Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 13. maijā (1)
Lieta C‑61/25 P
Eiropas Komisija
pret
Spānijas Karalisti
Apelācija – Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonds (ELVGF) un Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA) – No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi – Regula (ES) Nr. 1306/2013 – 93. panta 2. punkts – Savstarpēja atbilstība – II pielikums – Tiesību aktos paredzētās apsaimniekošanas prasības (SMR) 3 – Biodaudzveidība – Aizsargājamās savvaļas augu sugas – Direktīvas 92/43/EEK 6. panta 1. un
2. punkts – Lauksaimnieku pienākumu nekonkretizēšana
Ievads
1.        Šie secinājumi tiek sniegti saistībā ar Eiropas Komisijas apelācijas sūdzību, kurā lūgts atcelt 2024. gada 20. novembra spriedumu Spānija/Komisija (T‑508/22, turpmāk – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2024:855). Ar minēto spriedumu Vispārējā tiesa apmierināja Spānijas Karalistes celto prasību un atcēla Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2022/908 (2022. gada 8. jūnijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus izdevumus, kuri dalībvalstīm radušies Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) un Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) satvarā (2), ciktāl tas attiecās uz šo dalībvalsti.
2.        Šajā lēmumā Komisija no finansējuma bija
izslēgusi summu 9 968 215,15 EUR,
jo laikposmā no 2016. līdz 2017. gadam Spānijas iestādes nebija īstenojušas pārbaudes, lai pārliecinātos par aizsargājamo savvaļas augu sugu dabisko dzīvotņu aizsardzību Kastīlijā un Leonā (Spānija). Komisijas ieskatā šīs pārbaudes bija jāveic saskaņā ar savstarpējās atbilstības noteikumiem, kas paredzēti Regulā (ES) Nr. 1306/2013 (3), kurā kopējās lauksaimniecības politikas (4) finansēšana tiek saistīta ar nosacījumu, ka lauksaimnieki ievēro pamatstandartus, jo īpaši vides jomā. Proti, Komisija pārmeta Spānijas Karalistei, ka tā uz vietas nav pārbaudījusi, vai Savienības atbalstu saņemošie lauksaimnieki ievēro tiesību aktos paredzētās apsaimniekošanas prasības (SMR 3) (5), kas noteiktas gan saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 II pielikumu, gan tajā minētajos Direktīvas 92/43/EEK (6) 6. panta 1. un
2. punkta īstenošanas pasākumos.
3.        Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa norādīja, ka Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkts noteic, ka savstarpējās atbilstības pārbaudes jāveic tikai attiecībā uz to, ka tiek ievēroti pasākumi, ar kuriem šī direktīva tiek īstenota valsts līmenī. Savukārt, ņemot vērā, ka Kastīlijā un Leonā saskaņā ar Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punktu nebija pieņemts neviens plāns vai kāds cits aizsardzības pasākums, prasības, kas lauksaimniekiem izvirzītas atbilstoši
SMR 3, nebija pietiekami konkretizētas, lai Spānijas iestādes varētu pārbaudīt to ievērošanu. Tādējādi Vispārējā tiesa secināja, ka Komisijai nebija pamata pārbaužu neesību atzīt par neatbilstību un līdz ar to piemērot finanšu korekciju.
4.        Tiesa man lūdz izvērtēt Komisijas apelācijas sūdzībā izvirzīto otro pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta interpretāciju. Tā ir viena no galvenajām saskaņā ar KLP piemērojamās savstarpējās atbilstības sistēmas normām, un Tiesa par šo normu vēl nav spriedusi. Konkrētāk, būs jānoskaidro, vai Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkts, ņemot vērā tā formulējumu, normatīvo kontekstu un mērķi, liedz Komisijai no Savienības finansējuma izslēgt izdevumus, kas veikti saistībā ar ELVGF un ELFLA (7), ja – kā pārsūdzētajā spriedumā atzinusi Vispārējā tiesa –
SMR 3
ievērošana netiek pārbaudīta tāpēc, ka valsts iestādes nav konkretizējušas pienākumus, kas jāpilda lauksaimniekiem.
Atbilstošās tiesību normas
5.        Regula Nr. 1306/2013, kuras normas šajā tiesvedībā tiek aplūkotas galvenokārt, paredzēja noteikumus par KLP finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību līdz 2023. gada janvārim, kad šī regula tika atcelta. Pēc atcelšanas tā tika aizstāta ar Regulu (ES) 2021/2116 (8). Regula Nr. 1306/2013 reglamentēja fondu darbību, nodrošināja izdevumu uzraudzību un noteica lauksaimniecības atbalsta kontroles mehānismus. Regulas Nr. 1306/2013 piemērošanas kārtība tika noteikta Īstenošanas regulā (ES) Nr. 809/2014 (9) un Īstenošanas regulā Nr. 908/2014 (10).
6.        Regulas Nr. 1306/2013 54., 55., 59. un 60. apsvērumā bija teikts:
“(54)      Savstarpējās atbilstības sistēma ietver KLP pamatstandartus vides [..] jomā. Savstarpējās atbilstības mērķis ir veicināt ilgtspējīgas lauksaimniecības attīstību, panākot to, ka atbalsta saņēmēji labāk izprot nepieciešamību ievērot šos pamatstandartus. Tās mērķis ir arī veicināt to, ka KLP vairāk atbilst sabiedrības priekšstatiem, panākot šīs politikas labāku saskaņotību ar vides, sabiedrības veselības, dzīvnieku veselības, augu veselības un dzīvnieku labturības politiku. Savstarpējās atbilstības sistēma ir KLP neatņemama sastāvdaļa, un tādēļ tā būtu jāsaglabā. Taču tās darbības joma, ko pagaidām veido atsevišķi tiesību aktu noteiktu apsaimniekošanas prasību saraksti un standarti attiecībā uz zemes labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem, būtu jāsakārto tā, lai nodrošinātu savstarpējās atbilstības sistēmas konsekvenci un labāku redzamību. Šajā nolūkā prasības un standarti būtu jāapvieno vienā sarakstā un jāsagrupē atkarībā no jomas un jautājuma. [..]
(55)      Dalībvalstīm ir pilnībā jāīsteno tiesību aktos paredzētās apsaimniekošanas prasības, lai panāktu to darbību saimniecību līmenī un nodrošinātu nepieciešamo vienlīdzīgo attieksmi pret lauksaimniekiem.
[..]
(59)      Atbalsta saņēmējiem būtu skaidri jāsaprot savi atbilstības pienākumi saistībā ar savstarpējās atbilstības noteikumiem. Lai to panāktu, dalībvalstīm visaptverošā, saprotamā un skaidrojošā veidā būtu jāpaziņo visas prasības un standarti, tostarp pēc iespējas izmantojot elektroniskos līdzekļus.
(60)      Efektīvai savstarpējās atbilstības prasību īstenošanai nepieciešamas pārbaudes atbalsta saņēmēju līmenī par to, vai tiek pildīti pienākumi. [..]”
7.        Regulas Nr. 1306/2013 V sadaļa “Kontroles sistēmas un sankcijas” ietvēra I nodaļu “Vispārīgi noteikumi”. Šajā
nodaļā savukārt bija iekļauts šīs regulas 58. pants “Savienības finanšu interešu aizsardzība”, kas noteica:
“1.      Dalībvalstis KLP satvarā pieņem visus normatīvos un administratīvos aktus, kā arī jebkurus citus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu Savienības finanšu interešu efektīvu aizsardzību, jo īpaši lai:
a)      pārbaudītu fondu finansēto darbību likumību un pareizību;
[..]
c)      novērstu, konstatētu un labotu pārkāpumus un krāpšanu;
[..]
2.      Dalībvalstis izveido efektīvas vadības un kontroles sistēmas, lai nodrošinātu atbilstību tiesību aktiem, kas reglamentē Savienības atbalsta shēmas, ar mērķi samazināt finansiālā kaitējuma risku, kas varētu tikt nodarīts Savienībai.
[..]”
8.        Regulas Nr. 1306/2013 VI sadaļa “Savstarpēja atbilstība” ietvēra gan I nodaļu “Darbības joma”, kurā bija šīs regulas 91.–95. pants, gan II nodaļu “Kontroles sistēma un administratīvi sodi saistībā ar savstarpējo atbilstību”, kurā bija minētās regulas 96.–101. pants.
9.        Regulas Nr. 1306/2013 91. pants “Vispārējais princips” noteica:
“1.      Ja 92. pantā minētais atbalsta saņēmējs neievēro 93. pantā noteiktos savstarpējās atbilstības noteikumus, minētajam atbalsta saņēmējam piemēro administratīvu sodu.
2.      Šā panta 1. punktā minēto administratīvo sodu piemēro tikai tad, ja neatbilstība ir tieši uz attiecīgo atbalsta saņēmēju attiecināmas darbības vai bezdarbības rezultāts [..].
[..]
3.      Šajā
sadaļā piemēro šādas definīcijas:
[..]
b)      “prasība” ir katra atsevišķā likumā noteiktā pārvaldības prasība, kas izriet no visiem II pielikumā minētajiem Savienības tiesību aktiem konkrētajā tiesību aktā un atšķiras pēc būtības no visām pārējām prasībām tajā pašā tiesību aktā.”
10.      Regulas Nr. 1306/2013 93. panta “Savstarpējas atbilstības noteikumi” 1. un
2. punkts noteica:
“1.      Savstarpējās atbilstības noteikumi ietver Savienības tiesību aktos paredzētās obligātās apsaimniekošanas prasības un valsts līmenī noteiktos standartus attiecībā uz zemes labiem lauksaimniecības un vides apstākļiem, kā noteikts II pielikumā, šādās jomās:
a)      vide, klimata pārmaiņas un zemes labi lauksaimniecības apstākļi;
b)      sabiedrības, dzīvnieku un augu veselība;
c)      dzīvnieku labturība.
2.      Šīs regulas II pielikumā minētos tiesību aktus attiecībā uz tiesību aktu noteiktajām apsaimniekošanas prasībām piemēro spēkā esošajā redakcijā, un direktīvu gadījumā – kā tos [tās] īsteno dalībvalstis.”
11.      Regulas Nr. 1306/2013 95. pants “Informācija atbalsta saņēmējiem” noteica:
“Dalībvalstis, attiecīgā gadījumā izmantojot elektroniskus līdzekļus, nodrošina attiecīgajiem atbalsta saņēmējiem sarakstu ar prasībām un standartiem, kas jāpiemēro saimniecību līmenī, kā arī skaidru un precīzu informāciju par tiem.”
12.      Regulas Nr. 1306/2013 96. pants “Savstarpējas atbilstības pārbaudes” noteica:
“[..]
3.      Dalībvalstis veic pārbaudes uz vietas, lai pārliecinātos, ka atbalsta saņēmējs pilda šajā
sadaļā paredzētos pienākumus.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture
13.      Tiesvedības priekšvēsture izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–35. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var rezumēt šādi.
14.      Komisija, kad tā Kastīlijas un Leonas autonomajā kopienā bija veikusi izmeklēšanu par Regulas Nr. 1306/2013 VI sadaļā paredzētās savstarpējās atbilstības sistēmas īstenošanas kārtību, trīs galvenajās pārbaudēs 2016. un 2017. gadā – tostarp attiecībā uz Spānijas iestāžu uz vietas veikto pārbaužu apjomu un kvalitāti – konstatēja dažādus trūkumus. Komisijas ieskatā šie trūkumi radīja risku fondiem un tāpēc bija jāpiemēro vienotas likmes finanšu korekcija tā atbalsta kopsummai, kas izmaksāts saņēmējiem, kuriem bija piemērojama savstarpējās atbilstības sistēma.
15.      Pēc tam, kad starp Spānijas iestādēm un Komisiju bija notikusi informācijas apmaiņa, it īpaši par to, kā aprēķināms risks, ko fondiem rada konstatētie trūkumi, un saskaņā ar Īstenošanas regulas Nr. 908/2014 40. pantu tika pieņemts samierināšanas struktūras ziņojums, Komisija Spānijas iestādēm paziņoja savu galīgo nostāju. Šajā nostājā tā atstāja negrozītus savus konstatējumus par trūkumiem saistībā ar pirmo un otro galveno pārbaudi, kā arī par risku, ko šie trūkumi rada fondiem.
16.      Saistībā ar otro no četriem pārkāpumiem, ko aptvēra pirmā galvenā pārbaude – uz kuru vienīgo attiecas šī tiesvedība –, šie konstatējumi attiecās uz
SMR 3 un bija par to, ka 2016. un 2017. pieprasījumu gadā nav veiktas pārbaudes attiecībā uz aizsargājamo savvaļas augu sugu dabisko dzīvotņu aizsardzību. Proti, Komisija konstatēja, ka Spānijas iestādes nebija veikušas Regulas Nr. 1306/2013 96. panta 3. punktā, kā arī Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 24. panta 1. punktā un 65. panta 1. punktā prasītās savstarpējās atbilstības pārbaudes.
17.      Ņemot vērā visus konstatētos trūkumus, Komisija galīgajā nostājā nolēma piemērot vienotas likmes finanšu korekciju 5 % apmērā no 10 % atbalsta kopsummas attiecībā uz 2016. un 2017. pieprasījumu gadu un 2 % apmērā no 10 % atbalsta kopsummas – uz 2018. pieprasījumu gadu. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā Komisija no Savienības finansējuma izslēdza kopējo bruto summu 9 973 274,36 EUR, un tāpēc, ņemot vērā summas, kas jau bija atgūtas iepriekšējo izmeklēšanu dēļ, tika piemērota neto finanšu korekcija 9 968 215,15 EUR.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
18.      2022. gada 19. augusta prasības pieteikumā Spānijas Karaliste lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz šo dalībvalsti. Prasības pamatojumam tā izvirzīja divus pamatus, kuros tā norādīja uz dažādām kļūdām faktos, tiesību piemērošanā un vērtējumā, ko esot pieļāvusi Komisija.
19.      Konkrētāk, pirmais pamats bija iedalīts sešās daļās, no kurām pirmās četras bija par to, ka
neesot pierādījumu nopietnām un pamatotām šaubām, proti, aizdomām par dažādajiem trūkumiem, kas konstatēti pirmajā un otrajā galvenajā pārbaudē. Šā pamata piektā daļa bija par to, ka ar atteikšanos no Savienības finansējuma izslēdzamo summu aprēķinā balstīties uz Spānijas Karalistes piedāvāto ekstrapolāciju esot pārkāpts labas pārvaldības princips. Šā pamata sestā daļa, kā arī otrais pamats bija par to, ka Komisijas noteiktā vienotas likmes finanšu korekcija esot pretrunā samērīguma principam.
20.      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pilnībā apmierināja pirmā pamata otro daļu un daļēji – pirmā pamata ceturto daļu, pamatojoties uz to, ka Komisija strīdīgo vienotas likmes finanšu korekciju nepamatoti bija noteikusi divu trūkumu dēļ: pirmkārt, tāpēc, ka nebija veiktas
SMR 3
savstarpējas atbilstības pārbaudes un tādējādi
pārkāpts Regulas Nr. 1306/2013 96. panta 3. punkts un, otrkārt, tāpēc, ka
savstarpējās atbilstības pārbaužu ziņojumos nebija saņēmēju parakstu un tādējādi pārkāpts Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 72. panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) punkts. Savukārt pirmā pamata pirmo un trešo daļu Vispārējā tiesa noraidīja. Nedz pirmā pamata piekto un sesto daļu, nedz otro pamatu tā neizvērtēja.
21.      Par šajā apelācijas sūdzībā aplūkojamo pirmā pamata otro daļu Vispārējā tiesa vispirms norādīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 1. punktu SMR savstarpējās atbilstības noteikumi ir paredzēti šīs regulas II pielikumā. Konkrētāk, attiecībā uz SMR 3
minētajā II pielikumā ir atsauce uz Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punktu, kas noteic, ka dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus aizsargājamo savvaļas augu sugu dzīvotņu īpaši aizsargājamām dabas teritorijām, vajadzības gadījumā ietverot atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, un veic attiecīgus pasākumus, lai novērstu šo dzīvotņu noplicināšanos. Vispārējā tiesa arī norādīja, ka Kastīlijā un Leonā Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punkts ir transponēts ar Dekrētu 63/2007 (11), kas ietver šajā Spānijas autonomajā kopienā aizsargājamo savvaļas augu sugu sarakstu.
22.      Pēc tam Vispārējā tiesa konstatēja: apstāklis, ka pastāv Dekrēts 63/2007, ar kuru atzīta aizsargājamo savvaļas augu sugu klātbūtne Kastīlijā un Leonā, taču nav savstarpējās atbilstības pārbaužu attiecībā uz SMR 3, kuru mērķis tieši ir aizsargāt šādas sugas, ir pierādījums nopietnām un pamatotām šaubām, kas varēja rasties par pārbaužu veikšanu. No šā apstākļa tā saskaņā ar šajā jomā piemērojamo pastāvīgo judikatūru secināja, ka Spānijas Karalistei jāpierāda, ka Komisijas konstatējumi ir nepareizi.
23.      Noslēgumā Vispārējā tiesa uzsvēra, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punktu SMR 3
savstarpējās atbilstības pārbaudes jāveic tikai attiecībā uz to, kā tiek ievēroti pasākumi, ar kuriem Direktīva 92/43 tiek transponēta valsts līmenī. Proti, šī tiesību norma noteic, ka šīs regulas II pielikumā minētie tiesību akti, kas attiecas uz SMR, ir piemērojami tikai to spēkā esošajā redakcijā un direktīvu gadījumā – atbilstoši tam, kā tās īsteno dalībvalstis. Savukārt šajā gadījumā, tā kā Spānijas iestādes iepriekš nav noteikušas nekādus aizsardzības pasākumus Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punkta izpratnē, prasības, kas lauksaimniekiem izvirzītas saskaņā ar SMR 3, nebija pietiekami konkretizētas, lai Spānijas iestādes varētu efektīvi pārbaudīt šo prasību ievērošanu. Vispārējās tiesas ieskatā no tā izriet, ka Spānijas Karalistei bija pamats apgalvot, ka SMR 3
savstarpējās atbilstības pārbaudes neesību Komisija nevar uzskatīt par neatbilstību.
24.      Apstrīdētais lēmums ar pārsūdzēto spriedumu tika pilnībā atcelts, ciktāl tas attiecās uz Spānijas Karalisti. Attiecībā uz atcelšanas apjomu Vispārējā tiesa būtībā norādīja, ka tad, ja neņemtu vērā pirmā pamata otrajā un ceturtajā daļā apgalvotos trūkumus, vienotas likmes finanšu korekcijas kopsummas aprēķins būtu bijis citāds un Komisijai tādējādi jāizdara secinājumi par
minētās atcelšanas
sekām.
Apelācijas lietas dalībnieku prasījumi
25.      Komisija apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktu, ciktāl ar to apmierināta prasības pirmā pamata otrā daļa;
–        noraidīt prasības pirmā pamata otro daļu kā nepamatotu;
–        nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par prasības pirmā pamata piekto un sesto daļu, kā arī par otro pamatu; un
–        piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26.      Spānijas Karaliste lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskā analīze
27.      Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz noteikumu par pierādīšanas pienākuma sadalījumu un pierādīšanas kārtību kļūdainu piemērošanu
grāmatojumu noskaidrošanas procedūrā un otrais – uz kļūdainu interpretāciju jautājumā par dalībvalstu pienākumiem
attiecībā uz SMR 3
piemērošanu un kontroli pār to, kā šīs prasības ievēro lauksaimnieki.
28.      Pēc Tiesas lūguma mana juridiskā analīze attieksies uz otro no šiem pamatiem, kas ir jo īpaši
par Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta interpretāciju.
Lietas dalībnieku argumenti
29.      Ar otro pamatu, ko Komisija izvirza apelācijas sūdzības pamatojumam, tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka pierādījumus nopietnām un pamatotām šaubām –
saistībā ar pienākumu veikt pārbaudes uz vietas, lai nodrošinātu SMR 3
ievērošanu, –
Spānijas Karaliste varējusi atspēkot, pamatojoties uz to, ka tā pati valsts tiesībās nebija konkretizējusi no Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punkta izrietošos pienākumus. Proti, Komisija uzskata, ka šādu secinājumu
Vispārējā tiesa nevar izdarīt, balstoties uz Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punktu. Šī tiesību norma neesot interpretējama tādējādi, ka dalībvalstij nebūtu jāveic savstarpējās atbilstības pārbaudes uz vietas situācijā, kad valsts iestādes iepriekš nav noteikušas pārbaudāmās prasības. Gluži pretēji – situācijā, kad dalībvalsts nepilda pienākumu īstenot SMR un šā iemesla dēļ netiek veikta nekāda pārbaude uz vietas, šī dalībvalsts nepilda pienākumu ieviest tādu pārbaužu sistēmu, kas nodrošina efektīvu SMR ievērošanas pārbaudi, kā to prasa tostarp Regulas Nr. 1306/2013 96. panta 3. punkts, kā arī Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 24. panta 1. punkts un 65. panta 1. punkts. Atšķirīga interpretācija, iespējams,
gan atņemtu lietderīgo iedarbību Regulai Nr. 1306/2013 un Īstenošanas regulai Nr. 809/2014, gan
būtu pretrunā savstarpējās atbilstības jomā paredzēto prasību mērķim.
30.      Spānijas Karaliste apstrīd šos argumentus, jo uzskata, ka Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta interpretācija, kādu Vispārējā tiesa veikusi pārsūdzētajā spriedumā, ir pareiza. Konkrētāk, Spānijas Karaliste apgalvo, ka SMR 3
saturu nosaka dalībvalstis, transponējot Direktīvu 92/43. Laikā, kad šī direktīva tika ieviesta Kastīlijā un Leonā, Spānijas iestādes esot uzskatījušas, ka nav nedz jāpieņem aizsargājamo savvaļas augu sugu dzīvotņu atjaunošanas vai aizsardzības plāni, nedz saskaņā ar Direktīvas 92/43 6. panta 1. un 2. punktu jāveic kādi citi aizsardzības pasākumi, kuru dēļ lauksaimniekiem viņu darbībā būtu noteikti kādi pienākumi. Šajos apstākļos Spānijas Karaliste uzskata, ka pārbaužu uz vietas neesība bija pamatota, jo saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punktu pārbaudes attiecībā uz SMR 3
jāveic, ņemot vērā to, kā dalībvalsts transponējusi Direktīvu 92/43. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tas nenozīmējot, ka dalībvalstij nav uzticamas un funkcionējošas kārtības, kādā veikt pārbaudes saskaņā ar Regulā Nr. 1306/2013 noteikto savstarpējās atbilstības sistēmu.
Juridiskais vērtējums
31.      Ievadam jāatgādina, ka šī lieta ir par lēmumu, ko Komisija pieņēmusi Regulas Nr. 1306/2013 52. pantā paredzētās grāmatojumu noskaidrošanas procedūras gaitā. Šīs procedūras, kas notiek starp šo iestādi un katru dalībvalsti, kura saņēmusi KLP finansējumu, mērķis ir pārbaudīt, vai attiecīgajai dalībvalstij – kā prasīts Regulas Nr. 1306/2013 58. panta 2. punktā – ir efektīva kontroles un vadības sistēma, kas ļauj nodrošināt atbilstību tiesību aktiem, kuri reglamentē Savienības atbalsta shēmas, un līdz minimumam samazināt finansiālā kaitējuma risku, kas varētu tikt nodarīts Savienībai. Grāmatojumu noskaidrošanas procedūrā jāizdibina arī tas, vai attiecīgā dalībvalsts šajā sistēmā ir veikusi vajadzīgās pārbaudes, lai noskaidrotu, vai ir ievēroti Regulā Nr. 1306/2013 paredzētie noteikumi, t.sk. par savstarpējo atbilstību. Kā Vispārējā tiesa pamatoti uzsver pārsūdzētā sprieduma 75. punktā, ja šīs pārbaudes nav īstenotas vai ir bijušas nepilnīgas, Komisijai jāveic finanšu korekcija tālab, lai izvairītos no tā, ka no fondiem tiek segtas summas, kas nav izmantotas Savienības tiesībās izvirzīta mērķa finansēšanai (12).
32.      Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai pierādītu lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas noteikumu pārkāpumu, Komisijai jāiesniedz pierādījums nopietnām un pamatotām šaubām, kas tai radušās attiecībā uz valsts iestāžu veiktajām pārbaudēm, vai par šo iestāžu iesniegto skaitlisko rādītāju pareizību, tomēr tai nav izsmeļoši jāpierāda šo pārbaužu nepietiekamība vai šo skaitlisko rādītāju nepareizība. Šis Komisijas pierādīšanas pienākuma atvieglojums ir izskaidrojams ar to, ka dalībvalsts vislabāk spēj ievākt un pārbaudīt fondu grāmatojumu noskaidrošanai nepieciešamos datus un ka tāpēc tieši dalībvalstij jāiesniedz visdetalizētākais un pilnīgākais pierādījums par tās pārbaužu vai skaitlisko rādītāju ticamību un – vajadzības gadījumā – par Komisijas apgalvojumu neatbilstību patiesībai (13).
33.      Šajā lietā Vispārējā tiesa, no vienas puses, pārsūdzētā sprieduma 76. un 77. punktā konstatēja, ka, tā kā Spānijas iestādes Kastīlijā un Leonā nebija veikušas SMR 3
savstarpējās atbilstības pārbaudes, Komisijai galīgajā nostājā ir izdevies pierādīt nopietnas un pamatotas šaubas iepriekšējā punktā minētās judikatūras izpratnē un ka līdz ar to Spānijas Karalistei jāpierāda, ka Komisijas konstatējumi neatbilst patiesībai. Tomēr, no otras puses, pārsūdzētā sprieduma 79. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Spānijas Karalistes argumentācija – par to, ka atbilstoši Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punktam nav konkrēti noteiktas prasības, kas ļautu lauksaimniekiem aizsargāt savvaļas augu sugas Kastīlijā un Leonā, – ir ļāvusi atspēkot Komisijas secinājumu, ka SMR 3
savstarpējās atbilstības pārbaudes nebija atbilstošas.
34.      Pirmām kārtām, attiecībā uz Vispārējās tiesas secinājumu, ka Komisija ir pierādījusi nopietnas un pamatotas šaubas, jānorāda, ka ar Regulu Nr. 1306/2013 ieviestā savstarpējās atbilstības sistēma patiesībā prasa, lai lauksaimnieki, kas saņem šīs regulas 92. pantā minēto atbalstu, ievērotu konkrētus noteikumus, kuru mērķis ir aizsargāt vidi, sabiedrības veselību un dzīvnieku labturību. Saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 1. punktu vieni no šiem noteikumiem ir arī SMR, kas izklāstīti vienā sarakstā un sagrupēti pa jomām un tematiem šīs regulas II pielikumā (14).
35.      Attiecībā uz konkrēto biodaudzveidības aizsardzības mērķi minētās regulas II pielikumā
ailē “SMR 3” ir norādīts, ka lauksaimniekiem jāievēro it īpaši tie noteikumi, kas paredzēti Direktīvā 92/43, konkrēti tās 6. panta 1. un
2. punktā. Kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 72. punktā, šī tiesību norma noteic, pirmkārt, ka dalībvalstis nosaka vajadzīgos aizsardzības pasākumus aizsargājamo savvaļas augu sugu īpaši aizsargājamām dabas teritorijām, vajadzības gadījumā ietverot atbilstīgus apsaimniekošanas plānus, un, otrkārt, ka dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai novērstu šo dzīvotņu noplicināšanos. Kastīlijā un Leonā – kas ir Spānijas autonomā kopiena, uz kuru attiecas šī lieta, – Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punkts tika transponēts ar Dekrētu 63/2007. Šajā dekrētā bija ietverts aizsargājamo savvaļas augu sugu saraksts un bija paredzēts pieņemt šo sugu dzīvotņu atjaunošanas un aizsardzības plānus (15).
36.      No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pamatoti varēja uzskatīt, ka Komisija ir pierādījusi nopietnas un pamatotas šaubas šo secinājumu 32. punktā minētās judikatūras izpratnē, jo, lai gan Kastīlijā un Leonā aizsargājamo savvaļas augu sugu klātbūtne tikusi atzīta Direktīvu 92/43 transponējošajos valsts tiesību aktos, attiecībā uz SMR 3, kuru mērķis ir tieši aizsargāt šādas sugas, nav veikta nekāda savstarpējās atbilstības pārbaude.
37.      Otrām kārtām, attiecībā uz Vispārējās tiesas izdarīto secinājumu, ka Spānijas Karaliste esot atspēkojusi šādu nopietnu un pamatotu šaubu esību, jākonstatē, ka šis vērtējums ir balstīts uz tādu Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta interpretāciju, kādu Vispārējā tiesa izdarījusi
pārsūdzētā sprieduma 78. punktā un kura šajā lietā tika piemērota minētā sprieduma 79. punktā. Būtībā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar šīs tiesību normas formulējumu savstarpējās atbilstības pārbaudes jāveic tikai attiecībā uz
to, kā tiek ievēroti pasākumi, ar kuriem Direktīva 92/43 tiek īstenota valsts līmenī, līdz ar to gadījumos, kad nav pieņemts neviens plāns vai kāds cits aizsardzības pasākums, no SMR 3 izrietošie pienākumi neesot pietiekami konkretizēti, lai valsts iestādēm varētu pieprasīt pārbaudīt šo pienākumu izpildi.
38.      Lai noskaidrotu, vai Vispārējās tiesas veiktā interpretācija un tās piemērošana šajā lietā ir kļūdaina, kā apgalvo Komisija, jānorāda, ka Tiesa vairākkārt atgādinājusi interpretācijas principus, uz kuriem jābalstās, interpretējot Savienības tiesību normu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, to darot, jāņem vērā ne tikai tiesību normas teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (16).
39.      Attiecībā uz gramatisko interpretāciju jāteic, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punktu tās II pielikumā minētie tiesību akti par SMR ir piemērojami to spēkā esošajā redakcijā un “direktīvu gadījumā – kā tos [tās] īsteno dalībvalstis”. No tā izriet, ka tad, ja SMR ir noteiktas saistībā ar direktīvu, kā tas ir šajā gadījumā, savstarpējās atbilstības pārbaudes, kas veicamas, lai pārliecinātos
par šo
SMR ievērošanu, jāveic, ņemot vērā attiecīgo direktīvu īstenojošos noteikumus, kādus tos pieņēmušas valsts iestādes. Tādējādi Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta mērķis ir precizēt tiesisko regulējumu, uz kura pamata dalībvalstīm jāpārbauda, vai lauksaimnieki, kas saņem KLP finansējumu, ievēro šajā regulā paredzētos savstarpējās atbilstības noteikumus. Taču – pretēji tam, kā šo tiesību normu pārsūdzētajā spriedumā interpretējusi Vispārējā tiesa, – neviens no šīs normas formulējuma elementiem neļauj saprast, ka dalībvalsts būtu atbrīvota no pienākuma veikt savstarpējās atbilstības pārbaudes gadījumā, ja SMR nav konkretizētas. Tas ir siloģisms, kam, manuprāt, minētās tiesību normas tekstā nav rodams pamatojums.
40.      Turklāt jānorāda, ka attiecībā uz gadījumiem, kad SMR tiek noteiktas saistībā ar kādu direktīvu, Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta franču valodas versijā – norādei uz to konkrētā tiesību akta redakciju, saskaņā ar kuru valsts iestādēm jāveic savstarpējās atbilstības pārbaudes, –
ir izmantota vārdkopa
“mise en œuvre” jeb “īstenotā”
(ciešamās kārtas pagātnes forma) (17). Tātad jau pats Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta formulējums paredz, ka valsts iestādes iepriekš ir veikušas pasākumus atbilstoši SMR saistībā ar attiecīgo direktīvu. No tā izriet, ka šīs tiesību normas teksts nav izmantojams tālab, lai izsecinātu jebkādas juridiskas sekas, ja SMR nav tikušas konkretizētas.
41.      No tā izriet, ka gramatiski Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkts nav interpretējams tādējādi, ka dalībvalstij nav pienākuma veikt savstarpējās atbilstības pārbaudes situācijā, kad valsts iestādes nav konkretizējušas pienākumus, kas izriet no direktīvas, uz kuru ir atsauce šīs regulas II pielikumā.
42.      Turklāt, pat pieņemot, ka Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta formulējums varētu būt uzskatāms par visnotaļ neskaidru, manuprāt, pamatojums iepriekš minētā konstatējuma pareizībai ir rodams arī šīs tiesību normas kontekstuālajā un teleoloģiskajā interpretācijā –
tās Vispārējā tiesa tomēr nav izvērtējusi.
43.      Attiecībā uz kontekstuālo interpretāciju jānorāda, ka Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkts ir ietverts šīs regulas VI sadaļā “Savstarpēja atbilstība”. Tajā pašā
sadaļā ietilpstošais šīs regulas 96. pants noteic dalībvalstu pienākumu veikt pārbaudes, tostarp uz vietas izdarītu pārbaužu veidā, lai pārliecinātos, vai Savienības finansiālā atbalsta saņēmēji ievēro SMR. Šis pienākums līdzīgā formulējumā ir atkārtots Īstenošanas regulas Nr. 809/2014 24. panta 1. punkta c) apakšpunktā, kā arī 65. panta 1. punktā, kuros precizēts, ka valsts iestāžu pārbaudes jāveic tā, lai nodrošinātu savstarpējās atbilstības jomā piemērojamo prasību un standartu efektīvu pārbaudi. Taču tā kā šajās tiesību normās nav paredzēts neviens izņēmums attiecībā uz pārbaužu veikšanu, Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkts konsekvences apsvērumu dēļ nav interpretējams tādējādi, ka tas ļautu nepildīt galveno pienākumu, kas dalībvalstīm ir saskaņā ar savstarpējās atbilstības sistēmu.
44.      Turklāt jāuzskata – tāpat kā to dara Komisija –, ka tas acīmredzami nozīmē, ka prasības, kas lauksaimniekiem izriet no SMR, ir noteiktas pietiekami konkrēti, lai varētu efektīvi pārbaudīt to ievērošanu un lai lauksaimnieki par tām būtu informēti. Šis pienākums ir ne vien – kā norādīts šo secinājumu 40. punktā – izsecināms jau no Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta formulējuma, bet arī kļūst vēl acīmredzamāks, lasot šīs regulas 55., 59. un 60. apsvērumu. Proti, šajos apsvērumos ir sīkāk skaidrota ar Regulu Nr. 1306/2013 ieviestā savstarpējās atbilstības sistēma, nosakot, pirmkārt, ka dalībvalstīm pilnībā jāīsteno SMR, lai panāktu šo prasību
ievērošanu saimniecību līmenī, un, otrkārt, ka lauksaimniekiem skaidri jāsaprot to pienākumi saistībā ar SMR. Šajos apsvērumos teiktais ir pārņemts tostarp Regulas Nr. 1306/2013 95. pantā, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pienākums attiecīgajiem atbalsta saņēmējiem nodrošināt sarakstu ar prasībām un standartiem, kas jāpiemēro saimniecību līmenī, kā arī skaidru un precīzu informāciju par tiem.
45.      No tā izriet, ka kontekstuāli Vispārējā tiesa nevarēja interpretēt Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punktu tādējādi, ka – gadījumā, kad ar kādu direktīvu saistītās SMR vēl jānosaka, – dalībvalsts ir atbrīvota no pienākuma veikt savstarpējās atbilstības pārbaudes tāpēc, ka lauksaimniekiem noteiktie pienākumi nav konkretizēti. Proti, lai dalībvalstis spētu pildīt pienākumu veikt šāda veida pārbaudes, valsts iestādēm iepriekš jānosaka prasības, kas lauksaimniekiem jāizpilda, tāpēc šādas konkretizēšanas un līdz ar to savstarpējās atbilstības pārbaužu neesības dēļ Komisijai nācās konstatēt neatbilstību.
46.      Visbeidzot, teleoloģiskās interpretācijas ziņā jāteic, ka Vispārējās tiesas argumentācija, manuprāt, ir pretrunā arī Regulas Nr. 1306/2013 mērķim un konkrēti šīs regulas noteikumiem savstarpējās atbilstības jomā. Šajā ziņā pietiek vien ar atgādinājumu, ka šo noteikumu mērķis ir nodrošināt sasaisti starp Savienības finansējumu, kas piešķirts, izmantojot fondus, un to, ka šā finansējuma saņēmēji īsteno mērķus, kas izvirzīti citās Savienības politikas jomās, piemēram, vides aizsardzībā. Kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 46. punktā, no fondiem tiek finansēti tikai intervences pasākumi, kas veikti atbilstīgi Savienības tiesību normām. Tomēr savstarpējās atbilstības sistēmu izveidojušās Regulas Nr. 1306/2013, kā arī tajā paredzēto noteikumu mērķa sasniegšana tiktu apdraudēta, ja šīs regulas 93. panta 2. punkts tiktu interpretēts tādējādi, ka tas dalībvalstīm ļauj izvairīties no pārbaudes pienākuma ar aizbildinājumu, ka tās pašas nav konkretizējušas prasības, kas lauksaimniekiem jāizpilda saskaņā ar SMR.
47.      No iepriekš izklāstīta izriet, ka neviens no Tiesas iedibinātajiem Savienības tiesību normas interpretācijas principiem neļauj piekrist Vispārējās tiesas veiktajai Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta interpretācijai, kāda tā izriet no pārsūdzētā sprieduma 78. punkta.
48.      Spānijas Karalistes procesuālajos rakstos izklāstītie argumenti nevar atspēkot iepriekš minēto secinājumu.
49.      Pirmkārt, jānoraida arguments, ka finanšu korekcijas piemērošana situācijā, kad – kā tas ir šajā gadījumā – valsts iestādes nav pieņēmušas SMR konkretizējumus, nozīmētu sodīt lauksaimniekus par pārkāpumu, kurā tie nav vainojami. Šajā ziņā pietiek vien ar norādi, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1306/2013 91. panta 2. punktu lauksaimniekus var sodīt tikai par tiem savstarpējās atbilstības noteikumu pārkāpumiem, kuros tie ir vainojami, un šis apstāklis izslēdz iespēju uz tiem jebkādi pārnest finanšu korekciju, ko Komisija piemērojusi apstrīdētajā lēmumā
un kas ir attiecināma tikai uz Spānijas iestādēm. Turklāt, kā pamatoti uzsver Komisija, grāmatojumu noskaidrošana tiek veikta starp šo iestādi un attiecīgo dalībvalsti notiekošā procedūrā, kurā dalībvalsts ir vienīgā atbildīgā par neatbilstību, kas izpaužas kā pārbaužu neesība. Kaitējums, ko lauksaimniekiem radījusi šī dalībvalsts rīcība, varētu būt arī pamats kompensācijai minētās valsts izdarītā Savienības tiesību pārkāpuma dēļ.
50.      Otrkārt, pat pieņemot, ka Komisija uz Regulas Nr. 1306/2013 95. pantu – kā apgalvo Spānijas Karaliste – pirmo reizi atsaukusies tikai Tiesā iesniegtajā apelācijas sūdzībā, šāda atsaukšanās nav uzskatāma par jaunu argumentu, ko varētu noraidīt kā nepieņemamu. Proti, uz šo tiesību normu, kas ietverta Regulas Nr. 1306/2013 VI sadaļā par savstarpējās atbilstības noteikumiem, Komisija atsaucas tālab, lai skaidrotu, kā, pēc tās domām, regulas 93. panta 2. punkts ir interpretējams kontekstuāli. Savukārt, kā norādīts šo secinājumu 38. punktā, lai noskaidrotu, vai Vispārējās tiesas veiktā interpretācija un tās piemērošana šajā lietā pārsūdzētajā spriedumā bija kļūdaina, šīs tiesību normas jēga bija jānoskaidro tostarp tās normatīvā konteksta gaismā. Līdz ar to jākonstatē, ka Komisijas atsaukšanās uz Regulas Nr. 1306/2013 95. pantu bija iederīga un pieņemama saistībā ar šajā tiesvedībā veicamo juridisko analīzi.
51.      Treškārt, par Spānijas Karalistes argumentu – ka Spānijas iestādes esot uzskatījušas, ka nav jāpieņem nedz aizsargājamo savvaļas augu sugu dzīvotņu atjaunošanas vai aizsardzības plāni, nedz saskaņā ar Direktīvas 92/43 6. panta 1. un 2. punktu jāveic kādi citi aizsardzības pasākumi, kuru dēļ lauksaimniekiem viņu darbībā būtu noteikti kādi pienākumi, – jākonstatē, ka šis arguments ir pretrunā jau pašam Dekrēta 63/2007 saturam, kādu Vispārējā tiesa to aprakstījusi pārsūdzētajā spriedumā. Proti, no minētā sprieduma 79. punkta izriet, ka Dekrētā 63/2007 ne tikai bija ietverts Kastīlijā un Leonā aizsargājamo savvaļas augu sugu saraksts, bet arī paredzēta šo sugu dzīvotņu atjaunošanas un aizsardzības plānu pieņemšana. Šis apstāklis liecina par to, ka, pēc Spānijas iestāžu domām, laikā, kad tika pieņemts Kastīlijas un Leonas aizsargājamo savvaļas augu sugu saraksts, bija vajadzīgi īpaši pasākumi, lai īstenotu Direktīvas 92/43 6. panta 1. un
2. punktu.
52.      Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu Regulas Nr. 1306/2013 93. panta 2. punkta interpretācijā, jo pārsūdzētā sprieduma 82. punktā, pamatodamās uz šo tiesību normu, tā secinājusi, ka Spānijas Karaliste varēja atspēkot Komisijas galīgajā nostājā pausto secinājumu, ka šīs dalībvalsts veiktās SMR 3
savstarpējās atbilstības pārbaudes nebija atbilstošas.
53.      Otrais apelācijas sūdzības pamats, manuprāt, būtu jāapmierina, un tas nozīmē, ka pārsūdzētais spriedums noteikti jāatceļ. Turklāt, ņemot vērā, ka Tiesas rīcībā ir visa vajadzīgā informācija, lai tā varētu galīgi izspriest par pirmajā instancē celtās prasības pirmā pamata otro daļu, šī daļa saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajā daļā
noteikto būtu jānoraida. Visbeidzot, tā kā Vispārējā tiesa pirmajā instancē nav pēc būtības lēmusi par pirmā pamata piekto un sesto daļu, kā arī par Spānijas Karalistes izvirzīto otro pamatu, šī lieta būtu jānodod atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā.
Secinājumi
54.      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–        atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 20. novembra spriedumu Spānija/Komisija (T‑508/22, EU:T:2024:855);
–        nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par prasības pirmā pamata piekto un sesto daļu, kā arī par otro pamatu;
–        piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      OV 2022, L 157, 15. lpp., turpmāk – apstrīdētais lēmums.
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 17. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu (OV 2013, L 347, 549. lpp.).
4      Turpmāk – KLP.
5      Turpmāk – SMR 3.
6      Padomes Direktīva (1992. gada 21. maijs) par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV 1992, L 206, 7. lpp.).
7      Turpmāk kopā – fondi.
8      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2021. gada 2. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un ar ko atceļ Regulu (ES) Nr. 1306/2013 (OV 2021, L 435, 187. lpp.).
9      Komisijas Īstenošanas regula (2014. gada 17. jūlijs), ar ko paredz noteikumus par to, kā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1306/2013 piemēro attiecībā uz integrēto administrācijas un kontroles sistēmu, lauku attīstības pasākumiem un savstarpējo atbilstību (OV 2014, L 227, 69. lpp.) (turpmāk – Īstenošanas regula Nr. 809/2014).
10      Komisijas Īstenošanas regula (2014. gada 6. augusts), ar ko paredz noteikumus par to, kā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1306/2013 piemēro attiecībā uz maksājumu aģentūrām un citām struktūrām, finanšu pārvaldību, grāmatojumu noskaidrošanu, noteikumiem par pārbaudēm, nodrošinājumu un pārredzamību (OV 2014, L 255, 59. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2018. gada 12. janvāra Īstenošanas regulu (ES) 2018/56
(OV 2018, L 10, 9. lpp.) (turpmāk – Īstenošanas regula Nr. 908/2014).
11      2007. gada 14. jūnija Decreto 63/2007 por el que se crean el Catálogo de Flora Protegida de Castilla y León y la figura de protección denominada Microrreserva de Flora (Dekrēts 63/2007, ar ko izveido Kastīlijas un Leonas aizsargājamo augu katalogu un aizsardzības sistēmu ar nosaukumu “augu mikroliegums”; 2007. gada 20. jūnija BOCL Nr. 119, 13197. lpp.; turpmāk – Dekrēts 63/2007).
12      Skat. ex multis spriedumu, 2001. gada 11. janvāris, Grieķija/Komisija (C‑247/98, EU:C:2001:4, 14. punkts), kas minēts pārsūdzētajā spriedumā.
13      Skat. spriedumu, 2014. gada 6. novembris, Nīderlande/Komisija (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
14      Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1306/2013 55. apsvērumu.
15      Šajā ziņā skat. arī pārsūdzētā sprieduma 79. punktu.
16      Skat. ex multis spriedumu, 2024. gada 22. februāris, Landkreis Jerichower Land (C‑85/23, EU:C:2024:161, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Skat. arī šīs tiesību normas versijas angļu valodā (“implemented”), vācu valodā (“umgesetzt”), itāļu valodā (“attuate”), portugāļu valodā (“transpostas”), holandiešu valodā (“omgezet”), lietuviešu valodā (“įgyvendintos”), slovāku valodā (“transponovanom”), dāņu valodā (“gennemført”) vai igauņu valodā (“rakendatutena”).