62023CC0789
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 22. maj 2025 (
1
)
Sag C-789/23 [Tatrauskė] (
i
)
I.J.
mod
Registrų centras
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol))
»Præjudiciel forelæggelse – unionsborgerskab – ret til frit at færdes og tage ophold på medlemsstaternes område – betingelser for registrering af en ægtepagt indgået i en anden medlemsstat i et nationalt register – krav om, at mindst en af parternes personnummer skal fremgå af ægtepagten«
I. Indledning
1.
Den litauiske lovgiver har bestemt, at en ægtepagt indgået i udlandet kan indføres i registret over ægtepagter, hvis den indeholder mindst én af ægtefællernes personnummer som tildelt af det litauiske folkeregister (herefter »det litauiske personnummer«). Det er imidlertid ikke muligt at medtage dette personnummer i udskriften af en vielsesattest udstedt i Italien, hvori ægtefællernes valg af bodelingsordning bekræftes. Er det i denne situation i overensstemmelse med EU-retten at nægte opførelse af oplysninger om det formueforhold, som unionsborgere, der er blevet gift i Italien, har valgt, i registret over ægtepagter i Litauen, idet det præciseres, at en af dem havde et litauisk personnummer, alene med den begrundelse, at dette dokument, der skal danne grundlag for denne opførelse, ikke indeholdt dette personnummer?
2.
Det er dette spørgsmål, som den forelæggende ret står over for i den foreliggende sag. Hermed får Domstolen lejlighed til at videreudvikle sin praksis vedrørende rettigheder i tilknytning til unionsborgerskab i forbindelse med anerkendelse af visse retsakter udarbejdet i en medlemsstat, der skal registreres i nationale offentlige registre i en anden medlemsstat.
II. Litauisk ret
3.
Artikel 3101 i Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas (Republikken Litauens civillovbog, herefter »civillovbogen«) med overskriften »Ægtepagt« bestemmer følgende:
»En ægtepagt er en aftale, der indgås mellem ægtefællerne, hvori fastsættes deres formueretlige rettigheder og forpligtelser under ægteskabet og i tilfælde af skilsmisse eller separation.«
4.
Civillovbogens artikel 3.103 med overskriften »Ægtepagtens form« bestemmer:
»1.   Ægtepagten indgås ved en notarialakt.
2.   Ægtepagten og ændringer hertil opføres i registret for ægtepagter [...]
3.   Ægtepagten og ændringer hertil kan kun gøres gældende over for tredjeparter, hvis pagten og ændringer hertil er opført i registret for ægtepagter. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse, såfremt tredjeparter på tidspunktet for indgåelse af en retsakt havde kendskab til ægtepagten eller ændringerne hertil.«
5.
Organiseringen og funktionen af registret for ægtepagter, der er omhandlet i civillovbogens artikel 3.103, stk. 2, er fastlagt i Vedybų sutarčių registro nuostatai (statutten for registret for ægtepagter), godkendt ved Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimas Nr. 1284 »Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo« (Republikken Litauens regeringsdekret nr. 1284 af 13.8.2002»om godkendelse af statutten for registret for ægtepagter«). Den version, der finder anvendelse på den foreliggende sag, er versionen af 10. september 2015, som ændret ved Republikken Litauens regerings resolution nr. 773 af 8. juli 2020 (herefter »statutten for registret«).
6.
Punkt 2 og 8 i statutten for registret bestemmer henholdsvis, at »[r]egistret har til formål at registrere de begivenheder og retsakter, der er omhandlet i statuttens punkt 13 [...]«, og at »VĮ Registrų centras [(registercentret, Litauen)] er registrets administrator«.
7.
Følgende fremgår af punkt 13 i statutten for registret:
»Genstanden for registret er:
13.1. ægtepagter
[...]
13.3. bodelingsforhold som fastsat i civillovbogen.«
8.
Nævnte statuts punkt 67 bestemmer:
»En ægtepagt eller en samlivspagt, der er oprettet i udlandet, kan registreres i registret, hvis ægtepagten eller samlivspagten indeholder mindst én af aftaleparternes personnummer som tildelt i Litauens folkeregister.«
9.
Samme statuts punkt 68 er affattet således:
»Ønsker en ægtefælle eller samlever at registrere en ægtepagt eller en samlivspagt, der er attesteret i udlandet, at registrere ændringer til en sådan aftale eller at registrere oplysninger om ophævelse af en sådan aftale, kan den ene af ægtefællerne eller samleverne indgive disse oplysninger til registrering i registret personligt eller via en bemyndiget person, pr. brev eller elektronisk i henhold til den procedure, der er fastsat af registeradministratoren.«
10.
Ved dekret nr. 1263 af 14. december 2022 (
2
) blev statutten for registret ændret med virkning fra den 1. januar 2023, og fra denne dato vil registreringen af en ægtepagt eller en samlivspagt ikke længere være underlagt betingelsen om, at pagten skal indeholde et litauisk personnummer på mindst en af parterne i denne pagt.
III. Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
11.
Appellanten i hovedsagen, I.J., er unionsborger og opført i det litauiske folkeregister (
3
).
12.
I 2006 indgik appellanten i hovedsagen og C.B., der er italiensk statsborger, ægteskab i Italien. Ægteskabet blev registreret i ægteskabsregistret i en italiensk kommune. Udskriften af vielsesattesten indeholder en bemærkning om, at den særejeordning, som ægtefællerne har valgt, er angivet i vielsesattesten.
13.
Ægteskabet blev registreret i Litauens personregister.
14.
Den 15. februar 2022 indgav appellanten i hovedsagen en anmodning om registrering i registercentret af en retlig omstændighed vedrørende ordningen for formueforholdet (dvs. bodelingsforholdet mellem ægtefællerne, herefter »bodelingsforholdet«).
15.
Ved afgørelse af 9. marts 2022 gav registercentret afslag på denne anmodning, bl.a. i overensstemmelse med statutten for registrets punkt 13, 67 og 68. Det præciserede, at den udskrift af vielsesattesten, som appellanten havde fremlagt, kunne registreres i registret som en ægtepagt, hvis appellanten fremlagde et tillæg (bilag) til vielsesattesten, der var attesteret af en notar eller af enhver anden kompetent embedsmand i Italien, med angivelse af det litauiske personnummer på mindst én af ægtefællerne. Registret anførte endvidere, at fysiske personer ikke er dataleverandører med henblik på bodelingsforhold, og at bodelingsforholdet derfor ikke kunne registreres i registret for ægtepagter.
16.
Appellanten i hovedsagen fremlagde en kopi af en e-mail, hvoraf det fremgår, at hun havde ansøgt det pågældende civilstandsregister i Italien om at udstede en kopi af vielsesattesten med appellantens litauiske personnummer, således som det fremgår af hendes identitetskort, men dette nægtede at udstede en sådan kopi, idet det erklærede, at det ikke kunne indføre det litauiske personnummer i udskriften af vielsesattesten, da det drejede sig om en oplysning, som det ikke kunne attestere. Appellanten har endvidere fremlagt en attest udstedt af en italiensk notar, hvori notaren har anført, at særejeordningen i henhold til den italienske civillovbogs artikel 162, stk. 2, også kan vælges via en erklæring i vielsesattesten.
17.
Appellanten i hovedsagen anlagde sag ved Vilniaus apygardos administracinis teismas (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Vilnius, Litauen) med påstand om annullation af afgørelsen af 9. marts 2022. Ved dom af 29. juni 2022 forkastede denne ret søgsmålet som ugrundet. I begrundelsen for sin afgørelse anførte den, at betingelserne for registrering af en ægtepagt indgået i udlandet i registret for ægtepagter, således som de fremgår af punkt 67 i registrets statut, ikke var opfyldt, og navnlig at det litauiske personnummer på mindst en af parterne i ægtepagten ikke fremgik af denne.
18.
Appellanten i hovedsagen har iværksat appel til prøvelse af den nævnte dom ved Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), som er den forelæggende ret.
19.
Det udvidede dommerkollegium ved denne ret mener, at appellanten i hovedsagen i realiteten ønsker at få registreret sin ægtepagt og ikke bodelingsforholdet i registret for ægtepagter (
4
), og at hendes situation er omfattet af punkt 68 i registrets statut, i henhold til hvilket en af ægtefællerne kan anmode om registrering af en ægtepagt, der er bevidnet i udlandet, i registret for ægtepagter. Den har ligeledes anført, at registrering af en ægtepagt indgået i udlandet i henhold til punkt 67 imidlertid er underlagt betingelsen om, at den skal være forsynet med det litauiske personnummer på mindst en af parterne i ægtepagten.
20.
Den forelæggende ret har i denne henseende anført, at vielsesattesten i henhold til italiensk ret også omfatte den retlige ordning, der er valgt med hensyn til formueforholdet mellem ægtefællerne. Ægtefællernes personnumre fremgår imidlertid ikke af udskriften af appellanten i hovedsagens vielsesattest, der er udstedt i Italien. Selv om fraværet af disse personnumre ikke udgjorde en hindring for registreringen af ægteskabet i Litauens personregister, gælder et sådant krav imidlertid for registrering i registret for ægtepagter af en ægtepagt, der er oprettet af ægtefællerne.
21.
Den forelæggende ret ønsker således oplyst, om de regler, der er fastsat i statutten for registret, kan anses for at kunne begrænse unionsborgernes ret til fri bevægelighed som omhandlet i artikel 21 TEUF.
22.
På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 21, stk. 1, [TEUF] fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en ægtepagt, der er oprettet i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, ikke kan registreres i registret for ægtepagter, hvis ægtepagten ikke indeholder [det litauiske personnummer] på mindst én af denne ægtepagts parter, når de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor ægtepagten er oprettet, under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende nægter at udlevere et uddrag af denne ægtepagt suppleret med de relevante personlige identifikationsoplysninger?«
23.
Den litauiske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Der er ikke blevet afholdt retsmøde.
IV. Bedømmelse
A. Formaliteten
24.
Det er den litauiske regerings opfattelse, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling. Den har gjort gældende, at den lovgivning, der har været gældende siden den 1. januar 2023, ikke bestemmer, at en ægtepagt oprettet i udlandet skal indeholde det litauiske personnummer på mindst en af parterne i denne ægtepagt for, at den kan registreres i registret for ægtepagter. Det præjudicielle spørgsmål er derfor irrelevant, og det er dermed ikke længere nødvendigt, at Domstolen tager stilling til dette spørgsmål.
25.
Som svar på en anmodning om oplysninger fra Domstolen har den forelæggende ret præciseret, at domstolene normalt tager stilling til, om en myndigheds afgørelse er lovlig og begrundet, henset til den faktiske og retlige situation, som gjaldt på tidspunktet for afgørelsens vedtagelse. Følgelig har ændringen af den pågældende lovgivning under omstændigheder, som dem, der er tale om i hovedsagen, i sig selv ingen indflydelse på behandlingen af den foreliggende sag. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at appellanten i hovedsagen ikke har hævet appelsagen, og at appellanten i hovedsagen, så vidt det er den forelæggende ret bekendt, ikke har indgivet en ny anmodning om registrering efter den 1. januar 2023. Derfor er den forelæggende ret fortsat forpligtet til at behandle denne appel, og eftersom denne navnlig vedrører en påstand om annullation af afgørelsen af 9. marts 2022, til at tage stilling til, om denne administrative afgørelse var lovlig og begrundet.
26.
Det skal i denne henseende bemærkes, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken tvisten i hovedsagen er indbragt, at vurdere, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig, og om de spørgsmål, den forelægger Domstolen, er relevante. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse, medmindre det fremgår, at den ønskede fortolkning savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en hensigtsmæssig besvarelse af dette spørgsmål (
5
).
27.
I den foreliggende sag er spørgsmålet om fortolkningen af artikel 21, stk. 1, TEUF, henset til de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, relevant i forbindelse med den tvist, der er indbragt for denne ret, og Domstolens svar er nødvendigt for, at den kan tage stilling til tvisten i hovedsagen på en måde, der er i overensstemmelse med EU-retten.
28.
Under disse omstændigheder er jeg af den opfattelse, at det præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
B. Realiteten
29.
Med sit præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 21, stk. 1, TEUF er til hinder for en medlemsstats lovgivning, i henhold til hvilken en ægtepagt, der er oprettet i en anden medlemsstat, ikke kan registreres i registret for ægtepagter, der føres i den første medlemsstat, alene med den begrundelse, at det personnummer på mindst en af parterne i denne ægtepagt, der er udstedt af folkeregistret i den første medlemsstat, ikke fremgår af ægtepagten, når de kompetente myndigheder i den medlemsstat, i hvilken ægtepagten er oprettet, nægter at udlevere en udskrift af denne ægtepagt forsynet med det pågældende nummer.
30.
Med henblik på en besvarelse af dette spørgsmål skal det i første omgang undersøges, om sagsøgeren i hovedsagens situation er omfattet af EU-rettens materielle anvendelsesområde, og særligt af reglerne for en unionsborgers ret til at udøve sin ret til fri bevægelighed. I bekræftende fald skal det i anden omgang undersøges, om anvendelsen af de pågældende nationale retsforskrifter udgør en begrænsning af unionsborgernes ret til fri bevægelighed, og såfremt dette er tilfældet, om denne begrænsning er berettiget.
1.
EU-rettens anvendelsesområde
31.
Det præjudicielle spørgsmål i den foreliggende sag tager udgangspunkt i en medlemsstats, nærmere bestemt Republikken Litauens, lovgivning om føring af et register for ægtepagter.
32.
I denne henseende skal det anføres, at indførelsen af registre for ægtepagter og reglerne for forvaltning af disse, på EU-rettens nuværende udviklingstrin, henhører under medlemsstaternes kompetence. Selv om spørgsmål om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i sager vedrørende formueforholdet mellem ægtefæller er fastsat på EU-plan i forordning (EU) 2016/1103 (
6
), finder denne forordning ikke anvendelse på tvisten i hovedsagen, eftersom Republikken Litauen ikke deltager i det forstærkede samarbejde, der blev indført med denne. Desuden indeholder denne forordning ikke bestemmelser, der direkte vedrører registre for ægtepagter. Det følger bl.a. heraf, at de litauiske domstole med henblik på at afgøre, hvilken lov der finder anvendelse på formueforholdet, og betingelserne for registrering af ægtepagter i disse registre og konsekvenserne heraf, fortsat anvender reglerne om lovkonflikter i litauisk ret, hvis indhold den forelæggende ret ikke har gengivet (
7
).
33.
Det er ikke desto mindre ubestridt, at medlemsstaterne, selv om reglerne på et område henhører under deres kompetence, skal overholde EU-retten under udøvelsen af denne kompetence, og herunder EUF-traktatens bestemmelser om den ret, der tilkommer enhver unionsborger, til at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område (
8
).
34.
I denne sammenhæng skal det for det første påpeges, at Domstolen gentagne gange har fastslået, at unionsborgerskabets formål er at skabe den grundlæggende status for medlemsstaternes statsborgere (
9
), og at en statsborger i en medlemsstat, der i sin egenskab af unionsborger har udøvet sin ret til at færdes og opholde sig frit i en anden medlemsstat end sin oprindelsesmedlemsstat, kan påberåbe sig de rettigheder, der følger af denne egenskab, bl.a. rettighederne fastsat i artikel 21, stk. 1, TEUF, herunder i givet fald i forhold til sin oprindelsesmedlemsstat (
10
).
35.
Hvad angår privatpersoners rettigheder i tilknytning til deres egenskab af unionsborger skal det for det andet påpeges, at det er ubestridt, at en national lovgivning, som stiller visse nationale statsborgere ringere, blot fordi de har gjort brug af deres ret til frit at færdes og opholde sig i en anden medlemsstat, udgør en restriktion for de friheder, som ifølge artikel 21, stk. 1, TEUF tilkommer enhver unionsborger (
11
).
36.
I den foreliggende sag er appellanten i hovedsagen, efter at hun har gjort brug af sin ret til frit at færdes og opholde sig i en anden medlemsstat, blevet nægtet at få den ægtepagt, som hun har oprettet i Italien, registreret i det litauiske register for ægtepagter med den begrundelse, at denne ikke var forsynet med det litauiske personnummer på mindst en af ægtefællerne. Det fremgår imidlertid ikke af litauisk ret, at denne oplysning i ægtepagten er en betingelse for, at der foreligger en sådan, eller for dens gyldighed.
37.
Det fremgår desuden af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at hvis appellanten i hovedsagen havde oprettet en ægtepagt i Litauen, ville hun under ingen omstændigheder have været forpligtet til at indgive den til registercentret med henblik på registrering i det pågældende register. I Litauen foretages denne registrering således på anmodning fra den notar, der har oprettet notarialakten, og som skal identificere de personer, der er parter i kontrakten, korrekt, og meddele de oplysninger, der kræves i henhold til statutten for registret (
12
).
38.
På denne baggrund kan det konstateres, dels at det er ubestridt, at appellanten i hovedsagen har en interesse i, at oplysninger om hendes formueforhold bliver registreret i det litauiske register for ægtepagter, dels at afslaget på at registrere denne oplysning var den direkte konsekvens af anvendelsen af en national bestemmelse, der alene finder anvendelse på ægtepagter oprettet i udlandet. Dette afslag hang således sammen med den omstændighed, at appellanten i hovedsagens havde gjort brug af sin ret til frit at færdes og opholde sig i en anden medlemsstat.
39.
Under disse omstændigheder er jeg af den opfattelse, at appellanten i hovedsagens situation er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 21, stk. 1, TEUF.
2.
Hindringen for unionsborgernes frie bevægelighed
a)
Registre for ægtepagter
40.
Domstolen har endnu ikke haft lejlighed til at fortolke artikel 21, stk. 1, TEUF i lyset af bestemmelserne i national ret om føring af registre for ægtepagter.
41.
Den har derimod allerede haft lejlighed til at fortolke denne bestemmelse i lyset af bestemmelser i national ret om indførelse af forskellige oplysninger om personers identitet i nationale registre og deres status. Domstolen har bl.a. taget stilling til måden at skrive en persons efternavn på i dokumenter vedrørende civilstand (
13
) eller dennes kønsidentitet (
14
) i en situation, hvor der fandtes forskelle i indførelsen af disse oplysninger i forskellige medlemsstaters registre.
42.
Med hensyn til efternavne konstaterede Domstolen bl.a., at en medlemsstats myndigheders afslag på at anerkende og indføre en unionsborgers navn, således som det skrives i en anden medlemsstat, i civilstandsregistrene, kan hindre den i artikel 21 TEUF fastsatte ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område på grund af den forvirring og de mulige ulemper, der vil kunne opstå i form af risiko for forveksling og ulemper som følge af en uoverensstemmelse mellem to navne på den samme person, eftersom adskillige handlinger i dagligdagen på både det offentlige og det private plan kræver, at man kan bevise sin identitet (
15
). Det samme gælder en medlemsstats myndigheders afvisning af at ændre og anerkende den kønsidentitet, som en af dens statsborgere har erhvervet lovligt i en anden medlemsstat (
16
).
43.
Spørgsmålet er, om ovennævnte praksis fra Domstolen (
17
) kan finde anvendelse på den foreliggende sag. Med henblik på en besvarelse af dette spørgsmål skal det undersøges, om registre for ægtepagter er sammenlignelige med civilstandsregistre og folkeregistre.
44.
Indledningsvis skal det anføres, at de juridiske løsninger i forbindelse med ægtefællers formueordning, der er vedtaget i medlemsstaternes retsorden, er væsentligt forskellige. Selv om der ganske vist er visse lighedspunkter mellem medlemsstaternes nationale retter, er der stor forskel på de specifikke ordninger, der er indført (
18
).
45.
Selv om princippet om, at ægtefællerne har mulighed for at vælge en anden formueordning end den lovbestemte ordning, synes at være anerkendt i alle medlemsstater, kan løsningerne vedrørende offentliggørelse af ægtepagter, der afspejler dette valg, således være forskellige. I denne henseende indeholder visse retsordener et krav om, at ægtepagter skal opføres i et særligt offentligt register oprettet med dette formål for øje, mens andre medlemsstater ikke har et sådant krav (
19
). I denne første kategori af retsordener tillader nogle af dem desuden registrering af ægtepagter indgået i udlandet (
20
), mens andre ikke indeholder bestemmelser herom (
21
).
46.
Oprettelsen af et offentligt register for ægtepagter hænger uløseligt sammen med reglerne i national ret om bestemmelse af ejeren af et gode, der er erhvervet under ægteskabet, og ægtefællernes ansvar for forpligtelser, der er opstået under ægteskabet. Som en generel regel bestemmer en retsorden, såfremt den åbner mulighed for, at ægtefællerne kan afvige fra den lovbestemte formueordning ved at indgå en ægtepagt, også, at denne ægtepagt kun kan gøres gældende over for tredjeparter, såfremt de har haft kendskab til den. Et register for ægtepagter udgør et instrument, der gør det muligt at sikre offentliggørelse af disse ægtepagter, der bidrager væsentligt til beskyttelse af ægtefællernes formueinteresser, og mere generelt til retssikkerheden. I princippet bevirker indførelse af en ægtepagt i et sådant register, at ægtepagten kan gøres gældende over for tredjemand, uanset om disse rent faktisk er bekendt med, at den er blevet indgået.
47.
Dette er tilfældet i litauisk ret. Som det fremgår af civillovbogens artikel 3.103, stk. 3, kan ægtepagten og ændringer hertil kun gøres gældende over for tredjemand, hvis ægtepagten og ændringerne hertil indføres i registret for ægtepagter, medmindre tredjepart har haft kendskab til ægtepagten på tidspunktet for indgåelse af en retsakt. Det fremgår ikke på nogen måde af civillovbogens artikel 3.103, at muligheden for at indføre en ægtepagt i det pågældende register afhænger af det sted, hvor ægtepagten er indgået, eller af andre omstændigheder, der vil kunne udgøre en tilknytning, der er bestemmende for den lov, der finder anvendelse på ægtefællernes formueordning.
48.
Det fremgår heraf, at indførelsen af en ægtepagt i registret for ægtepagter i litauisk ret navnlig bevirker, at denne ægtepagt kan gøres gældende over for tredjemand. Denne indførelse kan således berøre ægtefællernes retsstilling i forhold til tredjemænd.
49.
Når det er sagt, skal det anføres, at vigtigheden af, at en ægtepagt indføres i det pågældende register, ikke kan sammenlignes med vigtigheden af, at en persons navn og køn er registreret i det nationale civilstandsregister. Disse registreringer har vidt forskellige konsekvenser.
50.
Først og fremmest er registrene for ægtepagter ikke kilder til information om personernes civilstand, og derfor medfører den omstændighed, at en ægtepagt ikke er registreret i det pågældende register, ikke nogen risiko for sammenblanding af oplysninger om en persons civilstand; når en ægtepagt ikke er opført i registret, formodes den lovbestemte ordning at finde anvendelse på ægtefællernes formueordning. Dernæst findes der ikke et sådant register i alle de retsordener i Unionen, der åbner mulighed for, at ægtefællerne kan indgå en ægtepagt. Desuden afhænger en ægtepagts gyldighed almindeligvis ikke af, at den er registreret i et register for ægtepagter. Endelig er registrering af en ægtepagt i dette register i det mindste i litauisk ret ikke den eneste mulighed for at sikre, at en ægtepagt kan gøres gældende over for tredjemænd: ved indgåelsen af en retsakt med en person har oplysning om, at der foreligger en ægtepagt, samme virkning, om end kun mellem parterne.
51.
Disse forskelle understreger, at retspraksis vedrørende registrering i nationale civilstandsregistre af navn og køn på en person, der har benyttet sig af sin ret til fri bevægelighed, ikke kan overføres på registrering af ægtepagter i registre for ægtepagter.
52.
Dette betyder dog ikke, at et afslag på at registrere en ægtepagt, der er indgået i en anden medlemsstat i registret for ægtepagter, ikke udgør en hindring for retten til frit at færdes og opholde sig i en anden medlemsstat, der fremgår af artikel 21, stk. 1, TEUF.
b)
Den indvirkning, som registrering i registret for ægtepagter har på unionsborgernes ret til fri bevægelighed
53.
Det skal påpeges, at det fremgår af fast retspraksis, at en national lovgivning, som stiller visse nationale statsborgere ringere, blot fordi de har gjort brug af deres ret til at færdes og opholde sig frit i en anden medlemsstat, udgør en hindring for de friheder, som ifølge artikel 21, stk. 1, TEUF tilkommer enhver unionsborger (
22
). Domstolen har ligeledes fastslået, at de i traktaten fastsatte rettigheder med hensyn til at færdes og opholde sig frit ikke ville få fuld gennemslagskraft, såfremt en statsborger fra en medlemsstat kunne blive afskrækket fra at udøve dem på grund af hindringer for sit ophold i værtsmedlemsstaten som følge af en lovgivning i vedkommendes oprindelsesstat, der straffer det forhold, at den pågældende har udnyttet rettighederne (
23
).
54.
Som allerede anført (
24
) medfører registrering af en ægtepagt i registret for ægtepagter i henhold til litauisk ret en konkret retsvirkning, idet den gør det muligt for ægtefællerne at sikre, at ægtepagten kan gøres gældende over for tredjemand, uanset om denne har kendskab til den eller ej. Afslag på denne registrering har dermed indflydelse på ægtefællernes retsstilling i forhold til litauisk ret, eftersom den fratager dem muligheden for at benytte sig af en foranstaltning i national ret, der gør det muligt at sikre beskyttelse af deres formueinteresser, og som generelt er gunstig for dem ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt. Privatpersoner har derfor en interesse i, at deres ægtepagter registreres i det pågældende register.
55.
På EU-rettens nuværende udviklingstrin er medlemsstaterne ganske vist ikke forpligtede til at oprette registre for ægtepagter. Når et sådant register findes i en medlemsstat, og den gældende lovgivning åbner mulighed for at registrere en ægtepagt indgået i en anden medlemsstat (
25
), bør betingelserne for registrering af denne ægtepagt imidlertid være udformet således, at bestemmelserne i EUF-traktaten, særlig artikel 21, stk. 1, overholdes. I modsat fald vil de personer, der er omfattet af anvendelsesområdet ratione personae for den pågældende nationale lovgivning, således navnlig statsborgere i denne medlemsstat, kunne blive afskrækket fra at udøve deres ret til fri bevægelighed i henhold til traktaten af frygt for at miste de fordele, der er forbundet med en sådan registrering.
56.
Det følger heraf, at reglerne for registrering af ægtepagter, der er indgået i en anden medlemsstat, i det pågældende register vil kunne have indvirkning på unionsborgernes udøvelse af retten til fri bevægelighed.
c)
Betingelsen om, at personnummeret skal være anført
57.
Litauisk ret i den version, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, var ikke til hinder for, at en ægtepagt, der er indgået i udlandet blev registreret i registret for ægtepagter, men denne registrering var betinget af, at en sådan ægtepagt var forsynet med det litauiske personnummer på mindst en af ægtefællerne (herefter den »pågældende betingelse«).
58.
Den pågældende forpligtelse fandtes ikke formelt for ægtepagter indgået i Litauen. Dette skyldes, at disse ægtepagter i henhold til national ret indgås ved en notarialakt, hvilket indebærer, at verificering og højst sandsynligt anførelse af personnummeret i de pågældende ægtepagter sikres af notaren, som i øvrigt varetager registreringen i registret for ægtepagter og fremsender de krævede oplysninger med henblik herpå. I denne forbindelse ser det ikke ud til, at et krav om, at dette personnummer skal fremgå af ægtepagter indgået i udlandet for, at de kan registreres i registret for ægtepagter, ved første øjekast udgør forskelsbehandling af personer, der indgår en ægtepagt i udlandet i forhold til dem, der indgår en sådan i Litauen.
59.
Det kan imidlertid vise sig vanskeligt at opfylde et formkrav i en medlemsstats lovgivning, når en retsakt er udarbejdet i en anden medlemsstat og dermed er omfattet af lovgivningen i denne anden medlemsstat, der ikke nødvendigvis har et sådant formkrav. Det kan således vise sig kompliceret, eller endog umuligt, for privatpersoner at kræve, at en medlemsstats myndigheder i en autentisk retsakt oprettet i henhold til gældende ret i denne anden medlemsstat anfører oplysninger, der i henhold til gældende ret i denne medlemsstat ikke skal medtages.
60.
Dette er tilfældet i den foreliggende sag. Dels blev den i hovedsagen omhandlede ægtepagt, i hvilken ægtefællerne valgte fuldstændigt særeje, indgået i form af en simpel erklæring registreret i vielsesattesten. Denne ægtepagt har således ikke form af en notarialakt, og det var derfor ikke muligt at medtage ægtefællernes personnummer. Dels kunne registercentret kun registrere særejet på grundlag af en udskrift af en vielsesattest, der var udarbejdet i Italien, såfremt der blev udarbejdet et bilag til vielsesattesten bekræftet af en notar eller en anden kompetent italiensk embedsmand, hvoraf personnummeret fremgik. I henhold til italiensk ret er det imidlertid ikke muligt at udarbejde et sådant bilag.
61.
Følgelig kunne den pågældende betingelse, selv om den svarede til en betingelse for ægtepagter indgået i Litauen, ikke opfyldes af personer med et litauisk personnummer, der havde indgået en ægtepagt i en anden medlemsstat, uanset om ægtefællerne ønskede det, og uanset hvilke bestræbelser de udfoldede. Selv om personer med et litauisk personnummer havde mulighed for at registrere en ægtepagt indgået i udlandet i registret for ægtepagter, havde den litauiske lovgiver underlagt denne registrering en betingelse, som det rent objektivt kunne være umuligt at opfylde, og som ville kunne forhindre personer, der har udøvet deres ret til fri bevægelighed, i at registrere deres ægtepagt i det pågældende register.
62.
For så vidt som den pågældende betingelse kunne udgøre en hindring for, at en unionsborger med et litauisk personnummer kunne registrere en ægtepagt indgået i en anden medlemsstat i det litauiske register for ægtepagter, og som i henhold til litauisk ret havde ret til at registrere denne ægtepagt, er jeg af den opfattelse, at denne betingelse udgjorde en hindring for unionsborgernes frie bevægelighed, der er sikret ved artikel 21, stk. 1, TEUF.
3.
Begrundelse for hindringen for unionsborgernes frie bevægelighed
63.
Det er ubestridt, at en hindring for unionsborgernes frie bevægelighed, der som i hovedsagen er uafhængig af de berørte personers nationalitet, kan være begrundet, såfremt den er baseret på objektive almene hensyn og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning (
26
). Det fremgår af Domstolens praksis, at en foranstaltning er forholdsmæssig, når den er egnet til at sikre opfyldelsen af det tilstræbte formål og ikke går videre, end hvad der er nødvendigt hertil (
27
).
a)
Påvisning af et objektivt alment hensyn
64.
Hvad angår begrundelsen for den pågældende betingelse har den litauiske regering forklaret, at den havde til formål at sikre en korrekt identifikation af de personer, der har indgået en ægtepagt, og nøjagtigheden og kontrollerbarheden af de data, der findes i registret for ægtepagter, og som er gældende, så længe den ikke er anfægtet ved domstolene. For så vidt angår ægtepagter, der er indgået i Litauen, har dette mål kunnet nås, fordi disse ægtepagter udfærdiges af en notar, som via en særlig software indberetter de krævede oplysninger til registret for ægtepagter. Derimod var levering af oplysninger om en ægtepagt indgået i udlandet, som ikke var blevet overført inden for systemet af en litauisk ret eller notar, underlagt den pågældende betingelse med henblik på at sikre kontrol med nøjagtigheden, rigtigheden og relevansen af disse oplysninger, når de hverken kunne verificeres eller sikres ved en notar eller en domstol.
65.
Jeg har forståelse for den begrundelse, som den litauiske regering er fremkommet med. Uanset hvilken funktion de nationale offentlige registre har, er deres hovedformål at bidrage til retssikkerheden. Med henblik på at nå dette mål er det absolut nødvendigt, at de registrerede oplysninger er korrekte.
66.
Målet om at sikre nøjagtigheden, rigtigheden og relevansen af oplysningerne i et offentligt register og at bidrage til at garantere retssikkerheden kan således efter min opfattelse udgøre et mål af almen interesse, der kan begrunde eksistensen af den pågældende betingelse.
b)
Forholdsmæssigheden
67.
I denne situation skal det undersøges, om den pågældende betingelse står i forhold til det legitime mål, der forfølges.
1) Egnethed
68.
Det er min opfattelse, at den pågældende betingelse var egnet til at realisere det mål, der forfølges.
69.
Til forskel fra ægtepagter, der er indgået i Litauen, blev personnummeret på de personer, der har indgået en ægtepagt i udlandet, ikke meddelt registret for ægtepagter af en notar. Dette nummer skulle registreres af en tjenestemand i registercentret. Den omstændighed, at dette nummer skulle fremgå af ægtepagter indgået i udlandet, gjorde det muligt også at anføre det i registret.
70.
Antages det desuden, at tjenestemændene i registercentret havde haft adgang til det nationale folkeregister, gjorde personnummeret det ligeledes muligt for dem at kontrollere nøjagtigheden og rigtigheden af andre personoplysninger om den berørte person, der fremgik af ægtepagten, ved at sammenligne oplysningerne i dette register med oplysningerne i ægtepagten.
71.
Det fremgår heraf, at angivelsen af personnummeret skulle gøre det muligt for registercentret at sikre nøjagtigheden og fuldstændigheden af de oplysninger, der findes i registret for ægtepagter.
72.
Der kan således ikke sås tvivl om betingelsens egnethed til at realisere de forfulgte mål.
2) Nødvendighed
73.
Det forholder sig anderledes med nødvendigheden af den pågældende betingelse.
74.
Uanset hvilke fordele der er forbundet med anvendelsen af personnumre, står det således klart, at et sådant nummer ikke er den eneste oplysning, der gør det muligt at foretage en korrekt identifikation af den person, der ønsker at registrere sin ægtepagt i det pågældende system. Oplysninger såsom fornavn, efternavn og fødselsdato eventuelt suppleret med de dokumentnumre, der er anvendt ved indgåelsen af ægtepagten, er ofte tilstrækkelige til at udelukke en risiko for forveksling af personer. I den foreliggende sag var den pågældende betingelse ikke nødvendig med henblik på at verificere, at en af ægtefællerne havde et litauisk personnummer, og på at identificere denne person korrekt.
75.
Desuden kunne den litauiske lovgiver indføre en mulighed for, at en person, der indgiver en anmodning om registrering af sin ægtepagt, kan oplyse sit personnummer i en separat akt såsom en registreringsformular, ledsaget af en kopi af vedkommendes identifikationsbevis. En sammenligning af de oplysninger til identifikation af den pågældende person, der fremgår af ægtepagten, og af kopien af identifikationsbeviset, ville have været tilstrækkelig til med sikkerhed at fastslå det personnummer, der skulle registreres i det pågældende register. Såfremt tjenestemændene i registercentret havde adgang til det nationale folkeregister, kunne denne oplysning nemt kontrolleres.
76.
Disse betragtninger understøttes af udskriften af appellanten i hovedsagens vielsesattest, som de litauiske civilstandsmyndigheder er i besiddelse af. Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at denne udskrift blev foretaget på grundlag af det samme dokument, som det, der blev fremlagt til støtte for anmodningen om registreringen af ægtepagten i registret for ægtepagter. Selv om anførelsen af dette nummer i henhold til national lovgivning ikke var absolut nødvendig med henblik på registrering af vielsesattesten i civilstandsregistret, er det vanskeligt at se, hvorfor den skulle være nødvendig med henblik på registrering af ægtepagten i registret for ægtepagter.
77.
Det afgørende element er efter min opfattelse den omstændighed, at anvendelsen af den pågældende betingelse har begrænset den mulighed, som personer med et litauisk personnummer har for at registrere deres ægtepagt i registret for ægtepagter, selv om det fremgår af punkt 67 i statutten for registret, at personer med et sådant nummer havde ret til at registrere deres ægtepagt. Den omstændighed, at registrering af en ægtepagt indgået i udlandet i registret for ægtepagter ikke er underlagt en betingelse om, at den ene af ægtefællerne skal have et litauisk personnummer, men en betingelse om, at dette nummer fremgår af ægtepagten, har ikke blot bevirket, at anvendelsesområdet ratione personae for den pågældende lovgivning er blevet indskrænket til at omfatte personer, der har et sådant nummer, men også indført en betingelse angående indholdet af en retsakt, der er udarbejdet af en udenlandsk myndighed. For så vidt som det var objektivt umuligt at sikre sig, at de udenlandske myndigheder tog hensyn til denne betingelse, var registreringen af en ægtepagt indgået i udlandet således uvis og afhang af disse myndigheders gode vilje eller formkrav fastsat i lovgivningen på det sted, hvor ægtepagten blev indgået.
78.
Eftersom den pågældende betingelse har begrænset adgangen til registret for ægtepagter for personer med et litauisk personnummer, må det konstateres, at den pågældende betingelse går videre end det, der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål.
3) Konklusion vedrørende forholdsmæssighed
79.
I lyset af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at eftersom en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter den omhandlede betingelse, ikke var nødvendig for at nå det forfulgte mål, og dermed ikke var forholdsmæssig, er den begrænsning af unionsborgernes frie bevægelighed, som anvendelsen af denne betingelse har bevirket, ikke begrundet.
V. Forslag til afgørelse
80.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 21, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, i henhold til hvilken en ægtepagt indgået i en anden medlemsstat af en unionsborger, der har benyttet sig af sin ret til at færdes og opholde sig frit i en anden medlemsstat, ikke kan registreres i registret for ægtepagter i førstnævnte medlemsstat alene med den begrundelse, at det personnummer, som det nationale folkeregister i den førstnævnte medlemsstat har tildelt mindst en af parterne i ægtepagten, ikke fremgår af denne, til trods for at den ene af disse personer har et sådant nummer.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
2
) – 2022 m. gruodžio 14 d. nutarimas Nr. 1263 »Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimo Nr. 1284 »Dėl Vedybų sutarčių registro reorganizavimo ir Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo« pakeitimo« (Republikken Litauens regeringsdekret nr. 1263 af 14.12.2022, »om ændring af Republikken Litauens regeringsdekret nr. 1284 af 13.8.2002, »om godkendelse af statutten for registret for ægtepagter««).
(
3
) – På baggrund af alle sagens omstændigheder er det sandsynligt, at appellanten i hovedsagen er litauisk statsborger. Den forelæggende ret har imidlertid ikke udtrykkeligt anført dette. Den har blot konstateret, at appellanten i hovedsagen er en unionsborger, der har benyttet sig af sin ret til fri bevægelighed (punkt 25 i anmodningen om præjudiciel afgørelse). Det fremgår imidlertid af forelæggelsesafgørelsen, at appellanten i hovedsagen har et personnummer udstedt af det litauiske folkeregister samt et identitetskort, hvoraf dette nummer fremgår (hvilket gør det muligt at fastslå, at der er tale om et litauisk identitetskort).
(
4
) – Det skal i denne henseende anføres, at registrering af bodelingsforholdet som anført i punkt 13.3 i statutten for registret (der ser ud til at vedrøre aftaler eller afgørelser om bodelingsforholdet i forbindelse med de ejendele, der indgår i ægtefællernes fælleseje) ikke kan komme på tale i den foreliggende sag. Dels har ægtefællerne valgt fuldstændigt særeje med hensyn til alle ægtefællernes ejendele, og dette valg blev truffet på tidspunktet for ægteskabets indgåelse. I denne situation har ejendele erhvervet af ægtefællerne ikke kunnet indgå i fællesejet og efterfølgende gøres til genstand for en bodeling. Dels henviser anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke til indgåelsen af en ægtepagt om bodelingsforholdet eller en retsafgørelse om bodeling eller en konkret ejendel, der skal være genstand for en eventuel deling.
(
5
) – Dom af 26.9.2024, Energotehnica (C-792/22, EU:C:2024:788, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
(
6
) – Rådets forordning af 24.6.2016 om indførelse af et forstærket samarbejde på området for kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i sager vedrørende formueforholdet mellem ægtefæller (EUT 2016, L 183, s. 1).
(
7
) – Det er således muligt, at civillovbogens artikel 3.103, der indeholder bestemmelser om registrering af ægtepagter i registret for ægtepagter og præciserer konsekvenserne af den registrering, kun finder anvendelse, såfremt litauisk ret var blevet valgt som den ret, der finder anvendelse på formueforholdet mellem ægtefællerne. Ved indgivelsen af anmodningen om registrering af en ægtepagt i registret for ægtepagter, kan det således ikke umiddelbart udelukkes, at denne bestemmelse i civillovbogen finder anvendelse som gældende lov i forbindelse med formueforhold. Det ser ud til, at det heller ikke kan udelukkes, at betingelsen for registrering om et litauisk personnummer i punkt 67 i statutten for registret, finder anvendelse på alle ægtepagter, der oprettes i udlandet, og som ønskes registreret, uanset hvilken lov der finder anvendelse på formueforholdet.
(
8
) – Jf. i denne henseende dom af 8.6.2017, Freitag (C-541/15, EU:C:2017:432, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
(
9
) – Dom af 20.9.2001, Grzelczyk (C-184/99, EU:C:2001:458, præmis 31), og af 4.10.2024, Mirin (C-4/23, EU:C:2024:845, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
(
10
) – Dom af 14.12.2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C-490/20, EU:C:2021:1008, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Dom af 22.2.2024, Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (C-491/21, EU:C:2024:143, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
12
) – Selv om dette ikke præciseres i anmodningen om præjudiciel afgørelse, antager jeg, at dette personnummer også fremgår af den notarialakt, der er udarbejdet af en litauisk notar, når parterne har et sådant.
(
13
) – Jf. navnlig dom af 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C-208/09, EU:C:2010:806, domskonklusionen), af 12.5.2011, Runevič-Vardyn og Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, domskonklusionen), af 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, domskonklusionen), og af 8.6.2017, Freitag (C-541/15, EU:C:2017:432, domskonklusionen).
(
14
) – Dom af 4.10.2024, Mirin (C-4/23, EU:C:2024:845, domskonklusionen).
(
15
) – Jf. navnlig dom af 8.6.2017, Freitag (C-541/15, EU:C:2017:432, præmis 36-39 og den deri nævnte retspraksis).
(
16
) – Jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Mirin (C-4/23, EU:C:2024:845, præmis 55-57 og den deri nævnte retspraksis).
(
17
) – Jf. punkt 42 i dette forslag til afgørelse.
(
18
) – Jf. i denne henseende Consortium ASSER-UCL, »Étude sur les régimes matrimoniaux des couples mariés et sur le patrimoine des couples non mariés dans le droit international privé et le droit interne des États membres de l’Union européenne«, s. 22 og 23. Denne undersøgelse blev gennemført i 2003 på Kommissionens foranledning og indeholder en oversigt over national ret i EU’s dengang 15 medlemsstater. Jf. ligeledes oplysningerne på webstedet for Council of the Notariats of the European Union »Couples in Europe. The law for couples in 22 EU countries«, https://www.coupleseurope.eu/fr/ (herefter »webstedet »Couples in Europe««).
(
19
) – Ifølge de oplysninger, der er tilgængelige på webstedet »Couples in Europe«, findes der navnlig ikke sådanne registre i Østrig, Frankrig, Polen og Slovakiet.
(
20
) – Ifølge de oplysninger, der er tilgængelige på webstedet »Couples in Europe«, ser registrering af ægtepagter indgået i udlandet ud til navnlig at være mulig i Tyskland, Estland, Letland og Nederlandene.
(
21
) – Ifølge de oplysninger, der er tilgængelige på webstedet »Couples in Europe«, ser registrering af ægtepagter indgået i udlandet ud til navnlig ikke at være mulig i Den Tjekkiske Republik, Ungarn og Malta.
(
22
) – Jf. navnlig dom af 11.7.2002, D’Hoop (C-224/98, EU:C:2002:432, præmis 31), af 24.10.2013, Thiele Meneses (C-220/12, EU:C:2013:683, præmis 22), og af 26.5.2016, Kohll og Kohll-Schlesser (C-300/15, EU:C:2016:361, præmis 42).
(
23
) – Jf. dom af 29.4.2004, Pusa (C-224/02, EU:C:2004:273, præmis 19), af 26.10.2006, Tas-Hagen og Tas (C-192/05, EU:C:2006:676, præmis 30), af 22.5.2008, Nerkowska (C-499/06, EU:C:2008:300, præmis 32), og af 14.10.2010, van Delft m.fl. (C-345/09, EU:C:2010:610, præmis 97).
(
24
) – Jf. punkt 48 i dette forslag til afgørelse.
(
25
) – Det skal påpeges, at jeg ikke foregriber spørgsmålet om, hvorvidt der i en medlemsstat findes en generel forpligtelse til at registrere ægtepagter, der er indgået i en anden medlemsstat, og dermed heller ikke spørgsmålet om, hvorvidt litauisk ret bør åbne mulighed for, at personer, der ikke har et litauisk personnummer, kan registrere en ægtepagt indgået i udlandet i registret for ægtepagter. I den foreliggende sag er disse spørgsmål hypotetiske, eftersom litauisk ret åbner mulighed for at registrere ægtepagter indgået i udlandet i registret for ægtepagter, og appellanten i hovedsagen har et litauisk personnummer.
(
26
) – Dom af 5.6.2018, Coman m.fl. (C-673/16, EU:C:2018:385, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
27
) – Dom af 18.7.2006, De Cuyper (C-406/04, EU:C:2006:491, præmis 42), af 26.10.2006, Tas-Hagen og Tas (C-192/05, EU:C:2006:676, præmis 35), og af 5.6.2018, Coman m.fl. (C-673/16, EU:C:2018:385, præmis 41).