62023CO0532
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
10 април 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 99 от Процедурния правилник на Съда — Отговор, който може да бъде изведен недвусмислено от съдебната практика — Данъчни въпроси — Данък върху добавената стойност (ДДС) — Директива 2006/112/ЕО — Член 183 — Право на приспадане на ДДС, платен за получена доставка — Условия за упражняване — Възстановяване след срока —Забава, предизвикана от прилагането на национална разпоредба —Действие на решение по преюдициално запитване, постановено от Съда след тези факти — Лихви за забава — Погасителна давност — Принципи на равностойност, на ефективност и на данъчна неутралност“
По дело C‑532/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща, Унгария) с акт от 10 юли 2023 г., постъпил в Съда на 18 август 2023 г., в рамките на производство по дело
Lear Corporation Hungary Autóipari Gyártó Kft.
срещу
Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága,
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, N. Wahl (докладчик) и J. Passer, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 99 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 183 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7), както и на принципите на равностойност, на ефективност и на данъчна неутралност.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Lear Corporation Hungary Autóipari Gyártó Kft. (наричано по-нататък „Lear Corporation“) и Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága (Дирекция „Жалби“ към Националната данъчна и митническа администрация, Унгария) (наричана по-нататък „Дирекция „Жалби“) по повод правото на Lear Corporation да получи лихви за забава във връзка с възстановяването след срока на надвзет данък върху добавената стойност (ДДС) в резултат от поставено от национална разпоредба условие, което впоследствие е обявено от Съда за несъвместимо с правото на Съюза.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 183 от Директива 2006/112 гласи:
„Когато за даден данъчен период сумата на приспаданията надвиши сумата на дължимия ДДС, държавите членки могат или да възстановят надвзетия данък или да прехвърлят разликата към следващия период в съответствие с условията, които те определят.
Въпреки това държавите членки могат да откажат възстановяване или прехвърляне, ако разликата е незначителна“.
Унгарското право
Закон за изменение на Закона за ДДС
4
Аz általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény jogharmonizációs célú módosításáról és az adó-visszaigénylés különös eljárási szabályairól szóló 2011. évi CXXIII. törvény (Закон № СХХIII от 2011 г. за изменение на Закон № СХХVII от 2007 г. за ДДС с оглед на хармонизацията и за уреждане на специалното производство за възстановяване на данъка) (Magyar Közlöny 2011/110, наричан по-нататък „Законът за изменение на Закона за ДДС“) отменя, считано от 27 септември 2011 г., член 186, параграфи 2—4 от Аz általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (Закон № СХХVII от 2007 г. за ДДС) (Magyar Közlöny 2007/155), за да позволи възстановяването на подлежащия на приспадане надвзет ДДС, без да е необходимо да се изчаква плащането на насрещната престация по сделката, от която произтича подлежащият на приспадане ДДС. Дотогава посоченият член 186, параграф 2 е предвиждал, че упражняването на правото на възстановяване на подлежащия на приспадане надвзет ДДС зависи от плащането на сумата, която се дължи по съответната сделка.
5
Съгласно член 1, параграф 1 от Закона за изменение на Закона за ДДС:
„Сумите, за които в последната ДДС декларация, която е трябвало да подаде преди влизане в сила на настоящия закон (наричана по-нататък „декларацията“), данъчнозадълженото лице не е могло да упражни правото си на възстановяване на основание член 186, параграфи 2—4, […], отменен с настоящия закон — само до размера, който е отразен като данък по неплатени престации — могат да бъдат предмет на искане за възстановяване, подадено от данъчнозадълженото лице до данъчната администрация преди 20 октомври 2011 г. чрез предвидения за тази цел формуляр; независимо от този срок, в декларацията, съответстваща на приложимия към него режим, данъчнозадълженото лице може да сметне посочените по-горе суми в намаление на размера на дължимия от него данък или да упражни в декларацията правото си на възстановяване. Това искане се счита за декларация за целите на прилагане на разпоредбите [на Данъчно-процесуалния кодекс]. Предвиденият срок за подаване на това искане е преклузивен и не може да бъде продължаван по искане на данъчнозадълженото лице“.
Данъчно-процесуален кодекс
6
Аz adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Закон № XCII от 2003 г. за приемане на Данъчно-процесуален кодекс) (Magyar Közlöny 2003/131, наричан по-нататък „Данъчно-процесуалният кодекс“) гласи в член 37, параграфи 4 и 6 следното:
„(4)   Падежът на дължимо на данъчнозадълженото лице плащане от бюджета се урежда от приложенията към настоящия закон или от специален закон. Плащането от бюджета или ДДС, чието възстановяване се иска, трябва да бъдат платени в рамките на 30 дни от получаване на искането (декларацията), но не и преди падежа, като този срок се удължава на 45 дни, когато размерът на подлежащия на възстановяване ДДС надвишава 500000 [унгарски] форинта [(HUF) (около 1300 евро)].
[…]
(6)   В случай на забавено плащане данъчната администрация дължи лихва в размер на законната лихва за забава за всеки ден от забавата. […]“.
7
Съгласно член 124/С от Данъчно-процесуалния кодекс:
„(1)   Когато Alkotmánybíróság [(Конституционен съд, Унгария)], Kúria [(Върховен съд, Унгария)] или [Съдът] установи с обратно действие, че правна норма, която предвижда данъчно задължение, противоречи на Основния закон или на задължителен акт на Съюза, или, в случая на общинска наредба, на всяка друга правна норма, и че това съдебно решение поражда право на възстановяване за данъчнозадълженото лице съгласно разпоредбите на настоящия член, първоинстанционният данъчен орган пристъпва към възстановяване по искане на данъчнозадълженото лице в съответствие с процедурите, посочени в съответното решение.
(2)   Данъчнозадълженото лице може да подаде писмена молба до данъчния орган в срок до 180 дни от публикуването или съобщаването на решението на Alkotmánybíróság [(Конституционен съд)], на Kúria [(Върховен съд)] или на [Съда]; при изтичането му срокът не може да бъде продължаван. Данъчният орган отхвърля искането, в случай че към датата на публикуването или съобщаването на решението правото да се иска възстановяване, е погасено.
[…]
(6)   Ако искането за възстановяване на данъка на данъчнозадълженото лице е основателно, данъчната администрация заплаща — в момента на възстановяването — лихви върху подлежащия на възстановяване данък в размер, равен на основния лихвен процент на централната банка и изчислен от датата на плащането на данъка до датата на влизането в сила на решението за възстановяване. Възстановяването се дължи на датата, на която решението за възстановяване е влязло в сила, и трябва да бъде изплатено в срок до 30 дни от датата, на която е станало изискуемо. Разпоредбите относно бюджетните плащания се прилагат mutatis mutandis за уреденото в настоящия параграф възстановяване, с изключение на член 37, параграф 6“.
8
Член 124/D, параграфи 1—3 от Данъчно-процесуалния кодекс има следното съдържание:
„(1)   Освен ако в настоящия член не е предвидено друго, разпоредбите на член 124/С се прилагат по отношение на искането за възстановяване въз основа на правото на приспадане на ДДС.
(2)   Данъчнозадълженото лице може да упражни посоченото в параграф 1 право посредством коригираща декларация, подадена в срок до 180 дни от публикуването или съобщаването на решението на Alkotmánybíróság [(Конституционен съд)], на Kúria [(Върховен съд)] или на [Съда] — за декларацията или декларациите, отнасящи се за данъчната година или данъчните години, в които е възникнало правото на приспадане. При изтичането на срока не се допуска неговото удължаване.
(3)   Ако поправените с коригиращата декларация отчети покажат, че данъчнозадълженото лице има право на възстановяване поради намаляване на размера на данъка, който трябва да плати, или поради увеличаване на размера на сумата, подлежаща на възстановяване […], данъчната администрация прилага към подлежащата на възстановяване сума лихвен процент, равен на основния лихвен процент на централната банка, изчислен за периода от датата, определена за плащане в декларацията или декларациите, за които се отнася коригиращата декларация, или от датата на падежа — или от датата на плащането на данъка, ако тя е по-късна — и датата на подаване на коригиращата декларация. Възстановяването, за което се прилагат разпоредбите относно бюджетните плащания, трябва да бъде направено в срок до 30 дни от датата на подаване на коригиращата декларация“.
9
Член 164, параграф 1 от посочения кодекс гласи:
„Правото на изчисляване на данъка се погасява 5 години след последния ден на календарната година, през която е трябвало да бъдат подадени декларацията или уведомлението за този данък, или — при липса на такава декларация или уведомление — през която данъкът е трябвало да бъде платен. Освен ако законът не предвижда друго, правото да се иска плащане от бюджета, както и правото на възстановяване на надплатени суми се погасяват 5 години след последния ден на календарната година, в която е възникнало правото на получаване на плащане или възстановяване“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
10
Lear Corporation произвежда автомобилно оборудване в няколко обекта в Унгария. За данъчните периоди за деклариране на ДДС декември 2005 г.—юли 2011 г. то не е могло да се ползва от правото си на възстановяване на ДДС поради наличието на действащото през този период условие, припомнено в точка 4 от настоящото определение, за „платените престации“, според което право на приспадане на ДДС по получените доставки възниква само когато получените доставки са платени изцяло.
11
В решение от 28 юли 2011 г., Комисия/Унгария (C‑274/10, EU:C:2011:530, т. 54), Съдът постановява, че член 183 от Директива 2006/112 не позволява на държавите членки да обвържат упражняването на правото на възстановяване на надвзетия, подлежащ на приспадане ДДС с условието за плащане на дължимата сума по съответната сделка.
12
Вследствие от това решение унгарският законодател приема Закона за изменение на Закона за ДДС. Този нов закон обаче не съдържа никаква норма, която да предвижда обезщетяване на данъчнозадължените лица за имуществените вреди, претърпени в резултат от прилагането на т.нар. условие за „платените престации“, което е прието за несъвместимо с правото на Съюза.
13
На 30 септември 2011 г. Lear Corporation подава искане за възстановяване на ДДС за периода, посочен в точка 10 от настоящото определение, на основание на Закона за изменение на Закона за ДДС. Унгарската данъчна администрация му възстановява поискания ДДС, без обаче да плати лихви за забава.
14
В определение от 17 юли 2014 г., Delphi Hungary Autóalkatrész Gyártó (C‑654/13, EU:C:2014:2127, т. 39), Съдът постановява, че правото на Съюза, и по-специално член 183 от Директива 2006/112, следва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба и практика на държава членка, която изключва плащането на лихви за забава върху сумата на ДДС, който не е подлежал на възстановяване в разумен срок поради национална разпоредба, за която е прието, че противоречи на правото на Съюза.
15
В него Съдът уточнява, че в отсъствието на законодателство на Съюза в тази област, тази държава членка следва да определи условията за плащане на такива лихви при спазване на принципите на равностойност и на ефективност, като тези условия не трябва да са по-неблагоприятни от условията, приложими към исканията, основани на нарушения на вътрешното право, чиито предмет и основание са сходни с тези по споровете, основани на нарушение на правото на Съюза (принцип на равностойност), нито да бъдат организирани по начин, който прави практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност).
16
На 23 декември 2014 г., като се позовава на определение от 17 юли 2014 г., Delphi Hungary Autóalkatrész Gyártó (C‑654/13, EU:C:2014:2127), Lear Corporation подава пред Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kiemelt Adózók Adóigazgatósága (Данъчна дирекция „Големи данъкоплатци“ към Националната данъчна и митническа администрация, Унгария) (наричана по-нататък „първоинстанционният данъчен орган“) искане за плащане на лихви за забава в размер на 457916030 HUF (около 1458656 евро към датата на искането) поради забавено възстановяване на ДДС (наричани по-нататък „лихвите за забава“). То иска и лихва за забавеното плащане на лихвите за забава (наричани по-нататък „сложната лихва“) за периода от 1 януари 2008 г. до 31 юли 2011 г.
17
Тъй като първоинстанционният данъчен орган отхвърля искането, Lear Corporation сезира Дирекция „Жалби“, която с решение от 12 октомври 2015 г. отменя приетото от този орган решение и му разпорежда да разгледа отново преписката.
18
С решение от 10 ноември 2015 г., издадено след проведеното производство за преразглеждане, първоинстанционният данъчен орган уважава частично искането на Lear Corporation. С допълнително искане от 2 ноември 2016 г. дружеството иска от този орган да допълни решението си и да му плати сумата 122108685 HUF (около 396380 евро към датата на това допълнително искане), представляваща сложна лихва, като изтъква, че посоченият орган е трябвало да му признае тази лихва служебно.
19
В решение от 24 ноември 2016 г. Kúria (Върховен съд) се произнася по практиката на унгарската данъчна администрация, за да приложи последиците от определение от 17 юли 2014 г., Delphi Hungary Autóalkatrész Gyártó (C‑654/13, EU:C:2014:2127). Въз основа на това определение Върховният съд приема принципно решение № 18/2017, в което уточнява начина на изчисляване на лихвите за забава върху сумите на ДДС, които не са били възстановени поради т.нар. условие за „платените престации“, отменено със Закона за изменение на Закона за ДДС.
20
Предвид това принципно решение, с решение от 7 март 2017 г. Дирекция „Жалби“ отменя решението от 10 ноември 2015 г. и разпорежда на първоинстанционния данъчен орган да разгледа отново искането за плащане на лихви за забава, подадено от Lear Corporation. С решение от 18 април 2017 г. този орган уважава частично това искане и му признава лихви за забава в размер на 225825000 HUF (около 720585 евро към 18 април 2017 г.), изчислени в зависимост от основния лихвен процент на унгарската централна банка за периода от 1 януари 2008 г. до 31 юли 2011 г.
21
Недоволно от това решение, Lear Corporation сезира Дирекция „Жалби“ с искане да му бъдат платени и лихви за забава за периода от месец декември 2005 г. до месец декември 2007 г., за да бъде взет предвид целият период, през който то не е можело да упражни правото си на възстановяване на ДДС, с оглед на принципно решение № 18/2017 на Kúria (Върховен съд).
22
След като отбелязва, че Lear Corporation е подало искането за плащане на лихви за забава на 23 декември 2014 г., тоест в преклузивния срок, и изрично е посочило в него, че искането се отнася до периода от 1 януари 2008 г. до 31 юли 2011 г., Дирекция „Жалби“ приема, че предвид диспозитивното начало, според което страните определят предмета на спора, първоинстанционният данъчен орган е бил длъжен да се произнесе само по посоченото искане. Дирекцията следователно приема, че искането за плащане на лихви за забава за периода от 1 декември 2005 г. до 31 декември 2007 г. трябва да се разгледа като ново искане. Ето защо тя връща преписката на този орган, за да се произнесе по плащането на лихвите за забава, посочени в това искане.
23
С решение от 1 септември 2017 г. първоинстанционният данъчен орган отхвърля посоченото искане с мотива, че е просрочено, тъй като по силата на принципно решение № 18/2017 плащането на лихви за забава се подчинява изрично на условието да има подадено искане от данъчнозадължено лице, а такова, предвид давността, е можело да бъде подадено само до 31 декември 2016 г. Това решение е потвърдено от Дирекция „Жалби“ на 1 декември 2017 г.
24
Lear Corporation подава жалба пред Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща, Унгария), като изтъква, че е имало право да получи и лихви за забава за периода от месец декември 2005 г. до месец декември 2007 г. включително, като се обосновава по-конкретно с това, че с подаването през 2011 г. на посоченото в точка 13 от настоящото определение искане то е предявило правото си на възстановяване на ДДС, каквото било условието за плащане на лихвите. То припомня, че е подало нарочно искане за плащане на лихви за забава на 23 декември 2014 г., тоест в преклузивния срок, и че по силата на принципно решение № 18/2017 първоинстанционният данъчен орган е трябвало да му плати такива лихви за целия разглеждан период, без да е обвързан в това отношение от неговото искане, тъй като принципът на ефективност има предимство пред диспозитивното начало.
25
При тези обстоятелства Fővárosi Törvényszék (Градски съд Будапеща) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 183 от Директива [2006/112], както и принципите на равностойност и на ефективност да се тълкуват в смисъл, че когато данъчнозадълженото лице поиска възстановяване на [ДДС], което по-рано е било недопустимо поради прилагането на нормативно условие, обявено с решение на Съда за противоречащо на правото на Съюза, следва да се счита, че в тази хипотеза молбата за възстановяване представлява едновременно и искане за лихви за забава, като се имат предвид акцесорният характер на лихвите и обстоятелството, че искането за лихви се урежда от същата национална разпоредба, която регламентира молбата за възстановяване на ДДС, чието ненавременно възстановяване е причина за изпадането в забава?
2)
Съвместима ли е с принципите на равностойност и ефективност и най-вече с принципа на данъчна неутралност практика на държава членка, съгласно която в рамките на административно данъчно производство последващото искане на данъчнозадълженото лице за лихви за забава се отхвърля въз основа на диспозитивното начало, понеже първото му искане за тези лихви, по което е образувано производството, не се е отнасяло до допълнителния период, посочен в последващото искане, поради което същото се третира като ново искане и се обявява за недопустимо поради изтекла давност, въпреки че самият данъчен орган изобщо не се е смятал за обвързан от първото искане на данъчнозадълженото лице по силата на диспозитивното начало, а се е позовал на това начало единствено по отношение на претендираните лихви за забава за период, който все още не е бил известен към момента на подаване на искането, по което е образувано производството, тъй като този период е определен в съдебната практика, докато въпросното производство е било висящо?
3)
Предвид принципите на равностойност, ефективност и данъчна неутралност трябва ли да се счита, че последващото искане, подадено в хода на административно данъчно производство въз основа на практиката на съдилищата, представлява допълнение на първото искане, по което е образувано това производство, или пък е изменение на това първо искане, при положение че единствената разлика между двете искания се отнася до периода, за който се дължат лихви?
4)
Съвместима ли е с принципите на равностойност, ефективност и данъчна неутралност практика на държава членка, съгласно която подаденото след изтичане на давностния срок искане се приема за недопустимо поради изтекла давност, без да се проверява имало ли е надлежни основания за спиране или прекъсване на давността, особено като се имат предвид първото искане, подадено от жалбоподателя през 2014 г., както и обстоятелството, че наистина по време на давностния срок действащото законодателство не е изменяно, но все пак, доколкото то е установявало единствено условията във връзка с молбата за възстановяване на ДДС, поради липсата на уредба в тази област условията във връзка с искането за лихви за забава са установени в практиката на Kúria (Върховен съд) и на Съда чрез разширително тълкуване на това законодателство, поради което по време на значителна част от петгодишния давностен срок правилата за искане на лихви за забава не само са били неизвестни и неясни за данъчнозадължените лица, но и не са съществували под формата на нормативна разпоредба?“.
По преюдициалните въпроси
26
Съгласно член 99 от Процедурния правилник на Съда, когато отговорът на преюдициалния въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика, Съдът може във всеки един момент да се произнесе с мотивирано определение по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат.
27
Необходимо е също така да се припомни, че съдебното сътрудничество, въведено с член 267 ДФЕС, е основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда. От една страна, Съдът е оправомощен не да прилага нормите на правото на Съюза към определен случай, а само да се произнася по тълкуването на Договорите и на актовете на институциите, органите, службите или агенциите на Съюза (вж. в този смисъл решение от 18 май 2021 г., AsociaţiaForumul Judecătorilor din România и др., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 и C‑397/19, EU:C:2021:393, т. 201 и цитираната съдебна практика). От друга страна, съгласно точка 11 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ С 380, 2019 г., стр. 1) сезиралата Съда национална юрисдикция е тази, която трябва да направи по висящото пред нея дело конкретните изводи от насоките за тълкуване, дадени от Съда (вж. в този смисъл решение от 25 октомври 2018 г., Roche Lietuva, C‑413/17, EU:C:2018:865, т. 43).
28
В настоящия случай Съдът счита, че тълкуването на правото на Съюза, поискано от запитващата юрисдикция, може недвусмислено да бъде изведено от решения от 12 февруари 2008 г., Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78), и от 23 април 2020 г., Sole-Mizo и Dalmandi Mezőgazdasági (C‑13/18 и C‑126/18, EU:C:2020:292), и от определение от 20 юни 2023 г., SOLE-MiZo (C‑426/22, EU:C:2023:517). Следователно по настоящото дело трябва да се приложи член 99 от Процедурния правилник.
29
Както следва от точка 27 от настоящото определение, запитващата юрисдикция е тази, която трябва да направи по главното производство конкретните изводи от насоките за тълкуване, произтичащи от тази практика на Съда.
По първия въпрос
30
С първия си въпрос запитващата юрисдикция пита по същество дали член 183 от Директива 2006/112 трябва да бъде тълкуван с оглед на принципите на равностойност и на ефективност в смисъл, че когато данъчнозадълженото лице иска възстановяване на ДДС, който дотогава не е подлежал на възстановяване поради прилагането на нормативно условие, за което Съдът е постановил, че противоречи на този член, той не допуска искането за възстановяване да се счита едновременно и за искане за плащане на лихви за забава, предвид акцесорния характер на тези лихви и обстоятелството, че плащането на лихвите се урежда от същите национални разпоредби, които се прилагат при възстановяването на ДДС, когато то е било забавено.
31
В това отношение, в определение от 20 юни 2023 г., SOLE-MiZo (C‑426/22, EU:C:2023:517), Съдът постановява по-конкретно:
„40
[К]огато държава членка събира данъци в нарушение на нормите на правото на Съюза, правните субекти имат право да им бъде върнат не само недължимо събраният данък, но и сумите, изплатени на тази държава или удържани от нея в пряка връзка с този данък. В това се включват и загубите, причинени от невъзможността да бъдат използвани парични суми поради преждевременната изискуемост на данъка. Така принципът, въз основа на който на държавите членки е наложено задължението да върнат с лихвите сумите, събрани като данъци в нарушение на правото на Съюза, произтича от това право […].
41
При липсата на правна уредба на Съюза условията, при които тези лихви трябва да бъдат изплатени, по-конкретно ставката и начинът на изчисляване на тези лихви (проста лихва или сложна лихва), следва да се предвидят във вътрешния правов ред на всяка държава членка. Тези условия трябва да зачитат принципите на равностойност и на ефективност, тоест да не бъдат по-неблагоприятни от условията във връзка с подобни претенции, основани на разпоредби на вътрешното право, нито организирани по начин, който прави практически невъзможно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза. Тези условия трябва освен това да спазват принципа на данъчна неутралност […]
42
Що се отнася до принципа на равностойност, според практиката на Съда неговото спазване предполага съответната национална норма да се прилага еднакво за исковете и жалбите, основани на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, и за исковете и жалбите със сходен предмет и сходно основание, с които правните субекти се бранят при нарушение на вътрешното право […]
43
Що се отнася до принципа на ефективност, […] той изисква националните норми относно изчисляването на евентуално дължимите лихви в случай на искане за възстановяване на подлежащия на приспадане надвзет ДДС, задържан в нарушение на правото на Съюза, да не водят до лишаване на данъчнозадълженото лице от подходящо обезщетение за загубата, причинена от невъзможността да разполага със съответните суми […]
44
Що се отнася до принципа на [данъчна неутралност], необходимо е да се припомни, че с оглед на целта на изплащането на лихви върху надвзетия ДДС, задържан от държава членка в нарушение на правните норми на Съюза, която е да се компенсират финансовите загуби, предизвикани във вреда на данъчнозадълженото лице от невъзможността да ползва съответните суми, този принцип изисква условията за плащане на лихви да бъдат определени по такъв начин, че да се неутрализира икономическата тежест от неоснователното задържане на данъка […]“.
32
При това положение на първия въпрос следва да се отговори, че член 183 от Директива 2006/112 трябва да се тълкува с оглед на принципите на равностойност, на ефективност и на данъчна неутралност в смисъл, че когато данъчнозадълженото лице претендира възстановяване на ДДС, който дотогава не е подлежал на приспадане поради прилагането на нормативно условие, обявено от Съда за противоречащо на този член, той допуска — при условията, предвидени в правото на съответната държава членка — да се счита, че това искане за възстановяване включва и искане за плащане на лихви за забава, като се има предвид целта на изплащането на лихви върху надвзетия ДДС, задържан от държава членка в нарушение на правните норми на Съюза, а именно да се компенсират финансовите загуби, предизвикани във вреда на данъчнозадълженото лице от невъзможността да ползва съответните суми.
По втория въпрос
33
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество пита дали принципите на равностойност, на ефективност и на данъчна неутралност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат практика на държава членка, която се изразява в това да се квалифицира като ново — и така да се приеме за недопустимо поради изтекла давност — искане за плащане на лихви за забава за период, който не е бил посочен в първото искане за плащане на такива лихви, и така по силата на диспозитивното начало да се изключи напълно отговорността на данъчната администрация на тази държава при разглеждане на първото искане да определи лихви, които не са посочени в това първо искане, когато данъчнозадълженото лице не е знаело към датата на посоченото първо искане, че може да разшири неговия времеви обхват.
34
Най-напред е важно да се отбележи, че този въпрос непременно предполага, че възможността, посочена в точка 32 от настоящото определение, не съществува. Всъщност посоченият въпрос предполага, че в структурата на правото на съответната държава членка липсва разпоредба, според която искане за възстановяване на неоснователно задържания от данъчната администрация на тази държава членка данък ipso jure означава, че това искане се отнася и до плащането на лихви за забава.
35
За да се даде отговор на същия въпрос, най-напред е уместно да се припомни, че в решение от 12 февруари 2008 г., Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78), Съдът постановява, че:
„35
[…] тълкуването, което Съдът дава на норма на [правото на Съюза] при упражняване на предоставените му с член [267 ДФЕС] правомощия, изяснява и уточнява, когато е необходимо, значението и приложното поле на тази норма, както тя трябва или е трябвало да се разбира и прилага от момента на влизането ѝ в сила […]. С други думи, постановеното в производство по преюдициално запитване решение има не конститутивно, а чисто декларативно действие, като последица от което то произвежда действие от датата на влизане в сила на тълкуваната норма […]
36
От това следва, че […] така разтълкуваната норма [от правото на Съюза] трябва да се прилага от административния орган в рамките на неговите правомощия дори към правоотношения, възникнали преди постановяването на решението на Съда в отговор на преюдициално запитване […]“.
36
По-нататък, в решение от 23 април 2020 г., Sole-Mizo и Dalmandi Mezőgazdasági (C‑13/18 и C‑126/18, EU:C:2020:292), Съдът по-специално постановява:
„49
Национална практика, при която в случай на възстановяване по искане на данъчнозадълженото лице на подлежащ на приспадане надвзет ДДС, задържан в нарушение на правото на Съюза, начислените върху тази сума лихви […] се начисляват от даден период на деклариране без начисляване на никаква лихва, която да компенсира на данъчнозадълженото лице обезценяването на парите, предизвикано от минаването на времето, от този период на деклариране до реалното плащане на тези лихви, може да лиши данъчнозадълженото лице от подходящо обезщетение за загубата, предизвикана от невъзможността за достъп до съответните суми, и поради това не зачита принципа на ефективност. Такава практика освен това не може да компенсира икономическата тежест на неоснователно задържаните суми на данъка, което противоречи на принципа на [данъчна неутралност].
[…]
64
[…] когато […] основанието на вземането е нарушение на правото на Съюза от държава членка, принципът на ефективност налага тя да заплати лихва за забава при забавеното плащане на това вземане от страна на администрацията, тъй като в противен случай държавите членки няма да са мотивирани да поправят възможно най-бързо понесените от данъчнозадълженото лице в резултат на това нарушение последици.
65
Що се отнася до условията, при които се изплащат такива лихви, […] при липсата на правна уредба на Съюза тези условия следва да се предвидят във вътрешния правов ред на всяка държава членка при спазване именно на принципите на равностойност и на ефективност.
[…]
67
С оглед на процесуалната автономия, с която разполагат държавите членки, за да предвидят в националното си право процесуалните условия за плащането на лихви върху данъка, удържан в нарушение на правото на Съюза, изискването за депозиране от данъчнозадълженото лице на молба за плащане на лихва за забава, дължима в случай на забавено плащане от страна на администрацията на задължение, произтичащо от нарушение от страна на държавата на правото на Съюза, не противоречи на принципа на ефективност“.
37
В случая от акта за преюдициално запитване се установява, от една страна, че Lear Corporation е подало искане за плащане на лихви за забава на 23 декември 2014 г., и от друга страна, че това искане се отнася до точно определен период, а именно от 1 януари 2008 г. до 31 юли 2011 г. Следователно, доколкото в случая не е налице хипотезата, предвидена в отговора на първия въпрос, а именно че по силата на националното право самото искане за възстановяване на главницата включва и искане за лихви за забава, данъчната администрация на съответната държава членка има основание, с оглед правото на Съюза, да се придържа към петитума на такова искане, тоест, в конкретния случай, към лихвите за очертания от самото данъчнозадължено лице период.
38
Както е уточнено в акта за преюдициално запитване обаче, едва след като се запознава с принципно решение № 18/2017 на Kúria (Върховен съд), Lear Corporation иска, в хода на спора си с унгарската данъчна администрация, това съдебно решение да бъде взето предвид за целия период, определен от тази юрисдикция в посоченото решение, по отношение на правото на плащане на лихви за забава.
39
В това отношение следва да се посочи, че практика като тази на данъчната администрация на съответната държава, съгласно която такова искане се счита за ново и това води до невъзстановяване на част от лихвите за забава поради изтичане на давностния срок за това искане, противоречи на принципите, ясно въведени както с решение от 12 февруари 2008 г., Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78), така и с решение от 23 април 2020 г., Sole-Mizo и Dalmandi Mezőgazdasági (C‑13/18 и C‑126/18, EU:C:2020:292).
40
Всъщност в настоящия случай, от една страна, Lear Corporation е подало в рамките на давностния срок първо искане за плащане на лихви за забава във връзка с ДДС, който не е подлежал на възстановяване поради т.нар. условие за „платените престации“, като се е позовало на определение от 17 юли 2014 г., Delphi Hungary Autóalkatrész Gyártó (C‑654/13, EU:C:2014:2127), като последващото искане на Lear Corporation трябва да се счита за неразделна част от последиците от това определение, което действа ex tunc за данъчнозадължените лица на национално равнище.
41
От друга страна, като прави на практика невъзможно възстановяването на лихви за забава за периода, посочен в това последващо искане, докато данъчнозадълженото лице е узнало правата си в тяхната цялост едва от решение на върховния съд на съответната държава членка, постановено след първоначалното искане за плащане на лихви за забава, данъчната администрация на съответната държава членка лишава „данъчнозадълженото лице от подходящо обезщетение за загубата, предизвикана от невъзможността за достъп до съответните суми, и поради това не зачита принципа на ефективност“ (решение от 23 април 2020 г., Sole-Mizo и Dalmandi Mezőgazdasági, C‑13/18 и C‑126/18, EU:C:2020:292, т. 49).
42
При това положение на втория въпрос следва да се отговори, че принципите на ефективност и на данъчна неутралност трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат практика на държава членка, която изключва напълно задължението на данъчната администрация на тази държава при разглеждане на подадено в рамките на давностния срок искане за плащане на лихви за забава върху ДДС, задържан от тази държава в нарушение на правото на Съюза, да плати непосочени в това искане лихви, но въпреки това не допускат тази администрация да квалифицира като ново и поради това погасено по давност второ искане за плащане на лихви за забава за непосочен в първото искане период, когато второто искане се отнася до лихви за забава върху ДДС, задържан вследствие на същото нарушение на правото на Съюза, на което се основава първото искане, и когато възможността за разширяване на времевия обхват на първото искане е стигнала до знанието на данъчнозадълженото лице едва след приемането на национално съдебно решение в изпълнение на решение на Съда, постановено при упражняване на неговото правомощие по член 267 ДФЕС.
По третия въпрос
43
С третия си въпрос запитващата юрисдикция пита по същество дали принципите на равностойност, на ефективност и на данъчна неутралност трябва да се тълкуват в смисъл, че позволяват второ искане за плащане на лихви за забава, подадено поради развитие на съдебната практика, да се счита за допълнение към първото искане за плащане на такива лихви, или като изменение на първото искане, предвид факта, че двете искания се различават единствено от гледна точка на периода, за който се претендират лихви.
44
Предвид отговора на втория въпрос в точка 42 от настоящото определение, според който тези принципи не допускат в подобен случай данъчната администрация на съответната държава членка да квалифицира второто искане за плащане на лихви за забава като ново искане, от това логично следва изводът, че посочените принципи предполагат обратното — това искане да бъде квалифицирано като допълнение към първото искане за плащане на такива лихви, според условията, които тази държава членка трябва да определи с оглед на националното си право.
45
При тези условия на третия въпрос трябва да се отговори, че принципите на ефективност и на данъчна неутралност трябва да се тълкуват в смисъл, че второ искане за плащане на лихви за забава, в което е включен период, който не е предмет на първото искане за плащане на такива лихви, трябва да се счита — при условията, които всяка държава членка трябва да определи с оглед на националното си право — за допълнение на първото искане, когато второто искане се отнася до лихви за забава върху ДДС, задържан поради същото нарушение на правото на Съюза, на което се основава първото искане, и когато възможността за разширяване на времевия обхват, за който то се отнася, е станала известна на данъчнозадълженото лице едва след приемането на национално съдебно решение в изпълнение на решение на Съда, постановено при упражняване на предоставените му от член 267 ДФЕС правомощия.
По четвъртия въпрос
46
Четвъртият поставен от запитващата юрисдикция въпрос се основава на предпоставката, че второто искане за плащане на лихви за забава може да бъде прието за недопустимо поради изтекла давност при обстоятелства като разглежданите в главното производство. От отговора на втория въпрос в точка 42 от настоящото определение обаче следва, че принципите на равностойност, на ефективност и на данъчна неутралност не допускат такова искане да бъде квалифицирано като ново искане и следователно да бъде прието за недопустимо поради изтекла давност. Обратно, от отговора на третия въпрос в точка 45 от настоящото определение следва, че посоченото искане трябва да се счита — при условията, които всяка държава членка следва да определи с оглед на националното си право — като допълнение към първото искане за плащане на лихви за забава.
47
Ето защо не е необходимо да се отговаря на четвъртия въпрос
По съдебните разноски
48
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (седми състав) определи:
1)
Член 183 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност
трябва да се тълкува с оглед на принципите на равностойност, на ефективност и на данъчна неутралност в смисъл, че
когато данъчнозадълженото лице претендира възстановяване на ДДС, който дотогава не е подлежал на приспадане поради прилагането на нормативно условие, обявено от Съда за противоречащо на този член, той допуска — при условията, предвидени в правото на съответната държава членка — да се счита, че това искане за възстановяване включва и искане за плащане на лихви за забава, като се има предвид целта на изплащането на лихви върху надвзетия ДДС, задържан от държава членка в нарушение на правните норми на Съюза, а именно да се компенсират финансовите загуби, предизвикани във вреда на данъчнозадълженото лице от невъзможността да ползва съответните суми.
2)
Принципите на ефективност и на данъчна неутралност
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат практика на държава членка, която изключва напълно задължението на данъчната администрация на тази държава при разглеждане на подадено в рамките на давностния срок искане за плащане на лихви за забава върху ДДС, задържан от тази държава в нарушение на правото на Съюза, да плати непосочени в това искане лихви, но въпреки това не допускат тази администрация да квалифицира като ново и поради това погасено по давност второто искане за плащане на лихви за забава за непосочен в първото искане период, когато второто искане се отнася до лихви за забава върху ДДС, задържан вследствие на същото нарушение на правото на Съюза, на което се основава първото искане, и когато възможността за разширяване на времевия обхват на първото искане е стигнала до знанието на данъчнозадълженото лице едва след приемането на национално съдебно решение в изпълнение на решение на Съда, постановено при упражняване на неговото правомощие по член 267 ДФЕС.
3)
Принципите на ефективност и на данъчна неутралност
трябва да се тълкуват в смисъл, че
второ искане за плащане на лихви за забава, в което е включен период, който не е предмет на първото искане за плащане на такива лихви, трябва да се счита — при условията, които всяка държава членка трябва да определи с оглед на националното си право — за допълнение на първото искане, когато второто искане се отнася до лихви за забава върху ДДС, задържан поради същото нарушение на правото на Съюза, на което се основава първото искане, и когато възможността за разширяване на времевия обхват, за който то се отнася, е станала известна на данъчнозадълженото лице едва след приемането на национално съдебно решение в изпълнение на решение на Съда, постановено при упражняване на предоставените му от член 267 ДФЕС правомощия.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.