62019CC0352
MICHAL BOBEK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. július 16. (
1
)
C‑352/19. P. sz. ügy
Région de Bruxelles‑Capitale
kontra
Európai Bizottság
„Fellebbezés – 1107/2009/EK rendelet – Növényvédő szerek – (EU) 2017/2324 végrehajtási rendelet – Glifozát hatóanyag – EUMSZ 263. cikk – A magánszemélyek kereshetőségi joga – Közvetlen érintettség – Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése – Tagállami régiók – Az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése – Összhangban álló értelmezés – Személyében való érintettség – Végrehajtási intézkedéseket maga után nem vonó rendeleti jellegű jogi aktus”
I. Bevezetés
1.
Közvetlenül érinti‑e a glifozát hatóanyag jóváhagyását meghosszabbító és azt ténylegesen biztonságosnak nyilvánító (EU) 2017/2324 bizottsági végrehajtási rendelet (
2
) valamely tagállam olyan szövetségi egységét, amely a tagállam alkotmánya alapján hatáskörrel rendelkezik a környezet védelmére, és amely e hatáskör gyakorlása során megtiltja a glifozát hatóanyag saját területén történő használatát amiatt, hogy az veszélyes?
2.
A Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy ezt a régiót – a jelen ügyben a Région de Bruxelles‑Capitale‑t (Brüsszel fővárosi régió, Belgium) – nem érinti közvetlenül az említett uniós intézkedés. A Törvényszék ezért megállapította, hogy a szóban forgó régió által előterjesztett megsemmisítés iránti kereset elfogadhatatlan. (
3
) Álláspontom szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot és tévesen értelmezte az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdését, valamint több hatályos másodlagos jogi rendelkezést is azzal, hogy megtagadta a Brüsszel fővárosi régiótól a kereshetőségi jogot.
II. Jogi háttér
A.
A nemzetközi jog
3.
A környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló, az Európai Közösség nevében a 2005. február 17‑i 2005/370/EK tanácsi határozattal jóváhagyott egyezmény (
4
) (a továbbiakban: Aarhusi Egyezmény) fogalommeghatározásokat tartalmazó 2. cikkének (2) és (4) bekezdése a következőképpen szól:
„Jelen Egyezményre vonatkozóan:
[…]
(2)   A »hatóság« jelenti
a)
az országos, regionális és egyéb szintű kormányzatot;
b)
a nemzeti jog értelmében közigazgatási funkciót, ezen belül a környezethez kapcsolódó konkrét kötelezettségeket teljesítő, tevékenységeket és szolgáltatásokat végző természetes és jogi személyeket;
c)
bármely más, a fenti b) és c) albekezdésekben említett testület vagy személy ellenőrzése alatt állami feladatot vagy funkciót ellátó, vagy a környezettel kapcsolatos állami szolgáltatást nyújtó természetes és jogi személyeket;
[…]
(4)   »A nyilvánosság« jelentése egy vagy több természetes vagy jogi személy, továbbá a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban azok szövetségei, szervezetei és csoportjai.”
4.
Az Aarhusi Egyezmény igazságszolgáltatáshoz való hozzáféréssel kapcsolatos 9. cikkének (3) és (4) bekezdése a következőképpen szól:
„(3)   […] valamennyi Fél biztosítja, hogy a nyilvánosság azon tagjai számára, akik a nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumoknak, amennyiben vannak ilyenek, megfelelnek, a közigazgatási és bírói eljárásokhoz való hozzáférés biztosított legyen, hogy megtámadhassák magánszemélyek és hatóságok olyan lépéseit és mulasztásait, amelyek ellentmondanak a környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezéseinek.
(4)   […] az (1), (2), és (3) bekezdésben jelzett eljárások elégséges és hatékony jogorvoslást kell, hogy biztosítsanak, többek között, amennyiben szükséges, a vitatott tevékenység felfüggesztése árán, méltányos, időszerű és nem kizáró módon költséges eljárást követve […].”
B.
Az uniós jog
5.
A növényvédő szerek forgalomba hozataláról szóló 91/414/EGK tanácsi irányelv I. mellékletének a glifozát és a tifenszulfuron‑metil hatóanyagként történő felvétele céljából történő módosításáról szóló, 2001. november 20‑i 2001/99/EK bizottsági irányelv (
5
) révén a glifozát hatóanyag bekerült a növényvédő szerek forgalomba hozataláról szóló, 1991. július 15‑i 91/414/EGK tanácsi irányelv (
6
) I. mellékletébe, és azt ily módon 2002. július 1‑jei hatállyal jóváhagyták ez utóbbi irányelv alapján.
6.
A 91/414 irányelvet a növényvédő szerek forgalomba hozataláról, valamint a 79/117/EGK és a 91/414/EGK tanácsi irányelvek hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. október 21‑i 1107/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
7
) – bizonyos átmeneti intézkedések mellett – 2011. június 14‑től hatályon kívül helyezte.
7.
Az 1107/2009 rendelet (10), (23) és (29) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(10)
A növényvédő szerek csak olyan anyagokat tartalmazhatnak, amelyekről kimutatták, hogy egyértelműen előnyösek a növénytermesztés szempontjából, és várhatóan nem hatnak károsan az emberek és állatok egészségére, illetve nem terhelik elfogadhatatlan mértékben a környezetet. Ahhoz, hogy a védelem szintje megegyező legyen valamennyi tagállamban, az ilyen anyagok engedélyezhetőségéről közösségi szinten, harmonizált kritériumok alapján kell döntést hozni. Egy hatóanyag e rendelet szerinti első jóváhagyásakor ezeket a kritériumokat kell alkalmazni. A már jóváhagyott hatóanyagok esetében jóváhagyásuk meghosszabbításakor vagy felülvizsgálatakor kell alkalmazni e kritériumokat.
[…]
(23)
[…] A növényvédő szereket ezért a tagállamoknak kell engedélyezniük.
[…]
(29)
A kölcsönös elismerés elve az áruk Közösségen belüli szabad áramlását biztosító egyik eszköz. A párhuzamos munka elkerülése, az iparág és a tagállamok adminisztrációs terheinek csökkentése és a növényvédő szerek összehangoltabb beszerezhetőségének biztosítása érdekében a valamely tagállam által kiadott engedélyeket el kell fogadniuk más olyan tagállamoknak is, amelyekben a mezőgazdasági, a növényegészségügyi és a környezeti (ezen belül éghajlati) feltételek hasonlóak. A Közösséget ezért összehasonlítható feltételekkel rendelkező zónákra kell felosztani a kölcsönös elismerés elősegítése érdekében. Az egy vagy több tagállam területére jellemző egyedi környezeti vagy mezőgazdasági viszonyok mindazonáltal szükségessé tehetik, hogy a tagállamok egy másik tagállam által kiadott engedélyt – kérelemre – elismerjenek vagy módosítsanak, vagy megtagadják a növényvédelmi szer területükön való engedélyezését, amennyiben azt sajátos környezeti vagy mezőgazdasági körülmények indokolják […]”
8.
Az 1107/2009 rendelet 20. cikke (2) bekezdése második albekezdésének releváns része akként rendelkezik, hogy „[h]a a jóváhagyást az emberek vagy állatok egészsége, vagy a környezet közvetlen veszélyeztetése miatt visszavonják vagy nem újítják meg, a szóban forgó növényvédő szereket haladéktalanul be kell vonni a piacról.”
9.
Az 1107/2009 rendelet 36. cikke (3) bekezdése második albekezdésének releváns része a következőképpen szól:
„Amennyiben egy tagállamnak az emberi vagy állati egészséggel, vagy a környezettel kapcsolatos aggodalmát az első albekezdésben említett nemzeti kockázatcsökkentő intézkedések meghozatala nem tudja eloszlatni, elutasíthatja az adott növényvédő szer saját területén való engedélyezését, ha egyedülálló környezeti és mezőgazdasági adottságai alapján indokolt annak feltételezése, hogy az adott termék még mindig elfogadhatatlan mértékben veszélyeztetné az emberi vagy állati egészséget vagy a környezetet.”
10.
Az 1107/2009 rendelet 40. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 29. cikkel összhangban kiadott engedély jogosultja a következő esetekben kérelmezheti egy másik tagállamban ugyanazon növényvédő szer ugyanazon felhasználás és hasonló mezőgazdasági gyakorlat szerinti alkalmazásának engedélyezését az ebben az alszakaszban meghatározott kölcsönös elismerési eljárás alapján:
a)
az engedélyt olyan tagállam adta ki (referencia‑tagállam), amelyik ugyanabban a zónában van;
[…]”
11.
Ugyanezen rendelet 41. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az a tagállam, amelyhez a 40. cikk szerint nyújtanak be kérelmet, […] és ahol az indokolt, a területén fennálló körülményeket figyelembe véve, ugyanazon feltételekkel engedélyezi az érintett növényvédő szert, mint a kérelmet vizsgáló tagállam, kivéve, ha a 36. cikk (3) bekezdése alkalmazandó.”
12.
Az 1107/2009 rendelet 43. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az engedély meghosszabbítása az engedély birtokosának kérelmére történik, feltéve, hogy a 29. cikkben említett követelmények továbbra is teljesülnek.
[…]
(5)   A tagállamok legkésőbb a növényvédő szerben lévő hatóanyag, védőanyag vagy kölcsönhatás‑fokozó jóváhagyásának meghosszabbításától számított tizenkét hónapon belül határoznak a növényvédő szer engedélyének meghosszabbításáról.
(6)   A tagállamok legkésőbb a növényvédő szerben lévő hatóanyag, védőanyag vagy kölcsönhatás‑fokozó jóváhagyásának meghosszabbításától számított tizenkét hónapon belül határoznak a növényvédő szer engedélyének meghosszabbításáról.”
13.
Az 1107/2009 rendelet 78. cikkének (3) bekezdése előírta a 91/414 irányelv I. mellékletében foglalt hatóanyagjegyzéket tartalmazó rendelet elfogadását azzal, hogy a jegyzékben szereplő hatóanyagokat az 1107/2009 rendelet szerint jóváhagyott anyagoknak kell tekinteni.
14.
Az 1107/2009/EK rendeletnek a jóváhagyott hatóanyagok jegyzéke tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2011. május 25‑i 540/2011/EU bizottsági végrehajtási rendelettel (
8
) elfogadták az 1107/2009 rendelet 78. cikkének (3) bekezdésében előírt jegyzéket. A glifozát szerepelt e jegyzékben, amely a jóváhagyásának lejártát 2015. december 31‑re tűzte ki.
15.
A jóváhagyás meghosszabbítása iránti kérelmet az előírt határidőn belül terjesztették elő. A Bizottság ezt követően az 1107/2009 rendelet 17. cikkének első bekezdése alapján kétszer meghosszabbította a glifozát jóváhagyási időtartamát, mivel a meghosszabbítási eljárást elhalasztották. (
9
)
16.
A Bizottság 2017. december 12‑én elfogadta a megtámadott rendeletet, amellyel a glifozát hatóanyag jóváhagyásának időszakát bizonyos feltételekkel 2022. december 15‑ig meghosszabbította.
C.
A belga jog
17.
A Belga Királyság alkotmányának 1. cikke szerint „Belgium közösségekből és régiókból álló szövetségi állam”. Az alkotmány 3. cikke alapján „Belgium a következő három régióból áll: a flamand régióból, a vallon régióból és Brüsszel fővárosi régióból áll”.
18.
Az alkotmány 39. cikke szerint „[a] törvény az általa létrehozott és a választott képviselőkből álló regionális testületeket hatáskörrel ruházza fel a törvényben meghatározott ügyek kezelésére […] a törvényben megállapított hatályon belül és az abban meghatározott módon […]”.
19.
A Loi spéciale de réformes institutionnelles (az intézményi reformokról szóló, 1980. augusztus 8‑i különös törvény (
10
); a továbbiakban: különös törvény) 6. cikke (1) bekezdése II. pontjának első alpontja szerint a régiók által kezelendő ügyek közé tartozik „a környezet védelme, különösen a talaj, az altalaj, a víz és a levegő szennyezéssel és terheléssel szembeni védelme […]”. A régiók e rendelkezés alapján hatáskörrel rendelkeznek arra, hogy szabályozzák saját területükön a növényvédő szerek használatát.
20.
A különös törvény 6. cikke (1) bekezdése II. pontjának első albekezdése szerint a szövetségi hatóság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy „termékszabványokat határozzon meg”. Ennélfogva az 1107/2009 rendelet 28. cikkének (1) bekezdésével összhangban Belgiumban a szövetségi hatóság vizsgálja meg a növényvédő szerek forgalomba hozatalának engedélyezése iránti kérelmeket és adja ki a növényvédő szerek forgalomba hozatalára vonatkozó engedélyeket. A különös törvény 6. cikke (4) bekezdésének (1) albekezdése szerint azonban a régiók is részt vesznek e hatáskör gyakorlásában.
21.
Az Arrêté royal relative à la conservation, à la mise sur le marché et à l’utilisation des pesticides à usage agricole (a mezőgazdasági felhasználásra szánt növényvédő szerek tárolásáról, forgalomba hozataláról és felhasználásáról szóló, 1994. február 28‑i belga királyirendelet; a továbbiakban: királyi rendelet) (
11
) 7. cikke rögzíti, hogy tilos forgalomba hozni, előállítani, szállítani, importálni, kínálni, kiállítani, értékesítésre felkínálni, tartani, beszerezni vagy felhasználni olyan, mezőgazdasági felhasználásra szánt növényvédő szereket, amelyeket a miniszter korábban nem hagyott jóvá. E rendelet 8. cikke értelmében „a miniszter vagy a miniszter által e célra kijelölt köztisztviselő jóváhagyást ad [a 9. cikkben említett jóváhagyási bizottság] javaslata alapján”. A királyi rendelet 9. cikke szerint a jóváhagyási bizottság a miniszter által kinevezett tizenkét tagból, köztük „Brüsszel régiónak a Brüsszel fővárosi régió miniszterelnöke által kijelölt szakértőjéből” áll.
22.
2013. június 20‑án a Brüsszel fővárosi régió elfogadta a növényvédő szerek Brüsszel fővárosi régióban való fenntartható használatáról szóló rendeletet (a továbbiakban: 2013. évi rendelet). (
12
) A rendelet 1. cikkének első bekezdése értelmében a peszticidek fenntartható használatának elérését célzó közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló, 2009. október 21‑i 2009/128/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (
13
) ülteti át. Az 1. cikk harmadik bekezdése értelmében a Brüsszel fővárosi régió „meghatározhatja azokat a növényvédő szereket, amelyeket az emberi egészségre vagy a környezetre gyakorolt kockázata miatt tilos felhasználni”.
23.
2016. november 10‑én a Brüsszel fővárosi régió a 2013. évi rendelet alapján elfogadta a glifozát tartalmú növényvédő szerek Brüsszel fővárosi régióban való használatának tilalmáról szóló rendeletet (a továbbiakban: 2016. évi rendelet). (
14
) A 2016. évi rendelet 1. cikke a következőképpen szól: „A glifozát tartalmú növényvédő szerek Brüsszel fővárosi régió területén való használata tilos”.
III. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott végzés
24.
2018. március 8‑án a Brüsszel fővárosi régió a megtámadott rendelet megsemmisítése iránti keresetet terjesztett a Törvényszék elé. Keresetének alátámasztása céljából két jogalapot hozott fel.
25.
Először is, a Brüsszel fővárosi régió az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének biztosítására irányuló kötelezettség megsértését állította. Azzal érvelt, hogy a 2017/2324 rendelet az egészségre és a környezetvédelemre gyakorolt kockázatok olyan tudományos értékelésén alapul, amely nem felel meg az elővigyázatossági elv követelményeinek. A Bizottság nem végezte el az elővigyázatossági elvnek megfelelő szakpolitikai értékelést és kockázatkezelést.
26.
Másodszor, a Brüsszel fővárosi régió az indokolási kötelezettségnek és a megfelelő ügyintézés elvének a megsértését állította. Álláspontja szerint a megtámadott rendelet a tartalmát illetően következetlen. A Brüsszel fővárosi régió előadta, hogy e rendelet preambuluma és cikkei azt sugallják, hogy a glifozát nem gyakorol káros hatást az emberi egészségre vagy az állatok egészségére és nem terheli elfogadhatatlan mértékben a környezetet, miközben a szóban forgó rendelet I. mellékletében szereplő különös rendelkezések az ilyen hatások fennállására engednek következtetni.
27.
A Törvényszék 2019. február 28‑án a megtámadott végzésében megállapította, hogy a Brüsszel fővárosi régió által előterjesztett kereset amiatt elfogadhatatlan, hogy a Brüsszel fővárosi régió nem rendelkezik kereshetőségi joggal. Konkrétabban: a Törvényszék azt állapította meg, hogy a Brüsszel fővárosi régiót az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében közvetlenül nem érintette a megtámadott rendelet.
28.
A Brüsszel fővárosi régió a Bírósághoz 2019. május 1‑jén előterjesztett fellebbezésében arra kéri a Bíróságot, hogy állapítsa meg a fellebbezés megengedhetőségét és megalapozottságát, helyezze hatályon kívül a megtámadott végzést, hozzon határozatot a megsemmisítés iránt a fellebbező által indított kereset elfogadhatóságáról, utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé és kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
29.
A Bizottság arra kéri a Bíróságot, hogy utasítsa el a fellebbezést és kötelezze a Brüsszel fővárosi régiót a költségek viselésére.
IV. Értékelés
30.
Az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése alapján a valamely természetes vagy jogi személy által a nem neki címzett jogi aktus ellen benyújtott keresete két esetben fogadható el. Egyrészt ilyen kereset csak azzal a feltétellel indítható, hogy e jogi aktus e személyt közvetlenül és személyében érinti. Másrészt az ilyen személy keresetet indíthat olyan végrehajtási intézkedéseket nem tartalmazó, rendeleti jellegű jogi aktussal szemben, amennyiben az őt közvetlenül érinti.
31.
A Törvényszék a megtámadott végzésben nem vizsgálta, hogy a fellebbező a fent említett két eset bármelyikében kereshetőségi joggal rendelkezik‑e. A Törvényszék a vizsgálatát annak megállapításával zárta le, hogy a megtámadott rendelet nem érinti közvetlenül a fellebbezőt, azzal, hogy ez mindkét fent említett esetben a feltétel kereshetőségi jog feltételét képezi.
32.
A fellebbező fellebbezésében vitatja ezt a megállapítást, és egyetlen fellebbezési jogalapot hoz fel, amely az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének téves értelmezésével és alkalmazásával megvalósuló téves jogalkalmazáson alapul. E fellebbezési jogalap két részből áll. Először is, a fellebbező előadja, hogy a Törvényszék hibát követett el, amikor tévesen értelmezte, következésképpen nem vette kellően figyelembe az Aarhusi Egyezmény 9. cikkét. Másodszor, a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék a releváns másodlagos uniós jogi rendelkezések (különösen az 1107/2009 rendelet) téves értelmezése révén nem értékelte, hogy a fellebbezőt milyen mértékben érinti a megtámadott rendelet.
33.
A jelen indítvány a következőképpen épül fel. Először a fellebbező második jogalapját vizsgálom meg, amely a releváns másodlagos uniós rendelkezéseknek az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének téves alkalmazását eredményező, állítólagosan téves értelmezésén alapul (A). A fellebbező erre vonatkozó megállapításai megalapozottságának megállapítását követően – a teljesség kedvéért – röviden megvizsgálom az első jogalapot (B). Ezt követően megragadom az alkalmat arra, hogy néhány általános megjegyzést tegyek a kereshetőségi jog feltételeinek indokolatlanul szigorú értelmezésére vonatkozóan, amely értelmezésnek a tagállamok régióira vagy más szövetségi egységeire történő automatikus és némileg formális alkalmazása meglehetősen kérdéses eredményre vezet, ahogyan azt a jelen fellebbezés élénken mutatja (C). Végezetül, rátérek a fellebbezés értékelésének következményeire (D).
A.
A második jogalapról: a releváns másodlagos uniós jogi rendelkezések téves értelmezése
34.
A fellebbezés vizsgálatát a fellebbező második jogalapjával kezdem. A felek az észrevételeik keretében a fellebbezés e részét nemcsak hogy alaposan megvitatták, de ez a jogalap bizonyos alkotmányos jelentőségű kérdéseket is felvet.
35.
A felek érveinek ismertetését követően (1) először is áttekintem a „közvetlen érintettség” fogalmával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatot (2). Ezt követően még konkrétabban arra összpontosítok, hogy ez a fogalom hogyan érvényesült a régiók és más helyi egységek tekintetében (3). Ennek alapján vizsgálom érdemben a fellebbező érveit (4).
1. A felek érvei
36.
A fellebbező a második fellebbezési jogalapjában előadja, hogy a Törvényszék arra vonatkozó megállapítása, hogy őt nem érinti közvetlenül a megtámadott rendelet, az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének az 1107/2009 rendelet 20. cikkének (2) bekezdésével, 32. cikkének (1) bekezdésével, 36. cikkének (3) bekezdésével, 41. cikkének (1) bekezdésével, 43. cikkének (5) és (6) bekezdésével együttes téves értelmezéséből ered.
37.
A fellebbező első és általános kifogása arra vonatkozik, hogy a Törvényszék állítólagosan figyelmen kívül hagyott egyes, az elfogadhatósággal kapcsolatban az elsőfokú eljárás keretében előterjesztett érveket. A fellebbező lényegében azzal érvelt, hogy a megtámadott rendelet őt két módon érinti közvetlenül: i. amiatt, hogy hatáskörrel rendelkezik a növényvédő szerek használatának a saját területén való szabályozására, és ii. amiatt, hogy részt vett a növényvédő szerek forgalombahozatali engedélyének meghosszabbításával kapcsolatos, belgiumi szövetségi szintű eljárásokban. A Törvényszék azonban a megtámadott végzésben nagyrészt figyelmen kívül hagyta az első szempontot, és kizárólag a második szempontra összpontosított. Ennek megfelelően nem foglalkozott a felperes egyes érveivel.
38.
Másodszor, a fellebbező a megtámadott végzés 50–55. pontját kifogásolja: a glifozát jóváhagyásának meghosszabbítása közvetlenül a glifozáttartalmú szerek meglévő forgalombahozatali engedélyei érvényességének megőrzésével járt. A megtámadott rendelet értelmében ezen engedélyek továbbra is hatályban maradhattak, míg meghosszabbítás hiányában azok ipso facto lejártak volna.
39.
Harmadszor, a fellebbező azzal érvel, hogy Törvényszék a megtámadott végzés 56–59. pontjában tévesen utasította el azt az érvét, hogy a megtámadott rendelet őt közvetlenül érinti, mivel részt kell vennie az engedélyek meghosszabbítására irányuló nemzeti döntéshozatali eljárásokban. A hatáskörrel rendelkező szövetségi miniszter – a fellebbezőt is magában foglaló – a mezőgazdasági felhasználásra szánt növényvédő szerek jóváhagyásáért felelős bizottság (a továbbiakban: jóváhagyási bizottság) véleményének kikérését követően hoz végleges határozatot.
40.
Negyedszer, a fellebbező kifogásolja azokat az indokokat, amelyek alapján a Törvényszék a megtámadott végzés 60–63. pontjában elutasította azt az érvét, hogy a megtámadott rendelet hatása – az 1107/2009 rendeletben előírt kölcsönös elismerési eljárásra tekintettel – az, hogy semlegesíti a jóváhagyási bizottság, következésképpen a saját arra vonatkozó hatáskörét is, hogy ellenezze valamely glifozáttartalmú szer forgalomba hozatalát, amennyiben e szert egy másik tagállamban már engedélyezték. A rendelet nem hagy mérlegelési mozgásteret a nemzeti hatóságok számára, mivel kimerítő jelleggel szabályozza azt a kérdést, hogy a glifozát megfelel‑e az 1107/2009 rendeletben meghatározott követelményeknek. A megtámadott rendelet tehát automatikusan feljogosítja a gyártókat és ezzel összefüggésben kötelezi az állami hatóságokat.
41.
Ötödször, a fellebbező vitatja a megtámadott végzés 66–77. pontjában rögzített azon indokokat, amelyek alapján a Törvényszék elutasította a megtámadott rendelet 2016. évi rendelet jogszerűségére gyakorolt hatásain alapuló érvét. A fellebbező álláspontja szerint a Törvényszék összekeverte a „közvetlen érintettség” megállapításának kritériumait a „személyes érintettség” megállapításának kritériumaival, mivel tévesen alkalmazta az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlatát. A fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék – e hiba miatt – nem vette figyelembe, hogy a megtámadott rendelet veszélyezteti a 2016. évi rendelet érvényességét és hatékony érvényesülését.
42.
A Bizottság a megtámadott végzés védelmére kel. Álláspontja szerint a megtámadott rendeletnek a fellebbező pozíciójára gyakorolt hatása nem közvetlen, mivel a szövetségi hatóság határozata szükséges a glifozát tartalmú szerek forgalomba hozatalának engedélyezéséhez.
43.
A Bizottság előadja, hogy a fellebbezőnek a forgalombahozatali engedélyek meghosszabbítására irányuló döntéshozatali eljárásokban való részvétele kizárólag a nemzeti jogból ered. A jelen eljárás szempontjából tehát az nem bír relevanciával. Mindenesetre a vitatott határozat semmiképpen nem fosztja meg a fellebbezőt attól a jogától, hogy tanácsadói minőségében részt vegyen a belga engedélyezési eljárásokban.
44.
A Bizottság álláspontja szerint a Törvényszék a megtámadott végzés 61. pontjában helyesen állapítja meg, hogy a tagállamok még a már kiadott forgalombahozatali engedélyek kölcsönös elismerése iránti kérelmek esetében sem kötelesek automatikusan engedélyt adni, ennélfogva nem maradnak teljes mértékben mérlegelési mozgástér nélkül. A Bizottság álláspontja szerint a fellebbező 1107/2009 rendelet 43. cikkén alapuló kifogása ráadásul helytelen is. E rendelkezés értelmében a forgalombahozatali engedélyek jogosultjainak kérelmezniük kell az engedély meghosszabbítását, és a tagállamoknak a megjelölt határidőn belül határozniuk kell a meghosszabbítás iránti kérelmekről.
45.
Végezetül, a Bizottság úgy véli, hogy a Törvényszék helyesen értelmezte az uniós bíróságok kereshetőségi joggal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát és nem tévesztette össze egymással a közvetlen érintettség és a személyes érintettség két követelményét. Ezenfelül a nemzeti bíróságok által a 2016. évi rendelet jogszerűsége tárgyában esetlegesen meghozott határozatok nem tulajdoníthatók a megtámadott rendeletnek.
2. A „közvetlen érintettség” fogalmával kapcsolatos általános megjegyzések
46.
A felek által felhozott érvek megfelelő vizsgálata érdekében célszerű felidézni, hogy az EUMSZ 263. cikk értelmében valamely kérelmezőt abban az esetben „érinti” valamely uniós jogi aktus, ha e jogi aktus a jogállását érinti. Ez a helyzet abban az esetben, ha megváltoznak a kérelmező magán‑ vagy közjogi jellegű jogai és kötelezettségei. (
15
)
47.
Ennek alapján a jelen fellebbezés tárgyát a „közvetlen érintettség” fogalma képezi. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében előírt azon feltétel, miszerint a kereset tárgyát képező határozatnak közvetlenül kell érintenie a természetes vagy jogi személyt, két együttes feltétel teljesülését követeli meg, nevezetesen elsőként azt, hogy a vitatott intézkedés közvetlen hatást gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, másfelől azt, hogy ne hagyjon mérlegelési jogkört az intézkedés végrehajtására kötelezett címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül az Európai Unió szabályozása alapján történik.” (
16
)
48.
Ez lényegében azt jelenti, hogy a megtámadott jogi aktus joghatásait – az e tekintetben szükséges bármely más intézkedésnek az Unió vagy a tagállamok általi későbbi elfogadása nélkül – automatikusan magának a jogi aktusnak kell kiváltania. (
17
) Ennek megfelelően a közvetlen érintettség feltétele akkor teljesül, ha a megtámadott uniós jogi aktus és a kérelmező jogi helyzetének változása között közvetlen okozati összefüggés állapítható meg. A közvetlen érintettség feltétele nem teljesül akkor, ha az uniós intézmények vagy a nemzeti hatóságok olyan további beavatkozást végeznek, amely megszüntetheti ezt az összefüggést. (
18
)
49.
Az uniós bíróságok a fenti megfontolások alkalmazása során nem mindig, de alkalmanként elutasíották a közvetlen érintettség két kritériumának túlságosan szigorú értelmezését. Az uniós bíróságok – az alperes intézmények által felhozott megtévesztő érveket elutasítva – néha a dolgok mögé néztek annak konkrét értékelése céljából, hogy a megtámadott uniós jogi aktus hogyan hat ki a felperes jogi helyzetére. (
19
) Az uniós bíróságok által végzett elemzés középpontjában tehát az állt, hogy a szóban forgó jogi aktus korlátozta‑e a felperesek anyagi (
20
) vagy eljárási (
21
) jogait, illetve hogy az bizonyos kötelezettségeket keletkeztetett‑e számukra. (
22
)
50.
Először is, a végrehajtási intézkedések hiányával kapcsolatos kritérium nem jelenti azt, hogy mindennemű végrehajtási jogi aktus azonnal és szükségszerűen kizárná a közvetlen érintettséget. Közelebbről: az uniós bíróságok megállapították, hogy a közvetlen érintettség feltétele akkor teljesül, ha valóban létezik uniós vagy nemzeti végrehajtási intézkedés, az uniós vagy nemzeti hatóságok azonban valójában nem rendelkeztek mérlegelési mozgástérrel az alapjogiaktus végrehajtásának módját illetően. (
23
)
51.
A Bíróság a közvetlen érintettséget elfogadta például olyan esetekben, amelyekben a szóban forgó uniós jogi aktus kimerítő jelleggel szabályozta a nemzeti hatóságok döntéshozatalának módját (
24
) vagy az elérendő eredményt, (
25
) amelyekben a nemzeti hatóságok szerepe rendkívül csekély és adminisztratív jellegű (
26
) vagy tisztán mechanikus volt, (
27
) és amelyekben a tagállamok főként a szóban forgó uniós jogi aktust kiegészítő intézkedéseket fogadtak el, (
28
) még akkor is, ha a szóban forgó uniós jogi aktus kifejezetten előírta ezeket az intézkedéseket. (
29
)
52.
Az uniós bíróságok azt is megállapították, hogy „a szóban forgó intézkedés céljára is tekintettel” kell megvizsgálni azt a kérdést, hogy a felperest közvetlenül érinti‑e az olyan uniós intézkedés, amelynek nem címzettje. (
30
) Következésképpen nem bír relevanciával az, hogy a megtámadott uniós jogi aktus többi joghatása csak végrehajtási intézkedések elfogadása révén érvényesül, amennyiben a felperes által felhozott joghatások közvetlenül és automatikusan ebből a jogi aktusból erednek. (
31
)
53.
A Bíróság ehhez hasonló megközelítést alkalmazott azzal a kritériummal kapcsolatban, hogy a végrehajtó hatóságok nem rendelkeznek mérlegelési mozgástérrel a szóban forgó uniós jogi aktus végrehajtása során. Gyakran ezt a követelményt is egészséges realizmussal vette figyelembe. A Bíróság például következetesen elfogadta, hogy közvetlen érintettség valósul meg, „ha a címzettnek pusztán elméleti lehetősége van arra, hogy ne érvényesítse a[z uniós] jogi aktust, és semmi kétség nem fér ahhoz a szándékához, hogy a jogi aktussal összhangban járjon el”. (
32
) Ezen elv értelmében minden egyes esetben az összes konkrét körülményt értékelni kell annak vizsgálata céljából, hogy biztos‑e a szóban forgó uniós jogi aktus végrehajtása. (
33
)
54.
A Törvényszék az egyik határozatában meglehetősen jól megragadta az említett ítélkezési gyakorlat logikáját: „abban az esetben, ha az intézmény az uniós aktust valamely tagállamnak címezi, amennyiben azon intézkedés, amelyet a tagállamnak e jogi aktus következtében meg kell hoznia, automatikus jellegű, vagy legalábbis az eredmény nem kétséges, akkor a jogi aktus az ezen intézkedés által érintett valamennyi személyre közvetlenül vonatkozik. Ha ellenben a jogi aktus meghagyja a tagállamnak azt a lehetőséget, hogy cselekedjen vagy attól tartózkodjon, a tagállam intézkedése vagy intézkedésének hiánya érinti közvetlenül az érintett személyt, nem pedig önmagában a jogi aktus. Más szóval a szóban forgó aktus a joghatásainak kifejtése céljából nem függhet a diszkrecionális jogkör harmadik fél általi
gyakorlásától, hacsak nem nyilvánvaló, hogy az ilyen jogkör csak meghatározott értelemben gyakorolható.” (
34
)
55.
Az uniós bíróságok ugyanígy azt is elfogadták, hogy a közvetlen érintettséget nem zárja ki az, hogy a felperes az ügyet az illetékes nemzeti bíróságok elé viheti, ha a nemzeti végrehajtás tisztán automatikus és köztes nemzeti szabályok helyett kizárólag az uniós szabályokból következik. (
35
) Ehhez hasonlóan a közvetlen érintettség feltételét sem zárja ki az, hogy a felperes jogi helyzetének a szóban forgó uniós jogi aktus általi érintettsége az e jogi aktus címzettje által meghozott bizonyos döntéseknek is az eredménye. (
36
)
56.
Nyilvánvaló, hogy ezek az elvek valamennyi olyan természetes és jogi személyre érvényesek, akik és amelyek az EUMSZ 263. cikk alkalmazásában „nem privilegizált” felperesnek minősülnek. E felperesek körébe tartozik tehát minden regionális vagy helyi egység is, feltéve hogy a nemzeti jog alapján jogi személyiséggel rendelkezik. (
37
)
57.
Ugyanakkor megjegyzendő, hogy a tagállamok szövetségi egységei – jellegüknél fogva – nem egyszerűen csak nem privilegizált felperesként eljáró bármely (magánjogi) természetes vagy jogi személyek. Ezen a ponton tehát hasznos megvizsgálni, hogy az uniós bíróságok hogyan alkalmazzák ezeket az elveket a régiókra és más helyi egységekre.
3. Közvetlen érintettség régiók vagy más helyi egységek esetében
58.
A Törvényszék a Vlaams Gewest ítéletben megállapította, hogy a Bizottság állami támogatásról szóló határozata jogi szempontból közvetlenül és személyében érintette a flamand régiót. E határozat közvetlenül meggátolta a régiót abban, hogy gyakorolja a szóban forgó támogatás saját belátása szerinti odaítélésére vonatkozó hatásköreit, és arra kötelezte a régiót, hogy módosítsa a támogatás kedvezményezettjével megkötött szerződést. (
38
) Az uniós bíróságok más határozataiban – például a Diputación Foral de Guipúzcoa ítéletben – is találhatók ehhez hasonló megállapítások: „a felpereseket közvetlenül és személyükben érintik a [Bizottság] vitatott határozatai, [amennyiben azok] olyan adójogi intézkedésekkel kapcsolatosak, amelyeknek forrásai maguk a felperesek. Ezenfelül e határozatok megakadályozzák a felpereseket abban, hogy a spanyol jog alapján őket közvetlenül megillető hatásköröket saját belátásuk szerint gyakorolják”. (
39
)
59.
A Törvényszék a Freistaat Sachsen ítéletben megállapította, hogy Szászországot közvetlenül érintette a Bizottság Németországi Szövetségi Köztársaságnak címzett egyik határozata, mivel az utóbbi nem gyakorolta a mérlegelési mozgásterét e határozat Szászországgal való közlésekor. (
40
) Hasonlóképpen, a Törvényszék a Regione Friuli‑Venezia Giulia ítéletben rámutatott arra, hogy a Bizottság határozata megakadályozta a felperes régiót abban, hogy a szóban forgó jogszabályt továbbra is alkalmazza, megsemmisítette e jogszabály joghatásait, és arra kötelezte őt, hogy a Bizottság határozatának való megfelelés biztosítása érdekében közigazgatási eljárásokat indítson. A felperes régió tehát jogosult volt keresetet indítani az uniós bíróságok előtt. (
41
) Hasonlóképpen, a Törvényszék a Nederlandse Antillen ítéletben megállapította, hogy a tengerentúli országokból és területekről származó rizs behozatalával kapcsolatos két bizottsági rendelet közvetlenül érinti a felperest főként amiatt, hogy e rendeletek olyan átfogó és kötelező erejű szabályokat tartalmaznak, amelyek nem hagynak mérlegelési mozgásteret a tagállamok hatóságai számára. (
42
)
60.
A fentiekben felvázolt ügyek arra utalnak, hogy a regionális vagy helyi egységeket abban az esetben érinti valamely uniós jogi aktus, ha az említett regionális vagy helyi egységek olyan jogkörökkel rendelkeznek, amelyeket önállóan, az érintett tagállam nemzeti alkotmányos rendszerének keretei között gyakorolhatnak, és az uniós jogi aktus megakadályozza a regionális vagy helyi egységeket abban, hogy e jogköröket a saját belátásuk szerint gyakorolják. (
43
) Úgy tűnik, az uniós bíróságok alkalmazták ezt a (gyakran „Vlaams Gewest” tesztként említett) tesztet a régiók és más helyi egységek közvetlen és személyes érintettségének megállapítása céljából.
61.
Habár e két feltétel között elvi síkon különbséget kell tenni, úgy tűnik, a Vlaams Gewest teszt nem tesz különbséget a regionális egységeket közvetlenül érintő (vagyis azok jogi helyzetét automatikusan megváltoztató) és azokat (a szóban forgó egységet az összes többi jogi és természetes személytől megkülönböztető sajátos körülmények miatt) személyesen érintő intézkedések között. Láthatólag mindkét feltétel azonos cím alatt szerepel: a regionális egység megakadályozása abban, hogy gyakorolja a nemzeti jog alapján a számára biztosított konkrét jogköröket. A gyakorlatban tehát a Vlaams Gewest tesztet teljesítő regionális és helyi egységeket valójában nem minden más nem privilegizált felperessel azonos módon kezelik, még ha ezt nyíltan nem is ismerik el. (
44
)
62.
Ennek alapján pusztán az, hogy valamely régió – a területén gazdasági, társadalmi vagy környezetvédelmi kérdésekben hatáskörrel rendelkező szervként – bizonyos hatáskörrel rendelkezik az általános érvényű uniós intézkedések által szabályozott kérdéseket illetően, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy e régiót az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében „érintettnek” lehessen tekinteni. (
45
) Másképpen megfogalmazva: a régiók nem támadhatják meg az érdekeiket általánosságban érintő uniós jogi aktusokat. (
46
) Ennél valami többre, a tagállamban alkotmányos szinten a régió számára biztosított konkrét jogkör gyakorlásának közvetlen korlátozására van szükség. (
47
)
63.
Ezen elvek tükrében vizsgálom most az eljárás felei által felhozott érveket.
4. A jelen ügyről
64.
Álláspontom szerint a fellebbező által felhozott több érv is megalapozott. Fennáll ugyanis az automatikus és közvetlen okozati összefüggés a megtámadott rendelet és a fellebbező jogi helyzetében bekövetkező változások között.
a) A régió számára alkotmányos szinten biztosított konkrét jogkörök gyakorlásának közvetlen korlátozása
65.
Először is, arra az álláspontra helyezkedem, hogy megalapozott a fellebbező által a megtámadott végzéssel szemben felhozott azon általános kifogás, hogy a Törvényszék tévesen értelmezett egyes, a keresetének elfogadhatóságával kapcsolatos érveket.
66.
A fellebbező ugyanis a Törvényszék előtt két érvet hozott fel annak alátámasztására, hogy a megtámadott rendelet közvetlenül érinti őt. A fellebbező egyrészről hangsúlyozta a megtámadott rendelet által a növényvédő szerek saját területén való használatának szabályozására vonatkozó hatáskörére gyakorolt hatását. A felperes másrészről rámutatott a megtámadott rendeletnek az általa a növényvédő szerek forgalomba hozatalának engedélyezésére irányuló eljárások keretében gyakorolt jogköröket érintő hatásaira.
67.
A Törvényszéknek az első érv alapján és az állandó ítélkezési gyakorlattal (
48
) összhangban meg kellett volna vizsgálnia, hogy a megtámadott rendelet a joghatásai révén megakadályozta‑e a fellebbezőt az alkotmány szintjén számára biztosított egyes konkrét jogköreinek a saját belátása szerinti gyakorlásában.
68.
A Törvényszék azonban nem tette ezt meg. Kisebb jelentőséget tulajdonított az első (a fellebbező környezetvédelem címe alapján a növényvédő szerek saját területén történő használatának szabályozására vonatkozó jogkörével kapcsolatos) érvnek – hacsak nem hagyta azt teljes mértékben figyelmen kívül –, ezt követően pedig gyorsan áttért annak vizsgálatára, hogy a fellebbező engedélyezési eljárásokban való részvétele megalapozhatja‑e a közvetlen érintettség megállapítását. A Törvényszék tehát ebben a kontextusban nem a megfelelő jogi tesztet alkalmazta. Álláspontom szerint továbbá e teszt alkalmazása esetében azt állapította volna meg, hogy a teszt az alábbi indokok miatt teljesül.
69.
A különös törvény belga alkotmány 39. cikkével összefüggésben értelmezett 6. cikke (1) bekezdése II. pontjának első alpontja szerint a fellebbező általános és önálló hatáskörrel rendelkezik a környezetvédelem terén. E hatáskör magában foglalja a növényvédő szerek saját területén történő használatának szabályozását. A Cour constitutionelle (alkotmánybíróság, Belgium) két ítéletében is megállapította, hogy ez a szövetségi alkotmányból eredő hatáskör a Belga Királyság régióit illeti meg. (
49
)
70.
Korlátozza‑e a megtámadott rendelet a fellebbező e jogkörök gyakorlására való képességét?
71.
Természetesen igen. A felperes e jogkörök gyakorlásával meg akarta tiltani egy konkrét hatóanyagot, vagyis a glifozátot tartalmazó összes növényvédő szernek a saját területén való használatát. E tekintetben a fellebbező úgy véli, hogy a glifozát olyan káros anyag, amely nem felel meg az 1107/2009 rendeletben meghatározott követelményeknek.
72.
A megtámadott rendelet azonban nyilvánvalóan korlátozza a fellebbező ilyen döntés meghozatalára vonatkozó jogkörét. A megtámadott rendelet ugyanis mindenekelőtt olyan jogi aktus, amely megerősíti, hogy a glifozát hatóanyag megfelel az 1107/2009 rendelet 4. cikkének (2) és (3) bekezdésében meghatározott követelményeknek: a jelenlegi tudományos és műszaki ismeretek alapján úgy tekinthető, hogy a hatóanyag nem gyakorol káros hatást az emberi egészségre és nem terheli elfogadhatatlan mértékben a környezetet. (
50
) Nem férhet kétség ahhoz, hogy ezt a megtámadott rendelet véglegesen és kimerítő jelleggel rendezte.
73.
Vajon lehet‑e közvetlenebb és nyilvánvalóbb az összeütközés a fellebbezőnek a növényvédő szerek saját területén való használatának szabályozására vonatkozó hatásköre és az ezen eljárásban megtámadotthoz hasonló rendelet joghatásai között, figyelemmel arra, hogy az uniós szinten elfogadott álláspont szerint a „glifozát biztonságos”, míg a helyi szinten elfogadott álláspont szerint a „glifozát nem biztonságos”? A fellebbező a megtámadott rendelet hiányában jogszerűen alkalmazhatta volna a glifozát tartalmú szerek saját területén történő megtiltásával kapcsolatos konkrét jogkörét.
74.
A Törvényszék indokolásának középpontjában a fellebbező növényvédő szerek engedélyezési eljárásaiban betöltött szerepe állt, így figyelmen kívül hagyta a kérdés környezetvédelmi aspektusát. Egy bizonyos – igencsak megkérdőjelezhető – megközelítés alapján utalni lehet arra, hogy az 1107/2009 rendelet olyan belsőpiaci intézkedés, amely kizárólag az áruk és a termékek engedélyezésével foglalkozik, a környezettel azonban nem. Következésképpen az, hogy a fellebbező a környezetvédelem terén konkrét és önálló hatáskörrel rendelkezik, nem befolyásolhatja az uniós bíróságok előtti kereshetőségi jogát.
75.
El kell ismernem, hogy az instrumentális formalizmus e javaslatban megjelenő mértéke számomra ténylegesen szembeötlő.
76.
Először is, ami a jogterületet érinti, az 1107/2009 rendelet egyértelműen nem csak olyan termékengedélyezési intézkedés, amely kizárólagosan a belső piac szabályozásának részét képezi. Azt teljes egészében átszövik a közegészségügyi és környezetvédelmi szempontok, nem pusztán a célkitűzések és megfontolások szintjén, (
51
) hanem a jogalapokat illetően is. (
52
) Nyilvánvaló, hogy a hatóanyagok engedélyezésének rendszere milyen következményekkel jár a közegészségügy és a környezet védelmére.
77.
Másodszor, ami a konkrét mechanizmust illeti, az 1107/2009 rendelet logikája szerint a hatóanyagok engedélyezése a termékek engedélyezési eljárása során előzetes lépésnek minősül. A hatóanyagok engedélyezése ugyanakkor nyilvánvaló módon a konkrét terméket engedélyező nemzeti határozatoktól függetlenül, önmagában is jelentős joghatásokat vált ki. Az, hogy a glifozát tartalmú szerek konkrét engedélyeinek meghosszabbításáról szóló határozat nem automatikus, és azt a szövetségi hatóságok hozzák meg, nem változtat azon, hogy a szóban forgó hatóanyag biztonságosságával kapcsolatos megállapítás végrehajtási intézkedés hiányában is joghatásokat vált ki. (
53
)
78.
Az e két szempont közötti különbségtételt az 1107/2009 rendelet szövege is kifejezetten tükrözi. Az 1. cikk (1) és (2) bekezdése egyértelművé teszi, hogy a rendelet megállapítja mind„a kereskedelmi formában kapható növényvédő szerek Közösségen belüli engedélyezésére, forgalomba hozatalára, felhasználására és ellenőrzésére vonatkozó szabályokat”, mind pedig „a növényvédő szerekben előforduló vagy növényvédő szereket alkotó hatóanyagoknak […] a jóváhagyására […] vonatkozó szabályokat”. Hasonlóképpen, az 1107/2009 rendelet (10) preambulumbekezdése a szabályozás szintjét illetően úgy szól, hogy „az ilyen anyagok engedélyezhetőségéről közösségi szinten, harmonizált kritériumok alapján kell döntést hozni”, míg a (23) preambulumbekezdés jelzi, hogy „a növényvédő szereket […] a tagállamoknak kell engedélyezniük”. (
54
) Az eljárások különbségeit ismételten nem csak az eltérő kritériumok tükrözik, ezek az eljárások az irányítás eltérő szintjein zajlanak.
79.
Harmadszor, a 2016. évi rendelet „szappanoperája”, amely az e rendelet jogszerűségével kapcsolatos, a kapcsolódó termékek forgalomba hozatalában részt vevő társaságok által a belga államtanács előtt indított két jogvitát foglal magában; (
55
) megismétli a vallon régió és a flamand régió által elfogadott hasonló rendeletek ellen a belga alkotmánybíróság elé terjesztett jogvitát; (
56
) és a Bizottság által a 2016. évi rendelet hatályon kívül helyezésére irányuló rendelettervezettel szemben benyújtott hivatalos ellentmondást; (
57
) mindez együttesen érzékelteti azt az azonnali, jelentős és önálló hatást, amelyet a megtámadott rendelet a fellebbező szabályozási jogköreire gyakorol. (
58
) Azt is meglehetősen jól ábrázolja, hogy az 1107/2009 rendelet által bevezetett rendszer „belső piaci” dimenziója nem választható el annak mezőgazdasági, környezetvédelmi, közjogi, valamint állategészségügyi dimenzióitól és következményeitől.
80.
Ezen okokból kifolyólag igencsak megkérdőjelezhetőnek és valamelyest instrumentálisnak tekintem a Törvényszék érvének általános felépítését, amely a kereshetőségi jog fellebbezőtől való megtagadása céljából egyszerűen figyelmen kívül hagyta a megtámadott végrehajtási rendelet és az 1107/2009 rendelet többi dimenzióját, és pusztán a növényvédő szerek engedélyezésének eljárását emelte ki. Az uniós jog helyes alkalmazásának és betartásának biztosítása céljából a tagállamoktól és azok alkotóelemeitől – köztük a szövetségi egységektől – megkövetelt lojális és jóhiszemű együttműködésnek mindkét irányba hatnia kell. Az nem állhat fenn kizárólag korlátozások és kötelezettségek előírása esetén, hogy azt követően eltűnjön, ha a kereshetőségi jogról és az uniós bíróságokhoz fordulásról van szó.
81.
Összefoglalva: a fellebbező helyesen állítja, hogy a Törvényszék nem foglalkozott azokkal az érveivel, amelyek szerint maga és önmagában a megtámadott rendelet akadályozta meg őt az önálló jogköreinek saját belátása szerint gyakorlásában. A fellebbező állítása ezen érvek érdemét illetően is helyes.
82.
Az említett jogi tévedések önmagukban nem elegendők a megtámadott végzés hatályon kívül helyezéséhez. A teljesség kedvéért és annak érdekében, hogy teljeskörűen támogassam a Bíróságot a jelen fellebbezési eljárásban, a fellebbező által a második jogalapja keretében felhozott többi érvvel is foglalkozom.
b) A meglévő engedélyek érvényességének átmeneti fenntartása
83.
A Törvényszék a megtámadott végzés 50–55. pontjában kizárta, hogy a megtámadott rendelet automatikusan kihatna a meglévő engedélyekre. A Törvényszék lényegében kijelentette, hogy a meglévő engedélyek automatikusan nem hosszabbodnak meg a megtámadott rendelet alapján. A meghosszabbítást ugyanis a nemzeti hatóságok kizárólag az engedély jogosultjának erre irányuló kérelme alapján engedélyezhetik. Belgiumban a szövetségi hatóságok minősülnek ilyen hatóságoknak.
84.
A fellebbező azonban soha nem érvelt azzal, hogy a megtámadott rendelet révén a meglévő engedélyek automatikusan meghosszabbodnának vagy azokat automatikusan megerősítenék. (
59
) A fellebbező pusztán arra mutatott rá, hogy a meglévő engedélyek érvényessége automatikusan fennmarad abban az időszakban, amelyben a tagállamok kötelesek a szóban forgó engedélyek meghosszabbítására irányuló eljárásokat lefolytatni.
85.
A fellebbezőnek e tekintetben igaza van. Az 1107/2009 rendelet 43. cikkének (6) bekezdése szerint a tagállamok „a vizsgálat befejezéséhez és a meghosszabbításról szóló határozat meghozatalához szükséges időtartamra meghosszabbítja az engedélyt.” (
60
) A meglévő engedélyek a megtámadott végrehajtási rendelet hiányában azonnal lejártak volna. Az 1107/2009 rendelet 20. cikke (2) bekezdésének második albekezdése ugyanis kimondja, hogy „ha a jóváhagyást az emberek vagy állatok egészsége, vagy a környezet közvetlen veszélyeztetése miatt visszavonják vagy nem újítják meg, a szóban forgó növényvédő szereket haladéktalanul be kell vonni a piacról.” (
61
)
86.
A meglévő engedélyek ideiglenes fenntartása ezért közvetlenül a megtámadott rendeletből ered. A tagállamok által e célból elfogadandó jogi aktus tisztán automatikus, mivel e tekintetben egyáltalán nem rendelkeznek mérlegelési mozgástérrel. Ennélfogva a Törvényszék indokolását – a fellebbező által felhozott érv téves értelmezését leszámítva – a non sequitur téveszme is érinti: abból, hogy az engedélyeket nem lehet automatikusan meghosszabbítani, semmi esetre sem következik az, hogy érvényességüket automatikus módon ideiglenesen nem tartják fenn.
87.
Következésképpen a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy tévesen értelmezte az 1107/2009 rendelet 20. cikkének (2) bekezdését és 43. cikkének (6) bekezdését.
c) A fellebbező engedély meghosszabbítására irányuló szövetségi eljárásokban való részvétele
88.
A Törvényszék a megtámadott végzés 56–59. pontjában úgy ítélte meg, hogy nem bír relevanciával a fellebbezőnek az engedélyek meghosszabbítására irányuló nemzeti eljárásokban való kötelező részvétele. A Törvényszék rámutatott arra, hogy a fellebbező részvételével működő jóváhagyási bizottság kizárólag nem kötelező véleményt ad ki, mivel a végső határozatot a szövetségnek kell meghoznia. Megállapította továbbá, hogy a fellebbező érve gyakorlatilag az 1107/2009 rendelet, és nem a megtámadott rendelet érvényességének megkérdőjelezésére irányul.
89.
Habár álláspontom szerint a jóváhagyási bizottságban való részvétel önmagában nem ügydöntő érv, hajlok arra, hogy egyetértsek a fellebbező által a megtámadott végzéssel szemben megfogalmazott egyes kifogásokkal.
90.
Először is, nem látom be, miért lenne ebben a kontextusban döntő a jóváhagyási bizottság véleményének nem kötelező jellege. A felek nem vitatják, hogy e vélemény elfogadása a belga alkotmányos szabályok alapján alapvető eljárásjogi követelménynek minősül. A jóváhagyási bizottság véleményének hiányában ugyanis a szövetség egyszerűen nem járhat el így vagy úgy. Az, hogy a vélemény nem kötelező jellegű, nem jelenti tehát azt, hogy relevanciát nélkülöző lenne. (
62
)
91.
A Törvényszék e kérdéssel kapcsolatos indokolása annál is inkább elgondolkodtató, hogy az aligha egyeztethető össze a Bíróság hasonló uniós szintű eljárásokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatával. Az ítélkezési gyakorlat értelmében, ha a jog egy adott intézmény vagy szerv beavatkozását írja elő, annak részvétele alapvető fontosságú az eljárás jogszerű kibontakozása szempontjából. Nem bír relevanciával az, hogy a szóban forgó intézmény vagy szerv jellegénél vagy a szóban forgó eljárás sajátos jellemzőinél fogva pusztán konzultációs vagy tanácsadói szerepet tölt be. A Bíróság által alkalmazott megközelítés következetes, tekintet nélkül arra, hogy milyen típusú intézménynek vagy szervnek kellett részt vennie az eljárásban. (
63
)
92.
A megtámadott rendelet elfogadása nemzeti szinten az engedélyek meghosszabbítására irányuló eljárást indít el a tagállamok területén. Belgiumban ebben az eljárásban részt kell vennie a fellebbezőnek. A megtámadott rendelet ezért eljárásjogi természetű és alkotmányos jelentőségű kötelezettséget keletkeztet a fellebbező számára.
93.
Ezenfelül a szóban forgó kötelezettség nem csak arra terjed ki, hogy a felperes köteles a jóváhagyási bizottságban helyet foglalni. A Bizottság érvelésének megfelelően természetesen helytálló, hogy a megtámadott rendelet nem fosztja meg a fellebbezőt a bizottságban történő részvételhez való jogától. Ez a kifogás azonban nem helytálló. E tekintetben az a kulcsfontosságú, hogy a megtámadott rendelet igencsak korlátozza a fellebbező előjogainak a jóváhagyási bizottság keretében történő gyakorlását.
94.
Az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésével összhangban a fellebbező – a Belga Királyság egy régiója – köteles megtenni a megfelelő intézkedést a megtámadott rendeletből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása érdekében, és tartózkodnia kell minden olyan intézkedéstől, amely a megtámadott rendelettel elérni kívánt cél megvalósítását veszélyeztetné.
95.
Következésképpen a jóváhagyási bizottságnak és tagjainak nincsen tényleges mérlegelési mozgásterük a megtámadott rendelet elfogadását követően meghozandó határozatokat illetően. Mivel a megtámadott rendelet a glifozátot „biztonságos” hatóanyagnak nyilvánította, a nemzeti eljárások kimenetele már előre eldöntött kérdés, (
64
) amelyet a fellebbező részvétele ténylegesen nem befolyásol. Ebben az összefüggésben bármely ellentmondás vagy kifogás kétségtelenül az EUMSZ 4. cikk (3) bekezdése megsértésének minősülne, ami többek között a kötelezettségszegési eljárásnak az EUMSZ 258. és EUMSZ 259. cikk alapján Belgiummal szemben történő megindításához (
65
) és/vagy a Francovich ítélettel (
66
) kapcsolatos ítélkezési gyakorlat alapján az állam felelősségének megállapítása iránti keresetek engedélyek jogosultjai általi megindításához vezetne.
96.
A Bizottság mindazonáltal azzal is érvel, hogy a fellebbező bizottságban való részvétele a jelen eljárás szempontjából nem releváns, mivel az kizárólag a nemzeti jogból ered.
97.
Ezt a kifogást nem lehet elfogadni. Az uniós jog nem szabályozza és nem is szabályozhatja a hatáskörök tagállamokon belüli, a központi, regionális vagy helyi hatóságok közötti megosztását. (
67
) Amennyiben az uniós jogi aktusok rendelkezései az uniós jog alkalmazása érdekében a tagállamok számára hatásköröket biztosítanak, vagy kötelezettségeket írnak elő, kizárólag az egyes államok alkotmányos rendszerének körébe tartozik az a kérdés, hogy e hatáskörök gyakorlását vagy e kötelezettségek teljesítését az államok hogyan bízhatják a meghatározott saját szerveikre. (
68
) Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése értelmében az Uniónak többek között tiszteletben kell tartania a tagállamok nemzeti identitását, amely elválaszthatatlan része azok alapvető politikai és alkotmányos berendezkedésének, ideértve a regionális és helyi önkormányzatokat is. (
69
) Úgy tűnik, hogy a Bizottság ebben az eljárásban „regionális vakságban” (
70
) szenved: az általa felhozott kifogás a belga alkotmányos berendezkedés figyelmen kívül hagyását vonja maga után, ezért ellentétes az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésével.
98.
Végezetül muszáj hozzáfűznöm, hogy – a fellebbező érvelésének megfelelően – a megtámadott végzés 58. pontja nem helytálló. A fellebbező a jelen eljárás keretében egyáltalán nem az 1107/2009 rendeletben meghatározott keretet vitatja. A fellebbező például nem érvel azzal, hogy az 1107/2009 rendeletben rögzített eljárás a jelen ügyben jogellenes vagy nem alkalmazandó. A fellebbező ugyanis ezen eljárás egy konkrét ügyben elért eredményét vitatja egyes állítólagos olyan hibákra hivatkozva, amelyek az 1107/2009 rendelet rendelkezéseinek helytelen alkalmazásából erednek.
d) Kölcsönös elismerés
99.
Emellett meggyőzőnek találom a fellebbezőnek a megtámadott végzés 60–64. pontjával kapcsolatos érveit. A Törvényszék e pontokban lényegében nem vette figyelembe az 1107/2009 rendelet 40–42. cikkében meghatározott kölcsönös elismerési eljárás jellegéből fakadó automatizmust. Álláspontom szerint a Törvényszék tévesen értelmezte e rendelkezéseket.
100.
Az 1107/2009 rendelet 40. cikkének (1) bekezdése szerint valamely tagállam megtagadhatja egy másik tagállam által kiadott engedély elismerését, azonban ha ez utóbbi tagállam ugyanabban a zónában van, (
71
) a tagállamnak azt (kötelezően) engedélyeznie kell a referencia‑tagállamban alkalmazottal egyező feltételekkel.
101.
Igaz, hogy e rendelet 36. cikkének (3) bekezdése alapján a tagállam elutasíthatja az engedély elismerését akkor is, ha ugyanabban a zónában van. Erre azonban kizárólag akkor van lehetősége, ha i. a többi intézkedés hatástalan, és ii. „egyedülálló környezeti és mezőgazdasági adottságai alapján indokolt annak feltételezése, hogy az adott termék még mindig elfogadhatatlan mértékben veszélyeztetné az emberi vagy állati egészséget vagy a környezetet”. (
72
)
102.
Az 1107/2009 rendelet tehát nem jogosítja fel – az akár központi, akár regionális – belga hatóságot arra, hogy kifogásolja a kölcsönös elismerési rendszer alkalmazását a jelen ügyhöz hasonló olyan ügyekben, amelyekben úgy vélik, hogy a szóban forgó termék jellegéből adódóan káros az ember vagy az állatok egészségére, illetve a környezetre (szemben a saját területükön uralkodó sajátos környezetvédelmi vagy mezőgazdasági körülményekkel). Az 1107/2009 rendelet I. melléklete alapján Belgium a nem különösebben kicsinek tűnő „»B« zóna – közép” megnevezésű zónában van, amely magában foglalja a Cseh Köztársaságot, Németországot, Írországot, Luxemburgot, Magyarországot, Hollandiát, Ausztriát, Lengyelországot, Romániát, Szlovéniát és Szlovákiát is (valamint 2020. január 31‑ig ebbe a zónába tartozott az Egyesült Királyság is).
103.
Ennélfogva a belga hatóságoknak – ahhoz, hogy kifogásolják a kölcsönös elismerést abban az esetben, ha az ugyanabban a zónában lévő valamely tagállam adta meg az engedélyt – valójában meg kellene kerülniük az 1107/2009 rendelet rendelkezéseit. Valótlan érvet kellene kitalálniuk, és azzal kellene érvelniük, hogy a glifozát a Belgiumban fennálló egyes sajátos mezőgazdasági vagy környezetvédelmi körülmények miatt nem biztonságos, miközben tudják, hogy ez az érv nem igaz és mesterséges. Röviden: e hatóságoknak meg kellene sérteniük az uniós jogot ahhoz, hogy az érintett felek a nemzeti bíróságok előtt eljárást indítsanak, (
73
) e bíróságok viszont az EUMSZ 267. cikk alapján előzetes döntéshozatal céljából az 1107/2009 rendelet érvényességére vonatkozó kérdést terjeszthetnének a Bíróság elé. A Szerződések megszövegezői pontosan ezt a helyzetet kívánták elkerülni, amikor a (jelenlegi) EUMSZ 263. cikket kifejezetten a nem privilegizált felperesekre tekintettel módosították. (
74
) Talán okkal feltételezhető, hogy amennyiben a jogsértést a természetes vagy jogi személyek esetében sem lehetett jó megoldásnak vélni, az még kevésbé életképes megoldás a tagállamok állami hatóságai számára.
104.
Nem hagyható figyelmen kívül – amint azt a Törvényszék a megtámadott végzésben tette – az uniós jogszabályokban előírt kölcsönös elismerési mechanizmusok tagállami hatóságok magatartását érintő jogkövetkezményeinek a jelentősége. Az uniós bíróságok ugyanis, amikor az ezekhez hasonló kölcsönös elismerési mechanizmusokkal találkoztak, már megfelelően figyelembe vették ezeket a következményeket annak értékelése során, hogy a felperest közvetlenül érintette‑e az említett mechanizmusokat kiváltó uniós jogi aktus. (
75
)
e) Közbenső következtetés
105.
A fentiek alapján arra az álláspontra helyezkedem, hogy a Törvényszék a közvetlen érintettség feltételének értékelése során tévesen értelmezte és alkalmazta az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdését.
106.
Összefoglalva: a megtámadott végrehajtási rendelet olyan joghatásokat váltott ki, amelyek legalább négy szempontból megváltoztatták a fellebbező jogi helyzetét. Először is, a fellebbező nem gyakorolhatta saját belátása szerint a növényvédő szerek saját területén történő használatának szabályozására vonatkozó önálló jogköreit. Másodszor, a megtámadott rendelet értelmében a belga hatóságoknak – köztük a fellebbezőnek – meglévő engedélyek érvényességét kellett fenntartaniuk a szóban forgó engedélyek meghosszabbítására irányuló eljárások befejezéséhez szükséges teljes időtartamra. Harmadszor, a megtámadott rendelet olyan eljárást eredményezett, amelyben a fellebbezőnek részt kellett vennie, és amelyben akár ténylegesen, akár jogilag érvényesíthette a belga alkotmány alapján őt megillető előjogokat. Negyedszer, a megtámadott rendelet értelmében a fellebbezőnek továbbá a kölcsönös elismerési rendszer keretében el kellett ismernie az ugyanabba a zónába tartozó valamely tagállam által megadott engedélyeket. A fellebbező – a glifozát általánosságban káros voltával kapcsolatos kétségei ellenére – nem tagadhatja meg az elismerést, hacsak nem az uniós jogi kötelezettségeinek figyelmen kívül hagyásával jár el.
107.
Ami fontos, mindezek a jogi hatások a megtámadott rendeletnek tulajdoníthatók. Nincs olyan „köztes” végrehajtási intézkedés, amely megszüntetné a megtámadott rendelet és a fellebbező jogi helyzetének megváltozása közötti okozati összefüggést.
B.
Az első jogalapról: az Aarhusi Egyezmény téves értelmezése
108.
Mivel arra a következtetésre jutottam, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdését és az 1107/2009 rendelet rendelkezéseit, nincs szükség a fellebbező első jogalapjával felvetett kérdéseinek vizsgálatára. Arra az esetre azonban, ha a Bíróság nem értene velem egyet ebben a kérdésben, néhány rövid megfontolást adok elő a fellebbező Aarhusi Egyezményen alapuló érveivel kapcsolatban.
1. A felek érvei
109.
A fellebbező az első fellebbezési jogalappal azt rója a Törvényszék terhére, hogy az a megtámadott végzés 34–37. pontjában nem vette figyelembe az Aarhusi Egyezmény 9. cikkét a kereset elfogadhatóságának vizsgálata során. A fellebbező úgy véli, hogy mivel a keresete az Aarhusi Egyezmény hatálya alá tartozik, az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében rögzített elfogadhatósági feltételeket az Aarhusi Egyezmény igazságszolgáltatáshoz való hozzáféréssel kapcsolatos 9. cikke tükrében kell értelmezni. A felperes ezzel összefüggésben utal a Megfelelőségi Bizottság (az Egyesült Nemzetek Aarhusi Egyezménynek való megfelelőség felülvizsgálatának feladatával megbízott bizottsága) 2011. és 2017. évi két jelentésére, amelyek értelmében a Bíróság ítélkezési gyakorlata a kereshetőségi jogot illetően nem felel meg az Egyezmény 9. cikke (3) és (4) bekezdésének. (
76
)
110.
A fellebbező álláspontja szerint a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy „a nyilvánosság” és a „hatóság” Egyezmény 2. cikkének (2) és (4) bekezdésében szereplő két fogalma egymást kölcsönösen kizárja, és hogy a fellebbező ez utóbbi fogalomba tartozik. A fellebbező álláspontja szerint ez a szigorú különbségtétel ellentétes az Egyezmény szövegével és szellemével. Ezt az értelmezést közvetett módon a 2. cikk (2) bekezdésének b) és c) pontja is megerősíti, amely rendelkezések a hatóság fogalmát egyes magánjogi személyekre is kiterjesztik, így a fellebbező azzal érvel, hogy a fordítottjának is igaznak kell lennie.
111.
Végezetül, a fellebbező azzal érvel, hogy a megtámadott végzésben szereplő megállapításokkal ellentétben kellően kifejtette, hogy az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének az Aarhusi Egyezmény alapján történő értelmezése a jelen ügyben hogyan befolyásolhatná azt, hogy a megtámadott rendelet közvetlenül érinti‑e őt.
112.
A Bizottság úgy véli, hogy a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságának feltételei nem függhetnek azoknak az Aarhusi Egyezmény rendelkezései alapján történő értelmezésétől. A Bizottság mindenesetre egyetért a Törvényszékkel abban, hogy a fellebbező az elsőfokú eljárásban nem fejtette ki megfelelően és konkrétan, hogy az Aarhusi Egyezmény rendelkezései hogyan érinthetik az elfogadhatóság jelen ügyben történő értékelését.
113.
A Bizottság emellett azzal érvel, hogy helytelen a Megfelelőségi Bizottság két jelentésére történő hivatkozás. Egyrészt e jelentéseket az Egyezményhez csatlakozó Felek hivatalosan soha nem fogadták el. Másrészt azok tárgyi hatálya szűkebb a fellebbező által előadottnál. Harmadrészt, e jelentések nem tartalmaznak konkrét követelményt a nem kormányzati szervezetek és más szervezetek számára biztosított előjogok helyi hatóságokra történő kiterjesztésére nézve.
2. Elemzés
114.
A Bíróság következetesen megállapította, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése nem rendelkezik közvetlen hatállyal. (
77
) A jelen ügyben azonban az uniós bíróságokat nem valamely uniós jogi aktus érvényességének az Aarhusi Egyezmény alapján történő vizsgálatára kérték, hanem csak arra, hogy az EUM‑Szerződés kereshetőségi joggal kapcsolatos szabályait az Aarhusi Egyezmény tükrében értelmezze. A megfelelő értelmezés (kötelezettsége) tehát nem függ attól, hogy a szóban forgó rendelkezés közvetlenül hatályos.
115.
A Bíróság megállapította, hogy a nemzeti bíróságok„feladata, hogy a közigazgatási vagy bírósági jogorvoslathoz való jog gyakorlásához szükséges feltételekre vonatkozó eljárási szabályokat a lehető legteljesebb mértékben úgy értelmezze, hogy az megfeleljen mind az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdése céljainak, mind az uniós jog által biztosított jogok hatékony bírói védelmére vonatkozó célnak, annak érdekében, hogy a [környezetvédelmi szervezetek] bíróság előtt vitathassák az uniós környezetvédelmi joggal esetlegesen ellentétes közigazgatási eljárás során hozott határozatokat.” (
78
) A Bíróság egyes ügyekben egyenesen azt állapította meg, hogy a nemzeti jog alapján a bírósághoz fordulást korlátozó bizonyos követelmények sértik az Aarhusi Egyezmény alapján értelmezett uniós jogi rendelkezéseket. (
79
)
116.
Habár a Bíróságnak eddig nem volt alkalma arra, hogy az uniós bírósági eljárásokra tekintettel ehhez hasonló megállapításokat tegyen, nem látom okát annak, hogy a szóban forgó érvek miért ne lennének egyaránt érvényesek. A Bizottság helytállóan hivatkozik arra, hogy a nemzetközi egyezmények nem térhetnek el az elsődleges uniós jogtól, és azzal szemben nem is élvezhetnek elsőbbséget. Az elsődleges jogot azonban adott esetben és lehetőség szerint a nemzeti joggal összhangban kell értelmezni. (
80
)
117.
Következésképpen csatlakoznom kell Jääskinen főtanácsnok álláspontjához, aki e kérdésben a következetes megközelítés szükségességét hangsúlyozta. (
81
) Amit a nemzeti bíróságoktól megkövetelnek, azt az uniós bíróságoktól is meg kell követelni. Az EUMSZ 263. cikk az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 47. cikkében rögzített hatékony bírói jogorvoslat elvének a megnyilvánulása. Ezen a területen az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése is ugyanezen elv kifejeződésének minősül. A Bíróság az ítélkezési gyakorlatában kifejezetten összefüggésbe hozta egymással ezeket a rendelkezéseket. (
82
)
118.
Ugyanakkor egy meglehetősen egyszerű okból nem látom be, ez hogyan is hatna ki a jelen ügyre.
119.
Az Aarhusi Egyezmény egyértelműen különbséget tesz a jogosultak (az Aarhusi Egyezmény 2. cikkének (4) és (5) bekezdésében meghatározott „a nyilvánosság” és „az érintett nyilvánosság”), valamint az ezzel összefüggésben bizonyos kötelezettségekkel terhelt (az Aarhusi Egyezmény 2. cikkének (2) bekezdésében meghatározott) hatóság között.
120.
Lehetséges ugyanis, hogy „a nyilvánosság” egyes tagjai alkalmanként, meghatározott esetekben az Egyezmény 2. cikke (2) bekezdésének b) vagy c) pontja szerinti „hatóság” körébe kerülnek át és ilyen hatóságnak tekinthetők. Például elképzelhető az olyan (természetes) személy helyzete, akit a környezetvédelmi hatóság bizonyos feladatokkal bízott meg. E személy egyidejűleg minősülhet i. „hatóságnak” abban az esetben, ha szakmai alapon a közhatalom által rábízott feladatokat teljesít, és ii. „érintett nyilvánosságnak” abban az esetben, ha hivatali funkciójától független környezetvédelmi kérdésekben magánszemélyként jár el.
121.
A fellebbező érvelésével ellentétben azonban ez nem jelenti azt, hogy ennek fordítottja is egyaránt lehetséges. Álláspontom szerint az Aarhusi Egyezmény nem ad alapot arra, hogy a hatóság – az egyértelműen az Aarhusi Egyezmény 2. cikke (2) bekezdése a) pontjának hatálya alá tartozó regionális szintű kormányzatról már nem is szólva – is „érintett nyilvánossággá” váljon.
122.
Ez különösen érvényes az olyan ügyre, amelyben a hatóság – mint a jelen ügyben – olyan közjogi személyként jár el, amely ugyanebben a tárgykörben tilalmakat és kötelezettségeket állapít meg más személyekre nézve. Mellőznöm kell az azzal kapcsolatos, kétségtelenül gondolatébresztő vitát, hogy valamely közjogi személy fogalmilag bármikor is „az érintett nyilvánosságnak” minősülhet‑e olyan ügyekben, amelyekben nem gyakorolhatja közjogi kiváltságait. (
83
) Álláspontom szerint mindenesetre magától értetődő módon kizárt, hogy a hatóság egyidejűleg „érintett nyilvánosságnak” is minősüljön a hatáskörébe tartozó tárgykörben, ha közhatalmat gyakorol.
123.
Pontosan ez a helyzet a Brüsszel fővárosi régió esetében a környezet védelmére, a növényvédő szerek használatának szabályozására és a glifozátok saját területén történő megtiltására tekintettel. Ahogyan azt az előző részben elismertem, ezekben a kérdésekben a régió minősül illetékes hatóságnak. Következésképpen a régió nem minősülhet egyidejűleg (érintett) nyilvánosságnak is.
124.
Habár kétségtelen, hogy az Aarhusi Egyezmény megszövegezői szem előtt tartották a környezetvédelmi döntéshozatalban való legszélesebb körű részvételt és a környezetvédelmi ügyekben az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést, nem hiszem, hogy e cél arra is kiterjedt volna, hogy a hatóságok egymással vagy akár magukkal szemben is keresetet indítsanak.
125.
Következésképpen arra az álláspontra helyezkedem, hogy a fellebbező második jogalapjával ellentétben az első jogalapot el kell utasítani.
C.
Közjáték, visszalépés és a (kiábrándító) tágabb kontextus
126.
Úgy vélem, hogy a fellebbező első jogalapja egyértelműen nem fogadható el. Ez az érv azonban egy tágabb problémakörre utal. Első látásra ugyanis bizarrnak tűnnek az uniós jog saját kormányzati szintjén történő átültetésével és alkalmazásával megbízott hatóság (vagyis a közhatalom) arra vonatkozó törekvései, hogy hirtelen olyan eszközt hozzon fel, amelyet magánszemélyek és nem kormányzati szervezetek számára szántak (jelesül olyanok számára, amelyek meg akarják védeni magukat a közhatalommal szemben).
127.
Egy későbbi alaposabb vizsgálat alapján azonban már nem furcsa ez az elgondolás. Inkább aggasztóvá válik. A régen (elsősorban magánjogi) természetes és jogi személyek vonatkozásában meghatározott kereshetőségi szabályok mechanikus és formális alkalmazásával szembesülő régió tehát lényegében két szék közt a pad alá esik: nem minősül szűk értelemben vett tagállamnak, vagyis az uniós bíróságokhoz fordulás szempontjából központi kormányzatnak, és érintett nyilvánosságnak sem minősül.
128.
Megragadom ezt az alkalmat, hogy megálljak és röviden mérlegeljem a jelen fellebbezés keretében felmerülő tágabb kérdéseket. Az előző részekben megvitatott „technikai” jellegű érv nem vesz el néhány olyan tágabb kérdésből, amelyeket érdemes megvitatni: melyek tehát a tagállamok régiói és más szövetségi egységei uniós bíróságokhoz való fordulásának szabályai (1), és ez a kétségtelenül szélesebb körű hozzáférés hogyan illeszkedik az uniós bíróságok jelenlegi rendszerébe (2).
1. Régiók és más szövetségi egységek mint peres felek az uniós bíróságok előtti eljárásokban
129.
Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése ünnepélyesen kijelenti, hogy „az Unió tiszteletben tartja a tagállamoknak a Szerződések előtti egyenlőségét, valamint nemzeti identitását, amely elválaszthatatlan része azok alapvető politikai és alkotmányos berendezkedésének, ideértve a regionális és helyi önkormányzatokat is”.
130.
Következésképpen nem meglepő, hogy az elsődleges jog több konkrét rendelkezése alapján a különféle európai régiók sajátos jellemzőit – amellett, hogy azok az uniós gazdasági, társadalmi és területi kohéziós politika (
84
) középpontjában állnak – az uniós intézményeknek egy sor uniós szakpolitika, köztük a környezetvédelmi politika esetében is figyelembe kell venniük. (
85
)Az európai régiók jelentős szerepet töltenek be az európai projektben. Ennek csupán egyik példája az, hogy a Régiók Bizottsága révén részt vesznek az uniós jogalkotási folyamatban. Emellett előfordulhat, hogy a tagállamok régióinak vagy más szövetségi egységeinek feladatát képezi az uniós jognak a hatáskörükbe tartozó területeken való végrehajtása.
131.
Ezen az alapon nem arra utalok, hogy a régiókat vagy más, az állam alatti szinten elhelyezkedő nemzeti egységeket automatikusan a tagállamoknak kellene megfeleltetni. Ezek – a Szerződések értelmében – nem a tagállamok. Ugyanakkor továbbra is fennmarad a tagállamok azon egységeinek kérdése, amelyek a nemzeti alkotmány alapján minden gyakorlati szempontból és bizonyos jogkörök gyakorlására tekintettel valójában tagállamnak minősülnek. Mi a helyzet az ezen egységekre ruházott sajátos és konkrét hatáskörökkel, amelyeket önállóan gyakorolnak, és amelyek révén valójában ezen egységek gyakorolják az uniós közhatalmat? Az uniós bíróságokhoz való fordulást illetően e nemzeti alkotmányos döntés beilleszthető‑e a Szerződések keretébe?
132.
Természetesen igen. Valójában ez bizonyos mértékben már meg is történt. Álláspontom szerint a válasz meglehetősen egyszerű: a nyílt, lojális és jóhiszemű együttműködés szellemében alkalmazott Vlaams Gewest teszt. (
86
) Minden olyan esetben, amelyben a tagállam valamely szövetségi egysége első látásra a nemzeti alkotmány alapján meghatározott kérdésben olyan sajátos és önálló jogköröket kap, amelyeket valamely uniós intézkedés következtében nem gyakorolhat a saját belátása szerint, ezen egységnek meg kell tudnia támadni a szóban forgó jogi aktust.
133.
Két körülményt érdemes egyértelműen kiemelni: „első látásra”, valamint „a lojális és jóhiszemű együttműködés szellemében”.
134.
Az első látásra pusztán annak meghatározását jelenti, hogy a kérdésben olyan hatáskör áll fenn, amelynek gyakorlása közvetlenül akadályoztatva van: a szövetségi egység érvényesen alkothat‑e jogot az adott kérdésben? Nincs szükség arra – és nem is volna célszerű –, hogy az uniós bíróságok részletes tárgyalásba kezdjenek a tagállamon belüli hatáskörmegosztást illetően, és ízekre szedjék azokat a kérdéseket, amelyeket valójában a nemzeti bíróság (alkotmánybíróság) feladata elbírálni. Összehasonlítás és felépítés szempontjából ráadásul mindig is furcsa valamelyest az olyan bírósági felülvizsgálati rendszer, amelynek keretében az ügy érdeméhez képest jelentősen több energiát szánnak az elfogadhatósági kérdésekre.
135.
Nyitott szellemben megközelítve a kérdést, az említett kihívások tényleges mivoltát figyelembe véve: valamely, Unión belüli sui generis Organstreitigkeitenről van szó, amelyben a tagállam uniós jog átültetésével és alkalmazásával megbízott közhatalmi egysége, vagyis a tényleges szabályozó, nem (csak) az uniós jogszabály (egy másik) címzettje próbál hangot adni az elégedetlenségének. Következésképpen fogalmilag téves a nem privilegizált felperesek kereshetőségi jogával kapcsolatos korlátozó jellegű ítélkezési gyakorlatnak az ilyen egységekre történő mechanikus és formális alkalmazása.
136.
Összefoglalva: egy igencsak közismert szociális elméleti munka fogalmainak kismértékű extrapolációja esetén: ha lojalitásra (vagy valójában elkötelezettségre) van szükség, ennek hangot kell adni vagy valószínűsíthetően meg kell vizsgálni a távozás lehetőségét. (
87
)
2. A közvetlen és személyes érintettség, valamint a forgalomirányítás művészete
137.
Végezetül rátérek az uniós bíróságokhoz fordulás általános helyzetére. A legkevésbé sem utalok arra, hogy a közvetlen és személyes érintettség kategóriáit radikálisan újra kellene értelmezni, és hogy az ajtók hirtelen kinyílnának. Ugyanis számos jogrendszer, köztük a tagállamok jogrendszerei is bizonyos feltételeket írnak elő, amelyek alapján bizonyítani kell a magánszemélyek érintettségét ahhoz, hogy általánosan alkalmazandó jogszabályokat támadhassanak meg.
138.
A szóban forgó szabályok túlzottan szigorú értelmezésének és alkalmazásának tendenciája azonban aggodalomra ad okot, különösen a – legalábbis egyes ilyen aggályok mérséklését célzó – Lisszaboni Szerződés elfogadását követő tíz évvel. Az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlatának, különösen a Törvényszék több végzésének kritikus értelmezése esetén meglepő az a buzgóság és kreativitás, amellyel az uniós bíróságok feltárják a közvetlen érintettség vagy akár az eljáráshoz fűződő érdek hiányát. A jelen fellebbezés további példája ennek az átfogó megközelítésnek és szellemiségnek. Ez a következő kérdést veti fel: ha a tagállamok régióit sem érintik azok az uniós intézkedések, amelyek végrehajtására vagy fenntartására kérik őket, akkor mégis kit érinthetnek?
139.
A hagyományos válasz természetesen az volt, hogy az uniós jogrend teljes jogorvoslati és eljárási rendszert biztosít. Az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésén alapuló kereshetőségi jog hiánya tehát nem akadályozza meg a nemzeti bíróságokat abban, hogy az ügyet előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése révén végső soron a Bíróság elé terjesszék. (
88
)
140.
Nem ismétlem meg az arra vonatkozó érveket, hogy ez fogalmilag miért nem teljesen indokolt. (
89
) Egyes olyan ügyeket sem emelek ki, amelyekben ez a dogma rendszerint helytelennek bizonyul. Hasonlóképpen, nem kívánok újból vitába szállni a kettős mércéről, és arról, hogy az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének említett értelmezése hogyan felel meg a bírósághoz fordulás Charta 47. cikke szerinti jogának és a hatékony bírói jogvédelem EUSZ 19. cikk (1) bekezdésében szereplő elvének.
141.
Ehelyett csak két olyan strukturális kérdéssel zárom, amelyek a közvetlen és személyes érintettség kritériumának nyitottabb értelmezését támogatják legalábbis az atipikus nem privilegizált felperesek egyes, a jelen ügyhöz hasonló ügyekben szereplő régiókhoz hasonló kategóriái esetén.
142.
Először is, megújult az uniós bíróságok felépítése. A 2000‑es évek elején talán jó megoldásnak bizonyult a közvetlen hozzáférés ítélkezési gyakorlat általi korlátozása, ugyanakkor – az előzetes döntéshozatali eljárás révén – a közvetett hozzáférés nagyvonalú megengedése. Az uniós bíróságok felépítésének közel 20 évvel későbbi radikális megváltoztatását követően (
90
) szükségszerűen torlódáshoz és a forgalom minőségének nyilvánvaló csökkenéséhez vezet az ahhoz való ragaszkodás, hogy a hatáskörrel rendelkező ajtón keresztül továbbra is korlátozott a hozzáférés, míg a mostanra korlátozott hatáskörrel rendelkező másik ajtón keresztül ugyanezekben a kérdésekben akadálytalan a hozzáférés.
143.
Másodszor, ennek különösen az olyan összetett szabályozási és technikai jellegű kérdések esetében kellene érvényesülnie, amelyek a bizonyítékok, szakértői vélemények vagy (tudományos) adatok meglehetősen széles körben történő gyűjtését igénylik. E kategórián belül kiváló példa a bizonyos növényvédő szerek biztonságosságának kérdése. Nem lenne‑e jobb, ha a fellebbezés Bírósághoz történő esetleges benyújtását megelőzően e kérdés érdemét először mélységeiben az elsőfokú bíróság, vagyis a Törvényszék vizsgálná az összes gyűjtött bizonyíték és adat alapján, valamint az érintett beavatkozó felek meghallgatásával? Nem lenne‑e ez jobb megoldás ahelyett, hogy előzetes döntéshozatali eljárások keretében kelljen szembesülni az ehhez hasonló olyan kérdésekkel, amelyek végső soron uniós szabályozási intézkedések érvényességére vonatkoznak?
144.
A teljeskörűen működőképes alternatív fórum előzetes döntéshozatal iránti kérelem formájában megjelenő általános dogmája éppen az ilyen összetett ügyekben ütközik komoly nehézségekbe. Felidézhető, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárásban nem gyűjt bizonyítékot, gyakorlatilag soha nem hallgat meg szakértőt tanúként és a tényállás megállapítása (vagy az ilyen összetett technikai jellegű kérdésekben igen gyakran inkább annak meg nem állapítása) kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladatát képezi. Mivel korlátozott a lehetséges beavatkozó felek száma, a Bíróság gyakran a beavatkozó felektől vagy a kérdést előterjesztő bíróságtól származó csekély mennyiségű adat alapján bírál el határozottan tudományos és ténybeli kérdéseket.
145.
Vajon nem lenne ezért észszerűbb lehetővé tenni, hogy az ehhez hasonló ügyek tárgyalását a Törvényszék kezdje meg a szükséges bizonyítékok és ismeretek megfelelő gyűjtése és tárgyalása mellett ahelyett, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelem révén közvetett módon nyitnák meg a glifozát kérdését? (
91
) A szakismeret és az érv szükséges mélységének kérdésén túl a hozzáférés és a legitimitás tágabb kérdése is felmerül: hogyan fordulhatna elő, hogy a környezetvédelmi kérdésekben hatáskörrel rendelkező valamely régió ne legyen jogosult megtámadni a glifozátok uniós engedélyezését, amennyiben az üzlethelyiségek kirakatát és kijelzőit megrongáló magánszemélyek ténylegesen mindkettővel, vagyis eljáráshoz fűződő érdekkel és kereshetőségi joggal is rendelkeznek? (
92
)
146.
Természetesen két különböző típusú eljárásról van szó. Ugyanakkor pontosan ez a tágabb, a Bíróság előtt zajló eljárástípusok egymásra hatását és a Bírósághoz fordulást magában foglaló keret az, ami problematikus. Vajon az minősül‑e a Brüsszel fővárosi régió számára a legjobb megoldásnak, hogy a Törvényszék előtti keresetindítás helyett (természetesen teljes mértékben hipotetikusan) arra utasítja néhány munkavállalóját, hogy Brüsszelben rongáljanak meg néhány üzletet? (
93
)
147.
Végezetül, az e részben felhozott két általános kérdés összekapcsolásával annak megvárása helyett, hogy felmerüljön az EUMSZ 256. cikk (3) bekezdésében előirányzott jogosultság, amely az összetettsége miatt a közvetlen jövőben valószínűleg nem jön létre, (
94
) a rövid és középtávú alternatívát legalábbis egyes, a jelen ügyben szereplőkhöz hasonló nem privilegizált kérelmezőket illetően az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében meghatározott kritériumok észszerűbb értelmezése révén a jelen eljárásbelihez hasonló ügyek Törvényszék elé utalása képezi.
D.
Az értékelésből levont következtetésekről: a jelen ügy elbírálása
148.
Arra a következtetésre jutottam, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg a kereset elfogadhatatlanságát amiatt, hogy a fellebbező nem volt közvetlenül érintett. Amennyiben a Bíróság ugyanerre a következtetésre jut, meg kell vizsgálnia, hogy teljesül‑e a fellebbező kereshetőségi jogának az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése szerinti többi feltétele. Amennyiben ugyanis nem teljesül a kereshetőségi jog említett rendelkezésben meghatározott többi feltétele, a megtámadott végzést fent kell tartani, a fellebbezést pedig el kell utasítani akkor is, ha a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot. (
95
)
1. A kereset elfogadhatósága
149.
A fellebbező azzal érvel, hogy a megtámadott rendelet őt közvetlenül és személyében is érintette. Ezenfelül előadja, hogy a megtámadott rendelet olyan rendeleti jellegű jogi aktusnak minősült, amely nem vont maga után végrehajtási intézkedéseket. Maga a Bizottság mindkét érvet vitatja.
150.
E két helyzetre egymást követően térek ki.
a) Közvetlen és személyes érintettséget eredményező jogi aktus
151.
Már emlékeztettem arra az ítélkezési gyakorlatra, amelynek értelmében a regionális vagy helyi egységeket – mind közvetlenül, mind pedig személyükben – abban az esetben érinti valamely uniós jogi aktus, ha az olyan hatáskört biztosít a számukra, amelyet az érintett tagállam nemzeti alkotmányos rendszerének keretein belül önállóan gyakorolnak, és az uniós jogi aktus megakadályozza ezeket az egységeket a szóban forgó hatáskör saját belátásuk szerinti gyakorlásában (a Vlaams Gewest teszt). (
96
)
152.
Azt is kifejtettem már, hogy a jelen ügyben miért tűnik teljesítettnek ez a teszt. Ezt követően kiemeltem, hogy a fellebbező előjogaira gyakorolt hatás hogyan származik automatikusan a megtámadott rendeletből. (
97
)
153.
Amennyiben ez nem elegendő a Vlaams Gewest teszt teljesítéséhez – aminek álláspontom szerint elegendőnek kellene lennie –, az egyetlen fennmaradó kérdés az, hogy a megtámadott rendelet hogyan változtatja meg a fellebbező jogi helyzetét ez utóbbi sajátos helyzete miatt (azaz a személyes érintettség kritériuma).
154.
A belgiumi régióknak a növényvédő szerek saját területükön való használatának szabályozására biztosított hatáskör nyilvánvalóan a belga alkotmányos rend sajátossága. A helyzet ettől eltér más tagállamokban (legalábbis néhányban). A többi tagállamban nem minden régió vagy más helyi egység rendelkezik hasonlóan önálló hatáskörrel. A növényvédő szerek saját területükön történő használatának szabályozására hatáskörrel rendelkező regionális vagy helyi egységek a (jogi) személyek zárt, előre meghatározott és természetesen meglehetősen kis létszámú csoportját alkotják.
155.
Ugyanez a logika érvényesül a megtámadott rendelet által a fellebbező helyzetére gyakorolt más típusú joghatásokat illetően. Közelebbről: a fellebbező jogi helyzetén az is változtat, hogy a megtámadott rendelet társaságok vagy magánszemélyek (többek között a hatóanyag gyártói és azok szövetségei, valamint az engedélyek jogosultjai) számára biztosít bizonyos jogokat. Például az engedélyek jogosultjai, akik az engedélyük meghosszabbítását kérelmezik, jogosultak arra, hogy a hatóság 12 hónapon belül döntést hozzon, és hogy szükség esetén ezen időszak alatt az engedélyei érvényesek maradjanak. (
98
) Ezeket a jogokat nyilvánvalóan érvényesíteni lehet az illetékes belga hatóságoknál, amelyek a többi tagállam hatóságaitól eltérően magukban foglalják a regionális hatóságokat is azok növényvédő szerek szabályozásával kapcsolatos sajátos hatásköre miatt.
156.
Ezenfelül a megtámadott rendelet eljárásjogi kötelezettséggel is ró a fellebbezőre nézve. A szövetségi kormány nem dönthet anélkül, hogy meghallgatná a jóváhagyási bizottságot, amelynek a fellebbező is tagja. Ismételten csak Belgium alkotmányos felépítéséből következik az, hogy a Brüsszel fővárosi régió hatóságai kötelesek – többek között – nyomon követést végezni, megvizsgálni a releváns iratokat és részt venni a döntéshozatali eljárásokban.
157.
Amennyiben e struktúra és logika egészét a jogszabályok címzettjei helyett – akik vonatkozásában a jogszabályt kidolgozták –valójában a szabályozókra kell alkalmazni, (
99
) ezek a körülmények egyenként és együttesen (még inkább) egyértelműen megkülönböztetik a fellebbezőt az Unión belüli minden más olyan regionális vagy helyi hatóságtól, amely csak közvetetten lehet érintett, ha azzal bízzák meg, hogy ügyeljen a saját polgárainak általános jóllétére, illetve saját területének integritására. E körülmények még inkább megkülönböztetik a fellebbezőt a más olyan jogi vagy természetes személyektől, amelyek a környezetvédelem területén végzik a tevékenységüket, vagy akiket (például a hatóanyagnak kitett polgárokat) érinthet a megtámadott rendelet.
158.
Ennek megfelelően arra az álláspontra helyezkedem, hogy a fellebbezőt a megtámadott rendelet mind közvetlenül, mind pedig személyében érinti, következésképpen az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése alapján jogosult megtámadni a megtámadott rendeletet. Ezt követően a teljesség kedvéért azt is megvizsgálom, hogy a fellebbező rendelkezik‑e kereshetőségi joggal az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik részében előirányzott helyzetben.
b) Végrehajtási intézkedéseket maga után nem vonó rendeleti jellegű jogi aktus
159.
Először is, meglehetősen egyértelmű, hogy a megtámadott rendelet az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében vett „rendeleti jellegű jogi aktus”.
160.
Az ítélkezési gyakorlat szerint e fogalom „kiterjed minden általános hatályú nem jogalkotási aktusra”. (
100
) A megtámadott rendelet egyértelműen teljesíti ezt a követelményt. Nem jogalkotási aktus, hanem az EUMSZ 291. cikk értelmében vett és a Bizottság által az 1107/2009 rendelet végrehajtása céljából elfogadott végrehajtási jogi aktus. A megtámadott rendelet továbbá objektíve meghatározott esetekre vonatkozik, valamint általános és absztrakt módon meghatározható személycsoporttal szemben fejt ki joghatást. (
101
)
161.
Másodszor, álláspontom szerint továbbá a megtámadott rendelet nem „von maga után” az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében vett „végrehajtási intézkedéseket”.
162.
A Bíróság egyértelművé tette, hogy a keresetet indító személy helyzete és a kereset tárgya alapján kell elbírálni azt a kérdést, hogy valamely rendeleti jellegű jogi aktus maga után von‑e végrehajtási intézkedéseket. (
102
) Következésképpen lényegtelen, hogy a szóban forgó jogi aktus más személyekre tekintettel (
103
) von‑e maga után végrehajtási intézkedéseket, és hogy a megtámadott jogi aktus felperes által nem vitatott más részei maguk után vonnak‑e végrehajtási intézkedéseket. (
104
) Ebben az összefüggésben az a kulcsfontosságú, hogy a felperes pozícióját megváltoztató konkrét joghatások a megtámadott uniós jogi aktus vagy az Unió, illetve a szóban forgó tagállam által elfogadott más jogi aktus révén valósulnak meg vele szemben. (
105
)
163.
A fentiek alapján, valamint a felperes helyzetére és a jelen eljárás tárgyára tekintettel a megtámadott rendelet nem von maga után az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik része értelmében vett végrehajtási intézkedéseket. Ahogyan azt a jelen indítványban ismételten említettem, a fellebbező nem vitat egyetlen olyan konkrét engedélyt sem, amely egy vagy több glifozáttartalmú termék esetében adható (vagy hosszabbítható) meg. A fellebbező az 1107/2009 rendelet 4. cikkének (2) és (3) bekezdése alapján vitatja a hatóanyag biztonságosságát, amely kérdést a megtámadott rendelet véglegesen rendez. E tekintetben nincs szükség végrehajtási intézkedésre, és ilyenről nem is rendelkeztek.
164.
A fent említett ítélkezési gyakorlat alapján nem bír relevanciával az, hogy a megtámadott rendelet végrehajtását célzó intézkedéseket más személyek (például az engedélyek jogosultjai és a glifozátgyártók) tekintetében vagy a megtámadott rendelet más aspektusai (különösen a glifozáttartalmú szerek biztonságossága) vonatkozásában kell elfogadni.
165.
A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Azzal érvel, hogy a közelmúltbeli ítélkezési gyakorlat a „nem von maga után végrehajtási intézkedéseket” kifejezés rendkívül szigorú értelmezését támasztja alá.
166.
Egyetértek a Bizottság kiindulópontjával, a Bizottság által említett ítélkezési gyakorlatot azonban nem ugyanúgy értelmezem, így nem értek egyet azokkal a következtetésekkel, amelyeket abból a Bizottság a jelen ügyre tekintettel von le.
167.
Először is egyetértek azzal, hogy az a feltétel, amelynek értelmében a megtámadott jogi aktus nem „vonhat maga után végrehajtási intézkedéseket”, nem téveszthető össze a „közvetlen érintettség” feltételével. (
106
) A két feltétel ugyanis azonos célt szolgál: az uniós bíróságok előtti szükségtelen jogvita elkerülését, ezzel egy időben pedig hatékony bírói jogvédelem biztosítását a valamely uniós intézkedéssel közvetlenül érintett valamennyi személy számára. (
107
) Azok terjedelme és jelentése mindenesetre nem azonos.
168.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az „amelyek nem vonnak maguk után végrehajtási intézkedéseket” kifejezést e rendelkezés célja tükrében kell értelmezni, amely – amint az a keletkezésének körülményeiből is kitűnik – annak biztosítására irányul, hogy a magánszemélyeknek ne kelljen jogsértést elkövetniük azért, hogy bírósághoz fordulhassanak. Amennyiben a rendeleti jellegű jogi aktus közvetlen hatást gyakorol valamely természetes vagy jogi személy jogi helyzetére anélkül, hogy végrehajtási intézkedések meghozatalát írná elő, ez a szóban forgó személyt megfosztja a hatékony bírói jogvédelemtől, amennyiben nem áll rendelkezésére az uniós bíróság előtti közvetlen jogorvoslati út ahhoz, hogy a szóban forgó rendeleti jellegű jogi aktus jogszerűségét kétségbe vonhassa. Végrehajtási intézkedések hiányában ugyanis valamely természetes vagy jogi személy – még abban az esetben is, ha az őt közvetlenül érintené – csak azután kérhetné e jogi aktus bírósági felülvizsgálatát, ha megsértette az abban szereplő rendelkezéseket azért, hogy a nemzeti bíróságok előtt ellene indított eljárásban hivatkozhasson e jogi aktus jogellenességére. (
108
)
169.
Abban is egyetértek a Bizottsággal, hogy e két fogalom között a fő különbség a következő: a közvetlen érintettség esetével ellentétben az uniós jogi aktus végrehajtási intézkedéseinek puszta megléte – még akkor is, ha ezek az intézkedések tisztán mechanikus jellegűek és az uniós jogi aktusok címzettjeinek e tekintetben nem marad mérlegelési mozgástere – elegendő annak megállapításához, hogy nem teljesül az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik része szerinti feltétel. (
109
) Másképpen megfogalmazva: az uniós jogi aktusnak önmagában is ki kell váltania a panasz tárgyát képező jogi hatásokat. (
110
) Ennek megfelelően a végrehajtási intézkedések hiányával kapcsolatos feltétel a közvetlen érintettség feltételének logikáját követi, azonban e feltételt némileg szigorúbbá teszi. (
111
)
170.
Az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik részében szereplő feltétel alkalmazására vonatkozó alkotmányos döntést valószínűsíthetően annak kiegyensúlyozása indokolta, hogy i. az uniós bíróságok előtt indított közvetlen kereset elfogadhatóvá válik az összes általános hatályú (vagyis potenciálisan a magánszemélyeket igen nagy számban érintő) jogi aktussal szemben, és ii. a kereshetőségi jog kiterjed minden olyan személyre, akit e jogi aktusok közvetlenül érintenek (mivel ezekben a helyzetekben mellőzték a személyes érintettség feltételét). Az uniós bíróságok előtti actio popularis elkerülésének szükségessége tehát arra késztette a Lisszaboni Szerződés megszövegezőit, hogy szigorítsák azt a követelményt, amely szerint a valamely felperes által megtámadott jogi aktus joghatásai pontosan és közvetlenül a megtámadott uniós jogi aktusból eredjenek.
171.
E feltétel azonban most nem állítható a feje tetejére és értelmezhető (át) akként, hogy az valójában a korábbinál is csekélyebb mértékben biztosítja a hozzáférést, így megfosztja tartalmától a Szerződés a kifejezett módosítását. Ez ellentétes lenne az uniós alkotmányozó hatalom egyértelmű szándékával. (
112
)
172.
Ennélfogva nem értek egyet a Bíróság közelmúltbeli ítélkezési gyakorlatának a Bizottság által követett értelmezésével. Ehelyett teljes mértékben egyetértek Cruz Villalón főtanácsnok álláspontjával, aki azzal érvelt, hogy a „nem érdemi vagy járulékos intézkedések” nem minősülhetnek végrehajtási intézkedéseknek. Az uniós bíróságoknak inkább azt kellene megvizsgálniuk, hogy a megtámadott jogi aktus a céljára, tartalmára és a felperes jogi helyzetére gyakorolt hatásaira tekintettel „önmagában is teljes mértékben működőképes‑e”. (
113
)
173.
Úgy hiszem, az ítélkezési gyakorlat nagyban ezt az álláspontot tükrözi. A Bíróság egyértelművé tette, hogy lényegtelen, hogy a szóban forgó megtámadott jogi aktus más személyekre tekintettel maga után von‑e végrehajtási intézkedéseket, és hogy a megtámadott jogi aktus felperes által nem vitatott többi része maga után von‑e végrehajtási intézkedéseket. (
114
) Ezenfelül a Bíróság a Montessori ítéletben megállapította, hogy a felperes az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik része alapján kereshetőségi joggal rendelkezik – amennyiben nem várható el tőle, hogy életszerűtlen jogvitát indítson az olyan nemzeti jogi aktusok megtámadása céljából, amelyek jogsértés hiányában soha nem jöttek volna létre –, ezáltal az alapul szolgáló uniós jogi aktus érvényességével kapcsolatos előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen elő. (
115
)
174.
A Törvényszék több közelmúltbeli ügyben ugyanezt a logikát követte. A Törvényszék a Gazprom Neft ítéletben megállapította, hogy mesterséges, illetve túlzó lenne valamely gazdasági szereplő számára előírni azt, hogy végrehajtási jogi aktust kérjen pusztán azzal a céllal, hogy utóbbit a nemzeti bíróságok előtt vitathassa, amikor egyértelmű, hogy e kérelem eredménye szükségszerűen az elutasítás lesz, mivel azt nem a szokásos módon nyújtották be. (
116
) Ezenfelül a Törvényszék a Tilly‑Sabco ítéletben és a Doux ítéletben megállapította, hogy az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik része értelmében csak azok az intézkedések képezhetnek végrehajtási intézkedéseket, amelyeket szokásos esetben uniós vagy nemzeti hatóságok hoznak meg. Ha szokásos esetben az uniós és nemzeti hatóságok nem hoznak semmilyen intézkedést a rendeleti jellegű jogi aktus végrehajtására és a felperes tekintetében a jogkövetkezmények konkretizálására, akkor e rendeleti jellegű jogi aktus nem von maga után végrehajtási intézkedéseket. (
117
)
175.
Összefoglalva: az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik részét azért iktatták be a Szerződésbe, hogy megszüntesse a bírósági jogorvoslatok rendszerében fennálló joghézagot minden olyan ügyben, amelyben az uniós jogi aktusok közvetett (vagyis előzetes döntéshozatali eljárás révén történő) felülvizsgálata i. lehetetlen, mivel az uniós jogi aktus önmagát hajtja végre (mint a Microban ügyben (
118
)) vagy ii. tisztán életszerűtlen és észszerűtlen, mivel nem léteznek végrehajtási intézkedések a felperes vonatkozásában (például a Montessori, a Gazprom, a Tilly‑Sabco és a Doux ügyben (
119
)), és/vagy a felperes által vitatott joghatások tekintetében (a Telefónica ügyben (
120
) előirányzott helyzet).
176.
A jelen ügy lényegében (azzal a megállapítással kapcsolatban, hogy a glifozát biztonságossága tekintetében nem létezik végrehajtási intézkedés) az előző pontban bemutatott első csoportba vagy mindenesetre a második csoportba tartozik (a fellebbezőnek mesterségesen vitatnia kell a szövetség ezzel összefüggésben elfogadott valamely határozatát ahhoz, hogy a nemzeti eljárásban felhozhassa a megtámadott rendelet érvényességének kérdést, azt remélve, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján e kérdésben előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjeszt elő).
177.
Ezen indokok alapján arra az álláspontra helyezkedem, hogy a fellebbező az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének harmadik része alapján is jogosult megtámadni a megtámadott rendeletet: a megtámadott rendelet olyan rendeleti jellegű jogi aktus, amely nem von maga után végrehajtási intézkedést.
E.
Az ügy visszautalása a Törvényszék elé
178.
A kereset elfogadhatóságának megállapítását követően, és mivel a keresetet első fokon érdemben nem bírálták el, az ügyet az Európai Unió Bírósága alapokmányának 61. cikke alapján vissza kell utalni a Törvényszék elé, és a költségviselésről jelenleg nem kell határozni.
179.
Ugyanakkor úgy vélem, hogy a Bíróság rendelkezésére áll minden ahhoz szükséges anyag, hogy a Bizottság által első fokon felhozott elfogadhatatlansági kifogást elutasító határozatot tudjon hozni. A hatékonyság és pergazdaságosság érdekében azt javaslom, hogy a Bíróság ekként járjon el.
V. Végkövetkeztetés
180.
Azt javaslom, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a 2019. február 28‑iRégion de Bruxelles‑Capitale kontra Bizottság végzést (T‑178/18, nem tették közzé, EU:T:2019:130);
–
állapítsa meg a fellebbező megsemmisítés iránti keresetének elfogadhatóságát;
–
az ügyet érdemi határozathozatal céljából utalja vissza a Törvényszék elé;
–
a költségekről jelenleg ne határozzon.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A glifozát hatóanyagnak a növényvédő szerek forgalomba hozataláról szóló 1107/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet szerinti jóváhagyása meghosszabbításáról, továbbá az 540/2011/EU bizottsági végrehajtási rendelet mellékletének módosításáról szóló, 2017. december 12‑i végrehajtási rendelet (HL 2017. L 333., 10. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet).
(
3
)	2019. február 28‑iRégion de Bruxelles‑Capitale kontra Bizottság végzés (T‑178/18, nem tették közzé, EU:T:2019:130; a továbbiakban: megtámadott végzés).
(
4
)	HL 2005. L 124., 1. o.
(
5
)	HL 2001. L 304., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 34. kötet, 182. o.
(
6
)	HL 1991. L 230., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 11. kötet, 332. o.
(
7
)	HL 2009. L 309., 1. o.
(
8
)	HL 2011. L 153., 1. o.; helyesbítés: HL 2012. L 26., 38. o.
(
9
)	Az 540/2011/EU végrehajtási rendeletnek […] a glifozát […] hatóanyagok jóváhagyási időtartamának meghosszabbítása tekintetében történő módosításáról szóló, 2015. október 20‑i (EU) 2015/1885 bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2015. L 276., 48. o.) és az 540/2011/EU végrehajtási rendeletnek a glifozát hatóanyag jóváhagyása érvényességének meghosszabbítása tekintetében történő módosításáról szóló, 2016. június 29‑i (EU) 2016/1056 bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2016. L 173., 52. o.).
(
10
)	Moniteur Belge, 1980. augusztus 15., 9434. o.
(
11
)	Moniteur Belge, 1994. május 11., 12504. o.
(
12
)	Moniteur Belge, 2013. június 21., 40062. o.
(
13
)	HL 2009. L 309., 71. o; helyesbítés: HL 2010. L 161., 11. o.
(
14
)	Moniteur Belge, 2016. december 2., 79492. o.
(
15
)	Lásd e tekintetben: 1990. november 6‑iWeddel kontra Bizottság ítélet (C‑354/87, EU:C:1990:371, 23. pont); 2002. szeptember 10‑iJapan Tobacco és JT International kontra Parlament és Tanács végzés (T‑223/01, EU:T:2002:205, 50. pont). Tudományos vitáért lásd például: Barents, R., Remedies and Procedures before the EU Courts, Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2016, 238. o. Ezzel ellentétben az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése alapján nem releváns az uniós jogi aktusok által a felperes jogilag nem védett érdekeire gyakorolt hatás; lásd például: 2004. június 29‑iFront national kontra Parlament ítélet (C‑486/01 P, EU:C:2004:394, 35. és 36. pont).
(
16
)	2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Kiemelés tőlem.
(
17
)	Lásd például: 2019. november 5‑iEKB és társai kontra Trasta Komercbanka és társai ítélet (C‑663/17 P, C‑665/17 P, és C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 103. pont); 2004. június 29‑iFront national kontra Parlament ítélet (C‑486/01 P, EU:C:2004:394, 34. pont).
(
18
)	Lásd e tekintetben: 1995. április 27‑iCCE Vittel kontra Bizottság ítélet (T‑12/93, EU:T:1995:78, 58. pont). A jogtudományban lásd például: Schermers, H. G., Waelbroeck, D., Judicial Protection in the European Union, 6. kiadás, Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2001, 914. o.; Albors Llorens, A., Private Parties in European Community Law: Challenging Community Measures, Clarendon Press, Oxford, 1996, 73. o; Mariatte, F., Ritleng, D., Contentieux de l'union européenne 1: Annulation. Exception
d'illégalité, Lamy, Paris, 2010, 179. o.
(
19
)	Lásd például: 1998. május 5‑iGlencore Grain kontra Bizottság ítélet (C‑404/96 P, EU:C:1998:196, 38–54. pont).
(
20
)	Lásd: 2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 50. pont); 2020. március 10‑iIFSUA kontra Tanács ítélet (T‑251/18, EU:T:2020:89, 51. pont).
(
21
)	Lásd e tekintetben: 1994. március 24‑iAir France kontra Bizottság ítélet (T‑3/93, EU:T:1994:36, 80. pont); 2003. április 3‑iRoyal Philips Electronics kontra Bizottság ítélet (T‑119/02, EU:T:2003:101, 284. és 285. pont).
(
22
)	Lásd e tekintetben: 2015. április 30‑iHitachi Chemical Europe és társai kontra ECHA ítélet (T‑135/13, EU:T:2015:253, 29–38. pont).
(
23
)	Lásd többek között: 2009. szeptember 17‑iBizottság kontra Koninklijke FrieslandCampina ítélet (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, 49. pont).
(
24
)	Lásd: 1990. november 6‑iWeddel kontra Bizottság ítélet (C‑354/87, EU:C:1990:371, 19. pont).
(
25
)	Lásd e tekintetben: 2008. március 13‑iBizottság kontra Infront WM ítélet (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 62. pont).
(
26
)	Lásd: 1971. május 13‑iInternational Fruit Company és társai kontra Bizottság ítélet (41/70–44/70, EU:C:1971:53, 23–26. pont).
(
27
)	Lásd e tekintetben: 2000. szeptember 26‑iStarway kontra Tanács ítélet (T‑80/97, EU:T:2000:216, 61–65. pont); 2009. július 1‑jei ISD Polska és társai ítélet (T‑273/06 és T‑297/06, EU:T:2009:233, 68. pont).
(
28
)	Lásd e tekintetben: 1994. június 29‑iFiskano kontra Bizottság ítélet (C‑135/92, EU:C:1994:267, 27. pont).
(
29
)	Lásd e tekintetben: 2011. október 25‑iMicroban International és Microban (Europe) kontra Bizottság ítélet (T‑262/10, EU:T:2011:623, 29. pont).
(
30
)	2003. április 3‑iRoyal Philips Electronics kontra Bizottság ítélet (T‑119/02, EU:T:2003:101, 276. pont).
(
31
)	Uo., 277–281. pont.
(
32
)	Lásd e tekintetben: 2009. szeptember 10‑iBizottság kontra Ente per le Ville vesuviane és Ente per le Ville vesuviane kontra Bizottság ítélet (C‑445/07 P és C‑455/07 P, EU:C:2009:52, 46. pont); 1998. május 5‑iDreyfus kontra Bizottság ítélet (C‑386/96 P, EU:C:1998:193, 44. pont); 1985. január 17‑iPiraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ítélet (11/82, EU:C:1985:18, 8–10. pont). Kiemelés tőlem.
(
33
)	Lásd e tekintetben: 1971. november 23‑iBock kontra Bizottság ítélet (62/70, EU:C:1971:108, 6–8. pont); 1998. március 31‑iFranciaország és társai kontra Bizottság ítélet (C‑68/94 és C‑30/95, EU:C:1998:148, 51. pont).
(
34
)	2002. szeptember 10‑iJapan Tobacco és JT International kontra Parlament és Tanács végzés (T‑223/01, EU:T:2002:205, 46. pont). Kiemelés tőlem.
(
35
)	1979. március 29‑iNTN Toyo Bearing kontra Tanács végzés (113/77 R, EU:C:1979:91, 11. és 12. pont). Végső soron nem lehet az uniós bíróságok feladata a nemzeti eljárásjog vizsgálata és értelmezése annak meghatározása érdekében, hogy esetleg más jogorvoslatok is állhatnak a felperes rendelkezésére a nemzeti jog alapján számára biztosított jogok érvényesítésére; lásd: 2016. június 9‑iMarquis Energy kontra Tanács ítélet (T‑277/13, nem tették közzé, EU:T:2016:343, 108. pont); 2013. június 6‑iT & L Sugars és Sidul Açúcares kontra Bizottság ítélet (T‑279/11, EU:T:2013:299, 70–72. pont).
(
36
)	Lásd e tekintetben: 2008. március 13‑iBizottság kontra Infront WM ítélet (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 49–52. pont); 2005. december 15‑iInfront WM kontra Bizottság ítélet (T‑33/01, EU:T:2005:461, 133–135. pont, 138. és azt követő pontok); 2011. október 25‑iMicroban International és Microban (Europe) kontra Bizottság ítélet (T‑262/10, EU:T:2011:623, 28. pont).
(
37
)	Lásd e tekintetben: 2006. május 2‑iRegione Siciliana kontra Bizottság ítélet (C‑417/04 P, EU:C:2006:282, 24. pont).
(
38
)	1998. április 30‑iVlaams Gewest kontra Bizottság ítélet (T‑214/95, EU:T:1998:77, 29. pont).
(
39
)	2002. október 23‑iDiputación Foral de Guipúzcoa kontra Bizottság ítélet (T‑269/99, T‑271/99 és T‑272/99, EU:T:2002:258, 41. pont).
(
40
)	1999. december 15‑iFreistaat Sachsen és társai kontra Bizottság ítélet (T‑132/96 és T‑143/96, EU:T:1999:326, 89–90. pont). Hasonlóképpen: 2005. október 5‑iLand Oberösterreich kontra Bizottság ítélet (T‑366/03 és T‑235/04, EU:T:2005:347, 29. pont).
(
41
)	1999. június 15‑iRegione Autonoma Friuli‑Venezia Giulia kontra Bizottság ítélet (T‑288/97, EU:T:1999:125, 32. pont).
(
42
)	2000. február 10‑iNederlandse Antillen kontra Bizottság ítélet (T‑32/98 és T‑41/98, EU:T:2000:36, 60. és 61. pont).
(
43
)	Hasonlóképpen: Barents, R., i. m., 275. o.; Lenaerts, K., Maselis, I., Gutman, K., EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford, 2014, 330. o.; Lenaerts, K., Cambien, N., „Regions and the European Courts: Giving Shape to the Regional Dimension of Member State”, European Law Review, 2010, 35. kötet, 609–635. o.
(
44
)	Ami csak a szóban forgó teszt átlagos magánszemély felperesre történő alkalmazását követően látható. Például bármely társaság hivatkozhatna arra, hogy egy adott uniós jogszabály miatt nem gyakorolhatja saját belátása szerint a közvetlenül a nemzeti jog alapján számára biztosított jogköreit. Nem köthet szerződést, nem kereskedhet, illetve vállalkozhat úgy, ahogyan azt egyébként tenné. Ezek az állítások azonban az átlagos nem privilegizált felperesek esetében távolról sem teljesítenék e felperesek tekintetében a közvetlen és személyes érintettség feltételeit.
(
45
)	Lásd: 2006. szeptember 19‑iBenkö és társai kontra Bizottság ítélet (T‑122/05, EU:T:2006:262 64. pont).
(
46
)	Lásd még: Van Nuffel, P., „What’s in a Member State? Central and Decentralised Authorities before the Community Courts”, Common Market Law Review, 38. kötet, 2001, 871. o., a 887. oldalon.
(
47
)	Ezt szemlélteti a 2006. május 2‑iRegione Siciliana kontra Bizottság ítélet (C‑417/04 P, EU:C:2006:282). A Bíróság ebben az ítéletben megállapította, hogy a tartományt közvetlenül nem érinti az a bizottsági határozat, amely visszavonta az Európai Regionális Fejlesztési Alapból (ERFA) egy szicíliai projektnek nyújtott támogatást amiatt, hogy nem állt fenn közvetlen kapcsolat a (hivatalosan a tagállam által nyújtott) pénzügyi támogatás és valamely regionális egység (például a Regione Siciliana) ERFA projekt végrehajtásáért felelős hatóságként történő kijelölése között. E kijelölésből nem következett az, hogy maga a régió támogatásra jogosult: a régió számára alkotmányos szinten biztosított egyes konkrét jogkörök gyakorlásának közvetlen korlátozása nem valósult meg.
(
48
)	Lásd a jelen indítvány fenti 58–62. pontját.
(
49
)	Lásd: 2019. február 28‑i ítélet, 32/2019. sz. ügy, B.16.–B.19.1. pont (a vallon régió által a növényvédő szerek saját területén való alkalmazására vonatkozó tilalomról); 2019. február 28‑i ítélet, 38/2019. sz. ügy, B.13.1–B.14. pont (a flamand régió által a saját területén elfogadott tilalomról).
(
50
)	Lásd különösen a megtámadott rendelet (17) preambulumbekezdését: „Legalább egy, glifozát hatóanyagú növényvédő szer egy vagy több reprezentatív felhasználása tekintetében megállapítást nyert, hogy az 1107/2009/EK rendelet 4. cikkében előírt jóváhagyási kritériumok teljesülnek. Ezért e jóváhagyási kritériumokat teljesítettnek kell tekinteni.”
(
51
)	Lásd különösen az 1. cikk (3) bekezdését: „E rendelet célja, hogy biztosítsa mind az emberek és állatok egészségének, mind a környezetnek a magas szintű védelmét, és hogy javítsa a belső piac működését a növényvédő szerek forgalomba hozatalára vonatkozó szabályok harmonizálásával, és ezzel egyidejűleg a mezőgazdasági termelés fokozásával”. Lásd még például a (7), (8), (10), (23), (24), (29) és más preambulumbekezdéseket. Kiemelés tőlem.
(
52
)	Az 1107/2009 rendelet kinyilvánított jogalapját nem csak a korábbi EK 95. cikk (jelenlegi EUMSZ 114. cikk – a jogszabályok közelítése a belső piacon), hanem a korábbi EK 37. cikk (2) bekezdése (jelenlegi EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése – mezőgazdaság és halászat), valamint a korábbi EK 152. cikk (4) bekezdésének b) pontja (jelenlegi EUMSZ 168. cikk (4) bekezdésének b) pontja – a népegészségügy) is képezte.
(
53
)	Lásd analógia útján például: 2017. május 11‑iDeza kontra ECHA ítélet (T‑115/15, EU:T:2017:329, 30. és 31. pont).
(
54
)	Kiemelés tőlem.
(
55
)	Az iratanyagban rendelkezésre álló információk alapján e rendelet megsemmisítése iránt két keresetet terjesztettek a belga államtanács elé. E keresetek tárgyát többek között az 1107/2009 rendelet egyes rendelkezéseinek és az EUMSZ 34., EUMSZ 35. és EUMSZ 36. cikknek az állítólagos megsértése képezi. Ezen ügyekben a felperesek (glifozát alapú szerek forgalomba hozatalában részt vevő társaságok) úgy vélik, hogy a glifozát Unió‑szerte történő jóváhagyását és az e hatóanyagot tartalmazó bizonyos növényvédő szerek belga szövetségi hatóság általi engedélyezését nem veszélyeztetheti a szóban forgó szerek Brüsszel fővárosi régió területén történő használatának teljes tilalma. Tudomásom szerint ezek az ügyek jelenleg még folyamatban vannak.
(
56
)	A fenti 49. lábjegyzetben foglaltak szerint. A belga alkotmánybíróság ezekben az ítéletekben lényegében megállapította, hogy a környezetvédelmi hatáskör magában foglalja a növényvédő szerekhez kapcsolódó kockázatok megelőzését és korlátozását szolgáló intézkedések meghozatalára vonatkozó hatáskört. Mivel a különböző régiók jogi szabályozása nem rögzíti azokat a szabványokat, amelyeket a növényvédő szereknek a forgalomba hozatalukhoz teljesíteniük kell, pusztán azok használatát szabályozza, azt úgy kell tekinteni, hogy nem határoz meg termékszabványokat. A régiók tehát hatáskörrel rendelkeznek. Az ilyen jogi szabályozás azonban nem minősülhet (de facto) a termékek engedélyezésének vagy termékszabvány előírásának. Az sértené a szövetségi lojalitást.
(
57
)	A műszaki szabványok bejelentési eljárásának keretében benyújtott észrevételekről szóló, 2018. augusztus 29‑i bizottsági közlemény (TRIS/(2018) 02325). A Bizottság ezen észrevételekben – érdekes módon – alapvetően arra az álláspontra helyezkedett, hogy a glifozát tartalmú szerek teljes körű tilalmát előíró jogi aktus ellentétes az 1107/2009 rendelet által bevezetett rendszerrel. Talán némileg meglepő, hogy a Bizottság jelen eljárás keretében felhozott érveivel arra utal, hogy az említett teljes körű területi tilalomnak nincs köze a szóban forgó rendszerhez, ezért a szóban forgó régió nem rendelkezik kereshetőségi joggal.
(
58
)	Ebben az összefüggésben érdekes lehet megjegyezni, hogy a Törvényszék következetesen megállapította, hogy az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésén alapuló eljáráshoz fűződő érdek következhet abból a valós kockázatból, hogy a felperes jogi helyzetét érinti a fennálló jogi eljárás, vagy akár abból is, hogy a jogi eljárás kockázata fennáll és jelen van azon a napon, amelyen a keresetet az uniós bíróság elé terjesztik; lásd például: 2019. március 25‑iSolwindet las Lomas kontra Bizottság végzés (T‑190/18, nem tették közzé, EU:T:2019:205, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Arra az álláspontra helyezkedem, hogy hasonló körülmények értelemszerűen bizonyos relevanciával bírhatnak annak vizsgálata esetén is, hogy az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése alapján megtámadott uniós jogi aktus személyében érinti‑e a felperest.
(
59
)	Az 1107/2009 rendelet 43. cikkének (1)–(5) bekezdése szerint a tagállamok hatóságai az engedélyt az engedély jogosultjának kérelme alapján hosszabbítják meg.
(
60
)	Kiemelés tőlem.
(
61
)	Kiemelés tőlem.
(
62
)	Lásd többek között a királyi rendelet 8. cikkét, 19. cikkét, 24. cikkének (1) bekezdését, 25. cikkét, 27. cikkének (2) bekezdését, valamint 29. cikkének (1) és (2) bekezdését.
(
63
)	Akár a parlamentről (lásd például: 1995. május 10‑iParlament kontra Tanács ítélet, C‑417/93, EU:C:1995:127, 9. pont), akár más olyan szervekről – például az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságról – volt szó, amelyek beavatkoznak a jogalkotási eljárásokba (lásd e tekintetben: 1987. július 9‑iNémetország és társai kontra Bizottság ítélet (281/85, 283/85–285/85 és 287/85, EU:C:1987:351, 37–39. pont). Ugyanezt az elvet alkalmazták azokban az ügyekben, amelyek a közigazgatási eljárásba például a versenyjog területén beavatkozó tanácsadó szervekre (lásd: 2017. szeptember 21‑iFeralpi kontra Bizottság ítélet, C‑85/15 P, EU:C:2017:709, 23–48. pont) vagy személyzeti ügyekre (lásd például: 1983. április 21‑iRagusa kontra Bizottság ítélet, 282/81, EU:C:1983:105, 18. pont) vonatkoztak.
(
64
)	A fenti 54. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében.
(
65
)	Lásd például: 2003. január 16‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑388/01, EU:C:2003:30, 26. és 27. pont).
(
66
)	1991. november 19‑iFrancovich és társai ítélet (C‑6/90 és C‑9/90, EU:C:1991:428)
(
67
)	Lásd e tekintetben: 2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet (C‑46/08, EU:C:2010:505, 69. és 70. pont).
(
68
)	Lásd: 2014. június 12‑iDigibet és Albers ítélet (C‑156/13, EU:C:2014:1756, 33. pont).
(
69
)	Lásd e tekintetben: 2016. december 21‑iRemondis ítélet (C‑51/15, EU:C:2016:985, 40. pont); 2014. június 12‑iDigibet és Albers ítélet (C‑156/13, EU:C:2014:1756, 34. pont).
(
70
)	A kifejezés forrása: Weatherhill, S., „The Challenge of the Regional Dimension in the European Union”, in: Weatherill és Bernitz (szerk.), The Role of Regions and Sub‑National Actors in Europe, Hart, Oxford, 2005, 1. o.
(
71
)	Az Uniót az engedélyek kölcsönös elismerésének elősegítése céljából olyan különböző zónákra osztották, amelyekben a mezőgazdasági, növényegészségügyi és környezeti (ezen belül éghajlati) viszonyok hasonlóknak minősülnek. Lásd különösen az 1107/2009 rendelet (29) preambulumbekezdését, 3. cikkének 17. pontját és I. mellékletét.
(
72
)	Kiemelés tőlem. Lásd még az 1107/2009 rendelet (29) preambulumbekezdését.
(
73
)	A 36. cikk (3) bekezdésének negyedik albekezdése a következőképpen rendelkezik: „A tagállamoknak lehetőséget kell biztosítaniuk az ilyen termékek engedélyezésének elutasítására vonatkozó határozat nemzeti bíróságok vagy más fellebbezési hatóságok előtti megfellebbezésére.”
(
74
)	Lásd a jelen indítvány fenti 168. pontját.
(
75
)	Lásd e tekintetben: 2008. március 13‑iBizottság kontra Infront WM ítélet (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, 51. pont); 2011. február 17‑iFIFA kontra Bizottság ítélet (T‑385/07, EU:T:2011:42, 40. és 41. pont).
(
76
)	A Megfelelőségi Bizottság jelentése, Kiegészítés, a 2011. április 14‑én elfogadott, az Európai Unió általi megfelelőségre vonatkozó ACCC/C/2008/32. számú üggyel kapcsolatos közleményével (I. rész) kapcsolatos megállapítások és ajánlások; a Megfelelési Bizottságnak az általa 2017. március 17‑én elfogadott, az Európai Unió általi megfelelőségre vonatkozó ACCC/C/2008/32. számú üggyel kapcsolatos közleményével (II. rész) kapcsolatos megállapításai és ajánlásai.
(
77
)	Lásd például: 2015. január 13‑iTanács és társai kontra Vereniging Milieudefensie és Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht ítélet (C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
78
)	2011. március 8‑iLesoochranárske zoskupenie ítélet (C‑240/09, EU:C:2011:125, 50. és 51. pont); 2018. március 15‑iNorth East Pylon Pressure Campaign és Sheehy ítélet (C‑470/16, EU:C:2018:185, 57. pont).
(
79
)	Lásd például: 2011. május 12‑iBund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein–Westfalen ítélet (C‑115/09, EU:C:2011:289).
(
80
)	Lásd például: 1974. december 4‑iVan Duyn ítélet (41/74, EU:C:1974:133, 22. pont); 2017. szeptember 6‑iIntel kontra Bizottság ítélet (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 49. pont); 2018. december 10‑iWightman és társai ítélet (C‑621/18, EU:C:2018:999, 70. és 71. pont).
(
81
)	A Tanács és Parlament kontra Bizottság és Bizottság kontra Vereniging Milieudefensie és Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht egyesített ügyek (C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2014:310, 132. pont).
(
82
)	Lásd például: 2019. október 3‑iWasserleitungsverband Nördliches Burgenland és Others ítélet (C‑197/18, EU:C:2019:824, 33. pont).
(
83
)	Különösen azokban a tagállamokban, amelyekben a közhatalom gyakorlása jogszerűségének elvét szigorúan alkalmazzák, vagyis az állam és a hatóságok kizárólag a jogszabályok alapján és azokkal összhangban járhatnak el.
(
84
)	Az EUMSZ harmadik részének XVIII. címe.
(
85
)	Lásd különösen az EUMSZ 39. cikk (2) bekezdését (közös agrárpolitika), az EUMSZ 46. cikket (belső piac), az EUMSZ 91. cikk (2) bekezdését és az EUMSZ 96. cikk (2) bekezdését (közlekedés), az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdését (állami támogatás), az EUMSZ 167. cikk (1) bekezdését (kultúra), az EUMSZ 170. cikk (2) bekezdését (transzeurópai hálózatok), valamint az EUMSZ 191. cikk (2) és (3) bekezdését (környezet).
(
86
)	A jelen indítvány fenti 58–62. pontjában foglaltak szerint.
(
87
)	Hirschman, A. O., Exit, Voice, and Loyalty: Responses to Decline in Firms, Organizations, and States, Harvard University Press, Cambridge, MA, 1970.
(
88
)	Lásd nemrégiben például: 2017. március 28‑iRosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236, 66–68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2018. március 13‑iEuropean Union Copper Task Force kontra Bizottság ítélet (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 112–114. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
89
)	Amely a Jacobs főtanácsnok Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványában (C‑50/00 P, EU:C:2002:197) előadott meggyőző érvekkel még ma is érvényes.
(
90
)	Az Európai Unió Bíróságának alapokmányáról szóló 3. jegyzőkönyv módosításáról szóló, 2015. december 16‑i, (EU, Euratom) 2015/2422 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2015. L 341., 14. o.) végrehajtását követően.
(
91
)	Lásd e tekintetben a tribunal correctionnel de Foix (foix‑i büntetőbíróság, Franciaország) előzetes döntéshozatalra utaló (valójában tömör) határozatát, amely a 2019. október 1‑jei Blaise és társai ítélethez (C‑616/17, EU:C:2019:800) vezetett. Abban az ügyben az, hogy Mathieu Blaise és más személyek és behatoltak az Ariège megyében (Franciaország) található üzletekbe, és ott glifozáttartalmú gyomirtót tartalmazó tartályokat, valamint üvegszekrényeket rongáltak meg, büntetőeljárás megindításához vezetett rongálás bűncselekménye miatt. A Bíróság ennek alapján a glifozát hatóanyag engedélyezésével összefüggésben az 1107/2009 rendelet érvényességével kapcsolatban egy sor meglehetősen összetett kérdést vizsgált meg.
(
92
)	Talán nem rögtön nyilvánvaló, hogy az 1107/2009 rendelet érvényességének felülvizsgálata milyen hatást gyakorolna a szándékos rongálás miatt folyó nemzeti büntetőeljárásokra, különösen amiatt, hogy a szóban forgó glifozáttartalmú növényvédő szerek engedélyét a Francia Köztársaság adta ki, és nyilvánvaló, hogy az közvetlenül nem valamely uniós jogi aktusból származik. Vö.: 2019. október 1‑jei Blaise és társai ítélet (C‑616/17, EU:C:2019:800, 31–39. pont).
(
93
)	E tekintetben a „senkitől sem követelhető meg, hogy a bírósághoz fordulás érdekében megsértse a jogot” Jacobs főtanácsnok már hivatkozott Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványában (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, 43. pont) megtárgyalt érve teljes és meglehetősen váratlan kört zár be.
(
94
)	Lásd az Európai Unió Bíróságának az Európai Unió Bíróságának alapokmányáról szóló 3. jegyzőkönyv módosításáról szóló (EU, Euratom) 2015/2422 európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikkének (2) bekezdése alapján benyújtott jelentésének 4–7. pontját (online elérhető: https://curia.europa.eu).
(
95
)	E tekintetben lásd például: 2017. január 26‑iMamoli Robinetteria kontra Bizottság ítélet (C‑619/13 P, EU:C:2017:50, 107. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
96
)	Lásd a fenti 58–62. pontot.
(
97
)	Lásd a fenti 65–81. pontot.
(
98
)	Az 1107/2009 rendelet 43. cikkének (6) bekezdése, amelyet részletesen tárgyaltam a fenti 83–87. pontban.
(
99
)	A fenti 129–136. pontban foglaltak szerint.
(
100
)	Lásd többek között: 2013. október 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 60. pont); 2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 28. pont).
(
101
)	Lásd például: 2017. május 11‑iDeza kontra ECHA ítélet (T‑115/15, EU:T:2017:329, 32–34. pont); 2018. március 13‑iEuropean Union Copper Task Force kontra Bizottság ítélet (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 95. pont).
(
102
)	2013. december 19‑iTelefónica kontra Bizottság ítélet (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 30. és 31. pont).
(
103
)	Lásd: 2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 63–65. pont); 2018. december 13‑iVille de Paris, Ville de Bruxelles és Ayuntamiento de Madrid kontra Bizottság ítélet (T‑339/16, T‑352/16 és T‑391/16, EU:T:2018:927, 40. pont).
(
104
)	Lásd például: 2013. december 19‑iTelefónica kontra Bizottság ítélet (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 31. pont).
(
105
)	2018. március 13‑iEuropean Union Copper Task Force kontra Bizottság ítélet (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 43. és 45. pont); 2018. október 18‑iInternacional de Productos Metálicos kontra Bizottság ítélet (C‑145/17 P, EU:C:2018:839, 56. és 57. pont).
(
106
)	2015. július 14‑iForgital Italy kontra Tanács végzés (C‑84/14 P, nem tették közzé, EU:C:2015:517, 43. pont).
(
107
)	Lásd e tekintetben: 2013. október 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 93. pont).
(
108
)	Lásd például: 2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
109
)	Lásd: 2018. március 13‑iIndustrias Químicas del Vallés kontra Bizottság ítélet (C‑244/16 P, EU:C:2018:177, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2012. június 4‑iEurofer kontra Bizottság végzés (T‑381/11, EU:T:2012:273, 59. pont).
(
110
)	Lásd e tekintetben: 2015. december 10‑iCanon Europa kontra Bizottság ítélet (C‑552/14 P, nem tették közzé, EU:C:2015:804, 48. pont).
(
111
)	2015. július 7‑iFedercoopesca és társai kontra Bizottság ítélet (T‑312/14, EU:T:2015:472, 34–37. pont).
(
112
)	Lásd különösen az Európai Konvent Elnökségének kísérő feljegyzése (CONV 734/03), 2003. május 12., 20. o.: „[…] az Elnökség javasolja a közvetlen keresetindítás feltételeinek kitágítását”. Kiemelés tőlem. Lásd még: 2018. december 13‑iVille de Paris, Ville de Bruxelles és Ayuntamiento de Madrid kontra Bizottság ítélet (T‑339/16, T‑352/16 és T‑391/16, EU:T:2018:927, 40. pont). A jogtudományban a Szerződés módosításának túlzottan szigorú értelmezésével szembeni figyelmeztetések közül lásd például: Wildemeersch, J., „Standing Requirements of Private Parties in Actions for Annulment Concerning Regulatory Acts: The State of Affairs 10 Years After the Entry into Force of the Lisbon Treaty”, in: Sarmiento és társai (szerk.), Yearbook on Procedural Law of the Court of Justice of the European Union: első kiadás, 2019, MPILux Research Paper 2020, 49–73. o., 62–64. o.; Rhimes, M., „The EU Courts stand their ground: why are the standing rules for direct actions still so restrictive?”, European Journal of Legal Studies, 9. kötet, 1. szám, 2016, 103–172. o., 116. o.
(
113
)	Cruz Villalón főtanácsnok T & L Sugars és Sidul Açúcares kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑456/13 P, EU:C:2014:2283, 32. pont). Lásd még: 2011. október 25‑iMicroban International és Microban (Europe) kontra Bizottság ítélet (T‑262/10, EU:T:2011:623, 29. pont).
(
114
)	Lásd a fenti 162–164. pontot.
(
115
)	2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 66. pont). Lásd még: Wathelet főtanácsnok ugyanezekre az ügyekre vonatkozó indítványa (EU:C:2018:229, 71. pont).
(
116
)	2018. szeptember 13‑iGazprom Neft kontra Tanács ítélet (T‑735/14 és T‑799/14, EU:T:2018:548, 102. pont).
(
117
)	2016. január 14‑iTilly‑Sabco kontra Bizottság ítélet (T‑397/13, EU:T:2016:8, 43. pont); 2016. január 14‑iDoux kontra Bizottság ítélet (T‑434/13, nem tették közzé, EU:T:2016:7, 44. pont).
(
118
)	2011. október 25‑iMicroban International és Microban (Europe) kontra Bizottság ítélet (T‑262/10, EU:T:2011:623). Lásd még: 2013. február 27‑iBloufin Touna Ellas Naftiki Etaireia és társai kontra Bizottság ítélet (T‑367/10, nem tették közzé, EU:T:2013:97); 2015. június 12‑iHealth Food Manufacturers’ Association és társai kontra Bizottság ítélet (T‑296/12, EU:T:2015:375).
(
119
)	Lásd a jelen indítvány fenti 173–174. pontját.
(
120
)	Lásd a jelen indítvány fenti 162. pontját.