62007B0456
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (trešā palāta)
2010. gada 12. februārī (
*1
)
Lieta T-456/07
Eiropas Komisija, ko pārstāv Ž. F. Paskjē [J.-F. Pasquier] un D. Martins [D. Martin], pārstāvji,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības iestāžu Tulkošanas centru (TC), ko sākotnēji pārstāvēja Ž. Vandersandens [G. Vandersanden], pēc tam L. Levī [L. Levi], advokāti,
atbildētājs,
par prasību atcelt iespējamu lēmumu, ar kuru TC ir atteicies veikt vispārējā budžetā darba devēja iemaksu, kura ir Kopienu pensiju programmas finansējuma daļa, par 1998.–2005. finanšu gadu.
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Azizi [J. Azizi], tiesneši E. Kremona [E. Cremona] un S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen] (referents),
sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Atbilstošās tiesību normas
Kopienas pensiju programma
1
Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 83. pantā — redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 1. maijam (turpmāk tekstā — “agrākie Civildienesta noteikumi”), kā arī pēc šī datuma (turpmāk tekstā — “jaunie Civildienesta noteikumi”), ir noteikts:
“1.   Pabalstus, ko izmaksā atbilstoši šai pensiju programmai, sedz no Kopienu budžeta. Dalībvalstis kopīgi garantē šo pabalstu samaksu atbilstīgi šādu izdevumu finansējuma apjomam.
[..]
2.   Ierēdņiem jāfinansē viena trešdaļa no šādas pensiju programmas izmaksām. [..]”
2
83.a panta 2. punktā, kurš iekļauts jaunajos Civildienesta noteikumos, ir noteikts:
“Aģentūras, kas nesaņem subsīdijas no Eiropas Savienības vispārējā budžeta, veic iemaksas šajā budžetā pilnā apmērā, lai finansētu programmu.”
Finanšu noteikumi
3
Iespēja iestādēm konstatēt debitoru parādu summu, par kuras īpašniecēm tās sevi uzskata, ir paredzēta Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.; labojums — OV 2003, L 25, 43. lpp. [Īpašais izdevums latviešu valodā, 1. nodaļa, 4. sējums, 74. lpp.]; turpmāk tekstā — “Finanšu regula”) 72. panta 2. punktā, kura ir piemērojama no . Šajā normā ir noteikts:
“Iestādes, pieņemot lēmumu, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas pienākas no personām, kuras nav valstis; šāds lēmums jāizpilda EK [..] 256. panta nozīmē.”
TC piemērojamie noteikumi
Piemērojamie noteikumi visā laikā, par kuru ir strīds
4
Eiropas Savienības iestāžu Tulkošanas centrs (TC) ir aģentūra, kas izveidota ar Padomes 1994. gada 28. novembra Regulu (EK) Nr. 2965/94, ar ko izveido Eiropas Savienības iestāžu Tulkošanas centru (OV L 314, 1. lpp.). TC ir juridiskas personas statuss (Regulas Nr. 2965/94 3. pants) un autonoms budžets. Tā uzdevums ir sniegt tulkošanas pakalpojumus Regulas Nr. 2965/94 2. pantā minētajām organizācijām, kā arī vajadzības gadījumā iestādēm. Tāpat tas piedalās Starpinstitucionālajā tulkošanas komitejā. Tas atrodas Luksemburgā (Luksemburga).
5
Regulas Nr. 2965/94 9. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.   [TC] vada direktors, ko pēc Komisijas priekšlikuma administratīvā valde ieceļ uz pieciem gadiem; viņu var iecelt amatā atkārtoti.
2.   Direktors ir [TC] juridiskais pārstāvis. Viņš vai viņa atbild par:
—
darba programmas un Administratīvās valdes pieņemtu lēmumu atbilstīgu izstrādi un izpildi,
—
ikdienas administratīvo vadību,
—
[TC] uzticēto uzdevumu izpildi,
—
budžeta izpildi,
—
visiem personāla jautājumiem,
—
administratīvās valdes sanāksmju sagatavošanu.
3.   Direktors ir pakļauts Administratīvajai valdei.”
6
Regulas Nr. 2965/94 17. pantā ir noteikts, ka uz TC personālu attiecas noteikumi un regulas, kas piemērojamas Eiropas Kopienu ierēdņiem un citiem darbiniekiem.
7
Regula Nr. 2965/94 ir grozīta divas reizes. Pirmais no šiem grozījumiem, kurš ir piemērojams no 1995. gada 17. novembra, ir veikts ar Padomes Regulu (EK) Nr. 2610/95 (OV L 268, 1. lpp.). Otrais, kurš ir piemērojams no, izriet no Padomes Regulas (EK) Nr. 1645/2003 (OV L 245, 13. lpp.).
1998.–2002. gadam piemērojamie noteikumi
8
Regulas Nr. 2965/94 10. pants — redakcijā, kura bija piemērojama 1998.–2002. finanšu gadam un kura grozīta ar Regulu Nr. 2610/95, ir izteikts šādi:
“1.   Katram finanšu gadam, kas atbilst kalendārajam gadam, tiek sastādīta [TC] ieņēmumu un izdevumu tāme, un tā tiek iekļauta [TC] budžetā.
a)
[TC] budžeta ieņēmumi un izdevumi ir līdzsvaroti;
b)
ievērojot c) [apakšpunkta] noteikumus par sākuma periodu, ieņēmumi nāk no maksājumiem, ko veic aģentūras un biroji, ko apkalpo [TC] [..];
c)
sākuma periodā, kas nepārsniedz trīs finanšu gadus:
—
biroji un aģentūras, iestādes un struktūras, ko [TC] apkalpo, finanšu gada sākumā iemaksā vienreizēju maksājumu no viņu budžeta, kas noteikts, pamatojoties uz iespējami visprecīzākajām ziņām, un ko pielāgo, ņemot vērā faktiski veikto darbu,
—
lai nodrošinātu [TC] darbību, var tikt veikta iemaksa no Eiropas Kopienu pamatbudžeta.
3.   [TC] izdevumi ietver darbinieku atalgojumu, administratīvās un infrastruktūras izmaksas un darbības izmaksas.”
9
Noteikumi par TC budžeta apstiprināšanu un īstenošanu, kuri ir piemērojami 1998.–2002. gadam, ir noteikti Regulas Nr. 2965/94 13.–15. pantā, redakcijā, kura grozīta ar Regulu Nr. 2610/95. No šiem noteikumiem izriet, ka budžeta sagatavošana un īstenošana ir TC direktora kompetencē, kaut gan budžeta apstiprināšana un budžeta izpildes apstiprināšana ir Administratīvās valdes kompetencē.
2003.–2005. gadam piemērojamie noteikumi
10
Regulas Nr. 2965/94 10. pants — redakcijā, kura bija piemērojama 2002.–2005. finanšu gadam un kura grozīta ar Regulu Nr. 1645/2003, ir izteikts šādi:
“1.   Katram finanšu gadam, kas atbilst kalendārajam gadam, tiek sastādīta [TC] ieņēmumu un izdevumu tāme, un tā tiek iekļauta [TC] budžetā.
a)
[TC] budžeta ieņēmumi un izdevumi ir līdzsvaroti;
b)
[TC] ieņēmumus veido maksājumi, ko veikušas iestādes, kuru uzdevumā [TC] strādā, un tās iestādes un struktūras, ar kurām noslēgtas vienošanās par veicamo darbu, tostarp par starpiestāžu sadarbību, kā arī Kopienas atbalsts.
3.   [TC] izdevumi ietver darbinieku atalgojumu, administratīvās un infrastruktūras izmaksas un darbības izmaksas.”
11
Noteikumi par TC budžeta apstiprināšanu un īstenošanu, kuri ir piemērojami 2003.–2005. gadam, ir noteikti Regulas Nr. 2965/94 13.–15. pantā, redakcijā, kura grozīta ar Regulu Nr. 1645/2003. Ar šiem pēdējiem noteikumiem nav mainītas direktora pilnvaras. Tomēr tajos paredzēta Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes iesaistīšanās, lai noteiktu Kopienas atbalstu, kas paredzēts grozītajā Regulas Nr. 2965/94 10. panta 2. punktā, un sniegtu direktoram apstiprinājumu par TC budžeta izpildi. Ņemot to vērā, Administratīvās valdes pilnvaras paliek nemainīgas.
Prāvas rašanās fakti
Lūgumi veikt iemaksu vispārējā budžetā Kopienu pensiju programmā par 1998.–2005. finanšu gadu
12
Ar ģenerāldirektorāta (ĢD) “Personāls un administrācija” ģenerāldirektora 1998. gada 1. jūlija paziņojumu (turpmāk tekstā — “ paziņojums”) Eiropas Kopienu Komisija lūdza Eiropas Zāļu novērtēšanas aģentūru (EZNA), Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), kā arī Kopienas Augu šķirņu biroju (KAŠB) veikt Kopienu budžetā iemaksu, kas atbilstu darba devēja finansējuma daļai Kopienu pensiju programmā.
13
1998. gada 1. jūlija paziņojumā bija teikts:
“Decentralizētās organizācijas veic ikmēneša iemaksas Komisijai Kopienu pensiju programmā par saviem darbiniekiem. Dažas no šīm organizācijām, tostarp Jūsu, ir daļēji vai pilnībā pašfinansētas. Lai saglabātu budžeta līdzsvaru un ievērotu pensiju programmas loģiku [..], šīm organizācijām ir jāmaksā darba devēja iemaksa, kura atbilst dubultam personāla iemaksu apmēram, kas aprēķināta atkarībā no katras organizācijas pašfinansējuma pakāpes.
Šo praksi netieši pamato noteikumi par aģentūru izveidi [..].
Līdz ar to es Jūs lūdzu saskaņā ar personāla iemaksu veikšanai paredzēto procedūru samaksāt Komisijai summu, kura atbilst Jūsu organizācijas kā “darba devēja” iemaksai pensiju programmas finansējumam, kuru Komisija novirzīs atbilstoši attiecīgajiem noteikumiem.
Šīs iemaksas jāveic ar atpakaļejošu spēku, sākot no gada, kad Jūsu organizācija sāka gūt savus līdzekļus, un piemērojot atbilstošu procentu likmi.”
14
1998. gada 1. jūlija paziņojumu Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” nodaļas “Pensijas un attiecības ar bijušajiem darbiniekiem” vadītājs nosūtīja pa faksu TC direktoram. Šajā faksa vēstulē bija precizēts, ka paziņojums būtībā ir adresēts arī TC, kuram tika “lūgts to apsvērt”.
15
1998. gada 19. augustā TC direktors atbildēja Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” nodaļas “Pensijas un attiecības ar bijušajiem darbiniekiem” vadītājam, ka viņš ir gatavs apsvērt šo prasību un vēlētos, ka Komisija viņam norādītu “[TC] piedāvātās prakses juridisko pamatu”.
16
2000. gada 9. februārī TC lūdza Komisijas paziņojumu par tā pozīciju, saskaņā ar kuru darba devēja iemaksa Kopienas pensiju programmā esot jāveic no Kopienu vispārējā budžeta.
17
Ar 2000. gada 16. marta paziņojumu Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” nodaļas “Pensijas un attiecības ar bijušajiem darbiniekiem” vadītājs precizēja, ka TC kopš tā izveides esot jāuzskata par pašfinansētu organizāciju un ka līdz ar to, pēc Komisijas domām, TC bija jāveic darba devēja iemaksas Kopienu pensiju programmā.
18
Ar 2000. gada 11. aprīļa paziņojumu TC “Vispārējās administrācijas, finanšu un personāla” departamenta atbildīgā persona darīja zināmu Komisijai, ka, pēc TC Administratīvās valdes domām, paziņojumā paustā nostāja esot balstīta uz neloģisku un nepilnīgu pamatojumu un tai trūkstot juridiska pamata. Komisija tika atkārtoti aicināta precizēt juridisko pamatu, ar kuru bija pamatota tās prasība, lai Administratīvā valde varētu šo prasību apmierināt.
19
Ar 2000. gada 16. maija paziņojumu Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” nodaļas “Pensijas un attiecības ar bijušajiem darbiniekiem” vadītājs apstiprināja iepriekš pausto nostāju, ka TC esot parādā iemaksas divu trešdaļu maksājuma Kopienu pensiju programmā apmērā. Komisija uzskatīja, ka TC, saņemot atlīdzību par pakalpojumu sniegšanu, esot “pašfinansēts”, bet jautājums, vai TC ir pienākums maksāt “darba devēja daļu” par sākuma periodu, kas minēts Regulas Nr. 2965/94 10. panta 2. punkta c) apakšpunktā tā spēkā esošajā redakcijā (skat. iepriekš 8. punktu), varētu būt diskutabls.
20
Ar 2000. gada 21. jūnija paziņojumu TC “Vispārējās administrācijas, finanšu un personāla” departamenta atbildīgā persona atkārtoti norādīja, ka tā nevarot maksāt “darba devēja iemaksas”, ja Komisija nesniedz savas prasības juridisko pamatu. Tāpat šajā paziņojumā tika norādīts, ka Komisijas prasība šķiet pretrunā agrākajam Civildienesta noteikumu 83. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru “pabalstus, ko izmaksā atbilstoši [..] pensiju programmai, sedz no Kopienu budžeta”. Tādējādi esot nepieciešama norāde uz skaidru juridisko pamatu, “lai izvairītos no tā, ka to apstrīdētu [TC] finanšu kontrole un [Eiropas Kopienu] Revīzijas palāta”.
21
2000. gada 27. oktobrī TC Administratīvā valde nolēma paredzēt aģentūras kontos rezervi Komisijas prasītās iemaksas summas apmērā no 1998. gada. Tomēr pirms attiecīgās summas maksājuma veikšanas viņš atkārtoti lūdza Komisijai precizēt, kāds ir tās juridiskais pamats šī maksājuma apgalvošanai.
22
Savā 2000. gada 24. oktobra paziņojumā, kura mērķis bija sagatavot starpdienestu sanāksmi un kurš tika nosūtīts informācijai TC, Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektors norādīja:
“[Agrākajos] Civildienesta noteikumos sākotnēji bija paredzēta pensiju programma personālam, uz kuru attiecas Civildienesta noteikumi un kuru darba devējs saņēma līdzekļus tikai no [Kopienu] budžeta.
[Agrākajos] Civildienesta noteikumos nebija skaidri paredzēts, ka pensijas programmu finansētu darba devējs, kurš netiek finansēts no [Kopienu] budžeta. Var pamatoti jautāt, vai no [Kopienu] budžeta būtu jāfinansē šādas organizācijas personāla izmaksu daļa — šajā gadījumā pensijas.
No savas puses, regulā par TC izveidi nav skaidri paredzēta šādas iemaksas veikšana programmā, bet ir paredzēts, ka TC var finansēt no [Kopienu] budžeta tikai pirmos trīs tā pastāvēšanas gadus, līdz ar to skaidri norādot uz pašfinansēšanos pēc tam.
Līdz ar to būtu neloģiski, ka pašfinansētai organizācijai būtu nepieciešamas subsīdijas no [Kopienu] budžeta personāla izmaksu daļai, kura attiecas uz pensijām, kaut gan pārējās personāla izmaksas tā sedz no sava budžeta.
Līdz ar to un, tā kā ne [agrākajos] Civildienesta noteikumos, ne regulā [Nr. 2965/94] nav skaidras norādes, šķiet loģiski, ka TC kā darba devējs veic iemaksu [Kopienu] budžetā, lai atbrīvotos no savām saistībām pensiju jomā un tās pārnestu uz [Kopienu] budžetu.
Šie ir tādi paši apstākļi kā divu pašfinansētu organizāciju (ITSB un KAŠB) gadījumā, kad tām, lai zināmos apstākļos programma segtu pensiju izmaksas, [Kopienu] budžetā bija jāveic darba ņēmēja iemaksas pensiju programmā (dubultā apmērā nekā darba ņēmējiem).
Problēmu rada tas, ka TC uzskata, ka pašreizējais juridiskais pamats nav saistošs. Komisijas juridiskais dienests ir apstiprinājis, ka no juridiskā viedokļa ir jāsecina, ka nepastāv neviena norma, ar kuru aģentūrām būtu skaidri noteikts pienākums veikt vispārējā budžetā “darba devēja” iemaksas, un tas vien, ka tās minētas budžeta ieņēmumu sadaļā, nav pietiekami.
Tādējādi diskusijām jābūt par atbilstoša juridiskā pamata izveidi, ar kuru varētu noteikt šādu pienākumu, un ir iespējams atsaukties tikai uz pašiem Civildienesta noteikumiem un/vai regulu, ar kuru izveidots TC.
Grozījumi [agrākajos] Civildienesta noteikumos, protams, ir apsvērti un varētu tikt sagatavoti [..]. Tomēr ļoti vēlami un pietiekami varētu būt arī grozījumi regulā [Nr. 2965/94], lai apstiprinātu, ka šī organizācija ir pilnībā pašfinansēta, un tas pats attiecas uz tās personāla izmaksām. Tas dotu juridisku pamatu TC iemaksu veikšanai [Kopienu] budžetā.”
23
Ar 2001. gada 16. marta paziņojumu TC direktors informēja Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektoru, ka viņš piekrīt paziņojumā minētajiem apsvērumiem par juridiskā pamata pastāvēšanu Komisijas prasības pamatošanai, un ierosināja Komisijai izstrādāt vienošanās projektu.
24
Ar 2001. gada 11. oktobra paziņojumu Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektors iesniedza TC vienošanās projektu. Šīs vienošanās projekta 1. pantā bija paredzēts, ka Komisija nodrošina TC ierēdņiem un citiem darbiniekiem pienākošo pensiju samaksu. 2. pantā bija noteikts, ka TC bija jāveic ikmēneša iemaksas Eiropas Savienības budžetā, kas būtu visa summa tā personāla tiesību uz pensiju aktuāra summas segšanai, sākot no .
25
2001. gada 26. oktobrī TC Administratīvā valde nolēma nepiekrist šim vienošanās projektam.
26
Ar 2005. gada 17. maija paziņojumu Komisijas ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektors, pamatojoties uz jauno Civildienesta noteikumu 83.a panta 2. punktu (skat. iepriekš 2. punktu), lūdza TC iemaksāt Kopienu pensiju programmā summu, kas ir vienāda ar iemaksu, kura par 2005. gadu ir jāmaksā darba devējiem, proti, EUR 1,52 miljoni. Turklāt par 1998.–2004. gadu TC tika lūgts samaksāt jau paredzētās summas, proti, summu pirms aktualizēšanas — EUR 6 miljoni. Līdz ar to TC tika informēts, ka maksājuma uzdevumus izdos Komisijas dienesti, kuri ir atbildīgi par individuālo tiesību pārvaldību un aprēķināšanu.
27
Ar 2005. gada 26. augusta paziņojumu TC direktora pienākumu izpildītājs apstrīdēja, ka TC būtu pašfinansēta organizācija. Šajā sakarā TC norādīja, ka Regulas Nr. 2965/94 10. panta 2. punkta b) apakšpunktā — redakcijā, kas piemērojama kopš 2003. gada, paredzot, ka TC saņēma Kopienu atbalstu (skat. iepriekš 10. punktu) un ka uz to attiecoties Finanšu regulas noteikumi, kuri piemērojami no vispārējā budžeta finansētām aģentūrām. Turklāt TC atgādināja, ka tas nevarot apmierināt Komisijas prasību attiecībā uz 1998.–2004. gadu, jo pati Komisija esot atzinusi, ka tam nav nekāda juridiskā pamata. Tādējādi Komisija tika aicināta apturēt katru strīdus prasījumu piedziņas procedūru.
28
Ar 2006. gada 7. marta paziņojumu ĢD “Tulkošana” ģenerāldirektors kā TC Administratīvās valdes priekšsēdētājs sniedza savu viedokli par TC priekšlikumu nodot strīda izskatīšanu neatkarīgam ekspertam. No šī paziņojuma, kurš tika nosūtīts TC direktora pienākumu izpildītājam, izriet, ka Komisijas dienestiem neesot iebildumi pret to, ka TC saņemtu neatkarīgu juridisku atzinumu, bet ka tie uzskatot, ka šāds atzinums nevarētu būt saistošs Komisijai un ka strīdu, ja tas pastāv, var izskatīt tikai Kopienu tiesas.
Apstrīdētais akts
29
2006. gada 21. martā ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektors TC direktora pienākumu izpildītājam nosūtīja paziņojumu. Šajā paziņojumā Komisija apstiprināja savu prasību veikt vispārējā budžetā darba devēja iemaksu Kopienu pensiju programmā par 1998.–2005. gadu un lūdza, lai TC viena mēneša laikā dara zināmu tai savu motivēto lēmumu par šo jautājumu.
30
Ar 2006. gada 7. aprīļa paziņojumu (turpmāk tekstā — “apstrīdētais akts”) TC direktora pienākumu izpildītājs ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektoram nosūtīja atzinumu, kuru TC Administratīvā valde bija pieņēmusi (turpmāk tekstā — “ atzinums”).
31
Šajā atzinumā TC Administratīvā valde norādīja, ka, ņemot vērā 2006. gada 10. janvāra Komisijas ĢD “Tulkošana” ģenerāldirektora izstrādāto kopsavilkuma dokumentu, atzinumu, kuru uzrakstījusi TC juridiskās nodaļas atbildīgā persona, kā arī paziņojumu, kuru uzrakstījis tiesību zinātņu profesors, tā uzskatot, ka tā neesot parādā “darba devēju” iemaksu Kopienu pensiju programmā. Tomēr Administratīvā valde aicināja Komisiju piekrist uzsākt strīdu izšķiršanas procesu, lai šim jautājumam atrastu galīgu risinājumu.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
32
Ar 2006. gada 15. jūnijā Tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu Komisija cēla šo prasību.
33
Ar 2007. gada 11. decembra rīkojumu Tiesa nosūtīja lietu Pirmās instances tiesai.
34
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto aktu;
—
piespriest TC atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
35
TC prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
pamatā prasību noraidīt kā nepieņemamu un, pakārtoti, kā nepamatotu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
36
Saskaņā ar Reglamenta 111. pantu gadījumos, kad prasība ir acīmredzami nepieņemama, Pirmās instances tiesa, neveicot turpmākas procesuālās darbības, var lemt, izdodot attiecīgu motivētu rīkojumu.
37
Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa ir guvusi pietiekamu skaidrību no šīs lietas materiāliem, lai izlemtu, neturpinot procesu.
38
Būtībā TC izvirza divas iebildes par šīs prasības nepieņemamību. Pirmā izriet no tā, ka apstrīdētais akts neesot pasākums ar juridiski saistošu iedarbību, kas varētu ietekmēt Komisijas intereses, konkrētā veidā grozot tās tiesisko stāvokli. Otrā TC izvirzītā iebilde par nepieņemamību izriet no tā, ka šī organizācija neesot viena no EKL 230. pantā uzskaitītajām iestādēm, kuras aktu tiesiskumu kontrolētu Pirmās instances tiesa.
39
Vispirms ir jāpārbauda pirmā iebilde par nepieņemamību.
Lietas dalībnieku argumenti
40
TC norāda, ka apstrīdētais akts, kas ir 2006. gada 22. marta atzinuma nosūtīšana, nevarot būt par prasības atcelt tiesību aktu priekšmetu, jo EKL 230. pantā atzinumi ir skaidri izslēgti no tajā paredzētās tiesiskuma pārbaudes jomas.
41
Turklāt TC atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru, pirmkārt, prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam var celt tikai par pasākumiem, kuriem ir juridiski saistoša iedarbība, kas varētu ietekmēt prasītāju intereses, būtiski grozot to tiesisko stāvokli, un, otrkārt, lai konstatētu, vai akts rada šādas sekas, jāpievērš uzmanība tā būtībai.
42
TC apgalvo, ka apstrīdētais akts neesot lēmums un neradot saistošas tiesiskas sekas. 2006. gada 22. marta atzinums ietverot vērtējumu par to, vai TC ir vai nav finansēta organizācija, un aicinājumu Komisijai apturēt strīdus prasījumu piedziņas procedūras un uzsākt strīdu izšķiršanas procesu, ko Komisija nevienā TC nosūtītā vēstulē nekad nav oficiāli noraidījusi. Tādējādi runa esot tikai par viedokļa izteikšanu, pēc kura bijis aicinājums uz turpmākām sarunām, lai atrastu abām pusēm pieņemamu risinājumu, nevis lēmumu pieņemšanu. Turklāt TC nekad neesot formāli iebildis pret Komisijas prasību, bet ir tikai vēlējies saņemt skaidrojumus no šīs iestādes puses.
43
Apstrīdētais akts esot tikai tāds akts, ar kuru ir nosūtīts 2006. gada 22. marta atzinums, nesniedzot vērtējumu par tā piemērojamību.
44
Ar to vien, ka apstrīdētais akts ietver atbildi uz prasību, kas izteikta ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektora TC pagaidu direktoram adresētajā 2006. gada 21. marta paziņojumā, nepietiekot, lai to kvalificētu par lēmumu, kuru var pārsūdzēt saskaņā ar EKL 230. pantu.
45
Turklāt, tā kā Komisija esot atzinusi, ka tā nespēj norādīt saistošu juridisko pamatu, lai pamatotu TC pienākumu veikt darba devēja iemaksu Kopienu pensiju programmā, TC uzskata, ka uz vienkāršu Komisijas aicinājumu samaksāt sniegtā atbilde vēl jo vairāk nav lēmums. Tas, vai iestādes pausts viedoklis ir vai nav lēmums, par kuru varētu celt prasību, esot atkarīgs no tā, vai apstrīdētā akta autors ir rīkojies, pamatojoties uz tiesību normu, ar kuru tam piešķirtas lēmuma pieņemšanas pilnvaras, un vai attiecīgais akts var radīt juridiskas sekas.
46
Turklāt norāde tikai uz to, ka TC ir daļēji finansēta organizācija, pats par sevi neietekmējot Komisijas intereses, konkrētā veidā grozot tās tiesisko stāvokli.
47
Visbeidzot TC uzskata, ka tieši Komisijas rīcība, proti, apstrīdēto prasījumu iekasēšana kompensācijas veidā, un prasības atcelt tiesību aktu celšana varot ietekmēt tās intereses, grozot tās tiesisko stāvokli. Pēc tā domām, Komisijai tā vietā, lai celtu prasību par tiesību akta atcelšanu par aktu, kuram nav juridiskas nozīmes, drīzāk bija jāpieņem lēmums, kuram būtu juridiski saistoša iedarbība un kura tiesiskumu TC varētu apstrīdēt.
48
Komisija apgalvo, ka, lai noteiktu, vai par aktiem var celt prasību atbilstoši EKL 230. pantam, esot jāpievērš uzmanība pašu aktu būtībai, kā arī to autora nodomam. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai forma, kādā ir pieņemts akts vai lēmums, principā esot mazsvarīga attiecībā uz iespēju par šo aktu vai lēmumu celt prasību par tiesību akta atcelšanu.
49
Ar apstrīdēto aktu esot sniegta atbilde uz ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektora prasību “sniegt [TC] Administratīvās valdes oficiālu un pamatotu viedokli par [TC] darba devēja iemaksas vispārējā budžetā veikšanu no 1998. gada”. Tādējādi apstrīdētais akts esot jāvērtē pēc tā būtības un nolūka, kā tāds, kurā pausts TC viedoklis par darba devējam maksājamās iemaksas veikšanu vispārējā budžeta Kopienu pensiju programmā.
50
Komisija apgalvo, ka runa esot par skaidra viedokļa pieņemšanu un ka TC pagaidu ģenerāldirektora paziņojums, kurā ir pausts šis atzinums, esot apstrīdams tiesību akts EKL 230. panta izpratnē.
51
Pēc Komisijas domām, apstrīdētā akta lēmuma raksturs izrietot arī no konteksta, kādā tas ir pieņemts. Kopš 2000. gada TC — pretēji ITSB un KAŠB — esot pastāvīgi atteicies veikt darba devējam maksājamās iemaksas Kopienu pensiju programmā. Turklāt Komisija savā 2006. gada 7. marta paziņojumā (skat. iepriekš 28. punktu) esot atteikusies no jebkāda strīdu izšķiršanas procesa. Šādos apstākļos TC apgalvojumi, ka apstrīdētais akts esot bijis aicinājums uz turpmākām diskusijām un strīdu izšķiršanas procesa uzsākšanu, neesot patiesi.
Pirmās instances tiesas vērtējums
52
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai pasākumi ar juridiski saistošu iedarbību, kas varētu ietekmēt trešo personu intereses, konkrētā veidā grozot to tiesisko stāvokli, ir tiesību akti, par kuriem var iesniegt prasību atcelt tiesību aktu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 17. aprīļa spriedumu lietā T-260/04 Cestas/Komisija, Krājums, II-701. lpp., 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
53
Turklāt ir jāpievērš uzmanība pasākuma, kuru prasa atcelt, būtībai, lai noteiktu, vai to var apstrīdēt, bet formai, kādā tas tika pieņemts, šajā gadījumā nav nozīmes (skat. iepriekš 52. punktā minēto spriedumu lietā Cestas/Komisija, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
54
Tiesību akts, kurā tā autors nepārprotami un noteikti izsaka savu viedokli formā, kas ļauj noteikt tā raksturu, ir lēmums, kas var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets, tomēr ar nosacījumu, ka šis lēmums nav apstiprinājums iepriekšējam aktam (šajā sakarā skat. Tiesas 1982. gada 26. maija spriedumu lietā 44/81 Vācija un Bundesanstalt für Arbeit/Komisija, Recueil, 1855. lpp., 12. punkts). Gadījumā, kad apstrīdētais akts ir tikai apstiprinošs, prasība ir pieņemama tikai ar nosacījumu, ka apstiprinātais akts ir apstrīdēts paredzētajā termiņā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-227/95 AssiDomän Kraft Products u.c./Komisija, Recueil, II-1185. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat, ja prasītājs ļauj beigties termiņam, kas paredzēts prasības celšanai par lēmumu, ar kuru nepārprotami ir pieņemts pasākums, kuram ir juridiskas sekas, kas skar tā intereses, un kurš ir tam saistošs, tas nevar atjaunot šo termiņu, prasot attiecīgā akta autoram pārskatīt savu lēmumu un ceļot prasību par atteikuma lēmumu, ar kuru ir apstiprināts iepriekš pieņemts lēmums (skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-514/93 Cobrecaf u.c./Komisija, Recueil, II-621. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
55
Savukārt tikai rakstiska viedokļa paušana vai nodoma izteikšana nav lēmums, kas varētu būt priekšmets prasībai atcelt tiesību aktu, ja tas nerada tiesiskas sekas vai tā mērķis nav radīt šādas sekas (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 27. marta spriedumu lietā 133/79 Sucrimex un Westzucker/Komisija, Recueil, 1299. lpp., 15.–19. punkts, un spriedumu lietā 114/86 Apvienotā Karaliste/Komisija, Recueil, 5289. lpp., 12.–15. punkts).
56
Turklāt attiecībā uz prasībām atcelt tiesību aktu, kuras cēlušas privātpersonas, ir nospriests, ka ne katra vēstule, kas ir nosūtīta, atbildot uz adresāta prasību, ir lēmums, kurš ļautu tā adresātam celt prasību atcelt tiesību aktu (šajā sakarā skat. Tiesas 1993. gada 27. janvāra rīkojumu lietā C-25/92 Miethke/Parlaments, Recueil, I-473. lpp., 10. punkts).
57
Ņemot vērā šos principus, ir jānosaka, vai apstrīdētais akts var būt par prasības atcelt tiesību aktu priekšmetu, pret ko iebilst TC, jo šis akts neesot lēmums un neradot saistošas tiesiskas sekas.
58
Pirmkārt, no judikatūras izriet (skat. iepriekš 53. punktu), ka principā svarīga ir tikai apstrīdētā akta būtība, nevis tā forma. Forma, kādā akts ir pieņemts, nevar mainīt tā raksturu (skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 24. marta spriedumu lietā T-3/93 Air France/Komisija, Recueil, II-121. lpp., 57. punkts un tajā minētā judikatūra) un līdz ar to tā nav noteicoša. Tomēr nevar noliegt, ka Pirmās instances tiesa ņem vērā formu, kādā ir pieņemti akti, kuru atcelšana tai tiek prasīta, ciktāl tas var palīdzēt noteikt to raksturu (šajā sakarā skat. iepriekš 54. punktā minēto spriedumu lietā Vācija un Bundesanstalt für Arbeit/Komisija, 12. punkts).
59
Līdz ar to vispirms ir jāpārbauda, vai apstrīdētais akts pēc savas būtības, pirmkārt, tā autora pilnvaru dēļ var radīt tiesiskas sekas (šajā sakarā skat. iepriekš 56. punktā minēto rīkojumu lietā Miethke/Parlaments, 15. un 16. punkts) un, otrkārt, tiešām rada šādas sekas.
60
Pirmkārt, no TC direktora un šīs organizācijas Administratīvās valdes pilnvaru sadalījuma, kas noteikts Regulas Nr. 2965/94 9. un 13.–15. pantā (skat. iepriekš 5., 9. un 11. punktu), izriet, ka principā lēmums par TC iemaksu veikšanu Kopienu pensiju programmā ir minētās Administratīvās valdes kompetencē. Līdz ar to tā, kā to pareizi apgalvo Komisija, varēja pieņemt lēmumu, kas ietekmē trešo personu juridisko stāvokli, proti, Kopienas finanšu intereses.
61
Otrkārt, apstrīdētais akts ir tikai paziņojums par 2006. gada 22. marta atzinuma nosūtīšanu. Kaut arī tajā ir ietverta atbilde uz Komisijas lūgumu izteikt viedokli attiecībā uz principu par TC iemaksu veikšanu Kopienas pensiju programmas finansēšanai, kā to apgalvoja Komisija, šim paziņojumam pašam par sevi nav juridiskas piemērojamības. Tomēr nevar noliegt, ka nosūtītais akts pats par sevi ietekmē Komisijas intereses, grozot tās tiesisko stāvokli. Līdz ar to ir jāpārbauda atzinuma būtība.
62
Šajā sakarā ir jānorāda, ka šis dokuments ir nosaukts par “atzinumu”, kas, kā to norāda TC, principā nozīmē, ka šāds akts nevar būt tiesiskuma pārbaudes priekšmets. Tomēr, tā kā ir jāpievērš uzmanība akta būtībai, nevis formai (skat. iepriekš 53. un 58. punktu), no tā vien, ka šis akts ir nosaukts par “atzinumu”, nevar secināt prasības nepieņemamību šī vienīgā iemesla dēļ. Savukārt, lai, interpretējot akta saturu, vērtētu, vai tam ir lēmuma pieņemšanas raksturs, šis nosaukums ir jāņem vērā, nepiešķirot tam noteicošu nozīmi.
63
Šajā atzinumā TC Administratīvā valde norādīja:
“[TC] Administratīvā valde ar interesi pieņēma zināšanai dažādos dokumentus, kas tai tika iesniegti par noteikumiem, kuri piemērojami darba devēju iemaksu veikšanai Kopienu pensiju programmā par [TC] darbiniekiem [..].
Atbilstoši [abiem] atzinumiem šķiet, ka [TC], kura viens no uzdevumiem ir piedalīties Rakstiskās un mutiskās tulkošanas starpiestāžu komitejā un kurš šajā sakarā saņem finansējumu no [Eiropas Savienības] vispārējā budžeta, ir finansētas aģentūras raksturs, kaut arī Komisija tam nepiekrīt. Līdz ar to [TC] Administratīvā valde uzskata, ka [TC] nav parādā darba devēju pensiju maksājumu Kopienu pensiju programmā.”
64
Šādos apstākļos pēdējais teikums no iepriekš 63. punktā esošā citāta nav galīgās nostājas pieņemšana, kam iepriekš 54. punktā minētās judikatūras izpratnē būtu lēmuma raksturs.
65
Kaut arī Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 1605/2002 72. panta 2. punktu, varēja pieņemt TC saistošu lēmumu iemaksāt summu, ko tā uzskatīja, ka šī organizācija ir parādā, šīs iestādes dienesti vienīgi vairākkārt aicināja TC labprātīgi veikt iemaksu Kopienu pensiju programmas finansēšanai par 1998.–2005. finanšu gadu. Atbildot uz šiem aicinājumiem, TC vairākkārt jautāja Komisijas dienestiem par juridiskā pamata esamību attiecīgās iemaksas veikšanas pamatošanai (skat. iepriekš 15., 18., 20., 23. un 27. punktu).
66
Šajā kontekstā ir jāuzskata, ka 2006. gada 22. marta atzinumā TC Administratīvā valde tikai informēja Komisiju, ka tā uzskata, ka Komisija nav sniegusi apmierinošu atbildi uz tā atkārtotiem lūgumiem par juridiskā pamata precizēšanu, uz kuru tā pamatojas, lai pretendētu uz šo maksājumu. Turklāt jānorāda, ka atzinums noslēdzas ar aicinājumu uz diskusiju un piedāvājumu strīda risināšanas procedūrai. Šādos apstākļos TC Administratīvās valdes nostājas pieņemšanai nav galīgs raksturs, un tai nevarēja būt juridiski saistoša iedarbība, kas varētu ietekmēt trešo personu intereses, konkrētā veidā grozot to tiesisko stāvokli.
67
Starp citu, ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka varētu uzskatīt, ka 2006. gada 22. marta atzinumā pieņemtā nostāja radītu šādas tiesiskās sekas no (skat. iepriekš 18. punktu), pēc tam no (skat. iepriekš 21. punktu) un (skat. iepriekš 25. punktu), TC Administratīvā valde jau ir līdzvērtīgi un nepārprotami apstrīdējusi ikvienas darba devēja iemaksas Kopienu pensiju programmā parādu. Šādos apstākļos atzinumam salīdzinājumā ar iepriekšējiem, kuros TC Administratīvā valde pieņēma nostāju, ir tikai apstiprinošs raksturs. Tomēr, tā kā šie iepriekšējie atzinumi nav apstrīdēti prasības atcelt tiesību aktu celšanai paredzētajā termiņā, šī prasība saskaņā ar iepriekš 54. punktā minēto judikatūru ir nepieņemama.
68
Otrkārt, neviens no Komisijas izvirzītajiem argumentiem nepierāda prasības pieņemamību.
69
No vienas puses, tā ir taisnība, ka apstrīdētajā aktā ir atbilde uz ĢD “Personāls un administrācija” ģenerāldirektora aicinājumu (skat. iepriekš 29. punktu) TC Administratīvajai valdei sniegt “oficiālu un pamatotu nostāju” par darba devēja iemaksas Kopienu pensiju programmā veikšanu par 1998.–2005. finanšu gadu. Tomēr ne katrs Kopienu organizācijas izdots paziņojums, atbildot uz tā adresāta iesniegtu prasību, ir lēmums, kurš var būt par prasības atcelt tiesību aktu priekšmetu (šajā sakarā skat. iepriekš 56. punktā minēto rīkojumu lietā Miethke/Parlaments, 10. punkts).
70
No otras puses, fakts — ka tādā kontekstā, kādā ir izteikts 2006. gada 22. marta atzinumā ietvertais aicinājums, šim aicinājumam uzsākt ar Komisiju pārrunas un kopīgi izšķirt strīdu, pēc Komisijas domām, esot samākslots raksturs, — neļauj uzskatīt šo piedāvājumu par pilnībā novilcinošu. Kā tas tika norādīts iepriekš 65. punktā, Komisijai bija tiesības pieņemt TC saistošu lēmumu samaksāt iemaksas, kas, pēc tās domām, šai organizācijai ir jāveic. Tādā gadījumā TC būtu adresāts lēmumam, kurš grozītu tā tiesisko stāvokli un par kuru tas, ja redzētu tam pamatu, būtu varējis celt prasību atcelt tiesību aktu.
71
No iepriekš minētā izriet, ka pirmā TC izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jāapmierina. Tātad, nepārbaudot otro TC izvirzīto iebildi par nepieņemamību, šī prasība ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
72
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar TC prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
izdod rīkojumu:
1)
prasību noraidīt kā acīmredzami nepieņemamu;
2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Pasludināts Luksemburgā 2010. gada 12. februārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — franču.