyre vonatkozó indítvány, 61. és 62. pont, valamint az hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
74      Lásd többek között: az Európai Tanács a sport sajátos természetéről és Európában betöltött társadalmi szerepéről szóló, 2000 decemberi nyilatkozata, Európai Bizottság, Fehér Könyv – Fehér könyv a sportról (COM(2007) 391 végleges) 2007. július 11., valamint az Európai Parlament Az uniós sportpolitika: értékelés és lehetséges további lépések című, 2021. november 23‑i állásfoglalása (2021/2058(INI) (HL 2022. C 224., 2. o.).
75      Lásd e tekintetben: a Tanács és a tagállamok kormányainak a Tanács keretében ülésező képviselői által elfogadott állásfoglalás a sportra vonatkozó uniós munkatervről (2021. január 1. – 2024. június 30.) (HL 2020. C 419, 1. o.).
76      Lásd például: 2000. április 11i Deliège ítélet (C‑51/96 és C‑191/97, EU:C:2000:199, 67. és 68. pont).
77      Ezen ítélet 97. pontja.
78      Lásd a jelen indítvány fenti 12. pontját. Ugyanezt a gondolatot fejezte ki a Bizottság az Ideiglenes keret az üzleti együttműködéssel kapcsolatos antitröszt kérdések vizsgálatára a jelenlegi COVID‑19‑járvány miatt kialakuló sürgős helyzetekre válaszul (HL 2020. C 116 I, 7. o.) című, a szóban forgó megállapodás megkötése után egy nappal közzétett közleményének 3. pontjában.
79      Lásd a jelen indítvány fenti 11. pontját.