62024CJ0272
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2025. gada 13. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LES 2. pants – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Tiesnešu neatkarības princips – Direktīva 2003/88/EK – Nedēļas darba laiks – Virsstundas, ko nostrādā tiesneši – Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz kompensāciju ar atpūtas laiku, izslēdzot finansiālu kompensāciju – Atbilstošs atalgojums
Lietā C‑272/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes Apelācijas tiesa, Rumānija) iesniegusi ar 2024. gada 8. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 17. aprīlī, tiesvedībā
HZ
pret
Tribunalul Galaţi,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda pirmās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši I. Ziemele (referente), A. Kumins [A. Kumin] un S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Rumānijas valdības vārdā – E. Gane, L. Ghiţă un L. Liţu, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – K. Herrmann, D. Recchia un E. A. Stamate, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LES 19. panta 1. punkta otro daļu, lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu, Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, kas pieņemta Eiropadomes sanāksmē Strasbūrā 1989. gada 9. decembrī, 5. un 7. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.) 3. un 5.–7. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp HZ, Tribunalul Galaţi (Galacas apgabaltiesa, Rumānija) tiesnesi un šo tiesu par finansiālās kompensācijas izmaksu par HZ nostrādātajām darba stundām saistībā ar papildu uzdevumiem, kas viņam bija jāveic kopš 2019. gada.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Kopienas Harta par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām
3
Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 5. un 7. punkts paredz:
“5. Par jebkuru darbu jāsaņem taisnīgs atalgojums.
Šajā nolūkā saskaņā ar katras valsts noteikumiem:
–
darba ņēmējiem tiek nodrošināts taisnīgs atalgojums, t.i., atalgojums, kas ir pietiekams, lai nodrošinātu pienācīgu dzīves līmeni;
–
darba ņēmējiem, kas nav nodarbināti uz pilnu slodzi un uz nenoteiktu laiku, ir tiesības uz taisnīgu atsauces algu;
–
algu ieturēt, konfiscēt vai atsavināt var tikai saskaņā ar attiecīgās valsts noteikumiem; šajos noteikumos būtu jāparedz pasākumi, lai nodrošinātu, ka darba ņēmējs saglabā līdzekļus, kas nepieciešami sevis un savas ģimenes uzturēšanai.
[..]
7.
Iekšējā tirgus izveidei pakāpeniski ir jāuzlabo darba ņēmēju dzīves un darba apstākļi Eiropas Kopienā. Šis process noritēs, tuvinot šo apstākļu attīstību, jo īpaši saistībā ar darba laika ilgumu un organizāciju un nodarbinātības formām, kas nav darbs uz nenoteiktu laiku, piemēram, noteikta laika darbs, nepilna laika darbs, pagaidu darbs un sezonas darbs.
Vajadzības gadījumā šiem uzlabojumiem jāietver noteiktu darba likumdošanas aspektu attīstība, tādu kā kolektīvās atlaišanas kārtība un bankrota procedūras.”
Direktīva 2003/88
4
Saskaņā ar Direktīvas 2003/88 3. pantu “Ikdienas atpūta”:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz obligātu nepārtrauktu 11 stundu atpūtas laiku katrā 24 stundu laikposmā.”
5
Šīs direktīvas 5. pantā “Nedēļas atpūtas laiks” paredzēts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katrās septiņās dienās katrs darba ņēmējs ir tiesīgs uz 24 stundu obligātu nepārtrauktu atpūtas laikposmu plus 11 stundu ikdienas atpūtu, kā minēts 3. pantā.
Ja objektīvi, tehniski vai darba organizācijas apstākļi to pamato, var piemērot obligāto 24 stundu atpūtas laikposmu.”
6
Minētās direktīvas 6. pants “Maksimālais nedēļas darba laiks” ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiek ievērota vajadzība aizsargāt darba ņēmēju drošību un veselību:
a)
iknedēļas darba laiks ir ierobežots ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem vai ar koplīgumiem vai līgumiem starp darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē;
b)
vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas.”
7
Šīs pašas direktīvas 7. pants “Gadskārtējais atvaļinājums” noteic:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz apmaksātu ikgadēju, vismaz četras nedēļas ilgu, atvaļinājumu saskaņā ar nosacījumiem par tiesībām uz šāda atvaļinājuma piešķiršanu, ko nosaka valsts tiesību akti un/vai prakse.
2.   Obligāto apmaksāto ikgadējā atvaļinājuma laikposmu nevar aizstāt ar finansiālu atlīdzību, izņemot gadījumus, kad pārtrauc darba attiecības.”
Rumānijas tiesības
8
2017. gada 28. jūnijaLegea‑cadru nr. 153/2017 privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice (Pamatlikums Nr. 153/2017 par algoto darbinieku atalgojumu no valsts līdzekļiem; 2017. gada 27. jūnijaMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 492; turpmāk tekstā – “Pamatlikums Nr. 153/2017”) 21. panta 1. punktā ir paredzēts, ka virsstundas, kas nostrādātas ārpus parastā darba laika, 60 kalendāro dienu laikā pēc to pabeigšanas ir jākompensē ar apmaksātu brīvo laiku. Tomēr Pamatlikuma Nr. 153/2017 21. panta 2. punktā ir precizēts, ka gadījumā, ja kompensācija ar apmaksātu brīvo laiku nav iespējama šajā 1. punktā paredzētajā termiņā, virsstundas, kas nostrādātas ārpus parastā darba laika, ir jāapmaksā nākamajā mēnesī kopā ar piemaksu 75 % apmērā no pamatalgas, piemaksu par amatu/amata algu, nodarbinātības pabalstu, kas atbilst nostrādātajām virsstundām.
9
Ņemot vērā prasību ievērot LESD noteikto budžeta deficīta mērķi, kas ir mazāks par 3 % no iekšzemes kopprodukta (IKP), un to, ka Eiropas Savienības Padome ir pieņēmusi ieteikumus par pārmērīga valdības budžeta deficīta situācijas novēršanu Rumānijā, jo īpaši Padomes Ieteikumu (2020. gada 3. aprīlis) par pārmērīga valdības budžeta deficīta situācijas novēršanu Rumānijā (2020/C 116/01) (OV 2020, C 116, 1. lpp.), Rumānijas valdība ir pieņēmusi vairākus secīgus ārkārtas rīkojumus, kuros ir paredzēta atkāpe no Pamatlikuma Nr. 153/2017 21. panta noteikumiem, paredzot, ka virsstundas, ko nostrādājuši budžeta nozares darbinieki, kuri veic izpildes vai vadības funkcijas, ārpus parastā darba laika, kā arī darbu iknedēļas atpūtas dienās, svētku dienās un citās dienās, kas nav darba dienas, var kompensēt tikai ar brīvo laiku, izslēdzot jebkādu finansiālu kompensāciju.
10
Šis pasākums sākotnēji tika ieviests laikposmam no 2019. līdz 2021. gadam ar 2018. gada 28. decembraOrdonanța de urgență a Guvernului nr. 114/2018 privind instituirea unor măsuri în domeniul investițiilor publice și a unor măsuri fiscal‑bugetare, modificarea și completarea unoracte normative și prorogarea unor termene (Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 114/2018, ar ko nosaka pasākumus publisko ieguldījumu un budžeta atbalsta jomā un groza un papildina normatīvos aktus un pagarina termiņus; 2018. gada 29. decembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 1116; turpmāk tekstā – “OUG Nr. 114/2018”) 35. panta 1. punktu. Attiecībā uz 2022. gadu tas tika pagarināts ar 2021. gada 17. decembraOrdonanța de urgență a Guvernului nr. 130/2021 privind instituirea unor măsuri în domeniul Investițiilor publice și a unor măsuri fiscal‑bugetare, modificarea și completarea unor acte normative și prorogarea unor termene (Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 130/2021, ar ko nosaka pasākumus publisko investīciju un budžeta atbalsta jomā un groza un papildina tiesību aktus un pagarina termiņus; 2021. gada 18. decembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 1202; turpmāk tekstā – “OUG Nr. 130/2021”) II panta 1. punktu. Minētais pasākums tika saglabāts arī 2023. gadam ar 2022. gada 8. decembraOrdonanța de urgență a Guvernului nr. 168/2022 privind unele măsuri fiscal-bugetare, prorogarea unor termene, precum și pentru modificarea și completarea unor acte normative (Valdības ārkārtas rīkojums Nr. 168/2022, ar ko nosaka atsevišķus nodokļu un budžeta pasākumus, pagarina termiņus, kā arī groza un papildina normatīvos aktus; 2022. gada 9. decembraMonitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 1186; turpmāk tekstā – “OUG Nr. 168/2022”) II panta 1. punktu.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
11
HZ kopš 2017. gada 1. aprīļa pilda Tribunalul Galați (Galacas apgabaltiesa) tiesneša pienākumus. Kopš 2019. gada šī tiesa ir saskārusies ar nepietiekamu darbinieku skaitu, jo ir palikušas vakantas atsevišķas tiesnešu amata vietas.
12
Laikposmā no 2019. gada 6. maija līdz 2020. gada 15. martam HZ strādāja šīs tiesas administratīvo un nodokļu lietu nodaļā, bet pēc tam – laikposmā no 2020. gada 16. marta līdz 2021. gada 1. septembrim – viņš tika norīkots uz šīs tiesas pirmo civillietu nodaļu. Kā apgalvo prasītājs pamatlietā, situācija attiecībā uz amata vietām, kas tika piešķirtas un aizpildītas administratīvo un nodokļu lietu nodaļā, bija šāda. Laikposmā no 2019. gada līdz 2021. gadam tika piešķirtas deviņas amata vietas, no kurām septiņas tika aizpildītas un divas palika vakantas; 2022. gadā tika piešķirtas deviņas amata vietas, no kurām piecas tika aizpildītas un četras palika vakantas, un laikposmā no 2020. gada 16. marta līdz 2021. gada 1. septembrim, lai gan pirmās civillietu nodaļas štatu sarakstā bija paredzētas četrpadsmit tiesnešu amata vietas, aizpildītas tika vien divpadsmit, no kurām divas aizpildīja tiesneši bērna kopšanas atvaļinājumā.
13
HZ uzskata, ka kopš 2019. gada viņš ir pildījis ne tikai ar savu amatu saistītos uzdevumus, bet daļēji arī tos, kas atbilst vakantajām amata vietām un kas tika sadalīti starp tiesnešiem, kuri faktiski strādāja tās tiesā. Uzskatīdams, ka tādējādi viņš strādājis virsstundas, HZ lūdza par tām atalgojumu kā daļu no neto darba samaksas un piemaksām, kas saistītas ar vakantajām amata vietām, šo summu sadalot ar faktiski strādājošo tiesnešu skaitu, par laikposmu no 2019. līdz 2021. gadam, kā arī par nākamajiem gadiem līdz brīdim, kad tiks aizpildītas brīvās amata vietas.
14
Ar 2023. gada 11. janvāra spriedumu Tribunalul Bucureşti (Bukarestes apgabaltiesa, Rumānija) HZ prasību par šī atalgojuma samaksu noraidīja kā nepamatotu, pamatojoties citastarp uz to, ka saskaņā ar OUG Nr. 114/2018 35. panta 1. punktu, OUG Nr. 130/2021 II panta 1. punktu un OUG Nr. 168/2022 II panta 1. punktu, virsstundas, ko ārpus parastā darba laika nostrādājuši budžeta nozares darbinieki, kuri ieņem vadošus amatus, kā arī iknedēļas atpūtas dienās, svētku dienās un citās dienās, kurās saskaņā ar spēkā esošo tiesisko regulējumu parastā darba laikā netiek nostrādāta neviena darba stunda, nostrādātās stundas var kompensēt tikai ar atbilstošu atpūtas laiku.
15
HZ par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Curtea de Apel Bucureşti (Bukarestes apelācijas tiesa, Rumānija), kas ir iesniedzējtiesa, it īpaši norādot, ka iespēja kompensēt šādi nostrādātās virsstundas ar atpūtas laiku ir tikai teorētiska, ņemot vērā faktisko darba slodzi.
16
Norādot, ka Curtea Constituțională (Konstitucionālā tiesa, Rumānija) ir nospriedusi, ka tiesnešu finansiālā stabilitāte ir viena no tiesu varas neatkarības garantijām, iesniedzējtiesa norāda, ka, atkāpjoties no Pamatlikuma Nr. 153/2017 21. pantā noteiktā režīma, OUG Nr. 114/2018, OUG Nr. 130/2021 un OUG Nr. 168/2022 ir paredzēts, ka laikposmā no 2019. līdz 2023. gadam kompensācija par virsstundām, ko nostrādājuši tiesneši, var tikt piešķirta tikai kā atpūtas laiks.
17
Šī tiesa uzsver, pirmkārt, ka ar tiesisko regulējumu, kas attiecībā uz virsstundām ir piemērojams visiem darba ņēmējiem, kuri saņem atalgojumu no valsts līdzekļiem, netiek atceltas tiesības uz kompensāciju, bet ir vienīgi paredzēts, ka to var piešķirt tikai kā atpūtas laiku.
18
Tādējādi prasītājs pamatlietā uzskata, ka hronisks darbinieku trūkums tiesā izraisa katra šajā tiesā strādājošā tiesneša veicamo uzdevumu palielināšanos, kā arī palielina kļūdu risku un tiesnešu disciplinārās atbildības iestāšanās risku. Turklāt šādā situācijā kompensējoša atpūtas laika piešķiršana varētu izrādīties tīri teorētiska, tādēļ tiesnešiem piešķirtā darba samaksa varētu izrādīties neatbilstoša atbildībai, kas izriet no viņu amata pienākumiem.
19
Otrkārt, šī tiesa uzskata, ka papildu darba kvalifikācija ir jāvērtē atkarībā no faktiskā darba apjoma konkrētā brīdī, nevis tikai atkarībā no aizpildīto amatu vietu skaita.
20
Katrā ziņā minētā tiesa precizē, pirmkārt, ka prasītāja pamatlietā darba devējs nekad nav noraidījis viņa atvaļinājuma pieprasījumu vai kompensējošu atpūtas dienu pieprasījumu par nostrādātajām virsstundām un, otrkārt, ka HZ nav iesniedzis attiecīgu pieprasījumu par pamatlietā aplūkoto laikposmu.
21
Šādos apstākļos Curtea de Apel București (Bukarestes apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu, Kopienu darba ņēmēju sociālo pamattiesību hartas 5. un 7. punktu, kā arī [Direktīvas 2003/88] 3. un 5.–7. pantu, – tādos apstākļos kā pamatlietā – ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesnešu neatkarības principam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas aizliedz apmaksāt virsstundas, ko nostrādājis tiesnesis tādēļ, ka tiesā, kurā viņš strādā, trūkst darbinieku, lai gan tad, ja tiktu piemērota kompensācija, piešķirot brīvu laiku, kas atbilst ārpus parastā darba laika nostrādātajām virsstundām, kā arī iknedēļas atpūtas dienās un svētku dienās nostrādātajam laikam, negatīvi tiktu ietekmēts likumā paredzētais ikgadējais atvaļinājums?”
Par prejudiciālo jautājumu
22
Vispirms no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka HZ lūdz, lai viņai tiktu izmaksāta daļa no neto darba samaksas un pabalstiem, kas saistīti ar tiesnešu amata vietām, kuras netika aizpildītas viņas tiesā, par laikposmu no 2019. līdz 2022. gadam, kā arī par nākamajiem gadiem – līdz šo amata vietu faktiskai aizpildīšanai – kā atalgojumu par darba stundām, ko viņš esot nostrādājis, pildot uzdevumus, kurus būtu bijis jāveic tiesnešiem, kuru amata vietas šajā laikposmā un pēc tam ir palikušas vakantas.
23
Iesniedzējtiesa precizē, pirmkārt, ka HZ nav vērsies pie sava darba devēja, lai īstenotu tiesības uz atpūtas laiku saskaņā ar OUG Nr. 114/2018, OUG Nr. 130/2021 un OUG Nr. 168/2022 par virsstundām, ko viņš esot nostrādājis pamatlietā aplūkotajā laikposmā. Šajā ziņā lietas materiālos nekas neliecina par to, ka viņa darba devējs būtu atturējis viņu no šo tiesību izmantošanas vai pat liedzis tās. Otrkārt, minētā tiesa norāda, ka nedz darba devējs, nedz arī pats prasītājs pamatlietā šīs virsstundas nav uzskaitījuši, jo pēdējais minētais esot atskaitījis savu papildu darba slodzi no vakanto tiesnešu amata vietu skaita savā tiesā attiecībā uz katru savā pieteikumā minēto gadu.
24
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka tiesneša amata pienākumu īpatnības, kas ir cieši saistītas ar šīs profesijas statusu, var radīt šķērsli precīzai viņu darba laika uzskaitei parastā darba laika un virsstundu ziņā. Tādējādi Tiesas spriešanas darbībai ir iezīmes, kas var apgrūtināt vai pat padarīt neiespējamu šā darba laika uzskaiti saskaņā ar citām profesijām piemērojamiem noteikumiem. Proti, lietu izskatīšana tiesā var tikt pakļauta likumā noteiktiem obligātiem termiņiem, uz to var attiekties steidzamības tiesvedība, it īpaši pagaidu noregulējuma tiesvedība, un tai vispārīgi ir jāatbilst prasībai pasludināt spriedumu saprātīgā termiņā, un jebkuros apstākļos regulāri ir jāveic uzdevumi ārpus parastā darba laika. Tāpat dalību tiesas sēdēs nevar ierobežot ar precīziem laikiem, kurus pilnībā kontrolētu tiesnesis vai tiesa, kurā viņš strādā.
25
Katrā ziņā, kā uzsver iesniedzējtiesa, nepieciešamība veikt papildu darbu būtu jāizvērtē, ņemot vērā tiesneša faktisko darba apjomu konkrētā brīdī, un to nevar prezumēt vai aplēst atkarībā no tā, cik daudz amata vietu ir aizpildītas tiesā, kurā šis tiesnesis strādā. Turklāt Rumānijas valdība uzskata, ka tiesnešu darba slodzi kvantitatīvi nosaka Consiliul Superior al Magistraturii (Augstākā tieslietu padome, Rumānija), kura nodrošina sloga sadalījuma līdzsvaru starp tiesām un nosaka tiesnešu skaitu, kas tajās jānodarbina atkarībā no šī sloga.
26
Tomēr, kā norāda iesniedzējtiesa, HZ tajā cēla prasību par finansiālas kompensācijas samaksu par virsstundām – ko viņš esot nostrādājis savā pieteikumā norādītajā laikposmā –, pamatojoties nevis uz vispārējo virsstundu sistēmu, kas noteikta Pamatlikuma Nr. 153/2017 21. panta 1.–6. punktā, kurš bija piemērojams pirms OUG Nr. 114/2018, OUG Nr. 130/2021 un OUG Nr. 168/2022 paredzēto atkāpju ieviešanas, bet gan nosakot prasījumu apmēru, pamatojoties uz neto algām un pabalstiem, kas saistīti ar tiesnešu amata vietām, kuras netika aizpildītas viņas tiesā, šo summu dalot ar faktiski aizpildīto tiesnešu amata vietu skaitu.
27
Šajā ziņā jāatgādina, ka jēdziens “atalgojums” jāinterpretē plaši un tas citastarp ietver jebkuru pašreizēju vai nākotnē paredzētu atlīdzību naudā vai graudā, ko darba ņēmējs, kaut arī netieši, saņem par darbu no darba devēja neatkarīgi no tā, vai atlīdzību maksā saskaņā ar darba līgumu, tiesību normām vai brīvprātīgi (spriedums, 2024. gada 22. februāris, Randstad Empleo u.c., C‑649/22, EU:C:2024:156, 44. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
Jākonstatē, ka, pieprasot samaksu par virsstundām, kas aprēķināta, pamatojoties uz neto algām un pabalstiem, kas saistīti ar amata vietām, kuras nav aizpildītas viņas tiesā, taču iepriekš neizmantojot tiesības uz atpūtas laiku, kas atbilst šīm virsstundām, nedz arī tiesības uz finansiālu kompensāciju, kas paredzēta Pamatlikuma Nr. 153/2017 21. panta 1.–6. punktā paredzētajā vispārējā sistēmā, šķiet, ka HZ, ceļot prasību iesniedzējtiesā, drīzāk apšauba atlīdzību, kas tai pienākas kā tādas tiesas tiesnesei, kurā trūkst darbinieku, nevis tās atlīdzības raksturu, kas viņai pienākas par virsstundu nostrādāšanu.
29
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pamatlietā aplūkojamie valsts tiesību akti ir saderīgi ar tiesnešu neatkarību, kas garantēta LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu, Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 5. un 7. punktu, kā arī Direktīvas 2003/88 3. un 5.–7. pantu.
30
Attiecībā uz normām, kuru interpretāciju iesniedzējtiesa lūdz Tiesai, jānorāda, pirmkārt, ka tā neprecizē, cik nozīmīgs, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 7. punkts, saskaņā ar kuru Eiropas Savienības darba ņēmēju dzīves un darba apstākļu uzlabošanai būtu jāveicina dažu darba tiesiskā regulējuma aspektu attīstība.
31
Otrkārt, attiecībā uz Direktīvu 2003/88 jāatgādina, ka principā tā nav piemērojama darba ņēmēju atalgojumam, izņemot ikgadējā apmaksātā atvaļinājuma gadījumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
32
Iesniedzējtiesa gan, šķiet, uzskata, ka kompensācija ar atpūtas laiku, kas atbilst virsstundām, kuras nostrādātas ārpus parastā darba laika, kā arī iknedēļas atpūtas dienās un svētku dienās, – ja tā varētu tikt izmantota – varētu apdraudēt tiesības uz likumā noteikto ikgadējo atvaļinājumu.
33
Tomēr Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav norādīti iemesli, kuru dēļ valsts tiesību akti, kas paredz šādu kompensāciju, varētu apdraudēt šīs tiesības. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka uzdotais jautājums ir jāizvērtē, ņemot vērā Direktīvas 2003/88 normas.
34
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, jāuzskata, ka ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu un Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 5. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru, paredzot tikai kompensējoša atpūtas laika piešķiršanu par darba laiku, ko tiesnesis nostrādājis, pildot uzdevumus, kuri saistīti ar vakanto amata vietu tās tiesā, papildus tiem, kas viņam jāpilda atbilstoši ieņemamajam amatam, ir izslēgta jebkāda finansiāla kompensācija par darbu, kas veikts šo papildu uzdevumu izpildei.
35
Uzreiz jāatgādina, ka ar LES 19. pantu, kurā konkretizēta LES 2. pantā noteiktā tiesiskuma vērtība, valstu tiesām un Tiesai ir uzticēts uzdevums nodrošināt pilnīgu Savienības tiesību piemērošanu visās dalībvalstīs, kā arī to tiesību aizsardzību tiesā, kuras attiecīgajiem subjektiem izriet no Savienības tiesībām. Šajā nolūkā šo institūciju neatkarības nodrošināšanai ir primāra nozīme (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 47. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36
Šī prasība par tiesu neatkarību, kas ir nesaraujami saistīta ar tiesas spriešanas uzdevumu, ietilpst pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un uz lietas taisnīgu izskatīšanu būtībā; šīm pamattiesībām ir kardināla nozīme kā garantijai, ka tiks aizsargātas visas tiesības, kuras attiecīgajiem subjektiem izriet no Savienības tiesībām, un tiks saglabātas LES 2. pantā izklāstītās vērtības (tostarp tiesiskuma vērtība), kas ir kopīgas dalībvalstīm un kas definē pašas Savienības kā kopīgas tiesību sistēmas identitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 48. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
37
Tiesu neatkarības jēdziens nozīmē arī to, ka attiecīgā instance pilda tiesas spriešanas funkcijas absolūti autonomi, ne ar vienu nebūdama nedz hierarhiskās, nedz padotības attiecībās un nesaņemot jebkādas izcelsmes norādījumus vai instrukcijas, un tādējādi ir pasargāta no ārējas iejaukšanās vai spiediena, kas varētu apdraudēt tās locekļu tiesas spriešanas neatkarību un ietekmēt viņu lēmumus. Taču – gluži tāpat kā attiecīgās instances locekļu neatceļamība – arī veikto funkciju nozīmīgumam atbilstoša atalgojuma saņemšana ir ar tiesnešu neatkarību nesaraujami saistīta garantija (spriedumi, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, 44. un 45. punkts, 2019. gada 7. februāris, Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, 66. punkts, kā arī 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 49. punkts).
38
Dalībvalstīm, protams, ir plaša rīcības brīvība, izvēloties publiskos izdevumus, it īpaši, kad tās nosaka šo izdevumu un arī tiesnešu atalgojuma aprēķināšanas metodi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 51. punkts).
39
Tomēr valsts noteikumi par tiesnešu atalgojumu nedrīkst indivīdiem radīt pamatotas šaubas par attiecīgo tiesnešu neuzņēmību pret ārēju elementu iedarbību un par viņu neitralitāti attiecībā uz pretnostatītajām interesēm (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 52. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
40
It īpaši, kā minēts šā sprieduma 37. punktā, tas, ka tiesneši saņem atalgojumu, kura līmenis atbilst viņu īstenoto funkciju nozīmīgumam, ir garantija, kas nesaraujami saistīta ar viņu neatkarību.
41
Šajā ziņā tiesnešu atalgojumam jābūt ne tikai taisnīgam Kopienu Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 5. punkta izpratnē, bet tā līmenim – ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts sociāli ekonomisko kontekstu – jābūt arī pietiekami augstam, lai tiem piešķirtu noteiktu ekonomisko neatkarību, kas var pasargāt viņus no riska, ka iespējama ārēja iejaukšanās vai spiediens varētu kaitēt to lēmumu neitralitātei, kuri viņiem jāpieņem. Tādējādi šā atalgojuma līmenim jābūt tādam, kas aizsargā tiesnešus pret korupcijas risku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 58. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
42
Lai gan tiesnešu atalgojums var atšķirties atkarībā no viņu darba stāža un viņiem uzticētajiem amata pienākumiem, tam vienmēr jābūt atbilstīgam tiesiskā valstī veikto funkciju nozīmīgumam (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 60. punkts).
43
Lai novērtētu, vai tiesnešu atalgojums ir atbilstošs, papildus parastajai pamatalgai ir jāņem vērā ne vien dažādās piemaksas un prēmijas, ko viņi saņem, it īpaši saistībā ar viņu darba stāžu vai viņiem uzticētajiem pienākumiem, bet arī iespējamais atbrīvojums no sociālā nodrošinājuma iemaksām (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 61. punkts).
44
Turklāt tiesnešu atalgojuma atbilstīgums ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts ekonomisko, sociālo un finansiālo situāciju. Šādā perspektīvā ir atbilstīgi salīdzināt tiesnešu vidējo atalgojumu ar vidējo algu minētajā valstī (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 62. punkts).
45
Lai nodrošinātu tiesnešu neatkarību un – plašāk – tiesu varas kvalitāti tiesiskā valstī, tiesu sistēmas politikā būtu jāņem vērā arī citu juridisko profesiju atalgojums, lai tiesneša profesiju padarītu pievilcīgu augsti kvalificētiem praktizējošiem juristiem. Tomēr no tā nevar secināt, ka tiesnešu neatkarības principam būtu pretrunā tas, ka tiesnešu atalgojums tiek noteikts zemākā līmenī nekā citu juridisko profesiju – it īpaši to, kuri strādā brīvā profesijā, piemēram, advokātu, – vidējā atalgojuma līmenis, jo tie atrodas acīmredzami atšķirīgā situācijā nekā tiesneši (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 63. punkts).
46
Katrā ziņā saskaņā ar tiesiskas valsts darbību raksturojošo varas dalīšanas principu tiesnešu atalgojuma noteikšanas kārtībai nevajadzētu radīt šaubas par tiesu neatkarību no likumdošanas varas un izpildvaras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 50. punkts).
47
Visbeidzot, ir jābūt iespējai tiesnešu atalgojuma noteikšanas kārtību efektīvi pārbaudīt tiesā saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesībās paredzēto procesuālo kārtību (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 64. punkts).
48
Attiecībā uz tāda tiesību akta pieņemšanu, ar kuru, atkāpjoties no valsts tiesiskā regulējuma un nepietiekama darbinieku skaita apstākļos, ir paredzēts, ka par tiesneša papildu darba slodzi, kas rodas, pildot uzdevumus, kas saistīti ar vakanto tiesneša amata vietu tiesā, ir jāpiešķir nevis finansiāla atlīdzība, bet gan kompensējoša atpūta, šādai atkāpei ir jāatbilst vairākām prasībām, lai nodrošinātu atbilstību tiesnešu neatkarības principam.
49
Pirmkārt, tādam atkāpes pasākumam kā iepriekšējā punktā minētais – tāpat kā vispārējiem noteikumiem par tiesnešu atalgojuma noteikšanu, no kuriem tas veido atkāpi, – ir jābūt paredzētam likumā. Turklāt tiesnešu atalgojuma kārtībai, kas paredzēta šajā atkāpes pasākumā, ir jābūt objektīvai, paredzamai un pārredzamai (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 66. punkts).
50
Otrkārt, minētajam atkāpes pasākumam ir jābūt pamatotam ar tādu vispārējo interešu mērķi kā pārmērīga valsts budžeta deficīta novēršanas prasība LESD 126. panta 1. punkta izpratnē (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 67. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
51
Skaidri jānorāda ar budžetu saistītie iemesli, kas pamatoja tāda pasākuma veikšanu, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no vispārējām tiesību normām par tiesnešu atalgojumu. Turklāt, izņemot pienācīgi pamatotus ārkārtas apstākļus, šiem pasākumiem nav jābūt īpaši vērstiem tikai uz valsts tiesu locekļiem un tiem ir jāietilpst plašākā sistēmā, kuras mērķis ir panākt, lai lielāks skaits valsts civildienesta ierēdņu kopīgi piedalītos budžeta taupības centienos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, 49. punkts, 2019. gada 7. februāris, Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, 67. punkts, kā arī 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 69. punkts).
52
Tādējādi, ja dalībvalsts veic budžeta ierobežošanas pasākumus, kas attiecas uz tās ierēdņiem un citiem publiskajā sektorā strādājošajiem, tā – sabiedrībā, kurā valda solidaritāte, kā tas uzsvērts LES 2. pantā, – var nolemt piemērot šos pasākumus arī valsts tiesnešiem (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 71. punkts).
53
Treškārt, atbilstoši samērīguma principam, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, tādam atkāpes pasākumam kā šā sprieduma 48. punktā minētais ir jābūt piemērotam, lai nodrošinātu izvirzītā vispārējo interešu mērķa sasniegšanu, tam ir jāaprobežojas ar to, kas ir absolūti nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, un tas nedrīkst būt nesamērīgs ar minēto mērķi – tas nozīmē, ka ir jāizsver šā mērķa nozīmīgums un iejaukšanās tiesu neatkarības principā smagums (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 72. punkts).
54
Šajā ziņā šim pasākumam, ja tas šķiet piemērots šā sprieduma 50. punktā minētā vispārējo interešu mērķa sasniegšanai, tomēr jāpaliek izņēmumam un pagaidu pasākumam – to nedrīkst piemērot ilgāk nekā nepieciešams, lai sasniegtu tādu leģitīmo mērķi kā pārmērīga valsts budžeta deficīta novēršana (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 73. punkts).
55
Turklāt minētā pasākuma ietekme uz tiesnešu atalgojumu nedrīkst būt nesamērīga ar sasniedzamo mērķi (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 74. punkts).
56
Ceturtkārt, tiesnešu neatkarības saglabāšana prasa, lai, neraugoties uz to, ka attiecībā uz viņiem tiek piemērots budžeta ierobežošanas pasākums – pat ja šāds pasākums būtu saistīts ar smagas ekonomiskās, sociālās un finanšu krīzes esamību –, tiesnešu atalgojuma līmenis joprojām atbilstu viņu īstenoto funkciju nozīmīgumam, lai viņi paliktu pasargāti no ārējas iejaukšanās vai spiediena, kas var apdraudēt viņu neatkarību tiesas spriešanā un ietekmēt viņu lēmumus, kā norādīts šā sprieduma 37. punktā atgādinātajā judikatūrā (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 75. punkts).
57
Piektkārt, tādu atkāpes pasākumu kā šā sprieduma 48. punktā minētais ir jāvar efektīvi pārbaudīt tiesā (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 76. punkts).
58
Kaut arī LESD 267. pantā paredzētās procedūras ietvaros Tiesai nav jāpiemēro Savienības tiesību normas konkrētam gadījumam, lai sniegtu iesniedzējtiesām noderīgu atbildi, Tiesa var dot tām norādes, balstoties uz pamatlietas dokumentiem, kā arī tās rīcībā esošajiem rakstveida apsvērumiem, lai iesniedzējtiesa varētu pieņemt nolēmumu (spriedums, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė, C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 77. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
59
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai būs jāapstiprina šādi elementi, kas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, kā arī no Tiesai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem.
60
Pirmām kārtām, valsts pasākums, ar kuru tika izslēgts atalgojums par tiesneša nostrādātajām virsstundām, tika ieviests ar OUG Nr. 114/2018, OUG Nr. 130/2021 un OUG Nr. 168/2022 attiecībā uz laikposmu no 2019. līdz 2022. gadam. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šiem aktiem ir leģislatīvs raksturs un tajos paredzētā atkāpe attiecas tikai uz gadu, kurš norādīts katrā no šiem aktiem.
61
Otrām kārtām, saskaņā ar OUG Nr. 114/2018, OUG Nr. 130/2021 un OUG Nr. 168/2022 preambulu minēto aktu pieņemšana ir pamatota ar “prasību ievērot [LESD] noteikto deficīta mērķi, kas ir mazāks par 3 % no IKP”. Kā atgādināts šā sprieduma 50. punktā, pārmērīga valsts budžeta deficīta novēršanas prasība LESD 126. panta 1. punkta izpratnē ir vispārējo interešu mērķis. Ņemot to vērā, būs jāpārbauda, vai neaizpildītās amata vietas ir vai nav iekļautas budžetā, un tad, ja ir, tas būtu pamats apšaubīt sistemātisku un konsekventu izvirzītā mērķa sasniegšanu.
62
Turklāt saskaņā ar OUG Nr. 114/2018, OUG Nr. 130/2021 un OUG Nr. 168/2022 noteikumiem, ar kuriem ievieš atkāpi no virsstundām piemērojamā režīma, kā minēts iesniedzējtiesas lēmumā noradītajā tiesiskajā regulējumā, tie ir piemērojami “budžeta nozares darbiniekiem, kuri ieņem vadošus amatus”. Tādējādi šie pasākumi neattiecas konkrēti uz tiesnešiem.
63
Trešām kārtām, attiecībā uz pamatlietā aplūkotā pasākuma samērīgumu, neskarot iesniedzējtiesas pārbaudi, jānorāda, ka, pirmkārt, šis pasākums var būt piemērots, lai nodrošinātu valsts budžeta deficīta novēršanas mērķa sasniegšanu, un ka tas var būt nepieciešams, ņemot vērā sasniedzamo mērķi.
64
Otrkārt, runājot par samērīgumu šaurā nozīmē, šai tiesai būs jāpārliecinās, ka pamatlietā aplūkotais pasākums nav tiešs tiesnešu atalgojuma samazinājums, pārbaudot, vai OUG Nr. 114/2018, OUG Nr. 130/2021 un OUG Nr. 168/2022 faktiski ir paredzēts tikai tas, ka kompensācija par virsstundu darbu tiek piešķirta kā atbilstošs atpūtas laiks.
65
Ņemot vērā iesniedzējtiesas norādītos riskus, kuriem var būt pakļauti tiesneši papildu darba veikšanas dēļ, tai faktiski būs jāpārbauda, vai realitātē attiecīgie tiesneši netiek atturēti no šāda atpūtas laika izmantošanas un vai tas tiem netiek pat liegts.
66
Katrā ziņā, ciktāl šī tiesa šaubās par HZ saņemtās darba samaksas adekvātumu, no šā sprieduma 44. un 56. punkta izriet, ka attiecībā uz tiesnešiem tai tas būs jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts ekonomisko, sociālo un finansiālo situāciju, salīdzinot tiesnešu vidējo atalgojumu ar vidējo algu šajā valstī.
67
Atsaukdamās uz 2024. gada Savienības rezultātu apkopojumu tiesiskuma jomā, Eiropas Komisija rakstveida apsvērumos norāda, ka Rumānijas tiesnesis karjeras sākumā saņem 2,9 reizes lielāku vidējo algu par vidējo bruto algu Rumānijā, tomēr tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
68
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu un Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām 5. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tiesnešu neatkarības principam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru – paredzot tikai kompensējoša atpūtas laika piešķiršanu par darba laiku, ko papildus pienākumiem, kas tiesnesim jāveic saistībā ar ieņemamo amatu, viņš nostrādā, pildot pienākumus, kuri saistīti ar vakantu amata vietu viņa tiesā, – ir izslēgta jebkāda finansiāla kompensācija par darbu, kas veikts šo papildu uzdevumu izpildei, ja vien šis tiesnesis faktiski var izmantot iegūto kompensējošo atpūtas laiku un ja šis tiesiskais regulējums neapdraud viņa darba samaksas atbilstību veikto funkciju nozīmīgumam.
Par tiesāšanās izdevumiem
69
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, lasot to kopsakarā ar LES 2. pantu un Kopienu Hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, kas pieņemta Eiropadomes sanāksmē Strasbūrā 1989. gada 9. decembrī, 5. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiesnešu neatkarības principam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru – paredzot tikai kompensējoša atpūtas laika piešķiršanu par darba laiku, ko papildus pienākumiem, kas tiesnesim jāveic saistībā ar ieņemamo amatu, viņš nostrādā, pildot pienākumus, kuri saistīti ar vakantu amata vietu viņa tiesā, – ir izslēgta jebkāda finansiāla kompensācija par darbu, kas veikts šo papildu uzdevumu izpildei, ja vien šis tiesnesis faktiski var izmantot iegūto kompensējošo atpūtas laiku un ja šis tiesiskais regulējums neapdraud viņa darba samaksas atbilstību veikto funkciju nozīmīgumam.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – rumāņu.