62022CJ0411
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
15 юни 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална сигурност — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 3, параграф 1, буква а) — Понятие „обезщетения за болест“ — Приложно поле — Свободно движение на работници — Член 45 ДФЕС — Регламент (ЕО) № 492/2011 — Член 7, параграф 2 — Социални предимства — Различно третиране — Обосновки — COVID‑19 — Карантина на служители, разпоредена от националния здравен орган — Обезщетяване на посочените служители от страна на работодателя — Възстановяване на разходите на работодателя от компетентния орган — Изключване на погранични работници, карантинирани съгласно мярка, взета от органа на държавата им на пребиваване“
По дело C‑411/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия) с акт от 24 май 2022 г., постъпил в Съда на 21 юни 2022 г., в рамките на производство по дело
Thermalhotel Fontana Hotelbetriebsgesellschaft mbH
при участието на:
Bezirkshauptmannschaft Südoststeiermark,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, F. Biltgen (докладчик) и J. Passer, съдии,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Thermalhotel Fontana Hotelbetriebsgesellschaft mbH, от T. Katalan, Rechtsanwältin,
–
за австрийското правителство, от A. Posch, J. Schmoll и F. Werni, в качеството на представители,
–
за чешкото правителство, от O. Serdula, M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за финландското правителство, от M. Pere, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и D. Martin, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в ОВ L 33, 2008 г., стр. 12), член 45 ДФЕС и член 7 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (ОВ L 141, 2011 г., стр. 1).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Thermalhotel Fontana Hotelbetriebsgesellschaft mbH (наричано по-нататък „Thermalhotel Fontana“) и Bezirkshauptmannschaft Südoststeiermark (Административна управа на окръг Югоизточна Щирия, Австрия, наричана по-нататък „административният орган“) по повод на отказа на последния да обезщети Thermalhotel Fontana за претърпяната от служителите му загуба на доходи през периодите на карантина по съответното им местоживеене в Словения и Унгария, наложени от компетентните органи на тези държави членки във връзка с пандемията от COVID‑19.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 883/2004
3
Член 3 от Регламент № 883/2004 е озаглавен „Материален обхват“ и предвижда в параграф 1:
„Настоящият регламент се прилага към всички законодателства относно следните клонове на социална сигурност:
a)
обезщетения за болест;
[…]“.
4
Съгласно член 5 от този регламент:
„Освен ако друго не е предвидено в настоящия регламент и в светлината на установените специални разпоредби по прилагането, се прилага следното:
[…]
б)
когато, съгласно законодателството на компетентната държава членка, правните последици са резултат от настъпването на някои факти или събития, тази държава членка взема предвид подобни факти или събития, настъпили във всяка друга държава членка, като настъпили на нейната територия“.
Регламент № 492/2011
5
Член 7 от Регламент № 492/2011 предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Работник, който е гражданин на държава членка, не може поради своето гражданство да бъде третиран на територията на друга държава членка различно от работниците — нейни граждани[,] по отношение на условията за наемане и условията на труд, и по-специално, по отношение на трудовото възнаграждение, уволнението и ако остане безработен — на възстановяването или новото наемане на работа.
2.   Той има право на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани“.
Австрийското право
6
Epidemiegesetz 1950 (Закон относно епидемиите от 1950 г.) от 14 октомври 1950 г. (BGBl. 186/1950) е приложим към спора в главното производство в редакцията си от 25 септември 2020 г. (BGBl. I, 104/2020) по отношение на членове 7 и 32 и в редакцията си от 24 юли 2006 г. (BGBl. I, 114/2006) по отношение на член 17 (наричан по-нататък „EpiG“).
7
Член 7 от EpiG е озаглавен „Карантиниране на болни“ и гласи:
„(1)   С наредба се определят болестите, подлежащи на съобщаване, за които могат да бъдат разпоредени мерки за карантиниране на болни лица, на лица, за които се подозира, че са болни, или на лица, за които се подозира, че са заразени.
(1а)   За да се предотврати разпространението на подлежаща на съобщаване болест, определена в наредба по параграф 1, болните лица, лицата, за които се подозира, че са болни, или лицата, за които се подозира, че са заразени, могат да бъдат карантинирани или контактите им с външния свят да бъдат ограничени, ако предвид естеството на болестта и поведението на съответното лице съществува сериозен и съществен риск за здравето на други лица, който не може да бъде отстранен с по-малко ограничителни мерки. […]
[…]“.
8
Член 17 от EpiG е озаглавен „Надзор на определени лица“ и предвижда в параграф 1:
„Лицата, които трябва да се считат за носители на микроорганизми на подлежаща на съобщаване болест, могат да бъдат поставени под наблюдение или специален здравен надзор. За тези лица може да се прилага специално задължение за съобщаване, периодичен медицински преглед и при нужда дезинфекция и поставяне под карантина в жилището им; ако карантината в жилището не е разумно осъществима, карантината и прехраната могат да бъдат разпоредени в предвидените за тази цел помещения“.
9
Член 32 от EpiG е озаглавен „Обезщетение за загуба на доходи“ и гласи следното:
„(1)   Физическите и юридическите лица, както и дружествата по търговското право, се обезщетяват за имуществените вреди, причинени от възпрепятстването на професионалната им дейност, ако и доколкото:
1. са били карантинирани в съответствие с член 7 или 17,
[…]
и в резултат на това е настъпила загуба на доходи.
[…]
(2)   Обезщетението се изплаща за всеки ден, обхванат от административната заповед, посочена в параграф 1.
(3)   Обезщетението на лица, които са в трудово правоотношение, се определя според редовното възнаграждение по смисъла на Закона за запазване на възнаграждението [Entgeltfortzahlungsgesetz], BGBl. № 399/1974. Работодателите следва да им изплащат дължимото обезщетение на датите, които са обичайни за изплащане на възнагражденията в предприятието. Правото на обезщетение спрямо федералната държава преминава върху работодателя в момента на изплащането. […]
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
10
Thermalhotel Fontana е установено в Австрия, където управлява хотел.
11
През четвъртото тримесечие на 2020 г. няколко служители на този хотел са подложени на тестове за COVID‑19, резултатът от които е положителен, за което Thermalhotel Fontana уведомява австрийския здравен орган.
12
С оглед на факта, че тези служители пребивават в Словения и Унгария, този орган не им налага посочените в разпоредбите на EpiG мерки за карантиниране, а уведомява компетентните органи на тези държави членки, които разпореждат на посочените служители периоди на карантина по съответното им местоживеене.
13
През тези периоди на карантина Thermalhotel Fontana продължава да изплаща съответните възнаграждения на засегнатите служители съгласно — както следва от становището на австрийското правителство — релевантните разпоредби на Гражданския кодекс и Angestelltengesetz (Закона за служителите) (BGBl. № 292/1921), в редакцията им съгласно Bundesgesetz (Федералния закон) (BGBl. I № 74/2019), които са приложими, тъй като трудовият им договор се урежда от австрийското право.
14
С писма от 1 декември 2020 г. Thermalhotel Fontana иска от административния орган на основание член 32 от EpiG обезщетение за претърпяната от тези служители загуба на доходи по време на периодите им на карантина, тъй като се счита за суброгирало се в правото им на обезщетение лице поради изплащането на тяхното възнаграждение през тези периоди. С решения от 29 декември 2020 г. тези искания са отхвърлени.
15
Landesverwaltungsgericht Steiermark (Областен административен съд Щирия, Австрия) отхвърля като неоснователни подадените жалби срещу тези решения. Като констатира, че приложените към исканията за обезщетение документи са издадени от чуждестранни органи решения или удостоверения, с които на съответните служители е наложена мярка за карантиниране, тази юрисдикция посочва, че единствено решение, основано на административна мярка, която е приета съгласно EpiG и води до загуба на доходи за служителите, поражда право на обезщетение по силата на този закон.
16
Thermalhotel Fontana подава извънредни ревизионни жалби срещу тези решения за отхвърляне пред Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), който е запитващата юрисдикция, като оспорва съответствието на член 32, параграфи 1 и 3 от EpiG, както е тълкуван от Landesverwaltungsgericht Steiermark (Областен административен съд Щирия), с член 45 ДФЕС и с Регламент № 883/2004.
17
Според запитващата юрисдикция, ако предвиденото в член 32 от EpiG обезщетение следва да се квалифицира като „обезщетение за болест“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004, австрийските органи и съдилища би следвало съгласно член 5, буква б) от него да зачетат решение за карантина, взето от друга държава членка, като все едно взето от австрийски орган. Запитващата юрисдикция обаче счита, че случаят не е такъв и следователно посоченото обезщетение не попада в приложното поле на този регламент. В това отношение тя отбелязва, първо, че възпрепятстваният да упражнява професионалната си дейност получател е обезщетен за загуба на доходи, без непременно да е болен, тъй като мярка за карантиниране е можело да му бъде наложена само при подозрение за заболяване или за заразяване. Второ, налагането на мярка за карантиниране целяло не излекуването на карантинираното лице, а защитата на населението срещу заразяване от това лице, и предвиденото в член 32 от EpiG обезщетение нямало за цел да компенсира медицинските разноски или лечението.
18
Що се отнася до член 45 ДФЕС и член 7 от Регламент № 492/2011, запитващата юрисдикция счита, че разглежданата национална правна уредба въвежда непряко като условие за обезщетяване на работодателя обстоятелството, че неговите служители пребивават на националната територия и че следователно това условие представлява неравно третиране на работниците, основано косвено на гражданството на последните. В това отношение тя отбелязва, че погранични работници като наетите от Thermalhotel Fontana, чиито резултати от тестове за COVID‑19 са положителни, не са карантинирани от австрийския орган, за разлика от пребиваващите в Австрия работници, които се намират в същото положение. Те обаче били подложени на мерки за карантиниране, сравними с налаганите от този орган по силата на действащите мерки в държавата членка по тяхното пребиваване, за които EpiG не предвижда право на обезщетение за загуба на доходи. Според запитващата юрисдикция обстоятелството, че работодателят предявява право на обезщетение, производно от това на съответните работници, след като е изплатил дължимото възнаграждение на така карантинираните работници, не е от значение за този анализ.
19
Като евентуална обосновка за подобно неравно третиране тази юрисдикция счита, че основанието, изведено от общественото здраве, би могло да се вземе под внимание, доколкото спазването на решенията за карантина може да бъде контролирано от австрийските органи само на националната територия, където пандемичната обстановка може да се различава от преобладаващата в друга държава членка. Друга обосновка би могла да почива на факта, че австрийската държава е отговорна единствено за възпрепятстването на трудовата дейност на работника, спрямо когото австрийските органи са разпоредили мярка за карантиниране. Следователно пограничните работници, спрямо които се прилагат мерки за карантиниране, разпоредени от органите на държавата членка по пребиваването им, биха могли да бъдат пренасочени към тази държава, за да поискат да се ползват от евентуално съществуващите в нея схеми за обезщетяване. При всички положения запитващата юрисдикция има съмнения за пропорционалността на съответното неравно третиране.
20
При тези условия Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Представлява ли обезщетение за болест по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от [Регламент № 883/2004] сумата за обезщетение, дължима на работниците за материалните загуби, причинени от възпрепятстването на професионалната им дейност по време на тяхната карантина като болни лица или лица, за които се подозира, че са болни от или са заразени с COVID‑19, и която първоначално трябва да се изплати от работодателя на работниците, като правото на обезщетение по отношение на федералната държава преминава върху работодателя в момента на изплащането?
2)
Ако отговорът на първия въпрос е отрицателен, трябва ли член 45 ДФЕС и член 7 от [Регламент № 492/2011] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която предоставянето на обезщетение за загубата на доходи, претърпяна от работниците в резултат на карантина, разпоредена от здравен орган поради положителен резултат от тест за COVID‑19 (като обезщетението първоначално трябва да се изплати на работниците от работодателя и в тази връзка правото на обезщетение спрямо федералната държава се прехвърля върху работодателя) зависи от това дали карантината е разпоредена от национален орган въз основа на национални епидемиологични разпоредби, така че такова обезщетение да не се изплаща на работници, които в качеството си на погранични работници пребивават в друга държава членка и чиято карантина е разпоредена от здравния орган на държавата им на пребиваване?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
21
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че финансираното от държавата обезщетение, което се предоставя на заетите лица за имуществените вреди, причинени от възпрепятстването на професионалната им дейност по време на карантината им като болни лица или лица, за които се подозира, че са болни от или са заразени с COVID‑19, представлява „обезщетение за болест“ по смисъла на тази разпоредба и следователно попада в приложното поле на този регламент.
22
В тази връзка следва да се припомни, че разграничението между престациите, които попадат в приложното поле на Регламент № 883/2004, и престациите, изключени от него, се основава главно на елементите, характерни за всяка престация, а именно нейната крайна цел и условията за отпускането ѝ, а не на това дали една престация се квалифицира от дадено национално законодателство като социалноосигурително обезщетение (решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване), C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 28 и цитираната съдебна практика).
23
Така съгласно постоянната практика на Съда едно обезщетение може да се счита за социалноосигурително, доколкото, от една страна, то се отпуска на получателите без каквато и да е индивидуална и дискреционна преценка на нуждите на лицето въз основа на определеното от закона положение, и от друга страна, е свързано с един от рисковете, изрично изброени в член 3, параграф 1 от Регламент № 883/2004. Тези две условия са кумулативни (решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване), C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 29 и цитираната съдебна практика).
24
Относно първото условие, посочено в предходната точка, следва да се припомни, че то е изпълнено, когато обезщетението се предоставя с оглед на обективни критерии, които пораждат право да се получи съответното обезщетение, щом критериите са изпълнени, без компетентният орган да може да взема под внимание други лични обстоятелства (решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване), C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 30 и цитираната съдебна практика).
25
В случая следва да се констатира, че посоченото първо условие е изпълнено, доколкото разглежданото в главното производство обезщетение се отпуска въз основа на определени от закона обективни критерии, без компетентният орган да взема под внимание други лични обстоятелства на заетите лица, освен поставянето им под карантина и размера на редовното им възнаграждение.
26
Що се отнася до второто условие, изтъкнато в точка 23 от настоящото съдебно решение, следва да се припомни, че в член 3, параграф 1, буква а) от посочения регламент изрично се споменават „обезщетенията за болест“.
27
В това отношение Съдът е постановил, че „обезщетенията за болест“ по смисъла на посочената разпоредба са насочени основно към оздравяването на болния, осигурявайки обслужването, необходимо с оглед на състоянието му, и поради това покриват риска, свързан с определено болестно състояние (решение от 15 юли 2021 г., A (Обществено здравеопазване), C‑535/19, EU:C:2021:595, т. 32 и цитираната съдебна практика).
28
Случаят обаче не е такъв с обезщетение като предвиденото в член 32 от EpiG.
29
Всъщност, от една страна, за получаването на подобно обезщетение е без значение дали лицето, спрямо което се прилага мярка за карантиниране на основание на EpiG, действително е болно, или дали в случая рискът, свързан със заболяването COVID‑19, се проявява, тъй като, за да бъде поставено под карантина по този начин, за това лице е достатъчно да се подозира, че е болно от COVID‑19 или че е заразено с него. От друга страна, карантината, чието спазване това обезщетение цели да насърчи, не е наложена с цел излекуването на карантинираното лице, а за да се защити населението срещу заразяване от последното.
30
С оглед на гореизложеното на първия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1, буква а) от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че финансираното от държавата обезщетение, което се предоставя на заетите лица за имуществените вреди, причинени от възпрепятстването на професионалната им дейност по време на карантината им като болни лица или лица, за които се подозира, че са болни от или са заразени с COVID‑19, не представлява „обезщетение за болест“ по смисъла на тази разпоредба и следователно не попада в приложното поле на този регламент.
По втория въпрос
31
С оглед на отрицателния отговор, даден на първия въпрос, следва да се отговори на втория въпрос, с който запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 45 ДФЕС и член 7 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, съгласно която предоставянето на обезщетение за загубата на доходи, претърпяна от работниците в резултат на карантина, разпоредена поради положителен резултат от тест за COVID‑19, зависи от това дали налагането на мярката за карантиниране е разпоредено от орган на тази държава членка съгласно тази правна уредба.
32
В това отношение следва да се припомни, че член 45, параграф 2 ДФЕС предвижда, че свободното движение на работници налага премахването на всякаква дискриминация, основаваща се на гражданство, между работниците от държавите членки, що се отнася до заетостта, възнаграждението и другите условия на труд.
33
Принципът на равно третиране, установен в тази разпоредба, е конкретизиран и в член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, в който се уточнява, че работник, който е гражданин на държава членка, се ползва на територията на друга държава членка от същите социални и данъчни предимства както работниците — местни граждани (решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 29 и цитираната съдебна практика).
34
Освен това Съдът е постановил, че от член 7, параграф 2 от посочения регламент се ползват еднакво както работниците мигранти, пребиваващи в приемащата държава членка, така и пограничните работници, които упражняват дейността си като заети лица в тази държава членка, като същевременно пребивават в друга държава членка (решение от 2 април 2020 г., Caisse pour l’avenir des enfants (Дете на съпруг на пограничен работник), C‑802/18, EU:C:2020:269, т. 26 и цитираната съдебна практика).
35
Понятието „социално предимство“, чийто обхват е разширен с член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011 до работниците — граждани на други държави членки, обхваща всички предимства, които, независимо дали са свързани с трудов договор, обикновено се признават на работниците — местни граждани, главно поради обективното им качество на работници или само поради факта че тяхното местожителство се намира на националната територия, и чието разширяване, така че да бъдат включени работниците, граждани на други държави членки, при това положение, изглежда, може да улесни тяхната мобилност в рамките на Съюза, а оттам и тяхната интеграция в приемащата държава членка, като посочването на социалните предимства в тази разпоредба не може да се тълкува ограничително (решение от 16 юни 2022 г., Комисия/Австрия (Индексиране на семейните обезщетения), C‑328/20, EU:C:2022:468, т. 95 и цитираната съдебна практика).
36
Следва да се приеме, че обезщетение като посоченото в член 32 от EpiG представлява такова „социално предимство“. Всъщност съгласно самия текст на параграф 1 от този член се обезщетяват по-специално карантинираните съгласно този закон лица за имуществените вреди, причинени от възпрепятстването на професионалната им дейност.
37
Съгласно постоянната съдебна практика правилото за равно третиране, предвидено в член 45, параграф 2 ДФЕС и в член 7, параграф 2 от Регламент № 492/2011, забранява не само явните дискриминационни практики, основани на гражданството, но и всички прикрити форми на дискриминация, които чрез прилагане на други критерии за разграничаване фактически водят до същия резултат. В този смисъл, освен ако не е обективно оправдана и пропорционална на преследваната цел, разпоредба от националното право, дори да се прилага без оглед на гражданството, трябва да се счита за непряко дискриминационна, когато поради самото си естество може да засегне в по-голяма степен работниците, граждани на други държави членки, отколкото работниците местни граждани, и следователно може да постави по-специално първата категория в по-неблагоприятно положение (решение от 8 декември 2022 г., Caisse nationale d’assurance pension, C‑731/21, EU:C:2022:969, т. 31 и 32 и цитираната съдебна практика).
38
В главното производство е безспорно, че обезщетението по член 32 от EpiG се предоставя само на карантинираните лица на основание на този закон, по-специално на членове 7 и 17 от него. От акта за преюдициално запитване следва, че така карантинираните лица по правило пребивават на австрийска територия. Обратно, разглежданите в главното производство погранични работници, които пребивават в друга държава членка, са карантинирани не на основание на посочения закон, а съгласно здравната правна уредба на държавата им на пребиваване. Следователно причинените имуществени вреди от тяхната карантина не се обезщетяват на основание на посочения член 32.
39
От това следва, както подчертава запитващата юрисдикция, че правото да се получава това обезщетение е непряко свързано с условие за пребиваване на австрийска територия. Съгласно критериите, произтичащи от цитираната в точка 37 от настоящото решение съдебна практика, обаче при липсата на обосновка такова условие за пребиваване на националната територия представлява непряка дискриминация, тъй като поради самото си естество може да засегне в по-голяма степен работниците мигранти, отколкото работниците местни граждани, и следователно може да постави по-специално първата категория в по-неблагоприятно положение (вж. в този смисъл решение от 2 април 2020 г., PF и др., C‑830/18, EU:C:2020:275, т. 31 и цитираната съдебна практика).
40
За този извод е без значение обстоятелството, че по силата на член 32, параграф 3 от EpiG работодателите на засегнатите от мярка за карантиниране работници съгласно този закон трябва да им изплатят обезщетението и поради това имат право на вземане спрямо държавата, докато за пограничните работници, карантинирани съгласно здравната правна уредба на друга държава членка, тези работодатели нямат право да получат обезщетение от австрийската държава на основание на EpiG за възнаграждението, което продължават да изплащат на пограничните работници по време на карантината им.
41
Всъщност Съдът е постановил, че правилата в областта на свободното движение на работници биха могли лесно да бъдат лишени от практическо действие, ако за да избегнат установените в тях забрани, държавите членки можеха просто да задължават работодателите да въвеждат при наемането на работниците задължения или условия, които, ако бъдат наложени пряко от работодателя, биха представлявали ограничения за упражняването на правото на свободно движение, с което работниците разполагат по силата на член 45 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 4 септември 2014 г., Schiebel Aircraft, C‑474/12, EU:C:2014:2139, т. 26 и цитираната съдебна практика).
42
Що се отнася до наличието на обективна обосновка по смисъла на цитираната в точка 37 от настоящото решение съдебна практика, запитващата юрисдикция и австрийското правителство посочват целта, свързана с общественото здраве, доколкото обезщетението за загубата на доходи през периода на карантина цели да улесни нейното спазване като приета от здравните органи мярка за намаляване на процента заразявания. В този контекст обезщетяването единствено на разпоредените съгласно EpiG мерки за карантиниране се обосновавало от факта, че спазването на такива мерки можело да се контролира само на националната територия.
43
В това отношение несъмнено следва да се приеме, че е в интерес на общественото здраве, което позволява по-специално в съответствие с член 45, параграф 3 ДФЕС да се ограничава свободното движение на работници, да се налагат мерки за карантиниране като разглежданите в главното производство и да се предвиди изплащането на обезщетение, за да се насърчи спазването им.
44
Все пак обезщетяването само на лицата, карантинирани съгласно националната правна уредба, в случая EpiG, с изключение по-специално на работниците мигранти, карантинирани по силата на действащите в държавата членка по пребиваването им здравни мерки, не може да постигне тази цел. Всъщност обезщетяването на такива работници мигранти може по същия начин да ги насърчи да спазват в полза на общественото здраве наложената им карантина. Освен това, що се отнася до възможността да се контролира спазването на карантината, изглежда — освен ако запитващата юрисдикция не установи друго — че предвиденото в член 32 от EpiG обезщетяване се предоставя на отговарящите на условията лица поради налагането спрямо тях на мярка за карантиниране, а не поради спазването ѝ.
45
Запитващата юрисдикция и австрийското правителство също изтъкват като евентуална обосновка, че обезщетяването само на лицата, карантинирани съгласно EpiG, произтича от факта, че австрийската държава е отговорна за породеното от мярката за карантиниране възпрепятстване на професионалната дейност единствено с оглед на тези лица и че работниците мигранти, карантинирани съгласно здравното законодателство на държавата членка по тяхното пребиваване, биха могли да се обърнат към компетентните органи на тази държава, за да предявят евентуалното си право на обезщетение по силата на тази правна уредба.
46
Такива доводи обаче сами по себе си нямат отношение към конкретна цел, годна да обоснове пречка пред свободното движение на работници. Доколкото, както отбелязва по-специално чешкото правителство, тя се основавала на грижата да се ограничат финансовите разходи за посоченото в член 32 от EpiG обезщетение, следва да се припомни, че макар съображения от бюджетен характер да могат да бъдат в основата на социалната политика на дадена държава членка и да влияят върху естеството или обхвата на мерките за социална защита, която тази държава възнамерява да приеме, сами по себе си тези съображения не представляват преследвана от тази политика цел и следователно не могат да обосноват дискриминация във вреда на работниците мигранти (решение от 20 юни 2013 г., Giersch и др., C‑20/12, EU:C:2013:411, т. 51 и цитираната съдебна практика).
47
В този контекст, макар, както поддържа австрийското правителство, отказът за обезщетяване на загубата на доходи, причинена от мерките за карантиниране, които не са разпоредени на основание член 32 от EpiG, да има за цел да се избегне неоснователното обогатяване на работниците мигранти, които са обезщетени и от тяхната държава членка на пребиваване за наложената от компетентните органи на тази държава карантина, следва да се приеме, че подобен отказ надхвърля необходимото за избягване на подобно свръхкомпенсиране. Всъщност, както отбелязва Комисията, за да се изключи тази възможност, е достатъчно при предоставянето на обезщетението австрийските органи евентуално да намалят размера му, като вземат предвид вече изплатеното или дължимото съгласно правната уредба на друга държава членка обезщетение.
48
С оглед на гореизложеното на втория въпрос следва да се отговори, че член 45 ДФЕС и член 7 от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, съгласно която предоставянето на обезщетение за загубата на доходи, претърпяна от работниците в резултат на карантина, разпоредена поради положителен резултат от тест за COVID‑19, зависи от това дали налагането на мярката за карантиниране е разпоредено от орган на тази държава членка съгласно тази правна уредба.
По съдебните разноски
49
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
1)
Член 3, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност
трябва да се тълкува в смисъл, че
финансираното от държавата обезщетение, което се предоставя на заетите лица за имуществените вреди, причинени от възпрепятстването на професионалната им дейност по време на карантината им като болни лица или лица, за които се подозира, че са болни от или са заразени с COVID‑19, не представлява „обезщетение за болест“ по смисъла на тази разпоредба и следователно не попада в приложното поле на този регламент.
2)
Член 45 ДФЕС и член 7 от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат правна уредба на държава членка, съгласно която предоставянето на обезщетение за загубата на доходи, претърпяна от работниците в резултат на карантина, разпоредена поради положителен резултат от тест за COVID‑19, зависи от това дали налагането на мярката за карантиниране е разпоредено от орган на тази държава членка съгласно тази правна уредба.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.