TIESAS SPRIEDUMS1979. gada 20. februārī (*)Pasākumi ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbībuLieta 120/78par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Hessisches Finanzgericht (Hesenes zemes Finanšu tiesa), lai tiesvedībā starpuzņēmumu Rewe‑Zentral AG, kura juridiskā adrese ir Ķelnē_unBundesmonopolverwaltung für Branntwein (Vācijas federālā Alkohola monopola pārvalde)saņemtu
prejudiciālu nolēmumu par EEK līguma 30. un 37. panta
interpretāciju, ņemot vērā Vācijas Alkohola monopola likuma
100. panta 3. daļu.TIESAšādā sastāvā: tiesas priekšsēdētājs H. Kučers [H. Kutscher], palātu priekšsēdētāji Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars] un Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], tiesneši A. M. Donners [A. M. Donner], P. Peskatore [P. Pescatore], M. Sērensens [M. Sørensen], A. O’Kīfs [A. O’Keeffe], Ž. Bosko [G. Bosco], Ā. Tufē [A. Touffait]_ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar 1978. gada 28. aprīļa rīkojumu, kas Tiesā saņemts 22. maijā, Hessisches Finanzgericht,
pamatojoties uz EEK līguma 177. pantu, ir uzdevusi divus
prejudiciālus jautājumus par EEK līguma 30. un 37. panta
interpretāciju, lai izvērtētu, vai Vācijas tiesību norma, kas nosaka
minimālo spirta koncentrāciju dažādu kategoriju alkoholiskajos
dzērienos, ir saderīga ar Kopienas tiesībām.2        No
rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka prasītājs
pamattiesvedībā vēlas ievest noteiktu daudzumu Francijā ražotā “Cassis de Dijon” [Dižonas upeņu liķiera], lai to pārdotu Vācijas Federatīvajā Republikā.Prasītājs bija vērsies Bundesmonopolverwaltung (Vācijas
federālā Alkohola monopola pārvalde), lai iegūtu atļauju ievest minēto
izstrādājumu, un minētā pārvalde prasītājam paziņoja, ka nepietiekamas
spirta koncentrācijas dēļ produkts neatbilst prasībām, kas noteiktas
tirdzniecībai Vācijas Federatīvajā Republikā.3        Šāds pārvaldes lēmums tiek pamatots ar Branntweinmonopolgesetz
[Vācijas Alkohola monopola likuma] 100. pantu un tiesību aktiem,
kurus, pamatojoties uz minēto pantu, pārvalde ir pieņēmusi, lai noteiktu
minimālo spirta koncentrāciju noteiktām liķieru un citu alkoholisko
dzērienu kategorijām (1958. gada 28. februāra Verordnung über den Mindestweingeistgehalt von Trinkbranntweinen [Rīkojums par minimālo spirta saturu alkoholiskajos dzērienos], Bundesanzeiger Nr. 48, 1958. gada 11. marts).Minētās normas paredz, ka, lai drīkstētu tirgot tādus augļu liķierus kā Cassis de Dijon,
minimālajai spirta koncentrācijai tajos jābūt 25 %, taču šajā
lietā izskatāmajā produktā, kas bez ierobežojumiem tiek tirgots
Francijā, spirta koncentrācija ir no 15 līdz 20 %.4        Prasītājs
uzskata, ka Vācijas tiesību aktos noteiktās minimālās spirta
koncentrācijas rezultātā plaši pazīstami alkoholiskie dzērieni, kas
ražoti citās Kopienas dalībvalstīs, Vācijas Federatīvajā Republikā nevar
tikt pārdoti un ka tāpēc minētā tiesību norma uzskatāma par
ierobežojumu brīvai preču apritei starp dalībvalstīm un pārsniedz
tirdzniecības noteikumu, kas ir dalībvalstu kompetencē, robežas.Prasītājs
arī uzskata, ka tie ir pasākumi ar importa kvantitatīviem
ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas neatbilst EEK līguma
30. panta noteikumiem.Turklāt, tā kā
šajā gadījumā ir runa par pasākumiem, kas pieņemti saistībā ar alkohola
monopola pārvaldīšanu, prasītājs uzskata, ka ir pārkāpts arī
37. pants, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pakāpeniski jāpielāgo
komerciālie valsts monopoli tā, lai, beidzoties pārejas periodam,
attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības nosacījumiem nepastāvētu
nekāda dalībvalstu pilsoņu diskriminācija.5        Lai varētu izlemt šo lietu, Hessisches Finanzgericht ir iesniegusi divus jautājumus, kas formulēti šādi:a)      Vai
pasākumi ar importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību
EEK līguma 30. panta nozīmē ir jāizprot tā, ka šo jēdzienu var
piemērot arī attiecībā uz minimālās spirta koncentrācijas noteikšanu
alkoholiskiem dzērieniem, kā paredzēts Vācijas Alkohola monopola likumā,
un tātad Vācijas Federatīvajā Republikā nevar laist apgrozībā
tradicionālus citu dalībvalstu izstrādājumus, kuru spirta koncentrācija
ir zemāka par noteikto robežu?b)      Vai
uz minimālās spirta koncentrācijas noteikšanu var attiecināt
diskriminācijas jēdzienu attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības
nosacījumiem dalībvalstu pilsoņu starpā EEK līguma 37. panta
nozīmē?6        Valsts
tiesa tādēļ lūdz sniegt interpretāciju, kas ļautu izvērtēt, vai uz
minimālās spirta koncentrācijas prasību varētu attiecināt Līguma
30. pantā paredzēto aizliegumu attiecībā uz pasākumiem, kam ir
importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīga iedarbība tirdzniecībā
starp dalībvalstīm, un vai uz minimālās spirta koncentrācijas prasību
varētu attiecināt dalībvalstu uzņēmumu diskriminācijas aizliegumu
attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības nosacījumiem 37. panta
nozīmē?7        Jāpiebilst,
ka 37. pants ir specifiska norma, kas regulē tikai komerciālus
valsts monopolus.Tāpēc 37. pants
neattiecas uz valsts tiesību normām, kuras neregulē valsts monopola
specifisko funkciju veikšanu, proti, tā ekskluzīvo tiesību izmantošanu,
bet gan vispārēji attiecas uz alkoholisko dzērienu ražošanu un
tirdzniecību neatkarīgi no tā, vai tie ietilpst konkrētajā monopolā vai
nē.Šajos apstākļos valsts tiesas minētā
pasākuma iedarbība uz tirdzniecību starp Kopienas dalībvalstīm jāizvērtē
vienīgi saistībā ar 30. panta prasībām, kā tas paredzēts pirmajā
jautājumā.8        Tā
kā alkohola ražošanas un tirdzniecības jomā nav kopīgu noteikumu
–1976. gada 7. decembrī Komisija iesniedza Padomei
priekšlikumu par regulu (OV C 309, 2. lpp.), ko Padome
vēl nav pieņēmusi, – alkohola un alkoholisko dzērienu ražošanu un
tirdzniecību savā teritorijā regulē katra atsevišķā dalībvalsts.Šķēršļi,
ko valstu tiesību aktu atšķirības konkrētās produkcijas pārdošanā rada
preču apritei Kopienas iekšienē, ir jāakceptē tādā mērā, kādā šīs
tiesību normas var atzīt par nepieciešamām tādu obligāto prasību
izpildei, kas saistītas ar nodokļu kontroles efektivitāti, sabiedrības
veselības un patērētāju aizsardzību, kā arī tirdzniecības darījumu
godīgumu.9        Vācijas
Federatīvās Republikas (VFR) valdība – persona, kas iestājusies lietā, –
izvirzījusi dažādus argumentus, kuri, pēc tās domām, attaisno tādu
normu piemērošanu, kas regulē minimālo spirta koncentrāciju
alkoholiskajos dzērienos. VFR valdība atsaucas uz apsvērumiem, kas
pamatoti, no vienas puses, ar sabiedrības veselības aizsardzību, un, no
otras puses, – ar patērētāju aizsardzību pret netaisnīgiem tirdzniecības
paņēmieniem.10      Saistībā
ar sabiedrības veselības aizsardzību Vācijas valdība skaidro, ka valsts
tiesību aktos minimālā spirta koncentrācija noteikta, lai samazinātu
alkoholisko dzērienu, it īpaši dzērienu ar zemu spirta koncentrāciju,
izplatīšanu vietējā tirgū, kas pēc Vācijas valdības ieskatiem ātrāk
izraisa atkarību no alkohola nekā stiprie alkoholiskie dzērieni.11      Šādi
apsvērumi nav vērā ņemami, jo patērētāji tajā pašā tirgū var viegli
iegādāties ārkārtīgi plašu vieglo vai vidēji stipro alkoholisko dzērienu
klāstu, un liela daļa stipro alkoholisko dzērienu, kas bez
ierobežojumiem tiek tirgoti Vācijas tirgū, parasti tiek patērēti
atšķaidītā veidā.12      Tāpat
Vācijas valdība apgalvo, ka minimālās spirta koncentrācijas robežas
noteikšana dažiem liķiera veidiem paredzēta, lai aizsargātu patērētājus
no alkoholisko dzērienu ražotāju un izplatītāju negodīgas rīcības.Šāda
argumentācija pamatota ar apsvērumu, ka spirta koncentrācijas
samazināšana konkurences cīņā nodrošinātu priekšrocības tiem, kas ražo
dzērienus ar zemu spirta koncentrāciju, jo spirts dzēriena sastāvā
pavisam noteikti ir visdārgākā sastāvdaļa, ievērojot augstās tam
piemērojamo nodokļu likmes.Turklāt, pēc
Vācijas valdības domām, alkoholisko dzērienu brīvas aprites atļaušana,
ja to spirta koncentrācija atbilst izgatavotājas valsts noteikumiem,
varētu izraisīt to, ka viszemākā spirta koncentrācija, kas noteikta kādā
no dalībvalstīm, kļūtu par kopēju standartu Kopienā, kā arī to, ka
visas prasības šajā jomā tiktu padarītas neefektīvas, jo citu valstu
regulējumā nav noteikta minimālā robeža.13      Kā
pamatoti uzsvērusi Komisija, ierobežojošo rādītāju noteikšana spirta
koncentrācijai dzērienos var radīt ierosmi pārdotās produkcijas un tās
nosaukumu sistēmas standartizācijai, lai veicinātu tirdzniecības
darījumu un pircējiem piedāvātās produkcijas pārskatāmību.Tomēr
šos argumentus nevar vispārināt tādā ziņā, ka minimālās spirta
koncentrācijas obligāta noteikšana jāuzskata par būtisku garantiju
godīgu tirdzniecības darījumu nodrošināšanai, jo pircējam nepieciešamo
informāciju var sniegt, prasot uz izstrādājuma iesaiņojuma uzrādīt datus
par tā izcelsmi un spirta koncentrāciju.14      No
iepriekš minētā izriet, ka to prasību mērķis, kuras attiecas uz
minimālo spirta koncentrāciju alkoholiskajos dzērienos, nav saistīts ar
vispārējām sabiedrības interesēm, ko varētu uzskatīt par svarīgākām nekā
preču brīvas aprites prasības, kas ir viens no Kopienas
pamatnoteikumiem.Faktiski šādas prasības
rada priekšrocības dzērieniem ar augstu spirta koncentrāciju, izstumjot
no vietējā tirgus citu dalībvalstu produkciju, kas neatbilst šiem
nosacījumiem. Tādējādi ir skaidrs, ka
dalībvalsts tiesību aktos vienpusēji noteiktā minimālā spirta
koncentrācija alkoholisko dzērienu tirdzniecībai rada tirdzniecības
šķēršļus, kas ir pretrunā ar Līguma 30. pantu.Tātad
nav vērā ņemama iemesla kavēt alkoholisko dzērienu ievešanu kādā
dalībvalstī, ja tie ir likumīgi ražoti un tirgoti kādā no dalībvalstīm,
un šādu produktu tirdzniecību nevar pakļaut tiesību aktos noteiktam
aizliegumam tirgot dzērienus, kuros spirta koncentrācija ir zemāka par
robežu, kāda noteikta valsts tiesiskajā regulējumā.15      Līdz
ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Līguma 30. pantā
ietvertais jēdziens “pasākumi ar importa kvantitatīviem ierobežojumiem
līdzvērtīgu iedarbību” jāsaprot tā, ka šajā normā ietvertais aizliegums
attiecas arī uz dalībvalsts tiesību aktos paredzēto minimālās spirta
koncentrācijas noteikšanu alkoholiskajiem dzērieniem, kas paredzēti
lietošanai uzturā, ja runa ir par citā dalībvalstī likumīgi ražotu un
tirgotu alkoholisko dzērienu ievešanu. Par tiesāšanās izdevumiem16      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Dānijas Karalistes valdībai, Vācijas Federatīvās
Republikas valdībai un Eiropas Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas
apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata Hessisches Finanzgericht, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumuTIESA_atbildot uz jautājumiem, ko ar 1978. gada 28. aprīļa rīkojumu tai iesniegusi Hessisches Finanzgericht, nospriež:EEK
līguma 30. pantā ietvertais jēdziens “pasākumi ar importa
kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību” jāsaprot tā, ka
šajā normā ietvertais aizliegums attiecas arī uz dalībvalsts tiesību
aktos paredzēto minimālās spirta koncentrācijas noteikšanu
alkoholiskajiem dzērieniem, kas paredzēti lietošanai uzturā, ja runa ir
par citā dalībvalstī likumīgi ražotu un tirgotu alkoholisko dzērienu
ievešanu.KutscherMertens de WilmarsMackenzie StuartDonnerPescatoreSørensenO’KeeffeBoscoTouffaitPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1979. gada 20. februārī.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       H. Kutscher* Tiesvedības valoda – vācu.