61996CC0014_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 Den foreliggende anmodning om praejudiciel afgoerelse angaar Raadets direktiv 89/552/EOEF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedroerende udoevelse af tv-radiospredningsvirksomhed (1) (herefter »fjernsynsdirektivet« eller »direktivet«). I sagen rejses der i det vaesentlige spoergsmaal, som Domstolen allerede har behandlet i to domme af 10. september 1996. De to domme blev afsagt i traktatbrudssager, som Kommissionen havde anlagt dels mod Det Forenede Kongerige (2), dels mod Kongeriget Belgien (3).
De relevante faellesskabsbestemmelser
2 De centrale bestemmelser for den foreliggende sag findes i fjernsynsdirektivets artikel 2, som har foelgende ordlyd:
»1. Medlemsstaterne skal hver isaer sikre, at alle udsendelser ved tv-radiospredning, der sendes
- af tv-radiospredningsorganer, som hoerer under deres myndighed, eller
- af tv-radiospredningsorganer, der benytter en frekvens eller satellitkapacitet, som den paagaeldende medlemsstat har givet tilladelse til at benytte, eller en forbindelse, der udgaar fra denne medlemsstat til en satellit, uden dog at hoere under nogen medlemsstats myndighed,
er i overensstemmelse med lovgivningen om udsendelser bestemt for offentligheden i den paagaeldende medlemsstat.
2. Medlemsstaterne skal sikre modtagefrihed og maa ikke hindre retransmission paa deres omraade af fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater af grunde, der falder inden for de ved dette direktiv samordnede omraader. De kan midlertidigt suspendere retransmission af fjernsynsudsendelser, hvis foelgende forhold foreligger:
a) En fjernsynsudsendelse fra en anden medlemsstat er en aabenlys, vaesentlig og alvorlig overtraedelse af artikel 22.
b) Tv-radiospredningsorganet har i loebet af de foregaaende tolv maaneder allerede overtraadt samme bestemmelse mindst to gange.
c) Den beroerte medlemsstat har skriftligt underrettet tv-radiospredningsorganet samt Kommissionen om de paastaaede overtraedelser og om, at den agter at begraense retransmissionen, hvis en saadan overtraedelse gentages.
d) Konsultationer med transmissionsstaten og Kommissionen har ikke foert til en mindelig ordning inden 15 dage efter underretningen i litra c), og den paastaaede overtraedelse fortsaetter.
Kommissionen drager omsorg for, at ophaevelsen er forenelig med faellesskabsretten. Den kan anmode den paagaeldende medlemsstat om straks at bringe en suspension, der strider imod faellesskabsretten, til ophoer. Denne bestemmelse er ikke til hinder for anvendelsen af procedurer, forholdsregler eller sanktioner over for de paagaeldende overtraedelser i den medlemsstat, under hvis myndighed det paagaeldende tv-radiospredningsorgan hoerer.
3. Dette direktiv finder ikke anvendelse paa udsendelser, der udelukkende er bestemt til modtagelse i tredjelande, og som ikke direkte eller indirekte modtages i en eller flere medlemsstater.«
3 I henhold til direktivets artikel 3, stk. 2, skal medlemsstaterne »paa hensigtsmaessig maade inden for rammerne af deres lovgivning soerge for, at de tv-radiospredningsorganer, der hoerer under deres myndighed, overholder bestemmelserne i dette direktiv«.
4 Direktivets kapitel III (»Fremme af distribution og produktion af fjernsynsprogrammer«) indeholder i artikel 4-9 bestemmelser, som skal sikre, at »stoerstedelen af fjernsynssendetiden i medlemsstaterne forbeholdes europaeisk producerede programmer« (4). Desuden oensker man at »stimulere til nye typer fjernsynsproduktionsvirksomheder« (5), ved at forbeholde en del af sendetiden eller af programbudgetterne for programmer fra producenter, der er uafhaengige af tv-radiospredningsorganerne.
5 I overensstemmelse hermed bestemmes det i direktivets artikel 4, at medlemsstaterne »naar det er muligt, med passende midler« skal drage omsorg for, at tv-radiospredningsorganerne afsaetter »den stoerste andel« af den sendetid, der ikke bestaar af nyheder, sportsbegivenheder og underholdningsudsendelser med konkurrencepraeget islaet, reklame og tekst-tv, til transmission af europaeiske programmer (6) (stk. 1). Kan denne andel af sendetiden ikke naas, maa den dog ikke vaere mindre end den gennemsnitlige andel, der er konstateret i den paagaeldende medlemsstat i 1988, henholdsvis 1990 (stk. 2).
I direktivets artikel 5 bestemmes det, at medlemsstaterne »naar det er muligt, med passende midler« skal drage omsorg for, at tv-radiospredningsorganerne afsaetter mindst 10% af sendetiden eller 10% af deres programbudget til europaeiske programmer, der er fremstillet af producenter, som er uafhaengige af tv-radiospredningsorganerne.
6 Direktivets artikel 22 indeholder bestemmelser om beskyttelse af mindreaarige. I henhold hertil skal medlemsstaterne traeffe passende foranstaltninger med henblik paa at sikre, at de tv-radiospredningsorganer, som hoerer under deres myndighed, ikke udsender programmer, som »i alvorlig grad kan skade mindreaariges fysiske, mentale eller moralske udvikling, herunder navnlig programmer, som indeholder pornografi eller umotiveret vold«.
Hovedsagens faktiske omstaendigheder
7 Den amerikanske Turner-koncern, som er en betydelig virksomhed paa tv-markedet i USA, har et datterselskab i Det Forenede Kongerige, Turner Entertainment Network International Ltd. Dette selskab, der har hjemsted i London, ejer alle kapitalandelene i to andre selskaber - The Cartoon Network Ltd og Turner Network Television Ltd - som ogsaa har hjemsted i Det Forenede Kongerige, og som udsender fjernsynsprogrammer. Der er tale om »TNT«-programmet og om »Cartoon Network«. Markedsfoeringen af programmerne foretages af et yderligere selskab i koncernen, Turner International Network Sales Ltd, som ogsaa har hjemsted i London. Det Forenede Kongeriges myndigheder har givet tilladelse til at udsende programmerne, idet de har udstedt saakaldte »non-domestic satellite service«-licenser (7). Programmerne udsendes over satellit, og virksomhederne benytter hertil en satellitkapacitet, der er tildelt Storhertugdoemmet Luxembourg.
Den belgiske regering er af den opfattelse, at de udsendte programmer ikke opfylder kravene i fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5.
8 Den 17. september 1993 indgik Turner International Network Sales Ltd en kontrakt med et belgisk kabeldistributionsselskab, Coditel Brabant SA (herefter »Coditel«). I henhold til kontrakten forpligtede Coditel sig til at videresprede de to tv-programmer gennem sit kabelanlaeg i hovedstadsregionen Bruxelles.
9 Ifoelge de oplysninger, den forelaeggende ret har givet, fandtes der paa det paagaeldende tidspunkt ingen retsregler, som var gaeldende i hovedstadsregionen Bruxelles, om viderespredning af fjernsynsudsendelser gennem kabelanlaeg. Dette retlige tomrum blev fjernet ved en kongelig anordning af 16. september 1993, som efter den forelaeggende rets oplysninger blev udstedt for at skride ind over for »visse tv-stationer«, som havde til hensigt at benytte sig heraf. Paa grundlag af denne forordning nedlagde to belgiske (forbunds-)ministre ved en bekendtgoerelse af 17. september 1993 forbud mod, at Coditel viderespredte programmerne »TNT« og »Cartoon Network« gennem sit kabelanlaeg i hovedstadsregionen Bruxelles.
10 Derefter indgav Turner International Network Sales Ltd begaering til Tribunal de commerce de Bruxelles om, at det som en foreloebig forholdsregel blev paalagt Coditel at opfylde kontrakten af 17. september 1993. Begaeringen blev taget til foelge den 26. oktober 1993, og Coditel efterkom afgoerelsen og begyndte at videresprede programmerne.
11 I juni 1994 rejste den belgiske stat tredjemandsindsigelse mod afgoerelsen af 26. oktober 1993. Tribunal de commerce de Bruxelles afsagde derefter den 29. november 1994 en ny kendelse, hvorved den forelagde Domstolen tre spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse (sag C-316/94). Samtidig paalagde retten Coditel at indstille viderespredningen af programmerne, indtil besvarelsen af disse spoergsmaal forelaa.
12 Efter kaere blev kendelsen af 29. november 1994 imidlertid ophaevet ved dom afsagt af Cour d'appel de Bruxelles den 6. april 1995 paa alle punkter, bortset fra antagelsen af tredjemandsindsigelsen til realitetsbehandling. For saa vidt angik realitetsafgoerelsen vedroerende tredjemandsindsigelsen aendrede Cour d'appel den indkaerede afgoerelse og frifandt for den belgiske stats krav. Ved kendelse af 1. december 1995 blev den herved bortfaldne praejudicielle forelaeggelse i sag C-316/94 slettet af Domstolen register.
13 I mellemtiden havde de belgiske myndigheder rejst straffesag mod Coditel's administrerende direktoer og bestyrelsesmedlem, Paul Denuit, ved Tribunal de première instance de Bruxelles. Anklagemyndigheden gjorde gaeldende, at Coditel trods forbuddet i den ministerielle bekendtgoerelse af 17. september 1993 havde viderespredt programmerne »TNT« og »Cartoon Network« gennem sit kabelanlaeg i hovedstadsregionen Bruxelles, og at Coditel desuden havde optaget kommercielle reklamer i de udsendte programmer uden at vaere i besiddelse af den hertil noedvendige tilladelse fra de belgiske myndigheder.
14 Tribunal de première instance de Bruxelles fandt, at afgoerelsen af den anlagte sag forudsatte en besvarelse af naermere bestemte faellesskabsretlige spoergsmaal, og retten forelagde derfor Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal i medfoer af EF-traktatens artikel 177:
»1) Hvilke betingelser gaelder der for, at et tv-radiospredningsorgan skal anses for at hoere under en medlemsstats myndighed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, i Raadets direktiv af 3. oktober 1989 (89/552/EOEF)? I hvilket omfang har det betydning, at en stoerre eller mindre del af de udsendte programmer ikke er af europaeisk oprindelse, saafremt en national retsinstans i oevrigt fastslaar, at det paagaeldende organ har sit hjemsted paa medlemsstatens omraade, og at den faktiske ledelse, programsammensaetningen eller programmontagen finder sted paa medlemsstatens omraade?
2) Hvis det antages, at udsendelser fra et tv-radiospredningsorgan, som er godkendt af en medlemsstat, ikke skal betragtes som udsendelser fra et tv-radiospredningsorgan, der hoerer under en medlemsstats myndighed i direktivets forstand, kan en anden medlemsstat da - og paa hvilke betingelser, specielt under hensyn til traktatens artikel 59 ff. - forbyde eller begraense retransmission af udsendelserne paa et bestemt omraade?
3) Skal direktivets artikel 2 fortolkes saaledes, at en anden medlemsstat, i tilfaelde hvor et tv-radiospredningsorgan hoerer under en medlemsstats myndighed, ikke kan modsaette sig retransmission paa sit omraade af fjernsynsudsendelser fra organet, selv hvis bestemmelserne i direktivets artikel 4 og 5 ikke overholdes?«
B - Stillingtagen
Det foerste praejudicielle spoergsmaal
15 Med det foerste praejudicielle spoergsmaal oensker Tribunal de première instance foerst og fremmest oplyst, hvilke betingelser der gaelder for, at et tv-radiospredningsorgan i fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1's forstand hoerer under en medlemsstats myndighed. Hermed angaar spoergsmaalet naermere bestemt fortolkningen af artikel 2, stk. 1, foerste led.
16 Dette spoergsmaal skulle Domstolen allerede tage stilling til i sin dom i sag C-222/94. Domstolen naaede frem til, at den medlemsstat, hvis myndighed et tv-radiospredningsorgan hoerer under, er den stat, hvori organet er etableret (8).
17 Det fremgaar af Domstolens praksis, at begrebet »etablering« i EF-traktatens forstand omfatter »den faktiske udoevelse af en oekonomisk aktivitet ved hjaelp af en fast indretning i en anden medlemsstat i et ikke naermere angivet tidsrum« (9).
18 I dommen i sag C-222/94 erkendte Domstolen, at anvendelsen af etableringskriteriet kan give anledning til vanskeligheder, som skyldes, at en tv-institution kan vaere etableret mere end ét sted inden for Faellesskabet (10). Saadanne vanskeligheder kan dog overvindes. Som Domstolen udtalte i dommen, havde Kommissionen anfoert, at medlemsstaterne kan finde en loesning paa saadanne problemer »ved at fortolke kriteriet saaledes, at etableringsstedet er det sted, hvor radiospredningsorganet har midtpunktet for sin virksomhed, dvs. det sted, hvor det traeffer sine beslutninger vedroerende programpolitikken og den endelige sammensaetning af programmerne«. Domstolen bemaerkede samtidig, at Kommissionens udtalelser ikke var blevet modsagt af sagsoegte, Det Forenede Kongerige (11).
19 Parterne i den foreliggende sag har - for saa vidt de har taget stilling til spoergsmaalet - udtalt sig i overensstemmelse hermed. Efter Paul Denuit's opfattelse skal der laegges vaegt paa det faktiske etableringssted, dvs. det sted, hvor foretagendets ledelse befinder sig, og hvor en vaesentlig del af virksomheden udoeves, og dette sted befinder sig i det konkrete tilfaelde i Det Forenede Kongerige. Den belgiske regering tager samme udgangspunkt, men naar dog til et helt andet resultat, idet det faktiske etableringssted i den foreliggende sag efter regeringens opfattelse befinder sig i USA, hvor kontrollen med programmerne udoeves, og hvor ansvaret for programmerne er placeret. Etableringsstedet i Det Forenede Kongerige er efter den belgiske regerings opfattelse kun formelt, og i Det Forenede Kongerige findes heller ikke en betydelig del af personalet. Den franske regering har anfoert, at afgoerelsen af, under hvilken medlemsstats myndighed en tv-station hoerer, skal traeffes konkret ud fra en raekke indicier - herunder kontrollen med programsammensaetningen, foretagendets hjemsted og den del af de ansatte, som beskaeftiger sig med tv-virksomheden, og som er placeret i den paagaeldende medlemsstat. Den graeske regering synes at ville laegge vaegt paa tv-stationens vaesentligste og faktiske etableringssted.
20 I den foreliggende sag (12) mener jeg imidlertid ikke, det er noedvendigt at behandle spoergsmaalene i denne forbindelse naermere. Som jeg allerede har naevnt, opstaar de kun for det tilfaelde, at en tv-station er etableret i mere end én medlemsstat. Dette er efter alt foreliggende ikke tilfaeldet her. Kun i saa fald opstaar der spoergsmaal om, hvorvidt den ene eller den anden etablering ud fra de omtalte kriterier danner grundlag for, at stationen hoerer under en medlemsstats myndighed. Det afgoerende i den foreliggende sag er derfor kun, om virksomheden overhovedet er etableret inden for Faellesskabet. Dette spoergsmaal skal endeligt afgoeres af den forelaeggende ret. Besvarelsen af spoergsmaalet kan imidlertid naeppe give anledning til tvivl. Den franske regering har henvist til, at der i denne sag er tale om et engelsk selskab, som har sit hjemsted i Det Forenede Kongerige, hvor det ogsaa - som det fremgaar af det foerste praejudicielle spoergsmaal - har sine faktiske ledelsesfunktioner. Kommissionen har anfoert, at tv-stationen har sit vedtaegtsmaessige hjemsted i Det Forenede Kongerige, og at ogsaa afgoerelserne om programlaegningen traeffes i Det Forenede Kongerige. Endelig har selskabet en betydelig del af de ansatte, der beskaeftiger sig med fjernsynsvirksomhed i samme land. Ogsaa Det Forenede Kongerige er af den opfattelse, at tv-stationen er etableret i denne medlemsstat.
21 Under den mundtlige forhandling for Domstolen har den belgiske regering henvist til, at Domstolen har fundet de hidtil gaeldende bestemmelser i Det Forenede Kongerige om myndighed over tv-stationer i strid med faellesskabsretten, fordi de ikke har vaeret udformet med etableringskriteriet som grundlag. Heraf vil den belgiske regering drage den slutning, at licenser, der er udstedt paa grundlag af bestemmelserne, ligeledes er behaeftet med en retlig mangel, saaledes at det ikke kan laegges til grund, at de her omhandlede tv-stationer hoerer under Det Forenede Kongeriges myndighed. Dette kan efter min opfattelse ikke tiltraedes. Domstolens dom i sagen mod Det Forenede Kongerige bekraefter derimod, at den medlemsstat, under hvis myndighed en tv-station hoerer, er den stat, hvori stationen er etableret. Spoergsmaalet om, hvorvidt de licenser, der er udstedt af Det Forenede Kongerige, er ugyldige, er for saa vidt uden betydning.
22 Jeg skal imidlertid behandle et yderligere spoergsmaal, som den nationale ret har stillet i denne sammenhaeng. Der er tale om spoergsmaalet om, hvilken betydning der skal tillaegges de udsendte programmers oprindelse, og af hensyn til forstaaelsen af spoergsmaalet skal jeg naevne, at de paagaeldende programmer efter den belgiske regerings opfattelse ikke opfylder kravene i fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5. Den belgiske regering goer gaeldende, at programmerne som foelge heraf ikke hoerer under Det Forenede Kongeriges myndighed, da de hverken er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser i Det Forenede Kongerige eller med bestemmelserne i fjernsynsdirektivet.
23 Dette kan ikke tiltraedes. Om et tv-radiospredningsorgan hoerer under en medlemsstats myndighed, beror efter fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, ikke paa de udsendte programmers karakter. Det afgoerende er alene, om »tv-radiospredningsinstitutionen« hoerer under en medlemsstats myndighed, eller om den - hvis dette ikke er tilfaeldet - opfylder en af de tekniske betingelser i bestemmelsens andet led. Den omstaendighed, at de programmer, et saadant organ udsender, eventuelt ikke er i overensstemmelse med direktivets artikel 4 og 5, aendrer intet ved kompetencefordelingen, saaledes som den er fastlagt i artikel 2, stk. 1. Dette er ogsaa i overensstemmelse med, hvad alle de oevrige parter i sagen har gjort gaeldende.
24 Det foerste praejudicielle spoergsmaal maa herefter besvares med, at et tv-radiospredningsorgan hoerer under den medlemsstats myndighed, i hvilken det er etableret. De af tv-radiospredningsorganet udsendte programmers oprindelse har ingen betydning for spoergsmaalet om, under hvilken medlemsstats myndighed organet hoerer i henhold til fjernsynsdirektivet.
Det andet praejudicielle spoergsmaal
25 Det andet praejudicielle spoergsmaal drejer sig om retsstillingen for et tv-radiospredningsorgan, som er godkendt af en medlemsstat, men som ikke hoerer under en medlemsstats myndighed i direktivets forstand. Selv om der i spoergsmaalet er tale om en medlemsstats »myndighed«, maa spoergsmaalet dog rimeligvis forstaas saaledes, at det angaar et organ, som hverken efter fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 1, foerste eller andet led hoerer under en medlemsstats myndighed. Som den tyske regering med rette har anfoert, ses det imidlertid ikke, efter hvilke kriterier i en medlemsstats nationale retssystem et tv-radiospredningsorgan skulle vaere godkendt, naar det hverken er etableret i medlemsstaten (og dermed falder ind under artikel 2, stk. 1, foerste led) eller benytter en af medlemsstaten tildelt frekvens, satellitkapacitet eller en i medlemsstaten beliggende sendestation til en satellit (og dermed opfylder kriterierne i artikel 2, stk. 1, andet led). Der er saaledes tale om et tilfaelde, som synes at vaere udelukket i praksis.
26 Paul Denuit har desuden med rette henvist til, at der i et saadant tilfaelde vanskeligt kan vaere tale om et forhold, som beror paa omstaendigheder inden for Faellesskabet, og som kan foere til, at faellesskabsretten anvendes.
27 Det maa under alle omstaendigheder fastholdes, at et tilfaelde som det omtalte ikke foreligger i den konkrete sag. Som allerede naevnt, er det paagaeldende tv-radiospredningsorgan nemlig efter alt foreliggende etableret i Det Forenede Kongerige. Selv hvis det ikke skulle vaere etableret i Det Forenede Kongerige (eller i en anden medlemsstat), vil det fortsat forholde sig saaledes - hvilket heller ikke den belgiske regering har bestridt - at udsendelsen af programmerne sker ved brug af en satellitkapacitet, der er tildelt Luxembourg. Hermed vil i hvert fald ét af de kompetencekriterier, der er naevnt i artikel 2, stk. 1, andet led, vaere opfyldt. Det samme vil gaelde, hvis programmerne, som haevdet af Paul Denuit under den mundtlige forhandling for Domstolen, udsendes fra en satellitsendestation, der er beliggende i Det Forenede Kongerige.
28 Af de naevnte grunde kan jeg tilslutte mig den opfattelse, der er fremfoert af Paul Denuit, Kommissionen, den franske regering og Det Forenede Kongeriges regering, hvorefter det ikke er paakraevet, at Domstolen besvarer det andet praejudicielle spoergsmaal.
Det tredje praejudicielle spoergsmaal
29 Med det tredje praejudicielle spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, om en medlemsstat i medfoer af fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2, ogsaa er forpligtet til at sikre modtagefrihed for udsendelser fra andre medlemsstater og til ikke at hindre retransmission af saadanne udsendelser, naar udsendelserne ikke er i overensstemmelse med direktivets artikel 4 og 5.
30 Dette spoergsmaal har Domstolen allerede besvaret i sin dom i sag C-11/95. Domstolen fastslog for det foerste, »at kontrollen med, at udsendelsesmedlemsstatens retsregler om fjernsynsudsendelser bringes i anvendelse, og med, at bestemmelserne i direktiv 89/552 overholdes, kun skal foeres af den medlemsstat, hvorfra udsendelserne bringes, og for det andet, at modtagermedlemsstaten ikke har ret til selv at foere en saadan kontrol« (13). Dette gaelder ogsaa med hensyn til overholdelsen af fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5 (14). At der i dommen ikke var tale om de samme nationale bestemmelser som i den foreliggende sag, er - i modsaetning til hvad den belgiske regering har argumenteret for under den mundtlige forhandling for Domstolen - uden relevans. I den paagaeldende praemis i dommen tog Domstolen nemlig ikke stilling til de nationale bestemmelser, men anlagde en fortolkning af selve fjernsynsdirektivet, som ogsaa er den retsakt, den foreliggende sag drejer sig om.
31 I direktivets artikel 2, stk. 2, opstilles der ganske vist en begraensning af de paalagte forpligtelser til at angaa »grunde, der falder inden for de ved dette direktiv samordnede omraader«. Direktivets artikel 4 og 5 vedroerer imidlertid netop omraader, der er samordnet ved direktivet.
32 Muligheden for i henhold til direktivets artikel 2, stk. 2, andet punktum, midlertidigt at suspendere retransmission kan kun vaere til stede, naar de i bestemmelsen opstillede betingelser er opfyldt. Bestemmelsen, der er en undtagelsesbestemmelse (15), gaelder ikke for tilfaelde, hvor direktivets artikel 4 og 5 er overtraadt. Den opfattelse, den graeske regering har gjort sig til talsmand for - at der af bestemmelsen kan udledes en generel ret til en fornyet kontrol fra modtagermedlemsstatens side - kan derfor ikke tiltraedes.
33 Som Domstolen har fastslaaet, kan en medlemsstat i et saadant tilfaelde ikke tage sig selv til rette. Den er derfor i disse tilfaelde ikke berettiget til at traeffe ensidige foranstaltninger for at imoedegaa andre medlemsstaters eventuelle overtraedelse af bestemmelserne i fjernsynsdirektivet. Den kan dog rejse traktatbrudssoegsmaal mod den paagaeldende medlemsstat i henhold til EF-traktatens artikel 170. Den kan ogsaa anmode Kommissionen om, at denne skrider ind over for medlemsstaten i henhold til traktatens artikel 169 (16).
34 I dommen i sag C-11/95 fandt Domstolen det ikke noedvendigt at tage stilling til, »om en medlemsstat efter udstedelsen af direktiv 89/552 stadig har ret til i medfoer af traktatens artikel 59 at traeffe foranstaltninger, der skal forhindre, at de i traktaten garanterede friheder udnyttes af en tjenesteyder, hvis virksomhed helt eller fortrinsvis er rettet mod denne stats territorium, med sigte paa at unddrage sig de regler, som ville gaelde for ham, saafremt han var etableret paa naevnte stats territorium« (17). Der er herved tale om, hvorvidt den praksis herfor, som Domstolen senest har fastholdt i 1994 i sin dom i TV10-sagen (18), stadig kan finde anvendelse efter fjernsynsdirektivets ikrafttraeden.
35 Den franske regering og Det Forenede Kongeriges regering har ligesom den belgiske regering anfoert, at denne retspraksis kan finde anvendelse som hidtil. I mit forslag til afgoerelse i sag C-11/95 har jeg givet udtryk for det samme synspunkt. I forslaget fremhaevede jeg imidlertid ogsaa, at denne praksis efter min opfattelse kun kan vaere gaeldende, saafremt den paagaeldende tv-station goer sig skyldig i et misbrug, og at dette kriterium skal fortolkes strengt (19). I det foreliggende tilfaelde er der ingen holdepunkter for, at der skulle foreligge et saadant misbrug. Den belgiske regerings argumentation om, at allerede en tilsidesaettelse af fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5 skulle udgoere et saadant misbrug, kan efter min opfattelse ikke tiltraedes. I modsat fald ville man paa denne maade netop tillade den fornyede kontrol fra modtagermedlemsstatens side, som ikke kan bringes i overensstemmelse med den ordning, der er indfoert ved fjernsynsdirektivet.
I den foreliggende (20) sag behoever jeg derfor ikke at behandle dette spoergsmaal naermere.
36 Konklusionen maa herefter vaere, at fjernsynsdirektivets artikel 2, stk. 2, skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat ogsaa skal sikre modtagefrihed for fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater og ikke maa hindre retransmission af saadanne udsendelser, naar udsendelserne ikke er i overensstemmelse med direktivets artikel 4 og 5.
C - Forslag til afgoerelse
37 Sammenfattende foreslaar jeg, at Domstolen besvarer de spoergsmaal, Tribunal de première instance de Bruxelles har stillet, saaledes:
»1) Artikel 2, stk. 1, i Raadets direktiv 89/552/EOEF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedroerende udoevelse af tv-radiospredningsvirksomhed skal fortolkes saaledes, at et tv-radiospredningsorgan hoerer under den medlemsstats myndighed, i hvilken det er etableret. De af tv-radiospredningsorganet udsendte programmers oprindelse har ingen betydning for spoergsmaalet om, under hvilken medlemsstats myndighed organet hoerer i henhold til fjernsynsdirektivet.
2) Direktivets artikel 2, stk. 2, skal fortolkes saaledes, at en medlemsstat ogsaa skal sikre modtagefrihed for fjernsynsudsendelser fra andre medlemsstater og ikke maa hindre retransmission af saadanne udsendelser, naar udsendelserne ikke er i overensstemmelse med direktivets artikel 4 og 5.«
(1) - EFT L 298, s. 23.
(2) - Sag C-222/94, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 4025.
(3) - Sag C-11/95, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4115.
(4) - Tyvende betragtning til direktivet.
(5) - Jf. 24. betragtning til direktivet.
(6) - Dette begreb defineres i direktivets artikel 6.
(7) - Dette begreb er omhandlet i sag C-222/94, jf. ovenfor i fodnote 2, praemis 10.
(8) - Jf. ovenfor i fodnote 2, praemis 42, 51 og 61.
(9) - Dom af 25.7.1991, sag C-221/89, Factortame, Sml. I, s. 3905, praemis 20, jf. ogsaa dom af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, praemis 25.
(10) - Jf. herom mit forslag til afgoerelse fremsat den 30.4.1996 i sag C-222/94, Sml. I, s. 4025, punkt 60 ff.
(11) - Jf. ovenfor i fodnote 2, praemis 58.
(12) - Disse spoergsmaal er derimod centrale i sag C-56/96, som jeg ogsaa i dag fremsaetter forslag til afgoerelse i.
(13) - Jf. ovenfor i fodnote 3, praemis 34.
(14) - Jf. ovenfor i fodnote 3, praemis 42.
(15) - Jf. ovenfor i fodnote 3, praemis 36 og 39.
(16) - Jf. ovenfor i fodnote 3, praemis 36 og 37.
(17) - Jf. ovenfor i fodnote 3, praemis 65.
(18) - Dom af 5.10.1994, sag C-23/93, Sml. I, s. 4795, praemis 20.
(19) - Forslag til afgoerelse fremsat den 30.4.1996 i sag C-11/95, punkt 73 ff.
(20) - Ogsaa her skal jeg henvise til mit forslag til afgoerelse i sag C-56/96, hvor spoergsmaalet behandles naermere.