61994CJ0126_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-126/94,
angaaende en anmodning, som Tribunal d' instance du 12e arrondissement de Paris i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Cadi Surgelés,
Sofrigu,
Sofroi,
Sofriber,
mod
Ministre de Finances,
Directeur général des douanes,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 9, 12, 113 og 227, stk. 2, i EOEF-traktaten, nu EF-traktaten,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.C. Moitinho de Almeida, og dommerne C. Gulmann, D.A.O. Edward (refererende dommer), J.-P. Puissochet og M. Wathelet,
generaladvokat: G. Tessauro
justitssekretaer: assisterende justitssekretaer H. von Holstein,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
° Cadi Surgelés m.fl. ved advokat Mireille Abensour-Gibert, Paris
° den franske regering ved directeur adjoint Edwige Belliard og administrateur civil Isabelle Latournarie, begge Udenrigsministeriets Direction des affaires juridiques, som befuldmaegtigede
° Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent Richard Wainwright og Jean-Francis Pasquier, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 11. januar 1996 er afgivet mundtlige indlaeg af Cadi Surgelés m.fl. ved advokat Mireille Abensour-Gibert, af den franske regering ved chargé de mission Anne de Bourgoing, Udenrigsministeriets Direction des affaires juridiques, som befuldmaegtiget, og af Kommissionen ved Richard Wainwright og Jean-Francis Pasquier,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 29. februar 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved dom af 27. januar 1994, indgaaet til Domstolen den 3. maj 1994, har Tribunal d' instance de 12e arrondissement de Paris i medfoer EF-traktatens artikel 177 forelagt fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 9, 12, 113 og 227, stk. 2, i EOEF-traktaten, nu EF-traktaten.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en retssag, som selskaberne Cadi Surgelés, Sofrigu, Sofroi og Sofriber, der er stiftet i henhold til fransk ret og har hjemsted i de franske oversoeiske departementer, har anlagt mod OEkonomi-, Finans- og Budgetministeriet og mod generaldirektoeren for Toldvaesenet.
3 Sagsoegerne har i flere aar importeret varer til de franske oversoeiske departementer med oprindelse i andre dele af Frankrig, i andre medlemsstater i Faellesskabet og i tredjelande. Ved indfoerslen af varerne til de oversoeiske departementer har toldmyndighederne afkraevet sagsoegerne et beloeb, bestaaende af dels en afgift benaevnt "octroi de mer" ("saertold"), dels en afgift benaevnt "droit additionnel" ("tillaegsafgift").
4 Da den faelles toldtarif blev indfoert den 1. juli 1968, blev der i de franske oversoeiske departementer i henhold til lov nr. 46-451 af 19. marts 1946 opkraevet en "saertold" ved indfoersel af alle varer.
5 Paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen blev der ligeledes i henhold til lov nr. 84-747 af 2. august 1984 (herefter "1984-loven") opkraevet en afgift, der ligeledes var benaevnt "saertold", i form af en "forbrugsafgift" paa alle varer, der indfoertes til de franske oversoeiske departementer. Afgiftsgrundlaget var varernes toldvaerdi paa det sted, hvor de blev indfoert til de paagaeldende oversoeiske departementer. 1984-loven har ligeledes givet de oversoeiske departementer kompetence til paa de samme betingelser at indfoere en tillaegsafgift paa 1%.
6 Det er sagsoegernes opfattelse, at hverken saertolden eller tillaegsafgiften er forenelige med traktaten, hvorfor de den 11. december 1991 har anlagt sag ved Tribunal d' instance de 12e arrondissement de Paris med paastand om tilbagebetaling af de beloeb, der er opkraevet med urette.
7 Det bemaerkes, at Domstolen i dom af 16. juli 1992 (sag C-163/90, Legros m.fl., Sml. I, s. 4625), der drejede sig om opkraevning af saertolden i henhold til 1984-loven, har fastslaaet, at en afgift, der proportionalt med varers toldvaerdi opkraeves af en medlemsstat ved indfoersel af varer fra en anden medlemsstat til en region inden for den foerste medlemsstats omraade, maa anses for en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, selv om afgiften ogsaa opkraeves ved indfoersel af varer til denne region fra et andet omraade i den samme medlemsstat.
8 Ved dom af 27. januar 1994 har den forelaeggende ret under henvisning til den ovennaevnte dom i sagen Legros m.fl. paalagt Toldvaesenet at tilbagebetale sagsoegerne de beloeb, der var betalt som afgift, i det omfang, de var blevet opkraevet af varer med oprindelse i en anden medlemsstat. Sagsoegerne har opretholdt deres krav om tilbagebetaling af afgifterne paa de varer, der har oprindelse i andre franske regioner samt i tredjelande. Paa baggrund af disse omstaendigheder besluttede retten at udsaette sagen og forelaegge Domstolen fire praejudicielle spoergsmaal.
9 Ved kendelse af 4. maj 1994 har Domstolens praesident i medfoer af procesreglementets artikel 82a, stk. 1, litra a), udsat sagen med henblik paa afsigelsen af dommen af 9. august 1994 (forenede sager C-363/93, C-407/93, C-408/93, C-409/93, C-410/93 og C-411/93, Lancry m.fl., Sml. I, s. 3957).
10 I den naevnte dom fastslog Domstolen, at en afgift som saertolden, der opkraeves af en medlemsstat ved indfoersel af varer til en region inden for dens territorium, udgoer en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, ikke alene, naar den opkraeves ved indfoersel af varer til denne region fra andre medlemsstater, men ogsaa, naar den opkraeves ved indfoersel af varer til denne region fra andre omraader i den samme medlemsstat.
11 Som foelge af denne dom har den forelaeggende ret ved dom af 5. januar 1995, der er indgaaet til Domstolen den 27. januar 1995, trukket de tre foerste spoergsmaal tilbage, idet den har fastholdt det sidste spoergsmaal, der er affattet saaledes:
Skal det i traktaten knaesatte princip om forbud mod forskelsbehandling fortolkes saaledes, at det opstiller et forbud mod, at en medlemsstat opkraever en intern afgift, om hvilken det er blevet fastslaaet, at denne er en afgift med tilsvarende virkning, af varer fra tredjelande, som ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst, naar varer, der indfoeres til andre medlemsstater fra disse tredjelande, ikke er underlagt den paagaeldende afgift?
I benaegtende fald oenskes det oplyst, hvorvidt en medlemsstats opkraevning af en saadan afgift er udtryk for en forskelsbehandling, som undergraver de lige vilkaar for erhvervsdrivende i de forskellige medlemsstater og medfoerer fordrejninger eller bringer det faelles markeds funktion i fare?
12 Med disse spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om det er foreneligt med traktaten, at en medlemsstat ved indfoersel af varer fra tredjelande, der ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst, opkraever afgifter med tilsvarende virkning som indfoerselstold, saasom den omhandlede saertold og tillaegsafgift.
13 Ifoelge traktatens artikel 9, stk. 1, er Faellesskabets grundlag en toldunion, som omfatter al vareudveksling. Denne union indebaerer dels et forbud mod told ved indfoersel fra og ved udfoersel til andre medlemsstater, saavel som mod alle afgifter med tilsvarende virkning, dels indfoerelse af en faelles toldtarif for samhandel mellem medlemsstaterne og tredjelande.
14 Ifoelge fast retspraksis er formaalet med den faelles toldtarif at gennemfoere en udligning af de toldbyrder, som de fra tredjelande importerede produkter underkastes ved Faellesskabets graenser for derved at undgaa enhver fordrejning af den interne frihandel eller af konkurrencevilkaarene (dom af 13.12.1973, forenede sager 37/73 og 38/73, Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, Sml. s. 1609, praemis 9).
15 I ovennaevnte dom i Diamantarbeiders-sagen har Domstolen fremhaevet, at naar traktatens afdeling om oprettelse af den faelles toldtarif (artikel 18-29) til forskel fra afdelingen om fjernelse af tolden mellem medlemsstaterne (artikel 12-17) ikke naevner "afgifter med tilsvarende virkning som told", betyder dette ikke, at saadanne afgifter kan opretholdes eller saa meget desto mere indfoeres (praemis 10).
16 Hvad angaar indfoerelsen af toldtariffen har Domstolen dernaest anfoert, at det ikke udtrykkeligt fremgaar af Raadets forordning (EOEF) nr. 950/68 af 28. juni 1968 om den faelles toldtarif (EFT 1968 I, s. 265), at alle de afgifter, der ikke er told i snaever forstand, skal afskaffes eller udlignes. Den har imidlertid fastslaaet, at det foelger af forordningens formaal, at den forbyder medlemsstaterne at nedsaette den grad af beskyttelse, der er fastlagt i den faelles toldtarif, ved at laegge nye afgifter oven paa denne told (praemis 13).
17 I samme dom har Domstolen dernaest udtalt, at definitionen af de ensartede principper, som den faelles handelspolitik er baseret paa (traktatens artikel 113, stk. 1), indebaerer paa samme maade som den faelles toldtarif, at de nationale skatte- og handelsmaessige forskelle, som paavirker samhandelen med tredjelande, skal afskaffes (praemis 16).
18 Domstolen har derfor fastslaaet, at medlemsstaterne efter den 1. juli 1968 ikke ensidigt maa indfoere nye afgifter paa import direkte fra tredjelande eller haeve niveauet for de allerede paa denne dato bestaaende (praemis 22).
19 Det foelger heraf, der ikke er hjemmel for medlemsstaterne til ud over afgifter i henhold til de faellesskabsretlige bestemmelser ensidigt at opkraeve nationale afgifter, idet dette ville stride mod princippet om faellesskabsrettens ensartede anvendelse (dom af 5.10.1995, sag C-125/94, Aprile, Sml. I, s. 2919, praemis 35).
20 Der gaelder imidlertid noget andet for afgifter med tilsvarende virkning som told, der allerede bestod paa det tidspunkt, da den faelles toldtarif traadte i kraft den 1. juli 1968 (herefter "bestaaende afgifter"). Selv om Domstolen nemlig i ovennaevnte dom i Diamantarbeiders-sagen har fremhaevet, at ivaerksaettelsen af den faelles handelspolitik boer medfoere afskaffelsen af alle nationale skatte- og handelsmaessige forskelle, som paavirker samhandelen med tredjelande (praemis 23), har den fastslaaet, at en begraensning eller afskaffelse af disse bestaaende afgifter forudsaetter Faellesskabets mellemkomst og saaledes paahviler dets institutioner (praemis 24 og 25).
21 Den adgang, medlemsstaterne saaledes har til i deres samhandel med tredjelande at opretholde afgifter med tilsvarende virkning som told, der bestod den 1. juli 1968, udgoer en undtagelse til princippet om faellesskabsrettens ensartethed, der er formaalet med den faelles toldtarif og den faelles handelspolitik. Denne adgang skal derfor anvendes restriktivt.
22 Udgangspunktet er saaledes, at alene en afgift, som under hensyn til alle dens vaesentlige kendetegn svarer til en afgift, der allerede bestod den 1. juli 1968, kan betegnes som en bestaaende afgift.
23 Det paahviler den nationale ret ved afgoerelsen af, om den omhandlede afgift kan betegnes som en bestaaende afgift, at foretage en sammenligning af de gaeldende regler vedroerende de omhandlede afgifter med de regler, som var gaeldende den 1. juli 1968. Ved denne sammenligning skal der tages hensyn til samtlige de elementer, der er karakteristiske for en afgift, navnlig dens betegnelse, afgiftspligtens indtraeden, dens beregningsgrundlag, vilkaarene for dens anvendelse, hvem der er afgiftspligtig og anvendelsen af provenuet.
24 I denne sammenhaeng bemaerkes, at den omstaendighed, at der i forbindelse med en administrativ omlaegning sker en aendring med hensyn til den myndighed, der er ansvarlig for afgiften, ikke i sig selv er til hinder for, at den betragtes som en bestaaende afgift.
25 Derimod er det forhold, at en afgift som den omhandlede saertold altid har haft samme benaevnelse som en afgift, der blev opkraevet i 1968, ikke tilstraekkeligt til at kvalificere den som en bestaaende afgift.
26 I denne sag paahviler det den nationale ret bl.a. at vurdere betydningen af de forskellige aendringer, der er foretaget i den relevante lovgivning, og navnlig de aendringer, der blev foretaget ved 1984-loven, hvorefter den paagaeldende afgift for foerste gang synes at vaere blevet benaevnt "forbrugsafgift", der skal erlaegges af den person, der ekspederer varen til fri omsaetning, hvorimod der tidligere var tale om en afgift, der var gaeldende i de franske oversoeiske departementer, og som havde hjemmel i en "lov om indfoerelse af den almindelige toldtarif" (lov af 11.1.1892).
27 Saafremt den nationale ret finder det godtgjort, at den anfaegtede afgift maa betegnes som en bestaaende afgift, skal den derefter fastslaa, om afgiftsniveauet er blevet forhoejet siden den 1. juli 1968. Det foelger nemlig af ovennaevnte dom i Diamantarbeiders-sagen, at enhver ° uanset hvor ubetydelig ° forhoejelse, der er foretaget efter den 1. juli 1968, er uforenelig med faellesskabsretten.
28 Hvad angaar den afgift, der betegnes som "saertold", fremgaar det af de nationale bestemmelser, som den franske regering har fremlagt for Domstolen, at afgiftsniveauet siden 1968 er blevet forhoejet i samtlige oversoeiske departementer for flere kategorier af produkter, bl.a. koed, oel, alkohol og koeretoejer. Der skal derfor foretages en sammenligning for hvert afgiftsbelagt produkt af det afgiftsbeloeb, der paa nuvaerende tidspunkt opkraeves, med det beloeb, som skulle have vaeret betalt af en vare med samme vaerdi i henhold til de regler, der var gaeldende den 1. juli 1968 for et tilsvarende produkt. Opkraevning af forskelsbeloebet maa anses for uforenelig med traktaten.
29 Hvad angaar tillaegsafgiften maa det konstateres, at den er uforenelig med traktaten, uanset om den betegnes som en simpel forhoejelse af saertolden eller som en ny afgift.
30 Under hensyn til alt det ovenfor anfoerte skal det praejudicielle spoergsmaal besvares med, at det er uforeneligt med traktaten, at en medlemsstat ensidigt opkraever told eller en afgift med tilsvarende virkning efter indfoerelsen af den faelles toldtarif den 1. juli 1968, af varer, der indfoeres direkte fra tredjelande, som ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst. Derimod er traktaten ikke til hinder for, at der opkraeves en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, der under hensyn til alle dens vaesentlige egenskaber maa betragtes som en afgift, der bestod paa den anfoerte dato, forudsat at afgiftsniveauet ikke er blevet forhoejet. Saafremt der er foretaget en forhoejelse, er det alene uforeneligt med traktaten at opkraeve forskelsbeloebet.
Dommens tidsmaessige virkninger
31 Den franske regering har for det tilfaelde, at Domstolen finder, at det er uforeneligt med traktaten at opkraeve afgifter som dem, hovedsagen drejer sig om, anmodet den om at begraense de tidsmaessige virkninger af naervaerende dom.
32 Det bemaerkes, at Domstolen i ovennaevnte dom i sagen Legros m.fl. fastslog, at traktatens bestemmelser om afgifter med tilsvarende virkning som indfoerselstold af tvingende retssikkerhedshensyn ikke kunne paaberaabes til stoette for krav om tilbagebetaling af en afgift som den saertold, der er betalt foer datoen for dommens afsigelse (16.7.1992), medmindre den, der fremsatte kravet, inden denne dato havde anlagt sag med paastand om tilbagebetaling af saertolden eller paa tilsvarende maade administrativt havde fremsat krav om tilbagebetaling.
33 Af de samme grunde maa det fastslaas, at traktatens bestemmelser om told og afgifter med tilsvarende virkning ikke kan paaberaabes til stoette for krav om tilbagebetaling af et beloeb, der er opkraevet foer den 16. juli 1992 som tillaegsafgift af varer hidroerende fra tredjelande, som ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst, medmindre den, der fremsaetter kravet, inden denne dato har anlagt sag med paastand om tilbagebetaling af beloebet eller paa tilsvarende maade administrativt har fremsat krav om tilbagebetaling. Det samme gaelder for de beloeb, der foer naevnte dato er opkraevet som saertold af saadanne varer, i det omfang opkraevningen af disse beloeb erklaeres ulovlig i henhold til denne dom.
34 Hvad angaar perioden efter den 16. juli 1992 har den franske regering derimod ikke paa baggrund af de ovennaevnte domme i sagerne Diamantarbeiders og Legros m.fl. med rimelighed kunnet antage, at det var i overensstemmelse med faellesskabsretten at opkraeve saavel tillaegsafgiften som saertolden ° i sin helhed saafremt sidstnaevnte anses for en ny afgift, eller de paa hinanden foelgende forhoejelser heraf, saafremt den anses for en bestaaende afgift ° af varer med oprindelse i tredjelande, som ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
35 De udgifter, der er afholdt af den franske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal d' instance du 12e arrondissement de Paris ved dom af 27. januar 1994, for ret:
1) Det er uforeneligt med EOEF-traktaten, nu EF-traktaten, at en medlemsstat ensidigt opkraever told eller en afgift med tilsvarende virkning efter indfoerelsen af den faelles toldtarif den 1. juli 1968, af varer, der indfoeres direkte fra tredjelande, som ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst. Derimod er traktaten ikke til hinder for, at der opkraeves en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, der under hensyn til alle dens vaesentlige egenskaber maa betragtes som en afgift, der bestod paa det anfoerte tidspunkt, forudsat at afgiftsniveauet ikke er blevet forhoejet. Saafremt der er foretaget en forhoejelse, er det alene uforeneligt med traktaten at opkraeve forskelsbeloebet.
2) Traktatens bestemmelser om told og afgifter med tilsvarende virkning kan ikke paaberaabes til stoette for krav om tilbagebetaling af et beloeb, der er opkraevet foer den 16. juli 1992 som tillaegsafgift af varer hidroerende fra tredjelande, som ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst, medmindre den, der fremsaetter kravet, inden denne dato har anlagt sag med paastand om tilbagebetaling af beloebet eller paa tilsvarende maade administrativt har fremsat krav om tilbagebetaling. Det samme gaelder for de beloeb, der foer naevnte dato er opkraevet som saertold af saadanne varer, i det omfang opkraevningen af disse beloeb erklaeres ulovlig i henhold til denne dom.