ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 15. júla 1964 (*) Vo veci 6/64_ktorej
predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania o výklade
článkov 102, 93, 53 a 37 zmluvy, ktorý podal podľa článku 177
Zmluvy EHS Giudice Conciliatore v súvislosti s konaním začatým
pred týmto súdomFlaminio CostaprotiE.N.E.L. – (Ente nazionale energia elettrica impresa già della Edison Volta)_SÚDNY DVOR_v zložení:
predseda A. M. Donner, predsedovia komôr
Ch. L. Hammes a A. Trabucchi, sudcovia
L. Delvaux, R. Rossi, R. Lecourt (spravodajca)
a W. Strauss_generálny advokát: M. Lagrange_tajomník: A. Van Houtte_vyhlásil tentoRozsudokUznesením
zo 16. januára 1964 riadne doručeným Súdnemu dvoru Giudice
Conciliatore de Milan „so zreteľom na článok 177 Zmluvy o založení
EHS z 25. marca 1957, ktorá sa stala súčasťou talianskeho
zákonodarstva na základe zákona č. 1203 zo 14. októbra
1957 a so zreteľom na tvrdenie, že zákon č. 1643 zo
6. decembra 1962 a prezidentské dekréty vydané na vykonanie
tohto zákona porušujú články 102, 93, 53 a 37 Zmluvy“, prerušil
konanie a rozhodol o postúpení spisového materiálu Súdnemu
dvoru. O uplatnení článku 177 Zmluvy Dôvod založený na texte otázkyPrejudiciálnej
otázke, o ktorej sa má rozhodnúť v zmysle článku 177 Zmluvy,
sa vyčíta to, že jej predmetom je zlučiteľnosť vnútroštátneho práva
so Zmluvou.V zmysle tohto článku však
vnútroštátne súdy, ktorých rozhodnutia ako v tomto prípade nemožno
napadnúť opravným prostriedkom, musia podať návrh Súdnemu dvoru preto,
aby rozhodol o prejudiciálnej otázke týkajúcej sa „výkladu Zmluvy“,
ak im takáto otázka bola vznesená.Na
základe tohto ustanovenia nemôže Súdny dvor v určitom prípade ani
uplatňovať Zmluvu a ani rozhodnúť o platnosti opatrenia
vnútroštátneho práva vo vzťahu k Zmluve tak, ako by to mohol urobiť
na základe článku 169.Súdny dvor však môže
získať z nepresne formulovaných otázok predložených vnútroštátnym
súdom tie, ktoré sa týkajú výkladu Zmluvy.V tomto
prípade netreba rozhodovať o platnosti talianskeho zákona
v súvislosti so Zmluvou, ale treba len podať výklad vyššie
citovaných článkov z hľadiska právnych údajov, ktoré predložil
Giudice Conciliatore. Dôvod, ktorý je založený na tom, že výklad nie je nutnýSúdu v Miláne sa vyčíta to, že požiadal o výklad Zmluvy, ktorý nebol nutný pre riešenie sporu týmto súdom.Článok
177 je však založený na jasnom oddelení funkcií vnútroštátnych súdov od
funkcií Súdneho dvora a neoprávňuje Súdny dvor, aby zisťoval
skutkový stav veci, ani aby skúmal dôvody a ciele návrhu
na výklad. Dôvod založený na tom, že súd bol povinný uplatňovať vnútroštátne právoTalianska
vláda vznáša námietku „absolútnej neprípustnosti“ návrhu Giudice
Conciliatore, pretože vnútroštátny súd, ktorý je povinný uplatňovať
vnútroštátne právo, nemôže použiť článok 177.Na
rozdiel od bežných medzinárodných zmlúv si Zmluva EHS vytvorila svoj
vlastný právny poriadok, nadobudnutím účinnosti Zmluvy sa tento právny
poriadok stal súčasťou právnych poriadkov členských štátov a je
záväzný pre ich súdy.Vytvorením
Spoločenstva na dobu neurčitú s vlastnými inštitúciami,
s vlastnou spôsobilosťou na práva a povinnosti, spôsobilosťou
na právne úkony a spôsobilosťou konať na medzinárodnej úrovni
a najmä reálnymi právomocami vyplývajúcimi z obmedzenia
právomocí štátov alebo presunu právomocí štátov na Spoločenstvo,
obmedzili tieto štáty, aj keď len v obmedzených oblastiach, svoje
zvrchované práva, a vytvorili tak systém práva uplatniteľný na ich
štátnych príslušníkov a aj na ne samotné.Začlenenie
ustanovení práva Spoločenstva do právneho poriadku jednotlivých
členských štátov, všeobecnejšie textu a podstaty Zmluvy, má za
následok to, že štáty nemôžu na základe reciprocity presadiť neskoršie
jednostranné opatrenie, ktoré je v rozpore s nimi prijatým
právnym poriadkom. Takéto opatrenie nemôže byť preto záväzné
a účinné pre uvedený právny poriadok.Výkonná
moc práva Spoločenstva sa nemôže totižto meniť v jednotlivých
štátoch v prospech neskorších vnútroštátnych predpisov bez toho,
aby nebolo ohrozené uskutočňovanie cieľov Zmluvy v zmysle článku 5
ods. 2 a aby nebola vyvolaná diskriminácia zakázaná článkom 7.Záväzky
zakotvené v Zmluve o založení Spoločenstva by neboli
nepodmienené, ale iba prípadné, ak by mohli byť spochybnené budúcimi
legislatívnymi aktmi zmluvných strán.Kde
zmluva dovoľuje členským štátom konať jednostranne, môžu tak konať len
na základe osobitného a presne formulovaného ustanovenia (napríklad
článok 15, článok 93 ods. 3, články 223 až 225).Na
druhej strane žiadosti členských štátov o povolenie výnimky
z uplatňovania Zmluvy podliehajú špeciálnemu schvaľovaciemu procesu
(napríklad článok 8 ods. 4, článok 17 ods. 4, články 25,
26, 73, článok 93 ods. 2 pododsek 3 a článok 226), ktorý by
bol bezpredmetný v prípade, keď by členské štáty mali možnosť
zbaviť sa svojich povinností na základe obyčajného zákona.Prednostné
postavenie práva Spoločenstva je potvrdené článkom 189, v zmysle
ktorého „nariadenie je záväzné vo svojej celistvosti a priamo
uplatniteľné vo všetkých členských štátoch“.Toto
ustanovenie, s ktorým sa nespája žiadna výhrada, by nemalo žiaden
účinok, ak by ktorýkoľvek štát mohol jednostranne zmariť jeho účinky
vlastnými právnymi predpismi, ktoré by boli záväzné a účinné pre
právo Spoločenstva.Zo všetkých týchto
zistení vyplýva, že voči právu prameniacemu zo Zmluvy ako nezávislého
zdroja práva, nemožno teda z dôvodu jeho špecifickej
a jedinečnej povahy odporovať na základe vnútroštátneho právneho
predpisu cestou súdnych orgánov bez toho, aby nestratilo svoj
komunitárny charakter a aby nebol spochybnený právny základ
samotného Spoločenstva.Presun práv
a povinností vyplývajúcich z ustanovení zmluvy
z vnútroštátneho právneho poriadku štátov v prospech právneho
poriadku Spoločenstva teda spôsobuje konečné obmedzenie ich zvrchovaných
práv, ktoré nemôžu byť zrušené neskorším jednostranným právnym aktom
nezlučiteľným s pojmom Spoločenstva.V dôsledku
toho treba uplatňovať článok 177 bez ohľadu na akýkoľvek vnútroštátny
zákon v prípade, keď sa predkladajú otázky týkajúce sa výkladu
zmluvy.Otázky, ktoré položil Giudice
Conciliatore v súvislosti s článkami 102, 93, 53 a 37,
smerujú v prvom rade k zisteniu, či tieto ustanovenia majú
priamy účinok a či zakladajú práva jednotlivcov, ktoré podliehajú
ochrane vnútroštátnych súdov, a ak áno, aký je ich zmysel. O výklade článku 102Článok
102 stanovuje, že vždy, keď „sa možno odôvodnene obávať, že prijatie
alebo zmena ustanovení zákona, iného právneho predpisu alebo správneho
opatrenia spôsobí narušenie, členský štát, ktorý ich chce prijať alebo
zmeniť, sa poradí s Komisiou“. Komisia je oprávnená odporučiť
štátom prijať vhodné opatrenia na zamedzenie narušenia.Tento
článok je zahrnutý do kapitoly „aproximácia práva“ a má zabrániť
zväčšovaniu rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi poriadkami so
zreteľom na ciele Zmluvy.Týmto ustanovením členské štáty obmedzili svoju slobodu v konaní tým, že sa podriadili primeranému poradnému konaniu.Tým,
že sa členské štáty jednoznačne zaviazali poradiť sa s Komisiou
vždy, keď by nimi navrhované právne predpisy mohli hroziť, hoci aj
v malej miere, prípadným narušením, zaviazali sa voči Spoločenstvu
ako štáty, ale predmetný záväzok nezakladá práva v prospech
jednotlivcov, ktoré musia vnútroštátne súdy chrániť.Komisia
je zasa povinná zabezpečiť dodržiavanie ustanovení tohto článku, ale
táto povinnosť neposkytuje jednotlivcom možnosť odvolávať sa
v rámci práva Spoločenstva a na základe článku 177 na
nesplnenie povinnosti dotknutým štátom alebo porušenie povinností zo
strany Komisie. O výklade článku 93Podľa
článku 93 ods. 1 a 2 Komisia v spolupráci
s členskými štátmi „priebežne skúma systémy pomoci poskytované
v týchto štátoch“. Navrhuje im príslušné opatrenia, ktoré si
vyžaduje postupný rozvoj alebo fungovanie spoločného trhu.V zmysle
článku 93 ods. 3 Komisia musí byť v dostatočnom čase
upovedomená o zámeroch v súvislosti s poskytnutím alebo
upravením pomoci. Členský štát nemôže vykonať navrhované opatrenia,
pokiaľ sa vo veci nerozhodlo s konečnou platnosťou.Tieto
ustanovenia sú obsiahnuté v časti Zmluvy s názvom „pomoc
poskytovaná štátmi“ a majú na jednej strane za cieľ postupne
odstrániť existujúce formy štátnej pomoci a na druhej strane
zabrániť tomu, aby pri spravovaní vnútroštátnych záležitostí
jednotlivých štátov boli zavádzané „akékoľvek nové formy“ štátnej
pomoci, ktoré by mohli priamo alebo nepriamo viesť k zvýhodňovaniu
určitých podnikov alebo tovaru a tým ohrozovať, prípadne dokonca
skresľovať, hospodársku súťaž.V zmysle
článku 92 členské štáty uznali, že takáto pomoc je nezlučiteľná so
spoločným trhom a implicitne sa zaviazali ďalej ju neposkytovať,
pokiaľ zmluva neustanovuje niečo iné, ale v súlade s článkom
93 sa dohodli iba na tom, že sa podrobia vhodným konaniam smerujúcim ako
k zrušeniu existujúcej pomoci, tak k vytváraniu novej pomoci.Štáty
sa tým, že sa výslovne zaviazali “v dostatočnom čase“ informovať
Komisiu o ich plánoch, ktorých predmetom je pomoc, a podrobiť
sa konaniam stanoveným v článku 93, zaviazali voči Spoločenstvu ako
štáty, ale predmetný záväzok nezakladá práva v prospech
jednotlivcov, s výnimkou posledného ustanovenia článku 93
ods. 3, ktorý nie je predmetom sporu v tomto prípade.Komisia
je povinná zabezpečiť dodržiavanie ustanovení tohto článku, ktorý ju
zaväzuje vykonávať spolu so štátmi stálu kontrolu režimov existujúcich
foriem pomoci, ale z tejto povinnosti nevyplýva jednotlivcom právo
dovolávať sa, v rámci práva Spoločenstva a na základe článku
177 nesplnenia povinnosti dotknutým štátom alebo porušenia povinností zo
strany Komisie. O výklade článku 53V zmysle
článku 53 sa členské štáty zaväzujú, že nezavedú na svojom území nové
obmedzenia práva usadiť sa, ktorého nositeľmi sú štátni príslušníci
iných členských štátov na svojom území, pokiaľ to táto Zmluva nestanoví
inak.Obsahom záväzku, ktorý sa členské štáty zaviazali splniť, je jednoduché opomenutie, zdržanie sa určitého konania.Splnenie
predmetného záväzku sa neviaže na žiadnu podmienku a ani jeho
splnenie a účinky nezávisia od prijatia akéhokoľvek aktu ani od
akýchkoľvek úkonov urobených štátmi alebo Komisiou.Záväzok
je teda úplný, právne dokonalý a v dôsledku toho spôsobilý
vyvolať priame účinky vo vzťahoch medzi členskými štátmi a ich
jednotlivcami.Takýto výslovne vyjadrený
zákaz, ktorý v celom Spoločenstve nadobudol účinnosť spolu so
Zmluvou a tým sa začlenil do právnych poriadkov členských štátov,
je práve ich právnou normou a týka sa priamo ich štátnych
príslušníkov, v prospech ktorých zakladá individuálne práva, ktoré
sú vnútroštátne súdy povinné chrániť.V súvislosti
s požadovaným výkladom článku 53 treba tento článok posudzovať
v súvislosti s kapitolou týkajúcou sa práva usadiť sa, ktorej
je súčasťou.Po tom, ako v článku 52
stanovuje postupné odstraňovanie „obmedzenia slobody usadiť sa štátnych
príslušníkov jedného členského štátu na území iného členského štátu“,
táto kapitola, o ktorú ide, v článku 53 stanovuje, že členské
štáty nezavedú „nové obmedzenia práva usadiť sa, ktoré sa vzťahujú na
štátnych príslušníkov iných členských štátov na svojom území“.Teda ide o zistenie toho, za akých podmienok majú príslušníci iných členských štátov právo usadiť sa.Uvedené
článok 52 ods. 2 upresňuje stanoviac, že sloboda usadiť sa zahŕňa
aj právo začať vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, založiť
a viesť podniky, „za podmienok stanovených pre vlastných štátnych
príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa“.Článok
53 teda len vyžaduje, aby žiadne nové opatrenie nepodriadilo usadenie
sa príslušníkov z iných členských krajín prísnejším právnym
predpisom, ako sú právne predpisy vzťahujúce sa na vlastných štátnych
príslušníkov, a to bez ohľadu na právny režim podnikov. O výklade článku 37Článok
37 ods. 1 stanovuje, že členské štáty postupne prispôsobia svoje
„štátne monopoly obchodnej povahy“ tak, aby po uplynutí prechodného
obdobia neexistovala diskriminácia medzi štátnymi príslušníkmi
členských štátov v podmienkach nákupu a odbytu tovaru.Článok
37 ods. 2 okrem iného stanovuje, že členské štáty sú povinné
upustiť od akéhokoľvek nového opatrenia, ktoré je v rozpore
so zásadami stanovenými v tomto ustanovení.Štáty
sa takto zaviazali na splnenie dvojitej povinnosti: jedna aktívna
určená na usporiadanie ich štátnych monopolov a ďalšia pasívna,
ktorá má zabrániť novým opatreniam.Vnútroštátny
súd sa domáha práve ako výkladu tejto poslednej povinnosti, tak výkladu
prvkov prvej povinnosti, ktoré sú nevyhnutné pre tento výklad.Článok
37 ods. 2 obsahuje zákaz neviažuci sa na žiadnu podmienku, ktorý
ustanovuje povinnosť nie konať, ale zdržať sa konania.S touto povinnosťou sa nespája žiadna výhrada štátu viazať jej splnenie na kladný právny akt vnútroštátneho práva.Tento zákaz môže mať vzhľadom na svoju povahu priame účinky na právne vzťahy medzi členskými štátmi a ich jednotlivcami.Tento
výslovne vyjadrený zákaz, ktorý v celom Spoločenstve nadobudol
účinnosť spolu so Zmluvou, čím sa začlenil do právnych poriadkov
členských štátov, je práve ich právnou normou a priamo sa dotýka
ich štátnych príslušníkov, v ktorých prospech zakladá práva, ktoré
sú chránené vnútroštátnymi súdmi.Požadovaný
výklad článku 37 si vyžaduje, aby sa posudzovali odseky 1 a 2,
z dôvodu zložitosti ich znenia a prekrývania sa,
v súvislosti s kapitolou, v ktorej sú obsiahnuté.Táto kapitola sa týka „odstránenia množstevných obmedzení medzi členskými štátmi“.Cieľom
odkazu uvedeného v článku 37 ods. 2 na „zásady vymenované
v odseku 1“ je teda zabrániť zavedeniu akejkoľvek „novej
diskriminácie v podmienkach nákupu a odbytu tovarov.... medzi
štátnymi príslušníkmi členských štátov“.Po
takomto upresnení cieľa treba zdôrazniť, že článok 37 ods. 1
popisuje a zakazuje spôsoby, na základe ktorých by bolo možné tento
článok obísť.Odkazom na článok 37
ods. 2 sú zakázané všetky nové monopoly alebo orgány vymedzené
článkom 37 ods. 1, pokiaľ ich cieľom je zaviesť nové prípady
diskriminácie v podmienkach nákupu a odbytu tovarov.Vnútroštátny
súd musí preskúmať najmä to, či dosiahnutie tohto cieľa je naozaj
ohrozené, to znamená, či nová diskriminácia vo vzťahu k štátnym
príslušníkom členských štátov v podmienkach nákupu a odbytu
vyplýva zo samotného sporného opatrenia alebo je jeho dôsledkom.Okrem iného treba brať do úvahy dôvody uvedené v článku 37 ods. 1.Tento
článok nezakazuje vytváranie všetkých štátnych monopolov, ale iba tých,
ktoré sú „obchodnej povahy“ a ak ich cieľom je zavedenie
spomenutých diskriminácií.Aby sa na tieto
štátne monopoly a orgány mohol vzťahovať zákaz v zmysle
uvedeného článku, musia na jednej strane byť ich predmetom transakcie
s obchodným tovarom, ktorý môže byť predmetom hospodárskej súťaže
a výmeny medzi členskými štátmi, a na druhej strane tieto
monopoly a orgány musia plniť aktívnu úlohu v týchto výmenách.Je
úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť v jednotlivých prípadoch, či sa
dotknutá hospodárska činnosť týka tovaru, ktorý môže byť vzhľadom na
svoju povahu a technické a medzinárodné požiadavky, ktoré musí
spĺňať, predmetom aktívnej úlohy v dovozoch a vývozoch medzi
štátnymi príslušníkmi členských štátov. O trováchKomisia
Európskeho hospodárskeho spoločenstva a talianska vláda nemajú
právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.Vzhľadom
na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred Giudice
Conciliatore de Milan, o trovách konania rozhodne tento
vnútroštátny súd.Z týchto dôvodov_so zreteľom na podania_po vypočutí správy sudcu spravodajcu_po vypočutí pripomienok účastníkov konania vo veci samej, Komisie Európskeho hospodárskeho spoločenstva a talianskej vlády_po vypočutí návrhov generálneho advokáta_so zreteľom na články 37, 53, 93 102, 177 Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva_so zreteľom na Protokol o štatúte Súdneho dvora Európskeho hospodárskeho spoločenstva_so zreteľom na Rokovací poriadok Súdneho dvora Európskeho hospodárskeho spoločenstva_Súdny dvor o námietke neprípustnosti na základe článku 177 rozhodol a vyhlásil:Otázky,
ktoré položil Guidice Conciliatore di Milan na základe článku 177 sú
prípustné, pretože sa týkajú výkladu ustanovení zmluvy EHS a žiadny
neskorší jednostranný právny predpis nemôže byť záväzný a účinný
vo vzťahu k právnym normám Spoločenstva.Ďalej rozhodol takto:1.      Článok
102 neobsahuje také ustanovenia, ktoré môžu zakladať práva
v prospech jednotlivcov, ktoré sú vnútroštátne súdy povinné
chrániť.2.      Jednotlivé časti článku 93, ktorých sa týka položená otázka, takisto neobsahujú takéto ustanovenia.3.      Článok
53 je právnou normou Spoločenstva, ktorá môže zakladať práva
v prospech jednotlivcov, ktoré sú vnútroštátne súdy povinné
chrániť.Toto ustanovenie
zakazuje akékoľvek nové opatrenie, ktorého cieľom je podriadiť usadenie
sa príslušníkov z iných členských štátov prísnejším právnym
predpisom, ako sú právne predpisy vzťahujúce sa na vlastných štátnych
príslušníkov, a to bez ohľadu na právny režim tohto usadenia sa.4.      Článok
37 ods. 2 je vo všetkých svojich ustanoveniach právnou normou
Spoločenstva, ktorá môže zakladať práva v prospech jednotlivcov,
ktoré sú vnútroštátne súdy povinné chrániť.V rámci
položenej otázky cieľom týchto ustanovení je zakázať akékoľvek nové
opatrenie, ktoré je v rozpore so zásadami stanovenými
v článku 37 ods. 1, to znamená akékoľvek opatrenie, ktorého
cieľom alebo následkom by bola nová diskriminácia medzi štátnymi
príslušníkmi členských štátov v podmienkach nákupu a odbytu
tovarov, prostredníctvom monopolov alebo orgánov, pričom musia na jednej
strane byť ich predmetom transakcie s obchodným tovarom, ktorý
môže byť predmetom hospodárskej súťaže a výmeny medzi členskými
štátmi, a na druhej strane tieto monopoly a orgány musia plniť
aktívnu úlohu v týchto výmenách.Na záver rozhodol:O trovách tohto konania rozhodne Guidice Conciliatore de Milan.Rozhodnuté Súdnym dvorom v Luxemburgu 15. júla 1964.DonnerHammesTrabucchiDelvauxRossi      LecourtStraussRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. júla 1964.Tajomník       PredsedaA. Van Houtte       A. M. Donner* Jazyk konania: taliančina.