62017CC0234
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
H. SAUGMANDSGAARD ØE
представено на 5 юни 2018 година (
1
)
Дело C‑234/17
XC
YB
ZA
при участието на
Generalprokuratur
(Преюдициално запитване, отправено от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия)
„Преюдициално запитване — Принципи на правото на Съюза — Процесуална автономия — Принципи на ефективност и на равностойност — Способ за защита, който позволява в случай на нарушение на ЕКПЧ да бъде възобновено наказателно производство, приключило с влязъл в законна сила съдебен акт — Задължение за разширяване на обхвата на този способ спрямо нарушенията на правото на Съюза — Липса — Член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген — Принцип ne bis in idem“
I. Въведение
1.
С определение от 23 януари 2017 г. Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) отправя до Съда преюдициално запитване относно тълкуването на правото на Съюза и по-специално на принципите на равностойност и на ефективност.
2.
XC, YB и ZA (наричани по-нататък „заинтересованите лица“) са заподозрени в данъчна измама и други престъпления на територията на Швейцария. На основание член 50, параграф 1 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г. (
2
) (наричана по-нататък „КПСШ“), прокуратурата на кантон Санкт Гален (Швейцария) отправя редица молби за правна взаимопомощ до прокуратурата на Фелдкирх (Австрия) с цел разпит на заинтересованите лица в качеството им на обвиняеми.
3.
След приключване на воденото в Австрия наказателно производство заинтересованите лица подават до запитващата юрисдикция искане за възобновяване на наказателно производство, завършило с влязъл в законна сила съдебен акт в случай на нарушение на Конвенцията за защита правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., или на някой от допълнителните протоколи към нея (наричани по-нататък заедно „ЕКПЧ“). Този способ за защита е въведен в австрийското право, за да позволи прилагането на решенията на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“), в които е установено нарушение на ЕКПЧ.
4.
В искането си заинтересованите лица се позовават по-конкретно на нарушение на принципа ne bis in idem, гарантиран от член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и от член 54 от КПСШ. С поставения от нея въпрос запитващата юрисдикция по същество пита дали правото на Съюза, и в частност принципите на равностойност и на ефективност, трябва да се тълкува в смисъл, че задължава националния съд да прецени в рамките на такова производство дали е налице нарушение на правото на Съюза — по-конкретно засягане на основното право, гарантирано от член 50 от Хартата и от член 54 от КПСШ — въпреки че националното право предвижда такъв контрол само за нарушенията на ЕКПЧ.
5.
Ще предложа на Съда да отговори на този въпрос отрицателно предвид наличието на развита от Съда „конституционна рамка“ (
3
), която гарантира ефективността на правото на Съюза дори
преди националните съдебни решения да придобият сила на пресъдено нещо, рамка, която няма еквивалент по отношение на ЕКПЧ.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
6.
КПСШ е сключена с цел да се гарантира прилагането на Споразумението между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписано в Шенген на 14 юни 1985 г. (
4
).
7.
Член 50, параграф 1 от КПСШ, който се намира в дял III, глава 2 от нея, озаглавена „Взаимопомощ по наказателноправни въпроси“, гласи:
„Договарящите страни са задължени да си предоставят съгласно конвенцията и Договора, които са посочени в член 48, взаимопомощ по нарушения на законовите и подзаконовите разпоредби в областта на акцизите, данък добавена стойност [ДДС] и митата. […]“.
8.
Член 54 от КПСШ, който се намира в дял III, глава 3 от нея, озаглавена „Прилагане на принципа ne bis in idem“, гласи:
„Лице, което е осъдено в една договаряща страна, не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че когато лицето е осъдено, санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена“.
Б.
Австрийското право
9.
На 1 март 1997 г. в Strafprozessordnung (австрийския наказателнопроцесуален кодекс, наричан по-нататък „наказателнопроцесуалният кодекс“), е добавен член 363а. Тази разпоредба гласи следното:
„(1)
Когато с решение на [ЕСПЧ] се констатира, че [ЕКПЧ е нарушена] със съдебен акт или разпореждане, постановени от наказателен съд, в съответствие с подадена съответна молба производството по делото може да бъде възобновено, когато не може да се изключи възможността нарушението да се отрази на решението на наказателния съд по същество по начин, който да е във вреда на засегнатото лице.
(2)
По всички молби за преразглеждане се произнася Oberster Gerichtshof [Върховен съд]. Молбата може да бъде подадена от лицето, засегнато от нарушение, или от главния прокурор (Generalprokurator) […]. Молбата се подава до Oberster Gerichtshof. На заинтересованото лице се дава възможност да вземе становище по искането на главния прокурор; главният прокурор има възможност да вземе становище по молбата на заинтересованото лице […]“.
III. Спорът в главното производство
10.
Прокуратурата на кантон Санкт Гален (Швейцария) е провела наказателно разследване срещу ХС, YВ и други лица, които са заподозрени в извършването на данъчна измама по смисъла на член 96, параграф 1, буква b) от швейцарския Закон за ДДС (Mehrwertsteuergesetz) и на други наказуеми деяния. Твърди се, че чрез деклариране на неверни данни пред швейцарската данъчна администрация тези лица са получили недължимо възстановен ДДС общо в размер на 835374,17 CHF (швейцарски франкове) (около 698327,41 EUR).
11.
В рамките на това разследване прокуратурата на кантон Санкт Гален е отправила молба за правна взаимопомощ до прокуратурата на Фелдкирх (Австрия).
12.
С определение от 15 март 2013 г., след обжалване по административен и съдебен ред, Oberlandesgericht Innsbruck (Висш областен съд Инсбрук), заседаващ като втора инстанция, във връзка с предоставяне на правна взаимопомощ на Kantonales Untersuchungsamt (Следствена служба на кантона, Швейцария) обсъжда допустимостта на провеждането на разпит на YB в качеството ѝ на обвиняема. Същевременно той отхвърля възраженията, които се основават на член 54 от Конвенцията за прилагане на КПСШ и на факта, че има производства, които са приключени през 2011 г. и 2012 г. от прокуратурата в Хайлброн (Германия) и Fürstliches Landgericht Liechtenstein (Областен съд на Княжеството, Лихтенщайн). В това отношение се подчертава по-специално обвинението, свързано с износ на стоки и възстановяване на ДДС в размер на 835374,17 CHF (около 698327,41 EUR).
13.
ХС и YB подават до запитващата юрисдикция молба за преразглеждане на това съдебно решение. С определение от 17 септември 2013 г. тази юрисдикция отменя определенията на Landesgericht Feldkirch (Областен съд Фелдкирх, Австрия) от 31 декември 2012 г. и на Oberlandesgericht Innsbruck (Висш областен съд Инсбрук) от 15 март 2013 г., в частта, която не се отнася до молбата за правна помощ във връзка с подозрение за извършване на престъпления в ущърб на швейцарската данъчна администрация. Предвид отмяната на тези определения е отхвърлена и съответната част от молбата за правна взаимопомощ. Що се отнася до частта от молбата за правна помощ, която не попада в обхвата на тези определения, посочената юрисдикция уточнява в мотивите си, че „неоспорената с искането за възобновяване на производството част от искането за разпит във връзка с подозрението за извършването на престъпления в ущърб на швейцарската данъчна администрация следва да бъде уважена от прокуратурата“.
14.
Прокуратурата във Фелдкирх продължава производството в частта, отнасяща се до подозрението за извършени престъпления в ущърб на швейцарската данъчна администрация. В рамките на това производство прокуратурата на кантон Санкт Гален е поискала да бъдат извършени допълнителни разпити, като последната молба за разпит се отнася до ZA в качеството му на обвиняем. Впоследствие ХС и YB повдигат възражения за незаконосъобразност, които са отхвърлени от Landesgericht Feldkirch (Областен съд Фелдкирх) с мотива, че въпросът е бил разрешен със силата на пресъдено нещо. Отхвърлени са и жалбите срещу други решения на съда.
15.
С определение от 9 октомври 2015 г. Oberlandesgericht Innsbruck (Висш областен съд Инсбрук) отхвърля жалбите на заинтересованите лица срещу определението на Landesgericht Feldkirch (Областен съд Фелдкирх) от 13 август 2015 г. В мотивите си тази юрисдикция посочва, че искането за правна взаимопомощ от 23 април 2015 г. също е било ограничено до подозренията в извършването на престъпления в ущърб на швейцарската данъчна администрация. Посочената юрисдикция не установява нищо, което да сочи, че с разпита на ZA може да се наруши член 54 от КПСШ.
16.
Съгласно наказателнопроцесуалния кодекс с постановеното на 9 октомври 2015 г. определение Oberlandesgericht Innsbruck (Висш областен съд Инсбрук) се произнася като втора и последна съдебна инстанция. Следователно този съдебен акт е влязъл в законна сила.
17.
Искането за възобновяване на производството, подадено от заинтересованите лица на 18 април 2016 г. до запитващата юрисдикция, е насочено срещу това определение. Заинтересованите лица твърдят, че с предоставянето на правна взаимопомощ на прокуратурата на кантон Санкт Гален се нарушава член 6 от ЕКПЧ, член 4 от Протокол № 7 към ЕКПЧ, член 50 от Хартата и член 54 от КПСШ. Правят главно искане запитващата юрисдикция да възобнови наказателното производство и да приеме, че молбата за правна взаимопомощ е недопустима.
IV. Преюдициалният въпрос
18.
Запитващата юрисдикция уточнява, че в Австрия ЕКПЧ е равносилна по ранг с конституцията. Тази юрисдикция припомня, че ЕСПЧ може да бъде сезиран с твърдение за нарушение на ЕКПЧ едва сред изчерпване на всички вътрешноправни средства за защита. Следователно, за да бъдат приложени решенията на ЕСПЧ, в които се установява, че влязъл в законна сила акт на наказателен съд нарушава ЕКПЧ, член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс позволява да се подаде искане за „възобновяване“ на наказателното производство.
19.
Освен това в принципно съдебно решение от 1 август 2007 г. запитващата юрисдикция приема, че възобновяването на наказателното производство на основание на тази разпоредба не винаги е обвързано с предварителното установяване от страна на ЕСПЧ на нарушение на ЕКПЧ. Така тази юрисдикция може да уважи искане за възобновяване, след като самата тя установи, че присъда или акт на по-нисшестоящ наказателен съд нарушава ЕКПЧ.
20.
Следователно въз основа на австрийските правни норми, които кодифицират основните права, в хода на наказателно производство е възможно да бъде направено позоваване на нарушение на ЕКПЧ директно пред запитващата юрисдикция посредством искане на основание член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс дори и когато няма решение на ЕСПЧ. След постановяването на горепосоченото решение този способ за защита се използва все по-често.
21.
В този контекст запитващата юрисдикция си задава въпроса относно евентуалното наличие на задължение, произтичащо от принципа на равностойност и на ефективност, така както е тълкуван от Съда, което да я задължава да включи в обхвата на производството за възобновяване на наказателно производство твърденията за нарушение на Хартата или на други разпоредби от правото на Съюза.
22.
При тези обстоятелства Oberster Gerichtshof (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли правото на Съюза, и по-специално член 4, параграф 3 ДЕС във връзка с изведените от тази разпоредба принципи на равностойност и на ефективност, да се тълкува в смисъл, че задължава [националния съд] по молба на лице с правен интерес да преразгледа влязло в законна сила постановено от наказателен съд съдебно решение с оглед на твърдения за нарушение на правото на Съюза (в конкретния случай на член 50 от [Хартата] и на член 54 от [КПСШ], при положение че националното право […] предвижда подобно преразглеждане единствено когато се твърди, че е нарушена [ЕКПЧ]?“.
V. Производството пред Съда
23.
Преюдициалното запитване е заведено в секретариата на Съда на 4 май 2017 г.
24.
Писмени становища представят австрийското и унгарското правителство, както и Европейската комисия.
25.
В съдебното заседание на 20 март 2018 г. се явяват и представят устни становища австрийското и унгарското правителство, както и Комисията.
VI. Анализ
26.
Запитващата юрисдикция поставя въпроса дали правото на Съюза, и в частност принципите на равностойност и на ефективност, трябва да бъде тълкувано в смисъл, че задължава националния съд да включи нарушенията на правото на Съюза, и по-конкретно нарушенията на основно право, гарантирано от член 50 от Хартата и от член 54 от КПСШ, в обхвата на вътрешноправен способ за защита, който позволява в случай на нарушение на ЕКПЧ да бъде възобновено наказателно производство, приключило с влязъл в законна сила национален съдебен акт.
27.
Най-напред ще припомня, че член 50 от Хартата и член 54 от КПСШ се отнасят до основното право на всеки да не бъде съден или наказван два пъти за едно и също престъпление, или принципа ne bis in idem.
28.
Всички страни, представили писмени становища пред Съда, считат, че на този въпрос следва да бъде даден отрицателен отговор. Такова е и моето виждане, по изложените по-долу причини.
29.
Според постоянната съдебна практика, при липсата на правна уредба на Съюза в тази област, процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които данъчнозадължените лица черпят от правото на Съюза, включително редът и условията за прилагане на принципа за силата на пресъдено нещо, са част от вътрешния правов ред на държавите членки по силата на принципа за процесуалната автономия на последните. Те обаче не трябва да са по-неблагоприятни от тези, които уреждат подобни вътрешни положения (принцип на равностойност), нито да са формулирани така, че да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правовия ред на Съюза (принцип на ефективност) (
5
).
30.
В случая няма спор, че липсва правна уредба на Съюза, която да регламентира способ за защита като този, във връзка с който е възникнал спорът в главното производство, а именно способ за защита, който позволява на заинтересованите лица да твърдят, че влязъл в законна сила съдебен акт на наказателен съд засяга основно право — в конкретния случай основно право, гарантирано от ЕКПЧ — и съответно да постигнат възобновяване на спорното наказателно производство.
31.
Поради това и въз основа на горепосочената съдебна практика е необходимо да се прецени дали обстоятелството, че за нарушенията на ЕКПЧ е предвиден такъв способ за защита, но в обхвата му не са включени нарушенията на правото на Съюза, противоречи на принципите на равностойност и на ефективност, така както се тълкуват от Съда. Ще разгледам тези два аспекта поотделно в раздели Б и В по-долу.
32.
Преди това ще изложа причините, поради които считам, че повдигнатото от австрийското правителство възражение за недопустимост следва да бъде отхвърлено (раздел А).
А.
Относно допустимостта на преюдициалното запитване
33.
Австрийското правителство повдига възражение за недопустимост на настоящото преюдициално запитване. Според това правителство не е сигурно, че правните положения, довели до спора в главното производство, попадат в приложното поле на правото на Съюза, като се има предвид, че член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс предвижда способ за защита в случай на нарушение на ЕКПЧ, а не на правото на Съюза.
34.
Съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, които той определя съгласно своите правомощия, и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (
6
).
35.
По отношение на първия довод, изложен от австрийското правителство, припомням, че КПСШ първоначално представлява междудържавен договор, сключен извън правната рамка на Европейския съюз. С Договора от Амстердам обаче достиженията на правото от Шенген са включени в тази рамка (
7
). Ето защо, както основателно отбелязва генералният адвокат Kokott по дело Е (
8
), КПСШ става неразделна част от правото на Европейския съюз, което държавите членки, участващи в Шенгенското пространство, са длъжни да прилагат.
36.
Следователно, когато органите на една държава членка уважават молба за съдебна взаимопомощ, основаваща се на КПСШ, както при обстоятелствата по спора в главното производство, следва да се счита, че те прилагат правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата. Това тълкуване е подкрепено от решение М, в което Съдът уточнява, че член 54 от КПСШ следва да се тълкува с оглед на член 50 от Хартата (
9
), и от решение Spasic, в което Съдът разглежда валидността на член 54 от КПСШ от гледна точка на член 50 от Хартата (
10
).
37.
От друга страна, австрийското правителство изтъква, че запитващата юрисдикция не е посочила точните причини, които са я накарали да си постави въпроси относно тълкуването на правото на Съюза и да счете за необходимо да постави преюдициален въпрос на Съда. Що се отнася до този втори довод, аз считам, че запитващата юрисдикция ясно е посочила съмненията си във връзка с наличието на евентуално задължение за разширяване на приложното поле на способа за защита, установен в член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс, по отношение на нарушенията на правото на Съюза, и по-специално по отношение на основните права, гарантирани от Хартата или от КПСШ.
38.
Добавям, че този въпрос може да има значение за разрешаване на спора в главното производство, доколкото по силата на член 53 от Хартата тя може да осигури по-широка закрила от предвидената в ЕКПЧ. Впрочем именно такъв е случаят, отнасящ се до принципа ne bis in idem, изтъкнат в спора в главното производство. Всъщност, както се установява от обясненията във връзка с Хартата (
11
), макар обхватът на принципа ne bis in idem, установен в член 4, параграф 1 от Протокол № 7 към ЕКПЧ, да е ограничен до територията на всяка държава, разгледана поотделно (
12
), член 50 от Хартата разширява приложното му поле до територията на Съюза, разглеждана като едно цяло (
13
). Също като член 50 от Хартата, териториалният обхват на член 54 от КПСШ включва територията на всички държави, част от Шенгенското пространство, разглеждана като едно цяло.
39.
Предвид гореизложеното ми се струва безспорно, че преюдициалното запитване е напълно допустимо.
Б.
Относно липсата на нарушение на принципа на ефективност на правото на Съюза
40.
За да се прецени наличието на нарушение на принципа на ефективност на правото на Съюза следва да се определи дали невъзможността за преразглеждане на влязъл в законна сила акт на наказателен съд, като се прави позоваване на нарушение на правото на Съюза, в частност нарушение на основното право, гарантирано от член 50 от Хартата и на член 54 от КПСШ, прави на практика невъзможно или прекомерно трудно упражняването на права, предоставени от правния ред на Съюза, по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 29 от настоящото заключение.
41.
Според мен от практиката на Съда се установява, че принципът на ефективност на правото на Съюза не изисква, освен по изключение, преразглеждането, по-конкретно чрез въвеждането на специфичен способ за защита, на силата на пресъдено нещо на националните съдебни актове, които противоречат на правото на Съюза. Тази съдебна практика се обяснява от наличието на развита от Съда конституционна рамка, която гарантира ефективността на правото на Съюза дори преди националните съдебни актове да придобият силата на пресъдено нещо (раздел 1).
42.
Впрочем Съдът смекчава принципа на зачитане на силата на пресъдено нещо на актовете на националните юрисдикции в хипотеза, при която страната в производството не е имала възможност да се позове на правата, които ѝ предоставя правото на Съюза. Това смекчаване обаче е неприложимо в обстоятелствата по спора в главното производство (раздел 2).
1. Принципът: зачитане на силата на пресъдено нещо на актовете на националните юрисдикции
43.
Във връзка с принципа на ефективност Съдът многократно припомня, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговото развитие и за неговите особености пред различните национални инстанции. От тази гледна точка следва да се вземат под внимание, ако е необходимо, принципите, които стоят в основата на националната съдебна система, като принципа за гарантиране на правото на защита, принципа на правната сигурност и ефективното развитие на производството (
14
).
44.
Съдът обаче подчертава многократно и значението на принципа за силата на пресъдено нещо, както в правовия ред на Съюза, така и в националните правни системи. Всъщност, за да се гарантира стабилността на правото и на правоотношенията, както и доброто правораздаване, е важно съдебните решения, които са станали окончателни след изчерпване на наличните способи за защита или след изтичане на предвидените за тази защита срокове, да не могат повече да бъдат оспорвани (
15
).
45.
Не може да се отрече, че между тези два принципа има известно напрежение. Всъщност невъзможността да бъде оспорван влязъл в законна сила национален съдебен акт, за който от друга страна е безспорно, че противоречи на правото на Съюза, винаги на практика води до намаляване на ефективността на правото на Съюза.
46.
Въпреки това сами по себе си тези последици не предполагат нарушение на принципа на ефективност на правото на Съюза, така както се тълкува от Съда. Всъщност според постоянната съдебна практика правото на Съюза не налага на националната юрисдикция да не прилага вътрешните процесуалноправни норми, които придават на дадено решение сила на пресъдено нещо, дори ако това позволява да се отстрани допуснато нарушение на правото на Съюза (
16
).
47.
Съдът по-специално изключва нарушение на принципа на ефективност на правото на Съюза в положения, при които принципът за силата на пресъдено нещо не позволява на националния съд да разгледа валидността на арбитражни решения от гледна точка на член 101 ДФЕС (
17
) или на норми на Съюза относно неравноправните клаузи в потребителските договори (
18
). По същия начин Съдът приема, че принципът за силата на пресъдено нещо не позволява на националния съд да разгледа валидността на съдебни решения от гледна точка на нормите на Съюза относно международната компетентност на националните юрисдикции (
19
), на нормите относно обществените поръчки за строителство (
20
), както и на член 110 ДФЕС (
21
).
48.
Така общото правило е, че принципът на ефективност на правото на Съюза не задължава държавите членки да допускат оспорване на силата на пресъдено нещо на националните съдебни актове, по-специално чрез въвеждането на специфичен способ за защита като предвидения в член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс за нарушения на ЕКПЧ.
49.
Според мен тази съдебна практика се обяснява с наличието на конституционна рамка, която придава на правото на Съюза съществената част от неговата специфика (
22
) и гарантира ефективността на правото на Съюза дори
преди националните съдебни решения да придобият силата на пресъдено нещо.
50.
Първо, разпоредбите от правото на Съюза, които имат задължителна правна сила, могат директно да породят права в правната сфера на частноправните субекти (
23
). Този принцип на директния ефект предполага, че правото на Съюза не се отнася единствено до отношенията между държави, а предоставя на частноправните субекти права, на които те могат да се позовават пред всеки държавен орган, и по-специално пред всяка национална юрисдикция.
51.
Що се отнася до основното право, разглеждано в главното производство, Съдът неотдавна подчерта в решение Garlsson Real Estate и др. (
24
), че принципът ne bis in idem, гарантиран в член 50 от Хартата, предоставя на частноправните субекти право, което е пряко приложимо.
52.
Второ, принципът на предимство на правото на Съюза задължава всяка национална юрисдикция да гарантира пълното действие на пряко приложимите разпоредби от това право, като при необходимост сама вземе решение да не приложи национална разпоредба, която им противоречи, дори тя да е приета впоследствие, без да е необходимо да изисква или да изчаква премахването на тази разпоредба по законодателен или друг конституционен ред (
25
).
53.
Поради кумулативното действие на директния ефект и на предимството на правото на Съюза всяка австрийска юрисдикция, сезирана със спора в главното производство, е била длъжна да отстрани всяко нарушение на принципа ne bis in idem, гарантиран от член 50 от Хартата и член 54 от КПСШ. В това отношение запитващата юрисдикция изрично констатира, че наказателнопроцесуалният кодекс предоставя на заинтересованите лица редица правни способи, за да се позоват в рамките на наказателно производство на правата, които правният ред на Съюза им предоставя, включително на правото, което произтича от член 50 от Хартата. От друга страна, от направеното от тази юрисдикция описание на фактите се установява, че заинтересованите лица са имали реалната възможност да подадат редица жалби в хода на наказателното производство срещу тях, позовавайки се именно на нарушенията на разпоредби от правото на Съюза, като член 54 от КПСШ (
26
).
54.
Трето, от член 267, втора алинея ДФЕС, така както е тълкуван от Съда, следва, че националните юрисдикции разполагат с възможно най-широко право да сезират Съда, ако счетат, че висящото пред тях дело повдига въпроси във връзка с тълкуването или преценката на валидността на разпоредбите на правото на Съюза, по които въпроси те трябва да вземат решение (
27
). Така, преди да постанови решение за разрешаване на висящия пред нея спор, всяка национална юрисдикция има възможност да се обърне към Съда, за да получи задължително тълкуване на правото на Съюза. По силата на член 267, трета алинея ДФЕС тази възможност дори се превръща в задължение — с изключение на хипотезата на „acte clair“ (
28
) — когато такъв въпрос се повдига по висящо дело пред национална юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване в съответствие с вътрешното право (
29
).
55.
Според мен тази конституционна рамка по принцип гарантира на всяко полагащо дължимата грижа за интересите си лице възможността да упражни предоставените му от правния ред на Съюза права дори
преди те да станат предмет на решение със сила на пресъдено нещо. Така тази рамка гарантира ефективността на правото на Съюза, без да е необходимо да се предвижда способ за защита, който да позволява оспорване на националните съдебни актове, които са влезли в законна сила.
56.
Добавям, че тази конституционна рамка се допълва от задължението на държавите членки да предвидят способ, който позволява да бъде ангажирана отговорността на държавата за нарушение на правото на Съюза вследствие национално съдебно решение със сила на пресъдено нещо (
30
). За разлика от трите конституционни принципа, описани по-горе, това задължение възниква, след като националното съдебно решение влезе в законна сила. В това отношение Съдът уточнява, че принципът на силата на пресъдено нещо не е пречка за признаването на принципа за отговорността на държавата за решение на национална юрисдикция, която се произнася като последна инстанция (
31
).
57.
От изложеното по-горе следва, че невъзможността при обстоятелствата по спора в главното производство влязъл в законна сила съдебен акт на наказателен съд да бъде оспорен чрез позоваване на нарушение на правото на Съюза, и по-специално на нарушение на основно право, гарантирано от член 50 от Хартата и от член 54 от КПСШ, не е нарушение на принципа на ефективност на правото на Съюза.
2. Изключението: оспорване на силата на пресъдено нещо на националните съдебни актове, когато страната не е имала възможност да се позове на правата, предоставени ѝ от правото на Съюза
58.
Трябва все пак да подчертая, че Съдът е въвел изключение от зачитането на силата на пресъдено нещо на националните съдебни актове в хипотеза, при която спазването на този принцип би довело до имунитет на национално производство, определени структурни характеристики на което правят невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза.
59.
В това отношение Съдът постановява по-конкретно, че не е съвместима с принципа на ефективност национална норма, според която по данъчни спорове, когато силата на пресъдено нещо по дадено дело, която се отнася до основен въпрос, общ и за други дела, има обвързващо действие по този въпрос. Всъщност такава норма би довела до налагане erga omnes на тълкуването, възприето в първото решение, по-специално във връзка с наличието на злоупотреба във връзка с ДДС, без възможност за коригиране в случай на неправилно тълкуване на правото на Съюза (
32
).
60.
По друго дело Съдът уточнява, че принципът на ефективност на правото на Съюза не допуска също така прилагане на национална разпоредба, която е пречка за националния съд да приложи всички правни последици от нарушение на забраната за привеждане в действие на държавни помощи, предвидена в член 108, параграф 3, трето изречение ДФЕС, поради наличието на ползващо се със сила на пресъдено нещо национално съдебно решение, в което е установено, че разглежданите в спора в главното производство договори запазват действието си, без обаче да е разгледан въпросът дали те представляват държавна помощ. В конкретния случай тази разпоредба би била пречка за всякакъв контрол за спазване на посочената по-горе забрана (
33
).
61.
Уточнявам обаче, че липсата на дължима грижа при упражняване на правата, предоставени от правото на Съюза, сама по себе си не е достатъчна, за да бъде оспорена силата на пресъдено нещо на националните решения (
34
). С други думи, оспорването на този принцип с цел запазване на ефективността на правото на Съюза се отнася само до процедурите, определени структурни характеристики на които правят невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза.
62.
В конкретния случай нито един елемент от представената на Съда преписка не позволява да се предположи, че случаят в главното производство е такъв (
35
).
63.
Предвид изложеното по-горе считам, че принципът на ефективност на правото на Съюза следва да се тълкува в смисъл, че не задължава националния съд да разшири обхвата на вътрешноправен способ за защита, който позволява да бъде възобновено наказателно производство, приключило със съдебен акт със сила на пресъдено нещо, в случай на нарушение на ЕКПЧ, за да включи в него нарушенията на правото на Съюза, по-конкретно нарушенията на основното право, гарантирано от член 50 от Хартата и от член 54 от КПСШ, ако в хода на това производство страната е имала възможност да се позове на предоставените ѝ от правото на Съюза права.
В.
Относно липсата на нарушение на принципа на равностойност
64.
За да се даде отговор на поставения от запитващата юрисдикция въпрос, следва също така да се определи дали нарушава принципа на равностойност въвеждането на способ за защита, който позволява да бъде възобновено приключило с акт със сила на пресъдено нещо наказателно производство в случай на нарушения на ЕКПЧ, без този способ да обхваща и нарушенията на правото на Съюза, и по-конкретно нарушенията на основното право, гарантирано от член 50 от Хартата и от член 54 от КПСШ.
65.
В съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 29 от настоящото заключение, принципът на равностойност изисква процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, да не бъдат по-неблагоприятни от тези, които уреждат сходни вътрешноправни съдебни производства.
66.
Считам, че принципът на равностойност не задължава държавите членки да разширят обхвата на способ за защита като този, който е предмет на спора в главното производство, за да включат в него и правото на Съюза, по изложените по-долу съображения.
67.
Първо, способ за защита, основаващ се на ЕКПЧ, не представлява „сходно съдебно производство от вътрешното право“ по смисъла на цитираната по-горе съдебна практика, поради това че той не се отнася до нарушенията на разпоредби от вътрешното право. Независимо от статута, който ЕКПЧ има в йерархията на нормите в националния правен ред (
36
), според мен пояснението „от вътрешното право“ се отнася само до разпоредбите, които могат да бъдат изменени или отменени от институциите на съответната държава членка. С други думи, изразът „от вътрешното право“ се отнася само до разпоредбите, източникът на които е от вътрешния правен ред на съответната държава членка. Като всеки международноправен акт ЕКПЧ очевидно не съдържа такива разпоредби.
68.
Това тълкуване съответства на преследваната от принципа на равностойност цел да бъдат предотвратени практиките на процесуален протекционизъм от страна на държава членка, които биха се изразявали в предоставянето на привилегирован статут на националните разпоредби спрямо правото на Съюза. В решение Târşia Съдът уточнява в това отношение, че принципът на равностойност изисква равно третиране на исканията, които могат да бъдат направени в случай на нарушение на националното право, и на сходните искания, които могат да бъдат направени в случай на нарушение на правото на Съюза (
37
).
69.
Осигуряването на привилегирован статут на ЕКПЧ, тоест на съвкупност от международноправни норми, не би могло да представлява дискриминационно третиране по смисъла на тази съдебна практика. С други думи, предоставеният на ЕКПЧ статут не е база за сравнение, относима за целите на прилагане на принципа на равностойност. Вземането предвид на този статут би довело до превръщане на принципа на равностойност в клауза за „най-облагодетелствана разпоредба“, по силата на която най-благоприятното процесуално третиране, което държава членка е предвидила, било в полза на вътрешноправни норми или в полза на международноправни разпоредби, би трябвало автоматично да се разпростре спрямо правото на Съюза.
70.
Второ, дори да се предположи, че искане, основаващо се на ЕКПЧ, трябва да бъде приравнено на искане съобразно вътрешното право, би трябвало да се приеме също така, че принципът на равностойност не е нарушен при обстоятелствата по спора в главното производство, доколкото искане, основаващо се на ЕКПЧ, не е „сходно“ с искането, основаващо се на правото на Съюза.
71.
Всъщност според постоянната съдебна практика принципът на равностойност създава задължение за еднакво третиране на исканията, основаващи се на нарушение на правото на Съюза и „аналогичните“ искания по вътрешното право (
38
). Следователно този принцип не може да се тълкува в смисъл, че задължава държава членка да разшири прилагането на най-благоприятния си вътрешноправен режим по отношение на всички предявени в дадена област на правото искове (
39
) или по отношение на всички искове, основаващи се на нарушение на правото на Съюза (
40
).
72.
Според тази съдебна практика следва да се провери дали съответните искове са сходни от гледна точка на предмета, основанието и основните си характеристики, като се вземе предвид, ако са налице условията за това, сходството на разглежданите правила от гледна точка на мястото им в производството като цяло, на развитието на посоченото производство и на особеностите на правилата (
41
).
73.
Исканията, които се основават съответно на ЕКПЧ и на правото на Съюза, не могат да се считат за сходни, в частност от гледна точка на мястото, което тези норми имат в националното производство по смисъла на посочената по-горе постоянна съдебна практика.
74.
Както подчертах по-горе, правото на Съюза се характеризира с наличието на конституционна рамка, която задължава държавите членки да гарантират ефективността на правото на Съюза дори
преди националните съдебни актове да придобият силата на пресъдено нещо (
42
).
75.
Обратно, в съответствие с член 35, параграф 1 от ЕКПЧ допустимостта на жалба до ЕСПЧ се подчинява на изискването да бъдат изчерпани вътрешноправните средства за защита. Това изискване по необходимост предполага, че решение на ЕСПЧ, в което се установява нарушение на ЕКПЧ, може да бъде постановено едва след съдебен акт на националната юрисдикция, която се произнася като последна инстанция, който по подразбиране има сила на пресъдено нещо. Както подчертава запитващата юрисдикция, способът за защита, предвиден в член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс, е въведен именно за да позволи неговото прилагане.
76.
Според мен тази обективна разлика между правото на Съюза и ЕКПЧ предполага, че вътрешноправните способи за защита, които се основават съответно на тези две съвкупности от норми и се отнасят до валидността на националните съдебни актове със сила на пресъдено нещо, не могат да се считат за сходни.
77.
Всъщност ефективността на решенията на ЕСПЧ, в които се установява нарушение на ЕКПЧ, по подразбиране зависи от действие на съответната държава членка, извършено след изчерпване на вътрешноправните средства за защита именно чрез въвеждането на способ за преразглеждане на влезли в законна сила съдебни актове като предвидения в член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс.
78.
Обратно, ефективността на правото на Съюза, и по-конкретно на решенията на Съда, не изисква въвеждането на такъв способ, доколкото конституционната рамка, съставена от институтите на директния ефект, предимството и преюдициалното запитване, гарантира своята ефективност дори преди националните съдебни актове да придобият силата на пресъдено нещо.
79.
Във връзка с това, както Съдът подчертава в становище 2/13, ключов елемент в правораздавателната система на Съюза е производството за преюдициално запитване, което с установяването именно между Съда и юрисдикциите на държавите членки на диалог между съдии има за цел да осигури еднообразното тълкуване на правото на Съюза, което дава възможност да се осигури неговата последователност, пълното му действие и автономията му, както и, в последна сметка, присъщия на това право характер, установен по силата на Договорите (
43
).
80.
Подчертавам, че влизането в сила на Протокол № 16 към ЕКПЧ (наричан по-нататък „Протокол № 16“) на 1 август 2018 г. след ратифицирането му от Френската република на 12 април т.г. (
44
) не може да разколебае този извод за липса на сходство. Всъщност, от една страна, Република Австрия не е сред държавите, подписали този протокол (
45
).
81.
От друга страна, аз считам, че при всяко едно положение дори по отношение на подписалите го държави Протокол № 16 не може да повиши ефективността на ЕКПЧ, преди националните съдебни актове да придобият силата на пресъдено нещо до равнище, което е сравнимо с това на правото на Съюза.
82.
Наистина Протокол № 16 предвижда възможност за отправяне до ЕСПЧ на искания за консултативни становища по принципни въпроси, свързани с тълкуването или прилагането на правата и свободите, определени в ЕКПЧ или в протоколите към нея. Въпреки това има три съществени разлики между този механизъм и механизма, установен в член 267 ДФЕС. Първо, по силата на член 1 от този протокол посочената възможност е предвидена само за „най-висшите юрисдикции“ на високодоговарящите се страни. Второ, на основание член 2 от този протокол ЕСПЧ ще извършва подбор на исканията. Трето, в член 5 от Протокол № 16 се уточнява, че консултативните становища, дадени в този контекст, не са задължителни.
83.
С оглед на гореизложеното считам, че вътрешноправните способи за защита, които се основават съответно на правото на Съюза и на ЕКПЧ и се отнасят до валидността на влезли в сила национални съдебни актове, не могат да се считат за сходни. Следователно принципът на равностойност не може да обоснове задължение правото на Съюза да бъде включено в приложното поле на способ за защита, който предвижда контрол над влезлите в законна сила актове от гледна точка на ЕКПЧ като въведения с член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс.
84.
Тази липса на сходство не се поставя под съмнение от обстоятелството, че самата запитваща юрисдикция може да установи нарушение на ЕКПЧ в рамките на производство на основание член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс, без да чака решение на ЕСПЧ (
46
). Наистина тази възможност увеличава равнището на ефективност на ЕКПЧ, като позволява на страната в процеса да постигне възобновяване на наказателното производство, приключило с влязъл в законна сила акт, без да се налага да сезира ЕСПЧ. От това обаче не следва, че ефективността на ЕКПЧ и на решенията на ЕСПЧ е гарантирана, преди националните съдебни актове да придобият сила на пресъдено нещо, за разлика от ефективността на правото на Съюза и по-специално на решенията на Съда.
85.
След това уточнение, липсата на задължение да бъде разширен обхватът на такъв способ за защита спрямо нарушенията на правото на Съюза, според мен не означава забрана за такова разширяване. Всъщност при упражняване на своята процесуална автономия (
47
) всяка държава членка може да предвиди способ за защита, който позволява да бъдат преразгледани влезли в законна сила национални съдебни актове поради нарушение на правото на Съюза.
86.
При обстоятелствата по спора в главното производство запитващата юрисдикция също има възможност да приложи правото на Съюза в рамките на способа за защита, предвиден в член 363а от наказателнопроцесуалния кодекс. В това отношение от писмените и устните становища на австрийското правителство се установява, че запитващата юрисдикция е констатирала нарушение на член 54 от КПСШ в едно решение, постановено в рамките на това производство.
87.
Уточнявам все пак, че упражняването на тази възможност не води до възникване на задължение за последващо прилагане на правото на Съюза в рамките на този способ за защита, най-малкото от гледна точка на правото на Съюза и в частност на принципа на равностойност. Всъщност това обстоятелство не може да промени изложените по-горе съображения, според които исканията, основаващи се съответно на правото на Съюза и на ЕКПЧ, не могат да се считат за сходни.
88.
Предвид изложеното по-горе считам, че принципът на равностойност следва да се тълкува в смисъл, че не задължава националния съд да включи нарушенията на правото на Съюза, и по-конкретно нарушенията на основното право, гарантирано от член 50 от Хартата и от член 54 от КПСШ, в приложното поле на вътрешноправен способ за защита, който позволява в случай на нарушение на ЕКПЧ да бъде възобновено наказателно производство, приключило с влязло в законна сила национално решение.
VII. Заключение
89.
Предвид изложеното по-горе предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос на Oberster Gerichtsof (Върховен съд, Австрия), както следва:
„Правото на Съюза, и в частност принципите на равностойност и на ефективност, следва да се тълкува в смисъл, че не задължава националния съд да включи нарушенията на правото на Съюза, по-конкретно нарушенията на основното право, гарантирано от член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз и от член 54 от Конвенцията за прилагане на Споразумението от Шенген от 14 юни 1985 г. между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген (Люксембург) на 19 юни 1990 г. и влязла в сила на 26 март 1995 г., в приложното поле на вътрешноправен способ за защита, който допуска в случай на нарушение на Конвенцията за защита правата на човека и основните свободи или на някой от допълнителните протоколи към нея възобновяване на наказателно производство, приключило с влязъл в законна сила национален съдебен акт, ако страната в процеса е имала възможност в хода на това производство да се позове на правата, които ѝ предоставя правото на Съюза“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 239, 2000 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183.
(
3
)	Този израз е използван от Съда в становище 2/13 (Присъединяване на Съюза към ЕКПЧ) от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 158 и 177).
(
4
)	ОВ L 239, 2000 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 177.
(
5
)	Вж. по-специално решения от 16 март 2006 г., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, т. 21 и 22), от 26 октомври 2006 г., Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, т. 24), от 3 септември 2009 г., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, т. 24), от 6 октомври 2015 г., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 27) и от 18 февруари 2016 г., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, т. 40).
(
6
)	Вж. по-специално решения от 7 декември 2017 г., López Pastuzano (C‑636/16, EU:C:2017:949, т. 19) и от 23 януари 2018 г., F. Hoffmann-La Roche и др. (C‑179/16, EU:C:2018:25, т. 45).
(
7
)	Вж. Протокол № 19 относно достиженията на правото от Шенген, включени в рамките на Европейския съюз, приложен към Договора за ЕС и към Договора за функционирането на ЕС.
(
8
)	Заключение на генералния адвокат Kokott по дело Е (C‑240/17, EU:C:2017:963, т. 82).
(
9
)	Решение от 5 юни 2014 г. (C‑398/12, EU:C:2014:1057, т. 35). Вж. още решение от 29 юни 2016 г., Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483, т. 31).
(
10
)	Решение от 27 май 2014 г. (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, т. 51—74).
(
11
)	ОВ С 303, 2007 г., стр. 17.
(
12
)	„Никой не може да бъде съден или наказан от съда на една и съща държава за престъпление, за което вече е бил оправдан или окончателно осъден съгласно закона и наказателното производство на тази държава“. Вж., последно, ЕСПЧ, 20 февруари 2018 г., Krombach c/у Франция, (ECLI:CE:ECHR:2018:0220DEC006752114, § 34—41).
(
13
)	„Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.
(
14
)	Вж. по-специално решения от 3 септември 2009 г., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, т. 27), от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 39), от 14 юни 2012 г., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, т. 49), от 6 октомври 2015 г., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 36), от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 41) и от 18 февруари 2016 г., Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, т. 43).
(
15
)	Вж. по-специално решения от 30 септември 2003 г., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, т. 38), от 16 март 2006 г., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, т. 20), от 3 септември 2009 г., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, т. 22), от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 35 и 36), от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, т. 58), от 6 октомври 2015 г., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 28) и от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 38).
(
16
)	Вж. по-специално решения от 1 юни 1999 г., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, т. 47), от 16 март 2006 г., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, т. 21), от 3 септември 2009 г., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, т. 23), от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 37), от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, т. 59), от 6 октомври 2015 г., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 29) и от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 39).
(
17
)	Решение от 1 юни 1999 г., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, т. 43—48).
(
18
)	Решение от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 39—48).
(
19
)	Решение от 16 март 2006 г., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, т. 19—24).
(
20
)	Решение от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, т. 58—61).
(
21
)	Решение от 6 октомври 2015 г., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 36—41).
(
22
)	Вж. по-специално становище 2/13 (Присъединяване на Съюза към ЕКПЧ) от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 166): „[…] както Съдът многократно е отбелязвал, правото на Съюза се характеризира с това, че произтича от автономен източник, представляван от Договорите, с предимството по отношение на правните системи на държавите членки […], както и с директния ефект на цяла поредица разпоредби, приложими по отношение на техните граждани и самите тях […]“. Вж. също решение от 6 март 2018 г., Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, т. 33).
(
23
)	Регламентът, поради самото си естество и функцията си в системата на източниците на правото на Съюза, е годен да предостави на частноправните субекти права, които националните юрисдикции са длъжни да защитават (вж. по-специално решения от 14 декември 1971 г., Politi_43/71, EU:C:1971:122, т. 9, и от 17 септември 2002 г., Muñoz и Superior Fruiticola, C‑253/00, EU:C:2002:497, т. 27). Прилагането на разпоредбите от първичното право, с които се налагат ясни и безусловни задължения, не изисква никаква последваща намеса от органите на Съюза или от националните органи, тъй като те пораждат права директно в правната сфера на частноправните субекти (вж. по-специално решения от 5 февруари 1963 г., van Gend & Loos, 26/62, EU:C:1963:1, стр. 24 и 25, и от 20 март 2018 г., Garlsson Real Estate и др., C‑537/16, EU:C:2018:193, т. 65). Във всички случаи, когато разпоредбите на дадена директива са безусловни и достатъчно точни по своето съдържание, частноправните субекти имат основание да се позоват на тях пред националните юрисдикции срещу държавата, когато тя не е транспонирала в срок директивата в националния правен ред или когато я е транспонирала неправилно (вж. по-специално решения от 4 декември 1974 г., van Duyn, (_41/74, EU:C:1974:133, т. 11—15), и от 15 януари 2014 г., Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, т. 31).
(
24
)	Решение от 20 март 2018 г. (C‑537/16, EU:C:2018:193, т. 64—68).
(
25
)	Вж. по-специално решения от 15 юли 1964 г., Costa (6/64, EU:C:1964:66, стр. 1158—1160), от 9 март 1978 г., Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, т. 21 и 24), от 22 октомври 1998 г., IN. CO. GE.’90 и др. (C‑10/97—C‑22/97, EU:C:1998:498, т. 20 и 21), от 11 септември 2014 г., А (C‑112/13, EU:C:2014:2195, т. 36 и 37) и от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157, т. 46).
(
26
)	Вж. точки 12—16 от настоящото заключение. В това отношение подчертавам, че в преписката няма никакви данни, които да будят съмнение за наличие на нарушение на основното право на ефективна съдебна защита, гарантирано от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и от член 47 от Хартата (вж. решение от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 34—36). Впрочем запитващата юрисдикция не поставя на Съда въпрос във връзка с това. За изчерпателност подчертавам, че Съдът, по-специално в множеството решения, цитирани в настоящия раздел, никога не е тълкувал обхвата на това основно право в смисъл, че предполага възможност за оспорване на силата на пресъдено нещо на национален съдебен акт поради нарушение на правото на Съюза.
(
27
)	Вж. по-специално решения от 11 септември 2014 г., А (C‑112/13, EU:C:2014:2195, т. 35) и от 5 април 2016 г., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, т. 31—36).
(
28
)	Вж. по-специално решения от 6 октомври 1982 г., Cilfit и др. (283/81, EU:C:1982:335, т. 16—21) и от 28 юли 2016 г., Association France Nature Environnement (C‑379/15, EU:C:2016:603, т. 47—53).
(
29
)	Неспазването на това задължение може в определени случаи да бъде предмет на иск за неизпълнение на задължение: вж. в това отношение искът, предявен от Комисията по дело Комисия/Франция (С‑416/17).
(
30
)	Вж. по-специално решения от 30 септември 2003 г., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, т. 34—36) и от 6 октомври 2015 г., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 40).
(
31
)	Решение от 30 септември 2003 г., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, т. 40).
(
32
)	Решение от 3 септември 2009 г., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, т. 26—32).
(
33
)	Решение от 11 ноември 2015 г., Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, т. 42—46).
(
34
)	В решение от 6 октомври 2009 г., Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, т. 47 и 48), което се отнася до молба за принудително изпълнение на арбитражно решение, влязло в законна сила, Съдът приема, че принципът на ефективност не изисква от сезирания съд служебно да повдигне въпроса за неравноправния характер на арбитражна клауза, когато потребителят не е предявил иск за отмяна на това решение. Обратно, съд, който е сезиран с жалба за отмяна на арбитражно решение, е длъжен да отмени арбитражно споразумение, съдържащо неравноправна клауза, дори и когато потребителят не се е позовал на нейната нищожност в рамките на арбитражното производство, а едва в производството по жалбата за отмяна (решение от 26 октомври 2006 г., Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, т. 30—39). По същия начин принципът на ефективност изисква съдът, сезиран с изпълнението на заповед за плащане, да може служебно да прецени наличието на неравноправна клауза в договора, от който възниква спорното вземане, когато сезираният със заявлението за издаване на заповед за плащане орган не е компетентен да извърши такава преценка (решение от 18 февруари 2016 г., Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, т. 50—55).
(
35
)	Вж. точка 53 от настоящото заключение.
(
36
)	Запитващата юрисдикция уточнява, че в Австрия ЕКПЧ е равна по ранг с конституцията. Вж. точка 18 от настоящото заключение.
(
37
)	Решение от 6 октомври 2015 г. (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 34).
(
38
)	Решение от 6 октомври 2015 г., Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 27 и 32).
(
39
)	Вж. по-специално решения от 29 октомври 2009 г., Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, т. 45), от 26 януари 2010 г., Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, т. 34), от 8 юли 2010 г., Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, т. 27) и от 19 юли 2012 г.Littlewoods Retail и др. (C‑591/10, EU:C:2012:478, т. 31).
(
40
)	Вж. в този смисъл решения от 15 септември 1998 г., Edis (C‑231/96, EU:C:1998:401, т. 36 и 37), от 15 септември 1998 г., Spac (C‑260/96, EU:C:1998:402, т. 20 и 21), от 17 ноември 1998 г., Aprile (C‑228/96, EU:C:1998:544, т. 20 и 21) и от 9 февруари 1999 г., Dilexport (C‑343/96, EU:C:1999:59, т. 27 и 28).
(
41
)	Решения от 29 октомври 2009 г., Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, т. 45 и 46) и от 19 юли 2012 г., Littlewoods Retail и др. (C‑591/10, EU:C:2012:478, т. 31).
(
42
)	Вж. точки 49—55 от настоящото заключение.
(
43
)	Вж. становище 2/13 (Присъединяване на Съюза към ЕКПЧ) от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 176) и решение от 6 март 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, т. 37).
(
44
)	Вж. прессъобщение CEDH 143 (2018) от 12 април 2018 г.„La France ratifie le [protocole no 16] et déclenche son entrée en vigueur“ (Франция ратифицира протокол № 16 и открива пътя за влизането му в сила), което е достъпно на адрес http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i= 003‑6057606‑7791962.
(
45
)	Състоянието на подписването и ратифицирането на Протокол № 16 е достъпно на адрес: https://www.coe.int/fr/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/214/signatures?p_auth=JHVZ7Jke.
(
46
)	Вж. точки 19 и 20 от настоящото заключение.
(
47
)	Вж. точка 29 от настоящото заключение.