62024TO0392_RES
Lieta T‑392/24
Raf Verbeke
un
Elias Vlerick
pret
Eiropas ParlamentuunEiropas Savienības Padomi
Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2024. gada 26. novembra rīkojums
Atcelšanas prasība – Regula (ES) 2024/1263 – Regula (ES) 2024/1264 – Direktīva (ES) 2024/1265 – Leģislatīvs akts – Akts, kas saistīts ar īstenošanas pasākumiem – Tieša skāruma neesamība – Acīmredzama nepieņemamība – Lūgums organizēt “konstitucionālu dialogu” ar Beļģijas Konstitucionālo tiesu – Acīmredzama kompetences neesamība
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Reglamentējoša akta jēdziens LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē – Jebkurš vispārpiemērojams akts, izņemot leģislatīvus aktus – Regulas 2024/1263 un 2024/1264 – Regulas, kas pieņemtas attiecīgi saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru un īpašo likumdošanas procedūru – Izslēgšana
(LESD 263. panta ceturtā daļa un 289. panta 1.–3. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Regula 2024/1263; Padomes Regula 2024/1264)
(skat. 8.–12. punktu)
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Tiešs skārums – Kritēriji – Tieša saistošu tiesisko seku rašanās attiecībā uz prasītāju tiesisko stāvokli – Neesamība – Acīmredzama nepieņemamība
(LESD 263. panta ceturtā daļa; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2024/1263 1. panta 1. un 2. punkts; Padomes Regula 2024/1264; Padomes Direktīvas 2024/1265 8. apsvērums)
(skat. 17.–25. un 27.–29. punktu)
Rezumējums
Vispārējā tiesa, izskatot atcelšanas prasību, ko tā noraida kā acīmredzami nepieņemamu, sniedz precizējumus par parastu prasītāju locus standi atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai celt šādu prasību par Eiropas Savienības tiesību aktiem, kuri nav tiem adresēti, un konkrētāk – par tieša skāruma kritēriju.
Šī prasība bija celta pret Regulām 2024/1263 (
1
) un 2024/1264 (
2
), kā arī pret Direktīvu 2024/1265 (
3
) (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie akti”), kas ir vērstas uz Savienības ekonomikas pārvaldības sistēmas reformu, ņemot vērā dalībvalstu budžeta disciplīnas un parāda ilgtspējas pamatmērķus.
Pakārtoti prasītāji bija vērsušies Vispārējā tiesā ar lūgumu organizēt “konstitucionālu dialogu” ar Beļģijas Konstitucionālo tiesu par to, kā Beļģijas iestādes īstenojušas apstrīdētos aktus, un Vispārējā tiesa šo lūgumu noraida tās acīmredzamas kompetences neesamības dēļ.
Vispārējās tiesas vērtējums
Iesākumā Vispārējā tiesa atgādina, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā ir nošķirti trīs gadījumi, kad fiziskas vai juridiskas personas celta atcelšanas prasība var tikt atzīta par pieņemamu, proti, prasība par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli, vai par reglamentējošu aktu, ja tas viņu skar tieši un nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
Vispirms Vispārējā tiesa konstatē: tā kā prasītāji nav apstrīdēto aktu adresāti, viņiem nav tiesību celt prasību atbilstoši pirmajam minētajam gadījumam.
Turpinot attiecībā uz trešo gadījumu, ko tā izvērtē vispirms, Vispārējā tiesa precizē, ka jēdziens “reglamentējošs akts” neietver leģislatīvus aktus, proti, tiesību aktus, kas pieņemti saskaņā ar “parasto likumdošanas procedūru” un “īpašo likumdošanas procedūru” (
4
).
Šajā ziņā tā norāda, pirmkārt, ka Regulas 2024/1263 un 2024/1264 tika pieņemtas attiecīgi saskaņā ar parasto un īpašo likumdošanas procedūru un tāpēc tie nav reglamentējoši akti un, otrkārt, ka Direktīvas 2024/1265 tiesisko seku īstenošanai attiecībā uz prasītājiem nepieciešami īstenošanas pasākumi LESD 263. panta ceturtās daļas nozīmē, proti, valsts transponēšanas pasākumi, kurus iespējams pārbaudīt valsts tiesās.
Vispārējā tiesa secina, ka prasītājiem nav tiesību celt prasību par apstrīdētajiem aktiem, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturtajā daļā minēto trešo gadījumu.
Visbeidzot attiecībā uz šajā pantā minēto otro gadījumu Vispārējā tiesa uzsver, ka pirmo prasījumu par apstrīdēto aktu atcelšanu var atzīt par pieņemamu tikai tiktāl, ciktāl apstrīdētie akti prasītājus skar tieši un individuāli.
Šajā ziņā tā norāda: lai tiesību akts, kas ir prasības priekšmets, parastu prasītāju skartu tieši, jābūt izpildītiem diviem kumulatīviem kritērijiem. Pirmām kārtām, apstrīdētajam pasākumam tieši jāietekmē prasītāja tiesiskais stāvoklis, un, otrām kārtām, tas nedrīkst pieļaut nekādu rīcības brīvību šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu.
Sakarā ar pirmo no šiem kritērijiem atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 263. pantā paredzētajai atcelšanas prasībai jābūt pieejamai attiecībā uz visām tām iestāžu pieņemtajām tiesību normām neatkarīgi no to formas, ar kurām paredzēts radīt saistošas tiesiskas sekas. Lai noskaidrotu, vai akts rada šādas sekas un vai tas tātad var būt minētās prasības priekšmets, jāņem vērā šā akta būtība un jāizvērtē tā sekas, ņemot vērā tādus objektīvus kritērijus kā minētā akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī iestādes, kas to pieņēmusi, pilnvaras. Tādējādi akta spēju tieši ietekmēt fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli nevar izvērtēt, ņemot vērā tikai apstākli, ka šim aktam ir direktīvas forma.
Šajā lietā Vispārējā tiesa norāda, ka apstrīdētie akti, kas ir vērsti uz Savienības ekonomikas pārvaldības sistēmas reformu, ņemot vērā valstu budžeta disciplīnas un parāda ilgtspējas pamatmērķus, ir piemērojami dalībvalstīm, ciktāl tajos paredzēta dalībvalstu ekonomikas pārvaldības sistēma, it īpaši noteikumi par valstu fiskāli strukturālo plānu, dalībvalstu, kas pieņēmušas vienoto valūtu, pārmērīga budžeta deficīta procedūru un par dalībvalstu budžeta struktūrām, lai novērstu pārmērīgu valsts budžeta deficītu.
Tātad apstrīdētie akti nevar tieši radīt saistošas sekas attiecībā uz prasītāju tiesisko stāvokli. Šo secinājumu apstiprina arī prasītāju apgalvojumi prasības pieteikumā, jo viņi nav norādījuši nevienu konkrētu apstrīdēto aktu normu, kas varētu ietekmēt viņu tiesisko stāvokli, nedz arī jebkādas konkrētas tiesiskas sekas attiecībā uz šo stāvokli. Konkrēti, prasītāju apgalvotā iespējamā apstrīdēto aktu ietekme uz tāda publisko tiesību subjekta kā Ģentes pilsēta (Beļģija) pārvaldību un tiesībām nevar radīt tiešas sekas attiecībā uz viņu tiesisko stāvokli.
Vispārējā tiesa secina: tā kā nav izpildīts tieša skāruma kritērijs, prasītājiem nav locus standi apstrīdēto aktu atcelšanai saskaņā ar LESD 263. panta ceturtajā daļā minēto otro gadījumu.
Tāpēc Vispārējā tiesa noraida pirmo prasījumu kā acīmredzami nepieņemamu, jo prasītāji nevar pamatot savu locus standi apstrīdēto aktu atcelšanai ne ar vienu no LESD 263. panta ceturtajā daļā minētajiem gadījumiem.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2024/1263 (2024. gada 29. aprīlis) par ekonomikas politikas efektīvu koordināciju un budžeta daudzpusēju uzraudzību un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 1466/97 (OV L, 2024/1263).
(
2
)	Padomes Regula (ES) 2024/1264 (2024. gada 29. aprīlis), ar ko groza Regulu (EK) Nr. 1467/97 par to, kā paātrināt un precizēt pārmērīga budžeta deficīta novēršanas procedūras īstenošanu (OV L, 2024/1264).
(
3
)	Padomes Direktīva (ES) 2024/1265 (2024. gada 29. aprīlis), ar ko groza Direktīvu 2011/85/ES par prasībām dalībvalstu budžeta struktūrām (OV L, 2024/1265).
(
4
)	Saskaņā ar LESD 289. panta 1. un 3. punktu.