62021CO0204(04)
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
21. april 2023 (
*1
)
»Særlige rettergangsformer – artikel 163 i Domstolens procesreglement – anmodning om ophævelse eller ændring af en kendelse om foreløbige forholdsregler – artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – effektiv retsbeskyttelse – dommeres uafhængighed – manglende gennemførelse – ændrede forhold – tvangsbøde«
I sag C-204/21 R-RAP,
angående en anmodning om ophævelse eller ændring af en kendelse om foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 163 i Domstolens procesreglement, indgivet den 10. marts 2023,
Republikken Polen ved B. Majczyna og S. Żyrek, som befuldmægtigede,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen ved K. Herrmann og P.J.O. Van Nuffel, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af:
Kongeriget Belgien ved M. Jacobs, C. Pochet og L. Van den Broeck, som befuldmægtigede,
Kongeriget Danmark ved V. Pasternak Jørgensen og M. Søndahl Wolff, som befuldmægtigede,
Kongeriget Nederlandene ved M.K. Bulterman og J. Langer, som befuldmægtigede,
Republikken Finland ved H. Leppo, som befuldmægtiget,
Kongeriget Sverige, først ved H. Eklinder, J. Lundberg, C. Meyer-Seitz, M. Salborn Hodgson, R. Shahsavan Eriksson, H. Shev og O. Simonsson, derefter ved H. Eklinder, C. Meyer-Seitz, M. Salborn Hodgson, R. Shahsavan Eriksson, H. Shev og O. Simonsson, som befuldmægtigede,
intervenienter,
har
DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
efter at have hørt generaladvokat A.M. Collins,
afsagt følgende
Kendelse
1
Med anmodningen har Republikken Polen anmodet Domstolen om at ophæve eller subsidiært ændre Domstolens vicepræsidents kendelse af 27. oktober 2021, Kommissionen mod Polen (C-204/21 R, herefter »kendelsen af 27. oktober 2021«, EU:C:2021:878).
Retsforhandlingerne for Domstolen
2
Den 1. april 2021 anlagde Europa-Kommissionen et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 258 TEUF med påstand om, at det blev fastslået, at:
–
Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), set i lyset af praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol vedrørende artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, samt i henhold til artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang, idet den har vedtaget og opretholdt artikel 42a, stk. 1 og 2, og artikel 55, stk. 4, i ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (lov om organiseringen af de almindelige domstole) af 27. juli 2001 (Dz. U. af 2001, nr. 98, pos. 1070), som ændret ved ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af lov om organiseringen af de almindelige domstole, lov om den øverste domstol og visse andre love) af 20. december 2019 (Dz. U. af 2020, pos. 190, herefter »ændringsloven«) (herefter samlet »den ændrede lov om de almindelige domstole«), artikel 26, stk. 3, og artikel 29, stk. 2 og 3, i ustawa o Sądzie Najwyższym (lov om den øverste domstol) af 8. december 2017 (Dz. U. af 2018, pos. 5), som ændret ved ændringsloven (herefter »den ændrede lov om den øverste domstol«), artikel 5, stk. 1a og 1b, i ustawa – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (lov om organiseringen af forvaltningsdomstolene) af 25. juli 2002 (Dz. U. af 2002, pos. 1269), som ændret ved ændringsloven (herefter »den ændrede lov om forvaltningsdomstolene«), samt ændringslovens artikel 8, hvorefter det er forbudt for alle nationale retsinstanser at efterprøve, om de EU-retlige krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt.
–
Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, samt i henhold til artikel 267 TEUF og princippet om EU-rettens forrang, idet den har vedtaget og opretholdt artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol og ændringslovens artikel 10, hvorved Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen) (herefter »afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager«) tillægges enekompetence til at efterprøve klagepunkter og retlige spørgsmål vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en domstol eller en dommer er uafhængig.
–
Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og i henhold til artikel 267 TEUF, idet den har vedtaget og opretholdt artikel 107, stk. 1, nr. 2 og 3, i den ændrede lov om de almindelige domstole og artikel 72, stk. 1, nr. 1-3, i den ændrede lov om den øverste domstol, hvorefter efterprøvelsen af, om de EU-retlige krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er opfyldt, kan kvalificeres som en disciplinær forseelse.
–
Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU ved at bemyndige Izba Dyscyplinarna (disciplinærafdelingen) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) (herefter »disciplinærafdelingen«), hvis uafhængighed og upartiskhed ikke er sikret, til at træffe afgørelse i sager, der har en direkte indvirkning på dommeres og hjælpedommeres retsstilling og udøvelsen af deres embede, såsom dels anmodninger om tilladelse til at indlede en straffesag mod dommere eller at anholde dem, dels arbejdsretlige eller socialsikringsretlige sager vedrørende dommerne ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) og sager om disse dommeres pensionering.
–
Republikken Polen har tilsidesat retten til respekt for privatliv og retten til beskyttelse af personoplysninger, der er sikret ved artikel 7 og artikel 8, stk. 1, i chartret og artikel 6, stk. 1, litra c) og e), artikel 6, stk. 3, og artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1), idet den har vedtaget og opretholdt artikel 88a i den ændrede lov om de almindelige domstole, artikel 45, stk. 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, og artikel 8, stk. 2, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolene.
3
Samme dag indgav Kommissionen en anmodning om foreløbige forholdsregler med påstand om, at Domstolen skulle pålægge Republikken Polen en række forpligtelser, indtil der var afsagt dom i hovedsagen.
4
Ved kendelse af 14. juli 2021, Kommissionen mod Polen (C-204/21 R, herefter »kendelsen af 14. juli 2021«, EU:C:2021:593), pålagde Domstolens vicepræsident i punkt 1 i kendelsens konklusion, indtil der var afsagt endelig dom i sag C-204/21, Republikken Polen at
a)
udsætte for det første anvendelsen af bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, nr. 1a, i den ændrede lov om den øverste domstol, i henhold til hvilke disciplinærafdelingen har kompetence til at træffe afgørelse, enten i første eller i anden instans, om anmodninger om tilladelse til at indlede strafferetlig forfølgning mod dommere eller hjælpedommere, at frihedsberøve dem, anholde dem eller at indstævne dem, samt for det andet virkningerne af afgørelser, der allerede er truffet af disciplinærafdelingen på grundlag af denne artikel, som tillader indledning af en strafferetlig forfølgning mod en dommer eller anholdelse af en dommer, og afholde sig fra at indbringe sagerne omhandlet i den nævnte artikel for en retsinstans, som ikke opfylder kravene til uafhængighed, som navnlig er fastsat i dom af 19. november 2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982)
b)
udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, nr. 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, der udgør grundlaget for, at disciplinærafdelingen har kompetence til at træffe afgørelse i sager vedrørende retsstillingen og udøvelsen af embedet for dommerne ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), bl.a. i sager vedrørende arbejdsretlige og socialforsikringsretlige forhold, samt i sager vedrørende disse dommeres pensionering, og afholde sig fra at indbringe disse sager for en retsinstans, som ikke opfylder kravene til uafhængighed, som bl.a. er fastsat i dom af 19. november 2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982)
c)
udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 107, stk. 1, nr. 2 og 3, i den ændrede lov om de almindelige domstole samt artikel 72, stk. 1, nr. 1-3, i den ændrede lov om den øverste domstol, som gør det muligt at pålægge dommere disciplinært ansvar for at have undersøgt overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov som omhandlet i artikel 19, stk. 1, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47
d)
udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 42a, stk. 1 og 2, og artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstole, af artikel 26, stk. 3, og artikel 29, stk. 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, af artikel 5, stk. 1a og 1b, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolene og artikel 8 i ændringsloven, for så vidt som de forbyder de nationale retsinstanser at efterprøve overholdelsen af EU-rettens krav om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov som omhandlet i artikel 19, stk. 1, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47
e)
udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol og artikel 10 i ændringsloven, der fastsætter enekompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager til at undersøge indsigelser mod en dommers eller en retsinstans’ manglende uafhængighed, og
f)
senest en måned efter forkyndelsen af kendelsen af 14. juli 2021 meddele Kommissionen alle de foranstaltninger, der er truffet for fuldt ud at efterkomme denne kendelse.
5
Ved kendelse af 6. oktober 2021, Polen mod Kommissionen (C-204/21 R, EU:C:2021:834), forkastede Domstolens vicepræsident Republikken Polens anmodning om, at kendelsen af 14. juli 2021 blev ophævet.
6
Ved kendelse af 27. oktober 2021 pålagde Domstolens vicepræsident Republikken Polen at betale en tvangsbøde på 1000000 EUR om dagen til Kommissionen fra den dato, hvor denne kendelse blev meddelt denne medlemsstat, og indtil denne medlemsstat efterlever de forpligtelser, der følger af kendelsen af 14. juli 2021, eller i mangel heraf indtil datoen for afsigelsen af den dom, der afslutter behandlingen af sag C-204/21.
7
Den 10. marts 2023 indgav Republikken Polen den foreliggende anmodning.
Parternes påstande
8
Republikken Polen har nedlagt følgende påstande:
–
Kendelsen af 27. oktober 2021 ophæves.
–
Subsidiært nedsættes den tvangsbøde, der blev pålagt ved denne kendelse.
9
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Anmodningen om ophævelse af kendelsen af 27. oktober 2021 forkastes.
–
Der tages ved behandlingen af anmodningen om nedsættelse af den tvangsbøde, der blev pålagt ved denne kendelse, hensyn til de foranstaltninger, som Republikken Polen har truffet for at gennemføre kendelsen af 14. juli 2021.
Anmodningen om ophævelse eller subsidiært ændring af kendelsen af 27. oktober 2021
10
Det skal indledningsvis påpeges, at en kendelse om foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 162, stk. 1, i Domstolens procesreglement er endelig.
11
Til gengæld kan en kendelse om foreløbige forholdsregler i henhold til dette reglements artikel 163 til enhver tid ændres eller ophæves efter anmodning fra en af parterne på grund af ændrede forhold. Begrebet »ændrede forhold« henviser navnlig til, at der opstår en faktisk eller retlig omstændighed, der kan give anledning til revision af de vurderinger, som dommeren i sager om foreløbige forholdsregler har anlagt med hensyn til de betingelser, der gælder for indrømmelse af udsættelse eller foreløbige forholdsregler (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 20.9.2021, Den Tjekkiske Republik mod Polen, C-121/21 R, EU:C:2021:752, præmis 22).
12
Det skal fremhæves, at en anmodning, der fremsættes i medfør af denne bestemmelse, ikke har til formål at opnå, at dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ophæver en kendelse, hvorved der er fastsat en foreløbig forholdsregel, med tilbagevirkende kraft, men kun har til formål at opnå, at den ændres eller ophæves, idet den pågældende dommer alene med virkning for fremtiden kan revurdere en sådan kendelse, herunder om nødvendigt ved at foretage en ny bedømmelse af de faktiske og retlige anbringender, der umiddelbart begrundede fastsættelsen af den pågældende forholdsregel, henset til forholdene på tidspunktet for dens vedtagelse (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 19.5.2022, Den Tjekkiske Republik mod Polen (minen i Turów), C-121/21 R, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:408, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
13
Heraf følger, at en anmodning, der indgives i medfør af procesreglementets artikel 163, ikke kan have til formål at anfægte tidligere virkninger af en kendelse, hvorved der er er fastsat en foreløbig forholdsregel (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 19.5.2022, Den Tjekkiske Republik mod Polen (Minen i Turów), C-121/21 R, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:408, præmis 23).
14
Eftersom Republikken Polens anmodning i det foreliggende tilfælde alene vedrører kendelsen af 27. oktober 2021, skal den forstås således, at den tvangsbøde, der blev pålagt i tillæg til de foreløbige forholdsregler, som var fastsat i kendelsen af 14. juli 2021, ønskes ophævet eller ændret.
15
Med hensyn til behandlingen af denne anmodning skal det påpeges, at artikel 279 TEUF giver Domstolen beføjelse til at foreskrive de foreløbige forholdsregler, som den finder nødvendige for at garantere den fulde virkning af den endelige afgørelse (kendelse af 20.11.2017, Kommissionen mod Polen, C-441/17 R, EU:C:2017:877, præmis 97, og kendelsen af 27. oktober 2021, præmis 19).
16
I sager om foreløbige forholdsregler skal Domstolen navnlig kunne sikre virkningen af et påbud rettet mod en part i henhold til artikel 279 TEUF ved at anordne enhver forholdsregel, således at denne part efterlever kendelsen om foreløbige forholdsregler. En sådan forholdsregel kan bl.a. bestå i at pålægge en tvangsbøde, såfremt den pågældende part ikke overholder påbuddet (kendelse af 20.11.2017, Kommission mod Polen, C-441/17 R, EU:C:2017:877, præmis 100, og kendelsen af 27. oktober 2021, præmis 20).
17
Det følger i denne sammenhæng af kendelsen af 27. oktober 2021, at eftersom det ikke fremgik af sagsakterne, at de foranstaltninger, som Republikken Polen havde vedtaget, var tilstrækkelige til at sikre gennemførelsen af de foreløbige forholdsregler, der var fastsat i kendelsen af 14. juli 2021, fastslog dommeren i sager om foreløbige forholdsregler, at det var nødvendigt at styrke virkningen af disse foreløbige forholdsregler ved at pålægge denne medlemsstat en tvangsbøde for at afskrække den fra at forhale efterlevelsen af den sidstnævnte kendelse.
18
For at dommeren i sager om foreløbige forholdsregler kan træffe afgørelse om den foreliggende anmodning, skal vedkommende derfor afgøre, om Republikken Polens argumenter godtgør, at der er indtrådt ændrede forhold, som indebærer, at den tvangsbøde, som denne medlemsstat blev pålagt ved kendelsen af 27. oktober 2021, på tidspunktet for denne dommers afgørelse er blevet helt eller delvist ubegrundet.
19
Eftersom den argumentation, som Republikken Polen har fremført til støtte for denne anmodning, sigter mod at godtgøre, at denne medlemsstat har gennemført de foreløbige forholdsregler, der var fastsat i kendelsen af 14. juli 2021, fuldt ud, tilkommer det dommeren i sager om foreløbige forholdsregler at afgøre, om dette faktisk er tilfældet, idet det i så fald ikke længere vil være begrundet at opkræve en tvangsbøde på 1000000 EUR fremover.
20
Det skal desuden præciseres, at for så vidt som der i forbindelse med den foreliggende anmodning subsidiært er nedlagt påstand om nedsættelse af den tvangsbøde, der blev pålagt ved kendelsen af 27. oktober 2021, kan dommeren i sager om foreløbige forholdsregler i medfør af procesreglementets artikel 163 ikke bare ophæve, men også ændre en kendelse om foreløbige forholdsregler. En sådan ændring kan bl.a. bestå i at nedsætte en tvangsbøde, som en medlemsstat tidligere er blevet pålagt, når ændrede forhold begrunder en sådan nedsættelse.
21
Det er på baggrund af det ovenfor anførte nødvendigt at undersøge, hvordan de forskellige foreløbige forholdsregler, der var fastsat i kendelsen af 14. juli 2021, er blevet gennemført, for at afgøre, om Republikken Polen har påvist, at denne gennemførelse som følge af ændrede forhold begrunder, at den tvangsbøde, der blev pålagt ved kendelsen af 27. oktober 2021, ophæves eller i mangel heraf nedsættes fremover.
Forpligtelsen til at udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol
Argumentation
22
Republikken Polen har gjort gældende, at ustawa o zmianie ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af loven om den øverste domstol og visse andre love) af 9. juni 2022 (Dz. U. pos. 1259, herefter »loven af 9. juni 2022«) medførte, at disciplinærafdelingen blev nedlagt, og at artikel 27 i den ændrede lov om den øverste domstol blev ophævet i sin helhed.
23
Forpligtelsen til at udsætte anvendelsen af bestemmelserne i denne lovs artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, har derfor mistet sin genstand.
24
Kommissionen er ligeledes af den opfattelse, at loven af 9. juni 2022 har gennemført denne forpligtelse på korrekt vis.
Bedømmelse
25
Det følger af punkt 1, litra a) og b), i konklusionen i kendelsen af 14. juli 2021, at Republikken Polen heri forpligtedes til navnlig at udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, i henhold til hvilke disciplinærafdelingen har kompetence til at træffe afgørelse, enten i første eller i anden instans, om anmodninger om tilladelse til at indlede strafferetlig forfølgning mod dommere eller hjælpedommere, at frihedsberøve dem, anholde dem eller at indstævne dem og kompetence til at træffe afgørelse i sager vedrørende retsstillingen og udøvelsen af embedet for dommerne ved Sąd Najwyższy (øverste domstol).
26
Det fremgår imidlertid af artikel 1 i loven af 9. juni 2022, at artikel 27 i den ændrede lov om den øverste domstol er blevet ophævet i sin helhed. Det er desuden ubestridt, at disciplinærafdelingen er blevet nedlagt ved denne lov.
27
Selv om det ikke var nødvendigt at træffe sådanne foranstaltninger for at sikre gennemførelsen af kendelsen af 14. juli 2021 (jf. i denne retning kendelsen af 27. oktober 2021, præmis 53), sikrer de ikke desto mindre, at artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol ikke længere finder anvendelse i den polske retsorden.
28
Republikken Polen har som følge heraf efterkommet de foreløbige forholdsregler, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 25, fuldt ud.
Forpligtelsen til at udsætte virkningerne af afgørelser fra disciplinærafdelingen, hvorved der gives tilladelse til at indlede en straffesag mod en dommer eller til at anholde en dommer
Argumentation
29
Republikken Polen har for det første gjort gældende, at artikel 9 i loven af 9. juni 2022 fastsætter, at Izba Odpowiedzialności Zawodowej (afdelingen for embedsansvar) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) (herefter »afdelingen for embedsansvar«) i sager, der henhørte under disciplinærafdelingens kompetence forud for denne lovs ikrafttræden, ex officio skal foretage en fornyet prøvelse af disciplinærafdelingens afgørelse om at suspendere den pågældende dommer fra tjenesten i forbindelse med det første retsmøde, der afholdes i en given sag. Denne procedure gør det muligt at efterprøve på et tidligt tidspunkt, om de foreløbige forholdsregler, som disciplinærafdelingen har truffet, er hensigtsmæssige.
30
Republikken Polen har for det andet anført, at artikel 18, stk. 1, i loven af 9. juni 2022 gør det muligt for en dommer, mod hvem der er truffet en endelig disciplinærafgørelse eller en endelig afgørelse, hvorved der gives tilladelse til at indlede en straffesag, af et dommerkollegium ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), som består af mindst ét medlem af disciplinærafdelingen, at anmode om, at sagen genoptages ved afdelingen for embedsansvar.
31
Loven af 9. juni 2022 har således indført en retlig ramme, der gør det muligt for dommere, som er genstand for disciplinærafdelingens afgørelser, at klage over disse afgørelser. En række dommere har i øvrigt fået medhold i deres klager over sådanne afgørelser på grundlag af denne ramme. Republikken Polen har endelig påpeget, at der stadig verserer en række sager vedrørende afgørelser af denne art.
32
Kommissionen har anført, at de retsmidler, som Republikken Polen har indført, ikke medfører, at virkningerne af disciplinærafdelingens afgørelser udsættes med det samme. De eksempler, som Republikken Polen har givet, er desuden ikke væsentlige.
Bedømmelse
33
Det fremgår af punkt 1, litra a), i konklusionen i kendelsen af 14. juli 2021, at Republikken Polen heri forpligtedes til navnlig at udsætte virkningerne af afgørelser, som disciplinærafdelingen havde truffet på grundlag af artikel 27, stk. 1, nr. 1a, i den ændrede lov om den øverste domstol.
34
Republikken Polen har i det væsentlige anført, at den har gennemført denne foreløbige forholdsregel fuldt ud ved at indføre to forskellige retsmidler, der er fastsat i henholdsvis artikel 9 og artikel 18, stk. 1, i loven af 9. juni 2022.
35
Hvad for det første angår artikel 9 i loven af 9. juni 2022 fremgår det af selve ordlyden af denne artikel, at afdelingen for embedsansvar er nødt til at foretage en fornyet prøvelse af afgørelser, hvorved disciplinærafdelingen har bestemt, at en dommer skal suspenderes, indtil der er truffet afgørelse i en sag, som stadig verserede på tidspunktet for denne lovs ikrafttræden.
36
En sådan fornyet prøvelse vil principielt kunne forhindre, at en afgørelse af denne type, som er truffet af disciplinærafdelingen, automatisk fortsætter med at have virkninger, eftersom disse fortsatte virkninger afhænger af, om denne afgørelse godkendes af en anden instans.
37
Det følger ikke desto mindre både af ordlyden af artikel 9 i loven af 9. juni 2022 og af Republikken Polens fortolkning af denne artikel, at den ikke finder anvendelse på alle de afgørelser, som disciplinærafdelingen har truffet. Den nævnte artikel gør det navnlig ikke muligt at begrænse virkningerne af afgørelser, der pålægger en dommer en disciplinær sanktion eller tillader, at der indledes en straffesag mod denne dommer, selv om sådanne afgørelser er omfattet af den foreløbige forholdsregel, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 33, og endvidere kan få betydelige konsekvenser for de pågældende dommeres liv og karriere.
38
Hertil kommer, at der ifølge artikel 9 i loven af 9. juni 2022 skal foretages en fornyet prøvelse af en afgørelse, hvorved disciplinærafdelingen har bestemt, at en dommer skal suspenderes, i forbindelse med det første retsmøde vedrørende denne dommers situation, der afholdes i afdelingen for embedsansvar. Det fremgår imidlertid hverken af bestemmelserne i denne lov eller af Republikken Polens argumentation, at virkningerne af en sådan afgørelse udsættes frem til dette første retsmøde, der i øvrigt ikke synes at skulle finde sted inden for en bestemt tidsfrist.
39
Hvad for det andet angår artikel 18, stk. 1, i loven af 9. juni 2022 følger det af denne bestemmelses ordlyd, at denne bestemmelse gør det muligt for en dommer, der er genstand for visse afgørelser fra disciplinærafdelingen, som er blevet endelige, at anmode om, at sagen vedrørende den pågældende genåbnes, inden for seks måneder efter denne lovs ikrafttræden.
40
Selv om indførelsen af et sådant retsmiddel, for så vidt som dette er effektivt, kan styrke retsbeskyttelsen for dommere, der er genstand for procedurer ved disciplinærafdelingen, indebærer dette imidlertid ikke, at virkningerne af en afgørelse, der er truffet af disciplinærafdelingen, udsættes, såfremt den pågældende dommer ikke har indgivet en anmodning om fornyet prøvelse af denne afgørelse på de betingelser, der er fastsat i loven af 9. juni 2022.
41
Det skal desuden bemærkes, at selv når der er indgivet en sådan anmodning om fornyet prøvelse, fremgår det ikke af denne lovs artikel 18, stk. 1, at virkningerne af den afgørelse fra disciplinærafdelingen, der er genstand for denne anmodning, udsættes, indtil denne anmodning er behandlet.
42
Det fremgår således, at de retsmidler, som Republikken Polen har påberåbt sig, ikke altid og med det samme kan sikre, at virkningerne af afgørelser, som disciplinærafdelingen har truffet på grundlag af artikel 27, stk. 1, nr. 1a, i den ændrede lov om den øverste domstol, udsættes.
43
Selv om det på denne baggrund antages, at nogle af disse afgørelser faktisk er blevet påklaget eller snart vil kunne påklages, kan dette under alle omstændigheder ikke godtgøre, at den foreløbige forholdsregel, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 33, er blevet gennemført fuldt ud.
44
Republikken Polen har som følge heraf kun til dels efterkommet denne foreløbige forholdsregel.
Forpligtelsen til at udsætte anvendelsen af de polske bestemmelser, der forbyder de nationale retsinstanser at efterprøve, om de EU-retlige krav om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er overholdt
Argumentation
45
Republikken Polen har gjort gældende, at den polske lovgivning gør det muligt at sikre retten til en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, på forskellige trin i en retssag og i forbindelse med forskellige procedurer. Medlemsstaten har således anført, at den med støtte i sin retspraksis har truffet de foreløbige forholdsregler, der var fastsat i kendelse af 8. april 2020, Kommissionen mod Polen (C-791/19 R, EU:C:2020:277).
46
Ved loven af 9. juni 2022 er der i øvrigt blevet indført et nyt retsmiddel i den polske retsorden, som gør det muligt at efterprøve, om en dommer har overholdt kravene om uafhængighed og upartiskhed, under hensyntagen til omstændighederne i forbindelse med dommerens udnævnelse og vedkommendes adfærd, når en part har rejst tvivl herom. Anvendelsen af denne mekanisme kan ligeledes medføre, at en dommer viger sit sæde, selv der ikke er anmodet herom.
47
Kommissionen har gjort gældende, at det retsmiddel, som Republikken Polen har påberåbt sig, anvendes efter anmodning fra en part i den pågældende sag, og at det oprindeligt var underlagt en række restriktive betingelser. Dette retsmiddel gør det derimod ikke muligt at efterprøve ex officio, om kravene vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er overholdt. Kommissionen har i øvrigt henvist til en sag, hvor der var indledt en disciplinærprocedure som følge af overtrædelse af artikel 42a, stk. 1 og 2, i den ændrede lov om de almindelige domstole.
Bedømmelse
48
Det følger af punkt 1, litra d), i konklusionen i kendelsen af 14. juli 2021, at Republikken Polen heri forpligtedes til at udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 42a, stk. 1 og 2, og artikel 55, stk. 4, i den ændrede lov om de almindelige domstole, af artikel 29, stk. 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, af artikel 5, stk. 1a og 1b, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolene og artikel 8 i ændringsloven, for så vidt som disse bestemmelser forbyder de nationale retsinstanser at efterprøve overholdelsen af de EU-retlige krav om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, som omhandlet i artikel 19, stk. 1, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47.
49
Det skal herved for det første påpeges, at for så vidt som Republikken Polens argumentation sigter mod at godtgøre, at den foreløbige forholdsregel, der er nævnt i den foregående præmis, er gennemført via domstolenes praksis, er det tilstrækkeligt at bemærke, at det ikke fremgår af denne argumentation, hvad denne praksis helt præcist går ud på, og at der heller ikke er fremlagt beviser for, at denne praksis rent faktisk foreligger.
50
For det andet har loven af 9. juni 2022 ganske vist indført et nyt retsmiddel, som gør det muligt at efterprøve overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, og som navnlig er omhandlet i artikel 42a, stk. 3, i den ændrede lov om de almindelige domstole, artikel 29, stk. 5, i den ændrede lov om den øverste domstol og artikel 5, stk. 1, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolene.
51
Det er imidlertid ubestridt, at de polske bestemmelser, der er angivet i den foreliggende kendelses præmis 48, ikke er blevet ophævet, og at deres anvendelse ikke formelt er blevet udsat, hvilket indebærer, at de indførte begrænsninger for muligheden for at efterprøve overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, principielt stadig finder fuld anvendelse i den polske retsorden.
52
Det fremgår desuden både af ordlyden af bestemmelserne om det nye retsmiddel, som den polske lovgiver har indført, og som Republikken Polen har påberåbt sig, og af denne medlemsstats argumentation, at dette retsmiddel kun kan anvendes efter anmodning fra en part i den pågældende sag.
53
Dette retsmiddel skal som følge heraf forstås således, at det kun giver adgang til at fravige de begrænsninger, der følger af de polske bestemmelser, som er angivet i den foreliggende kendelses præmis 48, i tilfælde af at der er fremsat en sådan anmodning. Det er derfor ikke godtgjort, at disse begrænsninger bortfalder i andre tilfælde, herunder når en dommer ex officio efterprøver, om kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, er overholdt.
54
Uden at det er nødvendigt at afgøre, om EU-retten nødvendigvis indebærer, at en dommer skal kunne foretage en sådan prøvelse ex officio, fremgår det således, at vedtagelsen af loven af 9. juni 2022 under alle omstændigheder ikke kan sikre, at alle virkninger af de polske bestemmelser, der er angivet i den foreliggende kendelses præmis 48, udsættes.
55
Det skal på denne baggrund fastslås, at selv om vedtagelsen af loven af 9. juni 2022 kan begrænse disse bestemmelsers virkninger, er dette ikke tilstrækkeligt til at sikre, at den foreløbige forholdsregel, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 48, gennemføres fuldt ud.
56
Republikken Polen har som følge heraf kun til dels efterkommet denne foreløbige forholdsregel.
Forpligtelsen til at udsætte anvendelsen af de polske bestemmelser, som gør det muligt at pålægge dommere disciplinært ansvar for at have undersøgt overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov
Argumentation
57
Republikken Polen har anført, at de gældende polske bestemmelser aldrig har gjort det muligt at pålægge dommere disciplinært ansvar for at have sikret borgernes ret til en domstol, der er oprettet ved lov, og at de disciplinære retsinstanser altid har fortolket disse bestemmelser på denne måde.
58
Definitionerne af de disciplinære forseelser, som dommere kan holdes ansvarlige for, er desuden præciseret i loven af 9. juni 2022. Det fremgår således af denne lov, at en retsafgørelses indhold ikke kan udgøre en disciplinær forseelse, heller ikke når dette indhold vedrører retten til en domstol, der er oprettet ved lov. Det bekræftes desuden i den nævnte lov, at undersøgelsen af overholdelsen om kravene om uafhængighed og upartiskhed i det tilfælde, der er omhandlet i en række bestemmelser, som er opregnet i denne lov, ikke udgør en disciplinær forseelse.
59
Ifølge Kommissionen er de bestemmelser, som Republikken Polen har påberåbt sig, til hinder for, at der indledes disciplinærsager mod dommere, som træffer afgørelser, hvori der er foretaget en fejlagtig fortolkning af kravene i artikel 19, stk. 1, TEU, eller som efter anmodning fra en part undersøger, om kravene om en uafhængig og upartisk dommer er overholdt.
60
Disse bestemmelser er derimod ikke til hinder for, at det kan kvalificeres som en disciplinær forseelse, når et medlem af et dommerkollegium ex officio efterprøver, om disse krav er overholdt. Kommissionen er i øvrigt blevet underrettet om, at der er indledt en disciplinærsag, og at der er iværksat undersøgelsesforanstaltninger i to sager af denne type.
Bedømmelse
61
Det følger af punkt 1, litra c), i konklusionen i kendelsen af 14. juli 2021, at Republikken Polen heri forpligtedes til at udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 107, stk. 1, nr. 2 og 3, i den ændrede lov om de almindelige domstole samt artikel 72, stk. 1, nr. 1-3, i den ændrede lov om den øverste domstol, som gør det muligt at pålægge dommere disciplinært ansvar for at have undersøgt overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, som omhandlet i artikel 19, stk. 1, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47.
62
Det skal herved for det første bemærkes, at argumentet om, at de gældende polske bestemmelser aldrig har gjort det muligt at pålægge dommere disciplinært ansvar for at have sikret borgernes ret til en domstol, der er oprettet ved lov, er en gentagelse af et argument, som Republikken Polen fremførte i sine skriftlige bemærkninger til Kommissionens anmodning om foreløbige forholdsregler af 1. april 2021. Et sådant argument kan følgelig ikke godtgøre, at der foreligger »ændrede forhold« som omhandlet i procesreglementets artikel 163, og skal derfor forkastes (jf. analogt kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 20.9.2021, Den Tjekkiske Republik mod Polen, C-121/21 R, EU:C:2021:752, præmis 24).
63
For det andet har loven af 9. juni 2022, som Republikken Polen har fremhævet, suppleret artikel 107 i den ændrede lov om de almindelige domstole og artikel 72 i den ændrede lov om den øverste domstol.
64
Det fremgår nu af disse indbyrdes supplerende artikler, at der ikke er tale om en disciplinærforseelse, hvis der er begået en fejl ved fortolkningen og anvendelsen af EU-retlige bestemmelser, eller hvis der er foretaget en prøvelse af overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, i de tilfælde, der er nævnt i artikel 42a, stk. 3, i den ændrede lov om de almindelige domstole, artikel 29, stk. 5, i den ændrede lov om den øverste domstol og artikel 5, stk. 1, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolene.
65
Det er imidlertid ubestridt, at de polske bestemmelser, der er angivet i den foreliggende kendelses præmis 61, ikke er blevet ophævet, og at deres anvendelse ikke formelt er blevet udsat, hvilket indebærer, at disse bestemmelser principielt stadig gør det muligt at pålægge dommere disciplinært ansvar for at have undersøgt overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, som omhandlet i artikel 19, stk. 1, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47.
66
Det skal dernæst bemærkes, at præciseringen i loven af 9. juni 2022, hvorefter det ikke udgør en disciplinær forseelse, at der er begået en fejl ved fortolkningen og anvendelsen af EU-retlige bestemmelser, ikke umiddelbart er til hinder for, at der foretages en sådan kvalificering, når den korrekte eller fejlagtige fortolkning og anvendelse af disse bestemmelser medfører, at der rejses tvivl om visse gældende regler i den polske retsorden.
67
Eftersom artikel 107, stk. 1, i den ændrede lov om de almindelige domstole og artikel 72, stk. 1, i den ændrede lov om den øverste domstol stadig fastsætter, at en dommer på det disciplinære plan er ansvarlig for professionelle forseelser, herunder i tilfælde af handlinger, der kan forhindre eller alvorligt skade en judiciel myndigheds funktion, eller handlinger, der rejser tvivl om, hvorvidt der foreligger et ansættelsesforhold med en dommer, virkningen af udnævnelsen af en dommer eller lovligheden af et forfatningsmæssigt organ i Republikken Polen, kan det nærmere bestemt ikke antages, at den omstændighed, at der ikke indledes en disciplinærsag, når der er begået en fejl ved fortolkningen og anvendelsen af EU-retlige bestemmelser, nødvendigvis er til hinder for, at der indledes en sådan sag, såfremt en dommer med rette eller urette finder, at vedkommende er EU-retligt forpligtet til at foretage en handling med sådanne virkninger.
68
Det følger endelig både af ordlyden af loven af 9. juni 2022 og af Republikken Polens fortolkning heraf, at præciseringen i denne lov, hvorefter prøvelsen af overholdelsen af kravene om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, ikke udgør en disciplinær forseelse, kun gælder, når denne prøvelse finder sted i et af de tilfælde, der er nævnt i artikel 42a, stk. 3, i den ændrede lov om de almindelige domstole, artikel 29, stk. 5, i den ændrede lov om den øverste domstol og artikel 5, stk. 1, i den ændrede lov om forvaltningsdomstolene.
69
Det fremgår imidlertid af den foreliggende kendelses præmis 52 og 53, at disse bestemmelser kun gør det muligt at foretage en sådan prøvelse efter anmodning fra en part i den pågældende sag. Det er som følge heraf ikke godtgjort, at de ændringer, der blev indført ved loven af 9. juni 2022, under alle omstændigheder er til hinder for, at der indledes en disciplinærsag mod en dommer, alene fordi den pågældende har foretaget denne prøvelse.
70
Det skal på denne baggrund bemærkes, at selv om disse ændringer faktisk gør det muligt at sikre overholdelsen af den foreløbige forholdsregel, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 61, når prøvelsen af overholdelsen af de EU-retlige krav om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, sker inden for rammerne af det nye retsmiddel, som er indført ved de bestemmelser, der er angivet i denne kendelses præmis 68, kan disse ændringer ikke sikre, at denne foreløbige forholdsregel gennemføres fuldt ud.
71
Republikken Polen har således kun til dels efterkommet den nævnte foreløbige forholdsregel.
Forpligtelsen til at udsætte anvendelsen af de polske bestemmelser, der fastsætter enekompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager til at undersøge indsigelser mod en dommers eller en retsinstans’ manglende uafhængighed
Argumentation
72
Republikken Polen har for det første gjort gældende, at præsidenten for Sąd Najwyższy (øverste domstol), der også er formand for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, i en kendelse af 29. juli 2021 konstaterede, at der ikke verserede nogen sag, hvori der var fremsat et anbringende om ulovlig udnævnelse af en dommer, for denne afdeling, og bestemte, at registreringen af sager om en dommers eller en retsinstans’ manglende uafhængighed, hvor formålet var at erklære en dommer inhabil eller at fastlægge den kompetente ret, skulle udsættes (herefter »kendelsen af 29. juli 2021«).
73
For det andet valgte næstformanden for sektion I ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, efter at loven af 9. juni 2022 var trådt i kraft, at henvise alle inhabilitetsindsigelser, der var fremsat i henhold til artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol. Næstformanden var nemlig af den opfattelse, at det nye retsmiddel, der blev indført ved denne lov, skulle gives forrang, og at det derfor skulle overlades til de almindelige domstole at undersøge indsigelser vedrørende en dommers manglende uafhængighed.
74
Det følger af disse omstændigheder, at de polske retsinstanser i praksis ikke længere anvender de bestemmelser, der er angivet i punkt 1, litra e), i konklusionen i kendelsen af 14. juli 2021.
75
Kommissionen har ikke bestridt rigtigheden af de omstændigheder, som Republikken Polen har fremført, og har præciseret, at den ikke er blevet underrettet om, at der, siden loven af 9. juni 2022 trådte i kraft, er anvendt bestemmelser, hvori afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager tillægges enekompetence til at undersøge indsigelser om en dommers eller en retsinstans’ manglende uafhængighed.
76
Det fremgår derimod af Sąd Najwyższys (øverste domstol) websted og af denne domstols elektroniske register, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager stadig behandler visse sager vedrørende sådanne indsigelser, som blev indbragt for denne afdeling, før loven af 9. juni 2022 var trådt i kraft, i medfør af artikel 26, stk. 2, i den ændrede lov om den øverste domstol. Det kan derfor ikke udelukkes, at denne afdeling fortsat kan udøve sin enekompetence på dette område.
Bedømmelse
77
Det følger af punkt 1, litra e), i konklusionen i kendelsen af 14. juli 2021, at Republikken Polen heri forpligtedes til at udsætte anvendelsen af bestemmelserne i artikel 26, stk. 2 og 4-6, og artikel 82, stk. 2-5, i den ændrede lov om den øverste domstol og artikel 10 i ændringsloven, der fastsætter enekompetencen for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager til at undersøge indsigelser mod en dommers eller en retsinstans’ manglende uafhængighed.
78
Det er ubestridt, at de bestemmelser, der er nævnt i den foregående præmis, ikke er blevet ophævet, og at deres anvendelse ikke formelt er blevet udsat, hvilket indebærer, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager principielt stadig har enekompetence til at træffe afgørelse i sager, der er omfattet af disse bestemmelser.
79
Det skal derfor undersøges, om de kendelser, som er afsagt af dommerne ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), og som Republikken Polen har påberåbt sig, i praksis kan medføre, at de nævnte bestemmelser mister deres virkning.
80
Det skal herved for det første bemærkes, at det i præmis 51 i kendelsen af 27. oktober 2021 blev konstateret, at de foranstaltninger, som præsidenten for Sąd Najwyższy (øverste domstol) havde truffet, herunder kendelsen af 29. juli 2021, ikke gjorde det muligt at fastslå, at afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ikke længere kan behandle de verserende sager, som er indbragt for denne afdeling, eller at de almindelige domstole ikke længere skal henvise sager, der henhører under denne afdelings kompetence, til den.
81
Heraf følger, at kendelsen af 29. juli 2021 ikke kan anses for at udgøre »ændrede forhold« som omhandlet i procesreglementets artikel 163, som kan godtgøre, at Republikken Polen har gennemført den foreløbige forholdsregel, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 77, fuldt ud.
82
De sager, hvortil Kommissionen har henvist, og som blev indbragt for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, før loven af 9. juni 2022 trådte i kraft, og stadig verserer for denne afdeling, bekræfter desuden, at kendelsen af 29. juli 2021 ikke i praksis har udelukket enhver anvendelse af de regler, der er omfattet af denne foreløbige forholdsregel.
83
For det andet synes det faktisk at fremgå af en kendelse, som er afsagt af næstformanden for sektion I ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager, og som Republikken Polen har fremlagt, at der foreligger en praksis, som indebærer, at sager, der er indbragt for denne afdeling i henhold til de bestemmelser, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 77, henvises til de almindelige domstole, hvilket Kommissionen ikke har bestridt.
84
Ifølge denne kendelse fra næstformanden for sektion I ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager er de sager, der skal henvises til de almindelige domstole, alene dem, der er omfattet af det nye retsmiddel, som er indført ved loven af 9. juni 2022 og beskrevet i den foreliggende kendelses præmis 50. Det er derfor ikke godtgjort, at de bestemmelser, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 77, heller ikke anvendes i sager, som ikke er omfattet af det nye retsmiddel, men hvor der er fremsat indsigelser vedrørende en dommers eller en retsinstans’ manglende uafhængighed.
85
Det følger heraf, at selv om de foranstaltninger, som Republikken Polen har påberåbt sig, kan begrænse anvendelsen af de regler, hvori afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager tillægges enekompetence, i væsentlig grad, fremgår det ikke af sagsakterne, at disse regler i praksis slet ikke anvendes længere.
86
Republikken Polen har derfor kun til dels efterkommet den foreløbige forholdsregel, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 77.
Forpligtelsen til ikke at indbringe de sager, der er omhandlet i artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, for en retsinstans, som ikke opfylder kravene til uafhængighed
Argumentation
87
Republikken Polen har anført, at de sager, der er omhandlet i artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, ved loven af 9. juni 2022 er blevet henvist til to forskellige dommerkollegier ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), nemlig afdelingen for embedsansvar og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager.
88
Det skal indledningsvis bemærkes, at det ikke fremgår af nogen dom fra Domstolen, at disse afdelinger ikke frembyder de garantier, der er nævnt i dom af 19. november 2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982). Medlemmerne af de nævnte afdelinger er endvidere omfattet af de samme garantier for uafhængighed som de øvrige dommere ved Sąd Najwyższy (øverste domstol). De samvirkende faktorer, der resulterede i, at Domstolen gav Kommissionen medhold i et traktatbrudssøgsmål vedrørende disciplinærafdelingen i dom af 15. juli 2021, Kommissionen mod Polen (Disciplinærordning for dommere) (C-791/19, EU:C:2021:596), er i øvrigt ikke kendetegnende for afdelingen for embedsansvar eller afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager. Endelig er den omstændighed, at en dommer er udnævnt af et statsoverhoved efter indstilling fra et organ, der overvejende består af medlemmer, som repræsenterer den lovgivende eller den udøvende magt, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at der kan fastslås en tilsidesættelse af artikel 19, stk. 1, TEU.
89
Kommissionen har anført, at afdelingen for embedsansvar og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ikke frembyder de garantier, der er nævnt i dom af 19. november 2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982).
90
Den har i denne forbindelse fremhævet, at 14 af de 17 medlemmer af afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager og 4 af de 11 medlemmer af afdelingen for embedsansvar er blev udnævnt til medlemmer af Sąd Najwyższy (øverste domstol) på betingelser, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol anser for at være i strid med retten til en domstol, der forudgående er oprettet ved lov.
91
Kommissionen har anført, at når disse dommere er udnævnt efter indstilling fra et organ, der ikke længere frembyder tilstrækkelige garantier for uafhængighed i forhold til den lovgivende eller den udøvende magt, og når disse udnævnelser er sket til trods for, at en forvaltningsdomstol har sat indstillingen fra dette organ i bero, rejser det alvorlig tvivl om, hvorvidt de pågældende to afdelinger opfylder de uafhængighedskrav, der følger af artikel 19, stk. 1, TEU.
Bedømmelse
92
Det følger af punkt 1, litra a) og b), i konklusionen i kendelsen af 14. juli 2021, at Republikken Polen heri forpligtedes til at afholde sig fra at indbringe de sager, der er omhandlet i artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, for en retsinstans, som ikke opfylder de krav til uafhængighed, som navnlig er fastsat i dom af 19. november 2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982).
93
Det er ubestridt, at den polske lovgiver efter ophævelsen af artikel 27 i den ændrede lov om den øverste domstol og nedlæggelsen af disciplinærafdelingen har fordelt den kompetence, der tidligere lå hos denne afdeling, mellem afdelingen for embedsansvar og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager.
94
Selv om Republikken Polen således har henvist de sager, der er omhandlet i artikel 27, stk. 1, nr. 1a, 2 og 3, i den ændrede lov om den øverste domstol, til andre retsinstanser end disciplinærafdelingen, kan en sådan henvisning efter Kommissionens opfattelse ikke sikre gennemførelsen af de foreløbige forholdsregler, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 92, eftersom afdelingen for embedsansvar og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager med hensyn til reglerne for udnævnelse af deres medlemmer ikke opfylder de krav til uafhængighed, der navnlig er fastsat i dom af 19. november 2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982).
95
Det skal herved bemærkes, at den holdning, som Kommissionen har givet udtryk for, ikke umiddelbart er støttet på en afgørelse, hvori Domstolen i medfør af artikel 258 TEUF har fastslået, at Republikken Polen har tilsidesat de forpligtelser, der følger af artikel 19, stk. 1, TEU for så vidt angår organiseringen af afdelingen for embedsansvar og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager samt deres funktion, eftersom Domstolen endnu ikke har taget stilling til dette spørgsmål i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål.
96
Kommissionens holdning kan heller ikke støttes på en dom, som Domstolen har afsagt i medfør af artikel 267 TEUF.
97
I præmis 152 i dom af 6. oktober 2021, W.Ż. (Afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager ved den øverste domstol – udnævnelse) (C-487/19, EU:C:2021:798), fandt Domstolen ganske vist, at en række omstændigheder i forbindelse med udnævnelsen af en dommer ved afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager kunne føre til den konklusion, at denne udnævnelse var sket under åbenbar tilsidesættelse af de grundlæggende regler om proceduren for udnævnelse af dommere ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), der udgør en integrerende del af det polske retssystems indretning og funktion, og dermed i strid med artikel 19, stk. 1, TEU.
98
Domstolen tog imidlertid forbehold for de endelige vurderinger, der påhviler den forelæggende ret, som i en præjudiciel sag er den eneste, der har kompetence til at fastlægge og vurdere hovedsagens faktiske omstændigheder og til at fortolke og anvende national ret (jf. i denne retning dom af 14.7.2022, Volkswagen, C-134/20, EU:C:2022:571, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
99
I denne sammenhæng kan dommeren i sager om foreløbige forholdsregler derfor ikke tiltræde Kommissionens argument uden først at have vurderet, om proceduren for udnævnelse af medlemmer af afdelingen for embedsansvar og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager er forenelig med artikel 19, stk. 1, TEU.
100
Dette argument adskiller sig således fra dem, der er gennemgået i den foreliggende kendelses præmis 22-86. Ved vurderingen af de sidstnævnte argumenter skulle det nemlig blot afgøres, om de nye foranstaltninger, som Republikken Polen havde truffet, kunne udsætte virkningerne af de polske bestemmelser, som Kommissionen har anfægtet i forbindelse med det traktatbrudssøgsmål, der er genstand for sag C-204/21, med støtte i klagepunkter, som i kendelsen af 14. juli 2021 blev anset for at være uden rimeligt grundlag. Til dette formål behøvede dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ikke at vurdere, om disse nye foranstaltninger eller andre elementer i den polske lovgivning er forenelige med EU-retten.
101
I forbindelse med den ordning, der er indført ved artikel 258 TEUF og 260 TEUF, har Domstolen imidlertid en enekompetence, som den direkte og udtrykkeligt er blevet tillagt ved EUF-traktaten, med hensyn til at bedømme, om medlemsstaternes handlemåde er forenelig med EU-retten (jf. i denne retning dom af 15.1.2014, Kommissionen mod Portugal, C-292/11 P, EU:C:2014:3, præmis 49 og 50).
102
Dommeren i sager om foreløbige forholdsregler har ganske vist kompetence til – før Domstolen afsiger dom i et traktatbrudssøgsmål – at foretage en foreløbig vurdering af de klagepunkter, der er fremsat til støtte for dette søgsmål, for at tage stilling til betingelsen om fumus boni juris, uden at dette berører Domstolens endelige vurdering af disse klagepunkter.
103
Denne kompetence kan imidlertid ikke uden at gribe ind i den enekompetence, som Domstolen har i henhold til artikel 258 TEUF og 260 TEUF, gøre det muligt for dommeren i sager om foreløbige forholdsregler at vurdere, om en national praksis eller lovgivning, som ikke er genstand for klagepunkter, der er fremsat til støtte for et traktatbrudssøgsmål, og som Domstolen ikke har undersøgt tidligere, er forenelig med EU-retten (jf. analogt dom af 15.1.2014, Kommissionen mod Portugal, C-292/11 P, EU:C:2014:3, præmis 51).
104
Den modsatte løsning vil i øvrigt kunne krænke den pågældende medlemsstats processuelle rettigheder, idet den mister muligheden for at præcisere sin holdning til de argumenter, som Kommissionen har fremført, i den administrative fase af traktatbrudsproceduren, hvor medlemsstaten har lejlighed til at opfylde sine forpligtelser i henhold til EU-retten eller til at tage virkningsfuldt til genmæle over for disse argumenter (jf. analogt dom af 15.1.2014, Kommissionen mod Portugal, C-292/11 P, EU:C:2014:3, præmis 55 og 56).
105
Det skal desuden præciseres, at dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ikke har mulighed for at undersøge et argument om, at en national praksis eller lovgivning, som ikke er genstand for klagepunkter, der er fremsat til støtte for et traktatbrudssøgsmål, er uforenelig med EU-retten, selv om denne undersøgelse alene sigter mod at fastslå, om dette argument umiddelbart forekommer at være uden rimeligt grundlag.
106
En sådant prøvelsesstandard vil nemlig kun være begrundet i forbindelse med behandlingen af en anmodning om foreløbige forholdsregler, hvis den domstol, der træffer afgørelse om sagens realitet, tager endelig stilling til det pågældende argument, hvilket ikke er tilfældet for et argument vedrørende en sådan national praksis eller lovgivning.
107
Hvis der, når dommeren i sager om foreløbige forholdsregler efterprøver gennemførelsen af foreløbige forholdsregler, er uenighed mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat med hensyn til, om en national praksis eller lovgivning, som ikke er genstand for klagepunkter, der er fremsat til støtte for et traktatbrudssøgsmål, og som ikke er blevet undersøgt tidligere af Domstolen, er forenelig med EU-retten, tilkommer det som følge heraf Kommissionen, såfremt den anser det for hensigtsmæssigt, at anlægge et nyt traktatbrudssøgsmål vedrørende denne nationale praksis eller lovgivning (jf. analogt dom af 15.1.2014, Kommissionen mod Portugal, C-292/11 P, EU:C:2014:3, præmis 52).
108
Eftersom spørgsmålet om, hvorvidt proceduren for udnævnelse af medlemmer af afdelingen for embedsansvar og afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager er forenelig med EU-retten, ikke er genstand for de klagepunkter, som er angivet i stævningen i sag C-204/21, og som er gengivet i den foreliggende kendelses præmis 2, og Domstolen ikke tidligere har taget stilling til dette spørgsmål, kan dommeren i sager om foreløbige forholdsregler under disse omstændigheder ikke tiltræde det argument fra Kommissionen, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 94.
109
Det skal som følge heraf fastslås, uden at det berører spørgsmålet om, hvorvidt denne udnævnelsesprocedure er forenelig med EU-retten, at Republikken Polen har efterkommet de foreløbige forholdsregler, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 92.
110
Det må, henset til det ovenfor anførte, konstateres, at det ikke fremgår af sagsakterne, at de foranstaltninger, som Republikken Polen har vedtaget, er tilstrækkelige til at sikre gennemførelsen af alle de foreløbige forholdsregler, der er fastsat i kendelsen af 14. juli 2021, og at det følgelig ikke længere er nødvendigt at styrke virkningen af disse foreløbige forholdsregler ved at pålægge en tvangsbøde.
111
Anmodningen om, at kendelsen af 27. oktober 2021 ophæves, skal som følge heraf forkastes.
112
Det følger imidlertid af den foreliggende kendelses præmis 25-109, at de foranstaltninger, som Republikken Polen har truffet efter underskrivelsen af kendelsen af 27. oktober 2021, i væsentligt omfang kan sikre gennemførelsen af de foreløbige forholdsregler, der er fastsat i kendelsen af 14. juli 2021.
113
Under hensyn til sagens omstændigheder og Republikken Polens betalingsevne skal den tvangsbøde, der blev pålagt ved kendelsen af 27. oktober 2021, derfor nedsættes til 500000 EUR om dagen med virkning fra datoen for underskrivelsen af den foreliggende kendelse.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolens vicepræsident:
1)
Anmodningen om ophævelse af kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 27. oktober 2021, Kommissionen mod Polen (C-204/21 R, EU:C:2021:878), forkastes.
2)
Den tvangsbøde, som det blev pålagt Republikken Polen at betale til Europa-Kommissionen ved kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 27. oktober 2021, Kommissionen mod Polen (C-204/21 R, EU:C:2021:878), nedsættes til 500000 EUR om dagen med virkning fra datoen for underskrivelsen af den foreliggende kendelse.
3)
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: polsk.