62020CC0211
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. PITRUZZELLA
fremsat den 7. april 2022 (
1
)
Sag C-211/20 P
Europa-Kommissionen
mod
Valencia Club de Fútbol, SAD
»Appel – statsstøtte – støtte gennemført til fordel for visse professionelle fodboldklubber – artikel 107, stk. 1, TEUF – begrebet »fordel« – statsgarantier – garantimeddelelsen – markedspris for garantien – bevisbyrde – Kommissionens pligt til at udvise omhu«
1.
Den foreliggende sag vedrører en appel, hvori Europa-Kommissionen har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver dom af 12. marts 2020, Valencia Club de Fútbol mod Kommissionen (T-732/16, EU:T:2020:98, herefter »den appellerede dom«), hvorved Den Europæiske Unions Ret, i et søgsmål anlagt af Valencia Club de Fútbol, SAD (herefter »Valencia CF«), annullerede Kommissionens afgørelse (EU) 2017/365 af 4. juli 2016 om statsstøtte SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP) gennemført af Spanien til Valencia Club de Fútbol, SAD, Hércules Club de Fútbol, SAD, og Elche Club de Fútbol, SAD (
2
) (herefter »den omtvistede afgørelse«).
2.
Den foreliggende appel giver Domstolen lejlighed til at efterprøve den metode, som er fastsat i Kommissionens meddelelse om anvendelsen af artikel [107 TEUF] og [108 TEUF] på statsstøtte i form af garantier (
3
) (herefter »garantimeddelelsen«) for at undersøge, om der foreligger støtte i tilfælde af en individuel statsgaranti, og som Retten i den appellerede dom fandt, at Kommissionen havde tilsidesat. Domstolen har også lejlighed til yderligere at præcisere rækkevidden af sin praksis vedrørende Kommissionens bevisbyrde og pligt til at udvise omhu i forbindelse med afgørelsen af, om der foreligger en fordel, især i tilfælde af ydelse af individuelle statsgarantier.
I. Retsforskrifter
3.
Ud over artikel 107 TEUF har garantimeddelelsens punkt 2.1, 2.2, 3.1, 3.2, 4.1 og 4.2 betydning i den foreliggende sag.
II. Tvistens baggrund og den omtvistede afgørelse
4.
Tvistens baggrund er anført i den appellerede doms præmis 1-10, som jeg henviser til for nærmere oplysninger. Med henblik på den foreliggende sag skal jeg blot anføre følgende.
5.
Valencia CF er en professionel fodboldklub med hovedsæde i Valencia, Spanien. Fundación Valencia er en organisation uden vinding for øje, som har til formål at fremme, udbrede og udvikle sportsrelaterede, kulturelle og sociale aspekter af Valencia CF samt forholdet til klubbens fans.
6.
Den 5. november 2009 ydede Instituto Valenciano de Finanzas (herefter »IVF«), finansinstituttet i Generalitat Valenciana (regionen Valencias regering, Spanien), Fundación Valencia en garanti for et banklån på 75 mio. EUR, der var blevet ydet af Bancaja (nu Bankia), hvorved denne i forbindelse med en kapitalforhøjelse erhvervede 70,6% af aktierne i Valencia CF (herefter »den første foranstaltning«) (
4
).
7.
Garantien dækkede 100% af lånets afdrag plus renter og omkostninger ved den garanterede transaktion. Som modydelse skulle Fundación Valencia betale en årlig garantipræmie på 0,5% til IVF. Endvidere modtog IVF som modgaranti et pant med andenprioritet i Fundación Valencias aktier i Valencia CF. Det underliggende låns varighed var seks år. Renten på det underliggende lån var først 6% for det første år og derefter »Euro Interbank Offered Rate« (Euribor) et år + en margen på 3,5% med en mindstesats på 6%. Der var også en etableringsprovision på 1%. Ifølge tilbagebetalingsplanen skulle der ske tilbagebetaling af renter fra august 2010, og lånets hovedstol skulle tilbagebetales i to rater af 37,5 mio. EUR, henholdsvis den 26. august 2014 og den 26. august 2015. Det var planen, at tilbagebetalingen af det garanterede lån (hovedstol og rente) skulle finansieres ved salg af de af Fundación Valencias erhvervede aktier i Valencia CF.
8.
Den 10. november 2010 forhøjede IVF sin garanti til Fundación Valencia med 6 mio. EUR (herefter »den fjerde foranstaltning«) (
5
).
9.
Efter at Kommissionen var blevet underrettet om de nævnte garantier, indledte den ved afgørelse af 4. juli 2006 (herefter »åbningsafgørelsen«) (
6
) en undersøgelse for at afgøre, om disse garantier var forenelige med de EU-retlige statsstøtteregler. Kommissionen modtog under undersøgelsesproceduren oplysninger og bemærkninger fra bl.a. Kongeriget Spanien, IVF, Valencia CF og Fundación Valencia.
10.
I den omtvistede afgørelse fastslog Kommissionen bl.a., at den første og den fjerde foranstaltning udgjorde ulovlig statsstøtte.
11.
I denne afgørelse konstaterede Kommissionen indledningsvis, at Valencia CF var kriseramt på tidspunktet for den første og den fjerde foranstaltning (
7
). Klubben var dog ikke i en meget vanskelig situation som anført i garantimeddelelsens punkt 2.2 og punkt 4.1, litra a) (
8
). Kommissionen fandt imidlertid, at den nævnte klub, før foranstaltningerne blev gennemført, henset til sine finansielle vanskeligheder kunne anses for at have en rating i kategorien CCC ifølge kreditvurderingsbureauet Standard & Poor’s ratingskala (
9
).
12.
I den omtvistede afgørelses punkt 7.1.2 – som har overskriften »Selektiv fordel« – anførte Kommissionen følgende i 85.-87. betragtning:
»(85)
Hvad angår støtteelementet i foranstaltningerne, som alle omfatter statsgarantier, henviser Kommissionen til afsnit 2.2 og 3.2 i garantimeddelelsen […]. Det fastsættes i garantimeddelelsen […], at opfyldelsen af visse betingelser kunne være tilstrækkeligt til, at Kommissionen kunne udelukke eksistensen af statsstøtte, såsom at låntageren ikke er en kriseramt virksomhed, og at garantien ikke dækker mere end 80% af det udestående lån eller anden finansiel forpligtelse. Når låntageren ikke betaler en markedspris for garantien, får denne imidlertid en fordel. Endvidere gælder det, at uden en statsgaranti ville en kriseramt låntager i visse tilfælde overhovedet ikke være i stand til at finde et finansieringsinstitut, der var parat til at yde lån på nogen betingelser.
(86)
I denne henseende er Kommissionen uenig i Spaniens argument om, at betingelserne i garantimeddelelsen […] er opfyldt. Når disse kriterier anvendes på det foreliggende tilfælde, konstaterer Kommissionen følgende:
a)
Valencia CF […] var kriseram[t] (se betragtning 70-82 ovenfor) på tidspunktet for foranstaltning 1 […] og 4.
b)
Som beskrevet i betragtning 7-9 ovenfor, dækkede garantierne mere end 100% af de underliggende lån.
c)
De årlige garantipræmier på 0,5-1% for de pågældende garantier kan ikke anses for at afspejle risikoen for misligholdelse af de garanterede lån, fordi Valencia CF […] havde økonomiske vanskeligheder og navnlig deres høje gældsandel eller det, at de havde en negativ egenkapital på tidspunktet for de pågældende foranstaltninger.
(87)
Kommissionen konkluderer på baggrund af ovenstående, at foranstaltning 1 […] og 4 ikke opfylder betingelserne i garantimeddelelsen […], og derfor at modtagerne ikke ville have fået adgang til foranstaltningerne på samme betingelser på markedet, hvilket betyder, at de gav modtagerne en uberettiget fordel.«
13.
I den omtvistede afgørelses punkt 7.2 – som har overskriften »Beregning af støtten« – anføres følgende i 93. betragtning:
»(93)
Ifølge garantimeddelelsens punkt 4.2 mener Kommissionen, at for hver garanti svarer støttebeløbet til garantiens støtteelement, dvs. det beløb, der fås fra differencen mellem den rente på lånet, der faktisk blev tilskrevet takket være statsgarantien, plus garantigebyret på den ene side og den rente, der ville være blevet tilskrevet på et lån uden statsgarantien på den anden side. Kommissionen bemærker, at som følge af det begrænsede antal lignende transaktioner, der kan observeres på markedet, vil en sådan benchmark ikke give en brugbar sammenligning. Derfor vil Kommissionen bruge den relevante referencesats, som er 1000 basispoint, i lyset af de tre fodboldklubbers vanskeligheder og den meget lave værdi af de underliggende værdipapirer for lånene, plus 124-149 basispoint som Spaniens basissatser på tidspunktet for støtteforanstaltningerne. Sikkerhedsstillelsen for de enkelte lån var et pant i de aktier i klubberne, der blev erhvervet. Klubberne var imidlertid kriseramte, hvilket vil sige, at deres aktiviteter var tabsgivende, og at der ikke var nogen troværdig rentabilitetsplan, der kunne påvise, at deres aktiviteter ville blive overskudsgivende for deres aktionærer. Derfor indgik klubbernes tab i værdien af deres aktier, og dermed var værdien af disse aktier som sikkerhed for lån tæt på nul. På grundlag af Kommissionens beregninger er støttebeløbet i de undersøgte foranstaltninger […] for Valencia CF (19,193 mio. EUR under foranstaltning 1 […]).«
III. Sagen for Retten og den appellerede dom
14.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. oktober 2016 anlagde Valencia CF søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, hvori Valencia CF gjorde otte anbringender gældende.
15.
I den appellerede doms præmis 116-138, som er omfattet af den foreliggende appels genstand, tiltrådte Retten – kun vedrørende den første foranstaltning (
10
) – det første anbringendes tredje led, hvori Valencia CF gjorde gældende, at Kommissionen havde begået en fejl ved at fastslå, at den første foranstaltning ikke var blevet indrømmet til markedspris.
16.
Retten fandt først og fremmest, at det fremgår af garantimeddelelsen, at der på forhånd skal søges en eventuel markedspris – for enten garantiens eller det underliggende låns størrelse – som skal lægges til grund for sammenligningen af vilkårene for den omtvistede transaktion for at afgøre, om de finansieringsomkostninger, som låntageren bærer, er lavere end dem, som låntageren ville have, hvis denne måtte opnå den samme finansiering og den samme garanti til markedspris. I denne henseende fremgår det ifølge Retten af garantimeddelelsens punkt 3.2, litra d), og 4.2, at Kommissionen for det første skal undersøge, om den pris, der betales for garantien, er mindst lige så høj som den tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder; hvis der ikke kan findes nogen tilsvarende garantipræmie, skal Kommissionen for det andet sammenligne de samlede finansielle omkostninger ved det garanterede lån, herunder rentesatsen og garantipræmien, med markedsprisen for et tilsvarende lån uden garanti; hvis der ikke foreligger nogen markedspris for et tilsvarende lån uden garanti, anvendes for det tredje referencesatsen (
11
).
17.
På denne baggrund påpegede Retten med henvisning til 85. og 86. betragtning, litra c), til den omtvistede afgørelse, at Kommissionen i argumentationen vedrørende kvalificeringen af en fordel ikke havde anført den markedspris, som den havde lagt til grund for vurderingen af den pågældende præmie, og heller ikke undersøgt det pant, som IVF var blevet stillet som modgaranti. Ifølge Retten havde Kommissionen blot vurderet sagsøgerens økonomiske situation generelt for heraf at udlede, at den garantipræmie, der var blevet betalt til IVF, henset til størrelsen heraf, ikke var i overensstemmelse med markedsvilkårene. Retten tilføjede, at Kommissionen, som svar på Rettens spørgsmål som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, havde bekræftet, at den, henset til den økonomiske situation for sagsøgeren, der var en kriseramt virksomhed, havde fundet, at der ikke var en markedspris, der kunne tjene som reference for garantipræmien. Retten konkluderede derfor, at Kommissionen, da den skulle afgøre, om den præmie, der var blevet betalt til IVF, indebar en fordel, således for det første havde undladt at tage hensyn til alle relevante kendetegn ved garantien og det underliggende lån, navnlig eksistensen af sikkerheder stillet af låntageren, og for det andet havde undladt at søge en markedspris, som den pågældende præmie kunne sammenlignes med, idet den havde fundet, at en sådan pris ikke fandtes for en kriseramt virksomhed (
12
).
18.
I den appellerede doms præmis 130-133 fremhævede Retten endvidere, at Kommissionen i 93. betragtning til den omtvistede afgørelse, som led i opgørelsen af den omtvistede støtte, havde foretaget en mere detaljeret analyse. Retten konstaterede imidlertid for det første – med henvisning til Kommissionens svar på Rettens spørgsmål som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og et svar på et spørgsmål, som blev stillet i retsmødet, og hvor Kommissionen henviste til åbningsafgørelsen – at Kommissionen ikke havde undersøgt, om der blev »tilbudt en tilsvarende referencegarantipræmie på de finansielle markeder«. Ifølge Retten havde Kommissionen i stedet antaget, at ingen finansieringsinstitutter ville stille en garanti for en kriseramt virksomhed, mens garantimeddelelsen ikke foreskriver en generel formodning for, at der ikke foreligger en markedspris, når der er tale om en kriseramt virksomhed. For det andet konstaterede Retten, at Kommissionen havde fastslået, at den ikke var forpligtet til at undersøge, om der fandtes en markedspris for et lignende, ikke-garanteret lån, idet den havde udtrykt tvivl herom i åbningsskrivelsen.
19.
Retten kritiserede således for det første Kommissionen for at have tilsidesat garantimeddelelsen ved at antage, at ingen finansieringsinstitutter ville stille en garanti for en kriseramt virksomhed, og dermed, at der ikke blev tilbudt nogen tilsvarende referencegarantipræmie på markedet. For det andet fandt Retten, at Kommissionen havde tilsidesat sin forpligtelse til at foretage en samlet vurdering, som skal tage hensyn til alle de relevante beviser i sagen (
13
).
20.
For det tredje kritiserede Retten i den appellerede doms præmis 135-137 Kommissionen for ikke tilstrækkeligt at have godtgjort konstateringen om, at den havde udelukket, at der forelå en markedspris for et tilsvarende lån uden garanti. I denne henseende fandt Retten, at Kommissionen i åbningsafgørelsen blot havde udtrykt tvivl om, hvorvidt der fandtes lignende transaktioner, uden at den, som den havde beføjelser til, havde anmodet den pågældende medlemsstat eller andre kilder om oplysninger vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der fandtes tilsvarende underliggende lån for den omtvistede transaktion. Ifølge Retten havde Kommissionen endvidere ikke påberåbt sig andre oplysninger, der var indhentet under den administrative procedure, som støttede dens konstatering om, at der ikke fandtes tilstrækkelige, sammenlignelige transaktioner (
14
).
21.
I lyset af disse overvejelser tiltrådte Retten Valencia CF’s første anbringende og annullerede den omtvistede afgørelse med hensyn til den første foranstaltning.
IV. Parternes påstande
22.
I appelskriftet har Kommissionen nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, for så vidt som Retten annullerede den omtvistede afgørelse med hensyn til den første foranstaltning, at sagen hjemvises til Retten, og at afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
23.
Valencia CF har principalt nedlagt påstand om, at Kommissionens appel afvises, subsidiært at appellen forkastes i sin helhed, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
24.
Kongeriget Spanien har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
V. Analyse af appellen
A.
Kort sammenfatning af parternes argumenter
25.
Kommissionen har i sit appelskrift påberåbt sig et enkelt anbringende, hvormed Kommissionen har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 124-138 tilsidesatte EU-retten ved at anlægge en fejlagtig fortolkning af artikel 107, stk. 1, TEUF, især hvad angår godtgørelsen af, at der foreligger en fordel. Kommissionens enkelte anbringende består af tre led.
26.
Med det første led har Kommissionen gjort gældende, at Retten anlagde en fejlagtig fortolkning af den omtvistede afgørelse og garantimeddelelsen. Kommissionen har anført, at den, henset til den særlige karakter af den garanterede transaktion, hverken havde fundet transaktioner, som lignede den omtvistede garanti, eller lån uden garanti, som lignede det af denne garanti dækkede lån. I modsætning til Rettens konklusioner har Kommissionen imidlertid aldrig hævdet, at der ikke forelå nogen markedspris for den tilsvarende garantipræmie, og at ingen markedsaktør derfor ville stille garanti for Valencia CF. Derimod fremgår det af 93. betragtning, litra a), til den omtvistede afgørelse, at Kommissionen havde beregnet den markedsrente, som var anvendelig på den omtvistede garanti. I denne henseende fremgår det af garantimeddelelsen, at Kommissionen under ekstraordinære omstændigheder kan antage, at der slet ikke eksisterer nogen markedspris for en vis garanti, men dette var ikke tilfældet i den omtvistede afgørelse (
15
).
27.
Vurderingerne i den appellerede doms præmis 124-130 baserer sig følgelig på en fejlagtig fortolkning af den omtvistede afgørelse. Retten foretog bl.a. i den appellerede doms præmis 124 en ufuldstændig og selektiv fortolkning af den omtvistede afgørelse. Retten betragtede den sidste sætning i 85. betragtning isoleret, og selv om denne sætning muligvis er upræcis, udgør den ikke grundlaget for den omtvistede afgørelse. Afgørelsen er derimod baseret på, at der blev betalt en for lav pris for garantien, og ikke på, at det var umuligt at opnå en garanti eller et lån på markedet. Kommissionen har ikke til hensigt at sætte spørgsmålstegn ved, at der kan findes en markedspris, også når garantien stilles for en kriseramt virksomhed. Den appellerede doms præmis 127-129 er derfor irrelevante.
28.
Endvidere er den appellerede dom baseret på en fejlagtig fortolkning af garantimeddelelsen, hvoraf Retten blot sammenfattede nogle korte passager uden at følge dens logik. For det første begik Retten en fejl, da den konstaterede, at anvendelsen af referencesatser kan sammenlignes med en formodning, fordi anvendelsen af disse satser udgjorde en integrerende del af en empirisk øvelse med henblik på at fastlægge en indikator for markedsprisen for garantien. For det andet anlagde Retten en fejlagtig fortolkning af garantimeddelelsen i den forstand, at garantimeddelelsen fastsætter et strengt hierarki mellem markedsmetoderne og referencemetoderne for at afgøre, om der foreligger støtte, og for beregningen heraf. Samtlige metoder i garantimeddelelsen sigter imidlertid mod at fastlægge markedsprisen for garantien og er baseret på markedsoplysninger. For det tredje indebærer anvendelsen af en referencesats ikke nødvendigvis, at pligten til at foretage en samlet vurdering, som skal tage hensyn til alle de relevante beviser i sagen, blev tilsidesat.
29.
Med det andet led i sit enkelte anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl med hensyn til bevisniveauet for tilstedeværelsen af en fordel som følge af en individuel garanti og med hensyn til Kommissionens pligt til at udvise omhu. Retten pålagde nærmere bestemt Kommissionen en uforholdsmæssig bevisbyrde i forbindelse med at godtgøre, at en offentlig garanti ikke blev ydet på markedsbetingelser.
30.
Kommissionen har for det første understreget, at den med hensyn til den konkrete situation i åbningsafgørelsen udtrykte tvivl om, hvorvidt lignende garantier fandtes på de finansielle markeder, og anført, at markedsaktørerne tilsyneladende ikke var villige til at påtage sig risikoen for støttemodtagernes insolvens. For det andet opfordrede Kommissionen medlemsstaten og de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i denne henseende samt anmodede Kongeriget Spanien om at afgive alle de relevante oplysninger for vurdering af støtten. For det tredje udtrykte Fundación Valencia ifølge Kommissionen i sine bemærkninger til åbningsafgørelsen tvivl om eksistensen af lignende garantier på markedet.
31.
Kommissionen mener, at den ifølge retspraksis opfylder sin pligt til at godtgøre, at der foreligger en fordel, når den – som den gjorde i den konkrete situation – i åbningsafgørelsen redegør for et ræsonnement, som tager udgangspunkt i vanskelighederne for den virksomhed, som ydes garantien, og i de særlige kendetegn ved garantien, hvoraf Kommissionen udleder virksomhedens kreditvurderingsklasse, og når intet i de administrative sagsakter – efter at Kommissionen har opfordret medlemsstaten og de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger og afgive alle de relevante oplysninger for vurderingen af støtten – antyder, at der findes lignende transaktioner på markedet (og de interesserede parter bekræfter dette forhold). Under disse omstændigheder kræver pligten til at udvise omhu ikke, at Kommissionen skal søge beviser, hvis eksistens er usandsynlig eller rent hypotetisk. Der er ingen logisk grund til, at Kommissionen under disse omstændigheder endvidere er forpligtet til at anvende sine beføjelser over for medlemsstaten, de interesserede tredjeparter eller også andre kilder. Den i åbningsafgørelsen formulerede opfordring er tilstrækkelig til, at medlemsstaten og/eller de interesserede parter skal oplyse Kommissionen om lignende transaktioner, såfremt de foreligger. I princippet er det den medlemsstat, som hævder at have ageret som en rationel privat aktør i et samfund med markedsøkonomi, der på forhånd skal have undersøgt, om der findes lignende transaktioner på markedet. De offentlige myndigheder og modtageren af foranstaltningen har et bedre udgangspunkt end Kommissionen i forbindelse med fastlæggelse af, om der findes lignende transaktioner. Endvidere skal Kommissionen ikke være forpligtet til at fremlægge negative beviser. Både Domstolens og Rettens praksis bekræfter denne holdning.
32.
Mere generelt hvad angår godtgørelsen af, at der foreligger en støtte, mener Kommissionen kun at være forpligtet til at anvende sine specifikke undersøgelsesbeføjelser, såfremt den ikke råder over tilstrækkelige beviser for at godtgøre, at der foreligger en støtte, når den er bekendt med et vigtigt element, som Kommissionen ikke kan godtgøre, og som kan påvirke vurderingen af, om der foreligger støtte, eller når det er rimeligt at antage, at de tilgængelige oplysninger er ufuldstændige. Ingen af disse situationer var aktuel i det konkrete tilfælde.
33.
Med det tredje led i sit enkelte anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, da Retten i den appellerede doms præmis 137 fastslog, at »Kommissionen [endvidere ikke har] påberåbt sig andre oplysninger, der var indhentet under den administrative procedure, som støttede konklusionen om, at der ikke fandtes sammenlignelige transaktioner«. I retsmødet for Retten henviste Kommissionen faktisk til den omstændighed, at Fundación Valencia havde udtrykt tvivl om, hvorvidt lignende garantier som de i ovenfor i punkt 30 omhandlede fandtes på markedet, og at Kommissionen havde baseret sin afgørelse på denne omstændighed.
34.
Valencia CF har indledningsvis fremsat en formalitetsindsigelse og gjort gældende, at appellen skal afvises. Med hensyn til realiteten har Valencia CF og Kongeriget Spanien bestridt Kommissionens argumenter.
B.
Bedømmelse
1. Om formaliteten for så vidt angår appellen
35.
Indledningsvis er det nødvendigt at efterprøve Valencia CF’s formalitetsindsigelse vedrørende appellen.
36.
Valencia CF har for det første gjort gældende, at Kommissionen ikke med den fornødne præcision har identificeret de præmisser i den appellerede dom, som den har anfægtet. For det andet har Valencia CF gjort gældende, at garantimeddelelsen ikke henhører under EU’s positive ret, således at en eventuel tilsidesættelse heraf ikke kan kvalificeres som et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag. For det tredje finder Valencia CF, at Kommissionen blot har gentaget de anbringender og argumenter, som den fremsatte for Retten, og tilsigter at opnå en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder, hvilket ikke er tilladt under en appelsag.
37.
Jeg mener, at Valencia CF’s formalitetsindsigelse skal forkastes.
38.
Først og fremmest har Kommissionen i appelskriftet klart angivet de præmisser og passager af den appellerede dom, som er genstand for dens kritik. Som det kan udledes af punkt 25-33 ovenfor, fremgår de hævdede retlige fejl, som Kommissionen har foreholdt Retten, endvidere klart af Kommissionens argumentation.
39.
Kommissionen har nemlig først og fremmest bestridt den af Retten anlagte fortolkning af den omtvistede afgørelse. I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at anbringender rettet mod Rettens fortolkning af en afgørelse fra Kommissionen kan antages til realitetsbehandling som led i en appel (
16
). Kommissionen har endvidere bestridt den af Retten anlagte fortolkning af garantimeddelelsen. I denne sammenhæng skal det erindres, at Kommissionen ifølge fast retspraksis særligt på statsstøtteområdet er bundet af de rammebestemmelser og meddelelser, som den vedtager, såfremt disse ikke afviger fra traktatens bestemmelser (
17
). Det følger heraf, at eftersom Retten kritiserede Kommissionen for at have tilsidesat garantimeddelelsen, skal et anbringende, hvormed der bestrides en fortolkning af denne meddelelse, antages til realitetsbehandling. På tilsvarende måde udgør den hævdede tilsidesættelse af bevisbestemmelserne et retsspørgsmål, som kan behandles under en appel (
18
).
40.
Det fremgår af det foranstående – i modsætning til, hvad Valencia CF har gjort gældende – at Kommissionens appel hverken tilsigter at gentage de anbringender og argumenter, som blev fremsat i første instans, eller at så tvivl om Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne.
2. Om realiteten: det enkelte anbringende
41.
Med hensyn til realiteten er jeg først og fremmest af den opfattelse, at det for at undersøge den argumentation, som Kommissionen har fremsat i sit appelskrift, er nødvendigt at foretage nogle overvejelser angående garantimeddelelsen [afsnit a)] samt understrege de principper, som er udviklet i retspraksis angående Kommissionens bevisbyrde og pligt til at udvise omhu i forbindelse med vurderingen af, om der foreligger en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF [afsnit b)]. På denne baggrund vil jeg herefter efterprøve Kommissionens enkelte anbringende [afsnit c)].
a) Garantimeddelelsen
42.
Det fremgår af garantimeddelelsens punkt 1.1, at den giver en mere udførlig vejledning om de principper og den metode, som Kommissionen agter at lægge til grund for sin anvendelse af traktaternes bestemmelser om statsstøtte på statsgarantier. Ifølge den ovenfor i punkt 39 nævnte retspraksis er meddelelsen bindende for Kommissionen, men ikke for Domstolen (
19
).
43.
Det fremgår af garantimeddelelsens punkt 2.1 og 2.2, at fordelen ved en statsgaranti er, at den risiko, som er forbundet dermed, bæres af staten. Staten bør normalt have udbetalt en rimelig præmie for at bære risikoen for misligholdelse. Hvis den helt eller delvis giver afkald på en sådan præmie, er der både tale om en fordel for virksomheden og et dræn på statens ressourcer, og der foreligger således en støtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
44.
Ifølge Domstolens praksis (
20
) fremgår det af garantimeddelelsen (
21
), at vurderingen for at afgøre, om en garanti indebærer en fordel og således en støtte, skal være baseret på »princippet om en markedsøkonomisk investor«. Denne vurdering sigter mod at undersøge, om garantien ydes på betingelser, som ville være acceptable for en privat aktør, der opererer under markedsøkonomiske forhold.
45.
I dette øjemed foreskriver garantimeddelelsen en analyse, som først og fremmest sigter mod at afgøre, om en påpasselig privat investor ville have ydet støttemodtageren en lignende garanti på samme betingelser og for samme pris som den omhandlede. I modsat fald er der tale om en fordel og følgelig en støtte, der i næste fase skal opgøres ved at fastlægge, for hvilken pris en påpasselig privat investor under de konkrete specifikke omstændigheder eventuelt ville have ydet en lignende garanti. Støttebeløbet svarer generelt til differencen mellem den pris, der faktisk betales for garantien, og den pris, som en påpasselig privat investor ville have krævet for at yde en sådan garanti.
46.
Opbygningen af garantimeddelelsen følger denne fremgangsmåde i to faser. I garantimeddelelsens punkt 3 opremses nemlig visse kumulative betingelser, der udelukker, at der kan være tale om statsstøtte. Hvad særligt angår individuelle garantier som den i den foreliggende sag omhandlede fastsætter garantimeddelelsens punkt 3.2, at det for at udelukke statsstøtte er tilstrækkeligt, at visse af de i meddelelsens anførte betingelser er opfyldt. Der er tale om følgende betingelser: Låntageren er ikke en kriseramt virksomhed [litra a)]; garantiens størrelse kan måles korrekt på det tidspunkt, hvor garantien ydes [litra b)]; garantien dækker højst 80% af det enkelte udestående lån [litra c)]; og der betales markedspris for garantien [litra d)].
47.
Garantimeddelelsen angiver ikke udtrykkeligt konsekvenserne af, at disse betingelser ikke er opfyldt. Det skal derimod antages, at manglende opfyldelse af en eller flere af disse betingelser ikke automatisk og nødvendigvis er ensbetydende med, at der foreligger statsstøtte. Manglende opfyldelse af en eller flere af disse betingelser antyder, at der foreligger en støtte, og at en mere dybtgående analyse er påkrævet. I denne sammenhæng er betingelsen i punkt 3.2, litra d) – dvs. at der betales markedspris for garantien – af særlig betydning. Såfremt denne betingelse ikke er opfyldt, dvs. at den omtvistede statsgaranti ydes til en lavere pris end markedsprisen, hersker der ingen tvivl om, at den konkrete foranstaltning kan give støttemodtageren en fordel og således udgøre statsstøtte.
48.
Garantimeddelelsens punkt 3.2, litra d), angiver på detaljeret vis de kriterier, som skal anvendes for at afgøre, om der betales markedspris for den omtvistede garanti.
49.
I første og andet afsnit i dette punkt specificeres det, at Kommissionen i denne forbindelse først og fremmest undersøger, om der findes nogen »tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder«. Hvis et sådant parameter ikke kan findes, »skal de samlede finansielle omkostninger ved det garanterede lån, herunder rentesatsen og garantipræmien, sammenlignes med markedsprisen for et tilsvarende lån uden garanti«.
50.
Tredje afsnit i dette punkt specificerer endvidere, at der for at fastlægge den tilsvarende markedspris i begge tilfælde skal foretages en analyse af garantiens og det underliggende låns karakteristika, og at ved denne analyse bør det især være muligt at klassificere låntageren på grundlag af kreditrisikoen.
51.
Såfremt Kommissionen i lyset af analysen af de ovennævnte parametre konstaterer, at den ydede garanti giver støttemodtageren en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, er det nødvendigt i næste fase af undersøgelsen at beregne støttebeløbet. Garantimeddelelsens punkt 4 angiver kriterierne for denne beregning.
52.
Som anført ovenfor svarer støttebeløbet ifølge garantimeddelelsen generelt til differencen mellem den pris, der faktisk betales for garantien, og den pris, som en påpasselig privat investor ville have krævet for at yde en sådan garanti.
53.
I visse situationer, navnlig hvis virksomheden befinder sig i meget alvorlige vanskeligheder og låntageren således højst sandsynligvis ikke vil tilbagebetale lånet, er det dog muligt, at ingen påpasselig privat investor ville yde garantien. I dette tilfælde, som er omfattet af garantimeddelelsens punkt 2.2 og 4.1, litra a), findes der ingen markedspris for garantien, fordi ingen investor ville være villig til at yde den. I et sådant tilfælde, der ifølge garantimeddelelsens punkt 4.1, litra a), kun opstår »under ekstraordinære omstændigheder«, svarer støttebeløbet til selve garantibeløbet. Dette forklares med, at støttebeløbet ikke kan fastlægges som differencen mellem den pris, der faktisk betales for garantien, og en faktor, som ikke eksisterer, idet der ikke findes nogen markedspris for ydelse af denne garanti. Endvidere er det meget sandsynligt, at staten vil være forpligtet til at indfri hele lånet, eftersom risikoen for misligholdelse af lånet er meget stor (
22
).
54.
Bortset fra dette særlige tilfælde er det for at beregne støtten nødvendigt at identificere en markedspris for ydelse af garantien, som kan sammenlignes med den pris, der faktisk er blevet betalt for den omhandlede garanti.
55.
I denne henseende angiver garantimeddelelsens punkt 4.2, at når garantier for den pågældende type transaktion ikke forekommer på markedet, foreligger der ikke nogen markedspris for garantien. Denne overvejelse skal ikke fortolkes i den forstand, at der er tale om en situation som den ovenfor i punkt 53 beskrevne, men at der »empirisk« ikke foreligger nogen markedspris, som dog kan beregnes. I dette tilfælde skal støtten fastlægges ved at beregne »differencen mellem den markedsrente, virksomheden skulle have betalt uden garantien, og den rente, der er opnået som følge af statsgarantien, efter fradrag af eventuelle betalte præmier«. I garantimeddelelsens samme punkt understreger Kommissionen, at »[h]vis der ikke foreligger nogen markedsrentesats, og medlemsstaten i stedet ønsker at anvende referencesatsen, [gælder] betingelserne i meddelelsen om referencesatserne […] ved beregningen af støtteintensiteten i forbindelse med en individuel garanti«.
b) Principper i retspraksis vedrørende Kommissionens bevisbyrde og pligt til at udvise omhu ved godtgørelsen af, at der foreligger en fordel
56.
Ifølge Domstolens faste praksis påhviler det Kommissionen at føre bevis for, at der foreligger statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, og følgelig ligeledes bevis for, at betingelsen for tildeling af en fordel til modtagerne er opfyldt (
23
).
57.
Det fremgår endvidere af fast retspraksis, at når princippet om den private investor finder anvendelse, bærer Kommissionen således bevisbyrden for, under hensyn til navnlig oplysninger fra den pågældende medlemsstat, at påvise, at betingelserne for anvendelse af dette princip er opfyldt (
24
).
58.
I denne henseende tilkommer det således Kommissionen at foretage en samlet vurdering, som skal tage hensyn til alle de relevante beviser i sagen, som gør det muligt for den at afgøre, om den modtagende virksomhed klart ikke kunne have opnået tilsvarende ydelser hos en sådan privat investor (
25
). Ifølge fast retspraksis er kun de beviser, som var til rådighed på det tidspunkt, hvor beslutningen om foranstaltningen blev truffet, og de udviklinger, som kunne forudsiges på dette tidspunkt, relevante med henblik på anvendelsen af kriteriet om den private investor (
26
).
59.
I denne henseende er Kommissionen ud fra hensynet til god forvaltningsskik i forbindelse med EUF-traktatens grundlæggende regler om statsstøtte forpligtet til at gennemføre undersøgelsesproceduren vedrørende de omtvistede foranstaltninger omhyggeligt og upartisk, således at den ved vedtagelsen af den endelige afgørelse i dette øjemed råder over så væsentlige og pålidelige elementer som muligt (
27
).
60.
Når det viser sig, at princippet om den private aktør kan finde anvendelse, er Kommissionen nærmere bestemt forpligtet til at anmode den pågældende medlemsstat om at give den alle relevante oplysninger, som sætter den i stand til at undersøge, om betingelserne for anvendelighed og anvendelse af dette princip er opfyldt (
28
).
61.
Eftersom Kommissionen ikke nødvendigvis har haft direkte kendskab til de omstændigheder, hvorunder en beslutning om en vis foranstaltning er blevet truffet, skal den endvidere i vidt omfang med henblik på anvendelsen af dette kriterium støtte sig på de objektive elementer, der kan efterprøves, og som er fremført af den pågældende medlemsstat, med henblik på at føre bevis for, at betingelserne for anvendelse af kriteriet om den private investor er opfyldt (
29
).
62.
Såfremt denne institution står over for en medlemsstat, som ikke opfylder sin samarbejdspligt, og som har undladt at skaffe de oplysninger, Kommissionen har bedt den om, skal den basere sine afgørelser på oplysninger af en vis troværdighed og sammenhæng, som udgør et tilstrækkeligt grundlag for at konkludere, at en virksomhed har modtaget en fordel, som udgør statsstøtte, og som kan understøtte de konklusioner, den drager (
30
).
63.
Eftersom tilbagesøgningen af støtten fra modtageren tilsigter at ophæve den konkurrenceforvridning, der er skabt af en bestemt konkurrencemæssig fordel, og således at genoprette situationen før udbetalingen af denne støtte, kan Kommissionen ikke antage, at en virksomhed har modtaget en fordel, der udgør statsstøtte, ved udelukkende at lægge en negativ formodning til grund, hvilken formodning – i mangel af andre elementer, der positivt kan godtgøre, at der foreligger en sådan fordel – er baseret på det forhold, at der ikke foreligger oplysninger, der kan medføre den modsatte konklusion (
31
).
c) Det enkelte anbringende
64.
Det er i lyset af ovenstående betragtninger, at Kommissionens enkelte anbringende skal efterprøves.
65.
For at undersøge, om Retten foretog en korrekt efterprøvelse af Kommissionens klagepunkter, er det efter min opfattelse nødvendigt at tage udgangspunkt i en gennemgang af den omtvistede afgørelse på baggrund af den appellerede dom.
66.
Kommissionen konstaterede indledningsvis i den omtvistede afgørelses punkt 7.1.2, at der forelå en selektiv fordel, og foretog efterfølgende i punkt 7.2 en beregning af støtten.
67.
Inden for rammerne af punkt 7.1.2 fastslog Kommissionen for det første i 73.-77. betragtning, at Valencia CF var kriseramt, men udelukkede i 80. betragtning, at fodboldklubben befandt sig i meget alvorlige vanskeligheder. I denne henseende forkastede Retten i den appellerede doms præmis 51-106 de argumenter, som Valencia CF fremsatte med henblik på at så tvivl om Kommissionens analyse af virksomhedens vanskeligheder. Denne del af den appellerede dom er ikke blevet anfægtet og er således ikke omfattet af den foreliggende appel.
68.
På grundlag af disse vanskeligheder konkluderede Kommissionen i 81.-83. betragtning til den omtvistede afgørelse, at Valencia CF kunne anses for at have en rating i kategorien CCC ifølge den af kreditvurderingsbureauerne (herunder Standard & Poor’s) anvendte standardmetode. Selv hvis Valencia CF bestred denne analyse i første instans, nærmere bestemt i det første anbringendes tredje led, som Retten tiltrådte – og også har anfægtet den i sit svarskrift under den foreliggende appelsag, skal det påpeges, at Retten i den appellerede dom ikke satte spørgsmålstegn ved denne analyse og den heraf følgende konklusion. Hverken analysen og den konkrete konklusion er derfor omfattet af den foreliggende appel.
69.
I 85. betragtning til den omtvistede afgørelse – som er gengivet ovenfor i punkt 12 – anførte Kommissionen med henvisning til garantimeddelelsen, at dens analyse var baseret på garantimeddelelsen, og erindrede om en række principper heri. Retten nævnte denne betragtning, især den sidste sætning heri, i den appellerede doms præmis 124. Som også indrømmet af Kommissionen er denne sidste sætning åbenlyst upræcis (
32
).
70.
Den egentlige analyse af de faktiske omstændigheder findes derimod i 86. og 87. betragtning til den omtvistede afgørelse.
71.
I 86. betragtning konstaterede Kommissionen nemlig, at de i garantimeddelelsens punkt 3.2 fastsatte parametre ikke fandtes. Nærmere bestemt konstaterede Kommissionen følgende: a) Valencia CF var kriseramt [jf. garantimeddelelsens punkt 3.2, litra a)], b) garantien dækkede over 100% af lånet [jf. garantimeddelelsens punkt 3.2, litra c)], og c) en præmie på 0,5% afspejlede ikke risikoen for misligholdelse af det garanterede lån og kunne derfor ikke betragtes som en markedspris [jf. garantimeddelelsens punkt 3.2, litra d)].
72.
På baggrund af denne analyse konkluderede Kommissionen i 87. betragtning, at de omhandlede foranstaltninger ikke opfyldte betingelserne i garantimeddelelsen, og at »modtagerne ikke ville have fået adgang til foranstaltningerne på samme betingelser på markedet«.
73.
På grundlag af ovenstående undersøgelse mener jeg, at Retten i den appellerede doms præmis 125 med rette konstaterede, at Kommissionen i argumentationen vedrørende kvalificeringen af en fordel, dvs. den omtvistede afgørelses punkt 7.1.2, ikke havde anført den markedspris, som den havde lagt til grund for vurderingen af den pågældende præmie.
74.
Det er kun i 93. betragtning til den omtvistede afgørelse – dvs. i punkt 7.2 vedrørende støttebeløbet – at Kommissionen anførte, at »den rente, der ville være blevet tilskrevet på et lån uden statsgarantien[, ikke vil] give en brugbar sammenligning«, og dette »som følge af det begrænsede antal lignende transaktioner, der kan observeres på markedet«.
75.
Som anført ovenfor i punkt 48-50 skal det i denne sammenhæng fremhæves, at det for, ved anvendelsen af »princippet om en markedsøkonomisk investor« ifølge garantimeddelelsen, at afgøre, om der betales markedspris for garantien, først og fremmest er nødvendigt at undersøge, om »den pris, der betales for garantien, er mindst lige så høj som den tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder«. Såfremt denne parameter ikke kan findes, »skal de samlede finansielle omkostninger ved det garanterede lån, herunder rentesatsen og garantipræmien, sammenlignes med markedsprisen for et tilsvarende lån uden garanti«.
76.
Ifølge garantimeddelelsens opbygning er fastlæggelsen af disse referencepriser (dvs. »den tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder« og, i mangel heraf, »markedsprisen for et tilsvarende lån uden garanti«) – hvis det er muligt at opgøre disse – tilsyneladende afgørende for at kvalificere den omtvistede garanti som statsstøtte.
77.
I denne henseende fremgår det af sagsakterne samt af den appellerede doms præmis 125 og 131, at Retten som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse udtrykkeligt spurgte Kommissionen for at få kendskab til grundlaget for den ovennævnte konklusion i 93. betragtning til den omtvistede afgørelse, hvoraf det i det væsentlige fremgik, at der ikke fandtes »tilsvarende lån uden garanti«, som kunne anvendes som parameter for at afgøre, om der var blevet betalt en markedspris for den omtvistede garanti.
78.
Ved besvarelsen af dette spørgsmål bekræftede Kommissionen, at den, henset til den økonomiske situation for Valencia CF, der var en kriseramt virksomhed, fandt, at der ikke var en markedspris, der kunne tjene som reference for den omhandlede garantipræmie. I sit svar præciserede Kommissionen endvidere, at »den med andre ord ikke var i stand til at finde lignende transaktioner med præmier betalt af finansieringsinstitutter, fordi finansieringsinstitutterne ikke støttede transaktioner, som var så risikable som disse, og som bestod i at stille garanti for virksomheder med en rating på CCC«. Kommissionen henviste også til garantimeddelelsens punkt 3.3, hvoraf det kan udledes, at der ikke findes nogen markedsøkonomisk referencesats for lån, som ydes virksomheder med en rating på CCC. Denne institution påpegede endvidere, at intet i de administrative sagsakter antydede det modsatte.
79.
Det fremgår af Kommissionens svar på Rettens spørgsmål, at Kommissionen ud fra den omstændighed, at Valencia CF efter Kommissionens analyse »[kunne] anses« (
33
) for at have en rating i kategorien CCC, konkluderede, at ingen finansieringsinstitutter ville have støttet en så risikabel transaktion som at stille garanti for Valencia CF, og at det, af denne grund og i mangel af modsatte oplysninger i de administrative sagsakter, kunne udelukkes, at der fandtes »tilsvarende lån uden garanti«, som kunne anvendes som referenceparameter for den omhandlede garanti.
80.
I denne sammenhæng vil jeg påpege, at denne argumentation, som udgør grundlaget for konklusionen i 93. betragtning til den omtvistede afgørelse, overhovedet ikke er nævnt i selve den omtvistede afgørelse, men tilsyneladende er baseret på et ræsonnement, som kan defineres som »logisk sandsynligt«, men som reelt ikke er støttet på egentlige beviselementer.
81.
Som konkluderet af Kommissionen er det nemlig sandsynligt at tage udgangspunkt i, at finansieringsinstitutter sædvanligvis ikke stiller garanti for virksomheder med en rating på CCC, selv om Kommissionen ganske vist til støtte for denne overvejelse kun har henvist til garantimeddelelsens punkt 3.3. Konklusionen om, at der ikke findes »tilsvarende lån uden garanti«, der kan anvendes som referenceparameter for at afgøre, om der betales en markedspris for den omtvistede garanti, er i den konkrete situation imidlertid baseret på en dobbelt antagelse, dvs. for det første antagelsen om, at eftersom Valencia CF var i økonomiske vanskeligheder, »kunne virksomheden anses« for at have en rating i kategorien CCC, hvorfor Valencia CF blev tildelt denne rating af Kommissionen (
34
); for det andet antagelsen om, at ingen finansieringsinstitutter som følge af tildelingen af denne rating ville have støttet en sådan transaktion med Valencia CF.
82.
Jeg betvivler, at en sådan konklusion, som kun er baseret på et logisk sandsynligt ræsonnement, kan anses for at opfylde de krav, som den ovenfor i punkt 56-63 nævnte retspraksis opstiller vedrørende Kommissionens pligt til at udvise omhu og bevisbyrde ved godtgørelsen af, at der foreligger en fordel.
83.
Som påpeget ovenfor i punkt 57 bærer Kommissionen bevisbyrden for, at betingelserne for anvendelse af princippet om den private aktør ikke er opfyldt. Som fortolket i retspraksis foreskriver denne bevisbyrde, at Kommissionen skal basere sig på elementer, der kan godtgøre, at der foreligger en fordel, og ikke begrænse sig til simple antagelser, uanset hvor sandsynlige de end måtte være, eller støtte sig på negative formodninger, uden at denne institution kan vise, at den, i det mindste, har forsøgt konkret at undersøge, om disse antagelser kan understøttes af oplysninger af en vis troværdighed og sammenhæng, som udgør et tilstrækkeligt grundlag for at konkludere i den konkrete retning, og som kan understøtte de konklusioner, den drager. Det fremgår nemlig af den ovenfor i punkt 59 nævnte faste retspraksis, at Kommissionen er forpligtet til at gennemføre den konkrete procedure upartisk og omhyggeligt, således at den ved vedtagelsen af den endelige beslutning i dette øjemed råder over så væsentlige og pålidelige elementer som muligt. Kommissionens pligt til at udvise omhu tillader ikke, at Kommissionen støtter sine konklusioner på blot et »logisk sandsynligt« ræsonnement uden at foretage det mindste forsøg på at indhente specifikke oplysninger, som kan understøtte dens konklusion.
84.
På denne baggrund deler jeg ikke Kommissionens ovenfor i punkt 31 nævnte synspunkt om, at det i en situation som den konkrete skal konkluderes, at Kommissionen har løftet bevisbyrden og opfyldt sin pligt til at udvise omhu som fastsat i retspraksis. Efter min opfattelse kan Kommissionen i et tilfælde som det foreliggende ikke på baggrund af et ræsonnement baseret på antagelser konstatere, at der ikke findes »tilsvarende lån uden garanti«, som kan anvendes som parameter for at afgøre, om der betales en markedspris for den omtvistede garanti, og begrænse sig til dels at opfordre medlemsstaten og de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til åbningsskrivelsen og konklusionerne heri, dels anføre, at intet i de administrative sagsakter antyder, at der findes lignende transaktioner på markedet.
85.
Som det fremgår af den ovenfor i punkt 57 og 61 nævnte retspraksis støtter Kommissionen på statsstøtteområdet sig i stort omfang på de oplysninger, som den pågældende medlemsstat har afgivet. Det fremgår imidlertid også af den ovenfor i punkt 60 nævnte retspraksis, at Kommissionen er forpligtet til at anmode den pågældende medlemsstat om at give den alle relevante oplysninger, som sætter den i stand til at undersøge, om betingelserne for anvendelse af princippet om den private investor er opfyldt. Jeg synes ikke, at en simpel opfordring til at fremsætte bemærkninger til åbningsafgørelsen kan sammenlignes med den nævnte anmodning om at afgive oplysninger. Det fremgår endvidere af den ovenfor i punkt 62 nævnte retspraksis, at selv hvis den pågældende medlemsstat ikke opfylder sin samarbejdspligt, skal Kommissionen under alle omstændigheder basere sine afgørelser på oplysninger af en vis troværdighed og sammenhæng, som udgør et tilstrækkeligt grundlag for dens konklusioner. Kommissionen kan derfor ikke blot støtte sig på et logisk sandsynligt ræsonnement baseret på antagelser.
86.
Dette er ikke ensbetydende med, at Kommissionen skal søge oplysninger, hvis eksistens er rent hypotetisk, eller skal gøre brug af sine særlige undersøgelsesbeføjelser i andre tilfælde end dem, hvor dette er nødvendigt. Dette indebærer alene, at Kommissionens pligt til at udvise omhu ikke tillader, at Kommissionen i en situation som den foreliggende kun baserer sig på et logisk sandsynligt ræsonnement uden – i det mindste at forsøge – at basere sine konklusioner på specifikke oplysninger, som kan understøtte dens konklusion om, at der ikke findes »tilsvarende lån uden garanti«, som kan anvendes som parameter i forbindelse med sammenligning af den konkrete garanti.
87.
Det følger af det ovenstående, at det ikke – som derimod gjort gældende af Kommissionen – kan konkluderes, at Retten begik en retlig fejl og pålagde Kommissionen en uforholdsmæssig bevisbyrde, da Retten i den appellerede doms præmis 135 fastslog, at Kommissionen med urette i 93. betragtning til den anfægtede afgørelse havde udelukket, at der forelå en markedspris for et lignende, ikke-garanteret lån »som følge af det begrænsede antal lignende transaktioner, der kan observeres på markedet«, fordi denne konstatering ikke var tilstrækkeligt underbygget. Følgelig skal det andet led i Kommissionens enkelte anbringende forkastes.
88.
Denne fejl, som Kommissionen begik med hensyn til et element, der – som jeg har påpeget ovenfor i punkt 75 og 76, med henvisning til punkt 48-50 – har afgørende betydning i den analyse, som fastsættes i garantimeddelelsen for, at en statsgaranti som den omhandlede kvalificeres som statsstøtte, er efter min opfattelse tilstrækkeligt til ligeledes at begrunde Rettens slutning i den appellerede doms præmis 134 om, at Kommissionen i den foreliggende situation havde tilsidesat denne meddelelse. En analyse i overensstemmelse med garantimeddelelsen ville nemlig have krævet en omhyggelig undersøgelse af, hvorvidt der forelå en markedspris for et tilsvarende lån uden garanti. Heraf følger, at også det første led i Kommissionens enkelte anbringende under alle omstændigheder efter min opfattelse skal forkastes.
89.
Angående det enkelte anbringendes tredje led, som er sammenfattet ovenfor i punkt 33, og hvormed Kommissionen har gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, skal det erindres, at det følger af Domstolens faste praksis, at en urigtig gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (
35
).
90.
Kommissionen har gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, da den i den appellerede doms præmis 137 kritiserede Kommissionen for ikke at have påberåbt sig andre oplysninger, der var indhentet under den administrative procedure, som støttede dens konstatering om, at der ikke fandtes tilstrækkelige, sammenlignelige transaktioner, fordi Kommissionen derimod også baserede sig på, at Fundación Valencia i sine bemærkninger til åbningsafgørelsen udtrykte tvivl om eksistensen af lignende garantier på markedet.
91.
Jeg vil i denne henseende for det første fremhæve, at hverken den omtvistede afgørelse eller Kommissionens ovennævnte svar på Rettens spørgsmål som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse indeholder nogle henvisninger til Fundación Valencias eventuelle tvivl. For det andet, og under alle omstændigheder, fremgår det ved en simpel læsning af den konkrete passage med de af Kommissionen nævnte bemærkninger, at Fundación Valencia blot havde anført, at den »ikke var bekendt med«, om lignende sammenlignelige garantier fandtes på markedet, og ikke havde udtrykt tvivl om deres eksistens som derimod hævdet af Kommissionen. Under disse omstændigheder mener jeg ikke, at Retten kan foreholdes, at den foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, og i konsekvens heraf kan heller ikke det tredje led i Kommissionens enkelte anbringende tiltrædes.
92.
Afslutningsvis fremgår det efter min opfattelse af ovenstående betragtninger, at Kommissionens enkelte anbringende er ugrundet. Jeg mener derfor, at appellen bør forkastes.
VI. Sagsomkostninger
93.
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, når en appel ikke tages til følge. Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i henhold til artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
94.
I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, som i medfør af reglementets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bærer medlemsstater, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger.
95.
Kommissionen bør i egenskab af den tabende part i den foreliggende sag pålægges at betale sagsomkostningerne i overensstemmelse med Valencia CF’s påstand. Kongeriget Spanien bør i egenskab af intervenient i første instans bære sine egne omkostninger.
VII. Forslag til afgørelse
96.
På grundlag af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»–
Appellen forkastes.
–
Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Valencia Club de Fútbol, SAD har afholdt.
–
Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: italiensk.
(
2
) – EUT 2017, L 55, s. 12.
(
3
) – EUT 2008, C 155, s. 10.
(
4
) – Jf. sjette til ottende betragtning til den omtvistede afgørelse og den appellerede doms præmis 9.
(
5
) – Jf. for nærmere detaljer 12. og 13. betragtning til den omtvistede afgørelse samt den appellerede doms præmis 5 og 9.
(
6
) – EUT 2014, C 69, s. 99.
(
7
) – Som omhandlet i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EUT 2004, C 244, s. 2), jf. 73.-77. betragtning til den omtvistede afgørelse.
(
8
) – Jf. 80. betragtning til den omtvistede afgørelse.
(
9
) – 81.-83. betragtning til og fodnote 25 i den omtvistede afgørelse.
(
10
) – Som det fremgår af den appellerede doms præmis 50 og 140 afviste Retten det første anbringende, for så vidt det angik den fjerde foranstaltning.
(
11
) – Defineret i henhold til meddelelsen om revision af metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (EUT 2008, C 14, s. 6). Jf. den appellerede doms præmis 121-123 og 133.
(
12
) – Den appellerede doms præmis 124 og 125.
(
13
) – Jf. den appellerede doms præmis 134.
(
14
) – Jf. den appellerede doms præmis 135-138.
(
15
) – Kommissionen har henvist til garantimeddelelsens punkt 4.1, litra a), og anført som eksempel den afgørelse, som var genstand for den nylige dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 92-119).
(
16
) – Jf. i denne forbindelse dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 102 og den deri nævnte retspraksis).
(
17
) – Jf. bl.a. dom af 2.12.2010, Holland Malt mod Kommissionen (C-464/09 P, EU:C:2010:733, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
) – Jf. bl.a. dom af 10.7.2008, Bertelsmann og Sony Corporation of America mod Impala (C-413/06 P, EU:C:2008:392, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
(
19
) – Jf. i denne forbindelse bl.a. dom af 7.3.2002, Italien mod Kommissionen (C-310/99, EU:C:2002:143, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
(
20
) – Jf. i denne forbindelse bl.a. dom af 3.4.2014, Frankrig mod Kommissionen (C-559/12 P, EU:C:2014:217, præmis 96).
(
21
) – Jf. især garantimeddelelsens punkt 3.1.
(
22
) – En situation af denne art forelå i den sag, som gav anledning til dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, jf. præmis 92-119). Jf. i denne forbindelse også dom af 1.2.2018, Larko mod Kommissionen (T-423/14, EU:T:2018:57, præmis 180-194).
(
23
) – Jf. bl.a. dom af 4.3.2021, Kommissionen mod Fútbol Club Barcelona (C-362/19 P, EU:C:2021:169, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
(
24
) – Jf. dom af 10.12.2020, Comune di Milano mod Kommissionen (C-160/19 P, EU:C:2020:1012, præmis 110), og i samme retning dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
) – Dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 66).
(
26
) – Jf. i denne retning dom af 5.6.2012, Kommissionen mod EDF (C-124/10 P, EU:C:2012:318, præmis 105), og af 10.12.2020, Comune di Milano mod Kommissionen (C-160/19 P, EU:C:2020:1012, præmis 112).
(
27
) – Jf. bl.a. dom af 2.9.2010, Kommissionen mod Scott (C-290/07 P, EU:C:2010:480, præmis 90), og af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 67).
(
28
) – Jf. bl.a. dom af 20.9.2017, Kommissionen mod Frucona Košice (C-300/16 P, EU:C:2017:706, præmis 24), af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 68), og af 10.12.2020, Comune di Milano mod Kommissionen (C-160/19 P, EU:C:2020:1012, præmis 104). Jf. i samme retning også dom af 5.6.2012, Kommissionen mod EDF (C-124/10 P, EU:C:2012:318, præmis 104), og af 6.3.2018, Kommissionen mod FIH Holding og FIH Erhvervsbank (C-579/16 P, EU:C:2018:159, præmis 47).
(
29
) – Jf. i denne retning dom af 10.12.2020, Comune di Milano mod Kommissionen (C-160/19 P, EU:C:2020:1012, præmis 112).
(
30
) – Jf. dom af 17.9.2009, Kommissionen mod MTU Friedrichshafen (C-520/07 P, EU:C:2009:557, præmis 54-56), og af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 69).
(
31
) – Dom af 17.9.2009, Kommissionen mod MTU Friedrichshafen (C-520/07 P, EU:C:2009:557, præmis 57 og 58), af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen (C-244/18 P, EU:C:2020:238, præmis 70), og af 10.12.2020, Comune di Milano mod Kommissionen (C-160/19 P, EU:C:2020:1012, præmis 111).
(
32
) – Denne sætning udgør efter min opfattelse en upræcis omskrivning af sætningen i garantimeddelelsens punkt 2.2, der omhandler situationer, hvor virksomheden befinder sig i meget alvorlige vanskeligheder, herunder de ovenfor i punkt 55 nævnte. Som konstateret af Kommissionen i 80. betragtning til den omtvistede afgørelse var dette ikke tilfældet i den foreliggende situation.
(
33
) – Jf. 83. betragtning til den omtvistede afgørelse.
(
34
) – I denne henseende vil jeg påpege, at Valencia CF og Kongeriget Spanien har gjort gældende, at Bancaja, det bankinstitut, der bevilgede lånet, gav kreditratingen BB.
(
35
) – Jf. bl.a. dom af 11.11.2021, Autostrada Wielkopolska mod Kommissionen og Polen (C-933/19 P, EU:C:2021:905, præmis 94 og den deri nævnte retspraksis).