62004CC0473_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar 2004. gada 22. oktobra spriedumu, piemērojot EKL 68. un 234. pantu, Hof van Cassatie
(Beļģija) uzdeva Tiesai divus prejudiciālus jautājumus par Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs interpretāciju (2) .
2. Iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai Regulā Nr. 1348/2000 ir iedibināta hierarhija starp dažādiem tajā paredzētiem izsniegšanas un nosūtīšanas veidiem. It īpaši iesniedzējtiesa jautā, vai izsniegšanai, kas veikta ar dalībvalsts izraudzītas iestādes starpniecību, ir primāra nozīme salīdzinājumā ar izsniegšanu tieši pa pastu un attiecīgi gadījumā, ja vienlaicīgi ir izmantoti abi veidi, tā ir noteicošā, lai noteiktu izsniegšanas datumu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
3. Uzskatot, ka, lai nodrošinātu “pareizu iekšējā tirgus darbību”, ir nepieciešams “uzlabot un paātrināt tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai dalībvalstīs”, Padome pieņēma Regulu Nr. 1348/2000.
4. Minētās Regulas II nodaļā ir paredzēti dažādi veidi vienas dalībvalsts izcelsmes civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanai (vai nosūtīšanai) citā dalībvalstī.
5. Pirmais [izsniegšanas] veids ir ar dalībvalsts speciāli izraudzītu iestāžu starpniecību, kuru kompetencē ir nosūtīt un izsniegt attiecīgos dokumentus (turpmāk tekstā – “izsniegšana ar izraudzīto iestāžu starpniecību”). Regulā Nr. 1348/2000 ir sīki precizēti šī [izsniegšanas] veida noteikumi (1. iedaļa, 4. –11. pants). Īsumā, sūtītājas dalībvalsts iestāde nosūta citas dalībvalsts saņēmējai iestādei atbilstoši iztulkotu nosūtāmo dokumentu kopā ar pieprasījumu, kas sastādīts, izmantojot veidlapu. Saņēmēja iestāde, nosūtījusi saņemšanas apstiprinājumu attiecīgajai sūtītājai iestādei, pati izsniedz vai liek izsniegt dokumentu saskaņā ar saņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem. Tālāk tā aizpilda apliecinājumu par formalitāšu izpildi, kuru jānosūta sūtītājai iestādei.
6. Papildus šim pirmajam [izsniegšanas] veidam Regulā Nr. 1348/2000 ir paredzēti arī “citi” izsniegšanas (vai nosūtīšanas) “līdzekļi” (2. iedaļa): i) dokumentu izsniegšana vai nosūtīšana konsulārā vai diplomātiskā ceļā (12. un 13. pants); ii) izsniegšana vai nosūtīšana tieši pa pastu (14. pants, turpmāk tekstā – “izsniegšana pa pastu”); iii) tiešā izsniegšana vai nosūtīšana (15. pants).
7. Attiecībā uz to, kas mani interesē šajā lietā, it īpaši ir jāmin Regulas Nr. 1348/2000 14. pants par izsniegšanu pa pastu, kas ir izteikts šādi:
“1. Katrai dalībvalstij ir tiesības veikt tiesas dokumentu izsniegšanu personām, kuras dzīvo citā dalībvalstī, tieši pa pastu.
2. Katra dalībvalsts saskaņā ar 23. panta 1. punktu var paredzēt nosacījumus, ar kādiem tā pieņem tiesas dokumentu izsniegšanu pa pastu.”
8. Portugāles Republika pieņēma dokumentu izsniegšanu un nosūtīšanu pa pastu ar nosacījumu, ka tie tiek nosūtīti ierakstītā vēstulē ar paziņojumu par saņemšanu un dokumentam ir pievienots tulkojums atbilstoši Regulas Nr. 1348/2000 normām (3) .
B – Valsts tiesību akti
9. Šajā lietā ir svarīgi atgādināt, ka, piemērojot Beļģijas Tiesas kodeksa 1051. panta pirmo daļu, termiņš apelācijas iesniegšanai ir viens mēnesis no tiesas lēmuma izsniegšanas brīža. Šī paša kodeksa 55. pantā ir precizēts, ka termiņš ir pagarināms par 30 dienām, ja indivīdam, kam tiesas lēmums ir izsniegts, nav ne domicils, ne dzīvesvieta Beļģijā.
10. Turklāt jāatgādina, ka minētā kodeksa 40. panta pirmajā daļā ir precizēts, ka izsniegšana pa pastu ir uzskatāma par paveiktu, nododot dokumentu pasta dienestam.
II – Fakti un tiesvedība
11. Lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu lietas fakti ir aprakstīti diezgan neskaidri.
12. Tomēr no teksta var saprast, ka pamata prāvā apelācijas sūdzību ir iesniegušas divas sabiedrības – Portugāles sabiedrība Plumex
un Beļģijas sabiedrība Young Sports NV
(turpmāk tekstā – “ Young ”).
13. Young
saņēma tai labvēlīgu pirmās instances tiesas Rechtbank van koophandel Kortrijk
(Kurtrē Komerclietu tiesas) spriedumu, kuru Young
izsniedza atbildētājai, izmantojot divus dažādus līdzekļus.
14. Piemērojot Regulas Nr. 1348/2000 14. pantu, pirmā izsniegšana tika veikta tieši pa pastu. Precīzāk, 2001. gada 12. oktobrī Young
iesniedza pasta dienestā izsniedzamo dokumentu, savukārt 2001. gada 17. oktobrī Plumex
nosūtīja paziņojumu par saņemšanu.
15. 2001. gada 6. novembrī Young
veica otru izsniegšanu ar Beļģijas Karalistes un Portugāles Republikas izraudzīto iestāžu starpniecību.
16. 2001. gada 17. decembrī Plumex
par šādi izsniegtu spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Hof van Beroep . Tomēr šī apelācijas sūdzība tika atzīta par nepieņemamu. Pēc apelācijas instances tiesas domām, pirmās instances tiesas sprieduma pārsūdzēšanai noteiktais termiņš sākās no pirmās izsniegšanas (veikta 2001. gada 12. oktobrī pa pastu) dienas un beidzās pēc viena mēneša un 30 dienām, tas ir, 2001. gada 11. decembrī. Līdz ar to 2001. gada 17. decembra apelācijas sūdzība ir uzskatāma par novēlotu.
17. Nepiekrītot šādai analīzei, Plumex
iesniedza kasācijas sūdzību.
18. Prasītāja pamata prāvā it īpaši apstrīdēja Hof van Beroep
lēmumu atzīt pa pastu veikto izsniegšanu šajā gadījumā par primāru. Pēc prasītājas domām, ar Regulu Nr. 1348/2000 ieviestajā sistēmā izsniegšana pa pastu ir “pakārtots” līdzeklis, kuru var izmantot tikai izņēmuma gadījumos, un katrā ziņā tas ir pakārtots galvenajam līdzeklim, t.i., 4.–11. pantā noteiktajai izsniegšanai, un tātad ir jāatsaucas uz pēdējo, lai noteiktu dies a quo, pat ja izsniegšana jau ir veikta ar citu atļauto līdzekļu starpniecību. Līdz ar to – kā to precizē Plumex
– šajā gadījumā termiņš apelācijas sūdzības iesniegšanai sākās tikai 2001. gada 6. novembrī (“galvenās” izsniegšanas datums) un nevis 2001. gada 12. oktobrī (“pakārtotās” izsniegšanas datums).
19. Šauboties par Regulas Nr. 1348/2000 interpretāciju, Hof van Cassatie
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai 4.–11. pantā minētā izsniegšana ir galvenais izsniegšanas veids un 14. pantā minētā izsniegšana tieši pa pastu ir pakārtots izsniegšanas līdzeklis, ar to saprotot, ka pirmajam izsniegšanas līdzeklim salīdzinājumā ar otro ir primāra nozīme, ja abi šie līdzekļi ir izmantoti atbilstoši tiesību normām?
2) Izmantojot abus šos izsniegšanas līdzekļus, no vienas puses, saskaņā ar 4.–11. pantu un, no otras puses, atbilstoši 14. pantam tieši pa pastu, vai apelācijas iesniegšanai paredzētais termiņš attiecībā uz dokumenta adresātu sākas no tās izsniegšanas brīža, kas veikta saskaņā ar 4.–11. pantu, un nevis no izsniegšanas brīža saskaņā ar 14. pantu?”
20. Austrijas, Somijas, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija ir sniegusi rakstveida apsvērumus šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā.
III – Tiesību normu analīze
Par pirmo jautājumu
21. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai pastāv hierarhiska saikne starp izsniegšanu ar dalībvalsts izraudzītu iestāžu starpniecību, ko reglamentē Regulas Nr. 1348/2000 4.–11. pants, un izsniegšanu pa pastu, kas paredzēta minētās Regulas 14. pantā, tādējādi, ka pirmā jāuzskata par galveno līdzekli un otrā – par maznozīmīgāku vai pakārtotu līdzekli.
22. Sākotnēji ir jāsaka, ka tāpat kā visas valdības, kuras ir iestājušās lietā, un Komisija es uzskatu, ka atbildei uz šo jautājumu ir jābūt noraidošai. Precīzāk, uzskatu, ka nepastāv hierarhiska saikne starp abiem iepriekš minētajiem izsniegšanas veidiem un ka līdz ar to izsniegšana pa pastu var tikt izmantota citu atļauto līdzekļu vietā vai papildus tiem, un nav nepieciešams veltīgi izmantot citus līdzekļus – it īpaši izsniegšanu ar dalībvalsts izraudzītas iestādes starpniecību.
23. Šo nostāju, kuru atbalsta arī lielākā doktrīnas daļa, apstiprina vārdiska un teleoloģiska rakstura argumenti.
24. Attiecībā uz vārdiska rakstura argumentiem pietiek norādīt, ka Regulā nav nevienas normas, kas noteiktu prioritāti starp dažādiem paredzētajiem izsniegšanas līdzekļiem. Tieši pretēji, Regulas Nr. 1348/2000 14. panta 1. punktā katrai dalībvalstij ir piešķirtas “tiesības veikt tiesas dokumentu izsniegšanu personām, kuras dzīvo citā dalībvalstī, tieši pa pastu”. Turklāt, šīs “tiesības” nav pakļautas iepriekšējai citu līdzekļu, it īpaši līdzekļa, kurš reglamentēts 4.–11. pantā, izmantošanai.
25. No otras puses, manuprāt, šis secinājums arī atbilst Regulas Nr. 1348/2000 mērķim “uzlabot un paātrināt tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai dalībvalstīs” (otrais apsvērums).
26. Faktiski man šķiet, ka risinājums, ar kuru izsniegšana ar dalībvalsts izraudzītas iestādes starpniecību tiktu atzīta par prioritāru, būtu grūti saskaņojams ar šo mērķi, jo pēc savas iedabas (skat. iepriekš 5. punktu) tā noteikti nav ātrākā procedūra. Un otrādi: pilnīgi pakārtotas lomas piešķiršana izsniegšanai pa pastu, kas tieši pretēji noteikti ir ātrākais un mazāk apgrūtinošais līdzeklis un ko vienreiz jau ir nolemts pieņemt kā pilnvērtīgu, būtu vēl mazāk saskaņojama ar šo mērķi (skat. iepriekš 6. punktu).
27. Līdz ar to pretēja Regulas Nr. 1348/2000 interpretācija man šķiet loģiskāka un atbilstošāka šim mērķim; tā rada vienlīdzību starp dažādiem atļautiem izsniegšanas līdzekļiem un ļauj dalībniekiem atkarībā no apstākļiem izvēlēties izmantot vienu vai otru, dodot priekšroku tam, kas ir piemērotāks un atbilstošāks, lai sasniegtu īpašu mērķi, pat izmantot tos vienlaicīgi cerībā, ka vismaz viens no šiem līdzekļiem sasniegs mērķi (4) .
28. Līdz ar to iepriekš izklāstīto apsvērumu dēļ es uzskatu, ka ar Regulu Nr. 1348/2000 netiek ieviesta ne hierarhija, ne prioritātes starp 4.–11. pantā reglamentēto izsniegšanu un 14. pantā paredzēto izsniegšanu tieši pa pastu.
Par otro jautājumu
29. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, uz kuru no izsniegšanas veidiem ir jāatsaucas, lai noteiktu izsniegšanas datumu, gadījumā, ja vienlaicīgi ir notikusi 4.–11. pantā reglamentētā izsniegšana un izsniegšana pa pastu.
30. Pamatoti norādot, ka Regula Nr. 1348/2000 neregulē šo jautājumu, Komisija un Austrijas valdība secina, ka atbilde uz šo jautājumu jāmeklē nevis minētajā Regulā, bet dažādās valsts tiesību sistēmās. Līdz ar to gadījumā, kad vienlaikus ir notikušas divu veidu izsniegšanas, lai noteiktu no kuras izsniegšanas brīža sākas attiecīgais procesuālais termiņš (šajā gadījumā termiņš apelācijas sūdzības iesniegšanai), ir jāatsaucas uz norādēm konkrētos piemērojamos valsts tiesību aktos.
31. Tomēr man šķiet, ka šāds risinājums neatbilst šīs jomas attīstībai pēdējos gados, kā rezultātā ir notikusi ne tikai progresējoša pietuvināšanās Kopienu tiesībām, bet šī joma ir pat reglamentēta ar normatīvu aktu.
32. Kā zināms, pēc tam, kad dalībvalstis izteica vēlmi radīt kopēju “telpu, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums”, tās nolēma ieviest nepieciešamos pasākumus Kopienu tiesību sistēmā; citiem vārdiem sakot, tās izteica vēlmi šo jomu pietuvināt Kopienu tiesībām un tātad nodrošināt attiecīgā tiesību akta “vienveidīgu piemērošanu” (5) .
33. Lai sasniegtu šo mērķi, ar Amsterdamas Līgumu kompetence ieviest pasākumus tiesiskās sadarbības civillietu jomā tika pārcelta no Eiropas Savienības “trešā pīlāra”, precīzāk, Līguma par Eiropas Savienību VI sadaļas (K–K 9. panta), uz “Kopienu pīlāru”. Un tieši šā dā kontekstā konkrētajā Kopienu tiesību aktā tika pārņemtas normas no Konvencijas par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai Eiropas Savienības dalībvalstīs, kas izstrādāta Padomes vadībā tieši “trešā pīlāra” ietvaros (proti, piemērojot Līguma par Eiropas Savienību K 3. pantu), bet kura nestājās spēkā, jo netika sasniegts nepieciešamais ratifikāciju skaits (6) .
34. Turklāt šis akts nav direktīva, kā to sākotnēji piedāvāja Komisija (7) . Noraidot šo priekšlikumu un pieņemot atšķirīgo Eiropas Parlamenta viedokli, kurā tika uzsvērta prasība pēc “ātras, skaidras” un it īpaši “vienveidīgas” attiecīgo normu piemērošanas (8), Padome deva priekšroku tam piešķirt normatīva akta statusu, kas, kā zināms, uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojams visās dalībvalstīs. Šādi ir pieņemta Regula Nr. 1348/2000, kuras interpretācija ir lūgta šajā lietā.
35. Raugoties no šī viedokļa, man šķiet, ka normu neesamības dēļ interpretētājam, kā tas bieži notiek (9), ir jāpārbauda, vai atsaukšanās uz ierastiem interpretācijas noteikumiem ļauj sniegt “Kopienu tiesībām pietuvinātu”, tas ir, “autonomu” un “vienveidīgu” interpretāciju, ikreiz neliekot atgriezties pie dažādām valsts tiesību sistēmām.
36. Tāpat kā Somijas, Zviedrijas un Apvienotās Karalistes valdības es uzskatu, ka, sekojot attiecīgās regulas loģikai un ņemot vērā tajā noteiktos mērķus, šāda veida interpretācija nav izslēgta.
37. Kā mēs redzējām, šī Regula skaidri tiecas “uzlabot” un “paātrināt” tiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai dalībvalstīs (otrais apsvērums).
38. Šādā aspektā ir pilnīgi loģiski pieņemt, ka, atļaujot leģitīmi izmantot dažādus norādītos izsniegšanas līdzekļus, neieviešot starp tiem hierarhiju, ar Regulu Nr. 1348/2000 ir uzlabota sistēma, piedāvājot plašāku iespēju gammu. Un tieši šī iemesla dēļ arī jāpieņem, ka tās mērķis nav bijis radīt konkurenci starp šiem līdzekļiem, panākot sajukumu un nenoteiktību attiecībā uz izsniegšanas datuma noteikšanu. Tieši tas notiktu, ja bez attiecīgām norādēm Regulā apšaubītu dabisku un loģisku kritēriju, proti, pirmo likumīgo izsniegšanu, kā vērā ņemamu, lai noteiktu attiecīgo datumu.
39. Turklāt attiecībā uz mērķi “paātrināt” dokumentu nosūtīšanu man šķiet, ka mērķa nosūtīt dokumentus ātri un efektīvi sasniegšana tiek sekmēta, ja, pieņemot, ka starp dažādiem līdzekļiem nepastāv hierarhija, prioritāte starp šiem līdzekļiem tiek nodibināta, balstoties uz izsniegšanas datumu, nevis izvēlēto izsniegšanas veidu. Citiem vārdiem sakot, šīs lietas ietvaros jāņem vērā tā izsniegšana, kas, ievērojot paredzētos veidus, ir veikta ātrāk, nevis tā izsniegšana, kas, lai kādi arī būtu iemesli, ir veikta vēlāk.
40. Ievērojot visus šos apsvērumus, uzskatu, ka Regula Nr. 1348/2000 ir interpretējama tādējādi, ka gadījumā, ja vienlaicīgi ir veikta izsniegšana atbilstoši 4.–11. pantam un izsniegšana tieši pa pastu, piemērojot 14. pantu, tiesas dokuments ir atzīstams par izsniegtu, kad ir veikta pirmā likumīgā izsniegšana.
IV – Secinājumi
41. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, piedāvāju Tiesai atbildēt Hof van Cassatie
šādi:
1) Ar Padomes 2000. gada 29. maija Regulu (EK) Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs nav iedibināta ne hierarhija, ne arī prioritāte starp 4.–11. pantā reglamentēto izsniegšanu vai nosūtīšanu un 14. pantā paredzēto izsniegšanu vai nosūtīšanu tieši pa pastu;
2) Regula Nr. 1348/2000 ir interpretējama tādējādi, ka gadījumā, ja vienlaicīgi ir veikta izsniegšana atbilstoši 4.–11. pantam un izsniegšana tieši pa pastu, piemērojot 14. pantu, tiesas dokuments ir atzīstams par izsniegtu, kad ir veikta pirmā likumīgā izsniegšana.
(1) .
(2)
–	OV L 160, 37. lpp.
(3)  –	Skat. dalībvalstu paziņojumus saskaņā ar Regulas Nr. 1348/2000 23. pantu (OV 2001, C 151, 4. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti, atjaunojot dalībvalstu paziņojumus šajā jautājumā saskaņā ar 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs (OV 2001, C 202, 10. lpp.) 23. panta 1. punktu.
(4)  –	Jānorāda, ka Komisijas uzdevumā veikts pētījums par Regulas Nr. 1348/2000 piemērošanu “apstiprina, ka dokumenti bieži ir izsniegti vai nosūtīti tieši pa pastu” (skat. Komisijas ziņojumu Padomei, Eiropas Parlamentam un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par Regulas Nr. 1348/2000 piemērošanu; COM/2004/603, 7. lpp.).
(5)  –	Skat. Tiesas 2005. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑443/03 Leffler
(Krājums, I‑9611. lpp., 45. un 46. punkts).
(6)  –	Skat. Padomes 1997. gada 26. maija Aktu par Konvencijas par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai Eiropas Savienības dalībvalstīs ieviešanu (OV C 261, 1. lpp.). Vispusībai arī atgādināšu, ka pirms šīs konvencijas minētajā jomā ir pieņemtas starptautiskas konvencijas, it īpaši Konvencija par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu apriti ārvalstīs, kas noslēgta Hāgā 1965. gada 15. novembrī un kuru parakstīja lielākā daļa Savienības dalībvalstu.
(7)  –	Komisijas sniegtie priekšlikumi Padomes Direktīvai par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai Eiropas Savienības dalībvalstīs (OV 1999, C 247 E, 11. lpp.).
(8)  –	Savā ziņojumā par priekšlikumiem Padomes Direktīvai par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai Eiropas Savienības dalībvalstīs [(1999)219 – 5‑0044/1999 – 1999/0212(CNS), 5. lpp.] Parlaments uzsvēra, ka “regulai atšķirībā no direktīvas ir priekšrocības, lai nodrošinātu ātru, skaidru un vienveidīgu Kopienu tiesību akta īstenošanu, kas atbilst izvirzītajam mērķim”.
(9)  –	Skat. spriedumu lietā Leffler, minēts 5. zemsvītras piezīmē.