62024CJ0488_RES
Lieta C‑488/24
D.V.
pret
MB “Kigas”
(Lietuvos Aukščiausiasis Teismas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2026. gada 13. maija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 2011/83/ES – 5. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkts – Informēšanas prasības līgumiem, kas nav distances līgumi vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi – Tirgotāja pienākums informēt patērētāju par pakalpojuma galvenajām īpašībām – Muitas nodokļi – Tirgotāja pienākums informēt patērētāju par pakalpojuma kopējo cenu – Papildu izdevumi – Patērētājam sniedzamās informācijas saturs – Konvencija par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu (CMR) – 6. un 11. pants
Patērētāju aizsardzība – Patērētāju līgumi – Direktīva 2011/83/EK – Informēšanas prasības līgumiem, kas nav distances līgumi vai ārpus uzņēmuma telpām noslēgti līgumi – Kravu starptautisko autopārvadājumu līgums – Tirgotāja pienākums informēt patērētāju par preces vai pakalpojuma galvenajām īpašībām un kopējo cenu – Piemērošanas joma – Pienākums informēt nosūtītāju–patērētāju par iespējamām muitas formalitāšu un muitas nodokļu prasībām – Iekļaušana – Pienākums sniegt detalizētu informāciju par muitā uzrādāmajiem dokumentiem un norādīt piemērojamo muitas nodokļu likmes un summas – Izslēgšana
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83 5. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkts)
(skat. 43.–50., 52. un 54.–58. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Izskatot Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa pirmo reizi lemj par tirgotāju pienākuma informēt patērētājus apjomu Direktīvas 2011/83 (
1
) 5. panta izpratnē saistībā ar kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu.
Patērētājs D.V. ar sabiedrību Kigas pa tālruni noslēdza līgumu par viņam piederošu preču pārvadāšanu no Norvēģijas uz Lietuvu. D.V., atbildot uz minētās sabiedrības jautājumu, norādīja, ka pārvadājamās preces paredzētas D.V. personīgai lietošanai, tāpēc nav vajadzīgs iesniegt muitas deklarāciju. Tomēr muitas amatpersonas, veicot pārbaudi pie Savienības teritorijas robežas, uzskatīja, ka minētās preces jādeklarē muitas iestādēs, un noteica muitas nodokli, ko Kigas samaksāja.
Tāpēc Kigas nosūtīja D.V. rēķinu, kurā bija iekļauta summa par preču pārvadāšanas pakalpojumu, kā arī muitas nodokļi. Šī sabiedrība arī piegādāja visas tai nodotās preces, izņemot vienu, ko tā konfiscēja līdz rēķina apmaksai.
Tad D.V. cēla prasību tiesā, savukārt Kigas cēla pretprasību. Gan pirmās, gan apelācijas instances tiesa piemēroja Konvenciju par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu (
2
), piesprieda D.V. samaksāt Kigas prasītās summas un uzdeva šai sabiedrībai atdot konfiscēto preci.
Izskatot kasācijas sūdzību, iesniedzējtiesa Tiesai būtībā vaicā, vai gadījumā, ja noslēgts kravu starptautisko autopārvadājumu līgums, tirgotājam ir pienākums saskaņā ar Direktīvas 2011/83 5. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu informēt patērētāju par muitas formalitātēm un muitas nodokļiem, kas var būt jāmaksā.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, Tiesa norāda, ka saistībā ar kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu informācijas apjoms, kas tirgotājam iepriekš jāsniedz, jāizvērtē, ņemot vērā tostarp pakalpojuma raksturu. Šajā ziņā Tiesa atzīmē, ka, ņemot vērā šāda līguma pārrobežu raksturu un to, ka kravu ievešanai no trešās valsts parasti tiek piemēroti muitas nodokļi, muitas formalitātes ir viena no šo līgumu veidu galvenajām īpašībām, par kurām patērētājam jābūt informētam pirms līguma noslēgšanas.
Līdz ar to tirgotājam–pārvadātājam ir pienākums informēt patērētāju, ka pārvadājamās kravas ievešanai var būt nepieciešama muitas formalitāšu nokārtošana. Taču, ja tirgotājs nodarbojas tikai ar kravas pārvadāšanu, neveicot muitas starpniecības pakalpojumu, tam nav pienākuma sniegt detalizētu informāciju par muitā iesniedzamajiem dokumentiem, un to apstiprina Konvencijas par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu 11. panta 2. punkts.
Otrkārt, attiecībā uz tirgotāja pienākumu informēt patērētāju par pakalpojuma kopējo cenu Tiesa norāda, ka neatkarīgi no tā, vai ir norādīta kopējā cena vai tās aprēķināšanas veids, jāņem vērā papildu izmaksas, kuras var tikt pieskaitītas kopējai pakalpojuma cenai un kuras – gadījumā, ja tās nevar aprēķināt iepriekš, – jānorāda kā izmaksas, kas patērētājam var būt jāmaksā.
Tādēļ Tiesa uzskata, ka saistībā ar kravu starptautisko pārvadājumu līgumu muitas nodokļi ir papildu izdevumi, kas pieskaitāmi pakalpojuma kopējai cenai, jo šie nodokļi jāmaksā, nevis lai izpildītu pārvadājuma pakalpojumu, bet gan lai pārvadājamo kravu ievestu Savienības muitas teritorijā. Tomēr saistībā ar šāda veida līgumu tirgotājam ne vienmēr ir iespējams pakalpojuma kopējo cenu aprēķināt, “ietverot visus nodokļus”, pirms līguma noslēgšanas, jo precīza muitas nodokļu summa var būt atkarīga no noteiktiem elementiem, kas var nebūt zināmi iepriekš.
Līdz ar to tirgotājam patērētājs jāinformē tikai par faktu, ka var būt jāmaksā muitas nodokļi, kas ir papildu izdevumi, kuri jāsedz patērētājam un kurus nevar pamatoti aprēķināt iepriekš un iekļaut pārvadājuma pakalpojuma cenā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa secina, ka līgumā par kravu starptautisko autopārvadājumu no trešās valsts uz Savienības dalībvalsti tirgotāja pienākums sniegt informāciju saskaņā ar Direktīvas 2011/83 5. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu nozīmē informēt nosūtītāju–patērētāju par to, ka kravas ievešanai Savienības teritorijā var būt jānokārto muitas formalitātes un jāmaksā muitas nodokļi, kurus sedz patērētājs. Tomēr tirgotājam nav nedz jāsniedz detalizēta informācija par muitā uzrādāmajiem dokumentiem, nedz jānorāda piemērojamo muitas nodokļu likmes un summas.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).
(
2
)	Konvencija par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu, kas parakstīta 1956. gada 19. maijā Ženēvā un grozīta ar 1978. gada 5. jūlijā Ženēvā parakstīto protokolu.