61995CC0138_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Appellanterne har under denne sag appelleret De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans's dom afsagt den 21. februar 1995 i sag T-472/93, Campo Ebro m.fl. mod Raadet (1). Deres appel er imidlertid begraenset til det punkt i dommen, hvorved Retten naegter dem ret til erstatning for det tab, der foelger af det ansvar uden for kontraktforhold, som Faellesskabet ifoelge appellanterne har paadraget sig ved at udstede Raadets forordning (EOEF) nr. 3814/92.
II - Sagens faktiske omstaendigheder
2 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3814/92 af 28. december 1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1785/81 og om anvendelse i Spanien af de sukkerpriser, der er fastsat i forordningen (2) (herefter »forordningen«) er der foretaget en fuldstaendig tilnaermelse af sukkerpriserne i dette land til dem, der var gaeldende i det oevrige Faellesskab fra den 1. januar 1993, med henblik paa virkeliggoerelse af det indre marked. Ved forordningen blev den overgangsordning saaledes bragt til ophoer, som gjaldt for denne sektor som foelge af den midlertidige undtagelse i henhold til artikel 70, stk. 3, litra a), i akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, undertegnet den 12. juni 1985 (3) (herefter »tiltraedelsesakten«), som var blevet besluttet paa grund af de hoeje priser, der paaregnedes i denne sektor i Spanien paa tidspunktet for tiltraedelsen.
3 I den naevnte dom af 21. februar 1995 har Retten tillagt forordning nr. 3814/92 generel raekkevidde og afvist appellanternes annullationssoegsmaal. Retten i Foerste Instans er altsaa naaet til det resultat, at disse ikke kunne anlaegge annullationssoegsmaal til proevelse af en saadan retsakt, da de ikke havde soegsmaalskompetence. Ligeledes har Retten ikke givet appellanterne medhold i kravet om erstatning for de tab, der er paafoert appellanterne ved indgreb i deres berettigede forventning og ved tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, som Raadet ifoelge dem har begaaet ved at udstede forordningen.
4 Med hensyn til de for denne tvist relevante retsregler, de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for soegsmaalet for Retten, og de anbringender, som er paaberaabt under dette soegsmaal, henviser jeg i oevrigt til fremstillingen i Rettens naevnte dom af 21. februar 1995.
III - Appellanternes anbringender
5 Appellanterne anfaegter nu Rettens dom alene med hensyn til erstatningsspoergsmaalet og har i denne forbindelse fremfoert de anbringender, som jeg vil gennemgaa i det foelgende.
6 For det foerste har de anfoert, at Retten har tilsidesat tiltraedelsesaktens artikel 70, stk. 3, litra b), princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og EF-traktatens artikel 190 ved at fastslaa, at de ikke kunne paaberaabe sig nogen berettiget forventning paa grundlag af bestemmelserne i tiltraedelsesakten. Naermere bestemt har appellanterne anfoert, at de tvaertimod under henvisning til den naevnte bestemmelse i artikel 70, stk. 3, litra a), kunne formode, at de paagaeldende priser ikke ville blive tilpasset markedspriserne i slutningen af det syvende aar efter tiltraedelsen.
Efter min opfattelse har Retten begrundet sin afgoerelse paa det saaledes anfaegtede punkt korrekt og udtoemmende. Den har nemlig fastslaaet, at det fremgik af den praecise ordlyd af tiltraedelsesaktens artikel 70, stk. 3, litra b), at det faldt ind under Raadets skoensmaessige kompetence til at lovgive paa denne maade for netop at naa frem til en tilnaermelse af priserne i den paagaeldende sektor. Ifoelge Retten var det altsaa udelukket, at tiltraedelsesakten kunne have fremkaldt forventninger som de af appellanterne naevnte.
Jeg er enig i Rettens raesonnement. Dette raesonnement er efter min opfattelse hverken behaeftet med logiske unoejagtigheder eller fejlagtige fortolkninger af gaeldende ret, og det boer derfor opretholdes. Det foerste anbringende maa foelgelig forkastes.
7 Med deres andet og fjerde anbringende, som behandles samlet, fordi de paaberaabte argumenter materielt er identiske, har appellanterne ogsaa gjort gaeldende, at Retten har tilsidesat saavel princippet om beskyttelse af den berettigede forventning som traktatens artikel 190 ved med urette at fastslaa, at Raadets forordning (EOEF) nr. 1716/91 af 13. juni 1991 om tilnaermelse af de i Spanien gaeldende priser for sukker og sukkerroer til de faelles priser (herefter »forordning nr. 1716/91«) ikke kunne skabe nogen berettiget forventning hos dem, navnlig med hensyn til fastsaettelsen af de omtvistede priser fra den 1. januar 1993.
Begrundelsen til Rettens dom paa dette punkt kan efter min mening ikke anfaegtes. Retten har med hensyn til dette problem med rette henvist til, at forordning nr. 1716/91 ikke fastsatte naermere bestemmelser for tilnaermelsen af priserne for den anden etape, dvs. perioden efter den 1. januar 1993. Forordningen bestemte nemlig, at priserne skulle tilpasses den 1. januar 1993, og overlod det til en anden retsakt, som skulle vedtages paa en senere dato, eventuelt at fastsaette bestemmelser for den foelgende periode. Ogsaa her var det skoen, som blev overladt faellesskabslovgiver, altsaa fortsat tilstraekkeligt vidt. Af denne grund mener jeg, at appellanternes andet og fjerde anbringende til stoette for deres appel ligeledes maa forkastes.
8 Med deres tredje anbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten har anvendt artikel 28 i den europaeiske faelles akt urigtigt og dermed har kraenket princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og traktatens artikel 190 ved at fastslaa, at fornuftige og velunderrettede erhvervsdrivende maatte tage de virkninger i betragtning, som den paataenkte virkeliggoerelse af det indre marked ville have paa interventionsprisen for sukker.
Imidlertid har artikel 28 i den europaeiske faelles akt efter min mening ingen betydning for denne sag. Denne bestemmelse gaar nemlig blot ud paa, at bestemmelserne i den faelles akt ikke beroerer bestemmelserne i tiltraedelsesakten: Foelgelig foejer den intet til og traekker intet fra bestemmelserne i artikel 70, stk. 3, litra b), eller forordning nr. 1716/91, som selv blev udstedt i henhold til den naevnte bestemmelse i tiltraedelsesakten.
Jeg mener i oevrigt ikke, at jeg behoever at beskaeftige mig med Rettens vurderinger af, om tilpasningen af priserne i sukkersektoren i Spanien kunne forudses af en gennemsnitligt fornuftig og velunderrettet erhvervsdrivende. Disse vurderinger vedroerer nemlig rent faktiske omstaendigheder, som angaar udviklingen af markedet for sukker i Spanien, og falder derfor efter min opfattelse uden for Domstolens proevelsesret i henhold til statuttens artikel 51.
Appellanternes tredje anbringende maa derfor ligeledes forkastes.
9 Med appellanternes femte anbringende goer de generelt gaeldende, at Retten har tilsidesat forskellige principper og bestemmelser i faellesskabsretten, og dette anbringende er ikke vaesentligt forskelligt fra det foerste og det andet anbringende, som Kommissionen i oevrigt med rette har anfoert. Det maa derfor forkastes ligesom disse to anbringender, der allerede er behandlet.
10 Med det sjette anbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten har tilsidesat forbuddet mod forskelsbehandling ved at skelne mellem de spanske sukkerproducenters situation og den situation, som appellanterne befinder sig i i deres egenskab af producenter af isoglucose, og dermed at have tilsidesat bestemmelsen i traktatens artikel 190.
Appellanternes opfattelse er baseret paa den logiske praemis, at den faktiske situation paa de to markeder er identisk, en situation, som foelgelig skulle behandles paa samme maade af faellesskabslovgiver. Appellanterne har i det vaesentlige anfaegtet, at producenterne af sukker og producenterne af isoglucose ikke stilles paa samme maade. Retten har tvaertimod sondret mellem de to sektorer paa grundlag af de respektive produktionsprocessers saeregne karakter og noedvendigheden af at opretholde betydelige lagre af det faerdige produkt, som ifoelge dommen kun goer sig gaeldende for sukkerproduktionen, men ikke i det sidstnaevnte tilfaelde.
Der er imidlertid ogsaa her tale om vurderinger af faktiske omstaendigheder vedroerende markedet og vedroerende produktionsteknikkerne for sukker og isoglucose, som ikke kan behandles af Domstolen under en appelsag. Appellanternes sjette anbringende maa derfor ogsaa forkastes.
11 Jeg maa noedvendigvis naa til samme resultat med hensyn til de argumenter, som appellanterne har fremfoert i forbindelse med det syvende, ottende og niende anbringende, som gaar ud paa at anfaegte Rettens stillingtagen til faktiske omstaendigheder vedroerende forskellige aspekter af strukturen af markedet for sukker og isoglucose: opbygningen af lagre af produkter, forpligtelsen til at betale en minimumspris for raavarerne, stoette udbetalt til sukkerproducenterne for lagre af det faerdige produkt og fald i mindsteprisen for sukkerroer.
12 Det foelger af det foregaaende, at appellen maa forkastes i sin helhed.
IV - Sagens omkostninger
Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2 og 4, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger med undtagelse af de omkostninger, der er afholdt af institutioner, der er indtraadt i en sag.
Appellanterne boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger med undtagelse af de omkostninger, der er afholdt af Kommissionen, som maa baeres af denne.
V - Forslag til afgoerelse
13 Paa grundlag af de foregaaende betragtninger foreslaar jeg, at:
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne doemmes til at betale sagens omkostninger med undtagelse af de omkostninger, der er afholdt af Kommissionen.
3) Kommissionen baerer sine egne omkostninger.
(1) - Sml. II, s. 421.
(2) - EFT L 387, s. 7.
(3) - EFT L 302, s. 9.