62015CC0680
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 19. janvārī (
1
)
Apvienotās lietas C‑680/15 un C‑681/15
Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH
(C‑680/15),
Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH
(C‑681/15)
pret
Ivan Felja,
Vittoria Graf
(Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 2001/23/EK — 3. panta 1. un 3. punkts — Darba ņēmēju tiesību aizsardzība uzņēmuma pārejas gadījumā — Darba līguma noteikums, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz darba nosacījumiem, kas paredzēti koplīgumā, kā arī uz to grozījumiem, kas izdarīti pēc uzņēmuma pārejas”
1.
Šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. pantu Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvā 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (
2
), kā arī par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 16. pantu.
2.
Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar tiesvedību starp Ivan Felja un Vittoria Graf (turpmāk tekstā – “prasītāji”) un Asklepios Kliniken Langen‑Seligenstadt GmbH un Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (turpmāk tekstā – “Asklepios”) jautājumā par darba koplīguma piemērošanu.
3.
Pēc 2006. gada 9. marta sprieduma Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, turpmāk tekstā – “spriedums Werhof”) un 2013. gada 18. jūlija sprieduma Alemo‑Herron u.c. (C‑426/11, EU:C:2013:521, turpmāk tekstā – “spriedums Alemo‑Herron u.c.”) izskatāmās lietas vispārējā problemātika ir par to, vai īpašumtiesību saņēmējam darba devējam pēc uzņēmējsabiedrības pārejas var likt piemērot darba nosacījumus, kuri izriet no koplīgumiem, kas pieņemti pēc šīs pārejas.
4.
Iepriekš minēto spriedumu, kā arī izskatāmās lietas īpatnība ir tāda, ka koplīgumu piemērošana darba attiecībām starp darba devēju un tā darba ņēmējiem ir atsauces, kas uz šiem koplīgumiem izdarīta darba līgumos, rezultāts.
5.
Tādējādi darba līgumos var tikt ietverti divu veidu atsauces noteikumi – vai nu statiska, vai arī dinamiska rakstura.
6.
Šie noteikumi darbojas statiski vai dinamiski atkarībā no tā, vai ar tiem tiek izdarīta atsauce tikai uz atsevišķu spēkā esošu koplīgumu, vai arī uz vēlākām izmaiņām, kas tiks veiktas šajā koplīgumā.
7.
Tādējādi ar statiskiem noteikumiem tiek izdarīta atsauce uz konkrētu koplīgumu vienīgi tā redakcijā, kas ir spēkā [īpašumtiesību] pārejas dienā.
8.
Savukārt, ja šī līguma puses iekļauj darba līgumā dinamisku noteikumu, tās vienojas, ka darba attiecību, kuras pastāv starp tām, atsevišķiem materiālajiem noteikumiem dinamiskā veidā ir jāizriet no ārēja tiesiskā regulējuma un ir jāturpina attīstīties. Tādējādi piemērojamie darba nosacījumi atbilst koplīgumiem, par kuriem kompetentās organizācijas periodiski ir veikušas pārrunas.
9.
Šāda veida noteikumu iekļaušana darba līgumos Vācijas tiesību kontekstā ir izskaidrojama ar nolūku nodrošināt darba ņēmēju tiesības neatkarīgi no viņu piederības arodbiedrībām.
10.
Tādējādi šie atsauces noteikumi ļauj darba devējiem, kuri ir tās darba devēju organizācijas dalībnieki, kas ir veikusi pārrunas par nozares koplīgumu un to pieņēmusi, šo koplīgumu piemērot arī darba ņēmējiem, kuri nav arodbiedrības biedri.
11.
Tāpat šie atsauces noteikumi ļauj darba devējiem, kuri nav tās darba devēju organizācijas dalībnieki, kas ir veikusi pārrunas par koplīgumu un to pieņēmusi, to brīvprātīgi piemērot darba ņēmējiem (kuri ir vai nav arodbiedrības biedri).
12.
Tieši šī pēdējā minētā situācija tiek aplūkota izskatāmajā lietā – persona, kas nodod īpašumtiesības un kas nav tās darba devēju organizācijas dalībniece, kura ir veikusi pārrunas par koplīgumu un to pieņēmusi, ir izdarījusi izvēli iekļaut savu darba ņēmēju darba līgumos noteikumu, ar ko tiek izdarīta atsauce uz šo koplīgumu. Šim atsauces noteikumam ir dinamisks raksturs, jo tas attiecas uz minētā koplīguma izmaiņām nākotnē.
13.
Pēc personas, kas nodod īpašumtiesības, uzņēmējsabiedrības pārejas īpašumtiesību saņēmējs uzskata, ka viņam nav pienākuma piemērot darba nosacījumus, kuri izriet no koplīguma grozījumiem, kas izdarīti pēc pārejas.
14.
Tiesai tiek lūgts nospriest, vai šādos apstākļos atsauces noteikuma dinamiskais raksturs ir pretrunā Direktīvai 2001/23. Citiem vārdiem – vai šī direktīva nepieļauj to, ka īpašumtiesību saņēmējam ir pienākums piemērot darba nosacījumus, kas izriet no tā koplīguma izmaiņām nākotnē, uz kuru ir atsauce darba līgumos?
15.
Šajos secinājumos es sniegšu apstiprinošu atbildi uz šo jautājumu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A –
Savienības tiesības
16.
Direktīvas 2001/23, ar kuru ir aizstāta un kodificēta Direktīva 77/187/EEK (
3
), 1. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz jebkuru uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ.”
17.
Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“1.   Īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam.
[..]
3.   Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības, līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums.
Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu.
[..]”
18.
Minētās direktīvas 8. pantā ir paredzēts turpmākais:
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem, kā arī veicināt vai atļaut darbiniekiem labvēlīgākus koplīgumus vai līgumus starp darba devējiem un darba ņēmējiem.”
B –
Vācijas tiesības
19.
Vācijā tiesības un pienākumus uzņēmējsabiedrības pārejas gadījumā reglamentē Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss, turpmāk tekstā –“BGB”) 613.a pants, kura 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Ja uzņēmējsabiedrība vai uzņēmējsabiedrības daļa ar tiesisku darījumu pāriet citas personas īpašumā, šī persona pārņem tiesības un pienākumus, kas pārejas brīdī izriet no darba līgumiem. Ja šīs tiesības un pienākumus reglamentē darba koplīguma tiesību normas vai uzņēmuma koplīgums, tad tie kļūst arī par sastāvdaļu darba tiesiskajām attiecībām starp jauno īpašnieku un darba ņēmēju un viena gada laikā pēc uzņēmuma pārejas tos nevar grozīt par sliktu darba ņēmējam. Otrais teikums netiek piemērots, ja tiesības un pienākumi attiecībā uz jauno īpašnieku tiek reglamentēti cita darba koplīguma tiesību normās vai citā uzņēmuma koplīgumā. Šīs tiesības un pienākumus var grozīt pirms otrajā teikumā paredzētā termiņa beigām, ja darba koplīgums vai uzņēmuma koplīgums vairs nav spēkā vai ja nepastāv savstarpējs pienākums ievērot kādu citu darba koplīgumu, par kura piemērošanu pastāv vienošanās starp jauno īpašnieku un darba ņēmēju.”
II – Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
20.
Prasītāji strādāja Dreieich‑Lange (Vācija) slimnīcā attiecīgi par saimniecības pārzini/dārznieku kopš 1978. gada un par aprūpes darbinieci kopš 1986. gada. Pēc tam, kad 1995. gadā Ofenbahas [Offenbach] (Vācija) apgabals, pašvaldības publisko tiesību iestāde, īpašumtiesības uz slimnīcu nodeva privāttiesību GmbH (sabiedrība ar ierobežotu atbildību), uzņēmējsabiedrības daļa, kurā strādāja prasītāji, 1997. gadā tika nodota uzņēmumam KLS Facility Management GmbH (turpmāk tekstā – “KLS FM”).
21.
KLS FM, kas nebija nevienas darba devēju organizācijas dalībnieks, ar individuālu līgumu vienojās ar prasītājiem, ka viņu darba attiecības – tāpat, kā tas bija pirms īpašumtiesību pārejas – reglamentēs Bundesmanteltarifvertrag für Arbeiter gemeindlicher Verwaltungen und Betriebe (federālais administrāciju un uzņēmējsabiedrību darbinieku koplīgums, turpmāk tekstā – “BMT‑G II”) un koplīgumi, kas to papildina, groza un aizstāj.
22.
Pēc tam KLS FM tika integrēta Asklepios grupā. Tajā ir apvienoti vairāki slimnīcu nozares uzņēmumi.
23.
2008. gada 1. jūlijā tās uzņēmējsabiedrības daļu, kurā strādāja prasītāji, KLS FM nodeva citai grupas sabiedrībai, proti, Asklepios. Arī tai kā darba devēju organizācijas dalībniecei nebija un arī pašlaik nav saistošs nedz BMT‑G II, nedz Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst (civildienesta koplīgums, turpmāk tekstā – “TVöD”), kas to aizstāj kopš 2005. gada 1. oktobra, nedz arī Tarifvertrag zur Überleitung der Beschäftigten der kommunalen Arbeitgeber in den TVöD und zur Regelung des Übergangsrechts (šajā ziņā pieņemts pagaidu koplīgums, turpmāk tekstā – “TVÜ‑VKA”).
24.
Prasītāji lūdza tiesām konstatēt, ka viņu darba attiecībām ir piemērojamas TVöD un to papildinošo darba koplīgumu tiesību normas, kā arī TVÜ‑VKA tiesību normas attiecīgi to spēkā esošajās redakcijās, proti, dinamiskā veidā.
25.
Asklepios apgalvoja, ka saskaņā ar valsts tiesībām paredzēto tiesisko seku, kādas rada civildienesta koplīgumu noteikumu, uz kuriem ir atsauce darba līgumā, dinamiska piemērošana ir pretrunā Direktīvai 2001/23 un Hartas 16. pantam. Pēc [Asklepios] domām, tas izraisa to, ka pēc īpašumtiesību pārejas darba nosacījumi, par kuriem ir panākta vienošanās darbā līgumā un kuri izriet no šajā darba attiecību līgumā minētajiem koplīgumiem, tiek piemēroti vienīgi statiski.
26.
Zemākas instances tiesas apmierināja prasītāju celto prasību.
27.
Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija), kurai ir iesniegta prasība veikt pārskatīšanu, lūdz Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“I.
1)
Vai Direktīvas 2001/23 3. pants nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības pārejas gadījumā visi starp īpašumtiesības nododošo personu un darbinieku privāti un individuāli darba līgumā saskaņoti darba nosacījumi pāriet uz īpašumtiesību saņēmēju bez izmaiņām tā, it kā tas pats būtu ar darbinieku vienojies atsevišķā līgumā, ja valsts tiesībās īpašumtiesību saņēmējam ir paredzētas iespējas pielāgot darba līgumu gan savstarpēji vienojoties, gan vienpusēji?
2)
Ja uz pirmo jautājumu kopumā vai attiecībā uz darba līgumā starp īpašumtiesības nododošo personu un darbinieku individuāli saskaņotu darba nosacījumu konkrētu grupu tiek sniegta apstiprinoša atbilde:
vai Direktīvas 2001/23 3. panta piemērošanas rezultātā konkrēti starp īpašumtiesības nododošo personu un darbinieku privāti saskaņoti darba līguma nosacījumi nav jāietver īpašumtiesību pārejā uz saņēmēju bez izmaiņām un ir jāpielāgo, pamatojoties tikai uz uzņēmuma vai sabiedrības īpašumtiesību pāreju?
3)
Ja saskaņā ar Tiesas atbildēs uz pirmo un otro jautājumu minētajiem kritērijiem individuāla, darba līgumā saskaņota atsauce, pamatojoties uz kuru konkrēti darba koplīguma noteikumi dinamiski kļūst par darba līguma saturu atbilstoši gribas autonomijas principam, nepāriet uz īpašumtiesību saņēmēju neizmainītā formā:
a)
vai tas tā ir arī tad, ja ne īpašumtiesības nododošā persona, ne to saņēmējs tieši vai netieši nav darba koplīguma puse, proti, ja darba koplīguma noteikumi jau pirms uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības pārejas nebūtu piemērojami darba attiecībām ar īpašumtiesības nododošo personu, ja darba līgumā nebūtu atbilstoši gribas autonomijas principam saskaņots atsauces noteikums?
b)
Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša:
vai tas tā ir arī tad, ja īpašumtiesības nododošā persona un to saņēmējs ir vienas uzņēmumu grupas uzņēmumi?
II.
Vai [Hartas] 16. pants nepieļauj saistībā ar Direktīvas 77/187 vai Direktīvas 2001/23 transponēšanu pieņemtu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pārejas gadījumā darba līguma nosacījumi, ko īpašumtiesības nododošā persona ar darbinieku individuāli atbilstoši gribas autonomijas principam ir saskaņojusi pirms uzņēmuma pārejas, ir saistoši īpašumtiesību saņēmējam, it kā tas pats būtu tos saskaņojis, arī tad, ja saskaņā ar šiem nosacījumiem citādi darba attiecībām nepiemērojama darba koplīguma konkrēti noteikumi dinamiski kļūst par darba līguma saturu, ja valsts tiesībās īpašumtiesību saņēmējam ir paredzētas iespējas pielāgot darba līgumu gan savstarpēji vienojoties, gan vienpusēji?”
III – Mana analīze
28.
Ar saviem jautājumiem, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā lūdz Tiesu nospriest, vai Direktīvas 2001/23 3. pants, lasot to Hartas 16. panta kontekstā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāda valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka uzņēmējsabiedrības pārejas gadījumā to tiesību un pienākumu saglabāšana, kuri attiecībā uz personu, kas nodod īpašumtiesības, izriet no darba līguma, attiecas uz šāda līguma noteikumu, ar kuru dinamiski tiek izdarīta atsauce uz darba nosacījumiem, kas ir paredzēti koplīgumā, ja valsts tiesībās īpašumtiesību saņēmējam ir paredzētas iespējas veikt pielāgojumus gan savstarpēji vienojoties, gan vienpusēji. Iesniedzējtiesa uzsver to, ka, pirmkārt, ne īpašumtiesības nododošā persona, ne to saņēmējs tieši vai netieši nav attiecīgā darba koplīguma dalībnieks un, otrkārt, īpašumtiesības nododošā persona un to saņēmējs ir vienas grupas uzņēmumi.
A –
Ievada apsvērumi
29.
Vispirms, manuprāt, ir jāatgriežas pie diviem precedentiem, kurus veido spriedumi Werhof un Alemo‑Herron u.c.
1) Spriedums Werhof
30.
Šajā lietā tika aplūkots darba līgums, kurā attiecībā uz algu izmaiņām bija izdarīta atsauce uz spēkā esošu koplīgumu, par ko pārrunas veica un ko parakstīja darba devēju organizācija, kurai bija piederīgs īpašumtiesības nododošais uzņēmums, bet nebija piederīgs īpašumtiesību saņēmējs. Šajā lietā aplūkotais līgumiskais noteikums bija statisks, kas nozīmē, ka ar to tika izdarīta atsauce uz konkrētu spēkā esošu koplīgumu, nevis uz koplīgumiem, kas tam sekos nākotnē.
31.
Pēc uzņēmējsabiedrības daļas, kurā strādāja H. Werhof, īpašumtiesību pārejas, bija ticis noslēgts jauns koplīgums. Tā kā šajā pēdējā minētajā bija paredzēta darba algas palielināšana, H. Werhof bija lūdzis, lai viņa darba devējs tiktu uzskatīts par tādu, kuram ir pienākums piemērot viņam šo algas palielinājumu.
32.
Tādējādi viņš apgalvoja, ka, ja individuālā darba līgumā ir ietverts noteikums, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz koplīgumiem, kas noslēgti atsevišķā nozarē, šim noteikumam obligāti ir jābūt “dinamiskam” un ka saskaņā ar Direktīvas 77/187 3. panta 1. punktu, kurš atbilst Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktam, tajā ir atsauce uz koplīgumiem, kas noslēgti pēc uzņēmuma pārejas dienas.
33.
Tiesa nav piekritusi šim apgalvojumam. Gluži pretēji – tā ir nospriedusi, ka šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā pieļauj to, ka, ja darba līgums atsaucas uz koplīgumu, kurš ir saistošs personai, kas nodod īpašumtiesības, īpašumtiesību saņēmējam, kurš nav šāda koplīguma dalībnieks, nav saistoši koplīgumi, kas pieņemti pēc tā koplīguma, kurš ir bijis spēkā uzņēmuma pārejas brīdī.
34.
Lai nonāktu pie šāda risinājuma, Tiesa ir spriedusi šādi.
35.
Vispirms Tiesa ir norādījusi, ka tāds līgumisks atsauces noteikums, kāds tiek aplūkots pamatlietā, ir paredzēts Direktīvas 77/187 3. panta 1. punktā. No tā izriet, ka saskaņā ar šo direktīvu “tiesības un pienākumi, kas izriet no koplīguma, uz kuru atsaucas darba līgums, automātiski [pilnībā] pāriet jaunajam īpašniekam, pat ja [..] viņš nav neviena koplīguma dalībnieks. Tādējādi tiesības un pienākumi, kas izriet no koplīguma, pēc uzņēmuma pārejas turpina būt saistoši jaunajam īpašniekam” (
4
).
36.
Tādējādi ir skaidrs, ka, pēc Tiesas domām, tieši pamatojoties uz Direktīvas 77/187 3. panta 1. punktu, tiesības un pienākumi, kas izriet no koplīguma, uz kuru ir atsauce darba līgumā ietvertajā noteikumā, pāriet īpašumtiesību saņēmējam.
37.
Pēc šī precizējuma Tiesai tālāk bija jānosaka, vai, ņemot vērā Direktīvā 77/187 ietvertās normas, šāda veida noteikumi bija jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek izdarīta atsauce uz koplīgumu, kas ir spēkā attiecībā uz īpašumtiesības nododošo personu pārejas brīdī, vai arī plašāk – kā atsauce uz šī koplīguma izmaiņām nākotnē.
38.
Tālāk Tiesa ir minējusi vairākus noteikumus, kuri, kā to redzēsim, ir pilnībā atbilstoši, lai atbildētu uz Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa) uzdotajiem jautājumiem izskatāmās lietas ietvaros.
39.
Proti, Tiesa ir skaidri norādījusi, ka “attiecībā uz Direktīvas [77/187] 3. panta 1. punkta interpretāciju klauzula, kas atsaucas uz koplīgumu, nevar būt plašāka par koplīgumu, uz kuru tajā ir atsauce. Tādējādi ir jāņem vērā [šīs] direktīvas 3. panta 2. punkts, kas nosaka ierobežojumus tā koplīguma piemērojamības principam, uz kuru atsaucas darba līgums” (
5
).
40.
Tādējādi Tiesa ir uzstādījusi noteikumu, ka tad, ja tiek aplūkots līgumisks noteikums, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz koplīgumā paredzētiem darba nosacījumiem, lai gan Direktīvas 77/187 3. panta 1. punkts patiešām veido pamatu tiesību un pienākumu pārejai īpašumtiesību saņēmējam, šī tiesību norma tomēr ir jālasa kopsakarā ar šīs pašas direktīvas 3. panta 2. punktu, kurš atbilst Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktam. Šajā ziņā atgādināšu, ka šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir paredzēta no koplīgumiem izrietošo darba nosacījumu ievērošana uz laiku uzņēmējsabiedrības pārejas gadījumā.
41.
Pēc Tiesas domām, pamatojoties uz Direktīvas 77/187 3. panta 2. punkta formulējumu, no tā izriet, ka, pirmkārt, darba nosacījumi, ko paredz šis koplīgums, “tiek ievēroti tikai līdz tā izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums. Tādējādi no [šīs] direktīvas teksta nekādā veidā neizriet, ka [Savienības] likumdevējs būtu gribējis saistīt cesionāru ar citiem koplīgumiem, nevis tiem, kas ir spēkā uzņēmuma pārejas brīdī, un tādējādi uzlikt par pienākumu grozīt darba nosacījumus, piemērojot jaunu koplīgumu, kas noslēgts pēc uzņēmuma pārejas” (
6
).
42.
Tiesa precizē, ka “šāds vērtējums turklāt atbilst šīs direktīvas mērķim, kas ir tikai aizsargāt darba ņēmēju tiesības un pienākumus, kas ir spēkā pārejas dienā. Savukārt Direktīvas [77/187] mērķis nebija aizsargāt vienkāršas cerības un tādējādi hipotētiskus labumus, kas rastos no koplīgumu izmaiņām nākotnē” (
7
).
43.
Otrkārt, Tiesa ir norādījusi, kā tas ir minēts pašā Direktīvas 77/187 3. panta 2. punkta formulējumā, ka “dalībvalstis var ierobežot no koplīguma izrietošo darba nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu” (
8
).
44.
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka, “kaut arī saskaņā ar [šīs] direktīvas mērķi ir jāaizsargā darba ņēmēju, kurus skar uzņēmuma pāreja, tiesības, tomēr par abstrakciju nevar pārvērst cesionāra tiesības, kuram ir jābūt iespējai veikt pielāgojumus, kas nepieciešami viņa darbības turpināšanai” (
9
).
45.
Pēc tam Tiesa ir pretstatījusi prasītāja prasību par to, ka līgumiskais noteikums ir jāinterpretē dinamiski, un īpašumtiesību saņēmēja biedrošanās brīvību.
46.
Šajā ziņā, pēc Tiesas domām, ““statiska” minētās klauzulas interpretācija [..] ļauj izvairīties no tā, ka uzņēmuma cesionāru, kurš nav koplīguma dalībnieks, saistītu vēlākas šī koplīguma izmaiņas. Viņa tiesības nebiedroties tādējādi ir pilnībā aizsargātas” (
10
). Pastāvot šādiem apstākļiem, “prasītājs nevar apgalvot, ka noteikumam, kas iekļauts individuālā darba līgumā un atsaucas uz koplīgumiem, kas noslēgti noteiktā nozarē, pilnīgi noteikti ir “dinamisks” raksturs un ka, piemērojot Direktīvas [77/187] 3. panta 1. punktu, tas atsaucas uz koplīgumiem, kas noslēgti pēc uzņēmuma pārejas datuma” (
11
).
47.
Pamatojoties tieši uz šo argumentāciju, Tiesa ir nonākusi pie risinājuma, kas ir minēts šo secinājumu 33. punktā.
48.
Lai gan Tiesa, ņemot vērā kontekstu, kurā tai tika jautāts, nav nonākusi līdz tam, lai nospriestu, ka Direktīvas 77/187 3. pants nepieļauj to, ka koplīgumi, kuri noslēgti pēc uzņēmuma pārejas, varētu tikt padarīti par piemērojamiem īpašumtiesību saņēmējam, tās izklāstītā argumentācija ietver šī risinājuma aizmetņus, kurš turklāt būs risinājums, kas tiks izmantots vairākus gadus vēlāk spriedumā Alemo‑Herron u.c. Tomēr būs redzams, ka Tiesa, lai nonāktu pie šāda risinājuma, izvirza atšķirīgu argumentāciju.
2) Spriedums lietā Alemo‑Herron u.c.
49.
Šajā lietā viena no Londonas rajonu pašvaldībām bija nodevusi “brīvā laika” pakalpojumu uzņēmumu privātā sektora uzņēmumam, un šos pakalpojumus nodrošinošie darba ņēmēji kļuva par šī uzņēmuma darba ņēmējiem. Savukārt šis uzņēmums bija tālāk nodevis minētā pakalpojuma uzņēmumu citam privātā sektora uzņēmumam.
50.
Laikā, kad “brīvā laika” pakalpojumu uzņēmums bija pakļauts publiskajam sektoram, uz šos pakalpojumus nodrošinošiem darba ņēmējiem attiecās darba nosacījumi, kuri periodiski tika pārrunāti NJC, kas ir kolektīva sarunu organizācija pašvaldību sektorā. NJC saskaņoto koplīgumu piemērojamība izrietēja nevis no likuma, bet gan no darba līgumā paredzēta līgumiska noteikuma.
51.
Pēc uzņēmuma īpašumtiesību pārejas NJC vienojās par jaunu koplīgumu. Īpašumtiesību saņēmējs uzņēmums uzskatīja, ka šis jaunais nolīgums sakarā ar to, ka tas bija noslēgts pēc īpašumtiesību pārejas, tam nebija saistošs, un līdz ar to atteicās darba ņēmējiem palielināt algas, kas no tā izrietēja, pamatojoties uz to, ka koplīgums bija ticis noslēgts pēc īpašumtiesību pārejas.
52.
Lemjot prejudiciāla nolēmuma kārtībā, saistībā ar tiesvedību starp darba ņēmējiem un īpašumtiesību saņēmēju uzņēmumu Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2001/23 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka attiecībā uz uzņēmuma pārejas gadījumu dalībvalsts paredz, ka īpašumtiesību saņēmējam ir piemērojami noteikumi, ar ko tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc uzņēmuma pārejas datuma, ja īpašumtiesību saņēmējam nav iespējas piedalīties šādu pēc uzņēmuma pārejas noslēgtu koplīgumu saskaņošanas procesā.
53.
Lai nonāktu pie šāda risinājuma, Tiesa savu argumentāciju ir sākusi, atgādinot, ka no sprieduma Werhof izriet, ka Direktīvas 77/187 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj to, ka, ja darba līgumā ir atsauce uz koplīgumu, kurš ir saistošs personai, kas nodod īpašumtiesības, īpašumtiesību saņēmējam, kurš nav šāda koplīguma dalībnieks, nav saistoši koplīgumi, kas seko tam koplīgumam, kurš bija spēkā uzņēmuma pārejas brīdī.
54.
Tā kā ar šo tiesību normu tiek pieļauts tas, ka valsts tiesībās ir paredzēts noteikums, ar kuru tiek izdarīta vienīgi statiska atsauce, pēc tam Tiesa ir pārbaudījusi, vai Direktīvas 2001/23 8. pants varēja ļaut dalībvalstīm pieņemt darba ņēmējiem labvēlīgākas valsts tiesību normas. Šajā ziņā atgādināšu, ka šajā tiesību normā ir precizēts, ka šī direktīva “neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem, kā arī veicināt vai atļaut darbiniekiem labvēlīgākus koplīgumus vai līgumus starp darba devējiem un darba ņēmējiem”. Pēc Tiesas domām, šī pārbaude bija pamatota ar to, ka dinamiskie atsauces noteikumi darbiniekiem ir labvēlīgāki nekā statiskie noteikumi.
55.
Lai izvērtētu rīcības brīvību, kāda dalībvalstīm šīs lietas apstākļos ir atstāta ar Direktīvas 2001/23 8. pantu, Tiesa ir uzsvērusi turpmāk minētos elementus.
56.
Pirmkārt, pēc Tiesas domām, Direktīvas 2001/23 “mērķis ir ne tikai aizsargāt darba ņēmēju intereses uzņēmuma pārejas gadījumā, bet arī nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp šo pēdējo minēto interesēm, no vienas puses, un cesionāra interesēm, no otras puses. Konkrētāk, tajā ir precizēts, ka cesionāram ir jābūt iespējai veikt pielāgojumus, kas ir nepieciešami tā darbības turpināšanai” (
12
).
57.
Tas vēl jo vairāk ir vajadzīgs, ja jautājums ir par uzņēmuma pāreju no publiskā sektora uz privāto sektoru (
13
). Taču, pēc Tiesas domām, “noteikums, ar ko tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc attiecīga uzņēmuma pārejas datuma, un ar kuriem ir paredzēts regulēt nodarbinātības nosacījumu attīstību publiskajā sektorā, var būtiski ierobežot rīcības iespējas, kas ir vajadzīgas, lai privātais cesionārs varētu veikt minētos pielāgošanas pasākumus” (
14
). Šādā situācijā Tiesa ir uzskatījusi, ka “šāds noteikums var apdraudēt taisnīgu līdzsvaru starp cesionāra kā darba devēja interesēm, no vienas puses, un darba ņēmēju interesēm, no otras puses” (
15
).
58.
Otrkārt, Tiesa ir uzskatījusi, ka Direktīvas 2001/23 3. panta interpretācijai bija jāatbilst Hartas 16. pantam, kas paredz uzņēmējdarbības brīvību, kuras viena no sastāvdaļām ir līgumu slēgšanas brīvība (
16
).
59.
Pēc Tiesas domām, “attiecībā uz Direktīvas 2001/23 3. pantu no minētā izriet, ka atbilstoši uzņēmējdarbības brīvībai cesionāram līgumslēgšanas procesā, kurā tas piedalās, jābūt iespējai efektīvi īstenot savas intereses un vest pārrunas par apstākļiem, kas nosaka tā darba ņēmēju nodarbinātības nosacījumu attīstību, lai nodrošinātu savu nākotnes ekonomisko darbību” (
17
).
60.
Šajā ziņā Tiesa ir konstatējusi, ka šajā lietā aplūkotajam īpašumtiesību saņēmējam nebija nekādas iespējas piedalīties attiecīgajā kolektīvajā sarunu organizācijā, kas liedza viņam iespēju efektīvi īstenot savas intereses (
18
). Šajos apstākļos Tiesa ir uzskatījusi, ka minētā īpašumtiesību saņēmēja līgumu slēgšanas brīvība bija ierobežota tik nozīmīgi, ka šāds ierobežojums varēja apdraudēt pašu tā tiesību uz uzņēmējdarbības brīvību būtību (
19
).
61.
Tā kā “Direktīvas 2001/23 3. pantu, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 8. pantu, nevar interpretēt tādējādi, ka ar to dalībvalstīm būtu ļauts veikt pasākumus, kuri, lai gan tie ir labvēlīgāki darba ņēmējiem, var apdraudēt pašu cesionāra tiesību uz uzņēmējdarbības brīvību būtību” (
20
), Tiesa ir nonākusi pie risinājuma, kurš ir minēts šo secinājumu 52. punktā.
62.
Tātad no šī sprieduma izriet, ka, lai gan dalībvalstis principā var, atsaucoties uz Direktīvas 2001/23 8. pantu, izvēlēties par labu tādu līgumisku noteikumu dinamiskajam raksturam, ar kuriem tiek izdarīta atsauce uz koplīgumiem, šīs iespējas īstenošanai ir izvirzīts nosacījums, ka tiek ievērotas pamattiesības, it īpaši īpašumtiesību saņēmēja tiesības uz uzņēmējdarbības brīvību. Taču īpašumtiesību saņēmēja uzņēmējdarbības brīvība netiek ievērota, ja tam nav iespējas piedalīties sarunu procesā par koplīgumiem, kuri tiek noslēgti pēc īpašumtiesību nodošanas.
B –
Mans vērtējums
63.
Es uzskatu, ka, lai atbildētu uz Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa) uzdotajiem jautājumiem, Tiesai būtu jāveido sava argumentācija, pamatojoties uz argumentiem, kurus tā ir izklāstījusi savā spriedumā Werhof. Tas vēl jo vairāk būtu pamatoti tāpēc, ka abos gadījumos ir jāsalīdzina Vācijas tiesības un Direktīvā 2001/23 minētie noteikumi par darba ņēmēju tiesību aizsardzību uzņēmuma īpašumtiesību pārejas gadījumā. Konkrētāk, manuprāt, Tiesai būtu jāizmanto šīs lietas sniegtā izdevība, lai paskaidrotu veidu, kādā ir jāsamēro šīs direktīvas 3. panta 1. un 3. punkts un 8. pants.
1) Sākumpunkts – uz līgumisko noteikumu, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz koplīgumu, attiecas Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkts
64.
Saskaņā ar Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkta formulējumu “īpašumtiesības nododošās personas tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam”. Kā Tiesa to jau ir precizējusi, šajā tiesību normā ir “vispārīgi un bez nekādas iebildes izdarīta atsauce uz [iepriekš minētajām] tiesībām un pienākumiem” (
21
). Tādējādi no minētās tiesību normas izriet, ka visas tiesības un pienākumi pāriet īpašumtiesību saņēmējam, ja tie izriet no darba līguma, kurš noslēgts starp personu, kas nodod īpašumtiesības, un darba ņēmējiem, kurus ir skārusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja.
65.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2001/23 mērķis ir nodrošināt darba ņēmēju tiesību aizsardzību darba devēja maiņas gadījumā, ļaujot viņiem palikt jaunā darba devēja rīcībā ar tādiem pašiem nosacījumiem, ar kādiem viņus bija nolīgusi īpašumtiesības nododošā persona (
22
).
66.
Atbilstoši Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktam attiecībā uz tiesībām un pienākumiem, kuri izriet no darba attiecībām, īpašumtiesības nododošās personas vietā stājas īpašumtiesību saņēmējs (
23
).
67.
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2001/23 noteikumi ir jāuzskata par imperatīviem un no tiem nav iespējams atkāpties darba ņēmējiem par sliktu. No tā izriet, ka starp personu, kas nodod īpašumtiesības, un cedētajā uzņēmumā strādājošajiem darba ņēmējiem uzņēmuma pārejas brīdī pastāvošie darba līgumi un darba attiecības automātiski pāriet no personas, kas nodod īpašumtiesības, īpašumtiesību saņēmējam sakarā ar uzņēmuma pārejas faktu (
24
).
68.
Pēc Norvēģijas valdības domām, saskaņā ar Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkta gramatisko un teleoloģisko interpretāciju esot jāuzskata, ka tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma, kurā darba ņēmējs un īpašumtiesības nododošā persona ir vienojušies ievērot darba nosacījumus, kas paredzēti koplīgumā tā redakcijā, kura ir piemērojama dinamiski, kā tas ir izskatāmajā lietā, pāriet īpašumtiesību saņēmējam.
69.
Apgalvojums, ar kuru tiek dota priekšroka to darba nosacījumu piemērošanas turpināšanai, kas ir paredzēti koplīgumos, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc īpašumtiesību pārejas dienas, ir balstīts uz ideju, ka, darba līgumā iekļaujot noteikumu, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz koplīgumu, īpašumtiesības nododošā persona un darba ņēmēji brīvprātīgi ir piekrituši tam, ka šī koplīguma tiesību normas reglamentē to darba attiecības. Tādējādi darba ņēmējam esot atzītas līgumtiesības izmantot nosacījumus, par kuriem periodiski vienojas kolektīvā līmenī. Pienākuma avots esot individuāls darba līgums, nevis koplīgums. Šis konstatējums nozīmējot skaidru un vienkāršu Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkta piemērošanu par labu darba līgumā norādīto tiesību un pienākumu turpināšanai. Tā kā darba ņēmēja tiesības izmantot darba nosacījumus, par kuriem periodiski tiek panākta vienošanās, attiecas uz personu, kas nodod īpašumtiesības, pēc īpašumtiesību pārejas, tās esot jāspēj attiecināt uz īpašumtiesību saņēmēju, jo tiek uzskatīts, ka līgums kopš paša sākuma ir noslēgts ar īpašumtiesību saņēmēju.
70.
Tomēr es uzskatu, ka tādos apstākļos, kādi ir aplūkoti pamatlietā, Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkts nevar tikt lasīts izolēti, bet tas ir jāinterpretē kopā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punktu.
2) Ierobežojums – ja pastāv līgumisks noteikums, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz koplīgumu, Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkts ir jālasa kopā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punktu
71.
Atgādinu, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktu:
“Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības, līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums.
Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu.”
72.
Direktīvas 3. panta 1. un 3. punkts ietver kopsakarību starp diviem noteikumiem. Vispirms vispārīgs noteikums, ka tiesībām un pienākumiem, kuri izriet no darba līguma, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā šīs direktīvas izpratnē, ir jāpāriet īpašumtiesību saņēmējam. Pēc tam apjoms, kādā īpašumtiesību saņēmējam joprojām ir saistoši nosacījumi, kuri noteikti koplīgumā, kas ir piemērojams personai, kura nodod īpašumtiesības, īpašumtiesību pārejas dienā.
73.
Ja ar darba līguma, kas noslēgts starp īpašumtiesības nododošo darba devēju un tā personālu, noteikumu tiek izdarīta atsauce uz darba nosacījumiem, kuri periodiski tiek noteikti kolektīvo sarunu ceļā, manuprāt, situācija kombinētā veidā tiek reglamentēta ar Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktu un tās 3. panta 3. punktu.
74.
Saskaņā ar Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktu darba līguma noteikums, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz koplīgumā noteiktajiem darba nosacījumiem, pāriet īpašumtiesību saņēmējam sakarā ar uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreju.
75.
Tomēr, tā kā runa ir par darba nosacījumiem, kas paredzēti koplīgumā, šīs direktīvas 3. panta 3. punkts ierobežo to pienākumu apjomu, kuri tiek uzlikti īpašumtiesību saņēmējam saskaņā ar šo noteikumu. No šīs tiesību normas izriet, ka īpašumtiesību saņēmējam ir jāturpina ievērot vienīgi tos darba nosacījumus, kas paredzēti koplīgumā, kurš ir spēkā īpašumtiesību pārejas dienā. Proti, no minētās tiesību normas izriet, ka pienākums ievērot šos darba nosacījumus pastāv tik ilgi, kamēr paliek spēkā pats īpašumtiesību pārejas brīdī spēkā esošais koplīgums, proti, “līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums”.
76.
Turklāt dalībvalstīm ir iespēja ierobežot šādu darba nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu. Ir jāprecizē, ka Vācijas tiesībās skaidri ir paredzēts šāds laika ierobežojums.
77.
Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā ir izteikts kompromisa risinājums, kas paredzēts, lai saskaņotu īpašumtiesību saņēmēja intereses un to darba ņēmēju intereses, kurus ir skārusi uzņēmuma īpašumtiesību pāreja.
78.
Ir jāuzsver, ka direktīvas priekšlikumā, kas tika iesniegts 1974. gada 29. maijā, Komisija jau bija paredzējusi uzņēmuma īpašumtiesību pārejas gadījumu, kurā ieguvējs nav koplīguma, kas ir saistošs īpašumtiesības nododošajai personai, dalībnieks, un šis koplīgums nebija noteikts par obligātu (
25
). Pēc Komisijas domām, “šādā gadījumā noteikt ieguvējam pret savu gribu pievienoties koplīgumam būtu pretrunā biedrošanās brīvības principam. Tomēr, lai novērstu to, ka darbiniekiem pārstāj piemērot aizsardzību, kas izriet no koplīgumā paredzētajiem darba nosacījumiem, 3. punktā ir mēģināts panākt kompromisa risinājumu: neesot saistītam ar koplīgumiem, ieguvējam tomēr būtu jāievēro tajā paredzētie nosacījumi līdz koplīguma termiņa beigām uz noteiktu laiku noslēgta koplīguma gadījumā un vienu gadu uz nenoteiktu laiku noslēgta koplīguma gadījumā” (
26
).
79.
Tādējādi Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā ir nodrošināts līdzsvars starp konkurējošām interesēm – no vienas puses, darba ņēmējam ir tiesības izmantot īpašus nosacījumus, par kādiem iepriekš bijusi vienošanās ar īpašumtiesības nododošo personu, bet, no otras puses, īpašumtiesību saņēmējam ir likumīgas tiesības zināt savu pienākumu apjomu nākotnē un tādējādi nebūt saistītam ar jauniem darba nosacījumiem, kas tiek definēti tādu kolektīvo sarunu procesa beigās, kurā tas nevēlas vai nevar piedalīties.
80.
Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā dalībvalstīm pat tiek piedāvāta iespēja īpašumtiesību saņēmēja interesēs ierobežot tā laikposma ilgumu, kurā tam būs saistoši darba nosacījumi, kas īpašumtiesību pārejas brīdī ir paredzēti spēkā esošajā koplīgumā, ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu. Tāpat šī tiesību norma atspoguļo Savienības likumdevēja iecerēto līdzsvaru starp attiecīgajām darba ņēmēju un īpašumtiesību saņēmēja interesēm uzņēmuma īpašumtiesību pārejas gadījumā.
81.
Es uzskatu, ka dinamiska atsauces noteikuma iedarbība beidzas gadījumos, kuri ir paredzēti Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā: termiņa beigas, izbeigšana vai aizstāšana, kā arī – ja dalībvalsts to ir paredzējusi – tad, kad ir pagājis vismaz viens gads kopš uzņēmuma nodošanas. Tādējādi šie noteikumi neaptver koplīgumus, kuri noslēgti pēc īpašumtiesību pārejas dienas, ja vien jaunais darba devējs nav paudis atšķirīgu gribu.
82.
Manuprāt, nav iespējams izprast pamatlietas problēmu, izolēti lasot šīs direktīvas 3. panta 1. punktu. Šāds lasījums saskaņā ar šo tiesību normu izraisītu to, ka īpašumtiesību saņēmējam būtu saistoši visi līgumiskie noteikumi, kas ir saistoši personai, kura nodod īpašumtiesības, neatkarīgi no to rakstura. Lai gan ir taisnība, ka Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktā nav veikts nekāds nošķīrums pēc līgumisko noteikumu satura, situācija, kurā ar līgumisku noteikumu tiek izdarīta atsauce uz darba nosacījumiem, kas paredzēti koplīgumā, ir īpaša situācija. Proti, šāda atsauce uz darba nosacījumiem, kas paredzēti koplīgumā, veido situāciju, kurā ir savienota, pirmkārt, no darba līguma izrietošo tiesību un pienākumu saglabāšana un, otrkārt, no koplīguma izrietošo darba nosacījumu saglabāšana.
83.
Šī kombinētā situācija man liek uzskatīt, ka Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkts nevar tikt interpretēts, neņemot vērā šīs pašas direktīvas 3. panta 3. punktu, kurā ir apstiprināts koplīgumā paredzēto darba nosacījumu ievērošanas pagaidu raksturs.
84.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka koplīgumā paredzēto darba nosacījumu piemērošana darba ņēmējiem tieši izriet no koplīguma tā obligātās iedarbības dēļ uz attiecīgo uzņēmumu vai nozari vai arī netieši izriet no šī nolīguma atsauces dēļ, kas izdarīta ar darba līguma noteikumu.
85.
Šajā ziņā ir jāmin 2014. gada 11. septembra spriedumā Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑328/13, EU:C:2014:2197, turpmāk tekstā – “spriedums Österreichischer Gewerkschaftsbund”) noteiktais. Šajā spriedumā Tiesa ir precizējusi, ka “Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkta priekšmets ir saglabāt nevis paša koplīguma piemērošanu, bet gan “noteikumus un nosacījumus”, kas tika noteikti šādā koplīgumā” (
27
). Tādējādi “minētās direktīvas 3. panta 3. punktā ir noteikts, ka ir jāsaglabā koplīgumā noteiktie noteikumi un nosacījumi un to piemērošanas precīza izcelsme nav izšķiroša” (
28
). Pēc Tiesas domām, no tā izriet, ka “koplīgumā noteiktajiem noteikumiem un nosacījumiem principā ir piemērojams Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkts neatkarīgi no tā, kāda tehnika ir izmantota, lai šie noteikumi un nosacījumi būtu piemērojami attiecīgajām personām. Šajā saistībā pietiek, ja šādi noteikumi un nosacījumi ir noteikti koplīgumā un tie faktiski saista īpašumtiesību pārņēmēju [personu, kas nodod īpašumtiesības] un pārgājušos darba ņēmējus” (
29
). Piemērojot šo argumentāciju attiecīgajā lietā, Tiesa ir nospriedusi, ka “nevar uzskatīt, ka ar koplīgumu noteikti noteikumi un nosacījumi ir izslēgti no šīs tiesību normas piemērošanas jomas tikai tādēļ, ka tie attiecīgajām personām tiek piemēroti saskaņā ar tādu noteikumu par koplīguma tiesisko seku saglabāšanu, kāds aplūkots pamatlietā” (
30
).
86.
Protams, šis spriedums neattiecās uz atsauces noteikumu, kurš ir ietverts darba līgumā, bet es uzskatu, ka tas pēc analoģijas ir piemērojams izskatāmajā lietā.
87.
Proti, atsauces noteikuma jēga ir panākt tādu pašu rezultātu kā tad, ja koplīgums tiktu tieši piemērots attiecīgajam uzņēmumam vai nozarei, piemēram, šī uzņēmuma iestāšanās dēļ darba devēju organizācijā, kas ir veikusi pārrunas par šo koplīgumu, vai arī tādēļ, ka minētais koplīgums ir pasludināts par vispārēji piemērojamu, proti, valsts ir attiecinājusi koplīgumu uz visiem nozares darba devējiem un tādējādi uz visiem tās darba ņēmējiem. Tādējādi ar atsauces noteikumu tiek kompensēta nepilnība, kas izriet no tā, ka darba devējam nav saistoša koplīguma normatīvā iedarbība.
88.
Tādējādi šis atsauces noteikums ļauj darba devējiem, kas nav tās darba devēju organizācijas dalībnieki, kura veikusi pārrunas par nozares koplīgumu un to pieņēmusi, piemērot šo koplīgumu arī darba ņēmējiem, kuri nav arodbiedrības biedri.
89.
Tāpat šis atsauces noteikums ļauj darba devējiem, kas nav tās darba devēju organizācijas dalībnieki, kura veikusi pārrunas par koplīgumu un to pieņēmusi, kā tas ir izskatāmās lietas gadījumā, to brīvprātīgi piemērot darba ņēmējiem (kuri ir vai nav arodbiedrības biedri).
90.
Manuprāt, Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punktu, ir paredzēts, lai reglamentētu šīs abu veidu situācijas. Tādēļ, manuprāt, nav nozīmes tam, ka īpašumtiesības nododošā persona nav tās darba devēju organizācijas dalībniece, kura veikusi pārrunas par attiecīgo koplīgumu un to pieņēmusi.
91.
Protams, Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka ir jāturpina ievērot tos pašus darba nosacījumus, “kas saskaņā ar [koplīgumu] attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības”. Tādējādi šajā tiesību normā ir garantēts, ka, neņemot vērā uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreju, koplīgumos reglamentētie darba nosacījumi turpinās “atbilstoši koplīguma slēdzēju pušu gribai” (
31
). Tomēr pretēji tam, ko ir apgalvojusi iesniedzējtiesa un Norvēģijas valdība, es neuzskatu, ka ar Tiesas tādējādi interpretēto Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktu attiecībā uz tā piemērošanu tiek prasīts, lai persona, kas nodod īpašumtiesības, būtu tās darba devēju organizācijas dalībniece, kura veikusi pārrunas par attiecīgo koplīgumu un to pieņēmusi. Svarīgi ir tas, ka personai, kas nodod īpašumtiesības, faktiski ir saistošs šis koplīgums, kā Tiesa ir norādījusi sprieduma Österreichischer Gewerkschaftsbund 25. punktā. Tātad attiecīgais koplīgums var būt piemērojams personai, kas nodod īpašumtiesības, tieši vai netieši. Abos gadījumos persona, kas nodod īpašumtiesības, vienā vai citādā veidā ir izteikusi savu gribu būt saistītai ar šo koplīgumu.
92.
Turklāt es uzskatu, ka Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punkta piemērošanas padarīšana par atkarīgu no īpašumtiesības nododošās personas stāvokļa attiecībā pret konkrētu koplīgumu izraisītu atšķirīgu attieksmi pret darba ņēmējiem uzņēmumu īpašumtiesību pārejas gadījumā atkarībā no tā, vai persona, kas nodod īpašumtiesības, ir vai nav tās darba devēju organizācijas dalībniece, kura veikusi pārrunas par šo koplīgumu un to pieņēmusi.
93.
Piebildīšu, ka Tiesas izvirzītie apsvērumi spriedumā Werhof par Direktīvas 77/187 3. panta 1. un 2. punkta kombināciju ir formulēti vispārīgi un nešķiet, ka tie aprobežojas ar situāciju, kurā persona, kas nodod īpašumtiesības, ir tās darba devēju organizācijas dalībniece, kura veikusi pārrunas par attiecīgo koplīgumu un to pieņēmusi.
94.
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, kopā lasot Direktīvas 2001/23 3. panta 1. un 3. punktu, koplīgumi, kuri nebija spēkā brīdī, kad notika īpašumtiesību pāreja, bet par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc pārejas, nevar būt saistoši īpašumtiesību saņēmējam bezgalīgi.
95.
Kā Tiesa ir precizējusi sprieduma Werhof 29. punktā, šīs direktīvas mērķis “ir tikai aizsargāt darba ņēmēju tiesības un pienākumus, kas ir spēkā pārejas dienā” (
32
), un neko vairāk. Tādējādi Direktīva 2001/23 negarantē darba ņēmējam, ka īpašumtiesību saņēmējs viņam piemēros tos pašus darba nosacījumus, kurus viņš būtu varējis izmantot ar dinamiska atsauces noteikuma palīdzību, ja viņš joprojām būtu strādājis pie īpašumtiesības nododošās personas.
96.
Turklāt, šajā pašā spriedumā norādot, ka direktīvas “mērķis nebija aizsargāt vienkāršas cerības un līdz ar to hipotētiskus labumus, kas rastos no koplīgumu izmaiņām nākotnē” (
33
), Tiesa, protams, ir pievērsusi uzmanību darba nosacījumu neskaidrajam un neparedzamajam raksturam, kas rastos no vēlākām koplīgumu izmaiņām, un negatīvajām sekām, kādas tam var būt attiecībā uz īpašumtiesību saņēmēju.
97.
Kā secinājumos, kas sniegti lietā Werhof (
34
), ir uzsvēris ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer], “ja nākamie koplīgumi nepārtraukti skartu darba devēju, kas nav piedalījies to izstrādāšanā, [..] tā rezultātā vairāk pienākumu tiktu uzlikti darba devējam, kas nav parakstījis koplīgumu, nekā tam, kurš ir parakstījis šo līgumu, jo viņš būtu neziņā un būtu pakļauts riskam, ka tiek ieviesti jauni noteikumi bez viņa klātbūtnes”.
98.
Šķiet, ka Tiesa ir pieļāvusi, ka saistībā ar īpašumtiesību saņēmēja interesēm noteiktā posmā tiek prasīts, lai tiktu noteikti atsevišķi ierobežojumi attiecībā uz darba ņēmējiem piešķirto aizsardzību uzņēmuma īpašumtiesību pārejas gadījumā. Šajā ziņā Tiesa skaidri ir atsaukusies uz ierobežojumiem, kuri ir ietverti Direktīvas 77/187 3. panta 2. punktā, kurš, atgādināšu, atbilst Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktam.
99.
Sprieduma Werhof 28. punktā šī tiesību norma ir sniegta kā tāda, kas nosaka “ierobežojumus koplīguma piemērojamības principam, uz kuru atsaucas darba līgums”. Viens no šiem ierobežojumiem ir tāds, ka “darba nosacījumi, ko nosaka šis koplīgums, tiek ievēroti tikai līdz tā izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums”, kā ir paskaidrots sprieduma 29. punktā.
100.
Ar Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktu būtu nesaderīgi tas, ka ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu attiecībā uz īpašumtiesību saņēmēju tiktu padarīti obligāti koplīgumi, kuri pieņemti pēc īpašumtiesību pārejas un uz kuriem ir izdarīta atsauce ar darba līgumā ietvertu noteikumu, jo tas nozīmētu, ka tiek pārsniegts skaidrais ierobežojums, kas ir paredzēts minētās direktīvas 3. panta 3. punktā.
101.
Līdz ar to tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kurā ne persona, kas nodod īpašumtiesības, ne to saņēmējs nav koplīguma dalībnieki, noteikums, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz šo koplīgumu, ir piemērojams īpašumtiesību saņēmējam tikai atbilstīgi Direktīvas 2001/23 3. panta 3. punktā paredzētajiem ierobežojumiem.
102.
Manuprāt, nav neviena iemesla piemērot atšķirīgu risinājumu, ja uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreja ir notikusi vienas grupas ietvaros. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 77/187 mērķis ir reglamentēt īpašumtiesību pāreju starp divām vienas un tās pašas grupas meitasuzņēmumu sabiedrībām (
35
). Izskatāmajā lietā KLS FM atsauces noteikumu darba līgumos ir ietvērusi laikā, kad šī sabiedrība vēl nebija integrēta Asklepios grupā. Ņemot vērā iepriekš minēto judikatūru, apstāklis, ka šī noteikuma dinamiskā rakstura apstrīdēšana ir notikusi pēc KLS FM integrēšanas šajā grupā, precīzāk, uzņēmējsabiedrības daļu, kurā strādāja prasītāji, nododot Asklepios, nevar izslēgt Direktīvā 2001/23 paredzēto noteikumu piemērošanu.
103.
Visbeidzot, Norvēģijas valdība ir uzsvērusi lietas, kurā tika taisīts spriedums Werhof, un izskatāmās lietas konteksta atšķirību.
104.
Lietā, kurā tika taisīts spriedums Werhof, tika aplūkots statiski formulēts atsauces noteikums un darba ņēmēju prasība, lai šis noteikums tiktu interpretēts tādējādi, ka tam ir dinamisks raksturs. Lai izdarītu secinājumu, ka Direktīvā 77/187 nav prasīts noteikuma dinamiskais raksturs, Tiesa ir izvirzījusi sīku argumentāciju attiecībā uz iemesliem, kādēļ šīs direktīvas 3. panta 1. punkts kopā ar tās 3. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to šāda veida atsauces noteikumiem tiek piešķirts statisks raksturs. Citiem vārdiem, Tiesa ir uzskaitījusi iemeslus, kādēļ īpašumtiesību saņēmējam nevarēja būt pienākums piemērot algu palielinājumus, kuri izriet no koplīgumiem, kas pieņemti pēc īpašumtiesību pārejas.
105.
Pamatlietā aplūkotā situācija ir no pretēja skatpunkta. Proti, atsauces noteikums ir formulēts dinamiski. Saskārusies ar darba ņēmēju prasību par to, lai koplīgumā izdarītie grozījumi, kuri ir minēti šajā noteikumā un kuri ir veikti pēc uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pārejas, būtu piemērojami īpašumtiesību saņēmējam, iesniedzējtiesa lūdz Tiesu nospriest, vai ar Direktīvu 2001/23 netiek pieļauts minētā noteikuma dinamiskais raksturs.
106.
Tomēr šai konteksta atšķirībai starp abām lietām nav jāapslēpj fakts, ka katru reizi runa ir par vienu un to pašu juridisko problēmu, proti, atsauces noteikuma dinamiskā rakstura saderību ar Savienības atvasināto tiesību normām uzņēmuma īpašumtiesību pārejas jomā.
107.
Tādējādi, lai gan starp abām lietām pastāv konteksta atšķirība, tomēr iemesli, kurus ir izklāstījusi Tiesa savā spriedumā Werhof, lai izskaidrotu, kāpēc statisks noteikums, ņemot vērā to, kas ir paredzēts Direktīvas 77/187 3. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar tās 3. panta 2. punktu, nevarēja tikt interpretēts tādējādi, ka tam ir dinamisks raksturs, ir tie paši, kuriem, manuprāt, būtu jāliek Tiesai nospriest, ka Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkts, lasot to kopā ar tās 3. panta 3. punktu, nepieļauj to, ka uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pārejas gadījumā tiek atzīts noteikuma, ar kuru ir izdarīta atsauce uz koplīgumu, dinamiskais raksturs.
3) Dalībvalstīm piedāvātā iespēja pieņemt darba ņēmējiem labvēlīgākus noteikumus – Direktīvas 2001/23 8. pants
108.
Atgādinu, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/23 8. pantu tā “neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem, kā arī veicināt vai atļaut darbiniekiem labvēlīgākus koplīgumus vai līgumus starp darba devējiem un darba ņēmējiem”.
109.
Kā Tiesa ir norādījusi savā spriedumā Alemo‑Herron u.c., interpretācija, saskaņā ar kuru līgumiski noteikumi, ar ko tiek izdarīta atsauce uz koplīgumu, ir dinamiski, var izrādīties labvēlīgāka darba ņēmējiem, pieņemot, ka koplīguma izmaiņas nākotnē ietvers uzlabojumus attiecībā uz darba ņēmēju tiesībām.
110.
Tādos apstākļos kā pamatlietā man tomēr nešķiet, ka ir iespējams pieļaut, ka ar to, ka tiek pieņemts darba ņēmējiem labvēlīgāks risinājums, valsts tiesas, pamatojoties uz Direktīvas 2001/23 8. pantu un izmantojot interpretāciju, ka atsauces noteikumiem ir dinamisks raksturs, varētu apiet normas, kuras ietvertas Direktīvas 2001/23 3. panta 1. un 3. punktā, kas ir transponēti ar BGB 613.a pantu.
111.
Proti, transponējot Direktīvu 2001/23, Vācijas Federatīvā Republika skaidri ir izvēlējusies koplīgumos paredzēto darba nosacījumu paturēšanu spēkā uz laiku, it īpaši izraugoties ierobežot darba nosacījumu ievērošanas termiņu uz vienu gadu. Šajos apstākļos man nešķiet, ka šīs direktīvas 8. pants valsts tiesām ļautu pieņemt risinājumu, kas būtu pretrunā izvēlei, kādu tādējādi ir izdarījis Vācijas likumdevējs.
112.
Turklāt, kā tas izriet no sprieduma Alemo‑Herron u.c., īstenojot Direktīvas 2001/23 8. pantu, dalībvalstīm ir jāievēro Hartā aizsargātās pamattiesības.
113.
Tomēr es nesaskatu nepieciešamību izskatāmās lietas problemātiku aplūkot no Hartā aizsargāto pamattiesību viedokļa, jo šī problemātika var tikt atrisināta, piemērojot tikai Direktīvas 2001/23 3. panta 1. un 3. punktu. Šajā ziņā es precizēju, ka, izvairoties neierobežotā un nenoteiktā veidā uzlikt īpašumtiesību saņēmējam pienākumus, kas izriet no tiem koplīgumiem nākotnē, kurus tas nevar ietekmēt, risinājums, kuru es piedāvāju, ir tāds, kas atbilst rūpēm garantēt īpašumtiesību saņēmēja uzņēmējdarbības brīvību, kādas Tiesa ir paudusi savā spriedumā Alemo‑Herron u.c.
114.
Turklāt, tā kā atbilstoši manai analīzei noteikums, saskaņā ar kuru koplīgumā paredzētie darba nosacījumi īpašumtiesību pārejas gadījumā to saņēmējam ir jāturpina ievērot tikai uz laiku, tostarp situācijā, kurā darba līgumā ir izdarīta atsauce uz šo koplīgumu, izriet no Direktīvas 2001/23 3. panta 1. un 3. punkta, kas ir transponēti ar BGB 613.a pantu, manuprāt, nav jāšaubās par tādu iespēju patiesumu, ko ir apstrīdējusi Asklepios, kuras atbilstoši Vācijas līgumtiesībām būtu īpašumtiesību saņēmējam, lai, vienpusēji vai savstarpēji vienojoties, grozītu atsauces noteikumu, kas ir iekļauts darba līgumā.
IV – Secinājumi
115.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba lietu tiesa, Vācija) šādi:
Tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, kurā darba līgumā, kas noslēgts starp personu, kas nodod īpašumtiesības, un darba ņēmējiem, ir ietverts noteikums, ar kuru tiek izdarīta atsauce uz koplīgumā paredzētiem darba nosacījumiem, un kurā ne persona, kas nodod īpašumtiesības, ne to saņēmējs nevar piedalīties sarunu procesā par šo koplīgumu, Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 3. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka pēc uzņēmējsabiedrības pārejas šādam noteikumam ir dinamisks raksturs, proti, tas tiek interpretēts tādējādi, ka ar to tiek izdarīta atsauce arī uz minētā koplīguma pielāgojumiem nākotnē. Gluži pretēji – ar kopsakarību starp Direktīvas 2001/23 3. panta 1. un 3. punktu tiek prasīts, lai atsaucei, kas ietverta darba līgumā paredzētajā noteikumā, tiktu izvirzīti laika ierobežojumi, kuri ir paredzēti šīs direktīvas 3. panta 3. punktā un kuri ir piemērojami koplīgumā noteiktajiem darba nosacījumiem.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2001, L 82, 16. lpp.
(
3
)	Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīva par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV 1977, L 61, 26. lpp.).
(
4
)	Sprieduma Werhof 27. punkts.
(
5
)	Sprieduma Werhof 28. punkts.
(
6
)	Sprieduma Werhof 29. punkts.
(
7
)	Sprieduma Werhof 29. punkts.
(
8
)	Sprieduma Werhof 30. punkts.
(
9
)	Sprieduma Werhof 31. punkts.
(
10
)	Sprieduma Werhof 35. punkts.
(
11
)	Sprieduma Werhof 36. punkts.
(
12
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 25. punkts.
(
13
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 26. un 27. punkts.
(
14
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 28. punkts.
(
15
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 29. punkts.
(
16
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 31. un 32. punkts.
(
17
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 33. punkts.
(
18
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 34. punkts.
(
19
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 35. punkts.
(
20
)	Sprieduma Alemo‑Herron u.c. 36. punkts.
(
21
)	Skat. it īpaši spriedumu, 1985. gada 7. februāris, Abels (135/83, EU:C:1985:55, 36. punkts).
(
22
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2008. gada 27. novembris, Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, 28. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2014. gada 6. marts, Amatori u.c. (C‑458/12, EU:C:2014:124, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2000. gada 14. septembris, Collino un Chiappero (C‑343/98, EU:C:2000:441, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Skat. it īpaši spriedumu Werhof (26. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	Skat. Priekšlikumu Padomes direktīvai par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz darbinieku tiesību un priekšrocību aizsardzību uzņēmumu apvienošanās, uzņēmējsabiedrību īpašnieku maiņas, kā arī uzņēmumu koncentrācijas gadījumā (COM(74) 351, galīgā redakcija).
(
26
)	Skat. šīs direktīvas priekšlikuma 6. punktu.
(
27
)	Sprieduma Österreichischer Gewerkschaftsbund 23. punkts.
(
28
)	Sprieduma Österreichischer Gewerkschaftsbund 24. punkts.
(
29
)	Sprieduma Österreichischer Gewerkschaftsbund 25. punkts. Mans izcēlums.
(
30
)	Sprieduma Österreichischer Gewerkschaftsbund 26. punkts.
(
31
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 27. novembris, Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, 33. punkts).
(
32
)	Mans izcēlums.
(
33
)	Sprieduma Werhof 29. punkts.
(
34
)	C‑499/04, EU:C:2005:686, 52. punkts.
(
35
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 6. marts, Amatori u.c. (C‑458/12, EU:C:2014:124, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).