61995CC0398_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - De faktiske omstaendigheder
1 I denne praejudicielle sag har Simvulio tis Epikratias (statsraad - oeverste forvaltningsdomstol) i Athen forelagt Domstolen et spoergsmaal om en bestemmelse i graesk ret vedroerende regulering af retsforholdet mellem turistfoerere og turistorganisationer. I den tilgrundliggende hovedsag har Sindesmos ton en Elladi Turistikon ke Taxidiotikon Grafion (foreningen af graeske rejse- og turistbureauer; herefter »sagsoegeren«) anlagt sag med paastand om ophaevelse af den graeske arbejdsministers afgoerelse, hvorved denne bestemte, at en kendelse afsagt af appelarbejdsretten i Athen kunne fuldbyrdes. Appelretten havde stadfaestet en kendelse, hvorved arbejdsretten i Athen i henhold til artikel 37 i lov nr. 1545/1985 havde afgjort en kollektiv arbejdskonflikt mellem sagsoegeren og Enosi Efopliston Epivatikon Plion (linjerederiforeningen) paa den ene side og Somatio Diplomatuchon Xenagon (foreningen af diplomerede turistfoerere) paa den anden side. Denne konflikt drejede sig om loen- og arbejdsvilkaarene for turistfoerere.
2 Den naevnte artikel 37 i lov nr. 1545/1985 bestemmer foelgende: »Turistfoerere, der har den fornoedne autorisation til at udoeve erhvervet som turistfoerer, og som er knyttet til turist- og rejsebureauer, til medlemmer af linjerederiforeningen eller til udenlandske turistbureauer, enten direkte eller via disses filialer i Graekenland, er med henblik paa udfoerelse af de rejseprogrammer, som disse bureauer ivaerksaetter, forpligtet ved arbejdskontrakt og er undergivet de relevante bestemmelser i den graeske arbejdsret i forhold til deres arbejdsgivere.«
3 Den naevnte autorisation til at udoeve erhvervet som turistfoerer har allerede en gang vaeret genstand for en sag ved Domstolen (1). Dengang drejede det sig om spoergsmaalet, om Den Hellenske Republik kan kraeve, at turistfoerere, som indrejser sammen med en gruppe turister fra en anden medlemsstat, for at kunne udfoere tjenesteydelser skal vaere i besiddelse af en tilladelse til at udoeve denne virksomhed, som forudsaetter, at de har gennemgaaet en bestemt uddannelse, naar tjenesteydelsen bestaar i turistrundvisning paa andre steder end de muséer eller historiske bygningsvaerker, der kun kan besoeges sammen med en saerlig faguddannet turistfoerer. Domstolen har besvaret dette benaegtende, fordi den fandt, at dette var i strid med traktatens artikel 59.
4 Den forelaeggende ret har henvist til, at retsforholdet mellem turistfoererne og turistbureauerne efter artikel 37 obligatorisk skal anses for et arbejdsforhold, naar betingelserne i artikel 37 er opfyldt; dette har den foelge, at bestemmelserne i graesk ret finder anvendelse. Den forelaeggende ret har herved saavel henvist til motiverne til bestemmelsen som til det af lovgiver forfulgte formaal. Dette var ifoelge den forelaeggende ret endegyldigt at bilaegge tvistigheder, som laenge havde bestaaet mellem de naevnte parter paa arbejdsmarkedet.
5 Somatio Diplomatuchon Xenagon (foreningen af diplomerede turistfoerere) og Panellinia Omospondia Xenagon (graeske turistfoereres landsforbund) er indtraadt i sagen som intervenienter.
6 For den forelaeggende ret opstaar det spoergsmaal, om den graeske lovs artikel 37 er i strid med EF-traktatens artikel 59 ff., som indeholder bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser. Den har derfor forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse:
Er artikel 37 i lov nr. 1545/1985, som, naar de i bestemmelsen angivne betingelser er opfyldt, kraever oprettelse af en arbejdskontrakt mellem parterne, hvilket normalt ogsaa er den retlige form, hvori turistfoererne praesterer deres tjenesteydelser i de i bestemmelsen angivne tilfaelde, i strid med EOEF-traktatens artikel 59 ff.? Saafremt der gives et bekraeftende svar, er denne bestemmelse da berettiget af almene hensyn til at bevare arbejdsfreden paa det foelsomme omraade tjenesteydelser paa turistomraadet, som den graeske stat som turistland har en naturlig og begrundet interesse i at regulere ved lov?
B - Stillingtagen
7 Ifoelge de forelagte spoergsmaals formulering oensker den nationale ret at vide, om artikel 37 i lov nr. 1545/1985 er i strid med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 59 ff. Dermed oenskes en fortolkning og proevelse af national ret. Inden for rammerne af EF-traktatens artikel 177 har Domstolen dog ikke kompetence til at fortolke national ret henholdsvis at proeve dennes forenelighed med faellesskabsretten (2). Efter fast retspraksis maa spoergsmaalet dog omformuleres saaledes, at den nationale ret spoerger Domstolen, om EF-traktatens artikel 59 ff. skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for at anvende en bestemmelse, der - som den her omtvistede - stiller krav om, at turistfoereres kontraktforhold under de naevnte forudsaetninger obligatorisk skal vaere arbejdskontrakter (3).
8 Kommissionen har naevnt endnu et punkt, der kunne medfoere, at de forelagte spoergsmaal maa afvises. Den har i sit indlaeg henvist til, at det ikke fremgaar af forelaeggelseskendelsen, om statsborgere fra andre medlemsstater er inddraget i hovedsagen. Det er saaledes efter Kommissionens mening ikke sikkert, om faellesskabsretten overhovedet er relevant, og om en fortolkning af faellesskabsretten er noedvendig for afgoerelsen. Principielt overlades det efter fast praksis til den nationale ret at afgoere, om et forelagt spoergsmaal vedroerende faellesskabsretten er vaesentligt for afgoerelsen i hovedsagen. Derudover er der med spoergsmaalet om artikel 37's forenelighed med faellesskabsretten tale om et spoergsmaal om gyldigheden af artikel 37 og dermed om dens anvendelighed i hovedsagen (4). Kun i tilfaelde, hvor det var aabenbart, at den nationale ret misbruger proceduren efter artikel 177, har Domstolen afvist anmodningen om praejudiciel afgoerelse (5). Et saadant aabenbart misbrug ses dog ikke at foreligge her. Snarere kan det meget vel taenkes, at sagsoegeren i hovedsagen, foreningen af turist- og rejsebureauer etableret i Graekenland, ogsaa repraesenterer de udenlandske turist- og rejsebureauer, der er etableret i Graekenland. Af denne grund kan det ikke antages, at de praejudicielle spoergsmaal maa afvises. I oevrigt har ogsaa Kommissionen i sit skriftlige indlaeg taget stilling til de forelagte spoergsmaal.
9 Et yderligere punkt, som blev naevnt af intervenienterne og udfoerligt behandlet under den mundtlige forhandling, er spoergsmaalet, om bestemmelserne i artikel 37 overhovedet finder anvendelse paa statsborgere fra andre medlemsstater, saaledes at der foreligger en forbindelse til faellesskabsretten. Intervenienterne har ikke taget klart stilling hertil i deres skriftlige indlaeg. De har anfoert, at bestemmelserne kun angaar turistfoerere med diplom, som er etableret i Graekenland. Turistfoerere fra andre medlemsstater beroeres ikke. Intervenienterne stoetter deres opfattelse paa, at de omtvistede bestemmelser kun gaelder for turistfoerere med diplom, og at dette diplom, som Domstolen har fastslaaet i tidligere praksis paa dette omraade, ikke er noedvendigt for turistfoerere fra andre medlemsstater, der ledsager en gruppe til Graekenland. Kun for rundvisninger paa muséer og paa saerligt vigtige steder kraeves der ubetinget et saadant diplom. Det vil sige, at intervenienterne af den omstaendighed, at udenlandske turistfoerere ikke ubetinget behoever et saadant diplom, slutter, at artikel 37, der kun angaar turistfoerere med diplom, ikke finder anvendelse paa udenlandske turistfoerere.
10 Jeg kan ikke vaere enig heri. Af den kendsgerning, at turistfoerere fra andre medlemsstater ikke ubetinget behoever et saadant diplom, kan det ikke sluttes, at der ikke findes udenlandske turistfoerere, der er i besiddelse af et saadant diplom. Det maa i hvert fald ikke naegtes unionsborgere fra andre medlemsstater at erhverve et saadant diplom. Det kan ogsaa meget vel taenkes, at en udenlandsk turistfoerer er interesseret i at erhverve et saadant diplom. Kun naar han besidder denne saerlige autorisation, kan han organisere rundvisninger i hele Graekenland og saaledes i stoerre omfang betjene en rejsegruppe. Det kan derfor meget vel taenkes, at en turistfoerer med diplom har fordele i forhold til en anden turistfoerer ved ansaettelse, fordi det ogsaa for rejsearrangoererne selv kan vaere en fordel at ansaette en turistfoerer, som kan gennemfoere rundvisninger i hele Graekenland. Af denne grund er det meget muligt, at ogsaa turistfoerere fra andre medlemsstater er i besiddelse af et saadant diplom med den foelge, at artikel 37 finder anvendelse paa dem.
11 Det er ganske vist - som intervenienterne har anfoert - ikke Domstolens opgave at fortolke national ret, men den graeske regering har dog selv paa spoergsmaal under den mundtlige forhandling indroemmet, at det i meget sjaeldne tilfaelde kan taenkes, at artikel 37 kan finde anvendelse paa udlaendinge. I denne sammenhaeng maa der henvises til, at det ved proevelsen af en mulig tilsidesaettelse af grundlaeggende friheder, der sikres ved traktaten, ikke er afgoerende, hvilket omfang en saadan tilsidesaettelse har. Ogsaa ubetydelige tilsidesaettelser er i strid med faellesskabsretten (6).
12 Endelig kan man ogsaa se en forbindelse til faellesskabsretten deri, at artikel 37 udtrykkeligt ogsaa naevner udenlandske turistbureauer henholdsvis deres etablering og dermed inddrager dem under bestemmelserne.
13 Det foelger af det foregaaende, at faellesskabsretten, her EF-traktatens artikel 59 ff., principielt kan finde anvendelse. Om det rent faktisk maa antages, at der foreligger en tilsidesaettelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, skal undersoeges i det foelgende.
14 EF-traktatens artikel 59 ff. indeholder bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser. Ifoelge artikel 60, stk. 1, er tjenesteydelser ydelser, der normalt udfoeres mod betaling, i det omfang de ikke omfattes af bestemmelserne vedroerende den frie bevaegelighed for varer, kapital og personer. Ifoelge stk. 2, litra d), omfatter tjenesteydelserne isaer de liberale erhvervs virksomhed. Ifoelge artikel 60, stk. 3, kan tjenesteyderen midlertidigt udoeve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen praesteres, paa samme vilkaar, som det paagaeldende land fastsaetter for sine egne statsborgere.
15 Som Domstolen har fastslaaet i sin dom i sagen Kommissionen mod Graekenland, kan den virksomhed, der udoeves af en turistfoerer, som er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end Graekenland, og som ledsager deltagerne i en arrangeret rejse til Graekenland fra denne medlemsstat, juridisk antage to former. Rejsebureauet kan benytte turistfoerere, som er ansat i bureauet; det kan imidlertid ogsaa beskaeftige selvstaendige turistfoerere. I det foerstnaevnte tilfaelde er det bureauet, som udfoerer tjenesteydelsen for turisterne via sine egne turistfoerere. I det andet tilfaelde er det turistfoereren selv, der udfoerer tjenesteydelsen for rejsebureauet (7).
16 Hvis man betragter bestemmelserne i artikel 37 ud fra synspunktet udenlandske turistfoereres henholdsvis rejsebureauers medvirken, saa kan man definere bestemte former for tilfaelde, hvor tjenesteydelsen i hvert enkelt tilfaelde har forskellig geografisk tilknytning, og der saaledes ogsaa kan taenkes forskellige former for hindringer.
17 Som den foerste tilfaeldegruppe vil jeg naevne den, der ogsaa laa til grund for den forrige dom. En turistfoerer fra en anden medlemsstat kommer som led i sit arbejde for et rejsebureau, der ligeledes er etableret i en anden medlemsstat end Graekenland, med en rejsegruppe til Graekenland for dér at gennemfoere en organiseret rejse. For at den her omtvistede artikel 37 skal kunne finde anvendelse paa et saadant tilfaelde, maa man her gaa ud fra, at turistfoereren har et tilsvarende diplom. Som Domstolen allerede har fastslaaet, kan ogsaa en selvstaendig turistfoerer udfoere saadan virksomhed. I et saadant tilfaelde ville turistfoereren udfoere tjenesteydelsen for rejsebureauet fra en anden medlemsstat, idet han betjener rejsegruppen i Graekenland. Stedet for tjenesteydelsen ville saa vaere Graekenland. Herved spiller det ingen rolle, om tjenesteyderen og tjenesteydelsesmodtageren er etableret i den samme medlemsstat. Afgraensningen af det saglige anvendelsesomraade for EOEF-traktatens artikel 59 ff. maa foretages paa baggrund af ideen om et faelles marked, inden for hvilket al oekonomisk virksomhed inden for Faellesskabet er frigjort for samtlige begraensninger, der er baseret paa nationalitet eller bopael. Saaledes som de former for virksomhed er opbygget, som i artikel 60, stk. 1, stilles op over for tjenesteydelser, og som er omfattet af andre friheder, som sikres af traktaten, omfatter den frie udveksling af tjenesteydelser i hvert fald den graenseoverskridende udveksling af »produkter«, som ikke er »varer« (8). Foelgelig maa bestemmelserne i artikel 59 finde anvendelse i alle tilfaelde, hvor en tjenesteyder tilbyder tjenesteydelser i en anden medlemsstat end den, hvor han er etableret, uanset hvor modtagerne af tjenesteydelserne er hjemmehoerende (9).
18 Der er foelgelig her tale om en tjenesteydelse som omhandlet i artikel 59 ff., hvorfor det ogsaa kan proeves, om der muligvis foreligger en begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser.
19 I denne sammenhaeng maa det naevnes, at formen arbejdskontrakt ifoelge den forelaeggende rets udsagn svarer til den karakter, som turistfoereres tjenesteydelser for turistbureauer saedvanligvis har som led i gennemfoerelsen af organiserede programmer. Retten naevner i denne sammenhaeng bestemte kriterier, som efter arbejdsrettens fortolkeres opfattelse og efter retspraksis i Graekenland anses for hovedkriterier for en arbejdskontrakt, f.eks. den omstaendighed, at ydelsens tidspunkt og genstand er bindende fastsat. Af den grund er den obligatoriske arbejdskontrakt faktisk den retlige form, i hvilken turistfoereres tjenesteydelser under de ovenfor beskrevne forudsaetninger saedvanligvis udfoeres. Ogsaa intervenienterne har henvist til det afhaengighedsforhold af teknisk, oekonomisk og personlig art, som kendetegner saadanne ydelsesforhold inden for rammerne af organiserede rejser. Herefter anses ogsaa den for arbejdstager, der samtidig er ansat af flere arbejdsgivere. Den graeske regering har ligeledes henvist til, at retspraksis hidtil flere gange har bekraeftet, at ydelsesforhold mellem turistfoerere og turistbureauer som led i organiserede rejser efter graesk ret er arbejdskontrakter.
20 Hertil kan siges, at disse udsagn vedroerer kriterierne i graesk arbejdsret og det graeske arbejdstagerbegreb. Desuden laegges den udformning af kontraktforholdet til grund, som saedvanligvis vaelges i Graekenland. Dermed er det dog ikke udelukket, at saadanne ydelsesforhold er anderledes udformet i andre medlemsstater og saaledes svarer til et tjenesteydelsesforhold. Ogsaa i Graekenland kan der meget vel taenkes en anden udformning, der ikke svarer til den saedvanlige. Desuden skal andre ydelser, som udfoeres under de samme betingelser - sagsoegeren har under den mundtlige forhandling naevnt tolke eller sproglaerere som eksempel - ikke altid udfoeres inden for rammerne af en arbejdskontrakt. Derfor kan man ikke gaa ud fra, at ydelsesforholdet mellem turistfoerere og et rejsebureau som led i organiserede rejser altid skal anses for en arbejdskontrakt. Dette gaelder saa meget desto mindre, som Domstolen i tidligere praksis paa omraadet udtrykkeligt har udtalt, at en turistfoerer som led i organiserede rejser saavel kan virke selvstaendigt - dvs. inden for rammerne af en tjenesteydelse - som inden for rammerne af en arbejdskontrakt. Hvad angaar den graeske regerings henvisning til graeske retters gentagne bekraeftelse af, at kontrakterne har arbejdsretlig karakter, maa der henvises til, at retterne - som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen - i hvert enkelt tilfaelde naaede til dette resultat efter en proevelse af de konkrete tilfaelde paa grundlag af bestemte kriterier. Det stod ikke paa forhaand fast, at der med de ydelsesforhold, der skulle proeves, var tale om en arbejdskontrakt.
21 Den graeske regering har i denne sammenhaeng henvist til, at det i Graekenland af praktiske grunde naeppe er muligt for en turistfoerer at arbejde selvstaendigt. Graekenland er oversaaet med betydelige arkaeologiske fundsteder, som er spredt vidt omkring og ikke ubetinget er beliggende i naerheden af bymaessig bebyggelse og byer. Det er derfor ikke muligt for turistfoerere at vaere etableret paa hvert af disse steder. I oevrigt raader de ikke over den infrastruktur, der er noedvendig for at befordre turister til de enkelte udstillingssteder. Det er derfor noedvendigt at samarbejde med rejse- og turistbureauer. Hertil maa jeg sige, at dette maaske gaelder i de fleste tilfaelde. Alligevel er der principielt mulighed for, at en turistfoerer i Graekenland kan arbejde selvstaendigt. I oevrigt drejer det sig i alle de tilfaelde, der her skal tages i betragtning, om en turistfoerers virksomhed for et rejsebureau som led i en organiseret rejse. Ogsaa i denne sammenhaeng skal det vaere muligt for turistfoereren at indgaa en kontrakt om tjenesteydelser. Om han til syvende og sidst paa grundlag af praktiske overvejelser vil goere dette, er overladt til ham. Det afgoerende er, om han i det mindste har mulighed derfor.
22 Derfor finder bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser anvendelse i den foreliggende tilfaeldegruppe.
23 Det maa nu undersoeges, om turistfoerernes frihed til at udfoere en tjenesteydelse for rejsebureauet inden for rammerne af denne tilfaeldegruppe bliver begraenset af bestemmelserne i artikel 37. Da tjenesteydelsen ifoelge artikel 60, stk. 3, kan praesteres paa samme vilkaar, som gaelder for indlaendinge, er alle former for forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet foelgelig forbudt. En saadan aabenbar forskelsbehandling ses ikke at foreligge i dette tilfaelde, da artikel 37 ikke sondrer efter turistfoerernes nationalitet.
24 Derudover kunne der foreligge en skjult forskelsbehandling. En saadan er der tale om, naar der ganske vist anvendes andre kriterier end kriteriet om nationalitet, men dette dog rent faktisk foerer til en forskelsbehandling af statsborgere fra andre medlemsstater (10).
25 En saadan skjult forskelsbehandling ses i hvert fald inden for rammerne af denne tilfaeldegruppe heller ikke at foreligge her, da bestemmelserne i artikel 37 ikke naevner kriterier for at goere forskel. Den gaelder tvaertimod uden forskel for alle turistfoerere, der er indehavere af et diplom. Efter intervenienternes og den graeske regerings opfattelse foreligger der derfor heller ikke her en tilsidesaettelse af den frie udveksling af tjenesteydelser.
26 Der maa ganske vist henvises til, at EF-traktatens artikel 59 ikke blot kraever afskaffelse af enhver forskelsbehandling til skade for tjenesteyderen paa grund af dennes nationalitet, men ogsaa ophaevelse af enhver restriktion - ogsaa selv om den anvendes uden forskel paa indenlandske tjenesteydere og tjenesteydere fra andre medlemsstater - der kan vaere til hinder for eller paa anden maade genere den virksomhed, som udfoeres af en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, hvor han lovligt leverer tilsvarende tjenesteydelser (11). Som Kommissionen og sagsoegeren med rette har anfoert, bliver retten til fri udveksling af tjenesteydelser for turistfoerere fra andre medlemsstater fuldstaendigt begraenset af bestemmelserne i artikel 37 (12). Ved at ydelsesforholdet for en udenlandsk turistfoerer, som er undervejs til Graekenland med en gruppe rejsende, efter graesk arbejdsret obligatorisk kvalificeres som en arbejdskontrakt, bliver denne turistfoerer beroevet muligheden for at virke som selvstaendig turistfoerer, og dermed forbydes det ham helt at udfoere en tjenesteydelse. Sagsoegeren har udtrykkeligt henvist til, at selv hvis begge parter oensker det, kan der ikke laengere indgaas en aftale om tjenesteydelser. Sagsoegeren har desuden med rette henvist til, at Domstolen i den tidligere dom paa omraadet udtrykkeligt har fremdraget den uafhaengige turistfoerers ret til at udfoere tjenesteydelser. Uafhaengigt af, hvordan kontrakten til syvende og sidst er udformet, bliver den efter graesk ret nu kvalificeret som arbejdskontrakt, hvilket dermed paalaegger arbejdsgiveren henholdsvis arbejdstageren de dertil svarende forpligtelser.
27 Saa vel den graeske regering som intervenienterne har i denne forbindelse henvist til, at udenlandske turistfoerere fortsat har mulighed for at ledsage en gruppe til Graekenland som selvstaendige turistfoerere, som netop fastslaaet og kraevet i den tidligere dom paa dette omraade. Dette kan jeg vaere enig i. Men det aendrer ganske vist intet ved den omstaendighed, at en saadan turistfoerer, der er i besiddelse af et diplom, kun kan udoeve sin virksomhed i Graekenland inden for rammerne af en arbejdskontrakt. Hans ret til fri udveksling af tjenesteydelser bliver saaledes fuldstaendigt begraenset, fordi han ikke laengere har adgang til markedet for tjenesteydelser i Graekenland (13).
28 I denne foerste tilfaeldegruppe maa man desuden vaere opmaerksom paa endnu en tjenesteydelse, som eventuelt kunne vaere genstand for restriktioner. Det er rejsebureauernes tjenesteydelse over for turisterne. I den tidligere sag har Domstolen fastslaaet, at rejsebureauernes udfoerelse af tjenesteydelser blev vanskeliggjort ved, at de ikke kunne lade egne turistfoerere fra deres land betjene gruppen i Graekenland (14). Det her foreliggende tilfaelde er anderledes, men alligevel kan man gaa ud fra, at rejsebureauernes tjenesteydelse ogsaa bliver hindret. Her forbydes det dem nemlig at indgaa en kontrakt om tjenesteydelse med den diplomerede turistfoerer, som skal ledsage gruppen, derimod klassificeres ydelsesforholdet efter graesk ret obligatorisk som en arbejdskontrakt.
29 Desuden maa det betaenkes, at rejsebureauerne som modtagere af turistfoerernes tjenesteydelse kan goere gaeldende, at der foreligger en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser. Domstolen har med hensyn til tjenesteydelsesmodtagerens rettigheder hidtil fastslaaet, at modtagere af tjenesteydelser har ret til at rejse ind i en anden medlemsstat for at modtage en tjenesteydelse dér (15). Desuden har den i den tidligere dom efterproevet, om der forelaa en hindring for turisterne. En saadan kunne kun vaere relevant, fordi turisterne blev moedt med en hindring som modtagere af en tjenesteydelse (16).
30 Her bliver rejsebureauet som modtager af tjenesteydelser ganske vist ikke hindret i sin frie bevaegelighed med henblik paa at modtage tjenesteydelser. Derimod kan det ikke laengere modtage nogen tjenesteydelse, fordi det udelukkes gennem artikel 37. I et saadant tilfaelde maa tjenesteydelsesmodtageren kunne paaberaabe sig sin ret til fri udveksling af tjenesteydelser.
31 I sagen Kommissionen mod Graekenland bliver det desuden fastslaaet, at der forelaa en hindring for turister, som bestod deri, at turisterne ikke kunne vaelge mellem deres udenlandske rejseledsager og en graesk turistfoerer. En saadan hindring ses ikke at foreligge her, for turisterne har fortsat mulighed for at vaelge den udenlandske turistfoerer eller en graesk turistfoerer, som ikke er kontraktligt bundet til et rejsebureau (17). At udformningen af ydelsesforholdet som arbejdskontrakt henholdsvis tjenesteydelsesforhold kan medfoere en hindring for turister, ses ikke umiddelbart. Skulle der foreligge en saadan hindring paa grund af graesk arbejdsret og den hertil svarende udformning af arbejdskontrakter, saa er det den nationale rets opgave at efterproeve dette og i overensstemmelse dermed fastslaa, at der er tale om en hindring.
32 Som den naeste tilfaeldegruppe vil jeg naevne det tilfaelde, at en turistfoerer, som er i besiddelse af et diplom som omhandlet i artikel 37, indgaar en kontrakt om en organiseret rejse med et graesk eller et udenlandsk rejsebureau. Ogsaa i dette tilfaelde foreligger der en tjenesteydelse fra turistfoereren til rejsebureauet. Denne maa uproblematisk kvalificeres som tjenesteydelse efter artikel 59, da turistfoereren udfoerer tjenesteydelsen i en anden medlemsstat end sin bopaelsstat. Det spiller derfor ingen rolle, hvor det enkelte rejsebureau har hjemsted.
33 Der ses heller ikke her at foreligge nogen aabenbar forskelsbehandling. Ganske vist har sagsoegeren anfoert, at artikel 37 foerer til en skjult forskelsbehandling af udenlandske turistfoerere paa grund af deres nationalitet. Ogsaa Kommissionen har i oevrigt henvist til denne mulighed. Begge gaar ud fra, at det paa grund af ydelsesforholdets udformning som arbejdskontrakt er uomgaengeligt noedvendigt for turistfoereren som arbejdstager bestandig at vaere til stede paa rejsebureauets hjemsted henholdsvis stedet for tjenesteydelsens udfoerelse. Det vil sige, at det efter deres opfattelse er noedvendigt for at opfylde en saadan arbejdskontrakt i Graekenland, at turistfoereren flytter sin bopael til Graekenland. Da det dog kun er midlertidig virksomhed i Graekenland, der kommer i betragtning inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser, er opfyldelsen af en arbejdskontrakt i Graekenland umulig under disse forudsaetninger. Det er af praktiske grunde umuligt at oprette en bopael i Graekenland for at udfoere en midlertidig ydelse i Graekenland og samtidig - med henblik paa hovedvirksomheden - at opretholde bopaelen i hjemstaten. Dette forstaerkes efter sagsoegerens opfattelse yderligere ved, at der - som sagsoegeren ubestridt har anfoert under den mundtlige forhandling - for tiden ikke er nogen garanteret maanedsloen i Graekenland for turistfoerere. Det vil sige, at artikel 37 foerer til en forskelsbehandling af turistfoerere, som ikke er etableret i Graekenland. Da der herved for det meste er tale om statsborgere fra andre medlemsstater, foerer artikel 37 saaledes ogsaa til en forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet.
34 Dette kan jeg ikke vaere enig i. Der foreligger ikke her nogen forskelsbehandling med hensyn til fri udveksling af tjenesteydelser, allerede fordi udfoerelse af tjenesteydelse som led i en organiseret rejse helt forbydes alle diplomerede turistfoerere. Derfor kan der ikke vaere staerkere restriktioner med hensyn til muligheden for at udfoere en tjenesteydelse for turistfoerere fra andre medlemsstater end for graeske turistfoerere. Det af sagsoegeren og Kommissionen anfoerte vedroerer snarere turistfoerernes virksomhed som led i et ydelsesforhold, der allerede obligatorisk er udformet som en arbejdskontrakt. For saa vidt drejer det sig her om udenlandske turistfoereres mulighed for at udoeve virksomhed som arbejdstagere i Graekenland, dvs. det drejer sig om et spoergsmaal om arbejdskraftens frie bevaegelighed i henhold til EF-traktatens artikel 48.
35 Efter sagsoegerens og Kommissionens opfattelse foerer artikel 37, ved at den obligatorisk foreskriver en arbejdskontrakt, til, at udenlandske turistfoerere hindres i at tage beskaeftigelse, ogsaa paa omraadet for fri bevaegelighed for personer. Dette kan jeg ikke helt tilslutte mig. Ogsaa inden for rammerne af tjenesteydelsesforhold ville turistfoereren vaere forpligtet til at vaere til stede paa ydelsesstedet paa tidspunktet for ydelsens udfoerelse. For saa vidt foerer udformningen som arbejdskontrakt ingen yderligere belastning af den udenlandske turistfoerer med sig. Derfor kan det ikke antages, at der i denne sammenhaeng er tale om forskelsbehandling af turistfoerere, som ikke stammer fra Graekenland.
36 Der maa dog her henvises til, at det tilkommer den nationale domstol at fortolke de nationale bestemmelser om arbejdskontrakter. Som det fremgaar af dommen i Bosman-sagen, kan regler, som direkte regulerer adgangen til arbejdsmarkedet i andre medlemsstater, hindre arbejdskraftens frie bevaegelighed (18).
37 Artikel 48 er ganske vist ikke naevnt i det forelagte spoergsmaal, men efter fast retspraksis bestemmes omfanget af Domstolens proevelse af det formaal at give den forelaeggende ret et fyldestgoerende svar med henblik paa anvendelsen af faellesskabsretten i den tvist, den skal afgoere (19). Da det her er vigtigt for den forelaeggende ret at vide, om artikel 37 er i strid med en bestemmelse i faellesskabsretten, maa ogsaa en eventuel tilsidesaettelse af artikel 48 tages med i betragtning.
38 Desuden kan der ogsaa ved denne konstellation af faktiske omstaendigheder igen ses en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser for turistfoerere deri, at de ikke har mulighed for at indgaa en kontrakt om tjenesteydelser med det enkelte rejsebureau inden for rammerne af en organiseret rejse. Det bliver dermed gjort helt umuligt for dem at udfoere en tjenesteydelse.
39 Sagsoegeren har desuden anfoert, at en tilsidesaettelse af den frie udveksling af tjenesteydelser ogsaa foelger af en analog anvendelse af formuleringen i Bosman-dommen, hvorefter der foreligger en hindring af arbejdskraftens frie bevaegelighed, naar der er restriktioner for adgangen til arbejdsmarkedet i en anden medlemsstat (20). Det kan ikke ses noejagtigt af sagsoegerens indlaeg, hvorledes denne analogi skulle vaere udformet. Det drejer sig vel om at proeve, om der her er en hindring for adgangen til markedet for tjenesteydelser i den anden medlemsstat. En saadan foreligger her, da det ikke laengere er muligt at udfoere en tjenesteydelse. Imidlertid er den af sagsoegeren foreslaaede analogi ikke noedvendig. Domstolen har ogsaa med hensyn til fri udveksling af tjenesteydelser fastslaaet, at foranstaltninger, der umiddelbart skaber hindringer for adgangen til markedet for tjenesteydelser i andre medlemsstater, falder inden for anvendelsesomraadet for artikel 59 (21). En analog anvendelse af retspraksis vedroerende artikel 48 er derfor ikke noedvendig.
40 I det tilfaelde, at en turistfoerer fra en anden medlemsstat indgaar en kontrakt med et rejsebureau, der er etableret i en anden medlemsstat end Graekenland, kan ogsaa rejsebureauets tjenesteydelse til turisterne i Graekenland udgoere en tjenesteydelse efter traktatens artikel 59. Dette er tilfaeldet, for det rejsebureau, der ikke er etableret i Graekenland, udfoerer saaledes en tjenesteydelse hen over graensen. Heller ikke i forbindelse med denne tjenesteydelse ses der nogen forskelsbehandling, da der ikke anvendes forskellige bestemmelser paa graeske og udenlandske rejsebureauer, henholdsvis goeres nogen forskel paa dem. Det maa jo ogsaa her siges, at rejsebureauets adgang til fri udveksling af tjenesteydelser er begraenset ved, at det ikke er i stand til at indgaa en kontrakt om tjenesteydelser med den tilsvarende turistfoerer. Derfor kan det ogsaa - som allerede naevnt i den foerste tilfaeldegruppe - som modtager af turistfoererens tjenesteydelse goeres gaeldende, at der foreligger en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser. Med hensyn til spoergsmaalet, under hvilken forudsaetning et rejsebureau etableret i Graekenland kan paaberaabe sig sin ret til fri udveksling af tjenesteydelser over for den graeske stat, vil jeg henvise til min gennemgang vedroerende den tredje tilfaeldegruppe (22).
41 Hvad angaar en eventuel hindring for turisterne, vil jeg henvise til min gennemgang vedroerende den foerste tilfaeldegruppe (23).
42 Som det sidste vil jeg se paa det tilfaelde, at en graesk turistfoerer gennemfoerer en organiseret rejse i Graekenland for et udenlandsk rejsebureau. Ogsaa for ham ville formen en arbejdskontrakt obligatorisk vaere foreskrevet efter artikel 37; naturligvis under den forudsaetning, at han er indehaver af det tilsvarende diplom. Ogsaa her udfoerer turistfoereren en inden for rammerne af artikel 59 relevant tjenesteydelse. Han udfoerer en ydelse for det udenlandske rejsebureau, hvorved dette i skikkelse af turisterne begiver sig over graensen til Graekenland for at modtage ydelsen.
43 Vedroerende spoergsmaalet om aaben og skjult forskelsbehandling vil jeg henvise til min gennemgang under de foernaevnte tilfaeldegrupper (24).
44 Hvad angaar restriktionen af den frie udveksling af tjenesteydelser generelt, saa maa den ogsaa antages at foreligge i dette tilfaelde, fordi turistfoererens mulighed for at udfoere en tjenesteydelse inden for rammerne af artikel 59 fuldstaendigt begraenses. Rejsebureauet fra en anden medlemsstat kan i dette tilfaelde som modtager paaberaabe sig den frie udveksling af tjenesteydelser (25). Spoergsmaalet er her, om den graeske turistfoerer ogsaa her kan paaberaabe sig sin ret til fri udveksling af tjenesteydelser over for den graeske stat. Ifoelge fast retspraksis er dette muligt, naar tjenesteydelserne praesteres til modtagere, der er etableret i en anden medlemsstat (26).
45 Dette er tilfaeldet her, for ydelsen udfoeres for rejsebureauet, der er etableret i en anden medlemsstat. Dvs. det er vaesentligt, at der foreligger et graenseoverskridende element. Derfor aendrer det heller intet heri, at ydelsen udfoeres i Graekenland, for hvis man betragter den faktiske udfoerelse af ydelsen, saa er det turisterne, der for rejsebureauet overskrider graensen for at modtage tjenesteydelsen.
46 Derfor kan turistfoereren under disse omstaendigheder paaberaabe sig sin ret til fri udveksling af tjenesteydelser over for Graekenland.
47 For det andet maa man igen her vaere opmaerksom paa rejsebureauets udfoerelse af tjenesteydelser for turisterne, som bliver begraenset ved, at rejsebureauet ikke laengere frit kan vaelge, om det vil beskaeftige turistfoerere inden for rammerne af en arbejdskontrakt eller et tjenesteydelsesforhold.
48 En hindring for turisterne kan jeg heller ikke se i dette tilfaelde. Saafremt det af grunde, som ikke er Domstolen bekendt, og som har deres oprindelse i Graekenland, skal efterproeves, om der foreligger en saadan hindring, saa tilkommer dette den nationale ret.
49 Det maa derfor fastholdes, at artikel 37 i flere situationer og konstellationer af faktiske omstaendigheder foerer til en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser for turistfoerere, henholdsvis rejsebureauer.
50 Sagsoegeren har derudover gjort gaeldende, at artikel 48 er tilsidesat. Efter min opfattelse foerer den omstaendighed, at en lejlighedsvis virksomhed obligatorisk skal udfoeres inden for rammerne af en arbejdskontrakt, til, at der ogsaa obligatorisk skal betales socialforsikringsbidrag. Saafremt virksomheden i Graekenland imidlertid kun er af lejlighedsvis art, saa har turistfoereren sin bopael og sin hovedbeskaeftigelse i en anden medlemsstat. Det betyder, at han ogsaa er tilsluttet socialforsikringsordningen i denne anden medlemsstat. Bidragene i Graekenland ville derfor ikke give ham nogen yderligere social beskyttelse, hvorfor disse bidrag er uforenelige med artikel 48. Sagsoegeren har herved henvist til dommen i Kemmler-sagen (27). Dette bestyrkes yderligere af, at ogsaa arbejdsgiveren er forpligtet til at betale bidrag. Uden disse bidragsbetalinger ville han vaere i stand til at betale turistfoereren en hoejere loen, hvilket er noedvendigt for at goere det muligt for en udenlandsk turistfoerer, der maa aendre sin bopael for at kunne udoeve beskaeftigelse i Graekenland, at foretage denne bopaelsaendring.
51 Problemet ligger ikke i, at turistfoereren eventuelt skal betale bidrag to gange, men i, at hans retsforhold obligatorisk udformes som en arbejdskontrakt. Der findes givet ogsaa turistfoerere, der frivilligt arbejder som arbejdstagere i Graekenland. For disse opstaar der ogsaa under visse omstaendigheder det problem, at de skal betale dobbelte socialbidrag. Dette problem opstaar imidlertid ikke paa grund af artikel 37, for det vedroerer ikke kun det af artikel 37 regulerede, begraensede omraade, men enhver arbejdstager, der obligatorisk er tilsluttet den sociale forsikring i en medlemsstat og midlertidigt arbejder i en anden medlemsstat. Problemet med den dobbelte bidragsbetaling opstaar snarere paa grund af andre bestemmelser, som foreskriver en saadan betaling (hvorved det her er tvivlsomt, om der findes saadanne bestemmelser). Sagsoegeren gaar her ud fra den hypotese, at artikel 37 noedvendigvis foerer til et saadant tilfaelde af dobbeltbetaling, hvilket dog som sagt ikke er tilfaeldet.
52 Sagsoegeren har desuden anfoert, at der foreligger en tilsidesaettelse af den frie handel og - som det fremgaar af de citerede domme (28) - af den frie erhvervsudoevelse. Der er her tale om faellesskabsretlige grundrettigheder, som ikke blot faellesskabsorganerne, men ogsaa medlemsstaterne er bundet af, naar de gennemfoerer faellesskabsretten, dvs. navnlig ved gennemfoerelsen af direktivbestemmelser eller ved forvaltningens anvendelse af forordninger (29). I det her foreliggende tilfaelde er der imidlertid tale om national ret fastsat af en medlemsstat, som ikke har til formaal at gennemfoere faellesskabsretten. Derfor kan det ikke her goeres gaeldende, at faellesskabsretlige grundrettigheder er tilsidesat.
53 Efter at vaere naaet til det resultat, at traktatens artikel 59 ff. skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for bestemmelser med et indhold som artikel 37, maa det undersoeges, om en saadan tilsidesaettelse eventuelt kunne vaere begrundet. Dette problem vedroerer anden del af det praejudicielle spoergsmaal.
54 Ifoelge Domstolens faste praksis kan den frie udveksling af tjenesteydelser, som er et grundlaeggende princip i traktaten, kun begraenses ved regler, der er begrundet i tvingende almene hensyn, og som gaelder for enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed paa modtagerstatens omraade. Det er navnlig en betingelse, at kravene er objektivt noedvendige for at beskytte disse almene hensyn, og de maa ikke gaa videre end noedvendigt for at naa disse maal (30).
55 Alle parter i denne sag har henvist til denne retspraksis, men naar til forskellige resultater ved anvendelsen af de naevnte kriterier . Saaledes har allerede den forelaeggende ret henvist til, at bestemmelserne i artikel 37 til sikring af arbejdsfreden paa det foelsomme omraade tjenesteydelser gennem organiserede rundvisninger, der umiddelbart haenger sammen med turismens vitale betydning for den graeske oekonomi, er noedvendige af hensyn til almene interesser og er berettiget ud fra dette synspunkt. Denne opfattelse deles ogsaa af intervenienterne og den graeske regering, som har henvist til, at artikel 37 er indfoert til opretholdelse af arbejdsfreden og sikkerheden paa det foelsomme omraade tjenesteydelser paa turistomraadet, et omraade, der er af stor betydning for den graeske oekonomi. Ifoelge intervenienternes indlaeg menes der med sikkerhed de personers sociale sikkerhed, der arbejder i turistsektoren. Saaledes anfoerte ogsaa den graeske regering under den mundtlige forhandling, at artikel 37 stiller turistfoereren under den graeske arbejdsrets beskyttelse.
56 Derimod naar Kommissionen og sagsoegeren til det resultat, at der i det foreliggende tilfaelde ikke er tale om overordnede almene hensyn.
57 Hidtil har Domstolen som tvingende almene hensyn f.eks. anerkendt (31) beskyttelse af arbejdstagere (32), beskyttelse af forbrugerne (33), sikring af den nationale historiske og kunstneriske arv (34), interessen i dybere forstaaelse af et lands arkaeologiske, historiske og kunstneriske vaerdier og den stoerst mulige udbredelse af kendskabet til et lands kunst og kultur (35).
58 Det sidstnaevnte havde den graeske regering gjort gaeldende i den tidligere sag paa dette omraade. Her har den under den mundtlige forhandling ganske vist ogsaa paaberaabt sig denne grund og fremhaevet landets store kulturelle arv; dog kun for at forklare, at turismen er af stor betydning for den nationale oekonomi for saadanne lande. Ogsaa i sit skriftlige indlaeg har den henvist til de foelger, som den konflikt paa arbejdsmarkedet, der har ulmet i aarevis, medfoerte for denne vigtige erhvervsgren.
59 Ogsaa den her omtvistede lovs begrundelse fremhaever blot de ugunstige virkninger af konflikten paa arbejdsmarkedet for turismen i Graekenland og for den offentlige interesse.
60 Det tilkommer ikke Domstolen at fortolke national ret. Efter alt, hvad der er blevet fremfoert, fremgaar det dog, at artikel 37 blev indfoert for at bilaegge en mangeaarig konflikt paa arbejdsmarkedet og dermed forhindre yderligere negative virkninger paa turismen, og dermed paa landets oekonomi. Den graeske regering har selv anfoert under den mundtlige forhandling, at foranstaltningen blev truffet for at sikre landets erhvervslivs rette funktion. Som sagsoegeren dog med rette har anfoert, kan nationale oekonomiske maal ifoelge Domstolens praksis ikke betragtes som hensyn til den offentlige orden og almenvellet, der kan begrunde en restriktion af en grundlaeggende frihed, som beskyttes af traktaten (36). Dermed skal det ikke bestrides, at den graeske regering har en fuldt ud berettiget interesse i, at landets eget erhvervsliv fungerer. Dette maal maa dog ikke forfoelges til skade for konkurrenter fra andre medlemsstater og dermed under tilsidesaettelse af traktaten.
61 Hvad angaar det af den graeske regering og intervenienterne anfoerte om, at bestemmelserne i artikel 37 har vaeret noedvendige for at opretholde arbejdsfreden, har Kommissionen anfoert, at opretholdelse af arbejdsfreden ikke kan vaere et alment hensyn, naar der derved er tale om bilaeggelse af en konflikt paa arbejdsmarkedet. Dette uddybes ikke naermere.
62 Efter min opfattelse kan opretholdelse af arbejdsfreden meget vel anerkendes som et alment hensyn. Efter alt, hvad der er fremfoert, synes det dog at staa fast, at arbejdsfreden her tilstraebes som et middel til at naa maalet, og at foranstaltningens egentlige maal var, at den oekonomiske sektor turismen skulle fungere paa rette maade. Om dette er tilstraekkeligt til at antage, at der foreligger tvingende almene hensyn til at begraense den frie udveksling af tjenesteydelser, synes mig yderst tvivlsomt i betragtning af, at nationale oekonomiske interesser alene ikke er tilstraekkelige til at begrunde en bemyndigelse. Herved maa det i det foelgende endnu efterproeves, om den graeske regering har benyttet et lovligt middel til at naa sit maal.
63 Naar den graeske regering anfoerer, at den vil stille turistfoererne under graesk arbejdsrets beskyttelse, saa kan dette ikke anerkendes som arbejdstagerbeskyttelse inden for rammerne af tvingende almene hensyn. Dels forklares det ikke, hvorvidt graesk arbejdsret giver turistfoerere saerlig beskyttelse, dels drejer det sig ikke om at beskytte arbejdstagere, men om at fjerne personers frihed til at udfoere tjenesteydelser, idet de under alle tilfaelde retligt anses for arbejdstagere.
64 I begrundelsen til den graeske lov hedder det - uden at dette uddybes naermere - at den tvivl, der er skadelig for loenmodtagernes beskaeftigelsesstatus, maa bringes til ophoer. Heller ikke denne grund kan berettige et indgreb i den ved traktaten garanterede frie udveksling af tjenesteydelser.
65 Den graeske regering har endelig under den mundtlige forhandling naevnt, at den har truffet foranstaltningen for at sikre ydelsernes hoeje kvalitet for forbrugerne. Som foerste maal naevner den ganske vist, at landets erhvervsliv skal fungere godt. Ganske vist kan en daarlig funktion i turistsektoren ogsaa skade turistfoerernes ydelsers kvalitet; paa den anden side medfoerer turistfoerernes daarlige ydelser igen ulemper for erhvervslivet. Paa grund af disse vekselvirkninger og manglende yderligere oplysninger vedroerende tanker om forbrugerbeskyttelse er det efter min opfattelse ogsaa her tanken om oekonomien, der staar i forgrunden. Jeg naar derfor til det resultat, at det maa afvises, at der foreligger en begrundelse for tvingende almene hensyn.
66 Selv om det allerede af disse grunde ikke kan anerkendes, at tilsidesaettelsen af den frie udveksling af tjenesteydelser er begrundet, vil jeg desuden i det foelgende undersoege, om den graeske regering kunne traeffe den her omtvistede foranstaltning for at naa sit maal. Et kriterium i denne sammenhaeng er, om foranstaltningen er egnet til at naa de tilstraebte maal. Af flere grunde mener jeg ikke, at det er tilfaeldet. For det foerste har ingen af parterne anfoert, at det for at bilaegge konflikten paa arbejdsmarkedet er noedvendigt at begraense selvstaendig virksomhed udoevet af turistfoerere fra andre medlemsstater, henholdsvis for rejsebureauer fra andre medlemsstater, i forbindelse med organiserede rejser. Det naevnes end ikke, at denne virksomhed har nogen indvirkning paa konflikten paa arbejdsmarkedet. Allerede af denne grund kan en restriktion af virksomhed udoevet af turistfoerere fra andre medlemsstater, henholdsvis for rejsebureauer fra andre medlemsstater, ikke vaere egnet til at naa det tilstraebte maal.
67 For det andet fremgaar det af, hvad ogsaa den graeske regering har anfoert under den mundtlige forhandling, at konflikten paa arbejdsmarkedet paa nuvaerende tidspunkt endnu ikke er afsluttet. Artikel 37 kunne saaledes ikke opfylde sit tilstraebte formaal og kan derfor ikke anses for en egnet bestemmelse, saaledes at den kan begrunde en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser. Som det desuden fremgaar af, hvad sagsoegeren har anfoert under den mundtlige forhandling, har artikel 37 heller ikke vaeret egnet til at sikre de paa turistomraadet beskaeftigede personers stilling, for som det ubestridt fremgaar af det anfoerte, har det hidtil end ikke vaeret muligt at garantere en regelmaessig maanedsloen inden for rammerne af de obligatorisk foreskrevne arbejdsforhold. Endelig er der intet anfoert om, hvorvidt artikel 37 skulle kunne beskytte forbrugerinteresser ved at sikre turistfoerernes ydelsers kvalitet. Det er i foerste raekke den noedvendige uddannelse af turistfoererne, der tjener til kvalitetssikring, og ikke arten af det retsforhold, under hvilket de tilbyder deres tjenesteydelser. Jeg naar derfor til det resultat, at artikel 37 ikke var egnet til at naa det tilstraebte maal, der som sagt ikke udgoer et berettiget alment hensyn.
68 Deraf foelger det automatisk, at artikel 37 heller ikke kan udgoere en foranstaltning, der er noedvendig for at naa maalet.
69 Endvidere fremgaar det, at en uegnet foranstaltning samtidig ogsaa er en uforholdsmaessig foranstaltning i snaevrere forstand. Der stod nemlig et mildere middel til raadig for den graeske regering: Den kunne udtrykkeligt undtage turistfoerere og rejsebureauer fra andre medlemsstater fra ordningen i artikel 37 - saa meget desto mere, som det efter dens egne oplysninger kun er faa udenlandske turistfoerere, der er beroert.
70 Det foelger af det foregaaende, at artikel 37 er i strid med proportionalitetsprincippet, og at det ogsaa af denne grund ikke kan antages, at den ved artikel 37 skete tilsidesaettelse af den frie udveksling af tjenesteydelser er begrundet.
71 Af denne grund naar jeg til det resultat, at EF-traktatens artikel 59 ff. skal fortolkes saaledes, at en ordning som artikel 37 er i strid med denne. Denne ordning er heller ikke begrundet i almene hensyn og er desuden i strid med proportionalitetsprincippet.
C - Forslag til afgoerelse
72 Derfor foreslaar jeg foelgende besvarelse af det praejudicielle spoergsmaal:
»EF-traktatens artikel 59 ff. skal fortolkes saaledes, at en ordning som artikel 37 i lov nr. 1545/1985, hvori det bestemmes, at naar de deri fastsatte betingelser er opfyldt, er den retlige form arbejdskontrakt obligatorisk mellem parterne, er i strid med disse artikler. Den tilsidesaettelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, som denne bestemmelse medfoerer, er ikke et lovligt middel til at sikre arbejdsfreden paa det for et turistland foelsomme omraade udfoerelse af tjenesteydelser paa turistomraadet.«
(1) - Dom af 26.2.1991, sag C-198/89, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 727.
(2) - Dom af 13.3.1984, sag 16/83, Prantl, Sml. s. 1299, praemis 10, af 17.6.1975, sag 7/75, aegtefaellerne F., Sml. s. 679, praemis 10, og af 20.2.1973, sag 54/72, FOR, Sml. s. 193, praemis 8.
(3) - Dom af 22.10.1988, sag 212/87, Unilec, Sml. s. 5075, praemis 6 ff., af 11.6.1987, sag 14/86, Pretore di Salò, Sml. s. 2545, praemis 15 f., og af 13.3.1986, sag 54/85, Mirepoix, Sml. s. 1067, praemis 6.
(4) - Dom af 9.2.1995, sag C-412/93, Leclerc-Siplec, Sml. I, s. 179, praemis 11 f.
(5) - Se mit forslag til afgoerelse af 20.9.1995 i sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, jf. s. 4930, punkt 68 ff. med yderligere henvisninger.
(6) - Dom af 13.12.1989, sag C-49/89, Corsica Ferries, Sml. s. 4441, praemis 8.
(7) - Dommen i sagen Kommissionen mod Graekenland, jf. fodnote 1, praemis 5.
(8) - Se mit forslag til afgoerelse af 5.12.1990 i sag C-154/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 659, jf. s. 666, punkt 17.
(9) - Dommen i sagen Kommissionen mod Graekenland, jf. fodnote 1, praemis 10.
(10) - Se mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Frankrig, jf. fodnote 8, punkt 27.
(11) - Dom af 25.7.1991, sag C-76/90, Saeger, Sml. I, s. 4221, praemis 12.
(12) - Dom af 4.12.1986, sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 3755, praemis 52, og af 6.6.1996, sag C-101/94, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 2691, praemis 31. Herved anses det ogsaa for en udelukkelse af retten til fri udveksling af tjenesteydelser, hvis der er en forpligtelse til at etablere sig for at udfoere tjenesteydelsen.
(13) - Dom af 10.5.1995, sag C-384/93, Alpine Investments, Sml. I, s. 1141, praemis 35 ff.
(14) - Dommen i sagen Kommissionen mod Graekenland, jf. fodnote 1, praemis 17.
(15) - Dom af 2.2.1989, sag 186/87, Cowan, Sml. s. 195, praemis 15, og af 31.1.1984, forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, Sml. s. 377, praemis 16.
(16) - Dommen i sagen Kommissionen mod Graekenland, jf. fodnote 1, praemis 17. Jf. ogsaa dom af 17.5.1994, sag C-18/93, Corsica Ferries, Sml. I, s. 1783, praemis 21.
(17) - Saaledes kunne f.eks. en deltager i en organiseret rejse meget vel beslutte sig for ikke at bese Akropolis med gruppens (diplomerede) turistfoerer, men med en selvstaendig graesk turistfoerer med diplom, som han havde engageret.
(18) - Jf. fodnote 5, praemis 103.
(19) - Dom af 28.6.1978, sag 70/77, Simmenthal, Sml. s. 1453, praemis 57 og 58.
(20) - Jf. fodnote 5, praemis 103.
(21) - Se med hensyn til enkeltheder dommen i sagen Alpine Investments, fodnote 13, praemis 33 ff.
(22) - Se punkt 44.
(23) - Se punkt 17 ff., navnlig punkt 31.
(24) - Se punkt 23 ff. og 33 ff.
(25) - Dommen i de forenede sager Luisi og Carbone, jf. fodnote 15, praemis 16.
(26) - Dommen i sagen Alpine Investments, jf. fodnote 13, praemis 30, med yderligere henvisninger.
(27) - Dom af 15.2.1996, sag C-53/95, Kemmler, Sml. I, s. 703.
(28) - Dom af 13.12.1979, sag 44/79, Hauer, Sml. s. 3727, praemis 31 ff., og af 7.2.1985, sag 240/83, ADBHU, Sml. s. 531, praemis 9 ff.
(29) - Dom af 25.11.1986, forenede sager 201/85 og 202/85, Klensch m.fl., Sml. s. 3477, praemis 8 f., og af 13.7.1989, sag 5/88, Wachauf, Sml. s. 2609, praemis 19.
(30) - Dommen i Saeger-sagen, naevnt i note 11, praemis 15; dom af 25.7.1991, sag C-288/89, Gouda, Sml. I, s. 4007, praemis 13 ff., af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, praemis 37, og af 31.3.1993, sag C-19/92, Kraus, Sml. I, s. 1663, praemis 32.
(31) - Dommen i Gouda-sagen, naevnt i note 30, praemis 14.
(32) - Dom af 17.12.1981, sag 279/80, Webb, Sml. s. 3305, praemis 19, af 3.2.1982, forenede sager 62/81 og 63/81, Seco, Sml. s. 223, praemis 14, og af 27.3.1990, sag C-113/89, Rush Portuguesa, Sml. I, s. 1417, praemis 18.
(33) - Domme af 4.12.1986, sag 220/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 3663, praemis 20, sag 252/83, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 3713, praemis 20, og sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 3755, praemis 30.
(34) - Dom af 26.2.1991, sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 709, praemis 20.
(35) - Dom af 26.2.1991, sag C-154/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 659, praemis 17, og i sagen Kommissionen mod Graekenland, naevnt i note 1, praemis 21.
(36) - Dom i Gouda-sagen, naevnt i note 30, praemis 11, 27, 28 og 29; dom af 25.7.1991, sag C-353/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 4069, praemis 45-48, vedroerende tvingende almene hensyn som berettigelse for en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser; dom af 26.4.1988, sag 352/85, Bond van Adverteerders, Sml. s. 2085, praemis 32 og 33, og af 4.5.1993, sag C-17/92, Distribuidores Cinematográficos, Sml. I, s. 2239, praemis 15, 20, 21 og 22, vedroerende hensyn til den offentlige orden som omhandlet i EF-traktatens artikel 56 som berettigelse for en forskelsbehandling paa omraadet for fri udveksling af tjenesteydelser.