62011CC0079
ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 15. maijā (
1
)
Lieta C-79/11
Procura della Repubblica
pret
Maurizio GiovanardiAndrea LastiniFilippo RicciVito PiglionicaMassimiliano PemporiGezim LakjaElettrifer SrlRete Ferroviaria Italiana SpA
(Tribunale di Firenze (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās — Juridisko personu kriminālatbildība — Noziegumos cietušo tiesības uz kompensāciju”
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai tiek lūgts interpretēt Pamatlēmuma 2001/220 par cietušo statusu kriminālprocesā (
2
) normas, un it īpaši šī pamatlēmuma 9. pantu.
2.
Jautājums ir par to, vai un ja tā, tad kādā apmērā noziedzīgā darbībā cietušais var saņemt kompensāciju par kaitējumu, kas radies šīs darbības dēļ, ne tikai no fiziskas personas vai personām, kuras izdarījušas šo darbību, bet arī no juridiskas personas, kuru saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmu var uzskatīt par atbildīgu par šo noziedzīgo darbību.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības tiesību normas
3.
Īpašajā sanāksmē par brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveidi Eiropas Savienībā, kas notika Tamperē 1999. gada 15. un 16. oktobrī, Eiropadome tostarp nolēma izstrādāt obligātos standartus attiecībā uz noziegumos cietušo personu aizsardzību. Šajos standartos bija jāietilpst cietušo tiesības uz kompensāciju par kaitējumu, kas radies noziedzīgas darbības dēļ (
3
).
4.
Lai īstenotu šo rezolūciju, tika pieņemts Pamatlēmums (
4
).
5.
Saskaņā ar Pamatlēmuma preambulas 4., 5. un 7. apsvērumu:
“4)
Dalībvalstīm būtu jātuvina savi normatīvie akti tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi nodrošināt cietušajiem augstu aizsardzības līmeni, neatkarīgi no dalībvalsts, kurā viņi atrodas.
5)
Cietušo vajadzības būtu jāņem vērā un jārisina visaptverošā, saskaņotā veidā, izvairoties no daļējiem un nekonsekventiem risinājumiem, kas var nodarīt turpmāku kaitējumu.
[..]
7)
Pasākumi, lai palīdzētu cietušajiem, un jo īpaši noteikumi par kompensāciju un izlīgumu neattiecas uz risinājumiem, ko panāk civilprocesa kārtībā.”
6.
1. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
“a)
“cietušais” ir fiziska persona, kam nodarīts kaitējums [..], ko tieši izraisījusi darbība vai bezdarbība, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību pārkāpums;
[..]
c)
terminu “kriminālprocess” saprot saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem.”
“Apsūdzētā” jēdziens nav definēts.
7.
Pamatlēmuma 9. panta (Tiesības uz kompensāciju kriminālprocesā) 1. punktā ir noteikts:
“Katra dalībvalsts nodrošina, lai noziedzīgās darbībās cietušajiem būtu tiesības saprātīgā laika posmā saņemt lēmumu par kompensāciju no apsūdzētā kriminālprocesā, izņemot atsevišķus gadījumus, kad valsts tiesību aktos paredzēts, ka kompensācija piešķirama citā veidā.”
Valsts tiesību normas
8.
Codice Penale (Itālijas Kriminālkodekss) 185. pantā ir paredzēts, ka personām, kas ir izdarījušas noziedzīgu nodarījumu, ir pienākums atlīdzināt cietušajam jebkuru kaitējumu, kas tam radies to darbību dēļ. Šo darbību dēļ pienākums sniegt kompensāciju cietušajam var rasties arī tai personai vai personām (fiziskai vai juridiskai), kas ir atbildīga par apsūdzētā rīcību.
9.
Codice di procedura penale (Itālijas Kriminālprocesa kodekss) 74. pantā šādā noziedzīgā nodarījumā cietušajam ir paredzētas tiesības ar civilprasību vērsties pret apsūdzēto krimināllietā. Ja cietušā prasība tiek apmierināta, tas no apsūdzētā saņem kompensāciju tādā pašā veidā, bet (vairākumā gadījumu) ātrāk nekā tad, ja tas saistībā ar šo pašu kaitējumu pret apsūdzēto būtu cēlis atsevišķu prasību civiltiesā.
10.
Pirms Decreto legislativo (Likumdošanas dekrēts) Nr. 231/2001 (turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts”) pieņemšanas, Itālijas tiesībās bija spēkā societas delinquere non potest  (
5
) princips. Juridiskas personas civilprocesā varēja netieši saukt pie atbildības par to personu neatļautām darbībām, par kurām tās bija atbildīgas, bet saskaņā ar Itālijas tiesībām pašas šīs juridiskās personas nevarēja saukt pie atbildības par noziedzīgu nodarījumu.
11.
Ar šī dekrēta 1. pantu ir ieviesta juridisko personu atbildība, ko formāli var kvalificēt kā “administratīvu” atbildību par prettiesisku darbību. Šī tiesību norma attiecas uz sabiedrībām un uzņēmumiem, kam ir juridiskas personas statuss, kā arī uz asociācijām, tostarp, kurām nav juridiskas personas statusa. Tomēr tā nav piemērojama valstij vai teritoriālajām kopienām, valsts iestādēm, kas neveic ekonomiskas funkcijas, vai iestādēm, kas veic konstitucionālas funkcijas (
6
).
12.
Likumdošanas dekrēta I nodaļa sastāv no trīs sadaļām. Pirmā ir vispārīgā sadaļa, kurā ir paredzēti kritēriji, saskaņā ar kuriem atbilstoši šim dekrētam iestājas juridiskas personas atbildība. Trešajā sadaļā (atsaucoties uz Kriminālkodeksu) ir precizēti konkrēti noziedzīgi nodarījumi, par kuriem var saukt pie atbildības juridisku personu.
13.
Attiecībā uz piemērojamajiem kritērijiem Likumdošanas dekrēta 5. pantā ir minētas fiziskas personas, kuras kā noziedzīgās darbības izdarītājas, var izraisīt juridiskas personas atbildību. Galvenokārt a) tās ir personas direktora vai vadības amatā un b) personas, kas atrodas iepriekš minēto personu pakļautībā. 6. un 7. pantā ir precizēti apstākļi, kādos juridiskas personas var saukt pie atbildības. Ja attiecīgo noziedzīgo nodarījumu ir izdarījis indivīds, kas rīkojas kā direktors vai vadītājs, pastāv prezumpcija par juridiskās personas atbildību. Šo prezumpciju var atspēkot vienīgi tad, ja šī juridiskā persona var pierādīt, ka tā bija ieviesusi un efektīvi piemērojusi organizācijas un vadības sistēmu, kas var nodrošināt, lai šādi noziedzīgie nodarījumi netiktu izdarīti, vai ka attiecīgais indivīds šo sistēmu bija prettiesiski apgājis vai ļaunprātīgi izmantojis. Attiecībā uz indivīdiem, kas nerīkojas kā direktors vai vadītājs, prezumpcija par juridiskas personas atbildību nepastāvēs. Šādā gadījumā ir jāpierāda, ka šo noziedzīgo nodarījumu bija iespējams izdarīt tādēļ, ka netika piemēroti nepieciešamie vadības un uzraudzības standarti.
14.
Atbilstoši Likumdošanas dekrēta 25.f pantam starp noziedzīgajiem nodarījumiem, kas uzskaitīti īpašajā sadaļā, ir minēta nonāvēšana aiz neuzmanības un smagu miesas bojājumu nodarīšana.
15.
Vēl ir jāmin četras citas Likumdošanas dekrēta normas. 8. pantā ir paredzēts, ka juridiskas personas atbildība par noziedzīgu nodarījumu var būt autonoma, proti, tā var pastāvēt pat tad, ja fizisko personu, kas izdarījusi attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, nevar identificēt vai pret šo personu nevar izvirzīt apsūdzību. 34. pantā ir noteikts, ka juridiskām personām, kas ir apsūdzētas saskaņā ar iepriekš minētajām normām, piemēro Likumdošanas dekrētā minētos procesuālos noteikumus un, tiktāl, ciktāl tie ir piemērojami, Kriminālprocesa kodeksā un Likumdošanas dekrēta Nr. 271/1989 (
7
) paredzētos noteikumus. 35. pantā turklāt ir paredzēts, ka procesuālie noteikumi, kas attiecas uz fizisku personu, kura tiek apsūdzēta par noziedzīgās darbības izdarīšanu, tiktāl, ciktāl tie ir piemērojami, attiecas arī uz juridisku personu, kas tiek apsūdzēta saskaņā ar iepriekš minētajām normām. Atbilstoši 36. pantam apsūdzēto juridisko personu lietas ir tās krimināltiesas jurisdikcijā, kas izskata fizisko personu izdarītos noziedzīgos nodarījumus.
16.
Kriminālprocesa kodeksa 74. pantā ir paredzēts, ka noziedzīgā nodarījumā cietušais (vai tā pēcteči) var celt civilprasību kriminālprocesā tostarp pret personu, kas ir apsūdzēta par noziedzīgā nodarījuma izdarīšanu, lai saņemtu kompensāciju par jebkādu kaitējumu, kas radies noziedzīgā nodarījuma dēļ.
17.
Kriminālprocesa kodeksa 83. pantā ir noteikts:
“Pret personu, kura saskaņā ar civiltiesībām ir atbildīga par apsūdzētās personas darbībām, [šādu darbību dēļ cietušie] var vērsties kriminālprocesa ietvaros [..]. Pret apsūdzēto var vērsties kā personu, kas saskaņā ar civiltiesībām jebkādā veidā ir atbildīga par līdzdalībnieka rīcību, gadījumā, ja tas tiek attaisnots vai attiecībā uz to tiek pasludināts spriedums par lietas izbeigšanu.”
Fakti, tiesvedība un prejudiciālais jautājums
18.
2008. gada 2. oktobrī dzelzceļa mezglpunktā netālu no Florences notika negadījums. Šis negadījums esot noticis tādēļ, ka M. Giovanardi un četras citas personas pieļāva darba drošības noteikumu pārkāpumu (
8
) (kas saskaņā ar Itālijas Kriminālkodeksa 41. un 113. pantu, kā arī 589. panta otro un ceturto daļu pielīdzināms noziedzīgai nolaidībai). 2010. gada 28. jūlijāPubblico Ministero (Valsts prokurors) pret šīm personām iesniedza apsūdzības rakstu Tribunale di Firenze [Florences rajona tiesas] Ufficio del Giudice delle indagini preliminari [Pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesim]. Attiecīgās personas bija Rete Ferroviaria Italiana [Itālijas valsts dzelzceļa uzņēmuma] (turpmāk tekstā – “RFI”) darbinieki. Negadījuma dēļ iestājās Marrai kunga nāve, Bardelli kungam tika amputēta kāja un Tomberli kungs guva smagus miesas bojājumus. Arī visi cietušie bija RFI darbinieki.
19.
Apsūdzības rakstā, kas attiecas uz minētajām personām, saistībā ar šo negadījumu ir izvirzīta arī divu juridisko personu apsūdzība, proti, Elettri Fer s.r.l (turpmāk tekstā – “Elettri Fer”) un RFI. Šī apsūdzība ir pamatota tostarp ar Likumdošanas dekrēta 25.f pantu.
20.
Tiesvedībā iesniedzējtiesā Bardelli kungs un Marrai kunga tuvāko radinieku pārstāvji (turpmāk tekstā – “prasītāji pamatlietā”) lūdza atļauju celt civilprasību saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 74. un nākamajiem pantiem. Tie lūdza kompensāciju par jebkādu mantisko un morālo kaitējumu, kas tiem radies šī negadījuma dēļ, un lūdza iesniedzējtiesai atļauju vērsties ar civilprasību ne tikai pret personām, kuras iespējami ir izdarījušas attiecīgos noziedzīgos nodarījumus, bet arī pret Elettri Fer un RFI.
21.
Valsts tiesai ir jālemj par iebildumiem, kuri izvirzīti pret šo lūgumu un pamatojoties uz kuriem Itālijas tiesības nepieļauj noziegumos cietušajiem tieši vērsties pret juridiskām personām un to pārstāvjiem kriminālprocesa ietvaros.
22.
Iesniedzējtiesa norāda, ka par jautājumu saistībā ar šo iebildumu ir diskutēts bieži, taču tā to joprojām uzskata par neatrisinātu. Tā norāda, ka saskaņā ar valsts tiesībām noziedzīgs nodarījums, ko izdarījusi juridiska persona, ir kvalificējams kā netiešs un pakārtots un līdz ar to no cēloņsakarības viedokļa to nevar uzskatīt par noteicošo faktoru, lai secinātu, ka ir izdarīti attiecīgie noziedzīgie nodarījumi. Pēc tam, kad tiesa bija izvērtējusi argumentus par un pret šo iebildumu, tā uzskata, ka, kaut arī par šo jautājumu joprojām pastāv zināmas šaubas, valsts tiesību pareiza interpretācija atbalsta to lietas dalībnieku argumentus, kas ir izvirzījuši šos iebildumus.
23.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa ir nolēmusi uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai tādas Itālijas tiesību normas par iestāžu/juridisko personu administratīvo atbildību, kas paredzētas [Likumdošanas dekrētā] un tā secīgajos grozījumos, ir saderīgas ar Kopienu tiesību normām par noziegumos cietušo aizsardzību kriminālprocesā, tiktāl, ciktāl šajās valsts normās nav “skaidri” paredzēta iespēja saukt pie atbildības šīs iestādes/juridiskās personas kriminālprocesa ietvaros par kaitējumu, kas nodarīts noziegumos cietušajiem?”
24.
Marrai kunga tuvāko radinieku pārstāvji, Vācijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. 2012. gada 15. marta tiesas sēdē Marrai kunga tuvāko radinieku pārstāvji, Vācijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus.
Analīze
Ievada apsvērumi
Tiesas jurisdikcija
25.
Pamatlēmums tika pieņemts, pamatojoties uz ES līguma 31. pantu un 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu. Šīs normas ietilpa ES līguma VI sadaļā, kuras nosaukums ir “Noteikumi par policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināltiesību jomā”. LES 35. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Tiesa ir kompetenta sniegt prejudiciālus nolēmumus, tostarp par pamatlēmumu, kas pieņemti saskaņā ar šo sadaļu, interpretāciju, ievērojot šajā pantā paredzētos nosacījumus. Saskaņā ar ES līguma 35. panta 2. punktu – kā viens no šiem nosacījumiem bija dalībvalsts iepriekšēja deklarācija, ar kuru tā ir atzinusi Tiesas kompetenci lemt prejudiciālā nolēmuma kārtībā saskaņā ar iepriekšējo punktu. Itālijas Republika šādu tiesas kompetenci atzina ar deklarāciju, kas stājās spēkā 1999. gada 1. maijā (
9
).
26.
Kopš Pamatlēmuma pieņemšanas, spēkā ir stājies Lisabonas līgums (
10
).
27.
Kā Tiesa to skaidrojusi spriedumā lietā X  (
11
), saskaņā ar 36. protokola par pārejas noteikumiem, kas pievienots LES pielikumā, 9. pantu un 10. panta 1. punktu Pamatlēmuma tiesiskās sekas tiek saglabātas, neraugoties uz Lisabonas līguma stāšanos spēkā, un Tiesas pilnvaras attiecībā uz prejudiciālo nolēmumu paliek tādas pašas (
12
).
28.
Šādos apstākļos Tiesa ir kompetenta lemt prejudiciālā nolēmuma kārtībā.
Direktīva 2004/80
29.
Lai arī iesniedzējtiesa tieši nav minējusi problēmu saistībā ar uzdoto jautājumu, tā savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādījusi, ka tā vēlas noskaidrot ne tikai to, kā būtu interpretējams Pamatlēmums, bet arī, vai iepriekš minētajos apstākļos ir piemērojama Direktīva 2004/80 (
13
).
30.
Kā skaidri noteikts šīs direktīvas 1. pantā, tā ir piemērojama vienīgi gadījumos, kad ir izdarīts “tīšs, vardarbīgs noziegums”, kas ietver pārrobežu elementu. Šajā lietā nekas neliecina par to, ka tiktāl, ciktāl bija izdarīti kādi noziedzīgi nodarījumi, tie būtu izdarīti tīši. Tāpat nav arī pārrobežu elementa. Līdz ar to direktīva nav piemērojama šajos apstākļos (
14
), un es to turpmāk neapskatīšu.
Prejudiciālais jautājums
31.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai noteiktas valsts atsevišķas tiesību normas ir saderīgas ar Pamatlēmuma 9. panta 1. punktu. Ir skaidrs, ka valsts tiesības pieļauj noziedzīgā nodarījumā, ko izdarījusi fiziska persona, cietušajam saņemt kompensāciju no minētās personas, ceļot šajā ziņā civilprasību kriminālprocesa ietvaros (
15
). Tomēr, ja noziedzīgu nodarījumu ir izdarījusi juridiska persona, iesniedzējtiesas viedoklis ir tāds, ka šāda prasība nav pieņemama un cietušajam šāda prasība ir jāceļ civilprocesa ietvaros, kas uzsākts īpaši šim nolūkam (
16
). Iesniedzējtiesa norāda, ka, lai uzsāktu šādu civilprocesu, cietušajam ir izvēle. Tas – pirms celt prasību civiltiesā, kas būtu process, kurš pats par sevi, visticamāk, ilgtu vairākus gadus, – var gaidīt, kamēr nolēmums, ar kuru attiecīgo noziedzīgo nodarījumu izdarījušās personas tiek atzītas par vainīgām, iegūs res judicata spēku – ja vispār tāds tiek pieņemts –, kas ir laikposms, kurš izsakāms gados (vismaz tad, ja par šo atzīšanu par vainīgu vai soda noteikšanu iesniedz apelācijas sūdzību). Otra iespēja cietušajam ir nekavējoties ierosināt paralēlu civilprocesu, bet pat tad, ja tas šādi rīkotos, lietas izskatīšana būtu “ļoti laikietilpīga” un izmaksas būtiski pieaugtu.
32.
Tiktāl, ciktāl iesniedzējtiesa ar savu jautājumu lūdz Tiesai lemt par valsts pasākuma saderību ar ES tiesībām, šāds jautājums nav Tiesas kompetencē. Tomēr tā var sniegt Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas ļautu iesniedzējtiesai noteikt, vai šāda saderība pastāv attiecībā uz tajā ierosināto lietu (
17
). Kā pareizi norādījusi Komisija, jautājumu var pārformulēt, lai sniegtu noderīgu atbildi iesniedzējtiesai. Būtībā jautājums ir par to, vai Pamatlēmuma 9. panta 1. punkts pieļauj nošķirt fiziskas un juridiskas personas, kas izdarījušas noziedzīgu nodarījumu, runājot par cietušā tiesībām saņemt kompensāciju par kaitējumu, kas tam radies šī noziedzīgā nodarījuma dēļ, pret minētajām personām ierosināta kriminālprocesa ietvaros.
33.
Vācijas, Nīderlandes un Austrijas valdības savos apsvērumos vienbalsīgi uzsver plašās iespējas, ko Pamatlēmums piešķir dalībvalstīm attiecībā uz tā ieviešanu. Tiesa patiesi ir atzinusi plašu rīcības brīvību šajā ziņā (
18
). Šis jautājums var būt īpaši aktuāls situācijā, kad iznākums varētu atšķirties no attiecīgās dalībvalsts konstitucionālajiem noteikumiem, bet cita veida rezultāts nē (
19
). Tomēr tajā pašā laikā nedrīkst aizmirst, ka Pamatlēmuma mērķis ir uzlikt dalībvalstīm pienākumus, lai sasniegtu izvirzītos mērķus. Līdz ar to šī ir joma, kurā Tiesai ir jārīkojas piesardzīgi. Tomēr tas nenozīmē, ka tai nevajadzētu rīkoties vispār.
34.
Pirms izskatīt jautājumu par to, kā būtu jāinterpretē 9. panta 1. punkts, ir vērts īsumā aplūkot, ko šī tiesību norma nedara. Tā nepieprasa dalībvalstīm grozīt savas materiālās krimināltiesības, lai ieviestu vai paplašinātu juridisku personu kriminālatbildības jēdzienu (
20
). Citiem vārdiem, tā neuzliek dalībvalstīm pienākumu radīt atbildību, kur tās nav. Tādējādi dalībvalsts, kuras tiesību sistēmā ir paredzēts, ka tikai fiziskas personas var atzīt par vainīgām noziedzīgā nodarījumā, nepārkāpj Pamatlēmuma normas, ja tā nav ieviesusi normu, saskaņā ar kuru šī atbildība būtu attiecināma arī uz juridiskām personām, kuras varētu uzskatīt par daļēji atbildīgām par šo noziedzīgo nodarījumu, un saskaņā ar kuru no šādām juridiskām personām būtu saņemama kompensācija atbilstoši 9. panta 1. punktam. Cietušajam, kurš vēlas saņemt kompensāciju saistībā ar pretlikumīgo darbību, par kuru iespējami atbildīga ir attiecīgā juridiskā persona, būs jāierosina civilprocess, ar visām no valsts tiesību sistēmas izrietošajām sekām.
35.
Tomēr tas tā nav šajā gadījumā. Skatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesā iesniegtos rakstveida apsvērumus un tiesas sēdē sniegtos mutvārdu paskaidrojumus kopā, manuprāt, var secināt, ka saskaņā ar Itālijas tiesībām:
—
juridiskas personas var saukt pie atbildības par prettiesisku darbību atbilstoši Likumdošanas dekrēta normām;
—
prettiesisku darbību, par kuru var apsūdzēt juridiskas personas, kvalificē kā administratīvu pārkāpumu: šāda kvalifikācija ir ieviesta, lai novērstu iespējamās problēmas, kas varētu izrietēt no Itālijas Konstitūcijas, ja prettiesiska darbība, ko izdarījusi juridiska persona, tiktu īpaši kvalificēta kā “kriminālpārkāpums”;
—
Likumdošanas dekrēta vispārīgajā sadaļā paredzētie kritēriji, saskaņā ar kuriem definē prettiesisku darbību, ir izklāstīti, īpaši atsaucoties uz Kriminālkodeksa normām (
21
);
—
prettiesisku darbību, ko ir izdarījusi juridiska persona, nevar uzskatīt par tādu pašu, ko ir izdarījusi fiziska persona; atbildība par šādu darbību tiks kvalificēta kā “netieša un pakārtota”; lai pie atbildības varētu saukt juridisku personu, ir jāpierāda, ka tā ir atbildīga par tās vadītāju un/vai darbinieku rīcību;
—
no tā izriet, ka juridisku personu nevar uzskatīt par tāda noziedzīgā nodarījuma tiešo “autoru”, ko izdarījusi fiziska persona;
—
tomēr juridiskas personas atbildības galvenais pamats ir apstāklis, ka fiziska persona ir izdarījusi prettiesisku darbību  (
22
); citiem vārdiem, ja netiek izdarīta (noziedzīga) darbība, nevar iestāties attiecīgās juridiskās personas atbildība;
—
procesu pret juridisku personu ierosina krimināltiesās, tam piemēro Kriminālprocesa kodeksa normas un to apvieno ar kriminālprocesu, kas ierosinātas pret fizisku(-ām) personu(-ām), kuras tiek turētas aizdomās par attiecīgo prettiesisko darbību (
23
).
36.
Kaut arī Itālijas tiesības saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 74. pantu neļauj cietušajam saņemt kaitējuma atlīdzību no juridiskas personas, ceļot civilprasību kriminālprocesa ietvaros, šķiet, ka šādu rezultātu praktiski var sasniegt citā ceļā. 2010. gada oktobrī pasludinātajā spriedumā Corte Suprema di Cassazione sestā krimināllietu palāta nosprieda:
“[..] saskaņā ar Likumdošanas dekrētā paredzēto procedūru cietušā situācijas aizsardzība tiek nodrošināta jebkurā gadījumā, jo tas, ne tikai nekavējoties var veikt pasākumus savu interešu aizsardzībai, ierosinot civilprocesu, bet var arī vērsties pret juridisku personu kā civiltiesiski atbildīgu saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 83. pantu tāda procesa ietvaros, kura mērķis ir pierādīt tā likumpārkāpēja kriminālatbildību, kurš prettiesisko darbību ir izdarījis juridiskās personas interesēs vai labā, un – pārsvarā – tas šādi var rīkoties tā paša procesa ietvaros, kas ierosināts, lai pierādītu juridiskās personas atbildību” (
24
).
37.
Protams, tas ir iesniedzējtiesas pienākums pārbaudīt, vai šis apgalvojums precīzi atspoguļo situāciju valsts tiesībās.
38.
Vai noteikumi, ko es iepriekš atspoguļoju, ir saderīgi ar Pamatlēmuma 9. panta 1. punktu?
39.
9. panta 1. punkts aizsargā noziedzīgās darbībās cietušos, uzliekot dalībvalstīm pienākumu pieņemt noteikumus, lai cietušie saprātīgā laika posmā kriminālprocesa ietvaros varētu saņemt kompensāciju. Ceļot savas prasības šādā veidā, cietušie – kā to norāda Komisija – varētu izmantot procedūru, kas ir gan īsāka, gan ar mazākām izmaksām, nekā tad, ja tiem savas prasības būtu jāceļ atsevišķa civilprocesa ietvaros.
40.
Šai tiesību normai ir divas daļas. Tās pirmajā daļā ir paredzēts vispārīgs noteikums, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt, lai noziedzīgās darbībās cietušajiem būtu tiesības saprātīgā laika posmā saņemt nolēmumu par kompensāciju no apsūdzētā kriminālprocesā. Otrā daļa ir izņēmums no šī vispārīgā noteikuma. Tas ir piemērojams “atsevišķos gadījumos”, kad valsts tiesībās ir paredzēts, ka kompensācija ir piešķirama citā veidā.
41.
Pirms pievērsties otrajā daļā minētajam izņēmumam, es apskatīšu 9. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto vispārīgo noteikumu.
Vispārīgais noteikums
42.
Kādi ir galvenie nosacījumi, kādos 9. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai nolēmums par kompensāciju cietušajam saistībā ar kaitējumu, kas tam radies noziedzīga nodarījuma dēļ, tiktu pieņemts saprātīgā laika posmā? Pirmkārt, ir jābūt noziedzīgai darbībai. Otrkārt, saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmu jābūt iespējai uzsākt kriminālprocesu pret apsūdzēto saistībā ar šādu darbību. Treškārt, jābūt uzsāktam kriminālprocesam.
43.
Ja mēs aplūkojam vienkāršu piemēru, šo nosacījumu piemērošana ir skaidra. Pieņemsim, ka konkrētā dalībvalstī “X”, neuzmanīgi vadot automašīnu laikā, kad tas bija nodarbināts pie “Y” (juridiska persona), izraisīja negadījumu, kura dēļ tika nodarīts kaitējums vienam vai vairākiem cietušajiem. Šī dalībvalsts atzīst principu, saskaņā ar kuru juridiskas personas ir atbildīgas par noziedzīgām darbībām, un sauc pie atbildības krimināltiesās ierastajā kārtībā juridiskas personas, kuras iespējami ir izdarījušas šādas darbības. Iedomāsimies vēl, ka 9. panta 1. punktā minēto “apsūdzētā” jēdzienu var piemērot juridiskām personām (es pie šī jautājuma atgriezīšos vēlāk (
25
)). Šī negadījuma dēļ gan X (kā fiziskā persona, kas to tieši izraisījusi), gan Y (kā juridiskā persona, kas ir netieši atbildīga par tā izraisīšanu) tiek sauktas pie atbildības krimināltiesās. Tās tiek apsūdzētas par cieši saistītiem noziedzīgiem nodarījumiem. Šajā gadījumā ir skaidrs, ka Pamatlēmumā tām dalībvalstīm, kuru tiesību sistēmā jau nav paredzēts, ka cietušie var pieprasīt un (attiecīgā gadījumā) saņemt kompensāciju kriminālprocesa ietvaros, ir noteikts pienākums grozīt savas valsts tiesības tā, lai tās atbilstu 9. panta 1. punktam.
44.
Tomēr šī lieta nav tik vienkārša.
45.
Ja mēs soli pa solim apskatām iepriekš 42. punktā minētos nosacījumus, man šķiet, pirmkārt, ka Pamatlēmums ne tik daudz aplūko “noziedzīga nodarījuma” tehnisko kvalifikāciju valsts tiesībās, kā tā galveno būtību. Pamatlēmums vairāk attiecas uz būtību, nevis formu. Pieminot plašo rīcības brīvību, kas šajā ziņā piešķirta valsts iestādēm attiecībā uz konkrētiem līdzekļiem, ar kuriem tās izvēlas nodrošināt Pamatlēmuma mērķu sasniegšanu, Tiesa ir arī nospriedusi, ka, lai neatņemtu tā lietderīgo iedarbību, tas ir jāinterpretē teleoloģiski (
26
).
46.
Tādējādi, lai izvērtētu saderību ar 9. panta 1. punktu, nav nozīmes tam, ka valsts tiesību sistēmā attiecīgais noziedzīgais nodarījums tiek kvalificēts kā “netiešs un pakārtots”. Maz ticams, ka juridisko personu kriminālatbildība ir tieša vai primāra. Pilnīgāka pārskata labad es piebilstu, ka nav nepieciešams, lai fiziskas un juridiskas personas apsūdzētu par vienu un to pašu darbību. Tāpat arī 9. panta 1. punktā nav paredzēts, ka, lai tā piemērošanas joma attiektos uz juridiskām personām, vispirms pie atbildības par attiecīgo noziedzīgo nodarījumu būtu jāsauc viena vai vairākas fiziskās personas.
47.
Runājot par to, ka saskaņā ar Itālijas tiesībām pārkāpums, ko izdarījusi juridiska persona, ir “administratīvs” (
27
), manuprāt, tomēr būtu piemērojams šis pats interpretācijas princips. No Pamatlēmuma preambulas 4. apsvēruma skaidri izriet, ka tā mērķis ir nodrošināt noziegumos cietušajiem “augstu aizsardzības līmeni”. Atbilstoši 9. panta 1. punktam viens no līdzekļiem, ar ko sasniegt šo mērķi, ir ļaut šiem cietušajiem saņemt kompensāciju kriminālprocesā, kas uzsākts saistībā ar prettiesisko darbību, kuras dēļ radies attiecīgais kaitējums. Es labprāt pieļauju, ka Pamatlēmuma pieņemšana neradīja dalībvalstīm pienākumu ieviest savās tiesībās juridiskas personas kriminālatbildības jēdzienu, ja tas iepriekš neietilpa to tiesību sistēmā (
28
). Tomēr man šķiet, ka dalībvalsti, kuras tiesību sistēmā šis jēdziens ietilpst, nevar atbrīvot no tās pienākuma nodrošināt aizsardzību saskaņā ar 9. panta 1. punktu, pamatojoties uz būtībā formāliem iemesliem.
48.
Šajā gadījumā attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā ir paredzēts, ka juridisku personu atbildība par prettiesiskām darbībām var iestāties, pamatojoties uz kārtību, atbilstoši kurai 1) kritēriji, pēc kuriem definē prettiesisku darbību, ir noteikti saskaņā ar Kriminālkodeksa normām, 2) atbildības par šo darbību galvenais pamats ir apstāklis, ka prettiesisko darbību ir izdarījusi fiziska persona, un 3) procesam, kas pret juridisku personu ir ierosināts krimināltiesās, piemēro Kriminālprocesa kodeksa normas un parasti to apvieno ar procesu pret fizisku(-ām) personām, kuras iespējami ir izdarījušas attiecīgo prettiesisko darbību. 9. panta 1. punkts būtu jāinterpretē teleoloģiski, kas liecina, ka būtībai ir lielāka nozīme nekā formai. Līdz ar to apstāklis, ka valsts tiesībās juridisku personu atbildība par šādu prettiesisku darbību tiek kvalificēta kā “administratīva”, manuprāt, nav pietiekams, lai izslēgtu šī panta piemērošanu un līdz ar to pienākumu nodrošināt šajās darbībās cietušo aizsardzību.
49.
Otrkārt, attiecīgās noziedzīgās darbības dēļ pret apsūdzēto ir jāierosina process. Lai gan Pamatlēmuma 1.a pantā ir definēts “cietušā” jēdziens, tajā nav atbilstoši definēts “apsūdzētā” jēdziens (
29
). Šādos apstākļos man šķiet, ka šim jēdzienam ir jāpiešķir tā dabiskā un parastā nozīme. Tas ir plašs jēdziens, kuru lieto tādā kontekstā, kurā likumdevējs to būtu definējis šaurāk, ja tas tā būtu vēlējies. Līdz ar to es bez grūtībām secinu, ka “apsūdzētais” būtu jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas ne tikai uz fiziskām personām, bet arī juridiskām personām, kuras tiek apsūdzētas par prettiesisku darbību izdarīšanu.
50.
Treškārt, ir jābūt uzsāktam kriminālprocesam. Šī prasība ir pašsaprotama; bez tās 9. panta 1. punktam nebūtu nekādas nozīmes. Pamatlēmuma 1.c pantā ir paredzēts, ka šo terminu saprot saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesībām. Citiem vārdiem, Eiropas tiesībās nepastāv harmonizēts termins, kurš izskaidrotu to, kas ietilpst jēdzienā “kriminālprocess”. Ņemot vērā to, ka šajā lietā šķietami nav šaubu, ka attiecīgais process ir kriminālprocess – ko Itālijas valdība apstiprināja tiesas sēdē (
30
) –, manuprāt, šis fakts turpmāk nav jāaplūko.
51.
Ja šie nosacījumi ir ievēroti, attiecīgajai dalībvalstij būs jānodrošina, ka tās valsts tiesībās ir ietvertas normas, kuras ļauj prettiesiskās darbībās cietušajam piedalīties kriminālprocesā tādējādi, lai tas šī procesa laikā pret attiecīgo apsūdzēto varētu iesniegt prasību par pienācīgu kompensāciju. Tas attiecas arī uz juridiskām personām.
52.
Iepriekš 36. punktā es minēju Corte Suprema di Cassazione spriedumu, uz kuru Itālijas valdība savos apsvērumos ir vērsusi Tiesas uzmanību un par kuru tiesas sēdē notika plašas diskusijas. Saskaņā ar šo spriedumu prettiesiskās darbībās, kurās iesaistītas juridiskas personas, cietušie patiesi nevar atsaukties uz Kriminālprocesa kodeksa 74. pantu, lai celtu civilprasību procesā pret juridiskām personām. Tomēr tie faktiski ir aizsargāti, jo 1) tie var ierosināt civilprocesu, lai celtu prasību pret šīm personām, un 2) tie var pamatoties uz šī kodeksa 83. pantu, lai celtu prasību krimināltiesās citā ceļā. Pirmais variants – proti, iespēja ierosināt civilprocesu neattiecas uz šo diskusiju. Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka laika posms, kas paietu, izvēloties šādu ceļu, visticamāk, būtu ilgs (
31
). Ja tas tā ir, tad aizsardzība, kuras nodrošināšana ir Pamatlēmuma mērķis, netiktu sniegta. Turpretī iespēja pamatoties uz minētā kodeksa 83. pantu man šķiet samērā atbilstoša. Ja šajās prettiesiskajās darbībās cietušie patiesi var izmantot šo iespēju, apstāklim, ka Itālijas tiesību akti tiem neļauj celt civilprasību minētā procesa ietvaros, nebūs nekādas nozīmes attiecībā uz jautājumu, vai valsts tiesību akti atbilst Pamatlēmuma 9. panta 1. punkta prasībām.
53.
Lietas dalībnieki ir izteikuši dažādus viedokļus par šī sprieduma piemērojamību attiecībā uz pamatlietu. Vai tas tā ir šajā gadījumā, būs jāizvērtē iesniedzējtiesai.
54.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, manuprāt, vispārīgais noteikums, kas paredzēts Pamatlēmuma 9. panta 1. punkta pirmajā daļā, ir jāinterpretē tādējādi, ka – ja saskaņā ar dalībvalsts tiesību sistēmu pret juridiskām personām var ierosināt procesu saistībā ar prettiesisku darbību – apstāklis, ka šajā sistēmā atbildība par šādu darbību var būt kvalificēta kā “netieša un pakārtota” un/vai “administratīva”, neatbrīvo šo dalībvalsti no tās pienākuma piemērot šī panta normas attiecībā uz juridiskām personām, ja 1) kritēriji, pēc kuriem definē prettiesisku darbību, ir noteikti saskaņā ar Kriminālkodeksa normām, 2) atbildības par šo darbību galvenais pamats ir apstāklis, ka prettiesisko darbību ir izdarījusi fiziska persona, un 3) procesam, kas pret juridisku personu ir ierosināts krimināltiesās, piemēro Kriminālprocesa kodeksa normas un parasti to apvieno ar procesu pret fizisku(-ām) personām, kuras iespējami ir izdarījušas attiecīgo prettiesisko darbību.
Izņēmums
55.
9. panta 1. punkta vispārīgais noteikums nav piemērojams, “ja atsevišķos gadījumos valsts tiesību aktos ir paredzēts, ka kompensāciju var piešķirt citā veidā”.
56.
Vācijas un Nīderlandes valdības apgalvo, ka pamatlietā ir piemērojams šis izņēmums. Ja cietušajiem ir iespēja civiltiesās celt prasību pret juridiskajām personām, kuras iespējami ir izdarījušas noziedzīgu nodarījumu, dalībvalstij nav nekāda pienākuma nodrošināt, lai prasību pret šīm personām varētu celt kriminālprocesa ietvaros.
57.
Šim viedoklim nevaru piekrist.
58.
Kā atkāpe no vispārīgā noteikuma, kas paredzēts 9. panta 1. punkta pirmajā daļā, attiecīgais izņēmums ir jāinterpretē šauri (
32
). Tāda šī izņēmuma interpretācija, saskaņā ar kuru no vispārīgā noteikuma būtu jāizslēdz visi gadījumi, kas attiecas uz konkrētu apsūdzēto kategoriju, proti, juridiskām personām, nozīmētu risku pārvērst šo izņēmumu par noteikumu. Tāda nevarēja būt likumdevēja griba. Izņēmums ir paredzēts, lai to piemērotu “atsevišķ[iem] gadījum[iem]”. Šajā ziņā es vēlos atsaukties uz Pamatlēmuma travaux préparatoires, kuros ir atspoguļota diskusija, kas notika attiecīgās Padomes darba grupas sanāksmē, kuras laikā tika apspriests Pamatlēmuma projekta teksts (
33
). Šīs sanāksmes protokolā ir redzams, ka Zviedrijas, Austrijas un Vācijas delegāciju priekšlikums bija attiecīgos vārdus (
34
) svītrot. Turklāt protokolā ir minēts, ka (Francijas) Prezidentūra ir uzsvērusi, ka “bez [šiem] vārdiem 1. punktam nebūtu nozīmes”.
59.
Tas nenozīmē, ka nekad nevar būt tādi apstākļi, kuros būtu piemērojams izņēmums. Šajā ziņā es piekrītu Komisijai, ka, lai šo izņēmumu piemērotu, jābūt objektīviem apstākļiem. Tas ietvertu gadījumus, kad vispārīgo noteikumu nevar piemērot praktisku iemeslu dēļ, piemēram, ja kaitējumu, kas radies noziedzīgā nodarījuma dēļ, nevar pierādīt vai pierādīt pietiekami precīzi, tā, lai prasību būtu iespējams formulēt, pirms ir beidzies kriminālprocess pret apsūdzēto. Tomēr juridisku personu kā kategorijas izslēgšana no 9. panta 1. punkta piemērošanas jomas nevar objektīvi pamatot.
60.
Līdz ar to es secinu, ka 9. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto izņēmumu no vispārīgā noteikuma nevar interpretēt tādējādi, ka no šī panta pirmās daļas vispārīgā noteikuma ir izslēgti visi gadījumi, kas attiecas uz īpašu apsūdzēto kategoriju, proti, juridiskām personām.
Nobeiguma apsvērumi
Iepriekš minēto principu piemērošana pamatlietā
61.
Pamatlietas gadījumā iesniedzējtiesai būs jāveic tālāk norādītie soļi. Pirmkārt, tai ir jānosaka, vai noziedzīgo darbību Pamatlēmuma 9. panta 1. punkta izpratnē ir izdarījušas attiecīgās juridiskās personas. Lai izlemtu šo jautājumu, tai ir jāņem vērā ne tikai valsts noteikumi attiecībā uz pretlikumīgās darbības būtību, bet arī iepriekš 48. punktā minētie principi. Otrkārt, tai ir jāpārbauda, vai šīs personas var uzskatīt par apsūdzētajiem šīs normas izpratnē. Lai izlemtu šo jautājumu, tai būtu jāņem vērā iepriekš 49. punktā izklāstītie apsvērumi. Treškārt, tai būtu jāizvērtē, vai attiecīgais process ir kriminālprocess šī panta izpratnē. Šajā ziņā tai būtu jāņem vērā iepriekš 50. punktā izklāstītie apsvērumi. Visbeidzot, tai ir jāpierāda, vai pastāv izņēmuma apstākļi, kas pamato 9. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētā izņēmuma piemērošanu. Ja pēc šī novērtējuma tā secina, ka ir piemērojams vispārīgais noteikums un izņēmums nav piemērojams, tai ir jāizvērtē, vai valsts tiesības faktiski ir saderīgas ar šo vispārīgo noteikumu.
62.
Šajā ziņā es vēlētos sniegt šādus vispārējos apsvērumus.
63.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka princips, saskaņā ar kuru valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstoši ES tiesībām, attiecas uz pamatlēmumiem, kas pieņemti Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas kontekstā. Piemērojot valsts tiesības, iesniedzējtiesai, kam tās jāinterpretē, ir pienākums veikt šo interpretāciju, cik vien iespējams ņemot vērā pamatlēmuma tekstu un mērķi, lai tādējādi sasniegtu pamatlēmumā paredzēto rezultātu un līdz ar to nodrošinātu atbilstību Līguma normām (
35
).
64.
Tomēr Tiesa tajā pašā laikā jau vairākkārt ir nospriedusi, ka iesniedzējtiesas pienākumu interpretēt valsts tiesības atbilstoši ES tiesībām ierobežo vispārējie tiesību principi, it īpaši tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips. Citiem vārdiem, atbilstīgas interpretācijas princips nevar būt pamats valsts tiesību contra legem interpretācijai. Šis princips tomēr prasa, lai, izvērtējot, kādā mērā ir iespējams piemērot interpretāciju, kas nenovestu pie Pamatlēmuma mērķiem pretēja rezultāta, iesniedzējtiesa vajadzības gadījumā ņemtu vērā visas valsts tiesības kopumā (
36
).
65.
Visbeidzot iesniedzējtiesa norāda, ka valsts tiesību interpretācija, kādu iesaka prasītāji pamatlietā, varētu radīt tāda valsts tiesību noteikuma pārkāpumu, saskaņā ar kuru ir aizliegts pēc analoģijas in malam partem piemērot Kriminālkodeksa normas.
66.
Ne tikai valsts tiesībās ir aizliegts krimināllikuma normas piemērot šādā veidā. Jau 1963. gadā Eiropas Cilvēktiesību komisija nolēma, ka, šādi rīkojoties, tiktu pārkāpts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziegumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā esošajiem valsts iekšējiem tiesību aktiem vai starptautiskajām tiesībām nebija noziegums (
37
). Līdzīgu nostāju ir pieņēmusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa savā judikatūrā (
38
).
67.
Konvencijas 7. panta 1. punkta formulējums ir identisks Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punkta atbilstošās daļas formulējumam. Kad 2009. gada 1. decembrī spēkā stājās Lisabonas līgums, Harta ieguva primāro tiesību spēku (
39
). Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tajā paredzētajām tiesībām, kas atbilst Konvencijā garantētajām tiesībām, ir tāda pati nozīme un piemērošanas joma kā tām, kas paredzētas Konvencijā.
68.
Valsts krimināltiesību normu piemērošana pēc analoģijas in malam partem var būt un var arī nebūt pretrunā valsts tiesībām (par ko es neizsaku savu viedokli). Tomēr paliek jautājums par šī principa piemērošanu Pamatlēmuma 9. panta 1. punkta kontekstā.
69.
Ar 9. panta 1. punktu nekādā ziņā netiek prasīts dalībvalstīm mainīt to krimināltiesību materiāltiesiskos aspektus (
40
). Tāpat arī šī norma neietekmē tās kompensācijas apmēru, kas izmaksājama cietušajam par zaudējumiem vai kaitējumu, kurš radies prettiesiskās darbības dēļ, – nekas Pamatlēmumā neliecina par to, ka attiecīgā summa kriminālprocesā un civilprocesā būtu jāaprēķina dažādi. Lai aizsargātu noziedzīgās darbībās cietušo intereses, lēmums samazina laika posmu, kurā ir izmaksājama attiecīgā kompensācija. Tas ir procesuāls jautājums, kas nekādā ziņā neietekmē vainīgās personas kriminālatbildību. Šādos apstākļos es neredzu pamatojumu, kādēļ in malem partem princips būtu piemērojams Pamatlēmuma 9. panta 1. punkta interpretācijai, kuru es iesaku šajos secinājumos.
Secinājumi
70.
Tāpēc es iesaku Tiesai atbildēt uz Tribunale di Firenze uzdoto jautājumu šādi:
Vispārīgais noteikums, kas paredzēts Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā 9. panta 1. punkta pirmajā daļā, ir jāinterpretē tādējādi, ka – ja saskaņā ar dalībvalsts tiesību sistēmu pret juridiskām personām var ierosināt procesu saistībā ar prettiesisku darbību – apstāklis, ka šajā sistēmā atbildība par šādu darbību var būt kvalificēta kā “netieša un pakārtota” un/vai “administratīva”, neatbrīvo šo dalībvalsti no tās pienākuma piemērot šī panta normas attiecībā uz juridiskām personām, ja 1) kritēriji, pēc kuriem definē prettiesisku darbību, ir noteikti saskaņā ar Kriminālkodeksa normām, 2) atbildības par šo darbību galvenais pamats ir apstāklis, ka prettiesisko darbību ir izdarījusi fiziska persona, un 3) procesam, kas pret juridisku personu ir ierosināts krimināltiesās, piemēro Kriminālprocesa kodeksa normas un parasti to apvieno ar procesu pret fizisku(-ām) personām, kuras iespējami ir izdarījušas attiecīgo prettiesisko darbību;
9. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētais izņēmums no šī vispārīgā noteikuma ir jāinterpretē šauri. To nevar interpretēt tādējādi, ka no šī panta pirmajā daļā paredzētā vispārīgā noteikuma būtu jāizslēdz visi gadījumi, kas attiecas uz tādu konkrētu apsūdzēto kategoriju kā juridiskas personas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmums 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā (OV L 82, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”).
(
3
)	Skat. Eiropadomes sanāksmes, kas notika Tamperē 1999. gada 15. un 16. oktobrī, secinājumu 32. punktu.
(
4
)	Skat. Pamatlēmuma preambulas 3. apsvērumu.
(
5
)	Kā tas minēts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, “no soul to damn, no body to kick”.
(
6
)	Tiesas sēdes laikā tika apstiprināts, ka ne uz vienu no turpmāk 19. punktā minētajām juridiskajām personām neattiecas šis izņēmums.
(
7
)	1989. gada 28. jūlija Likumdošanas dekrēts par Kriminālprocesa kodeksa īstenošanas, saskaņošanas un pārejas noteikumiem.
(
8
)	Šāda ir lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu atspoguļotā situācija. Iesniedzējtiesas lietas materiāli norāda uz to, ka faktiski varētu būt sešas personas, kuras tiek apsūdzētas par attiecīgajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, un tas ir redzams šo secinājumu pirmās lappuses lietas dalībnieku sarakstā.
(
9
)	Šajā ziņā skat. informāciju attiecībā uz dienu, kurā stājies spēkā Amsterdamas līgums, kas publicēts OV 1999, L 114, 56. lpp.
(
10
)	2009. gada 1. decembrī.
(
11
)	2011. gada 21. decembra spriedums lietā C-507/10 X (Krājums, I-14241. lpp., 18.–22. punkts).
(
12
)	Saskaņā ar Protokola 10. panta 3. punktu pārejas noteikums, kas paredzēts 10. panta 1. punktā, ja netiek grozīts pasākums, kura daļa tas ir, zaudē spēku piecus gadus pēc tam, kad stājas spēkā Lisabonas līgums, proti, 2014. gada 30. novembrī.
(
13
)	Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/80/EK par kompensāciju noziegumos cietušajiem (OV L 261, 15. lpp.).
(
14
)	Šajā ziņā skat. 2007. gada 28. jūnija spriedumu lietā C-467/05 Dell’Orto (Krājums, I-5557. lpp., 57. punkts).
(
15
)	Atbilstoši Kriminālprocesa kodeksa 74. pantam.
(
16
)	Skat. turpmāk 36. punktu.
(
17
)	Šajā ziņā tostarp skat. spriedumu lietā C-60/05 WWF Italia u.c. (Krājums, I-5083. lpp., 18. punkts).
(
18
)	2010. gada 21. oktobra spriedums lietā C-205/09 Eredics un Sápi (Krājums, I-10231. lpp., 38. punkts).
(
19
)	Attiecībā uz situāciju Itālijā skat. šo secinājumu 35. punktu.
(
20
)	Šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokotte] secinājumu apvienotajās lietās C-483/09 un C-1/10 Gueye un Salmerón
Sánchez (2011. gada 15. septembra spriedums, Krājums, I-8263. lpp.) 39. punktu.
(
21
)	Skat. iepriekš 12. punktu.
(
22
)	Skat. Corte Suprema di Cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) 2010. gada 5. oktobra spriedumu lietā Nr. 2251/11, 11.2.2. sadaļa, kurā tiesa kā “galveno nosacījumu” (“presupposto fondamentale”), lai iestātos tās juridiskās personas atbildība, kas ir atbildīga par fiziskas personas rīcību, ir noteikusi apstākli, ka fiziska persona ir izdarījusi noziedzīgo nodarījumu.
(
23
)	Lietas (visticamāk) netiks apvienotas gadījumos, kad ir piemērojamas Likumdošanas dekrēta 8. panta normas un ja lieta ir ierosināta tikai pret juridisku personu.
(
24
)	Skat. iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma 11.2.5. daļu.
(
25
)	Skat. 49. punktu.
(
26
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Gueye un Salmerón
Sánchez, 57. un 58. punkts. Lai arī šī lieta attiecas uz Pamatlēmuma 3. panta interpretāciju, gan 3., gan 9. pants ietilpst tāda lēmuma kontekstā, kurš tika pieņemts, lai nodrošinātu, ka cietušo vajadzības tiek ņemtas vērā un risinātas visaptverošā veidā. Manuprāt, nav iemesla 9. pantu interpretēt citādāk nekā 3. pantu.
(
27
)	Skat. iepriekš 11. punktu.
(
28
)	Skat. iepriekš 34. punktu.
(
29
)	Tiesas sēdē tika diskutēts par iepriekš 14. zemsvītras piezīmē minēto Tiesas spriedumu lietā Dell’Orto un ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumiem šajā lietā. Tā kā Dell’Orto apgalvo, ka gan no gramatiskās, gan teleoloģiskās “cietušā” jēdziena interpretācijas izriet, ka tas var būt tikai fiziska persona, šī lieta nesniedz nekādas norādes attiecībā uz “apsūdzētā” jēdziena pareizu interpretāciju.
(
30
)	Atbilstoši Likumdošanas dekrēta 36. pantam. Skat. iepriekš 15. punktu.
(
31
)	Skat. iepriekš 31. punktu.
(
32
)	Šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus iepriekš 14. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Dell’Orto, 81. un 82. punkts.
(
33
)	Skat. 2000. gada 14. jūlija Darba grupas par sadarbību krimināllietās protokolu, Nr. 10387/00 COPEN 54.
(
34
)	Tajā laikā attiecīgais teksts bija “atsevišķos īpašos gadījumos”. Es neuzskatu, ka vārdam “īpašos” būtu kāda nozīme.
(
35
)	Skat. Tiesas 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-105/03 Pupino (Krājums, I-5285. lpp., 43. punkts).
(
36
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 35. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Pupino, 44. un 47. punkts. Citā kontekstā arī skat. Tiesas 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c. (Krājums, I-8835. lpp., 118. un 119. punkts).
(
37
)	Skat. Komisijas 1965. gada 22. aprīļa Lēmumu Nr. 1852/63 X pret Austriju, 8. gadagrāmata, 190. un 198. lpp.; skat. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1975. gada 10. decembra spriedumu lietā X pret Apvienoto Karalisti, Nr. 6683/74, D.R.3, 96. lpp.
(
38
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1993. gada 25. maija spriedums lietā Kokkinakis pret Grieķiju, Nr. 14307/88, 260-A, 51. punkts.
(
39
)	Skat. LES 6. panta 1. punktu.
(
40
)	Skat. iepriekš 34. punktu.