62018CC0215
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
H. SAUGMANDSGAARD ØE
представено на 7 ноември 2019 година (
1
)
Дело C‑215/18
Libuše Králová
срещу
Primera Air Scandinavia
(Преюдициално запитване, отправено от Obvodní soud pro Prahu 8 (Окръжен съд Прага 8, Чешка република)
„Преюдициално запитване — Съдебна компетентност по граждански и търговски дела — Регламент (ЕО) № 44/2001 — Член 5, точка 1 — Компетентност по дела, свързани с договор — Глава II, раздел 4 — Компетентност при потребителски договори — Приложно поле — Регламент (ЕО) № 261/2004 — Членове 6 и 7 — Въздушен превоз — Обезщетяване и помощ на пътниците — Голямо закъснение на полет — Договор за превоз в комбинация с настаняване, сключен между пътник и туроператор — Иск за обезщетение, предявен срещу въздушния превозвач, който не е страна по този договор — Пакетно туристическо пътуване — Директива 90/314/ЕИО“
I. Въведение
1.
Преюдициалното запитване е отправено от Obvodní soud pro Prahu 8 (Окръжен съд Прага 8, Чешка република) в рамките на иск за обезщетение, предявен на основание Регламент (ЕО) № 261/2004 (
2
) от пътничка с местоживеене в района на тази юрисдикция срещу авиокомпания със седалище в Дания, за голямо закъснение на полет, изпълнен от последната, но продаден на пътничката в комбинация с настаняване от чешка туристическа агенция.
2.
По същество от Съда се иска да установи, на първо място, дали правилата за компетентност до дела, свързани с договор, предвидени в член 5, точка 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 (
3
), са приложими към подобен иск, макар ищецът да не е сключил договор с ответника и съответният полет да е част от пакет от услуги, закупени от трето лице. По съображенията, изложени в настоящото заключение, считам, че на този въпрос трябва да се даде утвърдителен отговор.
3.
На второ място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали разпоредбите на глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001, където се съдържат членове 15—17, трябва да се тълкуват в смисъл, че включените в посочения раздел правила за компетентност при потребителски договори обхващат иск като разглеждания в главното производство. Според мен на този въпрос следва да се даде отрицателен отговор.
4.
На трето място, Съдът ще трябва да определи дали, когато даден полет е засегнат от голямо закъснение, пътник, закупил този полет от туристическа агенция като част от туристически пакет по смисъла на Директива 90/314/ЕИО (
4
), може да предяви претенции, изведени от членове 6 и 7 от Регламент № 261/2004, към опериращия въздушен превозвач. Считам, че на този въпрос трябва да се отговори утвърдително.
II. Правна уредба
А.
Регламент № 44/2001
5.
Член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001, който се съдържа в глава II, раздел 2, озаглавен „Специална компетентност“, има следния текст:
„Срещу лице, което има местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в друга държава членка:
1.
a)
по дела, свързани с договор — в съдилищата по мястото на изпълнение на въпросното задължение;
б)
за целите на настоящата разпоредба и освен ако не е договорено друго, мястото на изпълнение на въпросното задължение е:
–
в случая на продажба на стоки […],
–
в случая на предоставяне на услуги, мястото в държава членка, където съгласно договора услугите са били предоставени или е трябвало да бъдат предоставени;
в)
ако не се прилага буква б), тогава се прилага буква a)“.
6.
Член 15 от Регламент № 44/2001, който се съдържа в глава II, раздел 4, озаглавен „Компетентност при потребителски договори“, гласи:
„1.   По отношение на дела във връзка с договор, сключен от лице — потребител, за цел, която може да се приеме, че е извън неговата търговска дейност или професия, компетентността се определя от разпоредбите в настоящия раздел, без да се засяга разпоредбата на член 4 и член 5, точка 5, ако:
а)
се отнася до договор за продажба на стоки на изплащане чрез вноски, или
б)
се отнася до договор за заем, изплатим на части, или за всяка друга форма на кредит, предоставен за финансиране на продажбата на стоки, или
в)
във всички останали случаи, договорът е сключен с лице, което извършва търговски или професионални дейности в държавата членка, където потребителят има местоживеене, или, ко[е]то с всички средства насочва дейностите си към тази държава членка или към няколко държави, включително тази държава членка, и договорът попада в обхвата на тези дейности.
[…]
3.   Настоящият раздел няма да се прилага по отношение на договор за транспорт, различен от договора, който в цената си включва предоставянето на комбинация от пътуване и настаняване“.
7.
В член 16, параграф 1, който се съдържа в посочения раздел 4, е предвидено, че „[п]отребител може да заведе дело срещу другата страна по договора или в съдилищата на държава членка, в която тази страна има местоживеене, или в съдилищата по мястото, където има местоживеене потребителят“.
8.
Член 17, който е последният в раздел 4, определя условията за дерогиране от неговите разпоредби посредством споразумения за избор на съд, сключени с даден потребител.
9.
Регламент № 44/2001 е приложим към конкретния случай ratione temporis, макар да е отменен с Регламент (ЕС) № 1215/2012 (
5
), тъй като съгласно член 66, параграф 1 от последния инструмент същият се прилага само по отношение на искове, предявени след 10 януари 2015 г., а искът в главното производство е предявен преди тази дата (
6
).
10.
Освен това Регламент № 44/2001 е приложим към случая ratione loci с уточнението, че първоначално разпоредбите му не са обвързвали Кралство Дания, но от 1 юли 2007 г. вече уреждат отношенията между Съюза и тази държава членка по силата на сключено с тази цел споразумение (
7
).
Б.
Регламент № 261/2004
11.
Член 1, параграф 1, буква в) от Регламент № 261/2004 гласи, че с него „се признават, при посочени в него условия, минимални права за пътниците, [по-специално] когато техният полет е закъснял“.
12.
В член 2, буква б) от този регламент понятието „опериращ въздушен превозвач“ по смисъла на този член се определя като „въздушен превозвач, който изпълнява или има намерение да изпълнява полет съгласно договор с пътник или от името на друго лице, юридическо или физическо, имащо договор с този пътник“.
13.
Член 3 от посочения регламент, озаглавен „Приложно поле“, гласи в параграфи 5 и 6:
„5.   Настоящият регламент се прилага за всеки опериращ въздушен превозвач, предоставящ транспорт на пътниците, обхванати от параграфи 1 и 2. В случаите, когато опериращ въздушен превозвач, който няма никакъв договор с пътника, изпълнява задължения съгласно настоящия регламент, се счита, че той върши това от името на лицето, което има договор с този пътник.
6.   Настоящият регламент не засяга правата на пътниците съгласно Директива [90/314]. Настоящият регламент не се прилага в случаите, когато пакетна екскурзия се отменя по причини, различни от отмяната на полета“.
14.
Във връзка с позоваването на Директива 90/314, което се съдържа в последната разпоредба, следва да се уточни, че на 1 юли 2018 г. посочената директива е отменена с Директива (ЕС) 2015/2302 (
8
) съгласно член 29 от последната. Приложим към случая обаче е първият от тези инструменти предвид датата на настъпване на фактите по спора в главното производство.
15.
Членове 6 и 7 от Регламент № 261/2004 предвиждат съответно правото на помощ от опериращия въздушен превозвач при голямо закъснение на полет и правото на обезщетение с фиксиран размер при посочените в тези членове условия.
III. Спорът по главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
16.
Г‑жа Libuše Králová, живуща в Прага (Чешка република), сключва с дружеството FIRO-tour a.s., туристическа агенция, установена в Чешката република, договор, включващ предоставянето на полет между Прага и Кефлавик (Исландия), планиран за 12,40 ч. на 25 април 2013 г., както и настаняване. Въздушният превоз е изпълнен от Primera Air Scandinavia, дружество със седалище в Дания. Този полет закъснява с 4 часа спрямо планирания час на излитане.
17.
На 24 юли 2013 г. г‑жа Králová иска от Primera Air Scandinavia да поправи вредата, претърпяна от нея поради закъснението на полета. Въздушният превозвач отхвърля искането, като заявява, че това закъснение се дължи на извънредни обстоятелства с непредвидим характер.
18.
На 10 октомври 2013 г. г‑жа Králová сезира Obvodní soud pro Prahu 8 (Окръжен съд Прага 8) с искане Primera Air Scandinavia да бъде осъдено да ѝ изплати фиксирано обезщетение в размер на 400 EUR. В подкрепа на претенциите си тя се позовава относно подсъдността на член 16, параграф 1 от Регламент № 44/2001, а по съществото на спора — на член 6, параграф 1 и член 7 от Регламент № 261/2004, тълкувани от Съда в решение Sturgeon и др. (
9
).
19.
С определение от 1 април 2014 г. този съд приема, че не е компетентен по-специално с мотива, че Primera Air Scandinavia е установено на територията на Кралство Дания, към което Регламент № 44/2001 не се прилага, и че разпоредбите на този инструмент така или иначе не позволяват да се установи международната компетентност на чешките съдилища, при положение че страните в производството изглежда не са обвързани нито от договорно правоотношение, нито във всеки случай от договор, предлагащ комбинация от пътуване и настаняване, съгласно член 15, параграф 3 от този регламент.
20.
С определение от 4 август 2014 г. Městský soud v Praze (Общински съд Прага, Чешка република) отхвърля подадената от г‑жа Králová въззивна жалба, приемайки, че Регламент № 44/2001 трябва да се приложи към конкретния случай, тъй като от 1 юли 2007 г. е правнообвързващ по отношение на Кралство Дания (
10
), но не позволява да се установи компетентността на чешките съдилища.
21.
На 15 септември 2015 г. Nejvyšší soud (Върховен съд, Чешка република), пред който г‑жа Králová подава касационна жалба, отменя определенията, постановени в първоинстанционното и въззивното производство, и след това връща делото на Obvodní soud pro Prahu 8 (Окръжен съд Прага 8), като го приканва по-специално да определи дали срещу Primera Air Scandinavia може да бъде предявен иск пред чешките съдилища съгласно член 5, точка 1 и членове 15 и 16 от Регламент № 44/2001, включително ако е необходимо, като отправи преюдициално запитване до Съда (
11
).
22.
В този контекст с акт от 25 януари 2018 г., получен в секретариата на Съда на 26 март 2018 г., Obvodní soud pro Prahu 8 (Окръжен съд Прага 8) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съществувало ли е договорно правоотношение между ищеца [в главното производство] и ответника [в главното производство] за целите на член 5, точка 1 от Регламент [№ 44/2001], въпреки че между тях не е бил сключен договор, а полетът е бил част от пакет от услуги, предоставяни въз основа на договор между ищеца и трета страна (туристическа агенция)?
2)
Може ли това правоотношение да се квалифицира като потребителски договор съгласно [глава II], раздел 4, [в който се съдържат членове] 15—17 от Регламент [№ 44/2001]?
3)
Процесуално легитимиран ли е ответникът [в главното производство] да отговаря по иск за обезщетение по претенции, произтичащи от Регламент [№ 261/2004]?“.
23.
Писмени становища пред Съда представят чешкото правителство и Европейската комисия. Не е провеждано съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
IV. Анализ
24.
По същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали при обстоятелства като разглежданите в спора по главното производство, а именно когато искът за обезщетение, предявен от пътник на основание Регламент № 261/2004 (
12
), се отнася до полет, който е договорен като част от продаден от трето лице пакет от услуги, следва да се приложи правилото за компетентност, основано на мястото на изпълнение на договорното задължение, което е предвидено в член 5, точка 1, буква б) от Регламент № 44/2001 (A), или благоприятното за потребителя правило по член 16, параграф 1 от този регламент (Б) (
13
). Освен това, ако собствената ѝ международна компетентност би могла действително да се установи съгласно някоя от посочените разпоредби, тази юрисдикция иска да се установи дали подобен пътник може да предяви иск по претенциите, произтичащи от Регламент № 261/2004, срещу опериращия въздушен превозвач, който е бил отговорен за удовлетворяването на тези претенции (
14
), дори когато спорният полет е бил продаден през туристическа агенция и като част от туристически пакет по смисъла на Директива 90/314 (
15
) (В) (
16
).
А.
По приложимостта на правилата за компетентност, предвидени в член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001 (първи въпрос)
25.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да тълкува член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001, за да се определи дали съдържащите се в тази разпоредба правила за специална компетентност „по дела, свързани с договор“ (
17
), се прилагат към иск за обезщетение като разглеждания в главното производство, предявен на основание Регламент № 261/2004 от пътничка срещу опериращия въздушен превозвач (
18
), макар между този ищец и този ответник да няма сключен договор и разглежданият полет да е част от пакет от услуги, предоставяни по договор между ищеца и туристическа агенция.
26.
Чешкото правителство и Комисията единодушно предлагат да се даде утвърдителен отговор на този въпрос, което е и моето становище по следните причини.
27.
В това отношение припомням, че член 5, точка 1, буква а) от Регламент № 44/2001 гласи, че „по дела, свързани с договор“, срещу лице, което има местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в друга държава членка в „съдилищата по мястото на изпълнение на въпросното задължение“. Съгласно член 5, точка 1, буква б), второ тире при „предоставяне на услуги“, освен ако не е договорено друго, мястото на изпълнение на задължението, стоящо в основата на иска, е „мястото в държава членка, където съгласно договора услугите са били предоставени или е трябвало да бъдат предоставени“. Съгласно посочения член 5, точка 1, буква в) критерият на привързване по подразбиране, който е предвиден в посочения член 5, точка 1, буква а), се прилага, когато разглежданото договорно правоотношение не представлява „предоставяне на услуги“ по смисъла на посочения член 5, точка 1, буква б) (
19
).
28.
В конкретния случай от мотивите на акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция иска по-конкретно да се установи дали собствената ѝ компетентност да разреши спора по главното производство, може да се изведе от специалния критерий на привързване, съдържащ се в член 5, точка 1, буква б), второ тире от Регламент № 44/2001 — критерий, който вече е обявен за приложим по отношение на искане за обезщетение, подадено от пътник срещу авиокомпания на основание както сключения между тях договор, така и Регламент № 261/2004 (
20
). В настоящото дело Съдът трябва да установи дали този подход важи и при обстоятелства като разглежданите в случая, при които страна по договора със засегнатата пътничка е не опериращият въздушен превозвач, а туристическа агенция, която ѝ е продала спорния полет в комбинация с настаняване.
29.
Подобно на чешкото правителство и Комисията, ще отбележа, че в съединените дела, по които е постановено решение flightright и др. (
21
), Съдът вече се е произнесъл по положение, сходно на положението по настоящото дело. Всъщност и по тези дела е ставало въпрос за искове за обезщетение на основание Регламент № 261/2004 поради голямо закъснение на полети, изпълнени от опериращ въздушен превозвач, който няма сключен договор със засегнатите пътници, тъй като те са закупили самолетните си билети съответно от други авиокомпании, преди да предявят иск срещу превозвача, изпълнил съдържащата спорното закъснение отсечка от свързващия полет (
22
).
30.
В този контекст Съдът постановява, от една страна, че понятието „дела, свързани с договор“, по смисъла на член 5, точка 1, буква а) от Регламент № 44/2001 обхваща искове за обезщетение поради голямо закъснение на свързващ полет, предявени от пътници на основание Регламент № 261/2004 срещу опериращ въздушен превозвач, с когото засегнатите пътници нямат сключен договор, като изтъква следните мотиви (
23
).
31.
Най-напред, Съдът припомня, че понятието „дела, свързани с договор“, трябва да се тълкува не чрез позоваване на националното право, а самостоятелно, и че това понятие обхваща всички задължения, произтичащи от договора, чието неизпълнение се посочва в подкрепа на иска на ищеца. По-нататък, той потвърждава, че прилагането на правилото за компетентност, предвидено в посочения член 5, точка 1, буква а), не изисква сключването на договор между страните в производството, но все пак предполага наличието на правно задължение, което е поето доброволно от едно лице към друго и на което се основава искът на ищеца, така че това правило за компетентност почива на основанието на иска, а не на идентичността на страните (
24
). Накрая, той подчертава, че опериращ въздушен превозвач като посочения в член 3, параграф 5, второ изречение от Регламент № 261/2004 — а именно превозвач, който няма никакъв договор с пътника, но изпълнява задължения съгласно този инструмент и следователно се счита, че върши това от името на лицето, сключило договора за превоз с този пътник, — трябва да се счита за изпълнител на доброволно поети задължения по отношение на страната, с която пътникът има договор, произтичащи от сключения с него договор за въздушен превоз.
32.
От друга страна, в същото решение flightright и др. Съдът тълкува член 5, точка 1, буква б), второ тире от Регламент № 44/2001, който се отнася до установяването на мястото на изпълнение на услугите за въздушен превоз в случай като разглеждания в споровете по главните производства, а именно закъснение на свързващ полет, изпълняван от две авиокомпании, едната от които не е страна по договора със засегнатите пътници (
25
). Във връзка с това той излага съображения от общ характер, които ми се струват релевантни и в настоящия случай.
33.
Така Съдът припомня значението на наличието на достатъчно тясна връзка между съда и материалните елементи на всеки спор, попадащ в обхвата на член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001, като се има предвид, че тази връзка се изисква съгласно всички правила за специална компетентност, предвидени в тази разпоредба, и че подобна цел за близост намира потвърждение в съображение 12 от този регламент (
26
). Той проверява и дали възприетото тълкуване действително отговаря на принципа на предвидимост, прогласен в съображение 11 от посочения регламент, принцип, който тези правила за компетентност целят да гарантират, за да се позволи както на ищеца, така и на ответника лесно да определи компетентния съд. Освен това той подчертава, че при търговски споразумения, поети доброволно между въздушни превозвачи като разглежданите, се счита, че опериращият въздушен превозвач, който не е сключил договор с пътника, действа от името на въздушния превозвач, с когото е сключен договорът със засегнатия пътник.
34.
Считам, че така възприетите съображения и тълкувания са приложими mutatis mutandis към настоящото дело (
27
), така че иск като предявения от ищцата в главното производство попада в приложното поле на посочения член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001.
35.
Всъщност в делото, по което е постановено решение flightright и др., както и в настоящия случай, искът за обезщетение поради голямо закъснение на полет се основава на задължения, произтичащи от първоначалния договор, сключен от засегнатия пътник и чието неточно изпълнение той изтъква в подкрепа на искането си. И тук ответникът е опериращ въздушен превозвач, който е различен от лицето, сключило спорния договор с този пътник, а именно туристическата агенция, но доброволно е приел пред това лице да изпълни полета и следователно да поеме произтичащите от Регламент № 261/2004 задължения от негово име (
28
) — задължения, на които се основава посоченият иск. Считам, че в това отношение е без значение дали спорният полет е продаден в комбинация с настаняване, тоест като част от „пакетно туристическо пътуване“ по смисъла на Директива 90/314 (
29
), тъй като тази особеност не променя по никакъв начин нито договорния характер на правните задължения, на които се позовава ищецът, нито основанието на иска му. Ето защо понятието „дела, свързани с договор“, по смисъла на член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001 според мен обхваща иск като разглеждания в главното производство (
30
).
36.
По-специално към иск от подобен вид според мен се прилага присъщият за случаите на предоставяне на услуги критерий на привързване, който се съдържа в посочения член 5, точка 1, буква б), второ тире, а именно мястото на предоставяне на разглежданата услуга за въздушен превоз. С оглед на практиката на Съда относно тълкуването на тази разпоредба в контекста на искания за обезщетение, подадени от пътници на основание Регламент № 261/2004 (
31
), считам, че компетентност да разгледа иск като този в главното производство има съдът, в чийто район се намира мястото на изпълнение на закъснелия полет, схващано, по избор на ищеца, като мястото на излитане или мястото на пристигане на самолета, които са предвидени в договора между засегнатия пътник и туристическата агенция (
32
), като следва да се отбележи, че едното или другото място на практика често съвпада с мястото, където пътникът има местоживеене.
37.
Както Съдът подчертава в решение flightright и др., считам, че независимо от обстоятелството, че опериращият въздушен превозвач не е страна по договора с пътника, предложеното в случая тълкуване е в съответствие с целите за предвидимост и за близост, визирани от всички правила за специална компетентност по член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001, доколкото този превозвач е приел да изпълни задълженията, произтичащи от Регламент № 261/2004, от името на посочената страна по договора с пътника. Така в конкретния случай, при положение че въздушен превозвач, установен в Дания, доброволно е приел да изпълни полета, продаден от чешката туристическа агенция, той не може да не е бил запознат както с мястото на излитане (в Чешката република), така и с мястото на пристигане (в Исландия) на самолета и поради това е трябвало разумно да очаква, подобно на чешката пътничка, с евентуален спор да бъде сезиран чешки съд, който освен това, географски погледнато, е в добра позиция да го разреши.
38.
Ето защо според мен на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 5, точка 1 от Регламент № 44/2001 трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск за обезщетение, предявен от пътник срещу опериращия въздушен превозвач, дори когато между тези страни не е бил сключен договор, а този полет е бил част от пакет от услуги, предоставяни по договор между ищеца и трета страна.
Б.
По приложимостта на правилата за компетентност, предвидени в глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001 (втори въпрос)
39.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали при обстоятелства като разглежданите в случая правоотношението между пътник и опериращия въздушен превозвач попада в приложното поле на глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001, който съдържа членове 15—17, предвиждащи правила за специална компетентност „при потребителски договори“.
40.
Чешкото правителство предлага на поставения въпрос да се отговори, че разглежданото в главното производство правоотношение не може да се квалифицира като потребителски договор по смисъла на член 15, параграф 1 от Регламент № 44/2001. Комисията обаче е на мнение, че разпоредбите на глава II, раздел 4 от този регламент следва да се приложат в този контекст. Аз считам, напротив, че правилата за компетентност, съдържащи се в посочения раздел 4, не са приложими към иск като висящия пред запитващата юрисдикция.
41.
Отбелязвам, най-напред, че запитващата юрисдикция иска да се установи по-специално дали собствената ѝ компетентност да разреши спора по главното производство може да се изведе от член 16, параграф 1 от посочения регламент, който позволява на потребител да предяви иск срещу другата страна по договора било в съда по мястото, където самият той има местоживеене, било пред съдилищата на държавата членка по местоживеене на ответника.
42.
От практиката на Съда обаче следва, че компетентността на съда по местоживеенето на потребителя, предвидена в член 16, параграф 1 от Регламент № 44/2001, зависи от изпълнението на трите условия за прилагане по член 15, параграф 1 от този регламент. Тези кумулативни условия са, на първо място, едната страна по договора да има качеството на потребител, действал за цел, която може да се приеме, че е извън неговата търговска дейност или професия, на второ място, договорът между такъв потребител и търговец да е действително сключен и на трето място, такъв договор да попада в една от категориите, посочени в параграф 1, букви a)—в) от посочения член 15 (
33
).
43.
В конкретния случай изразените от запитващата юрисдикция съмнения не се отнасят пряко до тези три условия, по чието изпълнение в случая очевидно не се спори, поне що се отнася до договора, сключен между ищцата в главното производство и туристическата агенция (
34
). Несигурността на тази юрисдикция обаче следва от обстоятелството, че търговецът, срещу когото е предявен искът в главното производство, не е този, с когото засегнатият потребител е сключил договора, от който произтичат правните задължения, съставляващи предмета на това производство.
44.
По-нататък, припомням, че съгласно член 15, параграф 3 от Регламент № 44/2001 раздел 4 на глава II от този регламент не се прилага по отношение на договор за транспорт, с изключение на „договора, който в цената си включва предоставянето на комбинация от пътуване и настаняване“, с уточнението, че този израз трябва да се тълкува във връзка с понятието „пакетно туристическо пътуване“ по смисъла на Директива 90/314 (
35
). Следователно пътник във въздушния транспорт, който е закупил обикновен самолетен билет, не може да се позове на правилата за специална компетентност относно потребителските договори, включени в този раздел 4, за разлика от пътник, който е закупил самолетен билет като част от пакетно туристическо пътуване (
36
).
45.
В случая закъснелият полет, довел до предявения от засегнатата пътничка иск за обезщетение, е закупен в комбинация с настаняване, от което ясно следва, че ако подобен иск беше насочен срещу туристическата агенция, продала самолетния билет за този полет, разпоредбите на посочения раздел 4 биха били приложими. Не е съвсем ясно обаче дали това би трябвало да важи и за иск, който, подобно на иска в главното производство, е насочен единствено срещу третото лице, какъвто е опериращият въздушен превозвач.
46.
В този контекст запитващата юрисдикция според мен иска по същество да се установи дали съдебната компетентност, която можеше да произтече от договора за пакетно туристическо пътуване, сключен между потребителя и туристическата агенция, в случай че искът беше подаден срещу последната, би могла да се разшири до опериращия въздушен превозвач (
37
), така че той, подобно на агенцията, за която същият е приел да изпълни спорния полет, да може да бъде призован пред съда по местоживеенето на потребителя (
38
).
47.
Комисията е съгласна с подобен разширителен подход, подкрепен и от г‑жа Králová в делото по главното производство. Според Комисията изключението, предвидено в член 15, параграф 3 in fine от Регламент № 44/2001, и следователно глава II, раздел 4 от него трябва да се приложат към делото по главното производство, тъй като задълженията, съществуващи, от една страна, между потребителя и туристическата агенция по силата на договора им, предлагащ комбинация от пътуване и настаняване, и от друга страна, между тази агенция и въздушния превозвач по силата на търговското им споразумение, са неразривно свързани, макар тези задължения да предполагат различни съдоговорители. Не споделям това становище по следните съображения.
48.
На първо място, текстът на всички разпоредби, съдържащи се в глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001, озаглавен „Компетентност при потребителски договори“, ме кара да избера, подобно на чешкото правителство, обратната на поддържаната от Комисията теза. Всъщност в тези разпоредби става дума за „договор, сключен от […] потребител“, „потребител сключи[л] договор със страна“, „другата страна по договора“, сключен от потребителя, или още за споразумения за подсъдност, сключени „между потребителя и другата страна по договора“ (
39
), формулировки, които ме карат да считам, че определящи за прилагането на съдържащите се в посочения раздел правила за компетентност са както действителното сключване на потребителски договор (
40
), така и идентичността на страните в производството (
41
), което не важи за член 5, точка 1 от този регламент относно специалната компетентност „по дела, свързани с договор“ (
42
). В същия смисъл Съдът вече е постановил, че „установените с член 16, параграф 1 от [Регламент № 44/2001] правила за компетентност при делата по потребителски договори се прилагат, съгласно текста на тази разпоредба, единствено за делото, заведено от потребителя срещу другата страна по договора — нещо, което обезателно предполага потребителят да е сключил договор с ответника, действащ в рамките на търговската или професионалната си дейност“ (
43
).
49.
При обстоятелства като разглежданите в главното производство обаче не може да се приеме, за целите на прилагането на глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001, че ответникът, а именно опериращият въздушен превозвач, е търговецът, с когото потребителят е сключил съответния договор. Чешкото правителство според мен с основание подчертава, че дори искът, предявен от пътник срещу превозвача при подобни обстоятелства, да трябва да се разглежда като спадащ към „дела[та], свързани с договор“, по смисъла на член 5, точка 1 от този регламент (
44
), това само по себе си изобщо не означава, че между тези страни съществува правоотношение с договорен характер по смисъла на глава II, раздел 4. Това разминаване произтича от обстоятелството, че предвидените в посочения член 5, точка 1 приложно поле и условията за прилагане на правилата за компетентност се различават от приложното поле и условията за прилагане на правилата за компетентност, предвидени в посочения раздел 4, с уточнението, че последните представляват дерогация от първите (
45
).
50.
На второ място, ще отбележа, че независимо от това ищцата в главното производство е изтъкнала пред запитващата юрисдикция, че в решение Maletic Съдът тълкува понятието „другата страна по договора“, съдържащо се в член 16, параграф 1 от Регламент № 44/2001, в смисъл, че „при обстоятелства като разглежданите в главното производство то означава и установеният на територията на държавата членка по местоживеенето на потребителя договорен партньор на стопанския субект, с който потребителят е сключил договора“ (
46
). Комисията също използва — но според мен погрешно — това решение в подкрепа на тълкуването, което предлага по настоящото дело.
51.
Подобно на запитващата юрисдикция и чешкото правителство отбелязвам, че обстоятелствата по делото, по което е постановено решение Maletic, в много отношения са различни от разглежданите в настоящия случай (
47
). Впрочем във връзка с последващо решение (
48
) Съдът подчертава, че тълкуването в решение Maletic „е направено по повод на особени обстоятелства, при които между потребителя и двама съдоговорители изначално е съществувала договорна връзка, която е нямало как да бъде прекъсната“ (
49
), и взема предвид обстоятелството, че „изключването на установения в държавата членка на потребителя съдоговорител от приложното поле на член 16 е щяло да доведе до това, че съдът, който разглежда иска за солидарно осъждане на двамата съдоговорители, би бил компетентен само спрямо стопанския субект, установен в друга държава членка“ (
50
). Съдът добавя, че „[т]акова тълкуване обаче не би могло да важи при обстоятелствата по случая в главното производство, при които изобщо липсва договор, сключен с ответника, действащ в рамките на търговската или професионалната си дейност“ (
51
).
52.
Това отрицателно заключение според мен се налага и в настоящото дело, тъй като, от една страна, между засегнатата в случая потребителка и двама съдоговорители изначално не е съществувала договорна връзка, която е нямало как да бъде прекъсната, а е налице само сключен договор с туристическа агенция, и от друга страна, с иска в главното производство не се цели солидарно осъждане на подобни съдоговорители, а само осъждане на търговец, който няма сключен договор с тази потребителка и който освен това е установен в друга държава членка.
53.
На трето място, подчертавам, че тълкуването, което предлагам, не противоречи на изтъкнатите от Комисията цели на Регламент № 44/2001.
54.
Що се отнася до риска от едновременни производства и следователно от противоречащи си съдебни решения (
52
), който Регламент № 44/2001 има за основна цел да предотврати, както се посочва в съображение 15 от него и както Съдът припомня по-специално в решение Maletic, ще констатирам само, че при иск като разглеждания в главното производство този риск не съществува и че във всички случаи предотвратяването му не е основното предназначение на глава II, раздел 4 от посочения регламент.
55.
Относно защитата на потребителите, която глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001 има за специфична цел да осигури, като предвижда правила за компетентност, благоприятни за интересите на тази по-слаба страна, както е посочено в съображение 13 от този регламент (
53
), отбелязвам, че Комисията изрично се позовава на тази цел в подкрепа на тезата, която според мен неправилно застъпва (
54
).
56.
Всъщност Съдът многократно е припомнял, че разпоредбите, съдържащи се в този раздел 4, следва да бъдат тълкувани стеснително и следователно няма как да доведат до тълкуване, което излиза извън изрично предвидените в същия регламент хипотези, като се има предвид, че тези разпоредби представляват отклонение (
55
), и то не само от общото правило за компетентност по член 2, параграф 1 от посочения регламент (
56
), но и от правилата за специална компетентност по дела, свързани с договор, по член 5, точка 1 от същия регламент (
57
).
57.
Освен това Съдът е постановил по повод член 16, параграф 1 от Регламент № 44/2001, че „условието за наличие на договор, сключен между потребителя и ответника, който действа в рамките на търговската или професионалната си дейност, позволява да се гарантира предвидимостта при определянето на компетентността, което е една от целите на [този регламент], видно от съображение 11 от него“ (
58
). Така обстоятелството, че срещу търговеца може на основание този член 16, параграф 1 да бъде предявен иск пред съда, в чийто район е местоживеенето на по-слабата страна, каквато е потребителят, се уравновесява с изискването между тях да е сключен договор, от който да произтича посочената предвидимост.
58.
Според мен от това следва, че защитните правила за компетентност, предвидени в глава II, раздел 4 от посочения регламент, и по-специално в член 16, параграф 1 от него, не трябва да се прилагат при обстоятелства като разглежданите в иска, с който е сезирана запитващата юрисдикция, а именно когато засегнатият потребител не е сключил договор с търговеца, който е призован да отговаря по иск за обезщетение.
59.
Ето защо предлагам на втория преюдициален въпрос да се отговори, че разпоредбите на глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001, съдържащ членове 15—17, трябва да се тълкуват в смисъл, че не са приложими към такъв съдебен иск.
В.
По възможността пътник, засегнат от закъснение на полет, закупен като част от пакетно туристическо пътуване, попадащо в приложното поле на Директива 90/314, да предяви иск срещу опериращия въздушен превозвач на основание членове 6 и 7 от Регламент № 261/2004 (трети въпрос)
60.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали опериращ въздушен превозвач е процесуално легитимиран да отговаря по иск за обезщетение, предявен от пътник по претенции, произтичащи от Регламент № 261/2004, дори когато между тези страни не е бил сключен договор и разглежданият полет е бил закупен от туристическа агенция като част от пакетно туристическо пътуване, попадащо в приложното поле на Директива 90/314.
61.
Макар и с различни аргументи и на различни основания и чешкото правителство (
59
), и Комисията (
60
) предлагат на поставения въпрос да се даде утвърдителен отговор. Аз също съм на мнение, че отговорът следва да е утвърдителен по следните съображения.
62.
Най-напред, бих искал да отбележа, че поставените от запитващата юрисдикция въпроси по същество се отнасят до две проблематики.
63.
Едната се състои в това да се определи дали задълженията, произтичащи от Регламент № 261/2004, се носят от опериращият въздушен превозвач, изпълнил спорния полет от името на лицето, сключило договор с пътника (
61
), дори когато, както в случая, това лице е продало на последния пакет от туристически услуги, а не обикновен въздушен превоз. В това отношение ще се огранича да посоча, че случаят според мен е точно такъв, и да препратя в този смисъл към съображенията относно изводите, които следва да се изведат от решение flightright и др. и които изложих във връзка с първия преюдициален въпрос (
62
). Като се основава на това решение (
63
), Комисията също счита, че в този контекст пътникът може да предяви иск срещу превозвача, който изпълнява задължения, доброволно поети към туристическата агенция, продала полета като част от пакетно туристическо пътуване.
64.
Другата повдигната от запитващата юрисдикция проблематика, която според мен поставя повече трудности, се отнася до съотношението между правата, произтичащи от Регламент № 261/2004, и правата, произтичащи от Директива 90/314 (
64
), при обстоятелства като разглежданите в спора по главното производство.
65.
Подобно искане наскоро беше предмет на делото, по което е постановено решение Aegean Airlines (
65
), отнасящо се по-конкретно до правото на възстановяване на стойността на самолетен билет от опериращия въздушен превозвач при отмяна на полет по-специално когато туроператорът (
66
) е в несъстоятелност. В това решение Съдът тълкува „член 8, параграф 2 от Регламент № 261/2004[ (
67
)] […] в смисъл, че след като даден пътник има право да поиска от туроператора си да му възстанови стойността на билета въз основа на Директива 90/314, той не може да иска възстановяване на стойността на този билет от въздушния превозвач въз основа на посочения регламент, включително когато туроператорът е във финансова невъзможност да възстанови стойността на билета и не е предприел никакви мерки, за да гарантира възстановяването“ (
68
). Това тълкуване според мен се налага по причините, които изложих в заключението ми по това дело (
69
).
66.
Подчертавам, че в настоящото дело, макар поставеният въпрос да се отнася до всички права, предоставени на пътниците с Регламент № 261/2004, от акта за преюдициално запитване е видно (
70
), че предявеният в главното производство иск се основава конкретно на членове 6 и 7 от него, предвиждащи съответно условията, при които при голямо закъснение на полет опериращият въздушен превозвач трябва да предостави на пътника помощ по реда на членове 8 и 9 от този регламент, както и обезщетение с фиксиран размер съгласно тълкуването в решение Sturgeon и др., в което вредата, причинена от закъснял с минимум три часа полет, както е в случая, се приравнява на вредата, причинена от отменен полет. Ето защо в настоящото заключение ще се произнеса основно по тълкуването на посочените членове 6 и 7 при подобни обстоятелства, но все пак с оглед и на допълнителни разпоредби.
67.
Относно текста и структурата на релевантните разпоредби на Регламент № 261/2004 ще отбележа, че последният съдържа разпоредби, които се отнасят общо до съотношението между този инструмент и Директива 90/314. Така в съображение 5 от този регламент се посочва, че гарантираната от него защита следва да се прилага дори спрямо пътниците на полети, които са част от обхванати от посочената директива пакетни екскурзии. Освен това член 3, параграф 6 от посочения регламент гласи, че той не засяга правата на пътниците съгласно Директива 90/314 (
71
).
68.
Що се отнася до тълкувания в решение Aegean Airlines член 8, параграф 2 от Регламент № 261/2004, той изрично предвижда, че правото на възстановяване на стойността на самолетния билет, предвидено в параграф 1, буква а) от този член (
72
), се прилага и за пътници, чийто полет е част от пакет, освен когато такова право възниква — макар и потенциално — съгласно Директива 90/314 (
73
). В посоченото решение, след като се позовава на подготвителните работи по приемането на Регламент № 261/2004 (
74
) и припомня съдържанието на член 3, параграф 6 от него, Съдът постановява, че този член 8, параграф 2 предполага, че правото на възстановяване на стойността на билета въз основа на този регламент не може да се кумулира с правото на възстановяване на стойността на билета въз основа на Директива 90/314 (
75
), тъй като това кумулиране може да доведе до неоправдана свръхзащита на съответния пътник в ущърб на опериращия въздушен превозвач, който в този случай може да се окаже длъжен да поеме частично отговорността, която туроператорът носи по отношение на своите клиенти съгласно сключения с тях договор (
76
).
69.
За сметка на това членове 6 и 7 от Регламент № 261/2004, които трябва да бъдат тълкувани в настоящото дело като приложими към искане за обезщетение с фиксиран размер поради голямо закъснение на полет, каквото е искането в главното производство, не съдържат изрична уговорка относно разпоредбите на Директива 90/314, равностойна на ограничената до исканията за възстановяване на стойността на самолетния билет уговорка в член 8, параграф 2 in fine от този регламент (
77
).
70.
Според мен от тази разлика във формулировките ясно личи, че правото на обезщетение по член 7 от Регламент № 261/2004, което обхваща както отменените полети, така и полетите със закъснение от минимум три часа (
78
), действително се прилага за пътник, чийто полет е част от пакетно туристическо пътуване, независимо от правото на възстановяване или правото на обезщетение, предоставени с Директива 90/314 при неизпълнение или неточно изпълнение на услугите, съставляващи предмета на посочената пакетна услуга (
79
). С други думи, според мен подобен пътник може да претендира пред опериращия въздушен превозвач стандартизирано обезщетение на основание Регламент № 261/2004 (
80
) и пред лицето, продало му пакетното туристическо пътуване — индивидуално обезщетение на основание Директива 90/314 до размер, съответстващ на разликата в стойността между услугите, предложени в договора за пътуване, и действително предоставените такива.
71.
В случая вредата, причинена от голямото закъснение на полет, като изтъкнатата от ищцата в главното производство, според мен сама по себе си не може да спада към последния вид обезщетение, въпреки че разписанието на съответния полет вероятно е било включено в договора между пътника и туристическата агенция. Считам обаче, че задължението за обезщетение, тежащо върху туроператора съгласно Директива 90/314, би могло да бъде последица от такова закъснение, ако се установи, че последното е довело до неточно изпълнение на други услуги, които са част от посочения туристически пакет. Въпреки това, както изтъкнах в контекста на дело Aegean Airlines (
81
), следва да се следи съвместното прилагане на правата на поправяне, предоставени с Регламент № 261/2004 и с Директива 90/314, да не доведе до свръхобезщетяване, поради което според мен дължимите съгласно този регламент суми трябва евентуално да се приспадат от сумите, дължими съгласно тази директива (
82
).
72.
Що се отнася до историческия контекст, в който се вписват релевантните в случая разпоредби, подобно на отбелязаното от Съда в решение Aegean Airlines и в съответствие със съображенията, които развих в заключението си по посоченото дело (
83
), подчертавам, че от подготвителните работи по Регламент № 261/2004 е видно, че законодателят на Съюза е имал намерение не да изключи от приложното поле на този регламент пътниците, чийто полет е част от туристически пакет, а да им даде възможност да се ползват от предоставените с него права, като същевременно запази осигуряващата достатъчна закрила система, въведена по-рано в полза на тези пътници с Директива 90/314. В частност правото на стандартизирано обезщетение, което произтича от член 7 от Регламент № 261/2004, очевидно е сред основните права, предоставени с този инструмент на пътниците във въздушния транспорт в тежест на опериращия въздушен превозвач (
84
), и според мен няма еквивалент в системата, въведeна с Директива 90/314, в тежест на туроператора.
73.
Отново с оглед на тази времева перспектива според мен следва да се вземе предвид съдържанието на Директива 2015/2302, която замени Директива 90/314 (
85
), предвид факта, че тази нова директива относно пакетните туристически пътувания съдържа разпоредби, указващи точно подходящия начин, по който тя се съчетава с Регламент № 261/2004, що се отнася до предвидените от нея право на обезщетение или право на намаление на цената (
86
). От това следва по-специално че сумите, предоставени съгласно Директива 2015/2302 при неточно изпълнение на туристическите услуги, и тези, които са предоставени съгласно другите цитирани актове от правото на Съюза, сред които и Регламент № 261/2004, трябва да се приспадат едно от друго, за да се избегне свръхкомпeнсиране. Подобни съображения се съдържат в отнасящо се до Регламент № 261/2004 известие на Комисията, което е публикувано след приемането на Директива 2015/2302 (
87
). Според мен това показва, че законодателят на Съюза вече изрично признава, че правото на обезщетение по член 7 от Регламент № 261/2004 може да се прилага за пътниците, чийто полет е част от пакетно туристическо пътуване.
74.
Що се отнася до целите на релевантните разпоредби (
88
), от съображение 1 от Регламент № 261/2004 следва, че той цели основно да се гарантира високо равнище на защита на пътниците, макар този инструмент да се стреми също така да осигури баланс между интересите на защитените пътниците и тези на въздушните превозвачи.
75.
Впрочем да се даде възможност на всички категории пътници във въздушния транспорт, включително тези, чийто полет е част от пакетно туристическо пътуване, да се ползват от правото на обезщетение по член 7 от Регламент № 261/2004, отговаря напълно на неговата основна цел (
89
), без при това да засяга второстепенната му цел, като се има предвид, че съгласно член 13 от посочения регламент опериращият въздушен превозвач, който е платил обезщетение на пътник съгласно този инструмент, може да търси в съответствие с приложимото национално право обезщетение от всяко лице, чието поведение е станало причина той да не изпълни задълженията си (
90
).
76.
Освен това от практическа гледна точка бих искал да отбележа, че за разлика от трудностите, предизвикани от искане за възстановяване на стойността на самолетен билет на основание член 8 от Регламент № 261/2004, при което опериращият въздушен превозвач може да се затрудни да определи покупната цена на полета, когато той е част от пакетно туристическо пътуване, продадено от трето лице (
91
), искане за обезщетение на основание член 7 от този регламент при същите условия на продажба не поражда подобни проблеми с изчисляването, тъй като в този случай сумата, дължима на пътника, е с фиксиран размер и се основава на съдържащите се в последния член единни критерии (
92
).
77.
Накрая, уточнявам, че не споделям становището на чешкото правителство, че утвърдителен отговор на третия преюдициален въпрос би трябвало да се ограничи до случаите, в които закъснението е по вина на опериращия въздушен превозвач (
93
), с мотива, че той трябва да може да се освободи от отговорност, ако докаже наличието на обстоятелства, независещи от неговата воля (
94
). Считам, че смисълът на този въпрос е да се определи дали срещу такъв превозвач може да бъде предявен иск за обезщетение от пътници, а не да се установят условията, при които той може да се освободи от задължението да обезщети пътника, което по принцип пада върху него съгласно Регламент № 261/2004.
78.
Ето защо считам, че на третия въпрос следва да се отговори, че членове 6 и 7 от Регламент № 261/2004 трябва да се тълкуват в смисъл, че пътник на полет, закъснял с три часа или повече, може да поиска обезщетение от опериращия въздушен превозвач на основание този регламент дори когато между тези страни не е бил сключен договор, а този полет е бил част от пакетни туристически услуги по Директива 90/314, които е трябвало да бъдат предоставени по договор между този пътник и туроператор.
V. Заключение
79.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Obvodní soud pro Prahu 8 (Окръжен съд Прага 8, Чешка република), по следния начин:
„1)
Член 5, точка 1 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща иск за обезщетение, предявен от пътник срещу опериращия въздушен превозвач, дори когато между тези страни не е бил сключен договор, а този полет е бил част от пакет от услуги, предоставяни по договор между ищеца и трета страна.
2)
Разпоредбите на глава II, раздел 4 от Регламент № 44/2001, съдържащ членове 15—17, трябва да се тълкуват в смисъл, че не са приложими към такъв съдебен иск.
3)
Членове 6 и 7 от Регламент (ЕО) № 261/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 11 февруари 2004 година относно създаване на общи правила за обезщетяване и помощ на пътниците при отказан достъп на борда и отмяна или голямо закъснение на полети, и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 295/91, трябва да се тълкуват в смисъл, че пътник на полет, закъснял с три часа или повече, може да поиска обезщетение от опериращия въздушен превозвач на основание този регламент дори когато между тези страни не е бил сключен договор, а този полет е бил част от пакетни туристически услуги по Директива 90/314/ЕИО на Съвета от 13 юни 1990 година относно пакетните туристически пътувания, пакетните туристически ваканции и пакетните туристически обиколки, които е трябвало да бъдат предоставени по договор между този пътник и туроператор“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Регламент на Европейския Парламент и на Съвета от 11 февруари 2004 година относно създаване на общи правила за обезщетяване и помощ на пътниците при отказан достъп на борда и отмяна или голямо закъснение на полети, и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 295/91 (ОВ L 46, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 12, стр. 218).
(
3
)	Регламент на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74).
(
4
)	Директива на Съвета от 13 юни 1990 година относно пакетните туристически пътувания, пакетните туристически ваканции и пакетните туристически обиколки (ОВ L 158, 1990 г., стр. 59; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 9, стр. 248).
(
5
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).
(
6
)	Вж. точка 18 от настоящото заключение.
(
7
)	По този въпрос вж. съображение 21 и член 1, параграф 3 от Регламент № 44/2001, както и Споразумението между Европейската общност и Кралство Дания относно компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписано в Брюксел на 19 октомври 2005 г. (ОВ L 299, 2005 г., стр. 62; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 208). Вж. също решение от 12 септември 2013 г., Sunico и др. (C‑49/12, EU:C:2013:545, т. 5).
(
8
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2015 година относно пакетните туристически пътувания и свързаните пътнически услуги, за изменение на Регламент (ЕО) № 2006/2004 и Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 90/314/ЕИО на Съвета (ОВ L 326, 2015 г., стр. 1).
(
9
)	Решение от 19 ноември 2009 г. (C‑402/07 и C‑432/07, наричано по-нататък „решение Sturgeon и др., EU:C:2009:716), в което Съдът тълкува членове 5, 6 и 7 от Регламент № 261/2004 в смисъл, че „пътниците на закъснели полети може да се приравнят на пътниците на отменени полети за целите на прилагането на правото на обезщетение и че така те могат да се позовават на правото на обезщетение по член 7 от този регламент, когато поради закъснение на полет претърпяват загуба на време, равна на или по-голяма от три часа“ (т. 69). Вж. също решение от 11 юли 2019 г., České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, т. 19).
(
10
)	По този въпрос вж. точка 10 от настоящото заключение.
(
11
)	Запитващата юрисдикция уточнява, че тъй като ответникът не се е явил пред нея след връчването на исковата молба, компетентността ѝ не може да се основе на член 24 от посочения регламент. Впрочем преюдициалното запитване не се отнася до тази разпоредба.
(
12
)	Уточнявам, че правото, на което се позовава ищцата в главното производство по повод закъснение на полет и което е изведено от членове 6 и 7 от Регламент № 261/2004, тълкувани от Съда в решение Sturgeon и др. (т. 69), представлява право на уеднаквено обезщетение с фиксиран размер (вж. по-специално решение от 10 март 2016 г., Flight Refund, C‑94/14, EU:C:2016:148, т. 45). Освен това не се спори, че условията, отнасящи се до приложното поле на този регламент, които се съдържат в член 3 от него, са изпълнени в случая. Накрая, с оглед на практиката на Съда е безспорно, че искане за обезщетение, подадено единствено на основание Регламент № 261/2004, трябва да бъде разгледано с оглед на разпоредбите на Регламент № 44/2001 (вж. по-специално решения от 10 март 2016 г., Flight Refund, C‑94/14, EU:C:2016:148, т. 46 и от 11 април 2019 г., Ryanair, C‑464/18, EU:C:2019:311, т. 24, както и заключението ми по дело Guaitoli и др., C‑213/18, EU:C:2019:524, т. 32, 35 и сл.)
(
13
)	Макар че с оглед на отговорите, които предлагам в настоящото заключение, в случая ще следвам предпочетения от запитващата юрисдикция ред на анализ, все пак бих искал да отбележа, че разпоредбите на Регламент № 44/2001 относно потребителските договори представляват lex specialis и следователно по принцип трябва да се разглеждат преди разпоредбите, отнасящи се общо до делата, свързани с договор (вж. решение от 20 януари 2005 г., Engler, C‑27/02, EU:C:2005:33, т. 31 и 32, отнасящо се до Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела).
(
14
)	Ако Съдът отговори отрицателно на третия поставен въпрос, запитващата юрисдикция би трябвало да обяви искането на ищцата в главното производство за недопустимо не поради липса на компетентност, както би било при първите два въпроса, а поради липса на процесуална легитимация на ответника.
(
15
)	Съгласно определението в член 2, точка 1 от тази директива „туристически пакет“ означава „предварително договорената комбинация от не по-малко от два от следните елементи, когато се продава или предлага за продажба на цена, която включва всички разходи, и когато услугата обхваща срок, по-дълъг от двадесет и четири часа или включва настаняване за пренощуване:а) транспорт;б) настаняване;в) други туристически услуги, които не са свързани с транспорта или настаняването, и представляват значителна част от туристическия пакет“.
(
16
)	Положението може да се окаже още по-сложно, когато пътник закупува пътуване от уебсайт, тъй като е възможно истинският му съдоговорител да е друго дружество, а именно действителният организатор на това пътуване. Относно всички проблематики, повдигнати по случая, вж. по-специално de
Lambertye-Autrand, M.‑C. Contrats de prestations touristiques et for de protection des consommateurs dans l’espace judiciaire européen — Excursion sur les terres du for de protection du consommateur dans l’espace judiciaire européen en compagnie d’un voyageur de tourisme. Mélanges offerts au professeur Pascale Bloch, Bruylant, Bruxelles 2015, 381—397.
(
17
)	Тези правила са специални с това, че дерогират от общото правило по член 2, параграф 1 от посочения регламент, съгласно което искове срещу лицата, които имат местоживеене в държава членка, трябва да се предявяват пред съдилищата на тази държава членка.
(
18
)	Относно понятието „опериращ въздушен превозвач“, определено в член 2, буква б) от Регламент № 261/2004, вж. решения от 4 юли 2018 г., Wirth и др. (C‑532/17, EU:C:2018:527, т. 17—20), и от 11 юли 2019 г., České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, т. 23).
(
19
)	Вж. в този смисъл решения от 23 април 2009 г., Falco Privatstiftung и Rabitsch (C‑533/07, EU:C:2009:257, т. 40), от 19 декември 2013 г., Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, т. 42), и от 14 юли 2016 г., Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, т. 31).
(
20
)	Запитващата юрисдикция има предвид по-специално решение от 9 юли 2009 г., Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, т. 47), в което Съдът приема, че компетентният съд да разгледа искане за обезщетение на основание договора, сключен с опериращия въздушен превозвач, и Регламент № 261/2004, е съдът — по избор на ищеца — в чийто район се намира мястото на излитане или мястото на пристигане на самолета, така както тези места са договорени в този договор.
(
21
)	Решение от 7 март 2018 г. (C‑274/16, C‑447/16 и C‑448/16, наричано по-нататък „решение flightright и др., EU:C:2018:160). Отбелязвам, че това решение е произнесено след датата на постановяване на акта за преюдициално запитване по настоящото дело.
(
22
)	С уточнението, че всеки от посочените пътници е резервирал свързващ полет при авиокомпания, която е поела да изпълни само част от него, докато другата е поета от опериращ въздушен превозвач (вж. решение flightright и др., т. 22—24, 37 и 64).
(
23
)	Вж. решение flightright и др. (т. 58—65 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Освен решение flightright и др. вж. също отнасящите се до член 7, точка 1, буква а) от Регламент № 1215/2012, който е еквивалентен на член 5, точка 1, буква а) от Регламент № 44/2001, решения от 4 октомври 2018 г., Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, т. 38, 39 и 48), и от 8 май 2019 г., Кер (C‑25/18, EU:C:2019:376, т. 20 и 23—26), в които се припомня по-специално, че идентифицирането на определено задължение е абсолютно необходимо за прилагането на посоченото правило за компетентност, тъй като основаната на тези разпоредби съдебна компетентност се определя според мястото, където задължението, стоящо в основата на иска, е изпълнено или е трябвало да бъде изпълнено.
(
25
)	Вж. решение flightright и др. (т. 66—78 и цитираната съдебна практика). В това решение посоченият член 5, точка 1, буква б), второ тире е тълкуван в смисъл, че при свързващ полет „мястото на изпълнение“ на този полет е мястото на пристигане на втория полет, когато превозът с двата полета е осъществен от различни въздушни превозвачи и искът за обезщетение поради голямо закъснение на свързващия полет съгласно Регламент № 261/2004 се основава на инцидент, настъпил по време на първия от тези полети, осъществен от въздушния превозвач, който не е страна по договора със засегнатите пътници.
(
26
)	В това съображение се посочва, че законодателят на Съюза е счел за целесъобразно наред със съда по местоживеенето на ответника, който е по принцип компетентен съгласно член 2 от същия регламент, да съществуват алтернативни основания за компетентност, основани на тясната връзка между съда и процесуалното действие или на стремежа да се улесни доброто упражняване на правосъдие. Вж. също решения от 4 септември 2014 г., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, т. 40 и 41), и от 4 октомври 2018 г., Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, т. 34—36).
(
27
)	Комисията също счита, че фактическите различия между настоящото дело и съединените дела, по които е постановено решение flightright и др.(доколкото в случая ищцата в главното производство, от една страна, е закупила своя самолетен билет посредством туристическа агенция, а не от авиокомпания, с която има договор, и от друга страна, е предявила претенция за обезщетение за директен полет, а не за полет с прекачване), не са пречка за подобно прилагане.
(
28
)	Съгласно разпоредбите относно опериращия въздушен превозвач, изпълняващ полет от името на страната по договора със засегнатия пътник, които се съдържат в член 2, буква б) in fine и в член 3, параграф 5, второ изречение от този регламент.
(
29
)	За сметка на това обстоятелството, че сключеният от засегнатия пътник договор предлага комбинация от пътуване и настаняване, е от определящо значение за втория и третия преюдициален въпрос (вж. съответно т. 39 и сл. и т. 60 и сл. от настоящото заключение).
(
30
)	Вж. също в този смисъл заключението на генералния адвокат Bobek по съединени дела flightright и др. (C‑274/16, C‑447/16 и C‑448/16, EU:C:2017:787, т. 52—61).
(
31
)	Вж. решения от 9 юли 2009 г., Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, т. 43—47), flightright и др. (т. 68), и от 11 април 2019 г., Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, т. 27). Вж. също заключението ми по дело Guaitoli и др. (C‑213/18, EU:C:2019:524, т. 46).
(
32
)	Отбелязвам, че в края на писменото си становище чешкото правителство предлага на първия преюдициален въпрос да се отговори, че член 5, точка 1, буква а) от Регламент № 44/2001 трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „дела, свързани с договор“, по смисъла на тази разпоредба обхваща иск като разглеждания в главното производство, но преди това посочва, че компетентността на съда по делото в главното производство може да се основава на посочения член 5, точка 1, буква б), второ тире, така че предимство трябва да има мястото на предоставяне на разглежданата услуга, а именно съгласно практиката на Съда, мястото на излитане или мястото на пристигане на самолета.
(
33
)	Вж. решения от 14 март 2013 г., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, т. 30), от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 23), и от 23 декември 2015 г., Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, т. 23 и 24).
(
34
)	В това отношение посочените по-горе условия изглежда са изпълнени в случая, тъй като, както е видно от акта за преюдициално запитване, на първо място, г‑жа Králová е действала в качеството на частен краен потребител, на второ място, тя е сключила договор с туристическа агенция, която, на трето място, е установена на територията на държавата членка по местоживеене на потребителката съгласно член 15, параграф 1, буква в) от Регламент № 44/2001.
(
35
)	Вж. в този смисъл решение от 7 декември 2010 г., Pammer и Hotel Alpenhof (C‑585/08 и C‑144/09, EU:C:2010:740, т. 35—46).
(
36
)	Вж. също решение от 11 април 2019 г., Ryanair (C‑464/18, EU:C:2019:311, т. 29), относно еквивалентните разпоредби, съдържащи се в глава II, раздел 4 от Регламент № 1215/2012.
(
37
)	В това отношение отбелязвам, че член 6 от Регламент № 44/2001 изрично предвижда хипотези, в които на даден ответник може да се противопостави вторична компетентност, но че в случая нито една от тези хипотези (а именно множество ответници, дело за гаранция или поръчителство, насрещен иск или дело относно вещни права върху недвижимости) не е установена.
(
38
)	Видно от формулировката на акта за преюдициално запитване, тази юрисдикция иска да се установи „дали производството за обезщетение за вреди[, образувано] срещу въздушния превозвач[,] има характеристиките на потребителски договор съгласно основното договорно правоотношение[, съществуващо] между ищеца (потребител) и доставчика на пакета от услуги, така че потребителят да може да предявява всички потенциални претенции, произтичащи от това правоотношение пред [един и същи] съд“.
(
39
)	Изрази, използвани съответно в член 15, параграф 1, член 15, параграф 2, член 16, параграфи 1 и 2 и член 17, точка 3 от Регламент № 44/2001.
(
40
)	По този въпрос вж. точка 42 от настоящото заключение и цитираната съдебна практика, както и решение от 14 май 2009 г., Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, т. 52 и сл.).
(
41
)	Последният критерий според мен е в съответствие и с целите на посочените разпоредби (вж. по-специално т. 57 от настоящото заключение).
(
42
)	Вж. точка 31 от настоящото заключение, както и цитираната съдебна практика.
(
43
)	Вж. решения от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 32), и от 25 януари 2018 г., Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, т. 45), курсивът е мой.
(
44
)	По съображенията, изложени в точка 25 и сл. от настоящото заключение.
(
45
)	Относно дерогиращия характер на разпоредбите на посочения раздел 4 и последиците, които трябва да се изведат от това, вж. точка 56 от настоящото заключение.
(
46
)	Решение от 14 ноември 2013 г. (C‑478/12, наричано по-нататък „решение Maletic, EU:C:2013:735, т. 32).
(
47
)	В посоченото дело става въпрос за пакетно туристическо пътуване, продадено от установена в Германия туристическа агенция, но организирано от дружество, установено в Австрия — пътуване, станало повод за иск за солидарно осъждане на тези двама търговци, предявен от двойка потребители с местоживеене в Австрия (вж. решение Maletic, т. 11—14). Позовавайки се на анализа по случая, направен от Nejvyšší soud (Върховен съд), запитващата юрисдикция отбелязва, че за сметка на това в настоящото дело, първо, операторът, който е трябвало действително да изпълни спорната услуга, не е отговорен за цялото пакетно туристическо пътуване, а само за превоза, и второ, ищцата в главното производство е предявила иск само срещу един търговец.
(
48
)	Вж. решение от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 33).
(
49
)	Всъщност съгласно точка 29 от решение Maletic „дори ако се предположи, че една-единствена сделка, като сделката, при която [засегнатите потребители] резервират и плащат своето пакетно туристическо пътуване на уебсайта на lastminute.com, може да бъде разделена на две отделни договорни отношения, от една страна, с туристическата агенция в интернет lastminute.com, и от друга страна, с туроператора TUI, второто договорно отношение не може да се квалифицира като „изцяло вътрешно“, тъй като е неразривно свързано с първото договорно отношение, възникнало посредством посочената туристическа агенция, която се намира в друга държава членка“.
(
50
)	Точки 30 и 31 от решение Maletic гласят, че „предвидените в съображения 13 и 15 от Регламент № 44/2001 цели съответно за закрила на потребителя като „по-слаба страна“ по договора, както и „минимизирането на възможността от едновременни производства[, за] да се гарантира, че в две държави членки няма да се произнасят противоречащи си съдебни решения“, „не допускат решение, при което е възможно [засегнатите потребители] да предявяват едновременно [пред различни съдилища] свързани искове срещу два стопански субекта, участвали в резервацията и осъществяването на [спорното] пътуване“.
(
51
)	Вж. решение от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 34 и 35), в което Съдът приема, че ищец, който в качеството на потребител е придобил облигация на приносител от трето лице, действащо в рамките на търговската или професионалната си дейност, без между този потребител и емитента на тази облигация да е сключен договор, не може да се позове на предвидената в член 15, параграф 1 от Регламент № 44/2001 компетентност за целите на иска, който е предявен срещу посочения емитент.
(
52
)	В това отношение Комисията изтъква, че съгласно собствения ѝ прочит, когато потребител реши да предяви иск както срещу туристическата агенция, така и срещу други свързани с нея лица, той може да се позове пред (един-единствен) съд на правата, с които се ползва с оглед на всички неразривно свързани задължения.
(
53
)	По конкретните мотиви за тази защита вж. по-специално решения от 14 март 2013 г., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, т. 33), и от 23 декември 2015 г., Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, т. 31).
(
54
)	По този въпрос Комисията отбелязва, че към момента на сключването на договора с туристическата агенция ищцата в главното производство не била длъжна да знае дали тази агенция използва трети лица, за да изпълнява задълженията си.
(
55
)	Вж. по-специално решения от 23 декември 2015 г., Hobohm (C‑297/14, EU:C:2015:844, т. 32), и от 25 януари 2018 г., Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, т. 27 и 43).
(
56
)	Припомням, че съгласно този член 2, параграф 1 компетентността по принцип се предоставя на съдилищата на държавата членка по местоживеене на ответника.
(
57
)	Относно правилата, приложими „по дела, свързани с договор“, вж. точка 27 и сл. от настоящото заключение. В това отношение бих искал да подчертая, че утвърдителните отговори, които Комисията предлага да се дадат както на първия, така и на втория от поставените по настоящото дело въпроси, ми изглеждат несъвместими, доколкото предполагат, че иск като разглеждания в главното производство попада едновременно в специфичното приложно поле на този член 5, точка 1 и в приложното поле на посочения раздел 4, въпреки че разпоредбите на последния имат характер на lex specialis по отношение на тези на посочения член 5, точка 1 (вж. също бележка под линия 13 от настоящото заключение).
(
58
)	Вж. решения от 28 януари 2015 г., Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, т. 29—32), и от 25 януари 2018 г., Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, т. 45 и 46).
(
59
)	Това правителство счита, че „Регламент [№ 261/2004] трябва да се тълкува в смисъл, че при закъснение на полет, който е част от пакетни туристически услуги съгласно Директива [90/314], въздушният превозвач е процесуално легитимиран да отговаря пред съда по искане за обезщетение на пътника съгласно [този регламент], при условие че полетът е закъснял по вина на въздушния превозвач“ (курсивът е мой).
(
60
)	Според Комисията „[о]периращ въздушен превозвач като ответника [в главното производство], който няма сключен договор с пътник като ищцата [в главното производство], е процесуално легитимиран да отговаря по иск за обезщетение по претенции, произтичащи от Регламент [№ 261/2004]“ (курсивът е мой).
(
61
)	Съгласно член 2, буква б) във връзка с член 3, параграф 5 от този регламент.
(
62
)	Вж. точка 34 и сл. от настоящото заключение.
(
63
)	Позовавайки се по-точно на точки 62 и 63 от решение flightright и др.
(
64
)	Уточнявам, че тази проблематика не следва от текста на третия преюдициален въпрос, а от свързаните с него мотиви на акта за преюдициално запитване, където е цитирана Директива 90/314, и по-специално член 5, параграф 1 от нея, предвиждащ, че организаторът и/или продавачът на дребно, страна по договора за пакетно туристическо пътуване, носят отговорност към потребителя за точното изпълнение на задълженията, произтичащи от договора, дори когато тези задължения трябва да бъдат изпълнени от други доставчици на услуги, какъвто в случая е опериращият въздушен превозвач, без да се засяга възможността за евентуално предявяване на иск срещу последните.
(
65
)	Решение от 10 юли 2019 г. (C‑163/18, наричано по-нататък „решение Aegean Airlines, EU:C:2019:585).
(
66
)	Определен в член 2, точка 2 от Директива 90/314 като „лицето[,] което не случайно организира туристически пакети и ги продава или ги предлага за продажба, пряко или посредством продавач на дребно“.
(
67
)	Член 8 от Регламент № 261/2004, озаглавен „Право на възстановяване стойността на билетите или премаршрутиране“, предвижда в параграф 1, буква а), че „[к]огато се прави позоваване на този член, на пътниците се предлага [по-специално] възстановяване до седем дни по силата на член 7, параграф 3, на пълната стойност на билета на цената, на която е купен, за част или части от неосъществения път и за част или части от вече осъществения път, ако полетът повече не изпълнява предназначението си по отношение на първоначалния план за пътуване, заедно с, когато е уместно, […] обратен полет до първоначалния пункт на излитане, при първа възможност“.Член 8, параграф 2 предвижда, че „[п]араграф 1, буква a) се прилага също за пътници, чиито полети формират част от пакет, освен правото на възстановяване стойността на билета, когато такова право възниква съгласно Директива [90/314]“.
(
68
)	Решение Aegean Airlines (т. 44).
(
69
)	Вж. заключението ми по дело Aegean Airlines (C‑163/18, наричано по-нататък „заключението ми по дело Aegean Airlines, EU:C:2019:275, т. 35—67).
(
70
)	Вж. точки 16—18 и бележка под линия 9 от настоящото заключение.
(
71
)	В член 3, параграф 6 от Регламент № 261/2004, както и в съображение 16 се посочва и че „[в] случаи на отмяна на пакетна екскурзия по причини, несвързани с отменен полет, [този] регламент не се прилага“. Отбелязвам обаче, че предмет на настоящия спор е само голямото закъснение на полет, който е част от пакетно туристическо пътуване, а не отмяната на подобно пакетно туристическо пътуване.
(
72
)	Право на възстановяване на стойността на самолетния билет се предоставя по-специално на пътник, засегнат от минимум пет часа закъснение, съгласно член 6, параграф 1, подточка iii) от Регламент № 261/2004, който препраща към член 8, параграф 1, буква а) от същия регламент.
(
73
)	Съгласно точка 31 от решение Aegean Airlines „[о]т тази ясна формулировка на член 8, параграф 2 следва, че е достатъчно да съществува право на възстановяване въз основа на Директива 90/314, за да се изключи възможността пътник, чийто полет е част от туристически пакет, да поиска възстановяване на стойността на билета от опериращия въздушен превозвач въз основа на Регламент № 261/2004“.
(
74
)	По този въпрос вж. точка 72 от настоящото заключение.
(
75
)	Член 4, параграф 6, първа алинея от тази директива предвижда, че „[а]ко потребителят се откаже от договора [за пакетно туристическо пътуване] или ако по каквато и да било друга причина, с изключение на грешка от страна на потребителя, организаторът анулира туристическия пакет преди уговорената дата на тръгване, потребителят има право:а) да вземе заместващ туристически пакет с равностойно или по-високо качество, когато организаторът и/или продавачът на дребно може да му предложи такъв заместващ пакет. Ако предлаганият заместващ туристически пакет е с по-ниско качество, организаторът възстановява разликата в цената на потребителя;б) или да получи обратно, колкото е възможно по-бързо, всички суми, които е изплатил по договора“.
(
76
)	Вж. решение Aegean Airlines (т. 32—34), което препраща по този въпрос към заключението ми по дело Aegean Airlines (т. 43 и 44, както и т. 64).
(
77
)	Относно дерогиращия характер на уговорката, съдържаща се в посочения член 8, параграф 2, вж. също заключението ми по дело Aegean Airlines (т. 50 и 51).
(
78
)	Съгласно решение Sturgeon и др. (т. 69).
(
79
)	При отказ или анулиране на договора за пътуване освен правото на възстановяване по член 4, параграф 6, първа алинея от Директива 90/314 (посочено в бележка под линия 75 от настоящото заключение), в параграф 6, втора алинея е предвидено право на обезщетение за неизпълнение на договора. Когато „значителна част от договорените услуги“ не са предоставени, в посочения член 4, параграф 7 е предвидено право на обезщетение за неточно изпълнение на договора „със сумата, съответстваща на разликата между предложените услуги и тези, които са предоставени“. Член 5, параграф 2, трета и четвърта алинея от тази директива се отнася до ограниченията, които държавите членки могат да допуснат за поправянето на вредите, произтичащи от неизпълнение или неточно изпълнение на договора. Вж. също съображения 16—19 от посочената директива.
(
80
)	Относно режима на стандартизирано и незабавно поправяне, установен с Регламент № 261/2004, вж. по-специално заключението ми по дело Guaitoli и др. (C‑213/18, EU:C:2019:524, т. 36 и сл. и цитираната съдебна практика), и решение от 29 юли 2019 г., Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, т. 28).
(
81
)	Вж. заключението ми по дело Aegean Airlines (т. 63 и 64).
(
82
)	Относно разпоредбите, уреждащи изрично този въпрос, които понастоящем се съдържат в Директива 2015/2302, вж. точка 73 от настоящото заключение. Вж. също предложението за изменение на Регламент № 261/2004, представено от Комисията на 13 март 2013 г. (COM(2013) 130 окончателен), съображение 6 и изменения член 3, параграф 6, в който се посочва, от една страна, че Регламент № 261/2004 се прилага също така за пътниците, превозвани съгласно договори за пакетни туристически пътувания, но не засяга правата на пътниците съгласно Директива 90/314, и от друга страна, че пътникът има право да предявява искове съгласно този регламент и тази директива, но не може по отношение на същите факти да кумулира права на основание два законодателни акта, ако с правата се защитава един и същ интерес или те имат една и съща цел, и накрая, че този регламент не се прилага в случаите, когато пакетна екскурзия е отменена или е забавена по причини, различни от отмяната или закъснението на полета.
(
83
)	Вж. решение Aegean Airlines (т. 32), както и заключението ми по дело Aegean Airlines (т. 40—46 и цитираните източници).
(
84
)	В изложението на мотивите към общата позиция, приета от Съвета на 18 март 2003 г. (ОВ C 125 E, 2003 г., стр. 70), и в съобщението на Комисията от 25 март 2003 г. (SEC(2003) 361 окончателен, стр. 3) се подчертава, че да се наложи на опериращия въздушен превозвач да поеме задълженията за обезщетяване и помощ, произтичащи от бъдещия Регламент № 261/2004, е лесно и практично разрешение, тъй като той по принцип е в най-добра позиция да направи необходимото, за да гарантира, че полетите се изпълняват по план, и се намира на летищата.
(
85
)	Макар тя да не е приложима в случая (вж. т. 14 от настоящото заключение).
(
86
)	Всъщност съображение 36 и член 14, параграф 5 от Директива 2015/2302 гласят, от една страна, че правото на обезщетение или на намаление на цената съгласно тази директива не засяга правата на пътуващите съгласно — наред с другото — Регламент № 261/2004, и от друга страна, че пътуващите имат право да предявяват правни претенции както съгласно тази директива, така и съгласно този регламент, и накрая, че обезщетението или намалението на цената, предоставени съгласно посочената директива, и обезщетението или намалението на цената, предоставени съгласно посочения регламент, трябва да се приспадат едно от друго, за да се избегне свръхкомпeнсиране.
(
87
)	Вж. Известие относно тълкувателните насоки за Регламент № 261/2004, публикувано на 15 юни 2016 г. (ОВ C 214, 2016 г., стр. 5), и по-специално раздел 2.2.6, озаглавен „Приложно поле на регламента във връзка с Директивата за пакетните туристически пътувания“.
(
88
)	По този въпрос вж. решение Aegean Airlines (т. 38), както и заключението ми по дело Aegean Airlines (т. 58 и сл. и цитираната съдебна практика).
(
89
)	Относно предимствата в полза на пътниците, обхванати от член 7 от Регламент № 261/2004, вж. по-специално решение от 29 юли 2019 г., Rusu (C‑354/18, EU:C:2019:637, т. 26—31).
(
90
)	Вж. по-специално решение от 11 юли 2019 г., České aerolinie (C‑502/18, EU:C:2019:604, т. 31). Относно споделянето на отговорността и разходите, свързани с обезщетението, изплащано от опериращия въздушен превозвач при голямо закъснение, вж. Съобщение на Комисията от 19 декември 2011 г., „Европейска перспектива за пътниците: Съобщение относно правата на пътниците за всички видове транспорт“ (COM(2011) 898 окончателен, стр. 12, т. 7.1).
(
91
)	Вж. заключението ми по дело Aegean Airlines (т. 66).
(
92
)	Не отричам обаче, че преди разясненията, въведени с Директива 2015/2302, нормативният режим, произтичащ от съчетаването на разпоредбите на Регламент № 261/2004 и на Директива 90/314, не е от най-лесните за прилагане за пътник, който е сключил договор за пътуване с дружество, в случая туристическа агенция, но трябва да претендира обезщетение с фиксиран размер от друго дружество, тоест опериращия въздушен превозвач (вж. също de Lambertye-Autrand, M.‑C., цит. съч., бележка 16, стр. 397, т. 29).
(
93
)	Вж. отговора на това правителство, цитиран в бележка под линия 59 от настоящото заключение.
(
94
)	В това отношение чешкото правителство се позовава на решение Sturgeon и др. (т. 69 in fine), в което Съдът постановява, че полет със закъснение от минимум три часа „не поражда за пътниците право на обезщетение, ако въздушният превозвач може да докаже, че голямото закъснение е причинено от извънредни обстоятелства, които не са могли да бъдат избегнати, дори да са били взети всички необходими мерки, тоест от обстоятелства, които се намират извън ефективния контрол на въздушния превозвач“.