Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS] SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 19. martā (1)
Lieta C‑762/24 P
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Konkurence – LESD 101. pants – Aizliegtas vienošanās – Regula (EK) Nr. 1/2003 – Naudas sodi – 23. panta 2. punkts – Likumiskā naudas soda maksimālā apmēra noteikšana – Vērā ņemamais apgrozījums – Lauksaimniecības produktu pārstrādes nozarē strādājoša vienība – Vienība, kas darbojas kā kooperatīva sabiedrība – Vienība, ko vienlaikus atzīst gan par “uzņēmumu”, gan “uzņēmumu apvienību ”
I.      Ievads
1.        Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.
(turpmāk tekstā – “Conserve Italia”) un Conserves France SA
(turpmāk tekstā kopā – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”) ar savu apelācijas sūdzību lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 4. septembra spriedumu Conserve Italia un Conserves France/Komisija (T‑59/22, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2024:574), ar kuru tā ir noraidījusi to prasību daļēji atcelt Eiropas Komisijas Lēmumu C(2021) 8259 final (2021. gada 19. novembris) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma (2) 53. pantu (lieta AT.40127 – Konservēti dārzeņi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”) (3) un samazināt tām piespriesto naudas sodu. Precīzāk, ar šo lēmumu Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējām solidāri uzlikusi naudas sodu 20 miljonu EUR apmērā par to, ka laikposmā no 2000. līdz 2013. gadam tās piedalījušās aizliegtā vienošanās zaļo zirnīšu un/vai burkānu, kā arī kukurūzas konservu pārdošanas tirgū.
2.        Šajā apelācijas sūdzībā, tāpat kā savā prasībā pirmajā instancē, apelācijas sūdzības iesniedzējas neapstrīd ne aplūkotā pārkāpuma esību, ne savu dalību tajā, bet gan tikai Komisijas uzliktā naudas soda apmēru. Tās būtībā uzskata, ka, ņemot vērā Conserve Italia kooperatīvo raksturu un tās vertikālo savstarpējo struktūru, to esot bijis jāatzīst par “uzņēmumu apvienību”. Šādi rīkojoties, Regulas (EK) Nr. 1/2003 (4) 23. panta 2. punktā paredzētais likumiskais maksimālais 10 % apmērs būtu bijis jāaprēķina, nevis pamatojoties uz Conserve Italia grupas kā “uzņēmuma” konsolidēto kopējo apgrozījumu atbilstoši šīs tiesību normas otrajai daļai, bet vienīgi pamatojoties uz Conserve Italia apgrozījumu no pārstrādātajiem produktiem, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās, saskaņā ar minētās tiesību normas trešo daļu, jo šos produktus piegādājušas 350 lauku saimniecības kā Conserve Italia “dalībnieki”.
3.        Tādējādi šī lieta sniedz Tiesai iespēju precizēt noteikumus, kas piemērojami, lai noteiktu likumisko naudas sodu, kurus Komisija var uzlikt konkurences noteikumu pārkāpuma gadījumā, maksimālo apmēru, it īpaši, ja attiecīgā vienība vienlaikus tiek atzīta gan par “uzņēmumu”, gan “uzņēmumu apvienību”.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Regula Nr. 1/2003
4.        Regulas Nr. 1/2003 23. panta “Soda naudas [naudas sodi]” 2. punktā noteikts:
“2.      Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)      pārkāpj [LESD 101. vai 102. pantu] [..]
[..]
Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
Ja apvienības pārkāpums ir saistīts ar tās dalībnieku darbībām, soda nauda [nauda sods] nepārsniedz 10 % no kopējā katra tā dalībnieka apgrozījuma summas, kas darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums.
[..]”
B.      Pamatnostādnes naudas sodu aprēķināšanai
5.        Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai”) (5), 14., 32. un 33. punktā paredzēts:
“14.      Ja uzņēmumu apvienības pārkāpums ir saistīts ar tās dalībnieku darbībām, pārdošanas apjoms kopumā atbilst tās dalībnieku pārdošanas apjomu summai.
[..]
32.      Katram uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas piedalās pārkāpumā, uzliktā naudas soda galīgā summa nekādā ziņā nepārsniedz 10 % no kopējā apgrozījuma iepriekšējā saimnieciskajā gadā, kā noteikts [Regulas Nr. 1/2003] 23. panta 2. punktā.
33.      Ja apvienības pārkāpums ir saistīts ar tās dalībnieku darbībām, naudas sods nepārsniedz 10 % no katra tā dalībnieka kopējā apgrozījuma, kas darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums.”
III. Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
6.        Tiesvedības priekšvēsturi, kuru Vispārējā tiesa izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 2.–9. punktā, šo secinājumu vajadzībām var apkopot šādi.
7.        Conserve Italia un tās meitasuzņēmums
Conserves France, kurā tai pieder 99,77 % daļu, darbojas pārtikas pārstrādes nozarē.
8.        Strīdīgajā lēmumā Komisija ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir piedalījušās vienotā LESD 101. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumā. Šis pārkāpums laikposmā no 2000. gada 15. marta līdz 2013. gada 1. oktobrim izpaudās kā cenu saskaņošana, tirgu sadale un apmaiņa ar sensitīvu informāciju par noteiktu konservētu dārzeņu veidu, kas paredzēti izplatītājiem vai sabiedriskās ēdināšanas nozarē EEZ ietvaros, pārdošanu. Precīzāk, apelācijas sūdzības iesniedzējas ir piedalījušās divās atsevišķās vienošanās, no kurām viena attiecās uz tādu konservētu dārzeņu kā zaļo pupiņu, zaļo zirnīšu, kā arī zaļo zirnīšu un burkānu maisījuma pārdošanu, bet otra attiecās uz konservētas kukurūzas pārdošanu (6).
9.        Līdz ar to Komisija, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktu un pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, solidāri uzlika apelācijas sūdzības iesniedzējām naudas sodu 20 miljonu EUR apmērā (7).
IV.    Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
10.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas cēla prasību Vispārējā tiesā, lūdzot, pirmkārt, daļēji atcelt strīdīgo lēmumu attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu un, otrkārt, samazināt tām uzliktā naudas soda apmēru atbilstoši LESD 261. pantā un Regulas Nr. 1/2003 31. pantā paredzētajai neierobežotajai kompetencei.
11.      Savu prasījumu pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīja divus pamatus, no kuriem pirmais attiecās uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta un pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 33. punkta pārkāpumu, nosakot vērā ņemamo apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo apmēru (8), un otrais – uz LESD 101. panta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, kā arī šo pamatnostādņu 14., 19., 20., 22., 24. un 25. punkta pārkāpumu, nosakot naudas soda pamatsummu (9).
12.      Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja.
13.      Pirmo pamatu par Komisijas strīdīgajā lēmumā noteikto un piemēroto likumisko naudas soda maksimālo apmēru Vispārējā tiesa noraidīja kā nepamatotu tādēļ, ka būtībā Komisija pamatoti atzinusi Conserve Italia par “uzņēmumu” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē, līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus saistībā ar Conserve Italia paralēlo “uzņēmumu apvienības” statusu atzīstot par neefektīviem un attiecībā uz pārējo daļu norādot, ka to argumentiem par, pirmkārt, īpašo juridisko un faktisko situāciju, proti, Conserve Italia
savstarpīgo struktūru, un, otrkārt, tās biedru rīcību pārkāpuma skartajos tirgos nav nozīmes, nosakot apelācijas sūdzības iesniedzējām saskaņā ar šīs regulas 23. panta 2. punkta otro daļu piemērojamā likumiskā naudas soda maksimālo apmēru, vai ka tie nav pamatoti (pārsūdzētā sprieduma 29.–46. punkts). Turklāt Vispārējā tiesa nosprieda, ka katrā ziņā nav izpildīti minētās regulas 23. panta 2. punkta trešajā daļā paredzētā likumiskā naudas soda maksimālā apmēra piemērošanas nosacījumi (minētā sprieduma 47.–51. punkts).
14.      Attiecībā uz otro pamatu par apelācijas sūdzības iesniedzējām uzliktā naudas soda pamatsummas noteikšanu, kas šajā apelācijas sūdzībā netiek apstrīdēts, Vispārējā tiesa arī to noraidīja kā nepamatotu saistībā ar pārdošanas apjoma vērtības noteikšanu, it īpaši atsaucoties uz dažiem tās vērtējumiem pirmā pamata ietvaros (minētā sprieduma 67. un 68. punkts).
V.      Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
15.      2024. gada 31. oktobrī apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniedza apelācijas sūdzību par pārsūdzēto spriedumu. Tās lūdz Tiesu atcelt šo spriedumu, samazināt tām uzliktā naudas soda apmēru, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē.
16.      Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
17.      Lietas dalībnieku apsvērumi un atbildes uz Tiesas jautājumiem tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 17. decembrī.
VI.    Juridiskā analīze
18.      Savas apelācijas pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza divus pamatus. Pirmajā pamatā tiek norādīts uz pamatojuma neesību un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta kļūdainu piemērošanu. Otrajā pamatā, kas daļēji pārklājas ar pirmo pamatu, tiek norādīts uz Vispārējās tiesas pieļautajām tiesību kļūdām, ņemot vērā šajā tiesību normā, skatot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. pantu, izvirzītās prasības.
A.      Ievada apsvērumi
19.      Pirms šo pamatu izvērtēšanas es vēlētos izteikt dažus ievada apsvērumus. Tā kā visa apelācijas sūdzība attiecas uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās un trešās daļas piemērošanu, man šķiet nepieciešams atgādināt šo tiesību normu saturu un piemērošanu, ņemot vērā to formulējumu, rašanās vēsturi, to iekļaujošo kontekstu, kā arī ar tām sasniedzamos mērķus (10).
20.      Pirmām kārtām, runājot par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas formulējumu, tajā ir nostiprināts vispārējs noteikums, saskaņā ar kuru likumiskais maksimālais apmērs nepārsniedz 10 % no kopējā apgrozījuma “attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā”, bet tā trešā daļa šķiet esam sava veida lex specialis, paredzot, ka, “ja apvienības pārkāpums ir saistīts ar tās dalībnieku darbībām, soda nauda nepārsniedz 10 % no kopējā katra tā dalībnieka apgrozījuma summas, kas darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums” (11).
21.      No šo divu daļu savstarpējās saistības izriet, ka principā, ja vienība, kas ir iesaistīta konkurences tiesību pārkāpumā, tiek atzīta par “uzņēmumu apvienību”, Komisijai parasti ir jāpiemēro otrajā daļā paredzētais vispārējais likumiskā maksimālā naudas soda apmēra aprēķināšanas noteikums, izņemot gadījumus, kad ir izpildīti divi nosacījumi: pirmkārt, pārkāpums “ir saistīts” ar tās dalībnieku darbībām un, otrkārt, vismaz daži no šīs uzņēmumu apvienības dalībniekiem “darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums”. Pirmais nosacījums šķiet esam samērā viegli izpildāms, jo “uzņēmumu apvienības” parasti aizstāv savu dalībnieku kopīgās intereses, it īpaši attiecībā pret citiem saimnieciskās darbības subjektiem (12), un tātad to darbības viegli var tikt “saistītas” ar to dalībnieku darbībām, jo darbības vārds “ir saistīts” ir ar plašu tvērumu, nevis šauri definēts. Tomēr otrais nosacījums ir stingrāks, jo ar to tiek prasīts, lai dalībnieki “darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums”. Tā kā šis otrais nosacījums noteikti nozīmē pirmā nosacījuma izpildi, patiesībā vienīgā trešajā daļā noteiktā prasība ir tāda, lai uzņēmumu apvienības izdarītais pārkāpums attiektos uz tirgu, kurā darbojas tās dalībnieki.
22.      No tā izriet, ka kopumā uzņēmumu apvienības apgrozījums ir uzskatāms par atbilstošu pamatu likumiskā maksimālā naudas soda apmēra noteikšanai gadījumā, kad pati apvienība darbojas pārkāpuma skartajā tirgū tādā ziņā, ka tai pašai ir pārdošanas apjomi šajā tirgū – pārdošanas apjomi, kas tiek ieskaitīti tās apgrozījumā. Tomēr, ja tas tā nav un ja pārkāpums skar tirgu, kurā darbojas šīs apvienības dalībnieki, šai pēdējai var tikt uzlikts naudas sods līdz 10 % apmērā no šo aktīvo dalībnieku apgrozījuma.
23.      Taču Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās un trešās daļas tikai gramatiska interpretācija neļauj aptvert visus gadījumus. Piemēram, rodas jautājums par to, kurš ir visatbilstošākais vērā ņemamais atsauces apgrozījums gadījumā, kad daži apvienības dalībnieki darbojas konkrētajā tirgū un kad arī pati apvienība veic patstāvīgu darbību šajā tirgū. Vai šādā situācijā vispārējam noteikumam (otrā daļa) ir jāprevalē pār lex specialis (trešā daļa)?
24.      Šajā ziņā, otrām kārtām, attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta rašanās vēsturi konstatējams, ka agrākās Regulas Nr. 17 (13) darbības laikā nepastāvēja nekāda trešajai daļai līdzvērtīga tiesību norma. Tomēr tas nav liedzis Savienības tiesām, un tostarp Vispārējai tiesai, aprēķināt uzņēmumu apvienībām uzliekamā naudas soda likumisko maksimālo apmēru, pamatojoties uz to dalībnieku apgrozījumu gadījumos, kad šāds aprēķins labāk atspoguļojis apvienības lielumu un ekonomisko varu tirgū (14). Turklāt Tiesa šo pieeju ir apstiprinājusi spriedumā Finnboard, kurā ir atzīts, ka, “piemērojot naudas sodu uzņēmumu apvienībai, kuras pašas apgrozījums visbiežāk neatspoguļo tās lielumu vai ietekmi tirgū, tikai uzņēmumu, kas ir pievienojušies šai apvienībai, apgrozījums ļauj noskaidrot sodu, kas ir preventīvs [..]. Šajā ziņā nav nepieciešams, lai apvienības dalībnieki faktiski būtu piedalījušies pārkāpumā, bet gan lai apvienībai saskaņā ar tās iekšējiem noteikumiem pastāvētu iespēja ietekmēt savus dalībniekus” (15). Tikai pēc šā sprieduma pieņemšanas Savienības likumdevējs pievienoja šīs regulas 23. panta 2. punkta trešo daļu Regulas Nr. 1/2003 priekšlikumam. Proti, šī daļa, kas nebija ietverta ne sākotnējā Komisijas regulas priekšlikumā (16), ne dažādajos Parlamenta rosinātajos grozījumos (17), tika iekļauta tikai šīs regulas pieņemšanas pēdējā posmā, lai, visticamāk, kodificētu šo judikatūru, kas izriet no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta piemērošanas (18).
25.      Pēc šīs judikatūras kodifikācijas Regulā Nr. 1/2003 Tiesa ir pasludinājusi divus spriedumus, kuriem ir nozīme noteikumu par likumiskā maksimālā naudas soda apmēra noteikšanu piemērošanai uzņēmumu apvienībām: pirmkārt, spriedumu Coop de France bétail et viande (19) (kurā gan tika analizēts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts) un, otrkārt, spriedumu par Lietuvas notāriem. Abos gadījumos Tiesa apstiprināja un stiprināja domu, ka apvienības dalībnieku apgrozījuma izmantošana ir pamatota ar nepieciešamību labāk atspoguļot konkurences tiesību pārkāpumu izdarījušo uzņēmumu apvienības lielumu un ekonomisko varu tirgū, lai noteiktu sankciju, kas ir patiešām atturoša (20).
26.      Trešām kārtām un visbeidzot, runājot par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta
mērķiem, norādāms, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru likumiskā maksimālā apmēra noteikšana ļauj izvairīties no tāda šo maksimālo apmēru pārsniedzoša naudas soda piemērošanas, kura apmērs pārsniedz uzņēmuma (vai uzņēmumu apvienības) maksātspēju brīdī, kad Komisija to ir atzinusi par atbildīgu pārkāpumā un ir piemērojusi finansiālu sankciju (21). Tādējādi šī tiesību norma ir vērsta uz to, lai novērstu, ka naudas sodi ir nesamērīgi ar uzņēmuma, kas piedalījies pārkāpumā, nozīmīgumu, jo tikai kopējais apgrozījums šajā ziņā faktiski var sniegt aptuvenu norādi (22). Šis mērķis tomēr ir jāsaista ar nepieciešamību nodrošināt naudas soda preventīvo iedarbību, kas pamato attiecīgā uzņēmuma lieluma un ekonomiskās varas, proti, pārkāpuma izdarītāja kopējo resursu, ņemšanu vērā (23).
27.      Šī apelācijas sūdzība ir jāizvērtē, ņemot vērā šos principus.
B.      Par pirmo pamatu – pamatojuma trūkumu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu
28.      Pirmajā pamatā, kas ir sadalīts divās daļās, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā acīmredzami trūkst pamatojuma, jo Vispārējā tiesa, kļūdaini atzīstot Conserve Italia
par “uzņēmumu”, lai noteiktu naudas soda maksimālo apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, ir vienīgi apstiprinājusi Komisijas argumentāciju, neņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus par tādas savstarpīgas kooperatīvās sabiedrības kā Conserve Italia iezīmēm un darbību (pirmā daļa). Turklāt Vispārējā tiesa esot pārkāpusi šīs regulas 23. panta 2. punktu, apstiprinot tās 23. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanu, lai noteiktu ar strīdīgo lēmumu uzlikto naudas sodu, vienlaikus uzskatot, ka nav izpildīti minētās regulas 23. panta 2. punkta trešās daļas piemērošanas nosacījumi (otrā daļa).
1.      Par pieņemamību
29.      Vispirms norādāms, ka, formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību, Komisija pauž šaubas par apelācijas sūdzības pirmā pamata pieņemamību, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā esot grozījušas Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Proti, lai gan tiesvedībā pirmajā instancē to mērķis bijis pierādīt, ka Komisija tās ir kļūdaini atzinusi par “uzņēmumu” un līdz ar to kļūdaini noraidījusi tiesību normas par naudas soda maksimālā apmēra noteikšanu, kas tās ieskatā ir piemērojama “uzņēmumu apvienībām”, proti, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas, piemērošanu, ir jākonstatē, ka šīs apelācijas sūdzības pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas vairs neapšauba pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā par “uzņēmumu” ir atzīta Conserve Italia (24), bet būtībā apgalvo, ka, pat rīkojoties šādi, Vispārējai tiesai, ņemot vērā tās īpatnības, esot bijis jāgroza strīdīgais lēmums, piemērojot tām šo pašu tiesību normu (25).
30.      Šajā ziņā atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu, jo Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas ticis sniegts saistībā ar pamatiem, kas apspriesti pirmās instances tiesā (26).
31.      Šajā gadījumā no pirmās instances procesuālo dokumentu pārbaudes izriet, ka, lai gan savā prasības pieteikumā apelācijas sūdzības iesniedzējas faktiski ir apgalvojušas, ka Komisija tās kļūdaini atzinusi par “uzņēmumu”, nevis “uzņēmumu apvienību” (27), kā rezultātā tā neesot piemērojusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešo daļu (28), tās savā replikas rakstā ir precizējušas šo pieeju, pieļaujot iespēju, ka Conserve Italia
vienlaicīgi var tikt uzskatīta gan par “uzņēmumu”, gan par “uzņēmumu apvienību”, precizējot, ka tā dod “priekšroku” šai otrajai kvalifikācijai (29). No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju nevar atzīt par “jaunu”, jo jautājums par šīs regulas 23. panta 2. punkta trešās daļas piemērojamību neatkarīgi no kvalifikācijas, kas veikta attiecībā uz Conserve Italia, bet ņemot vērā tās īpatnības, ir ticis izvirzīts un apspriests Vispārējā tiesā (30).
32.      Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāatzīst par pieņemamu.
2.      Par lietas būtību
a)      Par pirmā pamata pirmo daļu – pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu
1)      Lietas dalībnieku argumenti
33.      Pirmā pamata pirmās daļas pamatojumā apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka pārsūdzētā spriedumā 31.–52. punktā esot ietverts nepietiekams pamatojums, jo Vispārējā tiesa, pirmkārt, atzīstot Conserve Italia par “uzņēmumu”, uz kuru attiecas Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā noteiktās prasības, un, otrkārt, atzīstot par neefektīviem argumentus par labu Conserve Italia atzīšanai par “uzņēmumu apvienību”, esot vienkārši apstiprinājusi Komisijas argumentāciju, neizvērtējot argumentus par tādas daudzveidīgu produktu kooperatīvās sabiedrības kā Conserve Italia raksturīgajām iezīmēm un darbību (31). Šajā ziņā Tiesas judikatūra prasot, lai Komisija neizmantotu savas pilnvaras uzlikt sankcijas “formāli”, pienācīgi neņemot vērā attiecīgā uzņēmuma iezīmes (32). Taču, atzīstot Conserve Italia īpatnības par neefektīvām, Vispārējā tiesa ne vien esot atturējusies tās izvērtēt sprieduma taisīšanas nolūkā, bet arī neesot pietiekami pamatojusi apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto argumentu noraidīšanu.
34.      Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju procesuālie raksti neļauj precīzi identificēt apgalvotos pamatojuma trūkumus, jo tie būtībā tikai atkārto Vispārējā tiesā jau izvirzītos argumentus un tādējādi cenšas panākt, lai Tiesa no jauna izskatītu pirmajā instancē iesniegto prasību. Tās ieskatā apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija līdz ar to esot nepieņemama un katrā ziņā nepamatota.
2)      Izvērtējums
35.      Iesākumā atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pienākums norādīt pamatojumu, kas Vispārējai tiesai ir saskaņā ar LESD 296. panta otro daļu, kā arī Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantu un 53. panta pirmo daļu, liek tai skaidri un nepārprotami norādīt argumentāciju, ko tā ir izmantojusi, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā lēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt savu tiesas kontroli (33). Tomēr, kā Tiesa to arī ir precizējusi, šis pienākums pamatot savus nolēmumus neliek tai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un cits pēc cita būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku izteiktie argumenti. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ja vien tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt motīvus, kādēļ Vispārējā tiesa nav apmierinājusi viņu argumentus, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu pārbaudi apelācijā (34). Turklāt precizējams, ka pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kas jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, jo tas ir saistīts ar strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības (35).
36.      Tātad pirmā pamata pirmā daļa ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
37.      Šajā nozīmē šai lietā pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, šķiet, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami pamatojusi iemeslus, kuru dēļ tā ir secinājusi, ka to argumenti par Conserve Italia īpatnībām un darbību nevar pamatot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas piemērošanu.
38.      Proti, pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 27.–32. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka Komisija pamatoti atzina
Conserve Italia par “uzņēmumu” šīs regulas 23. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē. Vispirms atgādinājusi, ka konkurences tiesībās jēdziens “uzņēmums” ietver visas vienības, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šo vienību juridiskā statusa un finansēšanas veida, Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi, ka par tādu saimniecisko darbību ir uzskatāmas jebkādas darbības, kas saistītas ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu konkrētā tirgū. Tieši tā tas bijis Conserve Italia gadījumā, kuras pamatdarbība ir augļu dzērienu, kā arī augļu un dārzeņu konservu ražošana un pārdošana, proti, darbība, ar kuru ir saistīts strīdīgajā lēmumā minētais pārkāpums. Tātad šajā lietā, piemērojot pastāvīgo judikatūru (36), Vispārējā tiesa ir pareizi secinājusi, ka Conserve Italia ir “uzņēmums” un likumiskais maksimālais naudas soda apmērs ir jāaprēķina, pamatojoties uz tās apgrozījumu saskaņā ar minētās regulas 23. panta 2. punkta otro daļu. Šī analīze šķiet esam vēl jo vairāk pamatota, jo, kā izklāstīts šo secinājumu 29. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēju galvenais arguments ir bijis vērsts uz to, lai apstrīdētu Conserve Italia atzīšanu par “uzņēmumu”.
39.      Otrām kārtām, Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka šo secinājumu nevar atspēkot ar apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem, ar kuriem, pirmkārt, tiek apstrīdēta tās atzīšana par “uzņēmumu”, pamatojoties uz to, ka Conserve Italia esot “uzņēmumu apvienība” (pārsūdzētā sprieduma 34. un 35. punkts) (37), un, otrkārt, tiek pamatota Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas piemērošana tās darbības apgalvoto īpatnību dēļ (minētā sprieduma 37.–46. punkts).
40.      Tā kā šajā apelācijas sūdzībā atzīšana par “uzņēmumu” vairs netiek apstrīdēta (38), tad, novērtējot pārsūdzētā sprieduma pamatojuma pietiekamību, nozīme ir tikai argumentiem par Conserve Italia īpatnībām, kas varētu pamatot šīs regulas 23. panta 2. punkta trešās daļas piemērošanu.
41.      Šajā ziņā man šķiet nepieciešams visupirms atgādināt, ka visi šie argumenti, kas bija ietverti prasības pieteikumā pirmajā instancē, ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka Conserve Italia bija jāatzīst vienīgi par “uzņēmumu apvienību” (39). Tādējādi minēto argumentu pārbaudei saistībā ar Vispārējās tiesas pienākumu norādīt pamatojumu ir jēga tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka šāds pienākums, kaut vai tikai pakārtoti, ir pastāvējis tiktāl, ciktāl šai atzīšanai par “uzņēmumu apvienību” būtu bijusi nozīme minētās regulas 23. panta 2. punkta piemērošanas nolūkā.
42.      Katrā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmajā instancē izvirzītie argumenti ir balstīti uz vairākām Conserve Italia reglamentējošās, organizatoriskās un darbības struktūras īpatnībām, ar kurām būtībā tiek mēģināts pierādīt, ka tā darbojās konkrētajā tirgū tikai tādēļ, lai ar pirmā līmeņa kooperatīvu starpniecību īstenotu savu savstarpīguma mērķi tikai lauku saimniecību labā. Proti, lauku saimniecības ar pirmā līmeņa kooperatīvu starpniecību sniedzot Conserve Italia norādījumus un lemjot par tās pārvaldību, kā arī par tās darbībām ar vienīgo un galīgo nolūku īstenot savstarpīguma mērķi.
43.      Šos apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmajā instancē izvirzītos argumentus var rezumēt šādi:
–        lauku saimniecības ir patstāvīgas vienības, kas nav vertikāli integrētas Conserve Italia un kuras to izmanto vienīgi, lai darbotos konservētu dārzeņu tirgū (40);
–        Conserve Italia gan ir vienība, kas faktiski ir īstenojusi aizliegto vienošanos, bet tā nav vienība, kura no šīs vienošanās guvusi labumu (41);
–        Conserve Italia piemīt izteikti decentralizēts raksturs, kas to atšķir no uzņēmumu grupas struktūras, jo: i) lēmumus par produktu veidiem un daudzumiem un lēmumus par stratēģijām pieņem lauku saimniecības patstāvīgi (42); ii) juridiskās saistības, kas lauku saimniecībām ir noteiktas saskaņā ar Conserve Italia noteikumiem, nodrošina decentralizēto saikni starp to un lauku saimniecībām (43); iii) piegādātās preces paliek lauku saimniecību īpašumā līdz brīdim, kad tās tiek pārdotas trešām personām tirgū, un šīs saimniecības turpina uzņemties riskus, kas saistīti ar izejvielu iespējamo zudumu vai bojāeju pat pēc lauksaimniecības produktu laišanas tirgū (44), un iv) piegādāto preču cenu nosaka pēc tam, kad konservētie dārzeņi ir pārdoti tirgū (45);
–        Conserve Italia atbilst Savienības judikatūrā noteiktajām prasībām, lai to varētu atzīt par “uzņēmumu apvienību”, jo, pirmkārt, tā darbojas tikai lauku saimniecību interesēs (tādējādi tā nav vienīgais uzņēmums, kas darbojas tirgū) un, otrkārt, tās pārvaldes orgānu sastāvā lielākoties ietilpst pirmā līmeņa kooperatīvu pārstāvji, kuriem ir balsu vairākums biedru kopsapulcē un kuri ievēlē vairākumu valdes locekļu (46), un, visbeidzot,
–        Conserve Italia ir izveidota struktūra, kas ir salīdzināma ar to lauksaimnieku organizāciju struktūru, attiecībā uz kurām ir paredzēts ad hoc Eiropas tiesiskais regulējums (47), saskaņā ar kuru ražotāju organizācijām ir uzticēts uzdevums nodrošināt ražošanas plānošanu un tās pielāgošanu pieprasījumam, it īpaši kvantitātes un kvalitātes ziņā, veicināt piedāvājuma koncentrāciju un biedru produkcijas laišanu tirgū, samazināt ražošanas izmaksas un salāgot cenas ar ražošanu. Tomēr, lai lauksaimniecības kooperatīvs varētu baudīt “ražotāju organizācijas” statusu saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, cita starpā ir nepieciešams, lai: i) biedru skaitā esošie ražotāji pārvaldītu savu organizāciju un pieņemtu tās lēmumus demokrātiskā veidā; ii) lauksaimniecības kooperatīvs lielākoties tirgotu biedru skaitā esošo ražotāju piegādāto produkciju un iii) ieņēmumi no produktu pārdošanas pārskatāmi tiktu atgriezti biedru skaitā esošajiem ražotājiem. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka
Conserve Italia kā ražotāju organizācijas “Apo Conerpo” meitasuzņēmums izpildot visus šos nosacījumus (48).
44.      Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 37.–45. punktā Vispārējā tiesa pēc būtības ir izvērtējusi dažādos argumentus par Conserve Italia īpatnībām, nonākot pie secinājuma, ka tiem būtībā nav nozīmes šādu iemeslu dēļ:
–        kooperatīvās sabiedrības veikto saimniecisko darbību principā nevar izslēgt no Savienības konkurences tiesību noteikumu piemērošanas, un nosacījumi, ar kādiem šie noteikumi ir piemērojami kooperatīvu nozarei, neatšķiras no citu veidu saimnieciskās darbības organizēšanas nosacījumiem, jo ekonomisku vienību, kas ir organizēta atbilstoši kooperācijas principiem, ļoti labi var atzīt par uzņēmumu neatkarīgi no tās savstarpīguma rakstura (pārsūdzētā sprieduma 37. un 38. punkts) (49);
–        apstāklis, ka Conserve Italia, ņemot vērā tās darbības savstarpīguma raksturu, neesot guvusi labumu no tās izdarītā pārkāpuma, bet šis pārkāpums esot sniedzis labumu tikai attiecīgajām lauku saimniecībām, pat ja tas tā būtu bijis, neietekmē faktu, ka Conserve Italia ir veikusi saimniecisko darbību pārkāpuma skartajā tirgū un ka tā ir izdarījusi minēto pārkāpumu (pārsūdzētā sprieduma 39. punkts);
–        apstāklim, ka Conserve Italia savu darbību veic tikai savu biedru labā, pat ja tas tā būtu bijis, nav nozīmes, jo atzīšana par uzņēmumu saimnieciska rakstura darbības veikšanas dēļ nav atkarīga no peļņas gūšanas mērķa (pārsūdzētā sprieduma 40. punkts) (50);
–        apgalvojums, ka Conserve Italia nepiemītot patstāvība lēmumu pieņemšanā un ka tā esot tikai vienkārša koordinācijas struktūra, ar kuras palīdzību lauku saimniecības ar tās sadarbības kooperatīvu starpniecību īsteno savu patstāvīgi definētu komerciālo stratēģiju, būtībā ir pretrunā citiem apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem to procesuālajos rakstos (pārsūdzētā sprieduma 41. punkts) (51);
–        apgalvojumus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, lēmumus par konservēto dārzeņu tirgus stratēģiju esot pieņēmušas lauku saimniecības patstāvīgi, nevis Conserve Italia un, otrkārt, Conserve Italia noteikumi nodrošinot decentralizēto saikni starp lauku saimniecībām un Conserve Italia, neapstiprinot faktiskie apstākļi, kas ir saistāmi ar šā uzņēmuma struktūru un darbību (pārsūdzētā sprieduma 42.–44. punkts) (52), un, visbeidzot,
–        apgalvojumi, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, atbilstoši Itālijas tiesībām Conserve Italia piegādātie svaigie dārzeņi paliekot lauku saimniecību īpašumā līdz brīdim, kad tie tiek pārstrādāti, un konservētie dārzeņi – līdz brīdim, kad tie tiek pārdoti trešām personām tirgū, un, otrkārt, Conserve Italia nosakot konservēto dārzeņu pārdošanas cenas lauku saimniecību interesēs un ar to līdzdalību, pat ja tas tā būtu bijis, nevar atspēkot faktu, ka Conserve Italia veic saimniecisko darbību konservēto dārzeņu tirgū (pārsūdzētā sprieduma 45. punkts).
45.      Ņemot vērā šo Vispārējās tiesas veikto analīzi pārsūdzētā sprieduma 37.–45. punktā, es uzskatu par nepieciešamu formulēt dažas tālāk norādītās konstatācijas.
46.      Vispirms es vēlētos atgādināt, ka to vien, ka Vispārējā tiesa, kas ir vienīgā kompetentā tiesa, lai novērtētu faktus, izšķiras par tādu interpretāciju, kas atšķiras no apelācijas sūdzības iesniedzēju sniegtās interpretācijas, pašu par sevi nevar uzskatīt par pamatojuma trūkumu (53). Šis konstatējums šķiet esam nozīmīgs, it īpaši ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto argumentu, ka Conserve Italia neesot patstāvības lēmumu pieņemšanā (54). Turklāt faktu vērtējums nav uzskatāms par Tiesas kontrolei iesniegta tiesību jautājuma kā tāda izvērtēšanu, izņemot gadījumu, ja, iespējams, ir notikusi faktu un pierādījumu (55) sagrozīšana (56).
47.      Turpinot, man šķiet, ka no Vispārējās tiesas analīzes arī izriet, ka tā tieši ir izvērtējusi visus apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos argumentus, protams, atšķirīgā secībā no tās, kāda tā ir prasības pieteikumā, izņemot argumentu par to, ka Conserve Italia esot struktūra, kas ir salīdzināma ar Savienības tiesiskajā regulējumā paredzēto lauksaimnieku organizāciju struktūru. Šī izvēle man šķiet esam pilnībā pamatota.
48.      Proti, pirmkārt, ņemot vērā pirmajā instancē iesniegtos procesuālos rakstus, svarīgi norādīt, ka šīs argumentācijas mērķis ir bijis pierādīt, ka Conserve Italia ir jāuzskata par kooperatīvo sabiedrību un a fortiori par “uzņēmumu apvienību” (57). Proti, no replikas raksta izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir uzskatījušas par lietderīgu atsaukties uz Savienības tiesisko regulējumu par ražotāju organizācijām, lai “atvieglotu izpratni par noteikumiem, kas reglamentē tādu kooperatīvo sabiedrību kā Conserve Italia darbību”, un uzsvērtu, ka “savstarpīguma sabiedrību darbības īpatnības [..], kas ir noteiktas civiltiesību un nodokļu tiesību normās, kuras ir piemērojamas valsts līmenī reģistrētām kooperatīvajām sabiedrībām”, arī ir “atzītas Eiropas mērogā [Regulā Nr. 1435/2003], kas reglamentē Eiropas kooperatīvās sabiedrības” (58). Pārsūdzētā sprieduma 35. punktā Vispārējā tiesa atgādina ne vien to, ka strīdīgajā lēmumā Komisija ir atzinusi, ka Conserve Italia arī ir iespējams atzīt par “uzņēmumu apvienību”, bet arī minētā sprieduma 45. punktā – ka valsts tiesību normas nevar mainīt faktu, ka Conserve Italia veic saimniecisku darbību konservēto dārzeņu tirgū. Šī analīze pēc analoģijas ir attiecināma arī uz Savienības tiesību normām, līdz ar ko atbilde uz šo argumentāciju minētajā spriedumā, lai arī netieši, bet ir tikusi sniegta.
49.      Otrkārt, papildus norādāms, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav precizējušas, kādā veidā no šī Savienības tiesiskā regulējuma izrietošie pienākumi būtu varējuši ietekmēt noteikumus par naudas soda uzlikšanu konkurences tiesību jomā un, vēl jo vairāk, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta piemērošanu. Tāpat tās nenorāda ne uz kādām pretrunām Savienības tiesībās, it īpaši starp konkurences tiesību prasībām un tiesiskā regulējuma par lauksaimniecības produktu tirgu kopīgo organizāciju prasībām kā valsts, tā Eiropas līmenī (59). Proti, tās vienīgi konstatē, ka Conserve Italia veicina ražotāju organizācijas “Apo Conerpo” mērķu sasniegšanu un tādējādi ir uzskatāma par tās “meitasuzņēmumu”, kas atbilst Savienības tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem, tomēr nepaskaidrojot, kāpēc tas izslēgtu tās atzīšanu par “uzņēmumu”. Šajā ziņā un lietderības labad norādīšu, ka, pat pieņemot, ka Conserve Italia ir struktūra, kas ir līdzvērtīga “lauksaimnieku organizācijas” struktūrai Regulas Nr. 1308/2013 izpratnē, neviens no šajā regulā paredzētajiem noteikumiem neļauj soda piemērošanas nolūkā “kopīgas organizācijas” rīcību attiecināt tikai uz tās dalībniekiem.
50.      Šādos apstākļos es uzskatu, ka Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav atbildējusi uz argumentiem, kas saistīti ar Conserve Italia raksturojošajām iezīmēm, jo tās norādītais pamatojums pārsūdzētā sprieduma 37.–45. punktā šajā ziņā ir pietiekams, lai apelācijas sūdzības iesniedzējas varētu saprast iemeslus, kuru dēļ to argumenti tikuši atzīti par neefektīviem, un lai Tiesa varētu iegūt pietiekamu informāciju savas kontroles īstenošanai šajā apelācijas tiesvedībā.
51.      Turklāt, šo secinājumu nevar atspēkot ar apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem, ar kuriem būtībā Vispārējai tiesai tiek pārmesta “formāla” attiecīgo tiesību normu piemērošana, kurā, pēc to domām, neesot ņemtas vērā Conserve Italia īpatnības. Proti, šī argumentācija ir vērsta nevis uz to, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas pamatojuma pietiekamību, bet gan tā pamatotību, kas tiek analizēts pirmā pamata otrajā daļā (60). Konkrētāk, jautājums par to, vai Vispārējā tiesa ir piemērojusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu pārāk “formāli”, attiecas uz pašu tiesību normas piemērošanu, nevis uz pamatojuma apjomu.
52.      Līdz ar to es ierosinu pirmā pamata pirmo daļu noraidīt kā nepamatotu.
b)      Par pirmā pamata otro daļu – Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta kļūdainu piemērošanu
1)      Lietas dalībnieku argumenti
53.      Pirmā pamata otrās daļas pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 47.–51. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, veicot noteikumu par naudas sodu aprēķināšanu “neelastīgu un formālu interpretāciju”, pārkāpjot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešo daļu. Šajā ziņā tās apgalvo, ka, lai gan lietā nav strīda par to, ka Tiesas judikatūrā ir atzīta iespēja, ka viena un tā pati vienība tiek atzīta gan par “uzņēmumu”, gan par “uzņēmumu apvienību”, Vispārējā tiesa a priori esot izslēgusi šīs tiesību normas piemērošanu, lai gan tās piemērošanas nosacījumi esot bijuši izpildīti. Tā tas esot, jo, pirmkārt, konkrētais pārkāpums ir attiecies uz apmēram 350 lauku saimniecību, kas ir Conserve Italia kā “uzņēmumu apvienības” “dalībnieki”, darbību un, otrkārt, šīs lauku saimniecības ir darbojušās pārkāpuma skartajā tirgū (proti, konservētu dārzeņu tirgū). Tādējādi, šīs regulas 23. panta 2. punkta trešo daļu piemērojot “funkcionāli”, likumiskais naudas soda maksimālais apmērs esot bijis jānosaka, nevis pamatojoties uz apelācijas sūdzības iesniedzēju kopējo apgrozījumu (61), bet gan uz Conserve Italia apgrozījumu no precēm, uz kurām attiecas aizliegtā vienošanās, pēdējā dalības pārkāpumā gadā (62). Conserve Italia, nevis lauku saimniecību apgrozījuma ņemšana vērā, kā tas esot prasīts minētās regulas 23. panta 2. punkta trešās daļas formulējumā, izrietot no nepieciešamības ņemt vērā kooperatīvu darbības īpatnības, neapdraudot konkurences tiesību mērķus, un tostarp tāda naudas soda uzlikšanu, kas ir samērīgs ar pārkāpuma smagumu un attiecīgo saimnieciskās darbības subjektu ekonomisko varu (63). Šāda pieeja esot vēl jo vairāk pamatota tādēļ, ka aizliegtās vienošanās īstenošanas rezultātā no augstāku cenu piemērošanas labumu esot guvušas tikai 350 lauku saimniecības, kuras piegādāja attiecīgos produktus, un tām arī būtu jāmaksā uzliktais naudas sods.
54.      Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija esot nepieņemama un katrā ziņā nepamatota.
2)      Izvērtējums
55.      Iesākumā atgādināšu, ka Vispārējā tiesa ir secinājusi, pirmkārt, ka naudas soda maksimālais apmērs pamatoti ir ticis noteikts, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu, jo lietā nav strīda par to, ka Conserve Italia piedalījās aizliegtās vienošanās īstenošanā kā “uzņēmums” (pārsūdzētā sprieduma 46. punkts), un, otrkārt, ka “katrā ziņā” naudas soda maksimālo apmēru nebūtu bijis iespējams pamatoti aprēķināt, pamatojoties uz šīs regulas 23. panta 2. punkta trešo daļu, jo nav izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi. Konkrētāk, Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi, ka pārkāpums ir skāris konservētu dārzeņu tirgu, kurā darbojās tikai Conserve Italia, nevis svaigo dārzeņu, ko Conserve Italia izmantoja dārzeņu konservu ražošanai, pārdošanas augšupējo tirgu, kurā darbojas lauku saimniecības, kas ir 34 kooperatīvu biedri, kuri savukārt ir Conserve Italia biedri (minētā sprieduma 49. un 50. punkts). Turklāt Vispārējā tiesa ir izslēgusi šīs tiesību normas piemērošanu, pamatojoties uz to, ka tās piemērošana aplūkotā gadījumā būtu pretrunā tās ratio legis, kura mērķis ir pastiprināt, nevis mazināt uzlikto naudas sodu preventīvo iedarbību. Tādējādi Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka, tā kā Conserve Italia veic saimniecisku darbību, kas ir nošķirta no tās biedru saimnieciskās darbības, un tai ir pašai savs apgrozījums, kas pienācīgi atspoguļo tās lielumu un ekonomisko varu, nav nedz nepieciešams, nedz lietderīgi izmantot tās biedru kopējo apgrozījumu, lai noteiktu preventīvu naudas sodu (minētā sprieduma 51. punkts).
56.      Šis vērtējums man šķiet pamatots, līdz ar to Vispārējai tiesai nevar pārmest tiesību normas pārkāpumu, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzēju lūgumu par tā saukto “funkcionālo” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas piemērošanu.
57.      Proti, vispirms noteikusi, ka likumiskais maksimālais naudas soda apmērs ir jānosaka, ņemot par pamatu vienību, kas darbojas pārkāpuma skartajā tirgū un kas faktiski ir ģenerējusi pati savu apgrozījumu, tas ir, Conserve Italia, Vispārējā tiesa ir tikai vienkārši piemērojusi vispārējo noteikumu, saskaņā ar kuru likumiskais maksimālais naudas soda apmērs nepārsniedz 10 % no kopējā apgrozījuma “attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā” (64).
58.      Šādu secinājumu nevar atspēkot dažādie apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti.
59.      Pirmām kārtām, konstatējams, ka šīs pirmā pamata otrās daļas mērķis būtībā ir apšaubīt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, kas apelācijas stadijā nav pieņemams. Proti, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais iebildums netieši ir balstīts uz apgalvotu kļūdu faktu vērtējumā, jo Vispārējā tiesa neesot atzinusi, ka pārkāpums attiecies uz 350 ar Conserve Italia saistīto lauku saimniecību darbību. Taču, atsaucoties uz strīdīgā lēmuma 8. un 656. apsvērumu, Vispārējā tiesa ir skaidri (un galīgā veidā) atrisinājusi šo jautājumu, atkārtojot, ka lietā nav strīda par to, ka pārkāpuma skartais tirgus ir bijis konservētu dārzeņu tirgus, kurā darbojās vienīgi Conserve Italia, nevis augšupējais tirgus, proti, svaigu dārzeņu tirgus, kurā darbojās 350 lauku saimniecības (65). Tā kā nepastāv acīmredzama kļūda vērtējumā, šādu vērtējumu šajā stadijā nevar atspēkot. Otrkārt, jānorāda, ka pretēji to sākotnējai nostājai pirmajā instancē (66) apelācijas sūdzības iesniedzējas vairs neapstrīd, ka Conserve Italia var tikt atzīta par “uzņēmumu”, jo tā veic saimniecisku darbību, un ka tādējādi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanas juridiskie nosacījumi formāli ir izpildīti. Tomēr tās apgalvo, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāizvairās no tādas šīs regulas interpretācijas, ko tās kvalificē kā “neelastīgu un formālistisku”, it īpaši Conserve Italia darbības īpatnību dēļ. Šādi rīkojoties un aizbildinoties ar apgalvotu tiesību normas pārkāpumu, apelācijas sūdzības iesniedzējas patiesībā aicina Tiesu pārvērtēt faktiskos apstākļus, kas attiecas uz Conserve Italia darbību un tās lomu pārkāpumā, ko, nepastāvot acīmredzamai kļūdai (kuru apelācijas sūdzības iesniedzējas turklāt nav detalizēti paskaidrojušas (67)), šajā tiesvedības stadijā nevar veikt. Šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka šī daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
60.      Otrām kārtām, pieņemot, ka Tiesa uzskatītu par nepieciešamu izskatīt šo pirmā pamata otro daļu pēc būtības, ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumi katrā ziņā nav pamatoti.
61.      Pirmkārt, kā jau tika norādīts saistībā ar pirmās daļas pārbaudi, pārsūdzētā sprieduma 29.–45. punktā Vispārējā tiesa ir detalizēti izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ Conserve Italia ir jāuzskata, no vienas puses, par “uzņēmumu”, kuram ir pašam sava tirdzniecības politika, nevis par vienkāršu lauku saimniecību komerciālās stratēģijas īstenošanas instrumentu un, no otras puses, par tādu, kas patstāvīgi darbojas pārkāpuma skartajā tirgū. Tādējādi, pamatojoties uz šiem faktiskajiem apstākļiem, man, nesaskatot “pārmērīgu formālismu”, šķiet pilnīgi loģiski un konsekventi, ka Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Komisija ir pamatoti noteikusi likumisko naudas soda maksimālo apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu, kas ir “uzņēmumiem” piemērojams noteikums.
62.      Otrkārt, es arī uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka šīs regulas 23. panta 2. punkta trešā daļa šajā lietā nav piemērojama. Neatkarīgi no tā, ka Vispārējā tiesa ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ šajā gadījumā nav izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, un ka runa ir par faktu vērtējumu, kas neietilpst Tiesas kompetencē (skat.
šo secinājumu 55.–59. punktu), ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka šī tiesību norma būtu piemērojama, apelācijas sūdzības iesniedzēju piedāvātā tās interpretācija acīmredzami neatbilst minētās tiesību normas formulējumam (68).
63.      Jāatgādina – apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka likumiskais naudas soda maksimālais apmērs esot bijis jāaprēķina, pamatojoties uz “Conserve Italia apgrozījumu no precēm, uz kurām attiecas aizliegtā vienošanās, pēdējā dalības pārkāpumā gadā”. Taču šāda piemērošana neatbilst minētās regulas 23. panta 2. punkta trešās daļas formulējumam. No vienas puses, šajā tiesību normā ir paredzēts ņemt vērā uzņēmumu apvienības “dalībnieku” apgrozījumu, nevis pašas apvienības apgrozījumu, vēl jo mazāk – proporcionāli. No otras puses, lai gan šīs pašas regulas 23. panta 2. punkta trešajā daļā nav precizēts apgrozījuma atsauces gads – kas no paredzamības un tiesiskās drošības viedokļa ir nepilnīgi –, ir jāuzsver, ka minētās tiesību normas otrajā daļā kā atsauces gads ir skaidri noteikts uzņēmējdarbības gads pirms lēmuma pieņemšanas. Konsekvences labad, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītajam apelācijas stadijā, tādējādi neesot nekāda iemesla atkāpties no šā noteikuma, piemērojot šo trešo daļu (69).
64.      Treškārt un pilnības labad, man šķiet lietderīgi pārbaudīt, vai Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas tā saukto “funkcionālo” piemērošanu varētu būt bijis iespējams pamatot ar citiem iemesliem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējas minējušas pirmā pamata otrajā daļā.
65.      No vienas puses, attiecībā uz apgalvoto “vajadzību ņemt vērā kooperatīvu darbības īpatnības, nekaitējot konkurences tiesību mērķiem”, ir jākonstatē, ka arguments, saskaņā ar kuru Conserve Italia apgrozījuma no attiecīgajiem produktiem, nevis 350 lauku saimniecību, ar kurām bija saistīti šie produkti, ņemšana vērā būtībā būtu taisnīgāka salīdzinājumā ar citām lauku saimniecībām, kuras nevis apvienojas kooperatīva formā, bet pašas pārstrādā un tirgo produktus, ir neefektīvs. Proti, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka šādas lauksaimnieku apvienības faktiski būtu bijušas aizliegtās vienošanās dalībnieces. Turklāt šis arguments nemaina neapstrīdēto faktu, ka Conserve Italia pati ir pārdevusi tirgū konservētus dārzeņus un izdarījusi pārkāpumu un ka šā iemesla dēļ tās apgrozījums ticami atspoguļo darbību konservēto dārzeņu tirgū, kurā pārkāpums ir ticis izdarīts, kā arī tās lielumu un ekonomisko varu.
66.      No otras puses, apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka no augstāku cenu piemērošanas aizliegtās vienošanās īstenošanas rezultātā labumu esot guvušas tikai 350 lauku saimniecības un tādējādi tām būtu jāmaksā uzliktais naudas sods. Papildus tam, ka strīdīgajā lēmumā Komisija, šķiet, ir nopietni iebildusi pret šo apgalvojumu (70), svarīgi norādīt, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta mērķis ir nevis identificēt personu, kurai ir jāmaksā naudas sods, bet gan noteikt tā likumisko maksimālo apmēru, lai nodrošinātu, ka tas ir samērīgs ar attiecīgo saimnieciskās darbības veicēju ekonomisko varu. Katrā ziņā personu, kuras guvušas labumu no pret konkurenci vērstas rīcības, identificēšana vienību grupējumā neatkarīgi no tā, vai runa ir par “grupu” vai “uzņēmumu apvienību”, nevar būt nozīmīgs elements naudas soda noteikšanai, ja ir pierādīta grupējuma atbildība. Tāpat apsvērumi par spēju samaksāt naudas sodu drīzāk ir saistāmi ar noteikumiem par maksātspēju, kas it īpaši ir paredzēti pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 35. punktā un kas šajā lietā ir ļāvuši piešķirt papildu samazinājumu 49,83 % apmērā no naudas soda (71).
67.      Līdz ar to es ierosinu noraidīt pirmā pamata otro daļu kā nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu.
C.      Par otro pamatu
1.      Lietas dalībnieku argumenti
68.      Ar savu otro pamatu, kas attiecas uz to pašu pārsūdzētā sprieduma 48.–51. punktu un daļēji pārklājas ar pirmā pamata otro daļu, apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta, skatot to kopsakarā ar Hartas 49. pantu, pārkāpumu un kļūdainu piemērošanu. Viņu ieskatā Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi Tiesas judikatūru par šo tiesību normu (72), it īpaši minētā sprieduma 48. punktā apstiprinot atsaukšanās uz šā 23. panta 2. punkta trešo daļu izņēmuma raksturu, kas esot jāizmanto tikai, lai saglabātu naudas soda preventīvo iedarbību. Tās apgalvo, ka šāda šaura interpretācija esot pretrunā likumības un samērīguma prasībām, kas piemērojamas naudas sodiem atbilstoši Hartas 49. pantam. Proti, šī judikatūra varētu likt uzskatīt, ka minētā 23. panta 2. punkta mērķis neaprobežojas tikai ar represīviem nolūkiem, līdz ar ko šīs tiesību normas piemērošanas joma nebūtu jāierobežo tikai ar gadījumiem, kad naudas soda noteikšanai ir jānosaka augstāks maksimālais apmērs.
69.      Komisija uzskata, ka arī šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
2.      Izvērtējums
70.      Iesākumā atgādināšu, kā tas izriet no šo secinājumu 55. punkta, ka Vispārējā tiesa būtībā ir noraidījusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas piemērošanu, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti šajā tiesību normā prasītie faktiskie nosacījumi. Līdz ar to nevar nonākt pie cita secinājuma, neveicot izskatāmās lietas faktu atkārtotu izvērtēšanu, kas apelācijas tiesvedībā ir izslēgts.
71.      Tāpēc turpmāk izklāstītā otrā pamata analīze tiek piedāvāta pakārtoti.
72.      Šajā ziņā jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 48. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešajā daļā būtībā ir kodificēta Tiesas un Vispārējās tiesas pastāvīgā judikatūra, kas zināmos konkrētos gadījumos ļauj ņemt vērā uzņēmumu, kas ir apvienības dalībnieki, apgrozījumu, ja šīs apvienības apgrozījums neatspoguļo ne tās lielumu, ne ekonomisko varu, lai izvairītos no tā, ka tiek apdraudēta par Savienības konkurences tiesību normu pārkāpumiem uzlikto naudas sodu preventīvā iedarbība.
73.      Kā esmu precizējis šo secinājumu 24. un 25. punktā, šīs atziņas ir pamatotas un manā ieskatā tās nevar atspēkot dažādie apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti.
74.      Proti, pirmkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru no sprieduma Coop de France bétail et viande 97. punkta izrietot, ka apvienības dalībnieku apgrozījumu var ņemt vērā, ne tikai lai nodrošinātu preventīvu iedarbību, bet arī citos nolūkos, piemēram, tad, ja dalībnieki ir piedalījušies pārkāpumā, ja tas attiecas uz to darbību un ja tas veidojies tieši par labu dalībniekiem, jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju piedāvātā šā sprieduma interpretācija acīmredzami saglabājas nepilnīga un selektīva, jo tajā nav pieminēts, ka Tiesa sprieduma Coop de France bétail et viande 96. punktā ir skaidri norādījusi, ka Komisijas iespējai ņemt vērā apvienības dalībnieku apgrozījumu ir nozīme tad, ja tas nav samērīgs ar tās darbību un lielumu, tieši “lai noteiktu tādu sodu, kas ir preventīvs”. Turklāt ir jāatzīmē, ka preventīvās iedarbības centrālais raksturs lēmumā ņemt vērā dalībnieku apgrozījumu ir ticis atkārtoti apstiprināts Lietuvas notāru sprieduma 123. punktā.
75.      Otrkārt, ir jānoraida iebildums par Hartas 49. panta pārkāpumu saistībā ar uzliktā soda samērīgumu, ciktāl naudas sods ir ticis aprēķināts, pamatojoties uz faktisko apgrozījumu, kādu Conserve Italia bija ģenerējusi pārkāpuma skartajā tirgū. Līdz ar to un pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, Conserve Italia sasniegtā apgrozījuma no katras lauksaimniecības ražotnes piegādātajiem produktiem izmantošana, papildus tam, ka tai nav nekāda juridiska pamata, nebūtu ļāvusi pienācīgi atspoguļot – kā to noteicis Savienības likumdevējs – par pārkāpumu atbildīgās vienības, proti, Conserve Italia, lielumu un ekonomisko varu.
76.      Līdz ar to es ierosinu noraidīt otro pamatu kā nepieņemamu vai katrā ziņā kā nepamatotu un līdz ar to noraidīt visu apelācijas sūdzību kopumā.
VII. Par tiesāšanās izdevumiem
77.      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šā reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā manā ieskatā apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedumam būtu jābūt nelabvēlīgam, es ierosinu tām piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VIII. Secinājumi
78.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai nospriest šādi:
–        apelācijas sūdzību noraidīt un
–        Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. un Conserves France SA
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līgums (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”).
3      OV 2022, C 412, 6. lpp. Komisijas lēmuma konsolidētā versija (pieejama tikai itāļu valodā) ir atrodama šajā tīmekļa vietnē: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf
4      Padomes Regula (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102. pantā] (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
5      OV 2006, C 210, 2. lpp.
6      Konkrētāk, šīs divas vienošanās ietvēra pārdošanas cenu noteikšanu, pārdošanas cenu politikas un struktūras koordinēšanu, apjoma kvotu un tirgus daļu sadali, klientu un tirgu sadali, iepirkumu un mazumtirgotājiem vai klientiem sabiedriskās ēdināšanas nozarē iesniedzamo cenu piedāvājumu koordinēšanu, citu pārdošanas un atlaižu nosacījumu, tostarp mārketinga stratēģiju un veicināšanas politiku koordinēšanu, kā arī komerciāli sensitīvas informācijas paziņošanu un apmaiņu (skat.
pārsūdzētā sprieduma 8. punktu).
7      Attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu skat.
strīdīgā lēmuma 577.–683. punktu, uz kuriem Vispārējā tiesa atsaukusies pārsūdzētā sprieduma 17.–23. punktā. Šis naudas sods tika noteikts šādi: Komisija vispirms konstatēja, ka konservēto dārzeņu, uz kuriem attiecās iepriekšējā punktā minētais pārkāpums, pārdošanas apjoms sasniedza aptuveni 40 miljonus EUR. Turpinājumā tā šai summai piemēroja 18 % likmi, lai ņemtu vērā šā pārkāpuma smagumu, un pēc tam, pamatojoties uz šādi iegūto summu, veica vairākas korekcijas saistībā ar tā ilgumu un preventīvo mērķi, kā rezultātā tā nonāca pie naudas soda “pamatsummas” aptuveni 102 miljonu EUR apmērā. Šī pēdējā summa pēc tam tika samazināta līdz 81 miljonam EUR, ņemot vērā noteiktus atbildību mīkstinošus apstākļus. Tomēr, konstatējot, ka pat samazināta šī minētā summa pārsniedz likumisko naudas soda maksimālo apmēru, kas ir noteikts 10 % apmērā no attiecīgās vienības pēdējā konsolidētā apgrozījuma (proti, aptuveni 797 miljoni EUR) saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu (proti, aptuveni 80 miljoni EUR), Komisija to samazināja līdz šim maksimālajam apmēram. Visbeidzot, pēdējā minētā šai pašai šādi iegūtajai summai secīgi piemēroja divus nozīmīgus papildu samazinājumus (vienu 50 % apmērā un otru 49,83 % apmērā), lai ņemtu vērā attiecīgi, pirmkārt, Conserve Italia sadarbību saistībā ar tās pieteikumu iecietības programmas piemērošanai un, otrkārt, konstatēto, ka bez samazinājuma naudas sods “neatgriezeniski apdraudētu” apelācijas sūdzības iesniedzēju “ekonomisko dzīvotspēju” (piemērojot pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 35. punktu).
8      Pirmajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmeta Komisijai, ka tā ir noteikusi naudas soda maksimālo apmēru, pamatojoties uz Conserve Italia grupas kopējo konsolidēto apgrozījumu finanšu gadā pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas datuma (proti, apmēram 800 miljoni EUR), piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otro daļu, lai gan tai esot vajadzējis ņemt vērā Conserve Italia apgrozījumu tajā pašā laikposmā vienīgi saistībā ar lauku saimniecībām, kuras piegādājušas strīdīgajā lēmumā minētos lauksaimniecības produktus, piemērojot šīs regulas 23. panta 2. punkta trešo daļu (proti, apmēram 57 miljoni EUR). Šajā ziņā Komisija strīdīgajā lēmumā esot kļūdaini atzinusi Conserve Italia par “uzņēmumu”, nevis “uzņēmumu apvienību” un līdz ar to esot kļūdaini atteikusies piemērot noteikumus par uzņēmumu apvienībām piemērojamā naudas soda maksimālā apmēra noteikšanu.
9      Otrajā pamatā, kas sastāvēja no četrām daļām, apelācijas sūdzības iesniedzējas atbilstoši šīm tiesību normām apstrīdēja naudas soda pamatsummas noteikšanu saistībā ar, pirmkārt, izmantoto pārdošanas apjomu, otrkārt, pārkāpuma smaguma ņemšanu vērā, treškārt, tā ilguma ņemšanu vērā un, ceturtkārt, papildu summas preventīvās iedarbības nodrošināšanai piemērošanu.
10      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2024. gada 3. septembris, Illumina un Grail/Komisija (C‑611/22 P un C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 116. punkts un tajā minētā judikatūra).
11      Mans izcēlums.
12      Skat.
spriedumu, 2002. gada 19. februāris, Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 59.–62. punkts), kā arī ģenerāladvokāta F. Ležē [Ph. Léger] secinājumus lietā Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2001:390, 61. punkts).
13      Padomes Pirmā regula par Līguma 85. un 86. panta īstenošanu (1962. gada 6. februāris) (OV 1962, 13, 204. lpp.). Šīs regulas 15. panta 2. punktā vien bija paredzēts, ka Komisija var “uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām naudas sodus 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma” (mans izcēlums).
14      Šajā nozīmē skat.
spriedumus, 1994. gada 23. februāris, CB un Europay/Komisija (T‑39/92 un T‑40/92, EU:T:1994:20, 136. un 137. punkts), 1995. gada 21. februāris, SPO u.c./Komisija (T‑29/92, EU:T:1995:34, 385. punkts), kā arī 1998. gada 14. maijs, Finnboard/Komisija (T‑338/94, EU:T:1998:99, 270. un 282. punkts), kas tika apstiprināts ar 2000. gada 16. novembra spriedumu Finnboard/Komisija (C‑298/98 P, turpmāk tekstā – “spriedums Finnboard”, EU:C:2000:634).
15      Skat.
spriedumu Finnboard (66. punkts) (mans izcēlums). Skat.
arī Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2001. gada 23. marts, FEG/Komisija (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183, 11. punkts).
16      Komisijas iesniegtais priekšlikums Padomes regulai par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, un ar ko groza Regulas (EEK) Nr. 1017/68, (EEK) Nr. 2988/74, (EEK) Nr. 4056/86 un (EEK) Nr. 3975/87 (COM(2000) 582, galīgā redakcija) (OV 2000, C 365 E, 284. lpp.).
17      Skat.
Eiropas Parlamenta 2001. gada 21. jūnija ziņojumu par priekšlikumu Padomes regulai par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, un grozījumiem Regulās (EEK) 1017/68, 2988/74, 4056/86 un 3975/87 – Ekonomikas un monetārā komisija (A5‑0229/2001).
18      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2024. gada 18. janvāris, Lietuvos notarų rūmai u.c. (C‑128/21, turpmāk tekstā – “spriedums par Lietuvas notāriem”, EU:C:2024:49, 125. punkts), kurā Tiesa apstiprina, ka šī tiesību norma ir uzskatāma par šīs judikatūras “kodifikāciju”.
19      Spriedums, 2008. gada 18. decembris, Coop de France bétail et viande u.c./Komisija (C‑101/07 P un C‑110/07 P, turpmāk tekstā – “spriedums Coop de France bétail et viande”, EU:C:2008:741).
20      Skat.
spriedumus, Coop de France bétail et viande (94. un 98. punkts) un par Lietuvas notāriem (123.–125. punkts). Skat. arī Tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 23. marta rīkojuma FEG/Komisija (C–7/01 P(R), EU:C:2001:183) 11. punktu, saskaņā ar kuru “šāda analīze balstās uz ideju, ka uzņēmumu apvienības iespējamā ietekme uz tirgu nav atkarīga no tās pašas “apgrozījuma”, kas neatspoguļo nedz tās izmēru, nedz ekonomisko varu, bet gan tās biedru apgrozījumu, kurš ir rādītājs par tās izmēru un tās ekonomisko varu”.
21      Skat.
spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Laufen Austria/Komisija (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 1983. gada 7. jūnijs, Musique Diffusion française u.c./Komisija (no 100/80 līdz 103/80, EU:C:1983:158, 119.–121. punkts).
23      Skat.
spriedumu, 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 47. un 48. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
24      Skat.
pārsūdzētā sprieduma 29.–32. punktu, kuros Vispārējā tiesa noraidījusi pirmo pamatu, secinot, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka Conserve Italia ir “uzņēmums” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē, jo nav strīda par to, ka tā veic saimniecisku darbību, kas izpaužas kā produktu piedāvāšana, it īpaši konservētu dārzeņu tirgū.
25      Skat.
apelācijas sūdzības 28. punktu, kurā ir norādīts, ka, “pamatojoties uz pareizu pieņēmumu, ka Conserve Italia ir jāatzīst par uzņēmumu tādēļ, ka tā veic saimniecisko darbību tirgū, Vispārējā tiesa ir steigusies secināt, ka visi apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti ar mērķi pierādīt tās īpašās iezīmes, ir jānoraida a priori, jo tie ir vienkārši neefektīvi” (mans izcēlums).
26      Skat.
spriedumu, 2021. gada 25. marts, Slovak Telekom/Komisija (C‑165/19 P, EU:C:2021:239, 98. un 99. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Lietas dalībnieks nevar apelācijas sūdzībā Tiesā pirmoreiz izvirzīt tādu pamatu, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tas nozīmētu, ka tam tiek ļauts lūgt Tiesu, kuras pilnvaras apelācijas tiesvedībā ir ierobežotas, izskatīt strīdu, kas ir plašāks nekā Vispārējā tiesā izskatītais. Tātad jauni pamati, kas nav tikuši iesniegti Vispārējai tiesai, apelācijas tiesvedībā ir jāatzīst par nepieņemamiem.
27      Proti, pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma pirmā pamata nosaukums bija šāds: “Pirmais pamats par LESD 101. panta 1. punkta, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas un Pamatnostādņu 33. punkta pārkāpumu kļūdas faktos un tiesību kļūdas dēļ, ciktāl “Conserve Italia” tiek atzīta par “uzņēmumu”, nevis “uzņēmumu apvienību”, un par kļūdu naudas soda maksimālā apmēra noteikšanā” (mans izcēlums). Skat.
arī Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 81. punktu, saskaņā ar kuru “Komisija ir pieļāvusi kļūdu faktos un tiesību kļūdu, atzīstot Conserve Italia par uzņēmumu tā vietā, lai to atzītu par uzņēmumu apvienību LESD 101. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas nolūkā”. Skat.
arī Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 173. punktu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka “nevar piekrist viedoklim, ka Conserve Italia būtu jāatzīst par uzņēmumu konkurences tiesību izpratnē un, precīzāk, lai aprēķinātu likumisko naudas soda maksimālo apmēru, jo saskaņā ar valsts (civilajām un nodokļu) tiesībām un Eiropas tiesībām tā, gluži pretēji, ir lauksaimnieku apvienības instruments, kas darbojas tās dalībnieku interesēs un tikai to labā, kuriem ir jānodrošina tās kontrole”.
28      Conserve Italia vadās pēc pieņēmuma, ka “Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā ir paredzētas divas dažādas aprēķināšanas metodes atkarībā no tā, vai konkurences tiesību pārkāpumu ir izdarījis uzņēmums (otrā daļa) vai “uzņēmumu apvienība” (trešā daļa)” (šajā ziņā skat.
Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 86. punktu). Tomēr šādā šo tiesību normu interpretācijā netiek ņemts vērā, ka otrajā daļā ir ietverta tieša norāde arī uz “uzņēmumu apvienībām”.
29      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegtā replikas raksta 58. punktu, saskaņā ar kuru, “sastopoties ar Conserve Italia kā “uzņēmuma” un kā “uzņēmumu apvienības” dihotomiju, Komisija ir devusi priekšroku pirmajai no šīm divām kvalifikācijām un nepamatoti atraidījusi otro kvalifikāciju”.
30      Proti, Vispārējā tiesā iesniegtā replikas raksta 16. punktā apelācijas sūdzības iesniedzējas ir norādījušas, ka, “ņemot vērā, ka Conserve Italia (acīmredzami neapstrīdami) ir tikusi atzīta par “uzņēmumu apvienību”, Komisijai ir vajadzējis noteikt, kurš no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā aprakstītajiem gadījumiem vai 23. panta 2. punkta trešajā daļā aprakstītais gadījums vislabāk atbilst tāda strukturēta lauksaimniecības kooperatīva kā “Conserve Italia” darbības mehānismiem” (mans izcēlums).
31      Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka šīm īpatnībām, kas Conserve Italia atšķir no kapitālsabiedrībām vai viena produkta kooperatīvajām sabiedrībām, esot vajadzējis vedināt Vispārējo tiesu noteikt naudas soda apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas noteikumiem.
32      Pēc analoģijas skat.
spriedumu, 2020. gada 25. novembris, Komisija/GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955, 65. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz kooperatīvajām sabiedrībām šāda ņemšana vērā izrietot gan no Tiesas judikatūras (pēc analoģijas skat.
spriedumu, 2011. gada 8. septembris, Paint Graphos u.c., no C‑78/08 līdz C‑80/08, EU:C:2011:550, 55. punkts), gan no Savienības tiesību aktiem (skat.
Padomes Regulu (EK) Nr. 1435/2003 (2003. gada 22. jūlijs) par Eiropas Kooperatīvās sabiedrības (SCE) statūtiem (OV 2003, L 207, 1. lpp.), gan arī no Komisijas paziņojuma Padomei, Eiropas Parlamentam, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par Eiropas Kooperatīvo sabiedrību veicināšanu, COM(2004) 18, galīgā redakcija).
33      Skat.
spriedumu, 2009. gada 2. aprīlis, France Télécom/Komisija (C‑202/07 P, EU:C:2009:214, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      Skat.
spriedumu, 2023. gada 21. decembris, United Parcel Service/Komisija (C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, 47. punkts). Šajā nozīmē skat.
arī spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Ja zum Nürburgring/Komisija (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Skat.
spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Ferriere Nord/Komisija (C‑31/23 P, EU:C:2024:851, 172. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, 112. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Proti, pārsūdzētā sprieduma 34. un 35. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka, ņemot vērā pastāvīgo judikatūru, strīdīgā lēmuma 647. apsvērumā Komisija ir pamatoti norādījusi, ka, pat ja Conserve Italia varētu tikt uzskatīta arī par “uzņēmumu apvienību” LESD 101. panta izpratnē, ņemot vērā, ka tās biedri ir uzņēmumi vai uzņēmumu apvienības, šis apstāklis nekādi neietekmē tās atzīšanu par “uzņēmumu”.
38      Skat.
šo secinājumu 29.–32. punktu.
39      Skat.
prasības pieteikumu
Vispārējā tiesā (99.–167. punkts ar virsrakstu “Conserve Italia ir uzņēmumu apvienība”).
40      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (84., 99. un 100. punkts).
41      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (99. punkts).
42      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (112.–121. punkts).
43      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (122.–126. punkts).
44      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (127.–132. un 133.–135. punkts).
45      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (136.–147. punkts).
46      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (148.–167. punkts).
47      Proti, Padomes Regula (EK) Nr. 2200/96 (1996. gada 28. oktobris), ar ko izveido augļu un dārzeņu tirgus kopīgu organizāciju (OV 1996, L 297, 1. lpp.), Padomes Regula (EK) Nr. 1234/2007 (2007. gada 22. oktobris), ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (Vienotā TKO regula) (OV 2007, L 299, 1. lpp.), kas ir tikusi atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1308/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju
un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (OV 2013, L 347, 671. lpp.), kā arī Regula Nr. 1435/2003.
48      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu (168.–173. punkts).
49      Šajos punktos šajā nozīmē tiek norādīts uz spriedumiem, 1995. gada 16. novembris, Fédération française des sociétés d’assurance u.c. (C‑244/94, EU:C:1995:392, 20. punkts), kā arī 1992. gada 2. jūlijs, Dansk Pelsdyravlerforening/Komisija (T‑61/89, EU:T:1992:79, 52. punkts).
50      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 1995. gada 16. novembris, Fédération française des sociétés d’assurance u.c. (C‑244/94, EU:C:1995:392, 21. punkts).
51      Vispārējā tiesa šajā ziņā balstījās uz faktu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir uzsvērušas, pirmkārt, lauku saimniecību un Conserve Italia integrācijas neesību un, otrkārt, lauku saimniecību vadošo un centrālo lomu Conserve Italia iekšējā struktūrā.
52      Proti, Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka virkne elementu ir pretrunā apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentam, ka Conserve Italia neesot patstāvīga un ka tā esot uzskatāma tikai par lauku saimniecību instrumentu. Pirmkārt, Vispārējā tiesa norāda, ka lietā nav strīda par to, ka
Conserve Italia pārstrādā svaigus augļus un dārzeņus, ko tai piegādā lauku saimniecības, aptuveni 14 000 biedru no tās 34 sadarbības kooperatīviem, tai piederošā un tās pārvaldītā rūpnīcā un ka tā pārdod pārstrādātos produktus saviem klientiem (pārsūdzētā sprieduma 43. punkts). Otrkārt, no Conserve Italia 2018. gada 26. oktobrī pieņemtajiem noteikumiem attiecībā uz dārzeņiem, kas reglamentē attiecības starp Conserve Italia un tās biedriem, izriet, ka tieši Conserve Italia, nevis lauku saimniecības nosaka konkrētā uzņēmuma komerciālo stratēģiju konservēto dārzeņu tirgū. Proti, šo noteikumu attiecībā uz dārzeņiem 1. pantā ir paredzēts, ka Conserve Italia valde nosaka nepieciešamo izejvielu tirdzniecības programmas, daudzumus un veidus. Minēto noteikumu 6. pantā Conserve Italia dalībniekiem ir noteikts pienākums izmantot tikai tās piegādātos stādus (pārsūdzētā sprieduma 44. punkts).
53      Turklāt, kā Vispārējā tiesa to pamatoti atgādina pārsūdzētā sprieduma 15. punktā, Savienības tiesas nevar aizstāt attiecīgā tiesību akta autora pamatojumu ar savējo (šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Orange Polska/Komisija, C‑123/16 P, EU:C:2018:590, 105. punkts).
54      Skat.
šo secinājumu 50. zemsvītras piezīmi.
55      Apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijā tikai apgalvo, ka viņu ievada piezīmes par Conserve Italia darbību “varēja ļaut paskaidrot Vispārējās tiesas izdarīto faktu sagrozīšanu [..]”, nenorādot precīzā veidā elementus, kuri esot sagrozīti Vispārējā tiesā, nedz arī to, kādā veidā šāda sagrozīšana acīmredzami izriet no lietas materiāliem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 228. punkts).
56      Skat.
spriedumu, 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 53. punkts).
57      Proti, Vispārējā tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā šī argumentācija ir ietverta zem virsraksta “Conserve Italia ir struktūra, kas ir salīdzināma ar lauksaimnieku organizāciju struktūru, attiecībā uz kurām ir paredzēts ad hoc Eiropas tiesiskais regulējums”, kas savukārt ir viens no III.A.4. nodaļas ar nosaukumu “Conserve Italia ir uzņēmumu apvienība” apakšvirsrakstiem. Turklāt šā prasības pieteikuma 173. punktā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka “nevar piekrist viedoklim, ka Conserve Italia ir jāatzīst par uzņēmumu konkurences tiesību izpratnē un, precīzāk, lai aprēķinātu likumisko naudas soda maksimālo apmēru, jo saskaņā ar valsts (civillietu un nodokļu) un Eiropas tiesībām tā, gluži pretēji, ir lauksaimnieku apvienības instruments, kas darbojas tikai to biedru interesēs un labā, kuriem ir jānodrošina tās kontrole” (mans izcēlums).
58      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegtā replikas raksta 36. un 37. punktu.
59      It īpaši skat. Regulas Nr. 1308/2013 173. apsvērumu un 206. pantu, kuros ir noteikts, ka, “ja vien šajā regulā nav noteikts citādi [..], [LESD] 101. līdz 106. pantu un to īstenošanas noteikumus, ievērojot šīs regulas 207. līdz 210.a pantu, piemēro visiem [LESD] 101. panta 1. punktā un 102. pantā minētajiem nolīgumiem, lēmumiem un saskaņotajām darbībām, kas saistītas ar lauksaimniecības produktu ražošanu vai tirdzniecību”.
60      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2016. gada 16. jūnijs, SKW Stahl‑Metallurgie un SKW Stahl‑Metallurgie Holding/Komisija (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
61      Proti, apgrozījums no pārstrādāto produktu pārdošanas, kurus piegādājušas visas 14 000 lauku saimniecības, kas ražo tomātus, bumbierus, persikus, kukurūzu, zaļos zirnīšus, pupiņas, aunazirņus, aprikozes, ābolus, zaļās pupiņas, kivi un lēcas.
62      Proti, apgrozījums no to pārstrādāto produktu pārdošanas tirgū, kurus piegādājušas 350 lauku saimniecības, kas ražo tikai zaļās pupiņas, zaļos zirnīšus un kukurūzu.
63      Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, ka summa, ko Conserve Italia izmaksā lauku saimniecībām, tiek noteikta, no kopējiem ieņēmumiem no produktu pārdošanas tirgū atskaitot izmaksas, kas kooperatīvam radušās saistībā ar šīs kategorijas produktu pārstrādi un tirdzniecību. No tā izriet, ka lauku saimniecību izrakstītajos rēķinos norādītā summa ir ievērojami mazāka nekā summa, kas izrakstītajos rēķinos tiek norādīta par konservētu dārzeņu pārdošanu. Tas uzņēmumiem, kas apvienojas kooperatīva formā, radot nepamatotu priekšrocību salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kuri, gluži pretēji, nolemj paši pārstrādāt un tirgot produktus. Šā iemesla dēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas ir uzskatījušas, ka atbilstošāk būtu pieprasīt, lai tiktu ņemts vērā Conserve Italia apgrozījums, ar nosacījumu, ka tas tiek ierobežots tikai ar precēm, uz kurām attiecas aizliegtā vienošanās. Saskaņā ar pārskatāmības principu šo apgrozījumu principā būtu jāuzskata
par attiecināmu uz lauku saimniecībām, pat ja tas izveidojies, izmantojot kooperatīva mehānismu.
64      Šajā ziņā skat. šo secinājumu 20.–22. punktu.
65      Šajā ziņā jāatzīmē, ka Komisija ir uzskatījusi, ka šīs lauku saimniecības darbojās nevis pārkāpuma skartajā tirgū, proti, konservēto dārzeņu tirgū, bet gan svaigo dārzeņu tirgū, cita starpā pārdodot šos dārzeņus kooperatīviem, kas ir Conserve Italia biedri (skat.
strīdīgā lēmuma 656. punktu).
66      Skat.
Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 175.–177. punktu, saskaņā ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējas sākotnēji apgalvoja, ka trešās daļas piemērošanu paģēr jau tikai tas vien, ka Conserve Italia ir uzņēmumu apvienība, abstrahējoties tā, ka otrā daļa attiecas arī uz “uzņēmumu apvienībām”.
67      Skat. šo secinājumu 55. zemsvītras piezīmi.
68      To, šķiet, atzīst pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pieteikuma 48. punktā: “lūgums ņemt vērā Conserve Italia, nevis lauku saimniecību apgrozījumu (kā tas ir prasīts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta trešās daļas formulējumā)  izriet no nepieciešamības ņemt vērā kooperatīvās darbības īpatnības [..]” (mans izcēlums).
69      Proti, jāatzīmē, ka sava prasības pieteikuma Vispārējā tiesā 179. punktā apelācijas sūdzības iesniedzējas par atsauci faktiski bija izmantojušas 2020./2021. finanšu gadu, proti, gadu pirms strīdīgā lēmuma pieņemšanas, savukārt apelācijas sūdzībā tās kā atsauces gadu piedāvā gadu, kas atbilst pēdējam dalības pārkāpumā gadam, proti, 2012./2013. finanšu gadu.
70      Skat.
strīdīgā lēmuma 639. apsvērumu.
71      Skat.
šo secinājumu 7. zemsvītras piezīmi.
72      Proti, it īpaši spriedumu Coop de France bétail et viande (97. un 98. punkts).