62023CJ0610
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
2025. július 3. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Menekültpolitika – Nemzetközi védelem – A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárások – 2013/32/EU irányelv – 46. cikk – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 47. cikk – Hatékony jogorvoslathoz való jog – A jogorvoslati kérelem teljes körű és ex nunc vizsgálatának követelménye – A jogorvoslati kérelmet vizsgáló szerv előtti személyes megjelenésre vonatkozó kötelezettség – A jogorvoslati kérelem nem megfelelő előterjesztésére vonatkozó vélelem – A jogorvoslati kérelemnek mint nyilvánvalóan megalapozatlannak az érdemi vizsgálat nélküli elutasítása – Az arányosság elve”
A C‑610/23. sz. [Al Nasiria] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (thesszaloniki közigazgatási bíróság, Görögország) a Bírósághoz 2023. október 3‑án érkezett, 2023. június 30‑i határozatával terjesztett elő az
FO
és
az Ypourgos Metanastefsis kai Asylou
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: F. Biltgen tanácselnök, T. von Danwitz, a Bíróság elnökhelyettese, az első tanács bírájaként eljárva (előadó), A. Kumin, I. Ziemele és S. Gervasoni bírák,
főtanácsnok: L. Medina,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a görög kormány képviseletében Z. Chatzipavlou, K. Georgiadis és T. Papadopoulou, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében F. Blanc‑Simonetti és A. Katsimerou, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. február 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem lényegében a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.) 46. cikkének az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikkével összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az FO és az Ypourgos Metanastefsis kai Asylou (bevándorlási és menekültügyi miniszter, Görögország) között, az FO által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem elutasítása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
3
A menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben 1951. július 28‑án aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) – amely 1954. április 22‑én lépett hatályba, és amelyet a menekültek helyzetére vonatkozó, 1967. január 31‑i New York‑i jegyzőkönyv (kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) kiegészített és módosított, és amely 1967. október 4‑én lépett hatályba – „A kiutasítás vagy visszaküldés (»refoulement«) tilalma” című 33. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Egyetlen Szerződő Állam sem utasítja ki vagy küldi vissza (»refouler«) a menekültet azon ország területének határára, ahol élete vagy szabadsága faji, vallási okokból, nemzeti hovatartozása miatt, vagy abból az okból van veszélyeztetve, hogy bizonyos társadalmi csoporthoz tartozik, vagy bizonyos politikai véleményt vall.”
Az uniós jog
A 2008/115/EK irányelv
4
A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) 7. cikke a (4) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben fennáll a szökés veszélye, vagy ha a jogszerű tartózkodás iránti kérelmet elutasították, mivel az nyilvánvalóan megalapozatlan volt vagy azt csalárd módon nyújtották be, továbbá amennyiben az érintett személy veszélyezteti a közrendet, a közbiztonságot vagy a nemzetbiztonságot, a tagállamok eltekinthetnek az önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapításától, vagy hét napnál rövidebb határidőt is megállapíthatnak.”
5
Ezen irányelv 11. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A kiutasítási határozatokkal együtt beutazási tilalmat kell elrendelni:
a)
ha az önkéntes távozásra nem állapítottak meg határidőt, vagy
b)
ha a visszatérési kötelezettség teljesítésére nem került sor.
Egyéb esetekben a kiutasítási határozatok párosulhatnak beutazási tilalommal.”
A 2011/95/EU irányelv
6
A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.) 2. cikke értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában az alábbi fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
d)
»menekült«: harmadik ország olyan állampolgára, aki faji, illetőleg vallási okok, nemzeti hovatartozása, politikai meggyőződése avagy meghatározott társadalmi csoporthoz való tartozása miatti üldöztetéstől való megalapozott félelme miatt az állampolgársága szerinti országon kívül tartózkodik, és nem tudja, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem kívánja annak az országnak a védelmét igénybe venni; vagy olyan hontalan személy, aki korábbi szokásos tartózkodási helyén kívül tartózkodva a fenti okoknál fogva nem tud, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem akar oda visszatérni, és akire a 12. cikk nem vonatkozik;
[…]
f)
»kiegészítő védelemre jogosult személy«: olyan harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy, aki nem minősül menekültnek, de akivel kapcsolatban megalapozott okokból azt kell feltételezni, hogy származási országába, illetőleg hontalan személy esetében a korábbi szokásos tartózkodási helye szerinti országba való visszatérése esetén a 15. cikk szerinti súlyos sérelem elszenvedése tényleges veszélyének lenne kitéve; valamint akire a 17. cikk (1) és (2) bekezdése nem vonatkozik, és nem tudja vagy az ilyen veszélytől való félelmében nem kívánja ezen ország védelmét igénybe venni;
[…]”
7
Az említett irányelvnek „A tények és körülmények értékelése” című 4. cikke előírja:
„(1)   A tagállamok a kérelmező kötelezettségének tekinthetik, hogy a lehető leggyorsabban bemutasson a nemzetközi védelem iránti kérelem megalapozásához szükséges valamennyi bizonyítékot. A kérelem szempontjából jelentőséggel bíró bizonyítékok értékelését – a kérelmező közreműködésével – a tagállam végzi.
[…]
(3)   A nemzetközi védelem iránti kérelem értékelése egyedi alapon, a következők figyelembevételével történik:
a)
a kérelemre vonatkozó határozat meghozatalának időpontjában a származási országra vonatkozó valamennyi releváns tény, ideértve a származási ország törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit, valamint azok alkalmazási módját is;
b)
a kérelmező releváns nyilatkozatai és az általa bemutatott dokumentumok, ideértve az arra vonatkozó információkat is, hogy a kérelmező üldöztetésnek vagy súlyos sérelemnek ki volt‑e téve, illetve, hogy ezek veszélye fennáll‑e;
c)
a kérelmező egyéni helyzete és személyes körülményei, ideértve az olyan tényezőket is, mint a háttér, nem és életkor, annak megállapítása érdekében, hogy a személyes körülményeit figyelembe véve a vele szemben elkövetett cselekmények vagy azon cselekmények, amelyeket vele szemben elkövethetnek, üldöztetésnek, illetve súlyos sérelemnek minősülnek‑e;
[…]
(5)   Amennyiben a tagállamok alkalmazzák az (1) bekezdés első mondatában említett elvet [helyesen: Amennyiben a tagállamok alkalmazzák azon elvet], amely szerint a kérelmezőnek meg kell indokolnia a nemzetközi védelem iránti kérelmét, és amennyiben a kérelmező állításait nem támasztják alá dokumentumok vagy egyéb bizonyítékok, úgy ezen állításokat nem kell bizonyítani [helyesen: amennyiben a kérelmező állításainak bizonyos részeit nem támasztják alá dokumentumok vagy egyéb bizonyítékok, úgy ezeket nem kell bizonyítani], amennyiben:
a)
a kérelmező láthatóan mindent megtett kérelmének alátámasztása érdekében;
b)
a kérelmező átadta a rendelkezésére álló valamennyi bizonyítékot [helyesen: valamennyi releváns bizonyítékot], és az egyéb jelentős, de hiányzó bizonyítékok vonatkozásában kielégítő magyarázatot adott;
c)
megállapítható, hogy a kérelmező állításai logikailag összefüggőek és hihetőek, és nem mondanak ellent a kérelmével kapcsolatban ismert általános és egyedi információknak;
d)
a kérelmező az első adandó alkalommal benyújtotta a nemzetközi védelem iránti kérelmét, kivéve, amennyiben alapos indokkal igazolni tudja ennek elmulasztását; és
e)
általánosságban megállapítható a kérelmező szavahihetősége.”
A 2013/32 irányelv
8
A 2013/32 irányelv (18), (23), (25), (43) és (50) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(18)
A tagállamoknak és a nemzetközi védelmet kérelmezőknek egyaránt az áll érdekében, hogy a megfelelő és teljes körű vizsgálat lefolytatásának sérelme nélkül a nemzetközi védelem iránti kérelmek ügyében a lehető legrövidebb időn belül határozat szülessen.
[…]
(23)
A fellebbezési eljárásokban – bizonyos feltételektől függően – a kérelmezők számára a nemzeti jog által arra feljogosított személy általi ingyenes jogi segítségnyújtást és képviseletet kell biztosítani. Továbbá, a kérelmezők számára az eljárás valamennyi szakaszában jogot kell biztosítani arra, hogy saját költségükre a nemzeti jog alapján elfogadott vagy engedélyezett jogi tanácsadóval vagy egyéb tanácsadóval konzultáljanak.
[…]
(25)
Annak érdekében, hogy a [menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben 1951. július 28‑án aláírt] egyezmény 1. cikke értelmében menekültként vagy kiegészítő védelemre jogosultként védelemre szoruló személyek pontosan azonosíthatóak legyenek, valamennyi kérelmező számára hatékony hozzáférést kell biztosítani az eljárásokhoz, az ügyük szempontjából szükséges tények bemutatása érdekében lehetővé kell tenni számukra az hatáskörrel rendelkező illetékes hatóságokkal való együttműködést, valamint és megfelelő kommunikációt, valamint és megfelelő eljárási garanciákat kell biztosítani számukra ahhoz, hogy ügyüket az eljárás valamennyi szakaszában folytathassák. A nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárásoknak továbbá a kérelmezők számára alapesetben biztosítaniuk kell legalább: az eljáró hatóság döntéséig a területen maradáshoz való jogot; […] a döntésről való megfelelő értesítéshez és az e döntésre vonatkozó ténybeli és jogi indokoláshoz fűződő jogot; a jogi vagy egyéb tanácsadóval folytatott konzultáció lehetőségét; az ahhoz fűződő jogot, hogy az eljárás döntő mozzanataikor jogi helyzetéről olyan nyelven kapjanak tájékoztatást, amelyet megért, vagy ésszerűen feltételezhető, hogy megért; valamint elutasító határozat esetén a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot.
[…]
(43)
A tagállamok minden kérelmet érdemben vizsgálnak meg, azaz értékelik, hogy a szóban forgó kérelmező a [2011/95] irányelvvel összhangban jogosult‑e nemzetközi védelemre, kivéve, ha ezen irányelv másként rendelkezik, különösen, ha ésszerűen feltételezhető, hogy egy másik ország elvégzi a vizsgálatot, vagy megfelelő védelmet nyújt. […]
[…]
(50)
Az uniós jog egyik alapelvét tükrözi, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmekkel, az eljárás megszüntetését követően a kérelem ismételt vizsgálatának megtagadásával kapcsolatos határozatok, valamint a menekült jogállás vagy a kiegészítő védelmi jogállás visszavonásával kapcsolatos határozatok bíróság előtti hatékony jogorvoslat tárgyát képezik.”
9
A 2013/32 irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
f)
»eljáró hatóság«: kvázi bírói testület vagy közigazgatási szerv, amely a tagállamban a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálására és annak tárgyában elsőfokú határozat meghozatalára hatáskörrel rendelkezik;
[…]”
10
Ezen irányelv „Eljárás a kérelem hallgatólagos visszavonása vagy a kérelemtől való elállás esetén” című 28. cikke az (1) és (2) bekezdésében előírja:
„(1)   Amennyiben ésszerűen feltételezhető, hogy egy kérelmező személy hallgatólagosan visszavonta kérelmét, vagy attól elállt, a tagállamok biztosítják, hogy az eljáró hatóság határozatot hoz az eljárás megszüntetéséről, vagy – amennyiben az eljáró hatóság a kérelemnek a [2011/95] irányelv 4. cikke alapján történő megfelelő érdemi vizsgálata alapján megalapozatlannak ítéli a kérelmet – a kérelem elutasításáról.
A tagállam feltételezheti, hogy a kérelmező hallgatólagosan visszavonta nemzetközi védelem iránti kérelmét, vagy attól elállt, különösen, ha meggyőződött arról, hogy:
a)
nem válaszolt azokra a felszólításokra, hogy szolgáltasson a kérelme elbírálásához – a [2011/95] irányelv 4. cikke alapján – lényeges információkat, vagy nem jelent meg a 14–17. cikkben megállapított személyes meghallgatáson, kivéve, ha a kérelmező ésszerű időn belül bizonyítja, hogy a távolmaradását rajta kívül álló körülmények okozták;
b)
ismeretlen helyre távozott, vagy engedély nélkül eltávozott a lakóhelyéről, illetve őrizetének helyéről, és ésszerű időn belül nem lépett kapcsolatba az illetékes hatósággal, vagy ésszerű időn belül nem teljesítette jelentkezési, vagy egyéb együttműködési kötelezettségét, kivéve, ha a kérelmező bizonyítja, hogy a mulasztás rajta kívül álló okok miatt történt.
E rendelkezés végrehajtása érdekében a tagállamok határidőket vagy iránymutatásokat határozhatnak meg.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy jogosult ügyének újbóli megnyitását kérelmezni az a kérelmező, aki az e cikk (1) bekezdésében említett, az eljárás megszüntetéséről szóló határozat meghozatalát követően újra jelentkezik a hatáskörrel rendelkező hatóságnál vagy olyan új kérelmet jogosult benyújtani, amelyre nem alkalmazzák a 40. és 41. cikkben említett eljárást.
A tagállamok meghatározhatnak olyan, legalább kilenc hónapos határidőt is, amelynek lejártát követően a kérelmező ügyének újrafelvételére már nincs lehetőség vagy az új kérelmet ismételt kérelemként lehet kezelni és arra a 40. és 41. cikkben említett eljárást kell alkalmazni. A tagállamok előírhatják, hogy a kérelmező ügyét csak egyszer lehet újra felvenni.
A tagállamok biztosítják, hogy ilyen esetekben a visszaküldés tilalma elvének megsértésével nem utasítják ki a kérelmezőt.
A tagállamok lehetőséget biztosíthatnak az eljáró hatóság számára, hogy az újból megindított eljárás során, a kérelem vizsgálatát abban a szakaszában folytassa, ahol az megszakadt.”
11
A 2013/32 irányelv „Vizsgálati eljárás” című 31. cikke a (8) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok elrendelhetik, hogy a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban a vizsgálati eljárásokat a 43. cikkel összhangban gyorsítva és/vagy a határon és/vagy a tranzitzónában folytassák le, ha:
a)
a kérelmező, benyújtott kérelmében és az általa előterjesztett tények tekintetében a [2011/95] szerinti nemzetközi védelemre jogosultként való elismerés szempontjából csak irreleváns információkat közölt;
b)
a kérelmező ezen irányelv értelmében biztonságos származási országból származik;
c)
a kérelmező félrevezette a hatóságokat a személyazonosságára, illetve állampolgárságára vonatkozó hamis információ szolgáltatásával, vagy hamis dokumentumok benyújtásával, illetve olyan fontos információk vagy dokumentumok visszatartásával, amelyek hátrányosan befolyásolhatták volna a határozathozatalt;
d)
feltételezhető, hogy személyazonosító vagy úti okmányát – amely segíthetett volna személyazonossága, illetve állampolgársága megállapításában – rosszhiszeműen megsemmisítette, vagy eldobta;
e)
a kérelmező egyértelműen összefüggéstelen és ellentmondásos, egyértelműen hamis vagy nyilvánvalóan valószínűtlen, a származási országgal kapcsolatos, kellően ellenőrzött információknak ellentmondó nyilatkozatokat tett, ami világossá tette, hogy kérelme nem meggyőző annak tekintetében, hogy a [2011/95] irányelv értelmében minősülhet‑e nemzetközi védelemre jogosult személynek;
f)
a kérelmező olyan ismételt, nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, amely a 40. cikk (5) bekezdésével összhangban nem elfogadhatatlan;
g)
a kérelmező kizárólag azért nyújt be kérelmet, hogy késleltesse vagy meghiúsítsa egy olyan korábbi vagy közelgő határozat végrehajtását, amely a kiutasítását eredményezné;
h)
a kérelmező a tagállam területére jogellenesen lépett be, vagy tartózkodását jogellenesen hosszabbította meg, és anélkül, hogy erre alapos oka lett volna, elmulasztotta a hatóságoknál való jelentkezést vagy a határátlépés körülményeire is tekintettel nem folyamodott nemzetközi védelemért a lehető legrövidebb időn belül;
i)
a kérelmező megtagadja az ujjnyomatvétel‑tűrési kötelezettség teljesítését […]; vagy
j)
a kérelmezőről nyomós okok miatt feltételezhető, hogy veszélyt jelent a tagállam nemzetbiztonságára vagy közrendjére nézve; vagy a kérelmezőt a nemzeti jogszabályokban meghatározott komoly közbiztonsági vagy közrendvédelmi okokból kitoloncolták.”
12
A 2013/32 irányelv „Megalapozatlan kérelmek” című 32. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 27. cikk sérelme nélkül a tagállamok csak akkor tekinthetnek egy nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlannak, ha az eljáró hatóság azt állapította meg, hogy a kérelmező a [2011/95] irányelv értelmében nem minősül a nemzetközi védelmemre jogosultnak.
(2)   A fentieken kívül a tagállamok – amennyiben nemzeti joguk így rendelkezik – nyilvánvalóan megalapozatlannak tekinthetik a kérelmet azon megalapozatlan kérelmek esetében, amelyek esetében megvalósul a 31. cikk (8) bekezdésében felsorolt körülmények egyike.”
13
A 2013/32 irányelv „A hatékony jogorvoslathoz való jog” című 46. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok biztosítják a kérelmezők részére a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot az alábbiakkal szemben:
a)
a nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott határozat tárgyában, beleértve, ha a határozat:
i.
a menekült jogállás és/vagy kiegészítő védelmi jogállás tekintetében megalapozatlannak ítéli a kérelmet;
ii.
a 33. cikk (2) bekezdése alapján a kérelem elfogadhatatlanságát állapítja meg;
iii.
meghozatalára a 43. cikk (1) bekezdésében meghatározott módon a tagállam határán vagy tranzitzónáiban kerül sor;
iv.
azt állapítja meg, hogy nem folytatják le a 39. cikk szerinti vizsgálatot.
b)
a menedékjog iránti kérelem újravizsgálásának megtagadása a 27. és 28. cikk alapján történt lezárását követően;
c)
a nemzetközi védelem visszavonását kimondó határozat a 45. cikk értelmében.
[…]
(3)   Az (1) bekezdésnek való megfelelés érdekében a tagállamok biztosítják, hogy a hatékony jogorvoslat mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását tartalmazza – ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek [a 2011/95] irányelv szerinti vizsgálatát is –, legalább az elsőfokú bíróság előtti fellebbezési eljárásokban.
(4)   A tagállamok meghatározzák a kérelmező által az (1) bekezdés szerinti hatékony jogorvoslathoz fűződő jog gyakorlásához szükséges ésszerű határidőket és egyéb szabályokat. E határidők nem tehetik lehetetlenné vagy nem nehezíthetik meg túlságosan a joggyakorlást.
A tagállamok a 43. cikk szerint hozott határozatok hivatalból történő felülvizsgálatáról is rendelkezhetnek.
(5)   A (6) bekezdés sérelme nélkül a tagállamok lehetővé teszik a kérelmező számára, hogy a területén maradjon mindaddig, amíg le nem jár a kérelmező hatékony jogorvoslathoz való jogának gyakorlására adott határidő, és amennyiben a kérelmező a határidőn belül élt ezen jogával, a jogorvoslati kérelem elbírálásáig.
(6)   Egy olyan határozat esetében, amely:
a)
egy kérelmet a 32. cikk (2) bekezdésével összhangban nyilvánvalóan megalapozatlannak vagy a 31. cikk (8) bekezdésével összhangban elvégzett vizsgálatot követően megalapozatlannak minősít, kivéve azon eseteket, mikor e határozatok a 31. cikk (8) bekezdésének h) pontjában említett körülményeken alapulnak;
b)
egy kérelmet a 33. cikk (2) bekezdésének a), b) vagy d) pontjával összhangban megalapozatlannak minősít;
c)
az eljárásnak a 28. cikk szerinti megszüntetését követően elutasítja a kérelmező ügyének újbóli megnyitását; vagy
d)
nem vizsgálja meg vagy nem teljeskörűen vizsgálja meg a kérelmet a 39. cikkel összhangban,
a bíróság – az érintett kérelmező kérésére vagy hivatalból – döntést hozhat arról, hogy a kérelmező a tagállam területén maradhat‑e, ha a határozat célja a kérelmezőnek a tagállam területén maradáshoz való jogának megszüntetése és amennyiben ilyen esetekben a nemzeti jogszabályok nem írják elő, hogy a kérelmezőnek jogában áll a tagállamban maradni a jogorvoslati kérelem elbírálásáig.
[…]
(11)   A tagállamok nemzeti jogszabályaikban meghatározhatják azokat a feltételeket is, amelyek alapján feltételezhető, hogy a kérelmező hallgatólagosan visszavonta az (1) bekezdés szerinti jogorvoslat iránti kérelmét vagy attól elállt, valamint az ehhez kapcsolódó eljárási szabályokat.”
A görög jog
A 3907/2011. sz. törvény
14
A Nomos 3907/2011, Idrysi Ypiresias Asylou kai Ypiresias Protis Ypodochis, prosarmogi tis ellinikis nomothesias pros tis diatakseis tis Odigias 2008/115/EK schetika me tous koinous kanones kai diadikasies sta krati‑meli gia tin epistrophi ton paranomos diamenonton ypikoon triton choron kai loipes diatakseis (a menekültügyi szolgálat és az érkezési befogadási szolgálat létrehozásáról és a [2008/115 irányelv] rendelkezéseinek a görög jogba való átültetéséről és egyéb rendelkezésekről szóló 3907/2011. sz. törvény, FEK A’ 7/26.1.2011) „Önkéntes távozás” című 22. cikkének a (4) bekezdése értelmében:
„Amennyiben fennáll a szökés veszélye, vagy ha a harmadik országbeli állampolgár veszélyezteti a közrendet, a közbiztonságot vagy a nemzetbiztonságot […], vagy ha a jogszerű tartózkodás iránti kérelmet elutasították, mivel az nyilvánvalóan megalapozatlan volt vagy azt csalárd módon nyújtották be, a kifejezetten illetékes hatóságok nem állapítanak meg határidőt az önkéntes távozásra.”
A 4375/2016. sz. törvény
15
A 4399/2016. sz. törvénnyel módosított Nomos 4375/2016, Organosi kai leitourgia Ypiresias Asylou, Archis Prosfygon, Ypiresias Ypodochis kai Taftopoiisis, systasi Genikis Grammateias Ypodochis, prosarmogi tis Ellinikis Nomothesias pros tis diatakseis tis Odigias 2013/32/ΕΕ tou Evropaikou Koinovouliou kai tou Symbouliou „schetika me tis koines diadikasies gia ti chorigisi kai anaklisi tou kathestotos diethnous prostasias (anadiatyposi)” (EE 2013 L 180), diatakseis gia tin ergasia dikaiouchon diethnous prostasias kai alles diatakseis (a menekültügyi szolgálat, a fellebbviteli hatóság, valamint a befogadási és azonosítási szolgálat szervezeti felépítéséről és működéséről, a befogadási főtitkárság létrehozásáról, a [2013/32 irányelvnek] a görög jogba való átültetéséről, a nemzetközi védelemben részesülők foglalkoztatására vonatkozó rendelkezésekről és egyéb rendelkezésekről szóló 4375/2016. sz. törvény, FEK A’ 51/3.4.2016, a továbbiakban: 4375/2016. sz. törvény) 4. cikkének (1) bekezdése az ezen irányelv 46. cikkében foglalt hatékony jogorvoslathoz való jog biztosítása érdekében létrehozta a független fellebbviteli bizottságokat, amelyek Athénban rendelkeznek székhellyel, és illetékességük egész Görögországra kiterjed. Arra rendelkeznek hatáskörrel, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezők jogorvoslati kérelmeit az Ypiresia Asylou (menedékjogi szolgálat, Görögország) által hozott, az első fokon benyújtott kérelmeiket elutasító határozatok jogi és érdemi felülvizsgálata útján elbírálják.
A 4636/2019. sz. törvény
16
A 2013/32 irányelvet a Nomos 4636/2019 peri diethnous prostasias kai alles diatakseis (a nemzetközi védelemről és egyéb rendelkezésekről szóló 4636/2019. sz. törvény; FEK A’ 169/1.11.2019) alapeljárásra alkalmazandó változata (a továbbiakban: 4636/2019. sz. törvény) ültette át a görög jogrendbe.
17
E törvény 78. cikkének (3) és (9) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„(3)   A kérelmezők kötelesek haladéktalanul személyesen megjelenni a fogadó hatóságok előtt nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtása céljából, valamint bármikor, ha az említett törvény e részével összhangban az illetékes hatóságok elé idézik őket. […] Személyes megjelenésük során a 71. cikk (1) bekezdésének megfelelően meghatalmazott ügyvédek és egyéb külön meghatalmazott tanácsadók segítségét is igénybe vehetik. Az e kérelem vagy a jogorvoslati kérelem vizsgálatára irányuló eljárás minden egyes szakaszában való személyes megjelenés kötelezettsége nem szűnik meg az előző bekezdésben említett személyek jelenléte miatt. Ettől eltérően a független fellebbviteli bizottságokhoz benyújtott jogorvoslati kérelmek vizsgálatára irányuló meghallgatásokra a következő rendelkezéseket kell alkalmazni:
a)
Amennyiben a kérelmezők befogadó‑ vagy szálláshelyen tartózkodnak, nem kötelesek személyesen megjelenni. Ilyen esetekben a kérelmezők képviseltethetik magukat meghatalmazott ügyvédekkel, külön meghatalmazott tanácsadókkal vagy a 71. cikk (1) bekezdésével összhangban felhatalmazott más személyekkel, vagy megfelelő módon, de legkésőbb a meghallgatást megelőző napon eljuttathatják a jogorvoslati kérelmet vizsgáló hatósághoz a befogadó‑ vagy szálláshely vezetőjének igazolását. Ennek az igazolásnak tartalmaznia kell, hogy a kérelmezők az igazolás iránti kérelem benyújtásának időpontjában ténylegesen a befogadó‑ vagy szálláshelyen tartózkodnak. Ez az időpont a jogorvoslati kérelem vizsgálatára irányuló meghallgatás időpontját megelőző három (3) napnál nem lehet korábbi.
b)
Amennyiben a 45. cikkel összhangban korlátozták a kérelmezők szabad mozgáshoz való jogát, vagy előírták számukra, hogy egy meghatározott helyen tartózkodjanak, nem kötelesek személyesen megjelenni. Ilyen esetekben a kérelmezők képviseltethetik magukat meghatalmazott ügyvédekkel, külön meghatalmazott tanácsadókkal vagy a 71. cikk (1) bekezdésével összhangban felhatalmazott más személyekkel, vagy megfelelő módon, de legkésőbb a meghallgatást megelőző napon eljuttathatják a jogorvoslati kérelmet vizsgáló hatósághoz a tartózkodási helyük szerinti rendőrörs vagy az állampolgároknak nyújtott szolgáltatások központja vezetőjének igazolását arról, hogy az igazolás iránti kérelem benyújtásának időpontjában ott személyesen megjelentek. Ez az időpont a jogorvoslati kérelem vizsgálatára irányuló meghallgatás időpontját megelőző két (2) napnál nem lehet korábbi. Ha az a) és b) pontban említett igazolások nem jutnak el a jogorvoslati kérelmet vizsgáló hatósághoz, úgy kell tekinteni, hogy a kérelmező a jelen törvény 81. cikke rendelkezéseinek megfelelően hallgatólagosan visszavonta jogorvoslati kérelmét.
Vis maior – például súlyos betegség, súlyos testi fogyatékosság vagy a kérelmező személyes megjelenésének leküzdhetetlen akadálya – esetén a személyes megjelenésre vonatkozó kötelezettséget a vis maior időtartamára fel kell függeszteni. Ebben az esetben a kérelmezőnek kérelmet kell benyújtania, amelyben megjelöli azokat a körülményeket, amelyek vis maiornak vagy leküzdhetetlen akadálynak minősülnek, amelyek megakadályozzák őt abban, hogy személyesen megjelenjen, és ezt a kérelmet igazoló dokumentumokkal, valamint az illetékes hatóság által kiállított igazolásokkal vagy tanúsítványokkal megfelelően alá kell támasztani. Amennyiben a vis maior vagy a leküzdhetetlen akadály fent említett eseteit állapítják meg, és feltéve, hogy a kérelmező személyesen megjelenik az illetékes hatóságok előtt, az e bekezdés szerinti meg nem jelenés következményeit meg kell szüntetni.
[…]
(9)   Az előző bekezdésekben meghatározott, az illetékes hatóságokkal való együttműködési kötelezettség megsértése esetén, és különösen, ha az érintett nem kommunikál vagy nem működik együtt a hatóságokkal a kérelem elbírálásához szükséges tények megállapítása érdekében, ami akadályozza a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárások megfelelő lefolytatását, a jelen törvény 81. cikke rendelkezéseinek megfelelően az említett kérelmet vagy a jogorvoslati kérelmet hallgatólagosan visszavontnak kell tekinteni.”
18
Az említett törvény 81. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1)   Ha alapos okkal feltételezhető, hogy a kérelmező hallgatólagosan visszavonta kérelmét, a határozathozatalra hatáskörrel rendelkező hatóságok e törvény 4. cikkének megfelelően elvégzik a kérelem megfelelő érdemi vizsgálatát a szolgálat rendelkezésére álló információk alapján, és amennyiben e hatóságok úgy ítélik meg, hogy a kérelem megalapozatlan, elutasítják azt. Amennyiben a szolgálat rendelkezésére álló információk alapján és az előző bekezdéssel összhangban nem lehetséges a kérelem megfelelő érdemi vizsgálata, az illetékes hatóságok abbahagyják a kérelem vizsgálatát, és megszakító határozatot bocsátanak ki. A nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatát megszakító határozat egyidejűleg elrendeli a kérelmező visszaküldését a 3907/2011. sz. törvény és a 3386/2005. sz. törvény rendelkezéseinek megfelelően. A fent említett aktusokat a jelen törvény 82. cikkének rendelkezései szerint kell kézbesíteni.
(2)   A hallgatólagos visszavonás különösen akkor vélelmezhető, ha megállapítást nyer, hogy a kérelmező:
a)
nem válaszolt a kérelme szempontjából lényeges információk szolgáltatására irányuló felszólításokra […]; vagy
b)
nem jelent meg a személyes meghallgatáson vagy a [független] fellebbviteli bizottság előtti meghallgatáson a jelen törvény 77. és 97. cikkében foglaltak és annak ellenére, hogy jogszerűen felhívták a megjelenésre; vagy
c)
elmenekült az őrizetének helyéről […]
d)
anélkül távozott arról a helyről, ahol élt, hogy engedélyt kért volna, vagy erről az illetékes hatóságokat tájékoztatta volna, noha erre köteles lett volna, vagy az illetékes fogadó hatóságok engedélye nélkül elhagyta az országot; vagy
e)
nem tett eleget a jelen törvény 78. cikkéből eredő kötelezettségeinek, vagy nem tett eleget a hatóságoknál való rendszeres jelentkezésre vonatkozó kötelezettségnek vagy egyéb tájékoztatási kötelezettségeknek, vagy
f)
a 70. cikkben foglaltak ellenére [legkésőbb] a lejáratát követő napon nem jelent meg nemzetközi védelmet kérelmezői kártyájának megújítása céljából; vagy
g)
nem működik együtt a hatóságokkal, megsértve a 78. cikk szerinti együttműködési kötelezettségét,
[…]
(3)   A kérelmező a jelen törvény 92. cikkének megfelelően jogorvoslati kérelmet nyújthat be a független fellebbviteli bizottságokhoz a jelen cikk (1) bekezdése szerinti elutasító határozatokkal szemben.
(4)   Amennyiben az (1) bekezdés szerinti megszakító határozatot hoztak, a kérelmező jogosult arra, hogy a megszakító határozat keltétől számított kilenc (9) hónapon belül egyetlen alkalommal kérelmezze a kiállító hatóságtól az ügye vizsgálatára irányuló eljárás folytatását, vagy hogy olyan új kérelmet nyújtson be, amely nem tartozik a 89. cikk szerinti [ismételt kérelmekre] vonatkozó eljárás hatálya alá. A kérelmezőt nem utasítják ki az országból, és a kiutasítási határozat nem hajtható végre mindaddig, amíg e kérelmet jogerősen el nem bírálták.”
19
A 4636/2019. sz. törvény „Jogorvoslathoz való jog” című 92. cikke az (1) és (4) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezett:
„(1)   A kérelmező jogosult arra, hogy a 4375/2016. sz. törvény 4. cikkében említett, a jogorvoslati kérelmek elbírálásáért felelős hatósághoz a 4375/2016. sz. törvény 7. cikkének (5) bekezdése szerinti közigazgatási jogorvoslati kérelmet nyújtson be:
a)
a nemzetközi védelem iránti kérelmet rendes eljárás keretében megalapozatlanság miatt elutasító vagy a nemzetközi védelmi jogállást visszavonó határozattal, valamint a kérelmező menekült jogállásának elismerését megtagadó részében a nemzetközi védelmi jogállást biztosító határozattal szemben, a határozat közlésétől, vagy attól az időponttól számított harminc (30) napon belül, amikor úgy kell tekinteni, hogy arról a jogorvoslati kérelmet benyújtó személy a 82. cikk (5) bekezdésével összhangban tudomást szerzett;
b)
a nemzetközi védelem iránti kérelmet elfogadhatatlanként vagy gyorsított eljárás keretében elutasító határozattal szemben […]
[…]
(4)   Amennyiben a jogorvoslati kérelmet elutasítják, a kérelmezőt – kivéve, ha kísérő nélküli kiskorú – kitoloncolásának foganatosításáig vagy kérelmének jogerős elbírálásáig az indulás előtti idegenrendészeti fogdában kell tartani. Az ismételt kérelem és/vagy megsemmisítés iránti kereset és/vagy felfüggesztés iránti kereset benyújtása nem vonja maga után a törvény erejénél fogva az őrizet megszüntetését.”
20
E törvény 95. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Jogorvoslati kérelem benyújtása esetén az illetékes fogadó hatóság ugyanezen a napon tájékoztatja a kérelmezőt arról, hogy az e jogorvoslati kérelemmel kapcsolatos meghallgatásra mikor kerül sor.”
21
Az említett törvény 97. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
„A független fellebbviteli bizottságok előtti eljárásban a jogorvoslatot kérelmező – a 78. cikk (3) bekezdésére is figyelemmel – személyesen vagy meghatalmazott ügyvéd útján köteles megjelenni. Ha a kérelmező nem jelenik meg személyesen, vagy nem nyújtja be a 78. cikk (3) bekezdésében említett igazolást, úgy kell tekinteni, hogy a jogorvoslati kérelmet kizárólag abból a célból nyújtotta be, hogy más módon késleltesse vagy meghiúsítsa egy korábbi vagy közelgő kiutasítási vagy kitoloncolási határozat végrehajtását, és a jogorvoslati kérelmét mint nyilvánvalóan megalapozatlant elutasítják.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
22
2019. február 28‑án az iraki állampolgár FO nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be a Perifereiako Grafeio Asylou Samouhoz (számoszi regionális menekültügyi hivatal, Görögország) azzal az indokkal, hogy a származási országában az élete veszélyben van.
23
A 2020. február 24‑én a Perifereiako Grafeio Asylou Thessalonikisben (thesszaloniki regionális menekültügyi hivatal, Görögország) tartott személyes meghallgatás során FO pontosította, hogy szerelmi kapcsolatot tartott fenn egy fiatal nővel, ami miatt e nő egyik családtagja tűzfegyverrel támadta meg és megsebesítette. FO ezt az incidenst jelentette a rendőrségnek, de nem történt intézkedés. Mivel az említett incidenst követően továbbra is kapcsolatban állt az említett nővel, egy törzsi határozat FO megölését követelte. A nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálatára irányuló közigazgatási eljárás során FO benyújtott egy 2018. október 1‑jén kelt dokumentumot, amelyet az ahhoz csatolt nem hivatalos fordítás szerint „minden törzshöz” címeztek, és amely „elrendeli, hogy a kérelmezőt a törzs megsértése miatt öljék meg”.
24
2020. május 18‑i határozatával a thesszaloniki regionális menekültügyi hivatal azzal az indokkal utasította el FO nemzetközi védelem iránti kérelmét, hogy az FO által egy fiatal nővel fennálló kapcsolatára és őt az országának elhagyására kényszerítő okokra vonatkozó állításai megbízhatatlanok. Az FO megölését állítólagosan elrendelő, 2018. október 1‑jei dokumentumot az abban tett nyilatkozatok homályos jellege és a hitelességének ellenőrizhetetlensége miatt nem ismerték el meggyőző bizonyítékként.
25
2021. augusztus 27‑én FO egy meghatalmazott ügyvéd segítségével jogorvoslati kérelmet nyújtott be e határozattal szemben a harmadik független fellebbviteli bizottsághoz. E kérelem benyújtásakor tájékoztatták először is arról, hogy a vizsgálatának időpontja 2021. október 11., másodszor, hogy az ilyen típusú kérelmek vizsgálatára irányuló eljárás főszabály szerint írásbeli jellegű, azonban ha szóbeli meghallgatásra idézik, arról legalább tíz munkanappal a kérelme vizsgálatának időpontja előtt értesítik, harmadszor pedig, hogy még ha nem is idézik meg a meghallgatásra, e kérelem vizsgálatának napján 9 óra 30 perckor mindenképpen személyesen meg kell jelennie e bizottság előtt, kivéve, ha jogszerűen tartózkodik egy befogadó‑ és azonosító állomáson, vagy mozgását korlátozták, illetve ha Attika (Görögország) régión kívüli helyen történő tartózkodásra kötelezték.
26
FO a kérelme vizsgálatára vonatkozó meghallgatáson nem jelent meg személyesen a harmadik független fellebbviteli bizottság előtt. Ennélfogva e bizottság, miután megbizonyosodott arról, hogy FO nem tartózkodik befogadó‑ és azonosítóállomáson, a mozgását nem korlátozták, és nem áll fenn a meghallgatáson való személyes megjelenését lehetetlenné tevő vis maior, a 4636/2019. sz. törvény 97. cikkének (2) bekezdése alapján a kérelmet érdemi vizsgálat mellőzésével, mint nyilvánvalóan megalapozatlant elutasította. Ezenkívül a 3907/2011. sz. törvény 22. cikkének (4) bekezdése értelmében anélkül kötelezte visszatérésre FO‑t, hogy lehetővé tette volna az országból való önkéntes távozását.
27
FO e határozattal szemben megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikishez (thesszaloniki közigazgatási bíróság, Görögország), a kérdést előterjesztő bírósághoz, arra hivatkozva, hogy a harmadik független fellebbviteli bizottság a jogorvoslati kérelmét jogellenesen utasította el pusztán a kérelem vizsgálatára irányuló meghallgatásról való távolléte miatt, és anélkül, hogy a jogorvoslati kérelem megalapozottságát kellően megvizsgálta volna, ugyanis pénzügyi nehézségek miatt nem tudott részt venni e meghallgatáson, amelyek megakadályozták abban, hogy Thesszalonikiből, ahol a lakóhelye van, Athénba (Görögország) utazzon.
28
A kérdést előterjesztő bíróság elöljáróban megjegyzi, hogy a független fellebbviteli bizottságok 4375/2016. sz. törvény 4. cikkének (1) bekezdése általi létrehozása a 2013/32 irányelv 46. cikkében és a Charta 47. cikkében előírt hatékony jogorvoslathoz való jog biztosítására irányult a kért nemzetközi védelmet megtagadó határozatok tárgyát képező személyek érdekében. Úgy véli, hogy a 2013. január 31‑iD. és A. ítéletből (C‑175/11, EU:C:2013:45) eredő ítélkezési gyakorlatra tekintettel e bizottságok az ezen irányelv 46. cikke értelmében vett „bíróságoknak” minősülnek.
29
Ennek pontosítását követően a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az említett bizottságok előtti személyes megjelenésre vonatkozó kötelezettség és e kötelezettség be nem tartásának a nemzeti jogszabályokban előírt következményei összeegyeztethetők‑e a 2013/32 irányelv 46. cikkével, és mivel ezen irányelv nem tartalmaz különös szabályt a nemzetközi védelmet kérelmezőknek az eljáró igazságügyi szerv előtti megjelenésére vonatkozóan, összeegyeztethetők‑e az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével.
30
E tekintetben először is megjegyzi, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkének (1) és (3) bekezdése megköveteli, hogy az a bíróság, amelyhez a nemzetközi védelmet kérelmező fordult, mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc vizsgálatát végezze el, amit az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás nem biztosít abban az esetben, ha a kérelmező nem jelenik meg személyesen a független fellebbviteli bizottságok előtt, mivel ebben az esetben a kérelmet – érdemi vizsgálat nélkül – mint nyilvánvalóan megalapozatlant elutasítják.
31
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az egyenértékűség elvének alkalmazása szempontjából az ilyen bizottságok előtti eljárást össze kell‑e hasonlítani a közigazgatási jogorvoslat tárgyában eljáró más közigazgatási hatóságok előtti eljárással vagy a közigazgatási bíróság előtti érdemi jogorvoslati vagy megsemmisítés iránti keresetre alkalmazandó eljárással. Pontosítja, hogy az érintett e két eset egyikében sem köteles személyesen megjelenni a keresete vizsgálata során, de többek között meghatalmazott ügyvéd képviselheti.
32
Harmadszor, a tényleges érvényesülés elvét illetően a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 4636/2019. sz. törvény 97. cikkének (2) bekezdésének célja, hogy a független fellebbviteli bizottságok meggyőződhessenek arról, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezőknek továbbra is érdekük fűződik a jogorvoslati kérelmük kimeneteléhez, és még Görögország területén tartózkodnak, mindezt annak érdekében, hogy elkerüljék az e kérelmezők számára okafogyottá vált kérelmek érdemi vizsgálatát, és felgyorsítsák a többi jogorvoslati kérelem vizsgálatát. Mindazonáltal e bíróság arra keresi a választ, hogy e rendelkezés azáltal, hogy előírja azon kérelmezők számára, akik nem tartoznak az e törvény 78. cikkének (3) bekezdésében említett kivételek egyikének sem a hatálya alá, hogy Görögország bármely pontjáról e bizottságok athéni székhelyére utazzanak, anélkül hogy ügyvéd vagy más személy útján képviseltethetnék magukat, továbbá azáltal, hogy ezen eljárási kötelezettség be nem tartása esetén a kérelem nem megfelelő benyújtásának vélelmét írja elő, nem teszi‑e lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog alkalmazását, és nem ró‑e aránytalan terhet az említett kérelmezőkre.
33
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság arra hivatkozik, hogy míg a 4636/2019. sz. törvény 97. cikkének (2) bekezdése ilyen esetekben a kérelem nyilvánvalóan megalapozatlankénti elutasítását írja elő, a 2013/32 irányelv előírja a tagállamok számára azt a lehetőséget, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem hallgatólagos visszavonására vonatkozó vélelmet állítsanak fel arra az esetre, ha nem tartják tiszteletben az ezen irányelvben előírt, a hatóságoknak való válaszadásra vonatkozó kötelezettségek valamelyikét. Az említett irányelv szerint ugyanis az ilyen kérelem nyilvánvalóan megalapozatlanként való elutasítása azt feltételezi, hogy az legalábbis megalapozatlan.
34
Ezenkívül a 2008/115 irányelv 7. cikkének (4) bekezdése és 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint az ilyen kérelem nyilvánvalóan megalapozatlanként történő elutasítása akadályozza az önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítását, és ezenkívül beutazási tilalom harmadik országbeli állampolgárral szembeni elrendelésével jár. Egyébiránt, bár a 2013/32 irányelv 46. cikkének (11) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok meghatározhatják azokat a feltételeket, amelyek mellett vélelmezhető, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező hallgatólagosan visszavonta jogorvoslati kérelmét vagy attól elállt, valamint meghatározhatják az ehhez kapcsolódó eljárási szabályokat, ezen irányelv nem tartalmaz egyetlen rendelkezést sem a jogorvoslati kérelmek nyilvánvalóan megalapozatlanként történő elutasításának lehetőségére vonatkozóan.
35
E körülmények között a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (thesszaloniki közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A 2013/32 irányelv 46. cikke szerinti jogorvoslat jelentőségére tekintettel vélelmezheti‑e a jogalkotó a jogorvoslati kérelem nem megfelelő előterjesztését, következtetésképpen pedig előírhatja‑e annak lehetőségét, hogy azt az ügy teljes körű és ex nunc megvizsgálását mellőzve, megalapozatlanként el lehet utasítani (ami a 3907/2011. sz. törvény 22. cikkének (4) bekezdése és a 2008/115 irányelv 7. cikke szerinti önkéntes távozásra vonatkozó határidő biztosításának elmaradását is eredményezi) amiatt, hogy a [nemzetközi védelmet] kérelmező nem jelent meg személyesen az ügyet megvizsgáló bizottság előtt?
2)
a)
Amennyiben a Bíróság azt állapítaná meg, hogy a kérdés a tagállamok eljárási autonómiája elvének keretébe tartozik, az egyenértékűség elvének vizsgálata keretében a hasonló nemzeti eljárásjogi szabályokat a nemzeti jogi jogorvoslati kérelmek vizsgálatára felhatalmazott közigazgatási bizottságok előtt folyó eljárásokat szabályozó szabályoknak kell‑e tekinteni, vagy olyan eljárásjogi szabályoknak, amelyek érdemi kereseteknek (vagy megsemmisítés iránti kereseteknek) a közigazgatási bíróságok elé terjesztését szabályozzák?
b)
Összeegyeztethető‑e az uniós jog tényleges érvényesülésének elvével, különösen pedig a hatékony jogorvoslathoz való jog tényleges gyakorlásával a személyes megjelenés kötelezettsége (vagy adott esetben a 4636/2019. sz. törvény 78. cikkének (3) bekezdése szerinti igazolás megküldésének kötelezettsége)? Ezzel összefüggésben az a kérdés is felmerül, hogy relevanciával bír‑e egyrészről az, hogy a 4636/2019. sz. törvény 97. cikkének (2) bekezdése szerinti jogorvoslathoz való jog nem megfelelő gyakorlásának vélelme megfelel‑e a közös tapasztalatból levonható tanulságoknak, másrészről pedig az, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmek (első fokon történő) vizsgálata keretében ugyanez a magatartás nem a kérelem nyilvánvalóan megalapozatlanként történő elutasítását, hanem hallgatólagos visszavonásának vélelmezését eredményezi?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Előzetes megfontolások
36
Mivel a kérdést előterjesztő bíróság a 2013/32 irányelv 46. cikkét végrehajtó nemzeti szabályozás összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdést tesz fel, amely a nemzetközi védelem iránti kérelmek elsőfokú elbírálására hatáskörrel rendelkező hatóság határozataival szembeni jogorvoslati eljárást ír elő, előzetesen meg kell vizsgálni, hogy a 4375/2016. sz. törvényt módosító 4399/2016. sz. törvény 86. cikkének indokolásában „kvázi igazságszolgáltatási” szervnek minősített független fellebbviteli bizottságokat, amelyeket az előbbi törvény 4. cikkének (1) bekezdése vezetett be, az ezen irányelv 46. cikkének (1) bekezdése értelmében vett olyan „bíróságoknak” lehet‑e tekinteni, amelyek lehetővé teszik a hatékony jogorvoslathoz való jog biztosítását.
37
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy bár a független fellebbviteli bizottságokat nem tekintik a nemzeti jogrend értelmében vett bíróságnak, igazságszolgáltatási jellegű jogköröket gyakorolnak, amit nem kérdőjelezhet meg az a tény, hogy jogi aktusaik megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezhetik a hatáskörrel rendelkező közigazgatási bíróságok előtt, amelyeknek az ítéletei végrehajtási kötelezettséget vonnak maguk után.
38
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok biztosítják a nemzetközi védelmet kérelmezők részére a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot a nemzetközi védelem iránti kérelmük tárgyában hozott különböző aktusokkal – köztük az ilyen kérelmeket megalapozatlanként elutasító határozatokkal – szemben. Végeredményben amint azt a 2013/32 irányelv (50) preambulumbekezdése kimondja, az uniós jog alapelvének megfelelően többek között a nemzetközi védelem iránti kérelmekkel kapcsolatban hozott határozatok bíróság előtti hatékony jogorvoslat tárgyát képezik.
39
E tekintetben annak meghatározása érdekében, hogy valamely szervezet a menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó tagállami eljárások minimumszabályairól szóló, 2005. december 1‑jei 2005/85/EK tanácsi irányelv (HL 2005. L 326., 13. o.; helyesbítés: HL 2006. L 236., 35. o.) értelmében vett eljáró hatóság határozataival szembeni hatékony jogorvoslat gyakorlása szempontjából „bíróságnak” minősül‑e, a Bíróság ugyanazokra a kritériumokra hivatkozott, mint amelyeket annak értékeléséhez alakított ki, hogy a kérdést előterjesztő szerv az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróság” jellemzőivel rendelkezik‑e (lásd ebben az értelemben: 2013. január 31‑iD. és A. ítélet, C‑175/11, EU:C:2013:45, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), azzal, hogy ezen irányelv a (27) preambulumbekezdésének első mondatában kifejezett utalást tartalmazott „az [EUMSZ 267. cikk] értelmében [vett] bíróság[ra]”. Az a tény, hogy a 2013/32 irányelv (50) preambulumbekezdése nem tartalmaz ilyen hivatkozást, nem változtat ezen az értékelésen.
40
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint tehát annak értékeléséhez, hogy valamely szervezet „bíróságnak” minősül‑e, olyan tényezők összességét kell figyelembe venni, mint például az, hogy a szervezet jogszabály alapján jött‑e létre, állandó jelleggel működik‑e, hatásköre kötelező jellegű‑e, az eljárása kontradiktórius jellegű‑e, jogszabályokat alkalmaz‑e, valamint független‑e (lásd ebben az értelemben: 1997. szeptember 17‑iDorsch Consult ítélet, C‑54/96, EU:C:1997:413, 23. pont; 2024. május 7‑iNADA és társai ítélet, C‑115/22, EU:C:2024:384, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41
A jelen ügyben az alapügyben alkalmazandó nemzeti szabályozás a nemzetközi védelmet kérelmezők által benyújtott jogorvoslati kérelmek elbírálására hatáskörrel rendelkező független fellebbviteli bizottságokat hozza létre az általuk benyújtott kérelmeket első fokon elutasító határozatok jogi és ténybeli felülvizsgálata céljából.
42
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból mindenekelőtt kitűnik, hogy e bizottságok mindegyike többségében a rendes közigazgatási bíróságok bíráiból áll, akiknek megbízatása három évre szól, és akik feladataik ellátása során személyes és funkcionális függetlenséget élveznek. Ezenkívül az említett bizottságok az előttük folyamatban lévő eljárásban részt vevő felekhez képest harmadik félnek minősülnek, és egyik tagjuk sem képviseli az adminisztrációt, ami biztosítja a pártatlanság elvének tiszteletben tartását. Továbbá az előttük folyamatban lévő eljárás tiszteletben tartja a meghallgatáshoz való jogot, valamint a védelemhez való jogot, figyelembe véve a nemzetközi védelmi eljárásnak a bizalmas jelleg tiszteletben tartását magában foglaló sajátosságait. Végül ugyanezen bizottságok határozatait alapos jogi és ténybeli vizsgálatot követően fogadják el, és azok teljes körű, egyedi és konkrét indokolást tartalmaznak. E határozatok kötelezőek a felekre, különösen az illetékes miniszterre nézve, és csak a közigazgatási bíróságok előtt indított megsemmisítés iránti kereset keretében támadhatók meg.
43
Ami különösen a függetlenség kritériumát illeti, meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy a független fellebbviteli bizottságok jogi aktusai a rendes közigazgatási bíróságok általi bírósági felülvizsgálatnak vannak alávetve, önmagában alkalmas arra, hogy megvédje e bizottságokat az olyan külső beavatkozástól vagy nyomástól, amely veszélyeztetheti tagjaik függetlenségét (lásd analógia útján: 2013. január 31‑iD. és A. ítélet, C‑175/11, EU:C:2013:45, 103. pont).
44
E körülmények között – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat függvényében – meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás által a nemzetközi védelmet kérelmezők által a velük szemben hozott határozatokkal szemben benyújtott jogorvoslati kérelmek elbírálása érdekében létrehozott független fellebbviteli bizottságok teljesítik az ahhoz szükséges feltételeket, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikke értelmében vett „bíróságnak” minősüljenek. Ugyanis sem a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk, sem a görög kormány és az Európai Bizottság által előadott érvek nem tartalmaznak olyan elemeket, amelyek alkalmasak lennének ezen értékelésnek a Bíróságnak a jelen ítélet 40. pontjában felidézett állandó ítélkezési gyakorlatából eredő kritériumokra tekintettel történő megkérdőjelezésére.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
45
Két kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely abban az esetben, ha a nemzetközi védelmet kérelmező nem tesz eleget a kérelmét elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelmének vizsgálatára hatáskörrel rendelkező bíróság előtti személyes megjelenésre vonatkozó eljárási kötelezettségnek, vélelmet állít fel arra vonatkozóan, hogy a kérelmet nem megfelelően terjesztették elő, és amely azt írja elő, hogy a kérelmet, mint nyilvánvalóan megalapozatlant, az ügy érdemi vizsgálata nélkül el kell utasítani.
46
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróságnak az uniós jog értelmezésével kapcsolatos kétségei abból erednek, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkét átültető nemzeti jogszabálynak megfelelően, amennyiben a nemzetközi védelmet kérelmező nem jelenik meg személyesen a kérelmét elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelme elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróság előtt, a kérelmet úgy tekintik, hogy azt kizárólag abból a célból nyújtották be, hogy más módon késleltesse vagy meghiúsítsa egy korábbi vagy közelgő kiutasítási vagy kitoloncolási határozat végrehajtását, és azt mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság szerint az e bíróság előtti személyes megjelenés elmaradása olyan okoknak is betudható, amelyek nem kapcsolódnak a kérelmező kiutasítását vagy kitoloncolását elrendelő korábbi vagy közelgő határozat végrehajtásának bármilyen más módon történő megakadályozására vagy késleltetésére irányuló szándékhoz. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2013/32 irányelv szerint abból, hogy e kérelmező nem tartotta tiszteletben a hatóságok előtti megjelenésre vonatkozó kötelezettséget, a nemzetközi védelem iránti kérelem hallgatólagos visszavonására vonatkozó vélelem, nem pedig e kérelemnek mint nyilvánvalóan megalapozatlannak az elutasítása következik.
47
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezők részére biztosítsák a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot a kérelmeikre vonatkozó határozatokkal, köztük többek között a nemzetközi védelem iránti kérelmet megalapozatlanság miatt elutasító határozatokkal szemben, anélkül azonban, hogy kimerítő jelleggel meghatározná az e jogorvoslatra vonatkozó eljárási szabályokat.
48
A 2013/32 irányelv 46. cikkének a hatékony jogorvoslathoz való jog terjedelmének pontosítására irányuló (3) bekezdése így előírja, hogy az ezen irányelv 46. cikke (1) bekezdésének való megfelelés érdekében a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy az azon bíróság által végzett vizsgálat, amely előtt a nemzetközi védelem iránti kérelemmel kapcsolatban hozott határozatot vitatják, „mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását tartalmazza – ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek [a 2011/95] irányelv szerinti vizsgálatát is” (lásd ebben az értelemben: 2018. július 25‑iAlheto ítélet (C‑585/16, EU:C:2018:584, 105. és 106. pont).
49
Közelebbről, a 2013/32 irányelv 46. cikke (3) bekezdésének megfelelően a nemzetközi védelmet kérelmező által benyújtott jogorvoslati kérelemnek magában kell foglalnia azon ténybeli és jogi elemek összességének a bíróság általi vizsgálatát, amelyek lehetővé teszik számára az adott ügy naprakész értékelését, oly módon, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet kimerítő jelleggel lehessen elbírálni, anélkül hogy szükséges lenne az ügyet az eljáró hatóság elé utalni. Az ilyen értelmezés elősegíti a 2013/32 irányelv által követett célt, amely annak biztosítására irányul, hogy az ilyen kérelmeket a lehető legrövidebb időn belül elbírálják a megfelelő és teljes körű vizsgálat lefolytatásának sérelme nélkül (2024. február 8‑iBundesrepublik Deutschland [Ismételt kérelem elfogadhatósága] ítélet, C‑216/22, EU:C:2024:122, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Végezetül a 2013/32 irányelv 46. cikke (4) bekezdésének első mondata a tagállamokra bízza azon szabályok meghatározását, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezők gyakorolhassák a hatékony jogorvoslathoz való jogukat (2020. szeptember 9‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Ismételt kérelem elutasítása – Jogorvoslati határidő] ítélet, C‑651/19, EU:C:2020:681, 33. pont).
51
Jóllehet az adott területre vonatkozó uniós szabályozás hiányában a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján, valamint az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása mellett a belső jogrend feladata meghatározni a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak védelmét biztosító keresetekre vonatkozó eljárási szabályokat (lásd ebben az értelemben: 2025. április 3‑iBarouk ítélet, C‑283/24, EU:C:2025:236, 37. pont), a tagállamok felelőssége, hogy minden esetben biztosítsák az említett jogokkal kapcsolatban a Charta 47. cikkében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jog tiszteletben tartását (lásd ebben az értelemben: 2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 142. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52
Következésképpen a 2013/32 irányelv 46. cikkében előírt jogorvoslat jellemzőit e 47. cikkel összhangban kell meghatározni, amely mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, biztosítja a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot. Ebből következik, hogy minden olyan tagállamnak, amelyre nézve ezen irányelv kötelező, úgy kell kialakítania nemzeti jogát, hogy lehetővé tegye a nemzetközi védelmet kérelmezők számára az említett 47. cikkben biztosított és a 2013/32 irányelv 46. cikkében konkretizált hatékony jogorvoslathoz való joguk gyakorlását (lásd ebben az értelemben: 2024. február 8‑iBundesrepublik Deutschland [Ismételt kérelem elfogadhatósága] ítélet, C‑216/22, EU:C:2024:122, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
53
A jelen ügyben a 4636/2019. sz. törvény 92. cikke, amely a 2013/32 irányelv 46. cikkét ülteti át a nemzeti jogrendbe, előírja a nemzetközi védelmet kérelmező azon jogát, hogy jogorvoslati kérelmet nyújtson be a kérelmét elutasító határozattal szemben. E törvény 97. cikke szabályozza a független fellebbviteli bizottságok előtt e kérelem vizsgálatára irányuló eljárást. E 97. cikk (2) bekezdése értelmében a nemzetközi védelmet kérelmezők a görögországi tartózkodásuk helyétől függetlenül kötelesek megjelenni e bizottságok székhelyén, kivéve ha az e törvény 78. cikkének (3) bekezdésében említett kivételek valamelyike alá tartoznak. Márpedig e bizottságok mindegyikének székhelye Athénban van. Ezenkívül az említett törvény 97. cikke (2) bekezdésének második mondata a személyes megjelenésre vonatkozó e kötelezettség be nem tartásának jogkövetkezményeként előírja, hogy a kérelmezőt úgy kell tekinteni, hogy a jogorvoslati kérelmet kizárólag abból a célból nyújtotta be, hogy más módon késleltesse vagy meghiúsítsa egy korábbi vagy közelgő kiutasítási vagy kitoloncolási határozat végrehajtását, és a jogorvoslati kérelmét mint nyilvánvalóan megalapozatlant elutasítják.
54
Ezen eljárási követelmény bevezetésével és annak előírásával, hogy annak be nem tartása ilyen következménnyel jár, az alapügyben szóban forgó szabályozás kétségkívül megelégszik azzal, hogy meghatározza a nemzetközi védelem iránti kérelmüket elutasító határozattal szembeni jogorvoslat kérelmezők általi érvényesítésének módját. Mindazonáltal e mód alkalmas arra, hogy korlátozza e kérelmezők hatékony bírói jogvédelemhez való jogát, mivel olyan kötelezettséget ír elő számukra, amely az eljáró független fellebbviteli bizottságok előtti eljárásban való fizikai jelenlétükhöz kapcsolódik, ellenkező esetben fennáll a kérelmeik hallgatólagos visszavonására vonatkozó vélelem, és e kérelmeket mint nyilvánvalóan megalapozatlanokat érdemi vizsgálat nélkül elutasítják.
55
A Charta 52. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az általa elismert jogok és szabadságok gyakorlása korlátozható, feltéve, hogy azt törvény írja elő, arra a szóban forgó jogok és szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával kerül sor, és az arányosság elvére figyelemmel e korlátozás elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja (2020. október 6‑iÉtat luxembourgeois [Adózással kapcsolatos információk iránti kérelemmel szembeni jogorvoslati jog] ítélet, C‑245/19 és C‑246/19, EU:C:2020:795, 51. pont).
56
E tekintetben meg kell állapítani, hogy bár a 2013/32 irányelv nem ír elő különös követelményeket a nemzetközi védelem iránti kérelmét elutasító határozattal szembeni hatékony jogorvoslat vizsgálata során a kérelmezőt terhelő olyan eljárási kötelezettségekre, mint például a személyes megjelenésre vonatkozóan, sem pedig e kötelezettségek be nem tartásának következményeit illetően, a 2013/32 irányelv 46. cikkének (11) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a nemzeti jogszabályokban meghatározzák azokat a feltételeket, amelyek mellett vélelmezhető, hogy a kérelmező hallgatólagosan visszavonta az e 46. cikk (1) bekezdésében említett jogorvoslatot, vagy arról hallgatólagosan lemondott, valamint a követendő eljárásra vonatkozó szabályokat.
57
Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt eljárási követelmény és e követelmény be nem tartásának következménye annak biztosítására irányul, hogy a kérelmezőknek valós érdekük fűződjön a jogorvoslathoz, megvizsgálva, hogy a jogorvoslati kérelem vizsgálatának időpontjában a nemzeti területen tartózkodnak‑e, és ezáltal hozzájáruljon a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti eljárás megfelelő és gyors lefolytatásához. Márpedig az ilyen kérelmek elbírálásának gyorsaságára és a bírósági rendszer hatékonyságának megőrzésére irányuló célok jogszerű céloknak minősülnek, mivel hozzájárulnak ahhoz, hogy az e kérelmeket elbíráló bíróságok az olyan kérelmezőktől származó kérelmekre összpontosítsanak, akiknek a jogorvoslat kimeneteléhez valós érdekük fűződik. Ezek tehát jogszerű céloknak minősülnek, és igazolják az olyan vélelem bevezetését, mint amilyenről az alapügyben szó van, amely egyaránt megfelel a tagállamok és az ilyen védelmet kérelmezők érdekeinek, amint azt ezen irányelv (18) preambulumbekezdése pontosítja.
58
A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy a nyilvánvalóan megalapozatlan nemzetközi védelem iránti kérelmek gyorsabb kezelését biztosító eljárási szabályok lehetővé teszik az olyan személyek által előterjesztett kérelmek hatékonyabb feldolgozását, akik megalapozottan részesülhetnek menekültstátuszban, és ezért hozzájárulnak a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárás megfelelő lefolytatásához (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 9‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Ismételt kérelem elutasítása – Jogorvoslati határidő] ítélet, C‑651/19, EU:C:2020:681, 54. és 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59
Következésképpen az olyan nemzeti szabályozás, amely a nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelem elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróság előtti személyes megjelenés kötelezettségét, és e kötelezettség be nem tartása esetén az ilyen kérelem hallgatólagos visszavonására vagy az attól való elállásra vonatkozó vélelemhez hasonló vélelmet ír elő, főszabály szerint igazolható a 2013/32 irányelv gyorsaságra irányuló célkitűzésére, a jogbiztonság elvére és a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárás megfelelő lefolytatására tekintettel (lásd analógia útján: 2020. szeptember 9‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Ismételt kérelem elutasítása – Jogorvoslati határidő] ítélet, C‑651/19, EU:C:2020:681, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60
Mindazonáltal a 2013/32 irányelv 46. cikkének (1) bekezdésében előírt hatékony jogorvoslathoz való jog végrehajtására irányuló tagállami szabályozásnak tiszteletben kell tartania az arányosság elvét, ami többek között azt feltételezi, hogy alkalmas az elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket, és arányos (lásd analógia útján: 2020. október 6‑iÉtat luxembourgeois [Adózással kapcsolatos információk iránti kérelemmel szembeni jogorvoslati jog] ítélet, C‑245/19 és C‑246/19, EU:C:2020:795, 85. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
Először is, amint az a jelen ítélet 53. és 57. pontjából kitűnik, az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás arra irányul, hogy lehetővé tegye a független fellebbviteli bizottságok számára, hogy biztosítsák a nemzetközi védelem iránti kérelmeket elutasító határozatokkal szembeni jogorvoslati kérelmek gyors elbírálását, és hogy megőrizze a bírósági rendszer hatékonyságát annak érdekében, hogy e bizottságok azokra a kérelmezőkre összpontosíthassanak, akiknek a jogorvoslat kimeneteléhez valós érdekük fűződik. Az az eljárási kötelezettség ugyanis, amely arra kötelezi a kérelmezőket, hogy személyesen jelenjenek meg az említett bizottságok előtt, alkalmas arra, hogy hozzájáruljon e célok megvalósításához. Ily módon, mivel lehetővé teszi az azon kérelmezők által benyújtott kérelmek hatékonyabb elbírálását, akiknek továbbra is érdekük fűződik a jogorvoslatuk kimeneteléhez, elkerülve ugyanakkor az okafogyottá vált kérelmek érdemi vizsgálatát, részt vesz a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárás megfelelő lefolytatásában.
62
Másodszor, ami azt a kérdést illeti, hogy e nemzeti szabályozás nem lépi‑e túl a kitűzött célok eléréséhez szükséges mértéket, a jelen ügyben elképzelhetők olyan kevésbé korlátozó intézkedések, mint a jogorvoslati kérelmet benyújtó kérelmezők azon lehetősége, hogy ügyvéddel vagy erre feljogosított más személlyel képviseltessék magukat, és hogy Görögország területén való jelenlétük bizonyítása érdekében megjelenjenek a lakóhelyük közelében található rendőrőrs vagy más állami vagy igazságügyi hatóság előtt, amely a 4636/2019. sz. törvény 78. cikke (3) bekezdésének b) pontjában előírthoz hasonló.
63
Kétségtelen, hogy – amint arra a görög kormány írásbeli észrevételeiben hivatkozott – a személyes megjelenésre vonatkozó eljárási kötelezettségről és az e kötelezettség be nem tartásának következményeiről a nemzeti jog egyértelműen rendelkezik. E tekintetben a 4636/2019. sz. törvény 95. cikke (1) bekezdésének megfelelően azt a kérelmezőt, aki a nemzetközi védelem iránti kérelmét elutasító határozattal szemben jogorvoslati kérelmet nyújt be, tájékoztatni kell az e kérelem vizsgálatával kapcsolatos meghallgatás időpontjáról még a kérelem benyújtásának napján, valamint azon kötelezettségről, hogy ebben az időpontban személyesen meg kell jelennie a hatáskörrel rendelkező független fellebbviteli bizottság előtt, kivéve a megjelenését akadályozó vis maior vagy leküzdhetetlen akadály esetét, e törvény 78. cikke (3) bekezdésének második albekezdése értelmében, amely esetekben a személyes megjelenési kötelezettségnek a vis maior esetének időtartamára történő felfüggesztését és a meg nem jelenés jogkövetkezményeinek megszüntetését lehetővé tevő eljárást lehet indítani.
64
Harmadszor, azonban azt is meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt eljárási szabályok nem aránytalanok‑e a nemzetközi védelem iránti kérelmekkel kapcsolatos gyors döntéshozatal célkitűzéséhez képest, tekintettel arra a hatásra, amelyet e szabályok fejthetnek ki a kérelmezők hatékony jogorvoslathoz való jogának gyakorlására.
65
E tekintetben meg kell állapítani, hogy bár a személyes megjelenésre vonatkozó eljárási követelményt, és e követelmény be nem tartása esetén a bírósági jogorvoslat visszavonására vagy az arról való hallgatólagos lemondásra vonatkozó vélelmet előíró nemzeti szabály igazolható a jogbiztonsággal és a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárás megfelelő lefolytatásával kapcsolatos okokkal, e szabály nem képezheti akadályát e kérelmek megfelelő és teljes körű vizsgálatának. A 2013/32 irányelv (18) preambulumbekezdéséből ugyanis kitűnik, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára vonatkozó, valamely tagállam jogszabályai által bevezetett eljárás felgyorsítását célzó intézkedést az e kérelmek megfelelő és teljes körű vizsgálatának sérelme nélkül kell végrehajtani.
66
Márpedig a jelen ügyben, amint az a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, a kérelmező azon kötelezettsége, hogy személyesen jelenjen meg az ilyen kérelmet elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelmének elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróság előtt, amelynek egyetlen célja a nemzeti területen való jelenlétének vizsgálata, nem pedig meghallgatása, indokolatlan és túlzott terhet ró a nem az athéni régióban lakóhellyel rendelkező nemzetközi védelmet kérelmezőkre, mint az alapeljárás felperese, aki e régiótól több száz kilométerre lévő lakcímmel rendelkezik, mivel ha helyzetük nem tartozik a 4636/2019. sz. törvény 78. cikkének (3) bekezdésében előírt kivételek valamelyike alá, kizárólag azért Athénba kell utazniuk, ahol a független fellebbviteli bizottságok találhatók, hogy tudomásul vegyék a jelenlét tényét, anélkül azonban, hogy feltétlenül meghallgatnák őket. E tekintetben az a tény, hogy a 4636/2019. sz. törvény 95. cikke (1) bekezdésének megfelelően a kérelmezőket kellő időben tájékoztatják az e bizottságok előtti személyes megjelenésre vonatkozó kötelezettségükről, nem változtat e megállapításon.
67
Az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás aránytalan jellege ugyanis többek között az e jogszabály által a személyes megjelenésre vonatkozó kötelezettség be nem tartása vagy a vis maior vagy leküzdhetetlen akadály fennállását megállapító igazolás megküldésének elmaradása esetére előírt jogkövetkezményből ered, mivel a jogorvoslati kérelem nem megfelelő benyújtására vonatkozó megdönthetetlen vélelmet állít fel, így e kérelmet – mint nyilvánvalóan megalapozatlant – érdemi vizsgálat nélkül el kell utasítani. Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozta, a jogorvoslati kérelem elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróság előtti személyes megjelenés hiánya olyan okoknak is betudható, amelyek nem függnek össze a kérelmező kiutasítását vagy kitoloncolását elrendelő korábbi vagy közelgő határozat végrehajtásának bármilyen más módon történő megakadályozására vagy késleltetésére irányuló szándékkal.
68
E körülmények között, amint azt a főtanácsnok az indítványának 77–89. pontjában lényegében hangsúlyozta, olyan körülmények között, amikor a nemzetközi védelmet kérelmezőknek az ország fővárosába kell utazniuk ahhoz, hogy személyesen jelenjenek meg, de nem azért, hogy meghallgassák őket, az esetlegesen jelentős utazási, tartózkodási és szállásköltségek viselése mellett, az olyan vélelem, hogy a jogorvoslati kérelmet nem megfelelően terjesztették elő, ami miatt azt mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani anélkül, hogy más olyan eszközöket írnának elő, amelyekkel az ilyen kérelmező bizonyíthatja az ország területén való jelenlétét, és anélkül, hogy a meghallgatáson való fizikai jelenlétre vonatkozó kötelezettség teljesítését lehetővé tevő anyagi eszközöket biztosítanának számára, rendkívül nehézzé teheti a 2013/32 irányelv 46. cikkének (1) bekezdése értelmében vett hatékony jogorvoslathoz való jog gyakorlását, és így sértheti a Charta 47. cikkében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jogot.
69
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2013/32 irányelv 46. cikkét a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely abban az esetben, ha a nemzetközi védelmet kérelmező nem tesz eleget a kérelmét elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelmének vizsgálatára hatáskörrel rendelkező bíróság előtti személyes megjelenésre vonatkozó eljárási kötelezettségnek, amelynek egyetlen célja a nemzeti területen való jelenlétének vizsgálata, nem pedig meghallgatása, vélelmet állít fel arra vonatkozóan, hogy e kérelmet nem megfelelően terjesztették elő, és amely azt írja elő, hogy a kérelmet, mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani.
A költségekről
70
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 46. cikkét az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely abban az esetben, ha a nemzetközi védelmet kérelmező nem tesz eleget a kérelmét elutasító határozattal szembeni jogorvoslati kérelmének vizsgálatára hatáskörrel rendelkező bíróság előtti személyes megjelenésre vonatkozó eljárási kötelezettségnek, amelynek egyetlen célja a nemzeti területen való jelenlétének vizsgálata, nem pedig meghallgatása, vélelmet állít fel arra vonatkozóan, hogy e kérelmet nem megfelelően terjesztették elő, és amely azt írja elő, hogy a kérelmet, mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: görög.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.