62023CJ0583
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2025. gada 9. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Direktīva 2014/41/ES – Eiropas izmeklēšanas rīkojums krimināllietās – Materiālā piemērošanas joma – Jēdziens “izmeklēšanas pasākums” – Paziņojums par apsūdzības rīkojumu, kuram pievienots rīkojums par pirmstiesas apcietinājuma piemērošanu un nodrošinājuma sniegšanu – Apsūdzētās personas nopratināšana
Lietā C‑583/23 [Delda] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) iesniegusi ar 2023. gada 19. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 22. septembrī, tiesvedībā par tāda Eiropas izmeklēšanas rīkojuma atzīšanu un izpildi, kurš attiecas uz
AK,
piedaloties
Ministère public,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents), kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši S. Rodins [S. Rodin] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei],
ģenerāladvokāts: E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
AK vārdā – I. Zribi, advokāte,
–
Francijas valdības vārdā – R. Bénard, B. Dourthe un B. Fodda, pārstāvji,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un J. M. Hoogveld, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc, H. Leupold un J. Vondung, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 4. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/41/ES (2014. gada 3. aprīlis) par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās (OV 2014, L 130, 1. lpp.) 1. un 3. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar lūgumu Francijā izpildīt Eiropas izmeklēšanas rīkojumu, ko Spānijas tiesu iestādes izdevušas attiecībā uz AK.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
2000. gada 29. maija konvencija
3
Konvencijas par Eiropas Savienības dalībvalstu savstarpēju palīdzību krimināllietās, ko Padome pieņēmusi saskaņā ar 34. pantu Līgumā par Eiropas Savienību (OV 2000, C 197, 3. lpp., turpmāk tekstā – “2000. gada 29. maija konvencija”) 5. panta “Procesuālo dokumentu sūtīšana un piegāde” 1. punktā noteikts:
“Procesuālos dokumentus, kas paredzēti personām citas dalībvalsts teritorijā, katra dalībvalsts nosūta pa pastu tieši šīm personām.”
Direktīva 2014/41
4
Direktīvas 2014/41 25. apsvērums noteic:
“Šajā direktīvā ir izklāstīti noteikumi par to, kā visos kriminālprocesa posmos, tostarp tiesvedības stadijā, veikt izmeklēšanas pasākumu, ja vajadzīgs, ar attiecīgās personas piedalīšanos, nolūkā vākt pierādījumus. Tā, piemēram, EIR var izdot, lai minēto personu uz laiku pārvestu uz izdevējvalsti vai lai veiktu nopratināšanu, izmantojot videokonferenci. Tomēr, ja minētā persona ir jāpārved uz citu dalībvalsti kriminālvajāšanas nolūkā, tostarp, lai šo personu nogādātu tiesā, lai tā piedalītos lietas iztiesāšanā, būtu jāizdod Eiropas apcietināšanas orderis (EAO) saskaņā ar Padomes Pamatlēmumu 2002/584/TI [(2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.)].”
5
Šīs direktīvas 1. panta 1. punkts paredz:
“Eiropas izmeklēšanas rīkojums (EIR) ir tiesas lēmums, ko izdevusi vai apstiprinājusi kādas dalībvalsts (“izdevējvalsts”) tiesu iestāde, lai panāktu, ka kādā citā dalībvalstī (“izpildvalsts”) veic vienu vai vairākus konkrētus izmeklēšanas pasākumus, lai iegūtu pierādījumus saskaņā ar šo direktīvu.
EIR var arī izdot, lai iegūtu pierādījumus, kas jau ir izpildvalsts kompetento iestāžu rīcībā.”
6
Minētās direktīvas 3. pants noteic:
“EIR aptver ikvienu izmeklēšanas pasākumu, izņemot kopējas izmeklēšanas grupas izveidi un pierādījumu vākšanu šādā grupā, kā paredzēts [2000. gada 29. maija konvencijas] 13. pantā un Padomes Pamatlēmumā 2002/465/TI [(2002. gada 13. jūnijs) par kopējām izmeklēšanas grupām (OV 2002, L 162, 1. lpp.)], ja vien tā mērķis nav piemērot attiecīgi [šīs] konvencijas 13. panta 8. punktu un Pamatlēmuma 1. panta 8. punktu.”
7
Direktīvas 2014/41 9. pants paredz:
“1.   Izpildiestāde atzīst saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem nosūtītu EIR, neprasot nekādas papildu formalitātes, un nodrošina tā izpildi tieši tāpat un atbilstīgi tādiem pašiem nosacījumiem kā tad, ja attiecīgo izmeklēšanas pasākumu būtu prasījusi kāda izpildvalsts iestāde, ja vien minētā iestāde nepieņem lēmumu atsaukties uz kādu no šajā direktīvā paredzētajiem EIR neatzīšanas vai nepildīšanas pamatiem vai uz kādu no šajā direktīvā paredzētajiem izpildes atlikšanas pamatiem.
2.   Izpildiestāde ievēro formalitātes un procedūras, ko nepārprotami norādījusi izdevējiestāde, ja vien šajā direktīvā nav paredzēts citādi un ja minētās formalitātes un procedūras nav pretrunā izpildvalsts tiesību pamatprincipiem.
[..]
6.   Izdevējiestāde un izpildiestāde var viena ar otru apspriesties ar jebkādiem piemērotiem līdzekļiem, lai sekmētu šā panta efektīvu piemērošanu.”
8
Šīs direktīvas 10. panta 1. un 2. punkts noteic:
“1.   Izpildiestāde, kad vien iespējams, izmanto citu izmeklēšanas pasākumu, kas nav EIR norādītais pasākums, ja:
a)
EIR norādītais izmeklēšanas pasākums nepastāv izpildvalsts tiesību aktos; vai
b)
EIR norādītais izmeklēšanas pasākums nebūtu pieejams līdzīgā vietējā lietā.
2.   Neskarot 11. pantu, 1. punkts nav piemērojams šādiem izmeklēšanas pasākumiem, kuriem vienmēr ir jābūt pieejamiem saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktiem:
[..]
c)
liecinieka, eksperta, cietušā, aizdomās turētā vai apsūdzētā, vai trešās personas nopratināšana izpildvalsts teritorijā;
[..].”
9
Saskaņā ar minētās direktīvas 13. pantu:
“1.   Izpildiestāde bez liekas kavēšanās nodod izdevējvalstij pierādījumus, kas iegūti, izpildot EIR, vai kas jau ir izpildvalsts kompetento iestāžu rīcībā.
Ja tas ir lūgts attiecīgajā EIR un ir iespējams saskaņā ar izpildvalsts tiesību aktiem, tad iegūtos pierādījumus nekavējoties nodod izdevējvalsts kompetentajām iestādēm, kas saskaņā ar 9. panta 4. punktu palīdz EIR izpildē.
[..]
4.   Ja attiecīgie priekšmeti, dokumenti vai dati arī ir vajadzīgi citā procesā, izpildiestāde pēc nepārprotama lūguma un, apspriedusies ar izdevējiestādi, var uz laiku nodot pierādījumus ar nosacījumu, ka tos sūtīs atpakaļ izpildvalstij, tiklīdz tie izdevējvalstī vairs nebūs vajadzīgi, vai jebkurā citā brīdī, par ko kompetentās iestādes būs vienojušās.”
10
Šīs pašas direktīvas 15. panta 1. punkts paredz:
“Izpildvalstī var atlikt EIR atzīšanu vai izpildi, ja:
[..]
b)
attiecīgos priekšmetus, dokumentus vai datus jau izmanto citā procesā – līdz brīdim, kad tie šim nolūkam vairs nav vajadzīgi.”
11
Direktīvas 2014/41 22. panta 1. punkts noteic:
“EIR var izdot, lai kādu personu, kas apcietināta izpildvalstī, uz laiku pārvestu uz izpildvalsti [izdevējvalsti] izmeklēšanas pasākuma veikšanai, lai iegūtu tāda veida pierādījumu, kuram ir vajadzīga šīs personas klātbūtne izdevējvalsts teritorijā, ar noteikumu, ka termiņā, ko noteikusi izpildvalsts, šo personu nosūta atpakaļ.”
12
Šīs direktīvas 23. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“EIR var izdot, lai kādu personu, kas tiek turēta apcietinājumā izdevējvalstī, uz laiku pārvestu izmeklēšanas pasākuma veikšanai, lai savāktu pierādījumus, kuram ir vajadzīga šīs personas klātbūtne izpildvalstī.”
13
Saskaņā ar minētās direktīvas 24. panta 1. punktu:
“Ja persona atrodas izpildvalsts teritorijā un ir jānopratina kā liecinieks vai eksperts izdevējvalsts kompetentajās iestādēs, tad izdevējiestāde var izdot EIR, lai liecinieku vai ekspertu nopratinātu, izmantojot videokonferenci vai citu audiovizuālu pārraidi saskaņā ar 5. līdz 7. punktu.
Izdevējiestāde EIR var izdot arī nolūkā ar videokonferences vai citas audiovizuālas pārraides palīdzību nopratināt aizdomās turēto vai apsūdzēto.”
14
Eiropas izmeklēšanas rīkojuma veidlapā, kas ietverta šīs pašas direktīvas A pielikumā, tostarp ir iekļauta sadaļa “Veicamais(‑ie) izmeklēšanas pasākums(‑i)”, kurā ir vairākas izvēles ailes, tostarp “Nopratināšana; aizdomās turētais vai apsūdzētais”, kā arī sadaļa “EIR izdošanas iemesli”, kurā izdevējvalsts tiesu iestāde tiek aicināta norādīt iemeslus, kādēļ šāds rīkojums ir izdots.
Francijas tiesības
15
Code de procédure pénale (Kriminālprocesa kodekss) 694‑16. pants noteic:
“Eiropas izmeklēšanas rīkojums ir tiesas lēmums, kuru izdevusi kāda dalībvalsts, ko sauc par izdevējvalsti, un ar kuru citai dalībvalstij, ko sauc par izpildvalsti, tiek lūgts, izmantojot visām valstīm kopīgas veidlapas, noteiktā termiņā izpildvalsts teritorijā veikt izmeklēšanu, lai iegūtu pierādījumus par noziedzīgu nodarījumu vai lai paziņotu jau tās rīcībā esošus pierādījumus.
Izmeklēšanas rīkojuma mērķis var būt arī provizoriski nepieļaut izpildvalsts teritorijā jebkādu tādu priekšmetu iznīcināšanu, pārveidošanu, pārvietošanu, nodošanu vai atbrīvošanos no tiem, kurus varētu izmantot kā pierādījumus.
Tā mērķis var būt arī personas, kas atrodas apcietinājumā izpildvalstī, pārvešana uz laiku uz izdevējvalsti, lai izdevējvalstī varētu veikt procesuālās darbības, kurām nepieciešama šīs personas klātbūtne, vai personas, kas atrodas apcietinājumā izdevējvalstī, pārvešanu uz laiku uz izpildvalsti, lai šī persona varētu piedalīties pieprasītajās izmeklēšanas darbībās šajā teritorijā.
Pirmajās divās daļās minētie pierādījumi var attiekties arī uz personas pienākumu, kas izriet no notiesājoša sprieduma krimināllietā, neizpildi, pat ja šī neizpilde nav noziedzīgs nodarījums.”
16
Šī kodeksa 696‑44. pants paredz:
“Ārvalstī veiktas kriminālvajāšanas gadījumā, ja ārvalsts valdība uzskata par nepieciešamu paziņot procesuālo dokumentu vai spriedumu personai, kas dzīvo Francijas teritorijā, dokuments tiek nosūtīts 696‑8. un 696‑9. pantā paredzētajā formā, vajadzības gadījumā tam pievienojot tulkojumu franču valodā. Tā izsniegšanu veic personiski pēc prokuratūras pieprasījuma. Oriģināls, kurā konstatēta izsniegšana, tādā pašā veidā tiek nosūtīts atpakaļ pieprasījuma iesniedzējai valdībai.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
17
2021. gada 1. martā Spānijas tiesu iestādes izdeva Francijas tiesu iestādēm adresētu Eiropas izmeklēšanas rīkojumu, lai AK, kura atrodas apcietinājumā Francijā, tiktu izsniegts apsūdzības rīkojums, ko 2009. gada 30. septembrī izdevusi Juzgado Central de Instrucción no 4 de la Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesas Centrālā izmeklēšanas tiesa Nr. 4, Spānija), un lai šī persona sava advokāta klātbūtnē varētu “sniegt atbilstošus paziņojumus par attiecīgajiem faktiem”. Šim rīkojumam bija pievienots rīkojums par pirmstiesas apcietinājuma piemērošanu un par 30000 EUR nodrošinājuma sniegšanu.
18
2021. gada 19. jūlijātribunal judiciaire de Paris (Parīzes tiesa, Francija) izmeklētājtiesnesis AK advokāta klātbūtnē, veicot atbilstošus ierakstus protokolā, paziņoja AK šo apsūdzības rīkojumu, izsniedza viņai un viņas advokātam tā kopiju spāņu valodā un pierakstīja viņas paziņojumus. 2021. gada 20. jūlijā AK iesniedza cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) pieteikumu par šīs nopratināšanas atcelšanu, pamatojoties uz to, ka Spānijas iestāžu lūgums neesot Eiropas izmeklēšanas rīkojums, kā tas definēts Kriminālprocesa kodeksa 694‑16. pantā.
19
2022. gada 20. aprīlīcour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa) noraidīja šo pārsūdzību, tostarp nospriežot, ka Spānijas tiesu iestādes ir lūgušas ne tikai, lai AK tiktu paziņots apsūdzības rīkojums, bet arī nodrošināt, lai viņa varētu “sniegt atbilstošus paziņojumus par attiecīgajiem faktiem”. Minētā tiesa arī norādīja, pirmkārt, ka Spānijas tiesu iestādes rīkojuma iedaļā “EIR izdošanas iemesli” precizēja, ka prasītās darbības iekļaujas “pārbaudē par noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu, kā arī visu to apstākļu pārbaudē, kuri var ietekmēt to kvalifikāciju un noziedzīgu nodarījumu izdarītāja vainu”, un, otrkārt, ka, lai arī šīs iestādes attiecīgajā veidlapā nav atzīmējušas aili “nopratināšana; aizdomās turētais vai apsūdzētais” sadaļā “Veicamais(‑ie) izmeklēšanas pasākums(‑i)”, tās ir skaidri lūgušas, lai Francijas protokolā tiktu ierakstīti AK paziņojumi par nodarījumu, kurā viņa tiek turēta aizdomās. No tā cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa) secināja, ka, prasot, lai ieinteresētā persona, tās advokāta klātbūtnē un ievērojot tiesības uz aizstāvību, precizētu savu nostāju par nodarījumu, Spānijas tiesu iestādes ir lūgušas veikt izmeklēšanas darbības ar mērķi iegūt pierādījumus par noziedzīgu nodarījumu.
20
AK par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija), kas ir iesniedzējtiesa. Tā apgalvoja, ka Eiropas izmeklēšanas rīkojuma izdošanas priekšmets nevar būt apsūdzības paziņošana un paziņojums par vēršanos tiesā, kas taisa spriedumu, jo uz šādu paziņošanu attiecas citi tiesu sadarbības instrumenti, it īpaši Kriminālprocesa kodeksa 696‑44. pants.
21
Cour de cassation (Kasācijas tiesa) tiesvedībā ģenerāladvokāts savukārt uzskatīja, ka Spānijas tiesu iestāžu rīkojums satur izmeklēšanas pasākumus, kuri nedalāmi saistīti ar AK apsūdzības rīkojuma paziņošanu un ar to, ka tiesnesis uzklausa AK apsvērumus advokāta klātbūtnē, lai ievērotu AK tiesības uz aizstāvību, un ka šis nolēmums attiecās uz izmeklēšanas darbību veikšanu, lai iegūtu pierādījumus par noziedzīgu nodarījumu.
22
Iesniedzējtiesa, kas uzsver, ka Direktīva 2014/41 Francijas tiesību sistēmā ir transponēta ar Kriminālprocesa kodeksa 694‑15. un nākamajiem pantiem, norāda, ka Tiesa nekad nav lēmusi par Eiropas izmeklēšanas rīkojuma materiālo piemērošanas jomu un konkrētāk – par to, vai tā aptver apsūdzības raksta paziņošanu kopā ar rīkojumu par pirmstiesas apcietinājuma piemērošanu un nodrošinājuma sniegšanu.
23
Šādos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2014/41 1. un 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem dalībvalsts tiesu iestādei tiek atļauts izdot vai apstiprināt Eiropas izmeklēšanas rīkojumu, kura mērķis ir, pirmkārt, paziņot apsūdzētajai personai apsūdzības rīkojumu, kurā arī uzdots piemērot pirmstiesas apcietinājumu un sniegt nodrošinājumu, otrkārt, veikt šīs personas nopratināšanu, lai tā sava advokāta klātbūtnē var sniegt jebkādus lietderīgus paziņojumus par apsūdzības rīkojumā izklāstītajiem faktiem?”
Tiesvedība Tiesā
24
Atbildot uz Tiesas 2023. gada 27. oktobrī nosūtīto informācijas pieprasījumu, iesniedzējtiesa 2023. gada 23. novembrī norādīja, pirmkārt, ka AK tika nodota Spānijas tiesu iestādēm 2022. gada 9. septembrī, izpildot trīs cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa) 2018. gada 26. septembrī un 2019. gada 9. oktobrī pasludinātos spriedumus, un, otrkārt, ka 2021. gada 19. jūlija nopratināšanas protokols tika nosūtīts Spānijas tiesu iestādēm.
Par prejudiciālo jautājumu
25
Iesniedzējtiesas jautājums būtībā ir par to, vai Direktīvas 2014/41 1. un 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka nolēmums – ar kuru dalībvalsts tiesu iestāde lūdz citas dalībvalsts tiesu iestādi, pirmkārt, paziņot attiecīgajai personai par apsūdzības rīkojumu, kas uz viņu attiecas, kopā ar rīkojumu par pirmstiesas apcietinājuma piemērošanu un nodrošinājuma sniegšanu un, otrkārt, ļaut šai personai paust apsvērumus par šajā rīkojumā minētajiem faktiem – ir uzskatāms par izmeklēšanas pasākumu, par kuru var izdot Eiropas izmeklēšanas rīkojumu šīs direktīvas izpratnē.
26
Saskaņā ar Direktīvas 2014/41 1. pantu Eiropas izmeklēšanas rīkojums ir tiesas nolēmums, ko izdevusi vai apstiprinājusi izdevējvalsts tiesu iestāde, lai panāktu, ka izpildvalstī veic vienu vai vairākus konkrētus izmeklēšanas pasākumus, lai iegūtu pierādījumus. Savukārt šīs direktīvas 3. pantā precizēts, ka Eiropas izmeklēšanas rīkojums aptver ikvienu izmeklēšanas pasākumu, izņemot – principā – kopējas izmeklēšanas grupas izveidi un pierādījumu vākšanu šādā grupā.
27
Šajā ziņā jānorāda, pirmām kārtām, ka Direktīvā 2014/41 nav nedz definēts, kas jāsaprot ar “izmeklēšanas pasākumu” tās 1. un 3. panta izpratnē, nedz tajā ir atsauce uz dalībvalstu tiesībām šāda jēdziena definēšanai. Šis jēdziens atbilstoši Savienības tiesībām interpretējams autonomi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tās kontekstu un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 30. aprīlis, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, 109. punkts).
28
Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2014/41 1. un 3. panta formulējumu, jēdziens “izmeklēšanas pasākums” tiesībaizsardzības nolūkos tā parastajā nozīmē attiecas uz visām izmeklēšanas darbībām, kuru mērķis ir konstatēt sodāma nodarījuma esamību, apstākļus, kādos tas izdarīts, kā arī tā izdarītāja identitāti. Šādu interpretāciju apstiprina it īpaši šajā 1. pantā ietvertais apgalvojums, saskaņā ar kuru izmeklēšanas pasākumam jābūt vērstam uz to, lai izdevējvalsts saņemtu “pierādījumus”.
29
Otrkārt, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 28.–30. punktā, šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2014/41 1. un 3. panta konteksts.
30
Tādējādi, vispirms, Direktīvas 2014/41 10. panta 2. punktā, tāpat kā 24.–31. pantā, ir uzskaitīta virkne izmeklēšanas pasākumu, kuru mērķis ir iegūt informāciju, lai pierādītu faktus vai nodarījuma veicēja identitāti.
31
Turpinot – lai gan no šīs direktīvas 22. un 23. panta izriet, ka Eiropas izmeklēšanas rīkojuma priekšmets var būt arī aizturētas personas pārvešana, šajos pantos tomēr ir precizēts, ka šāda pārvešana var notikt tikai izmeklēšanas pasākuma izpildei, lai iegūtu tādus pierādījumus, kuriem vajadzīga šīs personas klātbūtne tās dalībvalsts teritorijā, uz kuru tiek lūgta tās pārvešana. Savukārt no minētās direktīvas 25. apsvēruma izriet, ka tad, ja attiecīgā persona jāpārved uz citu dalībvalsti kriminālvajāšanas nolūkā, tostarp, lai šo personu nogādātu tiesā, lai tā piedalītos lietas iztiesāšanā, ir jāizsniedz Eiropas apcietināšanas orderis, un Eiropas izmeklēšanas rīkojums nevar to aizstāt.
32
Visbeidzot – no Direktīvas 2014/41 13. un 15. panta izriet, ka Eiropas izmeklēšanas rīkojuma izdošanas mērķis ir panākt, lai pierādījumi, kas iegūti vai jau ir izpildvalsts iestāžu rīcībā, tiktu pārsūtīti uz izdevējvalsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, Finanzamt für Steuerstrafsachen und Steuerfahndung Münster, C‑66/20, EU:C:2021:670, 41. punkts). Tātad izmeklēšanas pasākuma mērķim galu galā ir jābūt tam, lai izpildvalsts nosūtītu noteiktus pierādījumus izdevējvalstij, un minētajā 13. panta 4. punktā un 15. panta 1. punkta b) apakšpunktā šie pierādījumi ir identificēti kā priekšmeti, dokumenti vai dati.
33
Treškārt, arī Direktīvā 2014/41 izvirzītais mērķis apstiprina šādu jēdziena “izmeklēšanas pasākumi” interpretāciju.
34
Proti, pirmkārt, šīs direktīvas mērķis ir aizstāt sadrumstalotu un sarežģītu regulējumu, kas pastāvēja attiecībā uz pierādījumu iegūšanu krimināllietās ar pārrobežu dimensiju, un, izveidojot vienkāršāku un efektīvāku sistēmu, kura balstīta uz vienu vienīgu instrumentu ar nosaukumu “Eiropas izmeklēšanas rīkojums”, veicināt un paātrināt tiesu iestāžu sadarbību (spriedums, 2024. gada 30. aprīlis, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, 86. punkts). No tā izriet, ka, pieņemot minēto direktīvu, Savienības likumdevējs ir vēlējies uzlabot tiesu iestāžu sadarbību pierādījumu iegūšanas pārrobežu krimināllietās jomā.
35
Otrkārt, Direktīvā 2014/41 vienkāršotas un efektīvas sadarbības starp dalībvalstīm mērķis prasa vienkāršu un nepārprotamu Eiropas izmeklēšanas rīkojuma mehānisma pamatelementu identifikāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 2. marts, Staatsanwaltschaft Graz (Diseldorfas Nodokļu krimināllietu pārvalde), C‑16/22, EU:C:2023:148, 43. punkts). Taču jēdziens “izmeklēšanas pasākums” pats ir viens no šādiem pamatelementiem, un tādēļ šis mērķis arī liecina par labu vienkāršai un ierastai šī jēdziena definīcijai, kāda izklāstīta šā sprieduma 28. punktā.
36
Otrām kārtām, jāpārbauda, vai ar tādu nolēmumu kā pamatlietā aplūkotais prasītie pasākumi ir izmeklēšanas pasākumi Direktīvas 2014/41 izpratnē.
37
Pirmkārt, attiecībā uz vienas dalībvalsts tiesu iestāžu lūgumu citas dalībvalsts tiesu iestādēm paziņot attiecīgajai personai apsūdzības rīkojumu, kas uz to attiecas, jānorāda, ka šāda paziņošana pati par sevi nevar būt izmeklēšanas pasākums šīs direktīvas izpratnē. Proti, šādas paziņošanas mērķis nav iegūt pierādījumus, bet tas ir procesuāls pienākums, kurš paredzēts valsts apsūdzības, kas vērsta pret personu, uz kuru attiecas paziņojums, izvēršanai. Tādējādi, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 34. punktā, šāda akta paziņošanu citā dalībvalstī principā reglamentē nevis minētā direktīva, bet gan 2000. gada 29. maija konvencijas 5. pants.
38
Otrkārt, apstāklis, ka apsūdzības rīkojumam ir pievienots rīkojums par nodrošinājuma sniegšanu, kā tas ir šajā gadījumā, šo konstatējumu nekādi negroza, jo arī pienākums sniegt nodrošinājumu nav uzskatāms par izmeklēšanas pasākumu Direktīvas 2014/41 izpratnē, kā izriet no šā sprieduma 27.–35. punkta.
39
Treškārt, attiecībā uz pirmstiesas apcietinājuma piemērošanas rīkojumu, kas var tikt pievienots arī apsūdzības rīkojumam, no Tiesas judikatūras izriet, ka, izņemot gadījumu, kurā jau apcietināta persona tiek pārvesta šīs direktīvas 22. un 23. pantā paredzēta izmeklēšanas pasākuma veikšanai, Eiropas izmeklēšanas rīkojums neaizskar attiecīgās personas tiesības uz brīvību, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. pantā (spriedums, 2020. gada 8. decembris, Staatsanwaltschaft Wien (Viltoti pārveduma rīkojumi), C‑584/19, EU:C:2020:1002, 73. punkts).
40
No tā izriet, ka, izņemot 22. un 23. pantā minētos gadījumus, kuri nešķiet attiecināmi uz šo lietu, Eiropas izmeklēšanas rīkojumā nevar būt ietverts pieprasījums ievietot vai paturēt apcietinājumā personu, uz kuru attiecas šis pieprasījums.
41
Ceturtkārt, attiecībā uz lūgumu nopratināt personu, uz kuru attiecas apsūdzības rīkojums, ir taisnība, ka Direktīvas 2014/41 10. panta 2. punkta c) apakšpunktā un 24. panta 1. punkta otrajā daļā kā viens no pasākumiem, par kuriem var tikt izdots Eiropas izmeklēšanas rīkojums šīs direktīvas izpratnē, ir skaidri minēta aizdomās turētā vai apsūdzētā nopratināšana.
42
Tomēr, kā ģenerāladvokāts būtībā uzsvēris secinājumu 41. punktā, lai šāds nopratināšanas pieprasījums būtu Direktīvas 2014/41 darbības jomā, tam jābūt vērstam uz pierādījumu iegūšanu šīs direktīvas izpratnē. Un otrādi: nopratināšanu, kuras mērķis ir vienīgi ļaut apsūdzētajai personai sniegt apsvērumus par apsūdzības procedūru, kas pret viņu tiek veikta, nevar uzskatīt par izmeklēšanas pasākumu minētās direktīvas izpratnē. Šajā lietā iesniedzējtiesai ir jānosaka Spānijas tiesu iestāžu iesniegtā lūguma nopratināt AK konkrētais priekšmets.
43
Lai iesniedzējtiesai sniegtu pilnīgu atbildi, vispirms vēl jāprecizē, ka tad, ja šī nopratināšanas lūguma priekšmets nav pierādījumu vākšana, Francijas iestādes, pamatojoties uz Direktīvu 2014/41, nevar likumīgi izpildīt Spānijas tiesu iestāžu izdoto rīkojumu.
44
Turpretī, ja minētā nopratināšanas lūguma mērķis bija pierādījumu vākšana un ja Spānijas tiesu iestādes pamatlietā aplūkotajā nolēmumā būtu minējušas, ka saskaņā ar valsts tiesībām AK nopratināšana var notikt tikai pēc tam, kad ir paziņots apsūdzības rīkojums, būtu jāuzskata, ka, atkāpjoties no šā sprieduma 37. punktā minētā, šāda paziņošana var tikt lūgta, izmantojot Eiropas izmeklēšanas rīkojumu. Proti, no Direktīvas 2014/41 9. panta 2. punkta izriet, ka izpildiestādei principā ir jāievēro izdevējiestādes skaidri norādītās formalitātes un procedūras.
45
Tādējādi pēdējā minētajā gadījumā Francijas tiesu iestādēm, neskarot Direktīvā 2014/41 paredzētos neatzīšanas, neizpildīšanas un atlikšanas pamatus, principā būtu jāizpilda pamatlietā aplūkotais nolēmums, ciktāl tas attiecās gan uz AK apsūdzības rīkojuma paziņošanu, gan uz viņas nopratināšanu, izslēdzot rīkojumu par pirmstiesas apcietinājuma piemērošanu un nodrošinājuma sniegšanu, kas bija pievienots šim rīkojumam.
46
Tomēr šāda daļēja pamatlietā aplūkotā nolēmuma izpilde būtu varējusi notikt tikai pēc tam, kad saskaņā ar Direktīvas 2014/41 9. panta 6. punktu Francijas iestādes būtu pārliecinājušās, ka Spānijas iestādes neiebilst pret to, ka minētais lūgums tiek izpildīts tikai daļēji.
47
Proti, no LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētā lojālas sadarbības pienākuma izriet, ka, lai nodrošinātu efektīvu sadarbību krimināllietās, Eiropas izmeklēšanas rīkojuma izdevējiestādēm un izpildiestādēm pilnībā jāizmanto Direktīvā 2014/41 paredzētie instrumenti, lai veicinātu savstarpēju uzticēšanos, kas ir šīs sadarbības pamatā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 18. aprīlis, E. D. L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats), C‑699/21, EU:C:2023:295, 45. un 46. punkts).
48
Visbeidzot – ja AK nopratināšanas lūguma priekšmets bija pierādījumu vākšana un ja pamatlietā aplūkojamajā Spānijas iestāžu nolēmumā nebija nevienas tādas norādes kā šā sprieduma 44. punktā minētā, būtu jāuzskata, ka, neskarot Direktīvā 2014/41 paredzētos neatzīšanas, neizpildīšanas un atlikšanas pamatus, Francijas iestādēm principā jāapmierina šis nopratināšanas lūgums, iepriekš pārliecinoties, ka Spānijas tiesu iestādes neiebilst pret to, ka šis lūgums tiek izpildīts tikai daļēji.
49
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2014/41 1. un 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka:
–
nolēmums, ar kuru dalībvalsts tiesu iestāde lūdz citas dalībvalsts tiesu iestādi paziņot personai apsūdzības rīkojumu, kas uz viņu attiecas, pats par sevi nav Eiropas izmeklēšanas rīkojums šīs direktīvas izpratnē;
–
nolēmums, ar kuru dalībvalsts tiesu iestāde lūdz citas dalībvalsts tiesu iestādi ievietot personu pirmstiesas apcietinājumā citiem mērķiem, nevis tiem, kas minēti šīs direktīvas 22. un 23. pantā, vai likt sniegt nodrošinājumu, nav Eiropas izmeklēšanas rīkojums minētās direktīvas izpratnē;
–
nolēmums, ar kuru dalībvalsts tiesu iestāde lūdz citas dalībvalsts tiesu iestādi atļaut personai sniegt apsvērumus par faktiem, kas attiecībā uz viņu norādīti apsūdzības rīkojumā, ir Eiropas izmeklēšanas rīkojums Direktīvas 2014/41 izpratnē, ciktāl šī nopratināšanas lūguma mērķis ir savākt pierādījumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
50
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/41/ES (2014. gada 3. aprīlis) par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās 1. un 3. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
–
nolēmums, ar kuru dalībvalsts tiesu iestāde lūdz citas dalībvalsts tiesu iestādi paziņot personai apsūdzības rīkojumu, kas uz viņu attiecas, pats par sevi nav Eiropas izmeklēšanas rīkojums šīs direktīvas izpratnē;
–
nolēmums, ar kuru dalībvalsts tiesu iestāde lūdz citas dalībvalsts tiesu iestādi ievietot personu pirmstiesas apcietinājumā citiem mērķiem, nevis tiem, kas minēti šīs direktīvas 22. un 23. pantā, vai likt sniegt nodrošinājumu, nav Eiropas izmeklēšanas rīkojums minētās direktīvas izpratnē;
–
nolēmums, ar kuru dalībvalsts tiesu iestāde lūdz citas dalībvalsts tiesu iestādi atļaut personai sniegt apsvērumus par faktiem, kas attiecībā uz viņu norādīti apsūdzības rīkojumā, ir Eiropas izmeklēšanas rīkojums Direktīvas 2014/41 izpratnē, ciktāl šī nopratināšanas lūguma mērķis ir savākt pierādījumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.