62024CJ0597
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
12. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78/EF – forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap – artikel 2, stk. 2 – ret for en lærer med handicap til at blive forflyttet til et bestemt territorialt område – artikel 5 – tilpasninger til personer med handicap i rimeligt omfang – prioritet til mobilitet inden for samme territoriale område i forhold til mobilitet mellem forskellige territoriale områder«
I sag C-597/24 [Zirvatta] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) ved afgørelse af 10. september 2024, indgået til Domstolen den 16. september 2024, i sagen
C.M.
mod
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
procesdeltagere:
Ufficio Scolastico Regionale per la Lombardia,
Ambito Territoriale di Mantova,
Ufficio Scolastico Regionale per la Calabria,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af formanden for Femte Afdeling, M.L. Arastey Sahún (refererende dommer), som fungerende formand for Tiende Afdeling, og dommerne E. Regan og D. Gratsias,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato D. D’Alberti og procuratore dello Stato M.T. Lubrano Lobianco,
–
Europa-Kommissionen ved D. Recchia og E. Schmidt, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, stk. 2, litra b), nr. i), og artikel 5 i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (EFT 2000, L 303, s. 16).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem C.M., en lærer med handicap, og Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministeriet for uddannelse og merit, Italien) vedrørende C.M.’s ansøgning om at blive forflyttet til en anden provins end den, hvor hun udøver sit hverv.
Retsforskrifter
Folkeretten
3
Artikel 1 i De Forenede Nationers konvention om rettigheder for personer med handicap, der blev indgået i New York den 13. december 2006 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2010/48/EF af 26. november 2009 (EUT 2010, L 23, s. 35, herefter »FN-konventionen«), lyder således:
»Formålet med denne konvention er at fremme, beskytte og sikre muligheden for, at alle personer med handicap fuldt ud kan nyde alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på lige fod med andre, samt at fremme respekten for deres naturlige værdighed.
Personer med handicap omfatter personer, der har en langvarig fysisk, psykisk, intellektuel eller sensorisk funktionsnedsættelse, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre dem i fuldt og effektivt at deltage i samfundslivet på lige fod med andre.«
4
Konventionens artikel 2 har følgende ordlyd:
»I denne konvention:
[...]
betyder »diskrimination på grund af handicap« enhver sondring, udelukkelse eller begrænsning på grund af et handicap, hvis formål eller virkning er at svække eller ophæve den ligelige anerkendelse, nydelse eller udøvelse af alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på det politiske, økonomiske, sociale, kulturelle, civile eller et hvilket som helst andet område. Dette omfatter alle former for diskrimination, herunder nægtelse af rimelig tilpasning,
betyder »rimelig tilpasning« nødvendige og passende ændringer og justeringer, som ikke indebærer en uforholdsmæssig stor eller unødvendig byrde, når dette er nødvendigt i et konkret tilfælde for at sikre, at personer med handicap kan nyde eller udøve alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på lige fod med andre,
[...]«
5
Konventionens artikel 5 fastsætter:
»1.   Deltagerstaterne anerkender, at alle er lige for loven, og at alle uden nogen form for diskrimination har ret til lige beskyttelse og til at drage samme nytte af loven.
[...]
4.   Særlige foranstaltninger, der er nødvendige for at fremskynde eller opnå reel lighed for personer med handicap, anses ikke for diskrimination i henhold til denne konvention.«
6
Konventionens artikel 27, stk. 1, litra g), lyder således:
»Deltagerstaterne anerkender retten for personer med handicap til at arbejde på lige fod med andre, hvilket omfatter retten til at kunne tjene til livets ophold ved beskæftigelse, som de selv frit vælger eller påtager sig på et arbejdsmarked og i et arbejdsmiljø, der er åbent, inkluderende og tilgængeligt for personer med handicap. Deltagerstaterne skal sikre og fremme virkeliggørelsen af retten til arbejde, herunder for personer, der får et handicap i forbindelse med deres beskæftigelse, ved at tage passende skridt, herunder gennem lovgivning, til bl.a.:
[...]
g) at ansætte personer med handicap i den offentlige sektor.«
EU-retten
7
I 16., 20. og 21. betragtning til direktiv 2000/78 hedder det:
»(16)
Iværksættelse af foranstaltninger, der tager hensyn til behovene hos personer med handicap på arbejdspladsen, spiller en vigtig rolle i bekæmpelsen af forskelsbehandling på grund af handicap.
[...]
(20)
Der bør vedtages passende, dvs. effektive og praktiske foranstaltninger med henblik på at tilpasse arbejdspladsen til en handicappet, f.eks. ved at indrette lokaler eller tilpasse udstyr, arbejdsmønstre, opgavefordeling, samt adgang til uddannelse og instruktion.
(21)
Når det vurderes, om disse tilpasninger medfører en uforholdsmæssig stor byrde, bør der navnlig tages hensyn til de finansielle og andre omkostninger, der er forbundet hermed, samt til organisationens eller virksomhedens størrelse og finansielle midler samt muligheden for at opnå offentlige tilskud eller anden støtte.«
8
Direktivets artikel 1 med overskriften »Formål« fastsætter:
»Formålet med dette direktiv er, med henblik på at gennemføre princippet om ligebehandling i medlemsstaterne, at fastlægge en generel ramme for bekæmpelsen af forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv på grund af religion eller tro, handicap, alder eller seksuel orientering.«
9
Direktivets artikel 2 med overskriften »Begrebet forskelsbehandling« bestemmer:
»1.   I dette direktiv betyder princippet om ligebehandling, at ingen må udsættes for nogen form for direkte eller indirekte forskelsbehandling af nogen af de i artikel 1 anførte grunde.
2.   I henhold til stk. 1
a)
foreligger der direkte forskelsbehandling, hvis en person af en eller flere af de i artikel 1 anførte grunde behandles ringere, end en anden i en tilsvarende situation bliver, er blevet eller ville blive behandlet
b)
foreligger der indirekte forskelsbehandling, hvis en tilsyneladende neutral bestemmelse, betingelse eller praksis vil stille personer med en bestemt religion eller tro, et bestemt handicap, personer, som tilhører en bestemt aldersgruppe, eller personer med en bestemt seksuel orientering, særlig ufordelagtigt i forhold til andre personer, medmindre
i)
den pågældende bestemmelse, betingelse eller praksis er objektivt begrundet i et legitimt mål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige, [...]
[...]
5.   Dette direktiv berører ikke foranstaltninger fastsat ved national lovgivning, som i et demokratisk samfund er nødvendige af hensyn til den offentlige sikkerhed, den offentlige orden, for at forebygge forbrydelse, for at beskytte sundheden eller for at beskytte andres rettigheder og friheder.«
10
Direktivets artikel 3 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter følgende i stk. 1, litra a) og c):
»Inden for rammerne af [Det Europæiske Fællesskabs] beføjelser finder dette direktiv anvendelse både i den offentlige og den private sektor, herunder offentlige organer, på alle personer for så vidt angår:
a)
vilkårene for adgang til lønnet beskæftigelse, udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed og erhvervsmæssig beskæftigelse, herunder udvælgelseskriterier og ansættelsesvilkår, uanset branche og uanset niveau i erhvervshierarkiet, herunder i henseende til forfremmelse
[...]
c)
ansættelses- og arbejdsvilkår, herunder afskedigelse og løn.«
11
Artikel 5 i direktiv 2000/78 med overskriften »Tilpasninger til handicappede i rimeligt omfang« bestemmer:
»Med henblik på at sikre, at princippet om ligebehandling af handicappede overholdes, foretages der tilpasninger i rimeligt omfang. Det betyder, at arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov, for at give en handicappet adgang til beskæftigelse, til at udøve den eller have fremgang i den eller for at give vedkommende adgang til uddannelse, medmindre arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde. Hvis denne byrde i tilstrækkeligt omfang lettes gennem foranstaltninger, der er normale elementer i den pågældende medlemsstats handicappolitik, anses den ikke for at være uforholdsmæssig stor.«
12
Direktivets artikel 7 med overskriften »Positiv særbehandling og særforanstaltninger« lyder således:
»1.   For at sikre fuld ligestilling i arbejdslivet er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller vedtager særforanstaltninger, der har til formål at forebygge eller opveje ulemper knyttet til en eller flere af de i artikel 1 anførte grunde.
2.   For så vidt angår handicappede er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at medlemsstaterne opretholder eller vedtager bestemmelser vedrørende sundhedsbeskyttelse og sikkerhed på arbejdspladsen, eller for foranstaltninger, der tager sigte på at oprette eller opretholde bestemmelser eller faciliteter med henblik på at beskytte eller fremme deres erhvervsmæssige integration.«
Italiensk ret
Lov nr. 104/1992
13
Artikel 21 i legge n. 104 – Legge-quadro per l’assistenza, l’integrazione sociale e i diritti delle persone handicappate (rammelov nr. 104 om bistand til, social integration af og rettigheder for handicappede) af 5. februar 1992 (GURI nr. 39 af 17.2.1992, almindeligt tillæg nr. 30, herefter »lov nr. 104/1992«) lyder således:
»1.   En person med handicap, der har en invaliditetsgrad på over to tredjedele, eller som er uarbejdsdygtig som anført i første, anden og tredje kategori i tabel A, der er vedlagt som bilag til [legge n. 648 – Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (lov nr. 648 om omstrukturering af bestemmelserne om krigspensioner) af 10. august 1950 (GURI nr. 200 af 1.9.1950)], og som er ansat af offentlige organer efter at have bestået en udvælgelsesprøve eller på andet grundlag, har fortrinsret til at vælge en stilling blandt de ledige stillinger.
2.   De i stk. 1 omhandlede personer prioriteres i forbindelse med forflyttelse efter ansøgning.«
14
Lovens artikel 33, stk. 6, bestemmer:
»Den myndige person med et alvorligt handicap har ret til skiftevis ferie som omhandlet i stk. 2 og 3, har ret til så vidt muligt at vælge det arbejdssted, der ligger tættest på vedkommendes bopæl, og kan ikke forflyttes til et andet tjenestested uden vedkommendes samtykke.«
Lovdekret nr. 297
15
Artikel 465, stk. 1, i decreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (lovdekret nr. 297 om godkendelse af den konsoliderede lovtekst vedrørende bestemmelserne om undervisning på skoler af enhver art og på alle niveauer) af 16. april 1994 (GURI nr. 115 af 19.5.1994, almindeligt tillæg nr. 79, herefter »lovdekret nr. 297«) bestemmer:
»Indtil bestemmelserne i artikel 470, stk. 1, er gennemført, behandles ansøgninger om forflyttelse inden for samme provins forud for ansøgninger om forflyttelse fra en anden provins.«
16
Dekretets artikel 470 har følgende ordlyd:
»1.   Særlige aftaler indgået mellem fagforeningerne og [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (ministeriet for uddannelse, universiteter og forskning, Italien)] fastsætter den tidsplan og de nærmere bestemmelser, der gør det muligt at sidestille den faglige mobilitet (ændring af undervisningsdisciplin eller grad i uddannelsessystemet) med den territoriale mobilitet og at opgive fordelingen mellem de stillinger, der er forbeholdt mobilitet mellem provinserne, og de stillinger, der er forbeholdt fastansættelser, således at disse kan foretages i de resterende stillinger, der stadig er ledige og disponible efter afslutningen af foranstaltningerne vedrørende faglig og territorial mobilitet i løbet af hvert skoleår.
2.   De i stk. 1 omhandlede aftaler fastsætter også prioriteringen mellem de forskellige mobilitetsforanstaltninger, kriterierne og de nærmere bestemmelser for udarbejdelsen af de relevante lister og kriterierne for færdiggørelsen af ændringerne af undervisningsdisciplin og grad i uddannelsessystemet i forbindelse med de i artikel 479 omhandlede tildelinger af tjenestested, idet ændringer til stillinger som støttelærer er betinget af, at vedkommende er i besiddelse af det krævede uddannelsesbevis som speciallærer. Der tages ikke hensyn til anciennitetsbetingelsen i forbindelse med ændringerne af grad i uddannelsessystemet i henhold til denne artikel.«
17
Dekretets artikel 601 fastsætter:
»1.   Artikel 21 og 33 i [lov nr. 104/1992] finder anvendelse på det personale, der er omfattet af denne konsoliderede lovtekst.
2.   [De ovennævnte regler] giver fortrinsret med hensyn til fastansættelse, ansættelse som ikke-fastansat og mobilitet.«
Lovdekret nr. 216
18
Artikel 3, stk. 3a, i decreto legislativo n. 216 – Attuazione della direttiva 2000/78/CE per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva n. 2014/54/UE relativa alle misure intese ad agevolare l’esercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (lovdekret nr. 216 om gennemførelse af direktiv 2000/78/EF om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv og af direktiv 2014/54/EU om foranstaltninger til fremme af arbejdstagernes udøvelse af deres ret til fri bevægelighed) af 9. juli 2003 (GURI nr. 187 af 13.8.2003) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, fastsætter:
»For at sikre overholdelsen af princippet om ligebehandling af personer med handicap er offentlige og private arbejdsgivere forpligtet til at foretage rimelige tilpasninger som defineret i [FN-konventionen], der er ratificeret i henhold til [legge n. 18 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle persone con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell’Osservatorio nazionale sulla condizione delle persone con disabilità (lov nr. 18 om ratifikation og gennemførelse af De Forenede Nationers konvention om rettigheder for personer med handicap, med dens valgfrie protokol, indgået i New York den 13.12.2006 og oprettelse af det nationale observatorium for vilkårene for personer med handicap) af 3. marts 2009 (GURI nr. 61 af 14.3.2009)], på arbejdspladsen for at sikre fuld ligestilling mellem personer med handicap og andre arbejdstagere. Offentlige arbejdsgivere skal sikre gennemførelsen af dette stykke uden nye eller større byrder for de offentlige finanser og ved at anvende de til rådighed værende menneskelige, finansielle og materielle ressourcer inden for rammerne af den gældende lovgivning.«
Den nationale kollektive overenskomst for ansatte i skoleundervisningssektoren for den fireårige periode 2006-2009 og den toårige økonomiske periode 2006-2007
19
Artikel 10, stk. 1, i contratto collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del Comparto scuola per il quadriennio normativo 2006-2009 e biennio economico 2006-2007 (national kollektiv overenskomst for ansatte i skoleundervisningssektoren for den fireårige periode 2006-2009 og den toårige økonomiske periode 2006-2007) af 27. november 2007 lyder således:
»Kriterierne og de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af den territoriale mobilitet [...] for de ansatte, der er omfattet af denne konvention, fastlægges inden for rammerne af de supplerende nationale kollektive overenskomstforhandlinger [...]«
CCNI
20
Artikel 6, stk. 2, i contratto collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A.T.A. per l’a.s. 2017/2018 (supplerende national kollektiv overenskomst om mobilitet for lærere, pædagoger, hjælpepersonale, teknisk og administrativt personale på skoler i skoleåret 2017/2018) af 11. april 2017 (herefter »CCNI«) bestemmer:
»Mobilitet inden for samme provins går forud for mobilitet mellem forskellige provinser [...]«
21
Artikel 13, stk. 1, i CCNI fastsætter:
»1.   Prioritetssystem
De prioriteter, der er fastsat i denne artikel, grupperes systematisk efter kategori og tages i betragtning i henhold til følgende prioritetsrækkefølge i de foranstaltninger til mobilitet – udelukkende territorial – som de finder anvendelse på, med undtagelse af punkt I, der også finder anvendelse på foranstaltninger til faglig mobilitet. [...]
I) Invaliditet og alvorlige helbredsproblemer
Der gives i forbindelse med foranstaltninger til territorial og faglig mobilitet uden hensyn til den berørtes oprindelsesprovins absolut prioritet til alle lærere i en af følgende tilstande i nævnte rækkefølge:
1)
blinde lærere [...]
2)
medarbejdere i hæmodialyse [...].
Læreren har prioritet med hensyn til alle de angivne skolepræferencer og alle præferencer med henblik på fastansættelse i området.
[...]
III). Medarbejdere med handicap og medarbejdere med behov for særlig og kontinuerlig pleje
I forbindelse med forflyttelsesprocedurer gives der i nævnte rækkefølge prioritet til skolemedarbejdere, der befinder sig i følgende situationer:
1) personer med handicap som omhandlet i artikel 21 i [lov nr. 104/1992], hvortil der henvises i artikel 601 i [lovdekret nr. 297], der har en invaliditetsgrad på over to tredjedele, eller som er uarbejdsdygtige som anført i første, anden og tredje kategori i tabel A, der er vedlagt som bilag til [lov nr. 648 om omstrukturering af bestemmelserne om krigspensioner] [...]
[...]
De medarbejdere, der er omhandlet i punkt III, nr. 1), [...], kan påberåbe sig denne prioritet i den provins, som deres bopælskommune ligger i, og kun for denne provins, forudsat at de som præference har angivet en eller flere skoler beliggende i den nævnte kommune eller har udpeget det distrikt, der svarer til denne kommune eller en del heraf, hvis de har til hensigt at tilkendegive præferencer for skoler i andre kommuner eller i andre distrikter eller provinser. [...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
22
C.M., der har et handicap, har været fastansat lærer siden 2016. Hun udøver sit hverv i Ostiglia, der ligger i provinsen Mantova (Italien).
23
På baggrund af en sagkyndig lægevurdering fastslog det kompetente lægeudvalg den 31. oktober 2017, at hun havde et handicap, der indebar en permanent nedsættelse af hendes arbejdsevne med 70%.
24
Inden for rammerne af det nationale mobilitetsprogram for skoleåret 2018/2019, der blev organiseret af ministeriet for uddannelse, universiteter og forskning, ansøgte C.M. om at blive forflyttet til provinsen Catanzaro (Italien) under påberåbelse af den prioritet, som i henhold til artikel 21 i lov nr. 104/1992 gives til personer med handicap, der har en invaliditetsgrad på over to tredjedele.
25
Denne ansøgning om forflyttelse fra C.M. blev afslået med den begrundelse, at der ikke var tilstrækkelige stillinger i den pågældende provins, idet de ledige stillinger var blevet tildelt i forbindelse med interne forflyttelser i provinsen.
26
C.M. anlagde sag til prøvelse af afslaget på hendes ansøgning om forflyttelse ved Tribunale di Mantova (retten i Mantova, Italien) med henblik på at få fastslået, at hun havde ret til at blive forflyttet til provinsen Catanzaro. Hun fik ikke medhold i søgsmålet.
27
C.M. appellerede rettens dom til Corte d’appello di Brescia (appeldomstolen i Brescia, Italien), som forkastede appellen med den begrundelse, at den prioritet for personer med handicap med hensyn til forflyttelse, der er fastsat i artikel 13 i CCNI, kun finder anvendelse i forbindelse med mobilitetsprocedurer inden for samme provins. Ansøgninger om forflyttelse mellem provinser kan således først behandles efter behandlingen af ansøgninger om forflyttelse inden for provinsen. Kun lærere, der er blinde eller i hæmodialyse, har en såkaldt »absolut« prioritet med hensyn til forflyttelse inden for samme provins eller mellem provinser.
28
C.M. appellerede dommen fra Corte d’appello di Brescia (appeldomstolen i Brescia) til Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien), som er den forelæggende ret.
29
C.M. har for denne ret gjort gældende, at mobilitetsordningen for ansatte ved de offentlige skoler, hvorefter ansøgninger om forflyttelse mellem provinser først kan behandles efter behandlingen af ansøgninger om forflyttelse inden for provinsen, udgør en hindring for effektiviteten af den beskyttelse, som enhver person med handicap, der har en invaliditetsgrad på over to tredjedele, nyder i henhold til artikel 21 i lov nr. 104/1992. Hun har anført, at en sådan person kun kan søge om de resterende stillinger i den efterstræbte provins. Denne sammenkædning af de faser i mobilitetsprocessen, der vedrører henholdsvis mobilitet inden for provinsen og mobilitet mellem provinser, betyder, at når ansøgninger om forflyttelse mellem provinser bliver behandlet, kan de stillinger, der oprindeligt skulle besættes, allerede være blevet besat på grundlag af ansøgninger om forflyttelse inden for provinsen indgivet af lærere, der ikke har et handicap, hvilket indebærer, at den prioritet, som gives de lærere, der er omfattet af nævnte artikel 21, mister sin virkning. Appellanten i hovedsagen er derfor af den opfattelse, at hun i lighed med lærere, der er blinde eller i hæmodialyse, i kraft af den status som person med handicap, som hun er blevet tildelt i henhold til nævnte artikel 21, skal have en absolut prioritet med hensyn til mobilitet.
30
Ministeriet for uddannelse og merit har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, med den begrundelse, at C.M.’s ret til at blive forflyttet er betinget af, at der er ledige stillinger i den efterstræbte provins. Selv om der gives C.M. prioritet i henhold til artikel 21, stk. 2, i lov nr. 104/1992, kunne hendes ansøgning om forflyttelse i det foreliggende tilfælde ikke imødekommes, da der ikke var ledige stillinger i den efterstræbte provins.
31
Den forelæggende ret har bemærket, at nævnte artikel 21, stk. 2, fastsætter, at lærere med handicap, der har en invaliditetsgrad på over to tredjedele, har prioritet med hensyn til mobilitet, og at bestemmelsen er en del af den ordning, der finder anvendelse på den territoriale mobilitet, hvor artikel 465, stk. 1, i lovdekret nr. 297, sammenholdt med artikel 6, stk. 2, i CCNI, fastsætter, at ansøgninger fra lærere om forflyttelse inden for samme provins behandles med prioritet forud for ansøgninger fra lærere om forflyttelse mellem provinser.
32
Denne prioritering af mobilitet inden for provinsen, som ifølge den forelæggende ret gør det muligt at forvalte de komplekse personalemobilitetsforanstaltninger på hele det nationale område på den bedst mulige måde, så skoleåret kan begynde under gode betingelser, kan imidlertid stille de lærere, der er omhandlet i artikel 21 i lov nr. 104/1992, ringere end de øvrige lærere, henset til den gradvise reduktion i antallet af ledige lærerstillinger. Den forelæggende ret finder det derfor nødvendigt at spørge Domstolen, om artikel 465, stk. 1, i lovdekret nr. 297, sammenholdt med artikel 6, stk. 2, i CCNI, er forenelig med EU-retten.
33
På denne baggrund har Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 5, »Tilpasninger til handicappede i rimeligt omfang«, i [direktiv 2000/78] fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den italienske, der følger af [CCNI], hvorefter skolepersonale med handicap som omhandlet i artikel 21 i lov nr. 104/1992, hvortil artikel 601 i [lovdekret nr. 297] henviser, i medfør af overenskomstens artikel 6, stk. 2, sammenholdt med artikel 13, stk. 1, har den i ovennævnte artikel 13, stk. 1, punkt III, nr. 1), fastsatte prioritet, idet forflyttelse internt i provinsen har prioritet frem for forflyttelse mellem provinser?
2)
Er den omstændighed, at de ovennævnte nationale bestemmelser vil stille lærere med en handicapgrad på over [to tredjedele] særlig ufordelagtigt, objektivt begrundet i et legitimt mål som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), nr. i), i direktiv 2000/78, dvs. for at sikre gennemførelsen af meget komplekse procedurer vedrørende territorial forflyttelse, som omfatter hele det nationale område, med henblik på starten af skoleåret, og er midlerne til at opfylde dette mål da hensigtsmæssige, og går de ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det mål, som forfølges med de ovennævnte bestemmelser i love og overenskomster? Eller medfører de ovennævnte bestemmelser derimod en forskelsbehandling til skade for de omhandlede lærere, som indebærer, at den fastsatte prioritet i forbindelse med forflyttelse de facto undergraves, fordi denne prioritet kun gælder for forflyttelse internt i provinsen og ikke for forflyttelse mellem provinser, således at den ikke har absolut karakter (som derimod fastsat for andre kategorier af personer med handicap)?«
Om Domstolens kompetence og formaliteten med hensyn til de præjudicielle spørgsmål
34
Den italienske regering har anført, at Domstolen ikke har kompetence til at behandle de forelagte spørgsmål, idet de vedrører vurderingen af foreneligheden med direktiv 2000/78 af bestemmelser i en kollektiv overenskomst, nemlig artikel 6 og 13 i CCNI, og ikke af love og administrative bestemmelser.
35
Regeringen har tilføjet, at artikel 64 i decreto legislativo no 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (lovdekret nr. 165 om generelle regler vedrørende tilrettelæggelse af arbejdet i offentlige forvaltninger) af 30. marts 2001 (GURI nr. 106 af 9.5.2001) fastsætter, at spørgsmål vedrørende effektiviteten, gyldigheden eller fortolkningen af en kollektiv overenskomst skal forelægges Agenzia per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (organ, som repræsenterer de offentlige myndigheder i forhandlinger, Italien).
36
Selv om Domstolen måtte finde, at direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at det er til hinder for artikel 6 og 13 i CCNI, er den forelæggende ret under alle omstændigheder forpligtet til at anvende artikel 465 i lovdekret nr. 297, som fastsætter, at ansøgninger om forflyttelse inden for samme provins behandles forud for ansøgninger om forflyttelse fra en anden provins, hvorfor dette spørgsmål er uden relevans for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
37
I denne henseende bemærkes, at den samarbejdsordning, som er indført ved artikel 267 TEUF, er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens opgaver. Under en sag anlagt i henhold til artikel 267 TEUF tilkommer det retterne i medlemsstaterne og ikke Domstolen at fortolke nationale bestemmelser, og det tilkommer ikke sidstnævnte at tage stilling til, om nationale bestemmelser er forenelige med EU-retten. Domstolen har derimod kompetence til at forsyne den nationale domstol med alle de EU-retlige fortolkningselementer, som kan sætte denne i stand til at bedømme, om nationale bestemmelser er forenelige med EU-retten (dom af 18.11.2020, Syndicat CFTC, C-463/19, EU:C:2020:932, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
38
Selv om det er korrekt, at den forelæggende ret med sine præjudicielle spørgsmål, sammenholdt med begrundelsen for forelæggelsesafgørelsen, formelt har opfordret Domstolen til at udtale sig om, hvorvidt en national bestemmelse er forenelig med EU-retten, kan Domstolen ikke desto mindre give et relevant svar på spørgsmålene ved at forsyne den forelæggende ret med de elementer til fortolkning af EU-retten, som vil gøre det muligt for den selv at afgøre spørgsmål om de nationale bestemmelsers forenelighed med EU-retten. I det omfang spørgsmålene vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom (jf. i denne retning dom af 18.11.2020, Syndicat CFTC, C-463/19, EU:C:2020:932, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
39
I denne henseende bemærkes, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge, og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, er relevante. Domstolen kan alene afvise at træffe afgørelse vedrørende en anmodning om præjudiciel afgørelse forelagt af en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de stillede spørgsmål (dom af 18.12.2025, Tenergie (Anmodning om fritagelse for importafgifter), C‑259/24, EU:C:2025:1013, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
40
I det foreliggende tilfælde vedrører de forelagte spørgsmål fortolkningen af princippet om ligebehandling, der er sikret ved direktiv 2000/78, direktivets artikel 5, der drejer sig om »tilpasninger til handicappede i rimeligt omfang«, og direktivets artikel 2, stk. 2, litra b), nr. i), der vedrører de grunde, der kan begrunde en forskellig behandling.
41
Det må i øvrigt konstateres, at forelæggelsesafgørelsen indeholder en tilstrækkelig redegørelse for de faktiske og retlige omstændigheder, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, samt grundene til, at den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning er forenelig med EU-retten. Det fremgår således ikke, at de nævnte spørgsmål savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller at de vedrører et hypotetisk problem.
42
Det følger heraf, at Domstolen har kompetence til at besvare de præjudicielle spørgsmål, og at de kan antages til realitetsbehandling.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
43
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter en ordning vedrørende faglig og territorial mobilitet, som giver visse lærere med handicap prioritet med hensyn til mobilitet og giver foranstaltninger vedrørende mobilitet inden for provinsen forrang frem for foranstaltninger vedrørende mobilitet mellem provinser.
44
Indledningsvis bemærkes, at det fremgår af såvel titlen på direktivet og betragtningerne hertil som af dets indhold og formål, at det tilsigter at fastlægge en generel ramme for at sikre enhver ligebehandling »med hensyn til beskæftigelse og erhverv« ved at yde en effektiv beskyttelse mod enhver form for forskelsbehandling, der beror på de grunde, som er nævnt i artikel 1, herunder handicap (dom af 11.9.2025, Bervidi, C-38/24, EU:C:2025:690, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
45
I overensstemmelse med direktivets artikel 3, stk. 1, litra a) og c), finder direktivet inden for rammerne af Den Europæiske Unions beføjelser anvendelse både i den offentlige og den private sektor, herunder offentlige organer, på alle personer for så vidt angår bl.a. vilkårene for adgang til lønnet beskæftigelse og ansættelses- og arbejdsvilkår (dom af 11.9.2025, Bervidi, C-38/24, EU:C:2025:690, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
46
I det foreliggende tilfælde skal det undersøges, om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, hvorefter visse lærere med handicap har prioritet med hensyn til mobilitet, gennemfører »tilpasninger i rimeligt omfang« som omhandlet i direktivets artikel 5.
47
Ifølge denne bestemmelse skal der med henblik på at sikre, at princippet om ligebehandling af personer med handicap overholdes, foretages tilpasninger i rimeligt omfang, hvilket betyder, at arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov, for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse, til at udøve den eller have fremgang i den eller for at give vedkommende adgang til uddannelse, medmindre arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde. Hvis denne byrde i tilstrækkeligt omfang lettes gennem foranstaltninger, der er normale elementer i den pågældende medlemsstats handicappolitik, anses den ikke for at være uforholdsmæssig stor.
48
Det fremgår af artikel 5 i direktiv 2000/78, sammenholdt med 20. betragtning hertil, at passende foranstaltninger som omhandlet i artikel 5 er effektive og praktiske foranstaltninger med henblik på at tilpasse arbejdspladsen til en person med handicap, f.eks. ved at indrette lokaler eller tilpasse udstyr, arbejdsmønstre, opgavefordeling, samt adgang til uddannelse og instruktion.
49
20. betragtning foretager imidlertid en ikke-udtømmende opregning af sådanne foranstaltninger, som kan være fysiske, organisatoriske og/eller uddannelsesmæssige, eftersom direktivets artikel 5, sammenholdt med FN-konventionen, tilskynder til en vid definition af begrebet »tilpasninger i rimeligt omfang« (jf. i denne retning dom af 10.2.2022, HR Rail, C-485/20, EU:C:2022:85, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
50
Det skal nemlig præciseres, at bestemmelserne i FN-konventionen kan gøres gældende i forbindelse med fortolkningen af bestemmelserne i direktiv 2000/78, således at dette direktiv så vidt muligt bør fortolkes i overensstemmelse med denne konvention (dom af 11.9.2025, Pauni, C-5/24, EU:C:2025:689, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
51
Ifølge konventionens artikel 2, fjerde afsnit, betyder »rimelig tilpasning«»nødvendige og passende ændringer og justeringer, som ikke indebærer en uforholdsmæssig stor eller unødvendig byrde, når dette er nødvendigt i et konkret tilfælde for at sikre, at personer med handicap kan nyde eller udøve alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på lige fod med andre«.
52
Henvisningen i 20. betragtning til direktiv 2000/78 til indretningen af »arbejdspladsen« skal forstås således, at arbejdsgiveren i første omgang skal indrette denne arbejdsplads, inden der hernæst iværksættes andre foranstaltninger, der kan tilpasse arbejdsmiljøet for personen med handicap med henblik på at give denne mulighed for fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere. Disse foranstaltninger kan således omfatte, at arbejdsgiveren gennemfører foranstaltninger, der giver personen med handicap mulighed for at bevare sin ansættelse, såsom at omplacere denne til en anden stilling (dom af 10.2.2022, HR Rail, C-485/20, EU:C:2022:85, præmis 41).
53
I 21. betragtning til direktivet fastslås det, at når det vurderes, om disse tilpasninger medfører en uforholdsmæssig stor byrde, bør der navnlig tages hensyn til de finansielle og andre omkostninger, der er forbundet hermed, samt til organisationens eller virksomhedens størrelse og finansielle midler samt muligheden for at opnå offentlige tilskud eller anden støtte.
54
Begrebet »tilpasninger i rimeligt omfang« som omhandlet i direktivets artikel 5 skal hermed fortolkes vidt, således at det tilsigter at fjerne de forskellige barrierer, som hindrer personer med handicap i fuldt ud og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere (dom af 21.10.2021, Komisia za zashtita ot diskriminatsia, C-824/19, EU:C:2021:862, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
55
Det hedder imidlertid i samme artikel 5, at »arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov«.
56
Som Europa-Kommissionen har understreget i sit skriftlige indlæg, er det således med henblik på at foretage de tilpasninger i rimeligt omfang, der er nødvendige for, at en arbejdstager med handicap kan få adgang til beskæftigelse, til at udøve den eller have fremgang i den som omhandlet i nævnte artikel 5, nødvendigt at vide, hvad der konkret kræves i denne arbejdstagers situation, og hvilke vanskeligheder og hindringer den pågældende støder på i forbindelse med adgangen til sit arbejde og udøvelsen heraf.
57
Det fremgår i denne sammenhæng af Domstolens praksis, at når en arbejdstager varigt bliver ude af stand til at bestride sin stilling på grund af, at der er opstået et handicap, kan omplacering af den pågældende til en anden stilling udgøre en passende foranstaltning inden for rammerne af de tilpasninger i rimeligt omfang, som er omhandlet i artikel 5, idet omplaceringen giver den berørte arbejdstager mulighed for at bevare sin ansættelse ved give vedkommende mulighed for fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere (jf. i denne retning dom af 10.2.2022, HR Rail, C-485/20, EU:C:2022:85, præmis 41 og 43).
58
Muligheden for at omplacere en person med handicap til en anden stilling forudsætter imidlertid, at der er mindst én ledig stilling, som den pågældende arbejdstager kan varetage (dom af 18.1.2024, Ca Na Negreta, C-631/22, EU:C:2024:53, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
59
I det foreliggende tilfælde går behandlingen af ansøgninger om mobilitet inden for provinsen i henhold til artikel 465, stk. 1, i lovdekret nr. 297, sammenholdt med artikel 6, stk. 2, i CCNI, forud for behandlingen af ansøgninger om mobilitet mellem provinser.
60
I henhold til artikel 21 i lov nr. 104/1992 gives der prioritet til personer med handicap, der har en invaliditetsgrad på over to tredjedele.
61
Som det fremgår af denne doms præmis 54-58, skal begrebet »tilpasninger i rimeligt omfang« som omhandlet i artikel 5 i direktiv 2000/78 ganske vist forstås vidt, således at det omfatter alle de foranstaltninger, der gør det muligt at opfylde de konkrete behov hos en person med handicap.
62
Den i hovedsagen omhandlede nationale ordning som beskrevet i denne doms præmis 59 og 60 synes imidlertid at fastsætte foranstaltninger af generel og abstrakt karakter og kan derfor ikke anses for at fastsætte foranstaltninger, der træffes over for den pågældende person med handicap »i betragtning af de konkrete behov« som omhandlet i nævnte artikel 5.
63
Det fremgår nemlig af forelæggelsesafgørelsen, at den prioritet med hensyn til mobilitet, der er fastsat i denne nationale ordning, gives automatisk til de berørte personer, alt efter hvilken kategori deres handicap hører under, navnlig deres invaliditetsgrad, uden at der eventuelt skal tages hensyn til deres særlige konkrete behov.
64
Det følger heraf, at denne prioritet med hensyn til mobilitet ikke kan anses for at foretage »tilpasninger i rimeligt omfang« som omhandlet i artikel 5 i direktiv 2000/78, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
65
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 5 i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter en ordning vedrørende faglig og territorial mobilitet, som giver visse lærere med handicap prioritet med hensyn til mobilitet og giver foranstaltninger vedrørende mobilitet inden for provinsen forrang frem for foranstaltninger vedrørende mobilitet mellem provinser, da ordningen ikke falder ind under begrebet »tilpasninger i rimeligt omfang« som omhandlet i denne bestemmelse, eftersom den ikke tager hensyn til de særlige konkrete behov hos personerne med handicap.
Det andet spørgsmål
66
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at en national ordning vedrørende faglig og territorial mobilitet, som giver visse lærere med handicap prioritet med hensyn til mobilitet i forhold til lærere, der ikke har et handicap, og samtidig giver foranstaltninger vedrørende mobilitet inden for provinsen forrang frem for foranstaltninger vedrørende mobilitet mellem provinser, udgør en indirekte forskelsbehandling som omhandlet i denne bestemmelse til skade for lærere, der har ansøgt om forflyttelse mellem provinser, som ikke kan begrundes i målet om at sikre lærernes mobilitet på hele det nationale område med henblik på starten af skoleåret.
67
Det skal indledningsvis bemærkes, at dette direktiv på det område, som det omfatter, konkretiserer det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling, der er fastslået i artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvorved enhver forskelsbehandling på grund af bl.a. handicap forbydes. Desuden fastsætter artikel 26 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at Unionen anerkender og respekterer retten for mennesker med handicap til at nyde godt af foranstaltninger, der skal sikre deres autonomi, deres sociale og erhvervsmæssige integration og deres deltagelse i samfundslivet (dom af 11.9.2025, Pauni, C-5/24, EU:C:2025:689, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
68
I henhold til det nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, betyder princippet om ligebehandling i direktivet, at ingen må udsættes for nogen form for direkte eller indirekte forskelsbehandling på grund af bl.a. handicap. Det fremgår desuden af artikel 2, stk. 2, litra b), at der i henhold til stk. 1 foreligger indirekte forskelsbehandling, hvis en tilsyneladende neutral bestemmelse, betingelse eller praksis vil stille personer med et bestemt handicap særlig ufordelagtigt i forhold til andre personer.
69
I denne forbindelse skal det præciseres, at en ufordelagtig behandling på grund af handicap kun er i strid med beskyttelsen i direktiv 2000/78 i det omfang, den er udtryk for forskelsbehandling som omhandlet i dette direktivs artikel 2. En arbejdstager, som har et handicap, og som henhører under dette direktiv, skal nemlig være beskyttet mod enhver forskelsbehandling i forhold til en arbejdstager, som ikke har et handicap. Det skal derfor undersøges, om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning for så vidt angår disse to kategorier af arbejdstagere kan udgøre en indirekte forskelsbehandling af personer med handicap (jf. i denne retning dom af 11.9.2025, Pauni, C-5/24, EU:C:2025:689, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
70
Det påhviler således den forelæggende ret under hensyntagen til de i hovedsagen omhandlede omstændigheder at vurdere, om den gældende nationale lovgivning kan stille arbejdstagere med handicap »særlig ufordelagtigt« som omhandlet i nævnte direktivs artikel 2, stk. 2, litra b).
71
Det skal i denne henseende bemærkes, at det hverken følger af udtrykket »særlig ufordelagtigt« som anvendt i denne bestemmelse, eller af andre præciseringer heri, at der kun foreligger en sådan ufordelagtig situation, såfremt der er tale om et alvorligt, åbenbart og særlig væsentligt tilfælde af ulighed. Dette begreb skal forstås således, at det navnlig er personer, som er beskyttet af dette direktiv, herunder arbejdstagere med handicap, der som følge af den omhandlede bestemmelse, det omhandlede kriterium eller den omhandlede praksis stilles ufordelagtigt (dom af 11.9.2025, Pauni, C-5/24, EU:C:2025:689, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
72
En sådan særlig ufordelagtig situation foreligger således bl.a., såfremt det er påvist, at denne bestemmelse, dette kriterium eller denne praksis påvirker en betydeligt større andel af arbejdstagere med handicap negativt i forhold til arbejdstagere uden handicap (dom af 11.9.2025, Pauni, C-5/24, EU:C:2025:689, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
73
Det må imidlertid konstateres, at det ikke fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning udgør en ulempe for C.M., der er forbundet med hendes særlige handicap, i forhold til lærere, som ikke har et handicap.
74
Som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, fremgår det nemlig tværtimod, at C.M. befinder sig i en situation, der som minimum er fordelagtig i forhold til lærere, som ikke har et handicap, for så vidt som hun nyder godt af den prioritet med hensyn til mobilitet, der gives i henhold til den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, mens disse lærere på ingen måde nyder godt heraf, idet de alene kan ansøge om stillinger, der stadig er ledige, efter at alle de prioriterede ansøgninger er blevet imødekommet.
75
Desuden påvirkes alle lærere, der ansøger om forflyttelse mellem provinser, uanset om de har et handicap eller ej, negativt af reglen om, at behandlingen af ansøgninger om mobilitet inden for provinsen går forud for behandlingen af ansøgninger om mobilitet mellem provinser, idet antallet af stillinger, der er til rådighed til at imødekomme ansøgninger om forflyttelse mellem provinser, falder betydeligt efter behandlingen af ansøgningerne om mobilitet inden for provinsen.
76
Den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning kan derfor ikke anses for at stille C.M. »særlig ufordelagtigt« som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78 i forhold til lærere, der ikke har et handicap, og følgelig heller ikke for at indføre en ulige behandling, der indirekte er baseret på handicap, som omhandlet i denne bestemmelse.
77
Når der ikke er tale om, at nogen stilles »særlig ufordelagtigt«, er det derfor ikke nødvendigt at efterprøve, om den pågældende lovgivning kan begrundes i målet om at sikre lærernes mobilitet på hele det nationale område med henblik på starten af skoleåret, eller om midlerne til at opfylde dette mål er hensigtsmæssige og nødvendige, i overensstemmelse med direktivets artikel 2, stk. 2, litra b), nr. i).
78
Det skal imidlertid bemærkes, at Kommissionen i sit skriftlige indlæg har gjort gældende, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning ganske vist udgør en positiv særbehandling som omhandlet i direktivets artikel 7, men indebærer en forskelsbehandling på grundlag af de berørte personers handicap. I henhold til artikel 13, stk. 1, punkt I, i CCNI har personer, der er blinde eller i hæmodialyse, en såkaldt absolut prioritet med hensyn til mobilitet, idet prioriteten vedrører både ansøgninger om mobilitet inden for provinsen og ansøgninger om mobilitet mellem provinser. Det fremgår derimod af artikel 13, stk. 1, punkt III, at personer med handicap, der har en invaliditetsgrad på over to tredjedele, kun har en såkaldt »relativ« prioritet, for så vidt som denne prioritet kun vedrører ansøgninger om mobilitet inden for provinsen. Det må imidlertid i denne henseende konstateres, at den forelæggende ret ikke har fremlagt specifikke oplysninger, der gør det muligt at undersøge den sammenhæng eller de grunde, der danner grundlag for denne sondring mellem de forskellige kategorier af personer med handicap, der følger af disse bestemmelser.
79
I denne henseende bemærkes, at formålet med det ligebehandlingsprincip, der er fastslået i direktiv 2000/78, er at beskytte en arbejdstager, der har et handicap som omhandlet i dette direktiv, mod enhver forskelsbehandling på grund af dette handicap ikke blot i forhold til arbejdstagere, der ikke har handicap, men også i forhold til andre arbejdstagere, der har handicap (dom af 26.1.2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C-16/19, EU:C:2021:64, præmis 36).
80
Når en arbejdstager bliver behandlet ringere, end en anden arbejdstager bliver, er blevet eller ville blive behandlet i en tilsvarende situation, og det, henset til samtlige relevante omstændigheder i det konkrete tilfælde, viser sig, at denne ringere behandling finder sted på grundlag af den førstnævnte arbejdstagers handicap, for så vidt som den beror på et kriterium, der er uadskilleligt forbundet med dette handicap, er en sådan behandling nemlig i strid med forbuddet mod direkte forskelsbehandling i artikel 2, stk. 2, litra a), i nævnte direktiv (dom af 26.1.2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C-16/19, EU:C:2021:64, præmis 48).
81
Domstolen har i øvrigt fastslået, at en direkte forskelsbehandling baseret på en af de grunde, der ligesom handicap er nævnt i artikel 1 i direktiv 2000/78, kan begrundes på grundlag af direktivets artikel 2, stk. 5, eller dets artikel 7 (jf. i denne retning dom af 22.1.2019, Cresco Investigation, C-193/17, EU:C:2019:43, præmis 52).
82
Det fremgår af Domstolens praksis, at en eventuel begrundelse skal undersøges i lyset af det formål, der forfølges med den pågældende lovgivning (jf. i denne retning dom af 22.1.2019, Cresco Investigation, C-193/17, EU:C:2019:43, præmis 54 og 66).
83
I det foreliggende tilfælde kan Domstolen imidlertid i mangel af tilstrækkelige oplysninger om det formål, der forfølges med den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, for det første ikke udtale sig om sammenligneligheden af situationen for de forskellige kategorier af personer med handicap som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 80. For det andet kan Domstolen af samme grund heller ikke vurdere, om en sådan lovgivning kan begrundes på grundlag af de bestemmelser, der er nævnt i nærværende doms præmis 81.
84
Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at en national ordning vedrørende faglig og territorial mobilitet, som giver visse lærere med handicap prioritet med hensyn til mobilitet i forhold til lærere, der ikke har et handicap, og samtidig giver foranstaltninger vedrørende mobilitet inden for provinsen forrang frem for foranstaltninger vedrørende mobilitet mellem provinser, ikke udgør en indirekte forskelsbehandling som omhandlet i denne bestemmelse til skade for lærere, der har ansøgt om forflyttelse mellem provinser.
Sagsomkostninger
85
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
1)
Artikel 5 i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv
skal fortolkes således, at
den ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter en ordning vedrørende faglig og territorial mobilitet, som giver visse lærere med handicap prioritet med hensyn til mobilitet og giver foranstaltninger vedrørende mobilitet inden for provinsen forrang frem for foranstaltninger vedrørende mobilitet mellem provinser, da ordningen ikke falder ind under begrebet »tilpasninger i rimeligt omfang« som omhandlet i denne bestemmelse, eftersom den ikke tager hensyn til de særlige konkrete behov hos personerne med handicap.
2)
Artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78
skal fortolkes således, at
en national ordning vedrørende faglig og territorial mobilitet, som giver visse lærere med handicap prioritet med hensyn til mobilitet i forhold til lærere, der ikke har et handicap, og samtidig giver foranstaltninger vedrørende mobilitet inden for provinsen forrang frem for foranstaltninger vedrørende mobilitet mellem provinser, ikke udgør en indirekte forskelsbehandling som omhandlet i denne bestemmelse til skade for lærere, der har ansøgt om forflyttelse mellem provinser.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.