62024CJ0279_RES
Sag C-279/24
AY
mod
Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 4. december 2025
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – forordning (EF) nr. 593/2008 – artikel 3, stk. 1 og 2 – lovvalg – artikel 6 – anvendelsesområde – aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, som er bosiddende i en anden medlemsstat – den erhvervsdrivendes virksomhed rettet mod den medlemsstat, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted efter datoen for indgåelsen af aftalen, der indeholder en lovvalgsklausul«
Retligt samarbejde på det civilretlige område – den lov, der finder anvendelse på kontraktlige forpligtelser – konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser – forordning nr. 593/2008 – forbrugeraftaler – anvendelsesområde – aftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, som er bosiddende i en anden medlemsstat – den erhvervsdrivendes virksomhed rettet mod den medlemsstat, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted efter datoen for indgåelsen af aftalen, der indeholder en lovvalgsklausul – ikke omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 593/2008, 6., 11., 16. og 23. betragtning samt art. 3 og 6)
(jf. præmis 24-42 og domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig), fremkom Domstolen med en række præciseringer vedrørende lovvalget i en forbrugeraftale indgået mellem en forbruger bosiddende i en første medlemsstat og en bank med hjemsted i en anden medlemsstat i lyset af Rom I-forordningen (
1
).
I 2013 indgik AY, en forbruger bosiddende i Italien, med den østrigske bank Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG (herefter »banken«) en aftale om at åbne en løbende konto og en værdipapirdepotkonto.
I henhold til bankens »generelle vilkår og forretningsbetingelser for banktransaktioner«, som AY havde kendskab til, var alle retsforhold mellem aftaleparterne underlagt østrigsk lov. Såvel på tidspunktet for underskrivelsen af aftalen som ved de efterfølgende opdateringer af hans kundeprofil havde AY valgt »forhold uden rådgivning«.
I 2016 havde AY deltaget i et arrangement, der blev afholdt af en italiensk investeringsvirksomhed i Padua (Italien) (herefter »arrangementet i Padua«), hvorunder direktøren for denne virksomhed havde præsenteret en fond, hvis portefølje også omfattede Exchange Traded Notes (ETN’er). En medarbejder fra banken deltog ligeledes i dette arrangement med henblik på at præsentere banken for de tilstedeværende investorer.
Noget tid efter købte AY på eget initiativ via banken ETN’er og andele i den fond, som var blevet præsenteret på arrangementet i Padua.
Da han vurderede at have lidt et økonomisk tab som følge af disse køb, anlagde AY retssag med påstand om erstatning for tab med den begrundelse, at banken havde tilsidesat sine rådgivnings- og oplysningsforpligtelser. Han var af den opfattelse, at italiensk ret, som var mere fordelagtig for ham end østrigsk ret, fandt anvendelse, idet banken gennem sin tilstedeværelse på arrangementet i Padua havde rettet sin virksomhed mod det italienske marked. Da de lavere retsinstanser ikke gav AY medhold, iværksatte AY revisionsanke ved den forelæggende ret, som forelagde Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis henviste Domstolen til den almindelige regel, hvorefter en aftale i henhold til Rom I-forordningens artikel 3 er underlagt den lov, som parterne har vedtaget. Samme forordnings artikel 6 med overskriften »Forbrugeraftaler« bestemmer endvidere i stk. 1, at en aftale, som en forbruger indgår med en erhvervsdrivende, er underlagt loven i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, forudsat at de krav, der er opstillet i denne bestemmelse, er opfyldt, dvs. at den erhvervsdrivende udøver sin erhvervsmæssige virksomhed i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, eller på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod dette land eller mod flere lande, inklusive dette land, og aftalen er omfattet af denne virksomhed.
Det er kun i det tilfælde, hvor den omhandlede aftale ikke opfylder disse krav, som skal efterprøves på tidspunktet for indgåelsen heraf, at denne aftale er underlagt den lov, som parterne har vedtaget (
2
).
I den foreliggende sag udøvede banken, på tidspunktet for indgåelsen af den pågældende aftale, hverken sin erhvervsmæssige virksomhed i det land, hvor forbrugeren havde sit sædvanlige opholdssted, eller rettede sådan virksomhed mod dette land, således at disse krav ikke var opfyldt.
Banken rettede imidlertid efterfølgende sin virksomhed mod det land, hvor forbrugeren havde sit sædvanlige opholdssted, således at dette krav blev opfyldt efter underskrivelsen af den aftale, der var indgået mellem denne forbruger og banken.
Domstolen foretog herefter en ordlyds-, kontekstuel og teleologisk fortolkning af Rom I‑forordningens artikel 6, stk. 1.
Med hensyn til en ordlydsfortolkning hjemlede bestemmelsens ordlyd ikke udtrykkeligt mulighed for at ændre lovvalget i en forbrugeraftale, når de krav, der er opstillet i denne bestemmelse, ikke var opfyldt på tidspunktet for indgåelsen af denne aftale, men senere bliver det i løbet af handelsforholdet.
Hvad angik den kontekstuelle og teleologiske fortolkning bemærkedes for det første, at Rom I-forordningen bl.a. har til formål at sikre retssikkerheden inden for det europæiske retsområde ved hjælp af lovvalgsregler, der frembyder en høj grad af forudsigelighed.
For det andet præciserer forordningens artikel 3, stk. 2, at en ændring af den lov, der finder anvendelse på en aftale, som fastlagt ved parternes aftale på tidspunktet for aftalens indgåelse, kun kan følge af samtykke fra parterne, hvis frihed til at aftale, hvilken lov der skal finde anvendelse, i øvrigt bør udgøre en af hjørnestenene i lovvalgsregelsystemet for kontraktlige forpligtelser. For at princippet om partsautonomi får fuld virkning på aftalen, skal det sikres, at det af disse parter foretagne frie valg af, hvilken lov der skal anvendes i forbindelse med deres aftaleforhold, respekteres.
For det tredje skal de aftaleparter, der betragtes som svage parter, beskyttes med lovvalgsregler, der er gunstigere for deres interesser end de almindelige regler. En fortolkning, hvorefter det er muligt at fravige de lovvalgsregler, der er fastsat i Rom I‑forordningen, med henblik på at fastlægge, hvilken lov der finder anvendelse på forbrugeraftaler, med den begrundelse, at en anden lov er mere fordelagtig for forbrugeren, ville imidlertid nødvendigvis udgøre et væsentligt indgreb i det generelle krav om forudsigelighed med hensyn til den anvendelige lov og dermed i princippet om retssikkerhed i kontraktforhold, der involverer forbrugere.
Henset til det ovenfor anførte var muligheden for at ændre den lov, der finder anvendelse på en forbrugeraftale, når de krav, der er opstillet i Rom I-forordningens artikel 6, stk. 1, ikke var opfyldt på tidspunktet for indgåelsen af denne aftale, men senere blev det i løbet af handelsforholdet, udelukket af denne bestemmelses ordlyd, idet opbygningen af og de formål, der forfølges med den nævnte bestemmelse, underbyggede en sådan fortolkning. En sådan ændring griber endvidere ind i det valg, som parterne har foretaget i overensstemmelse med denne forordnings artikel 3, stk. 1.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17.6.2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (EUT 2008, L 177, s. 6, herefter »Rom I-forordningen«).
(
2
) – Rom I-forordningens artikel 3 og artikel 6, stk. 1, litra a) og b), samt artikel 6, stk. 3.