NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICOLAS EMILIOU
prednesené 26. júna 2025(1)
Spojené veci C‑50/24 až C‑56/24 [Danané](i)
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil du Contentieux des Étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hraničné kontroly, azyl a prisťahovalectvo – Konania o udelení medzinárodnej ochrany – Konania na hraniciach – Smernica 2013/32/EÚ – Článok 43 – Miesto zaistenia počas konania na hraniciach – Zaistenie nasledujúce po uplynutí štvortýždňovej lehoty na konanie na hraniciach – Prednostné posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu – Zmena konania z konania na hraniciach na riadne konanie – Právomoci vnútroštátneho súdu ex offo “
I.      Úvod
1.        Často diskutovaný rozpor medzi fyzickou prítomnosťou žiadateľov o medzinárodnú ochranu na území členského štátu a právnou fikciou, podľa ktorej na toto územie formálne nevstúpili, spolu s často kritizovaným využívaním zaistenia v rámci konaní na hraniciach sú základom prejednávaných spojených vecí, ktoré sa dostali na Súdny dvor v rozhodujúcom období legislatívnej reformy spoločného európskeho azylového systému.
2.        Týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil du Contentieux des Étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko; ďalej len „vnútroštátny súd“), sa žiada od Súdneho dvora, aby objasnil pôsobnosť konania na hraniciach podľa článku 43 smernice 2013/32/EÚ(2) (ďalej len „smernica o konaniach“) a určil právne dôsledky uplynutia štvortýždňovej lehoty, v rámci ktorej musí byť takéto konanie ukončené.
3.        Podstatou položených otázok je, či žiadateľ o azyl môže byť na účely konania na hraniciach zaistený v zariadení, ktoré sa geograficky nenachádza „na hraniciach alebo v tranzitnom priestore“, a či môže byť podľa smernice 2013/33/EÚ(3) (ďalej len „smernica o prijímaní“) naďalej zaistený v zariadení, ktoré je geograficky tým istým zariadením, po uplynutí štvortýždňovej premlčacej lehoty hraničného konania.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Smernica o konaniach
4.        Článok 31 tejto smernice, nazvaný „Konanie o posúdení žiadosti“, v odsekoch 7 a 8 stanovuje:
„7.      Členské štáty môžu dávať prednosť posúdeniu žiadosti o medzinárodnú ochranu v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II, najmä:
a)      ak je pravdepodobné, že žiadosť je opodstatnená;
b)      ak je žiadateľ zraniteľný v zmysle článku 22 smernice [2013/33] alebo potrebuje osobitné procesné záruky, najmä pokiaľ ide o maloleté osoby bez sprievodu.
8.      Členské štáty môžu stanoviť, že sa konanie o posúdení žiadosti v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II skráti a/alebo uskutoční na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch v súlade s článkom 43, ak:
a)      žiadateľ pri predkladaní svojej žiadosti a uvádzaní faktov predložil len veci, ktoré nie sú významné pre posúdenie toho, či spĺňa požiadavky na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu v zmysle smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2011/95/EÚ [z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9)]_…
…“
5.        Podľa článku 43 smernice o konaniach s názvom „Konania na hraniciach“:
„1.      Členské štáty môžu v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II zaviesť konania, na základe ktorých sa na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch členského štátu rozhodne o:
a)      prípustnosti žiadosti podanej na takýchto miestach podľa článku 33 a/alebo
b)      vecnej stránke žiadosti v konaní podľa článku 31 ods. 8.
2.      Členské štáty zabezpečia, aby sa rozhodnutie v rámci konaní uvedených v odseku 1 prijalo v primeranom čase. Ak sa neprijme rozhodnutie do štyroch týždňov, žiadateľovi sa povolí vstup na územie členského štátu s cieľom vybavenia jeho žiadosti podľa ostatných ustanovení tejto smernice.
3.      V prípade príchodu veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín alebo osôb bez štátnej príslušnosti, ktorí podali na hranici alebo v tranzitnom priestore žiadosť o medzinárodnú ochranu, keď je prakticky nemožné uplatňovať ustanovenia odseku 1, možno tieto konania uplatňovať aj tam, kde sú títo štátni príslušníci tretích krajín alebo osoby bez štátnej príslušnosti zvyčajne ubytovaní v blízkosti hraníc alebo tranzitného priestoru, a to dovtedy, kým sú tam ubytovaní.“
6.        Článok 46 tej istej smernice, nazvaný „Právo na účinný opravný prostriedok“, v odsekoch 1 a 3 uvádza:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby žiadatelia mali právo na účinný opravný prostriedok pred súdom proti:
a)      rozhodnutiu o ich žiadosti o medzinárodnú ochranu vrátane rozhodnutia:
i)      považovať žiadosť za neopodstatnenú v súvislosti s postavením utečenca a/alebo postavením osoby s doplnkovou ochranou;
ii)      považovať žiadosť za neprípustnú podľa článku 33 ods. 2;
iii)      prijatého na hranici alebo v tranzitnom priestore členského štátu, ako je to uvedené v článku 43 ods. 1;
…
3.      V záujme dosiahnutia súladu s odsekom 1 členské štáty zabezpečia, aby účinný opravný prostriedok zahŕňal posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc vrátane prípadného posúdenia potrieb medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95], a to aspoň v rámci konania o opravnom prostriedku pred súdom prvého stupňa.“
2.      Smernica o prijímaní
7.        Článok 8 smernice o prijímaní, nazvaný „Zaistenie“, stanovuje:
„1.      Členské štáty nesmú zaistiť osobu len z toho dôvodu, že táto osoba je žiadateľom v súlade so smernicou [o konaniach].
2.      Ak je to nevyhnutné, členské štáty môžu na základe individuálneho posúdenia každého jednotlivého prípadu žiadateľa zaistiť, ak nemožno účinne uplatniť iné, miernejšie donucovacie alternatívne opatrenia.
3.      Žiadateľa možno zaistiť iba:
…
b)      na účely zistenia tých skutočností, na ktorých je založená jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktoré by bez zaistenia nebolo možné získať, najmä ak existuje riziko úteku žiadateľa;
c)      na účely rozhodovania v rámci konania o práve žiadateľa vstúpiť na územie;
…“
B.      Belgické právo
1.      Zákon z 15. decembra 1980
8.        Loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usadení sa a vyhostení cudzincov; ďalej len „zákon z 15. decembra 1980“)(4) transponuje do belgického práva ustanovenia smernice o konaniach a smernice o prijímaní, ktoré sú relevantné pre prejednávanú vec.
9.        Konkrétne článok 57/6/4 tohto zákona transponuje článok 43 ods. 1 a 2 smernice o konaniach, pričom stanovuje najmä, že Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides [generálny komisár pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti, Belgicko (ďalej len „CGRA“)] je príslušný vyhlásiť žiadosť podanú na hraniciach za neprípustnú alebo prijať rozhodnutie vo veci samej za určitých vymedzených okolností (zodpovedajúcich okolnostiam stanoveným v článku 31 ods. 8 smernice o konaniach). Podľa tohto ustanovenia v spojení s článkom 74/5 ods. 4 a 5 toho istého zákona, ak CGRA neprijme rozhodnutie do štyroch týždňov, žiadateľovi sa povolí vstup na územie.
10.      Pokiaľ ide o zaistenie, článok 74/5 toho istého zákona stanovuje, že cudzinci, ktorí nespĺňajú podmienky vstupu na územie a ktorí podajú žiadosť o medzinárodnú ochranu na hraniciach, „môžu byť zaistení na určenom mieste na hraniciach“. Tento článok ďalej stanovuje, že „kráľ môže určiť iné miesta v rámci [Belgického kráľovstva], ktoré sa považujú za rovnocenné s [určeným miestom na hraniciach]“, pričom takéto zaistenie nemožno považovať za povolenie vstupu na územie.
11.      Napokon v článku 74/6 ods. 1 bode 2 zákona z 15. decembra 1980 sa stanovuje, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu môže byť zaistený „na určenom mieste v kráľovstve“, okrem iného z dôvodu uvedeného v článku 8 ods. 3 písm. b) smernice o prijímaní.
2.      Kráľovské dekréty zo 14. mája 2009 a 17. februára 2012
12.      Kráľovským dekrétom zo 14. mája 2009(5) (ďalej len „kráľovský dekrét z roku 2009“) sa také ubytovacie zariadenia, ako je Sint‑Gillis‑Waas, považovali za „určené miesta na hraniciach“.
13.      Na základe kráľovského dekrétu zo 17. februára 2012(6) (ďalej len „kráľovský dekrét z roku 2012“) sa „tranzitné centrum Caricole“ nachádzajúce sa na území Belgicka rovnako považovalo za „určené miesto na hraniciach“.
III. Okolnosti predchádzajúce sporu a prejudiciálne otázky
14.      Sedem spojených vecí, ktoré viedli k predloženiu tejto prejudiciálnej otázky, vychádza do značnej miery z podobných skutkových okolností, ktoré možno zhrnúť nasledovne:
15.      Všetci žalobcovia vo veci samej sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí prileteli na letisko v Bruseli (Belgicko) v období od septembra do októbra 2023. Po príchode alebo nasledujúci deň podal každý z nich na hraniciach žiadosť o medzinárodnú ochranu. V dôsledku toho boli ich žiadosti postúpené na posúdenie príslušnému rozhodujúcemu orgánu, CGRA, v rámci „konania na hraniciach“ v súlade s článkom 57/6/4 zákona z 15. decembra 1980, ktorým sa transponuje článok 43 ods. 1 a 2 smernice o konaniach.
16.      Každému žalobcovi boli následne doručené dve rozhodnutia: jednak rozhodnutie, ktorým sa odmieta vstup na územie Belgicka(7) a jednak rozhodnutie o „zaistení na určenom mieste na hraniciach“ (ďalej len „prvé rozhodnutie o zaistení“)(8), vydané ministre de l’Asile et de la Migration (minister pre azyl a migráciu, Belgicko; ďalej len „minister“).
17.      Vo veciach C‑50/24 až C‑53/24 bolo miestom zaistenia žalobcov tranzitné centrum Caricole, ktoré sa nachádza v tesnej blízkosti bruselského letiska (a predstavuje vonkajšiu hranicu Európskej únie)(9), vo vzdialenosti približne dva kilometre vzdušnou čiarou. Vo veciach C‑54/24 až C‑56/24 boli žalobcovia zaistení v ubytovacom zariadení Sint‑Gillis‑Waas(10), ktoré sa nachádza viac ako 40 kilometrov od bruselského letiska. Preto, hoci nie doslova „na hraniciach“, sa obe miesta považovali za „určené miesta na hraniciach“ podľa kráľovských dekrétov z roku 2012, resp. 2009.
18.      Ani v jednom zo siedmich prípadov nebolo rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu prijaté v štvortýždňovej lehote stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice o konaniach – ako bola transponovaná do článku 57/6/4 zákona z 15. decembra 1980 – (ďalej len „štvortýždňová lehota“).
19.      Naopak, vo všetkých prípadoch bolo každému žalobcovi po uplynutí uvedenej lehoty určené nové rozhodnutie ministra, ktorým sa nariaďovalo „zaistenie na určenom mieste“ (teda už nie „na hraniciach“ ako podľa prvého rozhodnutia o zaistení, ale na území štátu). Uvedené rozhodnutie (ďalej len „druhé rozhodnutie o zaistení“) stanovilo, že vzhľadom na uplynutie štvortýždňovej lehoty sa žalobca považuje za oprávneného na vstup na územie. Na základe tohto rozhodnutia však bolo jeho alebo jej ďalšie zaistenie považované za nevyhnutné na základe článku 74/6 ods. 1 bodu 2 zákona z 15. decembra 1980 s cieľom „zistiť tie skutočnosti, na ktorých je založená žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktoré by nebolo možné získať, ak by žiadateľ nebol zaistený, najmä vzhľadom na riziko úteku žiadateľa“.
20.      Druhé rozhodnutie o zaistení nemalo pre žalobcov za následok žiadnu fyzickú zmenu miesta zaistenia, keďže zostali naďalej na tých istých miestach (tranzitné centrum Caricole, resp. ubytovacie zariadenie Sint‑Gillis‑Waas). Vnútroštátne orgány sa však domnievali, že právna fikcia, na základe ktorej sa tieto miesta považovali za miesta „na hraniciach“, po uplynutí štvortýždňovej lehoty už nebola uplatniteľná, a že odvtedy boli považované za miesta zaistenia na území, ktorými aj v skutočnosti boli. Inými slovami, hoci sa zmenil právny základ zaistenia žalobcov, ako aj právna kvalifikácia miesta zaistenia, v skutočnosti nedošlo k žiadnej fyzickej zmene miesta ich zaistenia.
21.      Zároveň CGRA ako rozhodujúci orgán príslušný na posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu vykonal osobný pohovor s každým zo žalobcov. Vo veciach C‑51/24 a C‑53/24 sa pohovory uskutočnili v rámci štvortýždňovej lehoty, a teda pred vydaním druhého rozhodnutia o zaistení. V ostatných prípadoch boli žalobcovia vypočutí po uplynutí štvortýždňovej lehoty a po vydaní druhého rozhodnutia o zaistení.
22.      V období od novembra do decembra 2023 CGRA, ktorý rozhodoval v rámci prioritného postupu(11), zamietol každú zo žiadostí o medzinárodnú ochranu. Konkrétne vo veci C‑51/24 CGRA zamietol žiadosť ako neprípustnú, zatiaľ čo v ostatných šiestich prípadoch CGRA vydal rozhodnutia, ktorými zamietol priznanie postavenia utečenca a doplnkovej ochrany vo veci samej.
23.      Žalobcovia podali proti týmto rozhodnutiam, ktorými boli zamietnuté ich príslušné žiadosti o medzinárodnú ochranu, žaloby na vnútroštátny súd.
24.      V tejto súvislosti vnútroštátny súd, ktorý mal pochybnosti o zlučiteľnosti použitého postupu s právom Únie, a najmä s článkom 43 smernice o konaniach, rozhodol prerušiť konanie v siedmich veciach, ktoré mu boli predložené, a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Patrí postup posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hraniciach alebo v tranzitnom priestore žiadateľom, ktorý je počas tohto konania zaistený na mieste, ktoré sa geograficky nachádza na území, ale podľa normatívneho textu sa považuje za miesto nachádzajúce sa na hraniciach, do pôsobnosti článku 43 [smernice o konaniach]?
2.      Patrí posúdenie takejto žiadosti o medzinárodnú ochranu žiadateľa, ktorý je po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 2 [smernice o konaniach] podľa vnútroštátneho práva oprávnene prijatý na územie, ale na základe nového rozhodnutia o zaistení zostáva naďalej zaistený na tom istom mieste zaistenia, ktoré bolo pôvodne považované za miesto na hraniciach a teraz je orgánmi verejnej moci kvalifikované ako miesto na území, stále do pôsobnosti článku 43 [smernice o konaniach]?
–        Môže sa to isté miesto zaistenia v rámci toho istého konania o medzinárodnej ochrane podľa normatívneho textu najprv považovať za miesto na hraniciach a po tom, ako bol žiadateľovi povolený vstup na územie z dôvodu uplynutia štvortýždňovej lehoty alebo na základe rozhodnutia o ďalšom posúdení, za miesto na území?
–        Aké dôsledky má pre časovú a vecnú príslušnosť rozhodujúceho orgánu skutočnosť, že žiadateľ je zaistený na tom istom mieste, ktoré sa geograficky nachádza na území, ale ktoré bolo pôvodne považované za miesto nachádzajúce sa na hraniciach a ktoré bolo následne belgickými orgánmi kvalifikované ako miesto zaistenia na území, a to z dôvodu uplynutia štvortýždňovej lehoty?
3.1. Môže rozhodujúci orgán, ktorý začal posudzovať žiadosť o medzinárodnú ochranu v rámci konania na hraniciach a ktorému uplynula štvortýždňová lehota stanovená v článku 43 ods. 2 [smernice o konaniach] na rozhodnutie o tejto žiadosti alebo ktorý predtým rozhodol o ďalšom posúdení, hoci všetky úkony prešetrovania vrátane osobného pohovoru boli vykonané pred uplynutím tejto lehoty, pokračovať v posudzovaní tejto žiadosti na základe prednostného posúdenia v zmysle článku 31 ods. 7 tejto smernice, ak je žiadateľ naďalej zaistený na základe rozhodnutia iného orgánu na tom istom mieste zaistenia, pôvodne považovanom za miesto na hraniciach, z dôvodu, že jeho zaistenie je potrebné ‚na zistenie skutočností, na ktorých je založená žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktoré by nebolo možné získať, ak by žiadateľ nebol zaistený, najmä ak existuje riziko úteku žiadateľa‘?
3.2. Môže rozhodujúci orgán, ktorý začal posudzovať žiadosť o medzinárodnú ochranu v rámci konania na hraniciach a ktorému uplynula štvortýždňová lehota stanovená v článku 43 ods. 2 [smernice o konaniach] na rozhodnutie o tejto žiadosti alebo ktorý predtým rozhodol o ďalšom posúdení, bez osobného pohovoru počas tejto lehoty, pokračovať v posudzovaní tejto žiadosti na základe prednostného posúdenia v zmysle článku 31 ods. 7 uvedenej smernice, ak je žiadateľ naďalej zaistený na základe rozhodnutia iného orgánu na tom istom mieste zaistenia, pôvodne považovanom za miesto na hraniciach, z dôvodu, že jeho zadržiavanie je potrebné ‚na zistenie skutočností, na ktorých je založená žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktoré by nebolo možné získať, ak by žiadateľ nebol zaistený, najmä ak existuje riziko úteku žiadateľa‘?
4.      Je takéto uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy zlučiteľné s výnimočnou povahou zaistenia žiadateľa, ktorá vyplýva z článku 8 [smernice o prijímaní] a všeobecného cieľa [smernice o konaniach]?
5.      Majú sa článok 31 ods. 7 a 8 a články 43 a 46 smernice 2013/32/EÚ v spojení s článkom 47 Charty [základných práv Európskej únie (ďalej len ‚Charta‘)] vykladať v tom zmysle, že [vnútroštátny súd] musí pri rozhodovaní o opravnom prostriedku proti rozhodnutiu vydanému v rámci konania, ktoré sa začalo na hraniciach, z úradnej moci upozorniť na prekročenie štvortýždňovej lehoty?“
IV.    Konanie na Súdnom dvore
25.      Návrhy na začatie prejudiciálneho konania boli do kancelárie Súdneho dvora doručené 26. januára 2024. Rozhodnutím zo 14. marca 2024 bolo sedem vecí spojených na účely písomnej a ústnej časti konania a rozsudku.
26.      Písomné pripomienky predložili belgická, nemecká, česká a talianska vláda, ako aj Európska komisia a žalobca vo veci C‑53/24. Belgická, česká a nemecká vláda, Komisia a žalobcovia vo veciach C‑51/24 a C‑52/24 boli vypočutí na pojednávaní, ktoré sa konalo 27. februára 2025.
V.      Analýza
27.      Všetky prejudiciálne otázky sa týkajú konania na hraniciach, ktoré je stanovené v článku 43 smernice o konaniach. K týmto otázkam sa vyjadrím postupne v poradí, v akom boli predložené vnútroštátnym súdom. Predtým však považujem za vhodné stručne načrtnúť hlavné charakteristiky konania na hraniciach so zreteľom na relevantnú judikatúru Súdneho dvora, ktorý bol už pri predchádzajúcich príležitostiach vyzvaný podať výklad tohto ustanovenia.(12)
A.      Hlavné charakteristiky konania na hraniciach
28.      Ako uvádza vnútroštátny súd, článok 43 smernice o konaniach umožňuje členským štátom zaviesť na svojich hraniciach alebo vo svojich tranzitných priestoroch osobitné konania, tzv. „konania na hraniciach“, s cieľom rozhodnúť o: i) prípustnosti žiadosti podanej na takýchto miestach, a/alebo ii) vecnej stránke okolností týchto žiadostí taxatívne uvedených v článku 31 ods. 8 uvedenej smernice. Tieto okolnosti sa v podstate týkajú situácií, v ktorých správanie alebo vyhlásenia žiadateľa naznačujú, že jeho žiadosť je zjavne neopodstatnená a zneužívajúca.(13)
29.      Okrem toho, ako uviedol Súdny dvor, z odôvodnenia 38 smernice o konaniach vyplýva, že takéto konanie na hraniciach má umožniť členským štátom prijať rozhodnutie o žiadostiach o medzinárodnú ochranu podaných na hraniciach alebo v tranzitnom priestore „predtým, ako sa rozhodne o vstupe žiadateľov“ na jeho územie.(14) Skutočnosť, že žiadateľom nebol formálne povolený vstup na územie, je určujúcou charakteristikou konania na hraniciach. Predovšetkým umožňuje členským štátom vrátiť tých žiadateľov, ktorých žiadosti boli zamietnuté, bez toho, aby boli viazané celým súborom záruk stanovených smernicou 2008/115/ES(15).
30.      Podľa článku 43 ods. 2 smernice o konaniach sa však žiadateľovi musí povoliť vstup na územie, ak o jeho žiadosti o medzinárodnú ochranu nebolo nerozhodnuté do štyroch týždňov odo dňa jej podania. V dôsledku toho sa s cieľom umožniť prijatie rozhodnutia v tejto štvortýždňovej lehote konania na hraniciach vo všeobecnosti vyznačujú kratšími procesnými lehotami.(16)
31.      Napokon, hoci článok 43 smernice o konaniach výslovne nestanovuje zaistenie, Súdny dvor rozhodol, že v spojení s článkom 8 ods. 3 písm. c) smernice o prijímaní oprávňuje členské štáty na zaistenie žiadateľov, ktorí podliehajú konaniu na hraniciach, na obdobie maximálne štyroch týždňov.(17)
B.      O prvej otázke týkajúcej sa uplatniteľnosti konania na hraniciach v prípade zaistenia na mieste, ktoré sa geograficky nenachádza „na hraniciach“
32.      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či konanie o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej na hraniciach alebo v tranzitnom priestore možno kvalifikovať ako „konanie na hraniciach“ v zmysle článku 43 smernice o konaniach, ak je žiadateľ zaistený v zariadení, ktoré sa geograficky nachádza na území, ale ktoré vnútroštátne právo považuje za miesto na hraniciach.(18) V podstate teda ide o to, či zaistenie žiadateľa v zariadení, ktoré sa geograficky skutočne nenachádza „na hraniciach alebo v tranzitnom priestore“, bráni uplatneniu konania na hraniciach.
33.      V tejto súvislosti najprv poznamenávam, že znenie článku 43 smernice o konaniach neobsahuje žiadny výslovný odkaz na zaistenie, a teda ani konkrétnejšie na miesto prípadného zaistenia v rámci konania na hraniciach. Toto ustanovenie sa skôr vzťahuje len na „rozhodnutia v konaniach na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch“ a na žiadosti „podané na týchto miestach“.
34.      Ako už bolo povedané, článok 31 ods. 8 tej istej smernice (na ktorý sa článok 43 vzťahuje len v súvislosti s rozhodnutiami vo veci samej) sa týka „konaní vykonávaných na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch“. To by mohlo naznačovať – ako by niektorí mohli namietať – že žiadatelia majú počas celého konania zotrvať (a prípadne byť zaistení) výlučne na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch. Na druhej strane treba tiež pripomenúť, že ani článok 8 ods. 3 písm. c) smernice o prijímaní, ktorý umožňuje zaistenie v rámci konania na hraniciach, ani článok 18 ods. 1 písm. a) tej istej smernice, ktorý sa týka ubytovania žiadateľov počas posudzovania žiadosti podanej na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch, neobsahujú žiaden odkaz na umiestnenie žiadateľov v priebehu konania na hraniciach.
35.      Je pravda, že najpriamejší a najčastejšie uvažovaný spôsob uplatňovania konaní na hraniciach zo strany členských štátov je zaistenie žiadateľov na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch.(19) Práve v súvislosti s takýmito prípadmi Súdny dvor v rámci konaní na hraniciach odkazoval na zaistenie „na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch“.
36.      Domnievam sa však, že to nemusí byť nevyhnutne tento prípad. Podľa môjho názoru znenie článku 43 neumožňuje jednoznačný záver, že na uplatnenie konania na hraniciach sa musí miesto zaistenia žiadateľov geograficky nachádzať presne na hraniciach alebo v tranzitnom priestore.(20)
37.      Takýto reštriktívny výklad, ktorý podporuje Komisia, navyše podľa môjho názoru nevyplýva ani z cieľa, ani z kontextu článku 43 a nezohľadňuje záujmy členských štátov ani žiadateľov, na ktorých sa vzťahuje konanie na hraniciach.
38.      Konkrétne po prvé, pokiaľ ide o cieľ článku 43 smernice o konaniach (pozri body 28 a 29 vyššie), konanie na hraniciach má umožniť prvé triedenie žiadostí o medzinárodnú ochranu predtým, ako sa formálne povolí vstup na územie len tým žiadateľom, ktorých žiadosti neboli zamietnuté.(21) Na splnenie tohto cieľa nemá žiadny vplyv fyzické umiestnenie žiadateľa počas posudzovania jeho žiadosti, ani sa nevyžaduje, aby sa toto posudzovanie uskutočnilo výlučne na hraniciach alebo v tranzitnom priestore.
39.      Naopak požiadavka, aby sa zaistenie uskutočnilo geograficky striktne na hraniciach alebo v tranzitnom priestore, by mohla ohroziť tento cieľ a zbaviť článok 43 smernice o konaniach jeho effet utile v závislosti od geografických a infraštruktúrnych špecifík členských štátov. Ako uviedla talianska vláda, takýto reštriktívny výklad článku 43 by mohol niektorým členským štátom, ako napríklad tým, ktoré majú rozsiahle námorné hranice, nadmerne sťažiť uplatňovanie konaní na hraniciach, spôsobom, ktorý je plne v súlade so základnými zásadami a zárukami kapitoly II smernice o konaniach, ako aj so zárukami zaistenia stanovenými v článkoch 9 až 11 smernice o prijímaní.
40.      Trvanie na zaisťovaní na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch, ktoré môže zahŕňať štrukturálne a priestorové obmedzenia, by mohlo naopak viesť členské štáty k využívaniu nevyhovujúcich zariadení len preto, aby mohli uplatniť konania na hraniciach, aj v prípadoch, keď by bolo možné zabezpečiť pre žiadateľov lepšie podmienky zaistenia vo vnútrozemí. Podľa môjho názoru je jasné, že takýto formalistický prístup by neslúžil záujmom žiadateľov zaistených v rámci konania na hraniciach.
41.      Táto úvaha je obzvlášť relevantná v prejednávaných veciach. Ako uviedol vnútroštátny súd a belgická vláda, v Belgicku v súčasnosti neexistujú na hraniciach alebo v tranzitných priestoroch žiadne zariadenia určené na zaistenie, pričom bývalé zariadenia nachádzajúce sa na letisku v Bruseli boli zatvorené z dôvodu nedostatočnej infraštruktúry. Tranzitné centrum Caricole bolo v skutočnosti vybudované zámerne s cieľom nahradiť tieto nevyhovujúce zariadenia a poskytnúť žiadateľom o medzinárodnú ochranu lepšie podmienky zaistenia.
42.      Pokiaľ ide o kontext článku 43 smernice o konaniach, je vhodné uviesť, že konania na hraniciach fungujú na základe viacerých právnych fikcií. Po prvé takzvaná „fikcia o nevstúpení“:(22) žiadatelia, ktorí prekročili hranice, a teda sa fyzicky nachádzajú na území, sa na účely konania na hraniciach z právneho hľadiska považujú za osoby, ktoré nevstúpili na územie, a preto musia čakať na rozhodnutie o povolení ich vstupu.
43.      Po druhé miesta vstupu – a najmä medzinárodné letiská, akým je bruselské letisko – sa aj na základe právnej fikcie(23) považujú za „hranice“, hoci sa geograficky nachádzajú na území členských štátov. Podobne sa tranzitné priestory tak v smernici o konaniach, ako aj v smernici o prijímaní v zásade považujú za rovnocenné hraniciam, hoci sa geograficky nachádzajú za hraničným priechodom, a teda na území štátu.(24)
44.      Tieto zavedené právne fikcie podľa môjho názoru dokazujú, že skutočnosť, že žiadateľ sa geograficky nachádza na území, nebráni uplatneniu konania na hraniciach.
45.      Podľa môjho názoru zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že podľa článku 43 smernice o konaniach, na účely uplatnenia konaní na hraniciach, nemožno striktne vyžadovať, aby sa zaistenie uskutočnilo na hraniciach. Musím však objasniť, že podľa môjho názoru to neznamená, že členské štáty môžu svojvoľne a ad hoc premiestňovať žiadateľov z miesta ich vstupu do akéhokoľvek zariadenia vo vnútrozemí, a tým ich vystavovať neistote a zbytočným presunom. Vzhľadom na potrebu právnej istoty sa skôr domnievam, že to, čo možno povoliť, je predbežné a všeobecné určenie miest zaistenia na účely konania na hraniciach,(25) ktoré sa môžu nachádzať aj vo vnútrozemí, s cieľom zabezpečiť čo najvhodnejšie podmienky pre žiadateľov.
46.      Poznamenávam, že uvedený záver platí bez ohľadu na to, či sa určené miesto zaistenia nachádza vo vzdialenosti dvoch kilometrov od hraníc (ako napríklad tranzitné centrum Caricole), alebo ďalej vo vnútrozemí (ako je to napríklad v prípade ubytovacieho zariadenia Sint‑Gillis‑Waas).
47.      Návrh Komisie v opačnom zmysle – a to, že flexibilita členských štátov pri určovaní miesta zaistenia v rámci konaní na hraniciach by mala byť v každom prípade obmedzená len na priestory „dostatočne blízko“ hranice(26) – by sa ťažko uplatňoval právne istým a koherentným spôsobom. Na jednej strane by striktná požiadavka na blízkosť hranice mala na členské štáty rôzne dopady v závislosti od ich veľkosti a geografickej polohy. Na druhej strane by to viedlo ku klasickému sorites paradoxu: kde presne je bod, v ktorom „dostatočne blízko“ už prestáva byť „dostatočne blízko“?
48.      Pre úplnosť tiež konštatujem, že záver uvedený v bode 45 nie je spochybnený argumentom, ktorý Komisia uviedla na základe článku 43 ods. 3 smernice o konaniach. Podľa tohto ustanovenia je v prípade hromadného prílevu žiadateľov o medzinárodnú ochranu možné uplatniť konania na hraniciach „v blízkosti hraníc alebo tranzitného priestoru, a to dovtedy, kým sú tam ubytovaní“. Komisia z tohto znenia v podstate vyvodila opačné tvrdenie, pričom dospela k záveru, že okrem výnimočnej situácie hromadného prílevu nemôže byť konanie na hraniciach vedené „v blízkosti“ hraníc (a teda už vôbec nie vo vnútrozemí), ale musí prebiehať presne „na hraniciach alebo v tranzitnom priestore“.
49.      Súdny dvor však spresnil, že cieľom článku 43 ods. 3 je za výnimočných okolností skôr rozšíriť časový rozsah konania na hraniciach nad rámec štyroch týždňov (na „dovtedy“), pričom v takom prípade by žiadatelia neboli zaistení, ale „zvyčajne ubytovaní“.(27) V dôsledku uvedeného nemôže toto ustanovenie podľa môjho názoru slúžiť na obmedzenie rozsahu konania na hraniciach uplatňovaného za bežných okolností tým, že by sa ním určovalo prípustné umiestnenie miest zaistenia, ku ktorému dochádza v rámci štvortýždňovej lehoty.
50.      Napokon musím konštatovať, že záver uvedený v bode 45 zodpovedá prístupu výslovne prijatému v novom nariadení o azylovom konaní(28), ktoré má nadobudnúť účinnosť a nahradiť smernicu o konaniach od 12. júna 2026. V tomto nariadení sa členským štátom výslovne priznáva flexibilita pri určovaní miest, kde môžu byť žiadatelia počas konania na hraniciach zaistení, pričom sa stanovuje, že „od žiadateľov sa vyžaduje, aby sa spravidla zdržiavali na vonkajších hraniciach alebo v tranzitných priestoroch, alebo v ich blízkosti, alebo na iných určených miestach na ich území, pričom plne zohľadňuje svoje osobitné geografické podmienky“(29). Hoci Komisia tvrdí, že táto výslovná flexibilita v novom nariadení znamená, že takáto flexibilita v súčasnom právnom rámci neexistuje, takýto výklad nie je podložený ani preambulou nariadenia, ani jeho prípravnými dokumentami.
51.      Vzhľadom na všetky uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prvú otázku odpovedal tak, že článok 43 smernice o konaniach nebráni tomu, aby bola v rámci konania na hraniciach posúdená žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá bola podaná na hraniciach alebo v tranzitnom priestore, ak je žiadateľ zaistený v zariadení, ktoré sa nachádza geograficky vo vnútrozemí.
C.      O druhej otázke týkajúcej sa dôsledkov uplynutia štvortýždňovej lehoty
1.      Uplatňuje sa konanie na hraniciach po uplynutí štvortýždňovej lehoty v prípade predĺženia zaistenia?
52.      Druhá otázka vnútroštátneho súdu pozostáva z troch podotázok. Prvou podotázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je konanie na hraniciach v zmysle článku 43 smernice o konaniach uplatniteľné aj po uplynutí štvortýždňovej lehoty, pokiaľ dotknutý žiadateľ zostáva zaistený na tom istom mieste zaistenia, ktoré bolo pred uplynutím tejto lehoty považované za miesto na hraniciach, ale ktoré sa následne považuje za miesto na území.
53.      Podľa môjho názoru je odpoveď na túto otázku zrejmá z článku 43 ods. 2 smernice o konaniach, ktorý stanovuje, že ak sa o žiadosti o medzinárodnú ochranu nerozhodne v lehote štyroch týždňov, žiadateľovi sa povolí vstup na územie členského štátu „s cieľom vybavenia jeho žiadosti podľa ostatných ustanovení [uvedenej] smernice“. Súdny dvor už poskytol výklad, že po uplynutí štvortýždňovej lehoty sa žiadosť o medzinárodnú ochranu musí vybaviť v súlade s riadnym postupom,(30) konkrétne všeobecným postupom stanoveným v článku 31 smernice o konaniach. Podľa článku 43 ods. 2 tejto smernice sa preto po uplynutí štvortýždňovej lehoty už konanie na hraniciach nemôže uplatniť.
54.      Okolnosť, že dotknutý žiadateľ môže byť po uplynutí tejto lehoty naďalej zaistený, či už na hraniciach, alebo na území, nemá podľa môjho názoru na tento jednoznačný záver žiadny vplyv. Ako Súdny dvor spresnil, z článku 43 ods. 2 smernice o konaniach vyplýva, že po skončení konania na hraniciach po štyroch týždňoch nemožno žiadne následné zaistenie odôvodniť na základe takéhoto konania.(31) Preto ani prípadné následné zaistenie, hoci by bolo vykonané na hraniciach alebo v tranzitnom priestore, nemôže viesť k tomu, aby sa konanie vedené po uplynutí štvortýždňovej lehoty považovalo za „konanie na hraniciach“.
55.      V dôsledku toho je právna kvalifikácia miesta zaistenia po uplynutí štvortýždňovej lehoty (či už na hraniciach, alebo na území) irelevantná, pokiaľ ide o druh uskutočneného konania, ktoré už v žiadnom prípade nemôže byť „konaním na hraniciach“. Tento záver platí bez ohľadu na stanovisko zaujaté vo vzťahu k prvej otázke, a to o to viac, ak by sa, ako som uviedol vyššie, akceptovalo, že miesto zaistenia nie je rozhodujúce na účel určenia druhu uplatňovaného konania ani počas samotnej štvortýždňovej lehoty.
56.      Ak by bolo prijaté predchádzajúce stanovisko, na základe úvah uvedených vnútroštátnym súdom by z toho vyplývalo,(32) že ostatné podotázky v rámci druhej prejudiciálnej otázky sú pre riešenie sporov vo veci samej do značnej miery irelevantné. Napriek tomu sa teraz budem venovať týmto podotázkam s cieľom poskytnúť ucelené posúdenie druhej otázky.
2.      Môže byť to isté miesto zaistenia považované za miesto „na hraniciach“ a následne „na území“?
57.      Druhou podotázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či možno to isté miesto zaistenia najskôr považovať za miesto na hraniciach a po uplynutí štvortýždňovej lehoty následne(33) – v súlade s jeho skutočnou geografickou polohou – za miesto nachádzajúce sa na území.
58.      Podľa môjho názoru v smernici o konaniach ani v smernici o prijímaní nič tomuto prístupu nebráni. Ako už bolo uvedené vyššie, ani jedna z týchto smerníc nestanovuje konkrétnu geografickú polohu miesta zaistenia. V podstate sa vyžaduje, aby boli v plnej miere dodržiavané podmienky zaistenia a záruky pre zaistených žiadateľov, ako ich stanovujú články 9 až 11 smernice o prijímaní.(34) Ako uviedla belgická vláda, tieto podmienky a záruky sa nelíšia v závislosti od zemepisnej polohy alebo právnej kvalifikácie miesta zaistenia.
59.      Okrem toho považujem za opodstatnený argument belgickej vlády, že tento prístup by za okolností, ako sú okolnosti v prejednávaných veciach, umožnil účinnejší a rýchlejší celkový postup. Týmto prístupom by sa najmä odstránila potreba presunu žiadateľa do iného zariadenia, ak má byť naďalej zaistený.
60.      Zo všetkého uvedeného však vyplýva predpoklad, že ďalšie zaistenie žiadateľa je riadne odôvodnené na základe niektorého zo samostatných(35) dôvodov zaistenia uvedených v článku 8 smernice o prijímaní a že bolo vydané nové rozhodnutie o zaistení v súlade s týmto ustanovením. Rovnako považujem za zásadné, aby bol žiadateľ riadne informovaný o zmene svojho právneho postavenia, konkrétne o tom, že mu bolo udelené oprávnenie vstúpiť na územie, aj keď sa táto právna zmena v danom okamihu neprejaví fyzickým premiestnením.
3.      Ako je ovplyvnená právomoc rozhodujúceho orgánu zaistením, ktoré nasledovalo po uplynutí štvortýždňovej lehoty?
61.      Teraz prejdem k tretej podotázke, v rámci ktorej vnútroštátny súd žiada o usmernenie v súvislosti s tým, aký má vplyv na časovú a vecnú príslušnosť rozhodujúceho orgánu predĺženie zaistenia žiadateľa na tom istom mieste (považované najprv za miesto na hraniciach a po uplynutí štvortýždňovej lehoty za miesto na území).
62.      Vzhľadom na moje predchádzajúce úvahy sa domnievam, že predĺžené zaistenie a zmena právnej kvalifikácie miesta zaistenia po uplynutí štvortýždňovej lehoty nemajú samy osebe vplyv na právomoc rozhodujúceho orgánu, t. j. orgánu určeného členským štátom ako zodpovedného za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu a rozhodovanie o nich.(36)
63.      Práve uplynutie štvortýždňovej lehoty by mohlo mať vplyv na právomoc tohto orgánu vzhľadom na to, že vedie k prechodu od konania na hraniciach k riadnemu konaniu. Poznamenávam však, že v prípade Belgicka je rozhodujúcim orgánom ten istý orgán – CGRA, ktorý je príslušný rozhodovať o žiadostiach o medzinárodnú ochranu v rámci oboch konaní, samozrejme v medziach príslušných pravidiel a rôznych lehôt platných pre každé z týchto konaní.
64.      Zdá sa, že vnútroštátny súd sa zameral na to,(37) či v prípade takéhoto prechodu z osobitného konania na hraniciach na riadne konanie zostáva právomoc rozhodujúceho orgánu obmedzená lehotami a rozsahom,(38) ktoré mal v rámci konania na hraniciach. Podľa môjho názoru to tak nie je. Z článku 43 ods. 2 smernice o konaniach vyplýva, že po uplynutí štvortýždňovej lehoty sa žiadosť vybavuje podľa ostatných ustanovení tejto smernice, čo znamená, že na posúdenie sa už nevzťahujú vecné a časové obmedzenia ustanovení upravujúcich konanie na hraniciach.(39)
65.      Vzhľadom na všetky uvedené skutočnosti navrhujem, aby Súdny dvor na druhú otázku odpovedal tak, že posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu nespadá do pôsobnosti článku 43 smernice o konaniach po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v tomto ustanovení, a to bez ohľadu na prípadné ďalšie zaistenie žiadateľa a právnu kvalifikáciu miesta zaistenia ako miesta na hraniciach alebo na území.
D.      O tretej prejudiciálnej otázke týkajúcej sa posudzovania žiadostí po uplynutí štvortýždňovej lehoty
66.      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá bola pôvodne predmetom konania na hraniciach, možno po uplynutí štvortýždňovej lehoty posúdiť prednostne v zmysle článku 31 ods. 7 smernice o konaniach, pričom žiadateľ zostáva zaistený – teraz podľa článku 8 ods. 3 písm. b) smernice o prijímaní – v tom istom zariadení, ak i) všetky „úkony prešetrovania“ vrátane osobného pohovoru boli ukončené v rámci štvortýždňovej lehoty, alebo ii) osobný pohovor nebol v rámci štvortýždňovej lehoty vykonaný. Domnievam sa, že táto otázka nastoľuje dve samostatné otázky, ktorými sa treba zaoberať.
1.      Môžu sa žiadosti posudzovať prednostne po uplynutí štvortýždňovej lehoty?
67.      Prvou otázkou, ktorú treba preskúmať, je, či možno žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorej posúdenie sa začalo v rámci konania na hraniciach a pokračuje v rámci riadneho konania, posudzovať po uplynutí štvortýždňovej lehoty „prednostne“ v zmysle článku 31 ods. 7 smernice o konaniach.
68.      Odpoveď na túto otázku je podľa môjho názoru pomerne jednoduchá. Článok 31 ods. 7 smernice o konaniach poskytuje členským štátom flexibilitu umožňujúcu riešiť žiadosť o medzinárodnú ochranu prednostne, teda posúdiť ju pred inými, avšak stále v súlade s obvykle platnými procesnými lehotami, zásadami a zárukami. V tomto článku nie sú taxatívne uvedené situácie, v ktorých možno žiadosť posúdiť prednostne, ale len orientačne sa odkazuje na niektoré z nich. Preto v zmysle odôvodnenia 19 smernice o konaniach môžu členské štáty „dať prednosť posúdeniu ktorejkoľvek žiadosti“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát) za predpokladu, že budú dodržané základné zásady a záruky kapitoly II tejto smernice.
69.      Rozhodnutie belgického zákonodarcu, uplatniteľné na prejednávané veci, uprednostniť posúdenie žiadostí, keď sú dotknutí žiadatelia zaistení, je tak v zásade v súlade s článkom 31 ods. 7 smernice o konaniach. Dodávam, že tento prístup sa javí ako prínosný aj pre rýchle a účinné konanie v súlade s odôvodnením 18 smernice o konaniach(40) a pre zabezpečenie toho, aby bolo zaistenie uložené iba na čo najkratší možný čas v súlade s požiadavkami smernice o prijímaní.(41)
2.      Je možné odvolávať sa na úkony prešetrovania v rámci konania na hraniciach aj po uplynutí štvortýždňovej lehoty?
70.      Za druhú otázku možno považovať aj to, že vnútroštátny súd sa pýta, či sa na účely rozhodnutia po uplynutí štvortýždňovej lehoty, a teda v rámci riadneho konania, možno odvolávať na úkony prešetrovania vykonané v rámci konania na hraniciach.
71.      Podľa môjho názoru je to presne to, čo zahŕňa prechod z konania na hraniciach k riadnemu konaniu podľa článku 43 ods. 2 smernice o konaniach. Požiadavka, aby rozhodujúci orgán začal svoje posúdenie odznova a neprihliadal na už vykonané úkony prešetrovania, by bola v rozpore s potrebou efektívneho a rýchleho konania.
72.      Bez ohľadu na uvedené skutočnosti nemôžem opomenúť kontext tejto otázky, ktorú vnútroštátny súd predložil takto: „V praxi môžu krátke lehoty a zaistenie na hraniciach [ktoré charakterizujú belgické konanie na hraniciach] ohroziť základné zásady a záruky stanovené v kapitole II [smernice o konaniach] (vrátane prístupu k právnemu zástupcovi alebo času potrebného na zhromaždenie všetkých užitočných podkladov na podporu žiadosti…)“(42).
73.      Zdá sa mi, že vnútroštátny súd naznačuje, že úkony prešetrovania vykonané v rámci konania na hraniciach môžu byť kvalitatívne na nižšej úrovni, a preto sa na ne nemožno v rámci riadneho konania spoliehať. V tejto súvislosti môžem len zdôrazniť, že pri rozhodovaní nemožno vychádzať z úkonov prešetrovania, ktoré nespĺňajú normy základných zásad a záruk kapitoly II smernice o konaniach, a to ani v rámci riadneho konania, ani v rámci konania na hraniciach. Dodržiavanie uvedených základných zásad a záruk je základnou a výslovnou podmienkou uplatňovania všetkých konaní podľa smernice o konaniach vrátane konania na hraniciach.(43) Bude preto úlohou vnútroštátneho súdu, aby pri preskúmaní vecí, ktoré prejednáva, posúdil, či boli počas celého priebehu uplatnených konaní dodržané základné zásady a záruky.
74.      V každom prípade musím objasniť, že spoliehanie sa na úkony prešetrovania vykonané v rámci konania na hraniciach by nemalo mať vplyv na právo žiadateľa jednak podať ďalšie vyjadrenia a predložiť akékoľvek nové skutočnosti, ktoré nemohol prakticky predložiť skôr,(44) a jednak využiť akékoľvek dodatočné záruky, ktoré sa môžu uplatniť len v rámci riadneho konania – napríklad možnosť získať kópiu správy alebo prepisu osobného pohovoru pred prijatím rozhodnutia.(45)
75.      Vzhľadom na uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na tretiu otázku tak, že článok 43 smernice o konaniach sa má vykladať v tom zmysle, že umožňuje rozhodujúcemu orgánu pokračovať v posudzovaní žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorá bola podaná v rámci konania na hraniciach, aj po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v uvedenom ustanovení, a to prednostne, a oprieť sa pritom za okolností, ktoré sú predmetom týchto vecí, o úkony vykonané v rámci tohto konania, za predpokladu, že sa dodržia základné zásady a záruky stanovené v kapitole II smernice o konaniach, ktoré sa uplatňujú vo všetkých štádiách konania.
E.      O štvrtej prejudiciálnej otázke týkajúcej sa zlučiteľnosti vnútroštátnej praxe so smernicou o prijímaní a smernicou o konaniach
76.      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či je „takéto uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy“ zlučiteľné s výnimočnou povahou zaistenia žiadateľa vyplývajúcou z článku 8 smernice o prijímaní a zo všeobecného cieľa smernice o konaniach.
77.      Keďže odkaz v otázke na „takéto uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy“ je pomerne neurčitý, možno ho podľa môjho názoru chápať len tak, že zahŕňa celý sled krokov, ktoré belgické orgány podnikli pri jej uplatňovaní vo všetkých siedmich dotknutých prípadoch, pričom osobitný dôraz sa kladie na zaistenie žiadateľov. Odkaz na všeobecný cieľ smernice o konaniach sa aj v tomto kontexte javí ako nejasný, keďže hlavným cieľom tejto smernice – ako sa uvádza v jej odôvodnení 12 – je „stanoviť ďalšie normy pre konania v členských štátoch o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany s cieľom zaviesť v Únii spoločné konanie o azyle“. Vnútroštátny súd možno chápať skôr tak, že odkazuje na ďalší cieľ smernice, ako je uvedený v jej odôvodnení 60 a ktorým je „zabezpečiť úplné rešpektovanie ľudskej dôstojnosti a podporovať uplatňovanie článkov [určitých základných práv podľa] charty“, vrátane najmä rešpektovania ľudskej dôstojnosti, zákazu mučenia, neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania a práva na azyl.
78.      Vzhľadom na tento dôraz konštatujem, že vnútroštátny súd objasnil, že nemá právomoc preskúmať rozhodnutia o zaistení žiadateľov a že spory, ktoré mu boli predložené, sa týkajú len rozhodnutí o zamietnutí žiadostí o medzinárodnú ochranu ako neopodstatnených alebo neprípustných. Vzhľadom na to musím podobne ako belgická vláda pripustiť, že mám určité pochybnosti o relevantnosti tejto prejudiciálnej otázky pre spor vo veci samej, a teda aj o jej prípustnosti.
79.      Napriek tomu však musím konštatovať, že štvrtá prejudiciálna otázka, ako ju chápem a analyzujem nižšie, obsahuje viaceré prvky, ktoré nemožno jednoznačne považovať za irelevantné z hľadiska predmetu sporu vo veci samej. V súlade s tým a tiež s prihliadnutím na domnienku relevantnosti prejudiciálnych otázok(46) považujem za vhodné zaoberať sa touto otázkou – pokiaľ ju možno chápať tak, že podľa názoru vnútroštátneho súdu by prístup uplatnený vnútroštátnymi orgánmi mohol mať vplyv na platnosť uplatneného konania.
80.      Z celkového znenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa môjho názoru vyplýva, že vnútroštátny súd spochybňuje zlučiteľnosť postupu belgických orgánov so smernicou o konaniach a smernicou o prijímaní, pričom tento postup spočíva i) v začatí posudzovania žiadosti v rámci konania na hraniciach, keď žiadateľa zaistia na základe článku 8 ods. 3 písm. c) smernice o prijímaní na mieste zaistenia vo vnútrozemí, ktoré sa posudzuje ako miesto na hraniciach, ii) a následne po uplynutí štvortýždňovej lehoty vo vydaní nového rozhodnutia o zaistení; iii) v predĺžení zaistenia žiadateľa v tom istom zariadení, ktoré sa už nepovažuje za miesto na hraniciach; iv) v odôvodnení ďalšieho zaistenia na základe iného dôvodu, a to článku 8 ods. 3 písm. b) smernice o prijímaní, „na účely zistenia tých skutočností, na ktorých je založená jeho žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktoré by bez zaistenia nebolo možné získať“, bez ohľadu na to, či boli alebo neboli vykonané všetky úkony prešetrovania, a najmä osobný pohovor.
81.      Začnem bodom iv), ktorý ako jediný ešte nebol preskúmaný v rámci predchádzajúcich otázok a na ktorý už vnútroštátny súd nepriamo poukázal vo svojej tretej prejudiciálnej otázke. Pokiaľ ide o tento bod, musím priznať, že mi nie je jasné, aké ďalšie skutočnosti, na ktorých je založená žiadosť o medzinárodnú ochranu, by ešte bolo potrebné získať, ak boli všetky úkony prešetrovania, a najmä osobný pohovor, už ukončené. Zdá sa mi, že po poslednom úkone prešetrovania sa dôvod uvedený v článku 8 ods. 3 písm. b) smernice o prijímaní ako taký prestáva uplatňovať. V tejto súvislosti tiež poznamenávam, že článok 9 ods. 1 tej istej smernice stanovuje, že žiadateľ bude zaistený „iba na čo najkratší možný čas…, len pokiaľ pretrvávajú dôvody stanovené v článku 8 ods. 3“(47). Vzhľadom na uvedené skutočnosti sa domnievam, že po ukončení všetkých úkonov prešetrovania, čo znamená, že orgány zhromaždili všetky informácie potrebné na posúdenie a nepredpokladajú sa žiadne ďalšie úkony, nemôže byť žiadateľ naďalej zaistený na základe článku 8 ods. 3 písm. b) smernice o prijímaní.
82.      Naproti tomu, pokiaľ ide o body i) až iii), už som sa v analýze predchádzajúcich otázok vyjadril, že tieto aspekty v zásade nevyvolávajú otázku zlučiteľnosti s právom Únie.
83.      Nemožno však opomenúť skutočnosť, že takmer identická postupnosť úkonov, ktoré sa vykonali vo všetkých siedmich prípadoch, by mohla naznačovať, ako tvrdili žalobcovia, že ide o systematicky uplatňovaný prístup zo strany týchto orgánov. A to by podľa môjho názoru, popri otázke preskúmanej v bode 81 vyššie, vyvolávalo obavy, pokiaľ ide o zlučiteľnosť s právom Únie, a najmä s článkom 8 smernice o prijímaní a článkom 43 smernice o konaniach, posudzovaných z hľadiska cieľa smernice o konaniach, ktorým je podpora a zachovanie základných práv žiadateľov (pozri bod 77 vyššie).
84.      Konkrétne, systematické uplatňovanie prístupu uvedeného v bode 80 vyššie by naznačovalo, že zaistenie počas konania na hraniciach, ako aj riadneho konania je skôr takmer automatické, a nie výnimočné opatrenie poslednej inštancie, o ktorom sa rozhoduje na základe individuálneho posúdenia jeho proporcionality a nevyhnutnosti, ako to ukladá článok 8 ods. 2 smernice o prijímaní.(48) Za tohto predpokladu by systematické uplatňovanie konania na hraniciach na žiadosti o medzinárodnú ochranu napriek predvídateľným ťažkostiam pri dodržiavaní štvortýždňovej lehoty, pričom by žiadatelia boli naďalej zaistení na základe umelej zmeny dôvodu zaistenia, mohlo predstavovať zneužitie konania na hraniciach a obchádzanie štvortýždňového obmedzenia stanoveného v článku 43 ods. 2 smernice o konaniach.
85.      Vzhľadom na tieto úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na štvrtú otázku odpovedal tak, že smernica o prijímaní a smernica o konaniach nebránia takému postupu, o aký ide vo veci samej, ktorý v podstate spočíva v tom, že žiadateľ, ktorého žiadosť bola pôvodne predmetom konania na hraniciach, zostáva v zaistení po uplynutí štvortýždňovej lehoty fyzicky na tom istom mieste na základe iného dôvodu zaistenia – za predpokladu, že akékoľvek opatrenie zaistenia bolo riadne prijaté na základe individuálneho posúdenia nevyhnutnosti a proporcionality a trvá len dovtedy, kým pretrváva príslušný dôvod zaistenia.
F.      O piatej prejudiciálnej otázke týkajúcej sa súdneho preskúmania vnútroštátnym súdom ex offo
86.      Svojou piatou a poslednou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 31 ods. 7, článok 31 ods. 8, články 43 a 46 smernice o konaniach v spojení s článkom 47 Charty vykladať v tom zmysle, že pri prejednávaní žaloby proti rozhodnutiu prijatému v konaní začatom na hraniciach musí ex offo namietať neprijatie tohto rozhodnutia v lehote štyroch týždňov stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice o konaniach.(49) Zo spisu vyplýva, že táto otázka je relevantná len v súvislosti so žalobcami v dvoch zo siedmich prípadov, ktorí podľa všetkého takýto prípustný žalobný dôvod pred vnútroštátnym súdom neuviedli.(50)
87.      Vzhľadom na moje stanovisko k predchádzajúcim otázkam sa domnievam, že už nie je potrebné odpovedať na túto otázku, ktorá sa stala do značnej miery bezpredmetnou. Vzhľadom na vyššie uvedenú analýzu a konkrétne skutkové okolnosti veci – najmä skutočnosť, že ten istý rozhodujúci orgán je príslušný tak v rámci konania na hraniciach, ako aj riadneho konania – je skutočne náročné predstaviť si, ako by odpoveď na túto otázku mohla ovplyvniť riešenie sporov vo veci samej.
88.      V prípade, že by Súdny dvor napriek tomu usúdil, že by mal na túto otázku odpovedať, keďže zaujal iné stanovisko k predchádzajúcim otázkam,(51) predkladám tieto pripomienky.
89.      Po prvé podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora právo Únie neukladá vnútroštátnym súdom povinnosť uplatniť ex offo dôvody založené na porušení ustanovení práva Únie, ak by ich preskúmanie týchto dôvodov nútilo ísť nad rámec sporu, tak ako ho vymedzili účastníci konania.(52)
90.      Bez ohľadu na predchádzajúce skutočnosti Súdny dvor tiež uviedol, že článok 46 ods. 3 smernice o konaniach v spojení s článkom 47 Charty, ktorý zaručuje právo žiadateľov na účinný prostriedok nápravy, ukladá vnútroštátnemu súdu, pred ktorým bolo napadlo rozhodnutie týkajúce sa žiadosti o medzinárodnú ochranu, vykonať „posúdenie skutkových aj právnych otázok v plnom rozsahu ex nunc“. Súdny dvor rozhodol, že takéto preskúmanie v plnom rozsahu a ex nunc musí zahŕňať preskúmanie ex offo určitých procesných aspektov – v rozsahu, v akom boli oznámené vnútroštátnemu súdu – ktoré môžu mať vplyv na postup preskúmania uplatňovaný na takéto žiadosti.(53)
91.      Podľa môjho názoru v zásade uplynutie štvortýždňovej lehoty bez rozhodnutia o žiadosti o medzinárodnú ochranu predstavuje takýto procesný aspekt, keďže vyvoláva zmenu druhu konania z konania na hraniciach na riadne konanie, a teda zmenu uplatneného postupu posúdenia.(54) Domnievam sa preto, že judikatúra uvedená v predchádzajúcom bode je uplatniteľná na tento kontext a že neprijatie rozhodnutia počas štvortýždňovej lehoty musí byť v zásade preskúmané vnútroštátnym súdom ex proprio motu.
92.      Preto v prípade, že sa Súdny dvor rozhodne odpovedať na piatu otázku, navrhujem, aby odpovedal v tom zmysle, že článok 46 ods. 3 smernice o konaniach v spojení s článkom 47 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade podania žaloby na vnútroštátny súd proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorá bola pôvodne posúdená v rámci konania na hraniciach podľa článku 43, musí tento súd v rámci svojho úplného preskúmania ex nunc preskúmať ex proprio motu na základe informácií, ktoré mu boli oznámené počas súdneho konania, neprijatie rozhodnutia v štvortýždňovej lehote stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice o konaniach.
VI.    Návrh
93.      S ohľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položila Conseil du Contentieux des Étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko), takto:
1.      Článok 43 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (ďalej len „smernica o konaniach“)
nebráni tomu, aby bola v rámci konania na hraniciach posúdená žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá bola podaná na hraniciach alebo v tranzitnom priestore, ak je žiadateľ zaistený v zariadení, ktoré sa nachádza geograficky vo vnútrozemí.
2.      Posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu nespadá do pôsobnosti článku 43 smernice o konaniach po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v tomto ustanovení, a to bez ohľadu na prípadné ďalšie zaistenie žiadateľa a právnu kvalifikáciu miesta zaistenia ako miesta na hraniciach alebo na území.
3.      Článok 43 smernice o konaniach
sa má vykladať v tom zmysle, že umožňuje rozhodujúcemu orgánu pokračovať v posudzovaní žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorá bola podaná v rámci konania na hraniciach, aj po uplynutí štvortýždňovej lehoty stanovenej v uvedenom ustanovení, a to prednostne, a oprieť sa pritom za okolností, ktoré sú predmetom týchto vecí, o úkony vykonané v rámci tohto konania, za predpokladu, že sa dodržia základné zásady a záruky stanovené v kapitole II smernice o konaniach, ktoré sa uplatňujú vo všetkých štádiách konania.
4.      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/33/EÚ z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu, a smernica o konaniach
nebránia takému postupu, o aký ide vo veci samej, ktorý v podstate spočíva v tom, že žiadateľ, ktorého žiadosť bola pôvodne predmetom konania na hraniciach, zostáva v zaistení po uplynutí štvortýždňovej lehoty fyzicky na tom istom mieste na základe iného dôvodu zaistenia – za predpokladu, že akékoľvek opatrenie zaistenia bolo riadne prijaté na základe individuálneho posúdenia nevyhnutnosti a proporcionality a trvá len dovtedy, kým pretrváva príslušný dôvod zaistenia.
5.      Článok 46 ods. 3 smernice o konaniach v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade podania žaloby na vnútroštátny súd proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorá bola pôvodne posúdená v rámci konania na hraniciach podľa článku 43, musí tento súd v rámci svojho úplného preskúmania ex nunc preskúmať ex proprio motu na základe informácií, ktoré mu boli oznámené počas súdneho konania, neprijatie rozhodnutia v štvortýždňovej lehote stanovenej v článku 43 ods. 2 smernice o konaniach.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96).
4      Moniteur belge z 31. decembra 1980, s. 14584.
5      Arrêté royal du 14 mai 2009 fixant le régime et les règles de fonctionnement applicables aux lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, § 1er, de la loi du 15 décembre 1980 (kráľovský dekrét zo 14. mája 2009, ktorým sa stanovujú režim a pravidlá fungovania ubytovacích zariadení v zmysle článku 74/8 ods. 1 zákona z 15. decembra 1980), Moniteur belge z 27. mája 2009, s. 38857.
6      Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, § 2, de la loi du 15 décembre 1980 (kráľovský dekrét zo 17. februára 2012, ktorým sa určuje miesto uvedené v článku 74/8 ods. 2 zákona z 15. decembra 1980), Moniteur belge z 15. marca 2012, s. 15767.
7      Z dôvodu, že žalobcovia nespĺňali podmienky na vstup stanovené zákonom z 15. decembra 1980 (vrátane napríklad držby platného víza).
8      Na základe článku 74/5 ods. 1 bodu 2 zákona z 15. decembra 1980, ktorý zodpovedá dôvodu zaistenia uvedenému v článku 8 ods. 3 písm. c) smernice o prijímaní, a to s cieľom rozhodnúť v rámci konania na hraniciach o práve žiadateľa vstúpiť na územie.
9      Pozri článok 2 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/399 z 9. marca 2016, ktorým sa ustanovuje kódex Únie o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice (Kódex schengenských hraníc) (Ú. v. EÚ L 77, 2016, s. 1), v ktorom sa vonkajšie hranice vymedzujú ako „pozemné hranice členských štátov vrátane riečnych a jazerných hraníc, námorné hranice členských štátov a ich letiská, riečne prístavy, námorné prístavy a jazerné prístavy, ak nie sú vnútornými hranicami“.
10      Vnútroštátny súd, ako aj belgická vláda označili toto ubytovacie zariadenie za miesto zaistenia dotknutých žalobcov.
11      Podľa článku 57/6 ods. 2 zákona z 15. decembra 1980, ak je žiadateľ zaistený na určenom mieste, či už na území, alebo na hraniciach, musí byť rozhodnutie CGRA prijaté prednostne; pozri tiež článok 31 ods. 7 smernice o konaniach.
12      Pozri rozsudky zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367 (ďalej len „rozsudok FMS a i.“); zo 17. decembra 2020, Komisia/Maďarsko (Prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu), C‑808/18, EU:C:2020:1029 (ďalej len „rozsudok Komisia/Maďarsko“), a z 30. júna 2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba a i., C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505 (ďalej len „rozsudok C‑72/22 PPU“).
13      Pozri rozsudok C‑72/22 PPU, bod 74, a návrhy, ktoré som predniesol v tej istej veci (EU:C:2022:431, bod 126; ďalej len „moje návrhy vo veci C‑72/22 PPU“).
14      Pozri rozsudok FMS a i., bod 236.
15      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98), pozri článok 2 ods. 2 písm. a) a článok 4 ods. 4 tejto smernice.
16      Pozri napríklad European Parliamentary Research Service, „Asylum procedures at the border – European implementation assessment“, PE 654.201, november 2020 (ďalej len „správa EPRS“).
17      Pozri rozsudok FMS a i., bod 239.
18      Poznamenávam, že hoci pojem „hranice“ možno chápať s odkazom na Kódex schengenských hraníc (pozri poznámku pod čiarou 9 vyššie), v smernici o konaniach ani v iných relevantných právnych predpisoch sa nenachádza právna definícia pojmu „tranzitný priestor“. Pojem „tranzitný priestor“ v bežnej komunikácii však spravidla označuje priestory, ktoré sú súčasťou medzinárodných letísk a námorných prístavov, nachádzajú sa v blízkosti alebo v susedstve hraničných priechodov (aj keď ich presný rozsah určuje dotknutý štát), kde sa osoby, ktoré prekročili hranice, dočasne zdržiavajú, kým čakajú na pokračovanie v ceste alebo na povolenie vstupu na územie štátu.
Treba tiež zdôrazniť, že ustanovenia zákona z 15. decembra 1980, ktorými sa zavádzajú konania na hraniciach v rámci diskrečnej právomoci, ktorú poskytuje článok 43 smernice o konaniach, sa týkajú len „hraníc“ a neobsahujú žiadnu zmienku o „tranzitných priestoroch“. Táto analýza sa však týka oboch týchto pojmov, keďže sa spoločne uvádzajú v článku 43.
19      Pozri napríklad porovnávacie štúdie: Európsky podporný úrad pre azyl (EASO), Border Procedures for Asylum Applications in EU+ countries (Konania na hraniciach pre žiadosti o azyl v krajinách EÚ+), september 2020 a správa EPRS, poznámka pod čiarou 16, c. d.
20      Teda konkrétne v oblastiach susediacich s hraničnými priechodmi, keďže osoba nemôže byť zadržaná na hraničnej línii.
21      Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré som predniesol vo veci C‑72/22 PPU, bod 127.
22      Pozri napríklad uznesenie Európskeho parlamentu z 10. februára 2021 o vykonávaní článku 43 smernice [2013/32] (Ú. v. EÚ C 465, 2021, s. 47).
23      Výslovne stanovené v práve Únie v Kódexe schengenských hraníc; pozri poznámku pod čiarou 9 vyššie.
24      Pozri tiež rozsudok ESĽP, 25. júna 1996, Amuur v. Francúzsko, CE:ECHR:1996:0625JUD001977692, bod 52, zameraný na právo uplatňované v týchto priestoroch.
25      Namiesto toho, aby počas konaní na hraniciach belgická legislatíva priamo určila miesto zaistenia, dosahuje rovnaký výsledok prostredníctvom dvojstupňového prístupu:  najprv vyžaduje zaistenie na „mieste na hraniciach“ a následne prostredníctvom právnej fikcie určuje, ktoré miesta sa za také považujú. Tento prístup však nemení podstatu tejto analýzy.
26      Argument Komisie je uvedený v kontexte uznania, že členské štáty majú diskrečnú právomoc pri určovaní presnej polohy a rozsahu tranzitných priestorov; pozri poznámku pod čiarou 18 vyššie.
27      Pozri rozsudok FMS a i., bod 242 a nasl., a rozsudok Komisia/Maďarsko, bod 181.
28      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2024/1348 zo 14. mája 2024, ktorým sa stanovuje spoločné konanie o medzinárodnej ochrane v Únii a zrušuje smernica [2013/32] (Ú. v. EÚ L, 2024/1348).
29      Pozri článok 54 nariadenia o azylovom konaní.
30      Pozri rozsudok FMS a i., bod 235.
31      Tamže, bod 241.
32      Pozri najmä vnútroštátnu judikatúru uvedenú v bode 3.1.1 návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
33      Vnútroštátny súd tiež poukazuje (v tejto, ako aj v tretej otázke) na situáciu rozhodnutia o následnom posúdení, ktoré predstavuje predbežné rozhodnutie, podľa ktorého je nevyhnutné vykonať následné posúdenie. Podľa belgického práva má takéto rozhodnutie rovnaký účinok ako uplynutie štvortýždňovej lehoty, konkrétne to, že žiadateľ je oprávnený vstúpiť na územie. Je zrejmé, že vo veciach C‑54/24 až C‑56/24 bolo prijaté rozhodnutie o následnom posúdení, ktoré však nemalo žiadny vplyv na postavenie dotknutých žiadateľov, ktorým už bol vzhľadom na uplynutie štvortýždňovej lehoty povolený vstup na územie. Z tohto dôvodu nie je potrebné osobitne posudzovať situáciu rozhodnutí o následnom posúdení.
34      Pozri článok 26 ods. 1 smernice o konaniach, ktorý v tejto súvislosti odkazuje na smernicu o prijímaní.
35      Pozri rozsudok C‑72/22 PPU, bod 83 a citovanú judikatúru.
36      Pozri článok 2 písm. f) a článok 4 ods. 1 smernice o konaniach.
37      V tomto zmysle pozri bod 4.3 písm. b) bod ii) návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
38      Je vhodné pripomenúť, že v rámci konania na hraniciach možno prijať rozhodnutie vo veci samej len za okolností taxatívne uvedených v článku 31 ods. 8 smernice o konaniach.
39      Ak by však skrátené konanie nadväzovalo na konanie na hraniciach, rozhodnutie vo veci samej by nevyhnutne zostalo obmedzené na okolnosti, ktoré sú taxatívne uvedené v článku 31 ods. 8 smernice o konaniach, a to s ohľadom na oba tieto druhy konania.
40      Odôvodnenie 18 smernice o konaní znie: „Je v záujme členských štátov aj žiadateľov o medzinárodnú ochranu, aby sa o žiadosti o medzinárodnú ochranu rozhodlo čo najskôr bez toho, aby bolo dotknuté vykonanie primeraného a úplného posúdenia.“
41      Pozri článok 9 a odôvodnenie 16 smernice o prijímaní.
42      Pozri bod 4.3 písm. b) bod iv) návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
43      Pozri článok 31 ods. 1, 7, a 8 a článok 43 ods. 1 smernice o konaniach.
44      V súlade s článkom 40 smernice o konaniach.
45      Pozri v tejto súvislosti článok 17 ods. 5 smernice o konaniach.
46      Pozri rozsudok z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid a X (Preskúmanie zaistenia ex offo), C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858 (ďalej len „rozsudok C‑704/20 a C‑39/21“), bod 61 a citovanú judikatúru.
47      Okrem toho článok 9 ods. 1 druhý pododsek smernice o prijímaní stanovuje: „Správne konanie týkajúce sa dôvodov zaistenia stanovených v článku 8 ods. 3 sa vykoná s náležitou starostlivosťou. Oneskorenie v správnom konaní, ktoré nie je zavinené žiadateľom, nie je dôvodom na to, aby bol žiadateľ naďalej zaistený.“ Okrem toho odôvodnenie 16 tejto smernice stanovuje, že zaistenie „nesmie prekročiť čas odôvodnene potrebný na ukončenie príslušného konania“.
48      Pozri rozsudok z 25. júna 2020, Ministerio Fiscal (Orgán, ktorému by mohla byť adresovaná žiadosť o medzinárodnú ochranu), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, body 101 až 105 a citovanú judikatúru; pozri tiež odôvodnenie 15 smernice o prijímaní.
49      Vnútroštátny súd v širšom zmysle odkazuje na „nedodržanie štvortýždňovej lehoty“. Vzhľadom na to, že i) tento súd nemá právomoc rozhodovať vo veciach zadržania a ii) vo všetkých prípadoch bol žalobcom formálne povolený vstup na územie, možno namietané nedodržanie chápať tak, že sa týka len absencie rozhodnutia v rámci tejto štvortýždňovej lehoty.
50      Konkrétne, na rozdiel od ostatných žalobcov, žalobcovia vo veciach C‑52/24 a C‑53/24 vo svojich pôvodných žalobách neuviedli žalobný dôvod založený na porušení článku 57/6/4 zákona z 15. decembra 1980, ktorým sa transponuje článok 43 smernice o konaniach. Hoci sa žalobcovia na toto údajné porušenie následne odvolali počas pojednávania, vnútroštátny súd uviedol, že dôvody, ktoré neboli uplatnené v štádiu pôvodnej žaloby, sú v zásade neprípustné.
51      Napríklad, ak sa Súdny dvor domnieva, že po uplynutí štvortýždňovej lehoty nemožno zohľadniť úkony prešetrovania vykonané počas tejto štvortýždňovej lehoty (na rozdiel od môjho názoru uvedeného v bodoch 71 až 75 vyššie).
52      Pozri rozsudok C‑704/20 a C‑39/21, bod 91 a citovanú judikatúru.
53      Rozsudok zo 4. októbra 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841.
54      Okrem toho v predmetných veciach žalobcovia, ktorí vo svojej pôvodnej žalobe neuviedli relevantný žalobný dôvod, nepochybne upozornili vnútroštátny súd na túto skutočnosť, a to aj tým, že ju uviedli v štádiu pojednávania; pozri poznámku pod čiarou 50 vyššie.