61986CC0292_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Cour d' appel de Colmar har forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal, hvoraf det ene vedroerer advokaters fri udveksling af tjenesteydelser og det andet advokaters etableringsret, i en sag, hvis fremtraedende traek er foelgende .
2 . Claude Gullung, som er baade fransk og tysk statsborger, fungerede som notar i departementet Haut-Rhin fra september 1947 til marts 1966, hvor han indgav sin afskedsbegaering efter disciplinaerforfoelgelse og disciplinaere sanktioner .
3 . Den paagaeldende forsoegte foerst at blive opfoert paa listen over juridiske raadgivere, hvilket blev afslaaet af Tribunal de Marseille og dernaest af cour d' appel d' Aix-en-Provence ved dom af 27 . november 1978 med den begrundelse, at han ikke opfyldte vandelskravene, som er de samme som dem, der stilles til en advokat . Gullung ansoegte derefter om at blive beskikket som advokat i Mulhouse . Den lokale kredsbestyrelse afslog ansoegningen ved afgoerelse af 19 . juni 1979, der blev stadfaestet ved dom afsagt af cour d' appel de Colmar den 19 . november 1979, som var begrundet i sagsoegerens vandel . Denne dom blev stadfaestet af Cour de cassation den 7 . februar 1980 .
4 . Samtidig med, at Gullung forgaeves ansoegte om beskikkelse i
Frankrig, fik han, efter at have faaet afslag paa beskikkelse i Freiburg, den 22 . august 1979 tilladelse til at virke som advokat i Offenburg . Han aabnede herefter - for at bruge den forelaeggende rets udtryk - et "officine de jurisconsulte" i Mulhouse, hvor han anvendte brevpapir, hvorpaa der blandt andet stod "Cabinet d' avocat et de conseil ".
5 . Conseil de l' ordre de Mulhouse traf herefter en afgoerelse, som forboed advokater i denne kreds at yde Gullung og andre advokater, som ikke opfylder vandelskravene, bistand paa de vilkaar, der er fastsat i Raadets direktiv af 22 . marts 1977 ( 1 ) og den franske gennemfoerelsesanordning af 22 . marts 1979 ( 2 ). Gullung indbragte denne afgoerelse for cour d' appel de Colmar, men fik ikke medhold i den dom, der blev afsagt i sagen den 17 . maj 1982 . I 1985 gav Gullung moede for chambre d' accusation de la cour d' appel de Colmar for at varetage en forurettets interesser, idet han handlede i forbindelse med en advokat med moederet for naevnte ret . Kredsbestyrelserne i Colmar og Saverne traf herefter hver isaer en afgoerelse, der svarede til den, som tidligere var blevet truffet af kredsbestyrelsen i Mulhouse . Disse to afgoerelser blev af Gullung indbragt for cour d' appel de Colmar, som har forelagt Domstolen foelgende to praejudicielle spoergsmaal .
6 . Det foerste spoergsmaal drejer sig om, hvorvidt en person, der er statsborger i to medlemsstater i kraft af dobbelt statsborgerskab, og som har faaet adgang til advokaterhvervet i en af disse stater, kan paaberaabe sig Raadets direktiv 77/249 af 22 . marts 1977 om lettelser med henblik paa den faktiske gennemfoerelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser for at kunne udfoere saadanne ydelser i den anden stat, hvor en domstol har naegtet ham adgang til advokaterhvervet, fordi han ikke besidder de derfor noedvendige egenskaber, nemlig vaerdighed, haederlighed og
paalidelighed . Der spoerges mere generelt om, hvorvidt anvendelsen af det naevnte direktiv ikke begraenses af national ordre public . Det andet spoergsmaal gaar ud paa, om en advokat, der er statsborger i en medlemsstat, for at kunne etablere sig i en anden medlemsstat i medfoer af Traktatens artikel 52 skal have opnaaet beskikkelse i vaertslandet, naar en saadan beskikkelse kraeves efter dette lands lovgivning . I benaegtende fald anmodes Domstolen om at tage stilling til, om en advokat, som er statsborger i en medlemsstat, og som har etableret sig i en anden medlemsstat uden dog at have opnaaet beskikkelse i denne stat, kan paaberaabe sig det ovenfor naevnte direktiv .
7 . Foer disse spoergsmaal undersoeges, skal jeg forsoege at fastslaa, om det eventuelt har betydning, at den paagaeldende har dobbelt statsborgerskab . I dommene Knoors ( 3 ) og Auer I ( 4 ) har Domstolen anerkendt, at enhver statsborger i Faellesskaberne selv over for deres egen stat kan paaberaabe sig bestemmelserne om etableringsfrihed i medfoer af det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling i Traktatens artikel 7 .
8 . Et lignende princip maa noedvendigvis gaelde i forholdet mellem den person, der er statsborger i to medlemsstater, og hver af de paagaeldende stater . Men desuden maa den omhandlede situation ikke vaere af rent intern karakter ( 5 ). Hvis der som i den foreliggende sag er tale om over for en medlemsstat at paaberaabe sig foelgerne af en etablering i en anden medlemsstat, er tilknytningen til faellesskabsrettens bestemmelser aabenbar .
9 . En faellesskabsstatsborger kan saaledes ikke udelukkes fra at nyde godt af de friheder, den oprindelige eller afledte faellesskabsret har gennemfoert, med den begrundelse, at han er statsborger i den stat, over for hvilken han har i sinde at
paaberaabe sig disse bestemmelser, naar der i hans forhold er det noedvendige element af "udlaendighed ".
I - Udveksling af tjenesteydelser
10 . Naar dette er sagt, drejer det foerste spoergsmaal sig altsaa om, hvorvidt en saadan statsborger kan paaberaabe sig direktiv 77/249/EOEF i en medlemsstat, hvor en domstol har naegtet ham adgang til advokaterhvervet paa grund af hans vandel .
11 . Jeg skal foerst henvise til de vendinger, hvori Domstolens praksis tager stilling til de betingelser, der er opstillet af de nationale lovgivninger med hensyn til udveksling af tjenesteydelser . I den henseende er det i dommene Webb ( 6 ) og Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland ( 7 ) anfoert, at
"Hele den nationale lovgivning, der anvendes i forhold til (( vaertslandets )) egne borgere, og som *... regulerer de i denne stat etablerede virksomheders loebende aktiviteter, fuldt ud *... kan bringes i anvendelse paa aktiviteter af midlertidig art, der udoeves af virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater ".
I de samme afgoerelser anfoeres det desuden, at den frie udveksling af tjenesteydelser kun kan begraenses
"... ved regler, der begrundet i almenvellet, og som paahviler enhver person *... der udoever en aktivitet paa denne stats omraade" ( vaertslandets ) ( 8 ),
idet det i dommen Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland praeciseres, at
"Det er desuden en betingelse, at kravene er objektivt noedvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne" ( 9 ).
Der er saaledes opstillet tre betingelser for, at begraensninger i den fri udveksling af tjenesteydelser kan vaere forenelige med Traktaten : beskyttelse af almenvellet, forbud mod forskelsbehandling og overholdelse af proportionalitetsprincippet .
12 . Jeg skal ligeledes henvise til de kriterier, der er opstillet i dommen Van Binsbergen ( 10 ), som med hensyn til en rettergangsfuldmaegtigs tjenesteydelse angiver, at
"Man kan imidlertid *... ikke antage, at det er uforeneligt med Traktaten, at saerlige krav, som er begrundet i anvendelsen af faglige regler, der har almindelig samfundsmaessig interesse - isaer regler om organisationstilknytning, kvalifikation, faglig etik, kontrol og ansvar - og som paahviler enhver, der er bosat paa den stats territorium, hvor ydelsen praesteres, paalaegges en tjenesteyder *...".
13 . Efter at have redegjort for disse generelle principper skal jeg gennemgaa bestemmelserne i direktiv 77/249, hvor det i artikel 4, stk . 1, hedder :
"Virksomhed i forbindelse med repraesentation og forsvar af en klient for retten eller over for offentlige myndigheder udoeves i den medlemsstat, der er vaertsland, paa de betingelser, som gaelder for advokater, der er etableret i
denne stat, bortset fra betingelser om bopael eller medlemskab af en faglig organisation i naevnte stat" ( 11 ).
I samme artikels stk . 2 praeciseres det, at
"under udoevelsen af disse former for virksomhed skal advokaten iagttage de faglige regler, der gaelder i vaertslandet ". ( 11 )
Endelig anfoeres det i stk . 4 med hensyn til tjenesteyderens udenretslige virksomhed i det vaesentlige, at denne er undergivet de betingelser og faglige regler, der gaelder i den medlemsstat, han kommer fra, idet han dog tillige er undergivet reglerne i vaertslandet, for saa vidt som disse dels kan efterkommes af en tjenesteyder, der ikke er etableret i vaertslandet, dels er objektivt begrundet af advokatgerningen, standens omdoemme og overholdelsen af reglerne om uforenelighed .
14 . Er det noedvendigt at opholde sig laenge ved den faglige dimension i vid forstand af reglerne om advokaterhvervet? Perugia-deklarationen om principperne i faellesmarkedslandenes advokatorganisationers regler om god advokatskik, som er vedtaget den 16 . september 1977 af Den Raadgivende Kommission for Advokaterne i Det Europaeiske Faellesmarked anfoeres det, at "den rigtige udfoerelse af et saadant hverv kun (( kan )) finde sted med den fulde tillid fra alle implicerede . Enhver regel om god advokatskik beror - lige fra begyndelsen - paa noedvendigheden af at vaere vaerdig til denne tillid ". Dokumentet praeciserer, at "der kan ikke bestaa tillidsforhold, hvis der er tvivl om advokatens aerlighed, haederlighed, redelighed eller paalidelighed ". Det er aabenbart, at den gode vandel, som er kernen i de betingelser, der opstilles for udoevelsen af dette erhverv, er et krav, "der er
begrundet i almene hensyn" og "objektivt noedvendigt for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne", jfr . de ovenfor naevnte afgoerelser i sagerne Webb og Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland .
15 . Kunne man indvende, at direktivet foreskriver, at betingelserne og de faglige regler skal overholdes under udfoerelsen af tjenesteydelsen, og at der i den foreliggende sag er tale om en juridisk vurdering af en tidligere adfaerd? Jeg mener ikke, at dette argument er relevant . Naar direktivet paabyder, at de faglige regler skal overholdes, forudsaetter det nemlig indirekte, at tjenesteyderen kan overholde disse betingelser og regler . Medmindre det anerkendes, at der stilles forskellige vandelskrav til advokaten, alt efter om han har opnaaet beskikkelse, eller han optraeder som tjenesteyder, kan den, som er blevet naegtet adgang til erhvervet i en medlemsstat, derfor ikke udfoere tjenesteydelser, da han ikke opfylder selve de betingelser, som direktivet fastsaetter .
16 . Jeg mener, at der boer goeres to supplerende bemaerkninger til denne fortolkning . Dels kan det forekomme, at en faellesskabsstatsborger benytter sig af den fri udveksling af tjenesteydelser til at gennemfoere en egentlig etablering og dermed unddrage sig de faglige regler, der gaelder i dette tilfaelde .
Her tillader Domstolens praksis og navnlig dommene Van Binsbergen ( 12 ) og Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland ( 13 ) de nationale myndigheder at
"... traeffe foranstaltninger, der skal forhindre, at en
tjenesteyder, hvis virksomhed helt eller fortrinsvis er rettet mod denne medlemsstats omraade, udnytter den i artikel 59 garanterede frihed til at unddrage sig de faglige regler, som ville gaelde for ham, saafrem han var etableret i denne medlemsstat, idet en saadan situation vil kunne reguleres i henhold til kapitlet om etableringsretten og ikke kapitlet om udveksling af tjenesteydelser ".
Det er ikke sikkert, at det er noedvendigt at anvende disse principper for at kunne afgoere den sag, der er indbragt for den forelaeggende ret . Jeg vil derfor ikke foreslaa Domstolen udtrykkeligt at henvise hertil i sin besvarelse, men jeg har fundet det noedvendigt at se de rejste spoergsmaal i den generelle sammenhaeng, som de respektive anvendelsesomraader for de paagaeldende friheder udgoer .
17 . Dels har en domstol i den foreliggende sag fundet, at der var grund til at naegte Gullung adgang til advokaterhvervet . Jeg skal bemaerke, at det efter min mening ikke er uvaesentligt, at vandelskravene paa omraadet kan undergives domstolsproevelse i overensstemmelse med den "ret til domstolsproevelse", som er fastslaaet i Johnston-dommen ( 14 ). Det maa praeciseres, at overholdelsen af dette princip ikke er udtryk for nogen mistillid til de faglige organisationer i medlemsstaterne, men simpelt hen er et overordnet retligt krav, der giver sikkerhed for stoerre klarhed ved gennemfoerelsen af de i Traktaten opstillede friheder .
18 . Efter min mening bevirker den af mig foreslaaede fortolkning af direktivet, at det er unoedvendigt at soege tilflugt til begrebet ordre public . For saa vidt som en faellesskabsstatsborger ikke kan paaberaabe sig direktivet om tjenesteydelser, fordi han ikke opfylder de heri opstillede betingelser, er der nemlig ikke
grund til at anvende den undtagelse, som er opstillet i Traktatens artikel 56, og som artikel 66 henviser til .
II - Etableringsfriheden
19 . Skal en advokat have opnaaet beskikkelse for at kunne etablere sig, naar en saadan beskikkelse er foreskrevet i medlemsstatens lovgivning? For at praecisere, hvad dette spoergsmaal gaar ud paa, skal jeg foerst erindre om et emne, som flere intervenienter kom ind paa under den skriftlige forhandling og under retsmoedet, nemlig det forhold, at en advokat, der er etableret i en medlemsstat, nedsaetter sig som juridisk "raadgiver" i en anden medlemsstat . Kommissionen har i sit indlaeg udtrykkeligt henvist til dette forhold . Men den maatte under den mundtlige forhandling understrege, at det var det spoergsmaal uvedkommende, som er forelagt for Domstolen i denne sag . Dette synspunkt deler jeg fuldt ud saavel i betragtning af omstaendighederne i hovedsagen som af den formulering cour d' appel de Colmar har anvendt .
20 . Jeg skal nemlig goere opmaerksom paa, at hovedsagen er opstaaet i anledning af virksomhed i forbindelse med repraesentation og forsvar af en klient for retten, som er karakteristisk for advokatvirksomhed . Jeg skal dernaest pege paa, at det, den forelaeggende ret har for oeje, er en advokats etablering i medfoer af Rom-Traktatens artikel 52 . Det forekommer mig derfor ikke helt berettiget at udvide besvarelsen, saa den ogsaa indbefatter denne droeftelse, uden at jeg dog af den grund undervurderer betydningen heraf .
21 . Jeg skal derfor simpelt hen i den forbindelse anfoere, at jeg er noget forbloeffet over det standpunkt, Det Forenede Kongeriges
regering indtager . Herefter sondres der mellem advokat i ordets vide betydning "udoever af den juridiske profession" og advokat i den "franske" betydning af ordet, saaledes at foerstnaevnte fritages for beskikkelse, hvis han blot oensker at udoeve raadgivningsvirksomhed under sin oprindelige betegnelse . Hvis Domstolen skulle tage stilling til dette problem, kan jeg ikke undlade at bemaerke, at artikel 1, stk . 2, i direktivet af 22 . marts 1977 praeciserer, at der ved advokat forstaas enhver person, der har ret til at udoeve virksomhed under én af foelgende betegnelser : avocat, advocaat, advokat, Rechtsanwalt, barrister, solicitor, avvocato, advocate . Kan man ikke forestille sig, at der er tale om et forsoeg paa at opstille en faellesskabsdefinition af begrebet advokat med hensyn til tjenesteydelser? Derfor naerer jeg paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin alvorlig tvivl om det hensigtsmaessige og relevante i at frigoere sig fra de saaledes definerede begreber, saa snart man kommer ind paa begrebet etablering . En saadan etablering under advokatens oprindelige betegnelse med henblik paa at yde raadgivning uden beskikkelse, hvor advokaten retligt begrunder sit krav med, at der i visse medlemsstater ikke findes noget retligt monopol, ville ikke kunne undgaa at give anledning til usikkerhed, forvirring, ja endog brud paa reglerne, fordi der sker en slags overfoersel af personalstatuttet, som sandelig er ethvert integrationsskridt, der hviler paa reglen om national behandling, uvedkommende . Efter at dette er praeciseret, staar det tilbage at undersoege det principspoergsmaal, som cour d' appel de Colmar har forelagt Domstolen med hensyn til kravet om, at en advokat skal have opnaaet beskikkelse for at kunne etablere sig .
22 . I overensstemmelse med Domstolens faste praksis siden Reyners-sagen maa man, da de i Traktatens artikel 54, stk . 2, og artikel 57, stk . 1, naevnte direktiver ikke er gennemfoert,
henholde sig til artikel 52, som i stk . 2 bestemmer, at etableringsfriheden udoeves
"paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere" ( 15 ).
Denne regel om national behandling, hvis
"fundamentale karakter *... i Traktatens system" ( 16 )
er understreget i Reyners-dommen, har til formaal at bringe faellesskabsstatsborgere og indenlandske statsborgere i samme situation i forhold til vaertslandets lovgivning . Dette udelukker naturligvis enhver yderligere betingelse ( 17 ), enhver direkte eller skjult forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet samt ethvert krav, som foerer til, at etableringsfriheden mister sit faktiske indhold .
23 . Saaledes er det i Thieffry-dommen ( 18 ) pointeret, at afvisningen af at lade et eksamensbevis, som af universitetsmyndigheden i vaertslandet var anerkendt som gyldigt, have "erhvervsmaessig virkning" var en diskriminerende restriktion . I Klopp-dommen anfoertes det, at myndighederne i vaertslandet ikke i medfoer af den nationale regel om ét forretningssted kan paalaegge advokaten at opgive sit oprindelige forretningssted .
24 . Princippet er dog stadig det, at
"udoevelsen af dette erhverv fortsat (( reguleres )) af de forskellige medlemsstaters lovgivning" ( 19 ).
Thieffry-dommen ( 20 ) har i den forbindelse omtalt at
"anvendelsen af nationale faglige regler, som er begrundet i samfundsmaessige hensyn, navnlig regler om organisationstilknytning, kvalifikationer, faglig etik, kontrol og ansvar",
som skal forenes med etableringsfriheden . Denne formulering, som allerede findes i Van Binsbergen-dommen ( 21 ) om tjenesteydelser, er givetvis den maalestok, som nationale reglers forenelighed med Traktaten skal bedoemmes efter . Hvorledes forholder det sig derfor i den henseende med den obligatoriske indmeldelse i en faglig organisation?
25 . Jeg skal foerst bemaerke, at det i Auer-II-dommen om dyrlaegeerhvervet - hvor en saadan indmeldelse ganske vist er omtalt flere gange i et direktiv - er anfoert, at
"medlemsstaternes lovgivningsbestemmelser om pligtmaessigt medlemsskab af en faglig forening er saaledes ikke i sig selv uforenelige med faellesskabsretten" ( 22 ),
efter at det er praeciseret, at :
"obligatorisk indmeldelse i eller medlemsskab af en faglig organisation eller et fagligt organ ... maa anses for lovlige, for saa vidt som formaalet hermed er at skabe garanti for en haederlig og pligtmaessig erhvervsudoevelse samt disciplinaert tilsyn med dyrlaegernes virksomhed, det vil sige beskyttelsesvaerdige interesser" ( 22 ).
26 . Denne principielle anerkendelse af faglige organisationer i
faellesskabsretten modsiges givetvis ikke af AMS-dommen, hvori det om fortroligheden af korrespondancen mellem klient og advokat anfoeres, at
"modstykket til denne beskyttelse er reglerne om god advokatskik, der paalaegges og varetages i almenhedens interesse af de myndigheder, der er tillagt kompetence med dette formaal for oeje" ( 23 ).
27 . Endelig kan jeg - i modsaetning til hvad sagsoegeren i hovedsagen har anfoert i sit indlaeg - ikke i Klopp-dommen finde noget som helst argument, der taler for etableringsfrihed med fritagelse for forpligtelsen til at opnaa beskikkelse . Efter at have gentaget reglen om national behandling har Domstolen nemlig udtalt, at saalaenge der ikke foreligger faellesskabsregler,
"kan enhver medlemsstat frit fastsaette regler for udoevelsen af advokaterhvervet" ( 24 ).
Derefter har Domstolen under henvisning til de "saerlige forhold", der kendetegner advokaterhvervet, anerkendt
"... en ret for modtagelsesstaten til i den gode retsplejes interesse at stille krav til advokater registreret paa dens omraade om, at de udoever deres erhverv paa en maade, hvorved de kan opretholde tilstraekkelig kontakt med deres klienter og justitsmyndighederne samt iagttage de kollegiale regler" ( 25 ).
28 . Vil det vaere at gaa for vidt at opfatte Domstolens afgoerelse saaledes, at den - langt fra som paastaaet at "bringe uorden" - indeholder en bekraeftelse af, at kravet om beskikkelse er
foreneligt med Traktaten? Saaledes har Domstolen nemlig fremstillet eksistensberettigelsen af dette krav . Hertil kommer, at den ikke, da den med hensyn til etableringsfriheden fastslog raekkevidden af de nationale regler om adgang til advokaterhvervet, med hensyn til beskikkelse har skilt denne betingelse, som er fastsat i national lovgivning, ud fra selve etableringen .
29 . Tillad mig efter disse bemaerkninger, som faar mig til at foreslaa Domstolen at statuere, at Traktatens artikel 52 ikke er til hinder for det omhandlede krav, kort at omtale nogle konkrete foelger af den modsatte loesning, som foerer til en sondring mellem indenlandske advokater, som er de eneste, der er underkastet kravet om beskikkelse, og deres kolleger inden for Faellesskabet, som er fritaget for denne forpligtelse ved etableringen . Man maa ikke se bort fra den fare for forskelsbehandling, som sondringen mellem en "advokat der er etableret", og en "advokat, som har opnaaet beskikkelse" kunne foere med sig . Specielt kan det ikke undgaas, at der ville opstaa ubehagelige vanskeligheder, naar der er tale om at ivaerksaette sanktioner over for selv de mest elementaere brud paa reglerne i etableringsstaten, medmindre man da ville affinde sig med en meget farlig mangel paa kontrol . Hvordan skulle man nemlig kunne gribe ind over for den, som staar helt uden for den faglige organisation i vaertslandet? Skulle faellesskabsadvokaten, som slipper for den organisationsmaessige beskyttelse som foelge af en tilsyneladende "liberalistisk" loesning, saa vaere underkastet en direkte statslig kontrol i strid med erhvervets traditioner for uafhaengighed, som derefter ville vaere forbeholdt indenlandske advokater? Der synes altsaa at vaere alvorlige ulemper forbundet med en loesning, som hverken Traktaten eller Domstolens praksis paabyder .
30 . I betragtning af den besvarelse, jeg saaledes har foreslaaet, forekommer det ikke noedvendigt at undersoege det subsidiaere spoergsmaal, som er fremsat for det tilfaelde, at spoergsmaalet skulle blive besvaret benaegtende, det vil sige at forpligtelsen til at opnaa beskikkelse findes uforenelig med Traktaten . Jeg skal i den henseende blot anfoere, at det er overraskende, at en advokat, der er etableret paaberaaber sig direktivets bestemmelser om tjenesteydelser . Etableringen indebaerer nemlig noedvendigvis fuld udoevelse af erhvervet . Den etablerede advokat ville vaere totalt forvirret, hvis han bragte sig ind under tjenesteydelsesordningen . Desuden kan man ikke med hensyn til samme virksomhed i flaeng paaberaabe sig tjenesteydelsesordningen og etableringsordningen . Anvendelsen af den ene udelukker den anden . Og hvad angaar sondringen mellem disse to typer ordninger er det i dommen Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland blevet bekraeftet, at
"en permanent tilstedevaerelse *... er omfattet af Traktatens bestemmelser om etableringsretten, ogsaa selv om denne tilstedevaerelse ikke har form af en filial eller agentur, men bestaar i, at selskabet blot opretter et kontor *..." ( 26 ).
Da disse principper er klare, er det unoedvendigt her at komme med laengere udredninger, da der kun kunne blive tale om henvisninger til Domstolens naevnte praksis om en forkert anvendelse af reglerne om tjenesteydelser .
31 . Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at statuere foelgende
- en person, der er statsborger i to medlemsstater, kan over for hver af disse stater paaberaabe sig de rettigheder, der
foelger af Traktaten og af afledt ret, naar hans forhold har tilknytning til bestemmelserne i faellesskabsretten;
- en saadan statsborger, som er etableret som advokat i en medlemsstat, kan - da han ikke opfylder betingelserne herfor - ikke paaberaabe sig direktiv 77/249 om lettelser af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser i en stat, hvor han af en domstol er blevet naegtet adgang til advokaterhvervet, fordi han ikke besidder de herfor noedvendige egenskaber, nemlig vaerdighed, haederlighed og paalidelighed;
- Traktatens artikel 52 er ikke til hinder for, at en medlemsstat kraever af en advokat fra en anden medlemsstat, som vil etablere sig som advokat paa foerstnaevnte medlemsstats omraade, at han skal opnaa beskikkelse, naar dette krav ogsaa stilles til denne stats egne statsborgere .
(*) Processprog : Fransk .
( 1 ) EFT L*78 af 26.3.1977, s.17 .
( 2 ) JORF af 23.3.1979, s.*659 .
( 3 ) Dom af 7 . februar 1979 i sag 115/78, Sml . s.*399 .
( 4 ) Dom af 7 . februar 1979 i sag 136/78, Sml . s . 437, praemisserne 28 og 29 .
( 5 ) Denne regel er for nylig blevet anvendt i dom af 23 . januar 1986 i sag 298/84, Iorio, Sml . s.*247, praemis 14 .
( 6 ) Dom af 17 . december 1981 i sag 279/80, Sml . s.*3305 .
( 7 ) Dom af 4 . december 1986 i sag 20555/84, Sml . s.*3755, praemis 26 .
( 8 ) Dommene 279/80, praemis 17, og 205/84, praemis 27, jfr . ovenfor, min understregning .
( 9 ) Dommen 205/84, jfr . ovenfor, praemis 27, min understregning .
( 10 ) Dom af 3 . december 1974 i sag 33/74, Sml . s.*1299, min understregning .
( 11 ) Min understregning .
( 11 ) Min understregning .
( 12 ) Sag 33/74, foernaevnt, praemis 13, min understregning .
( 13 ) Sag 205/84, foernaevnt, praemis 22, min understregning .
( 14 ) Dom af 15 . maj 1986 i sag 222/84, Sml . s . 1651 .
( 15 ) Dom af 21 . juni 1974 i sag 2/74, Sml . s.*631 .
( 16 ) Sag 2/74, jfr . ovenfor, praemis 43 .
( 17 ) Sag 11/77, Patrick, Sml . 1977, s . 1199 .
( 18 ) Dom af 28 . april 1977 i sag 71/76, Sml . s.*765 .
( 19 ) 2/74, jfr . ovenfor, praemis 48 .
( 20 ) 71/76, jfr . ovenfor, praemis 12 .
( 21 ) 22/74, jfr . ovenfor, praemis 12 .
( 22 ) Dom af 22 . september 1983 i sag 271/82, Sml . s.*2744, praemis 18 .
( 23 ) Dom af 18 . maj 1982 i sag 155/79, Sml . s.*1611, praemis 24 .
( 24 ) Dom af 12 . juli 1984 i sag 107/83, Sml . s.*2989, praemis 17 .
( 25 ) 107/83, foernaevnt, praemis 20, min understregning .
( 26 ) 205/84, foernaevnt, Praemis 21, min understregning . ++++
Hoeje Domstol .
1 . Cour d' appel de Colmar har forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal, hvoraf det ene vedroerer advokaters fri udveksling af tjenesteydelser og det andet advokaters etableringsret, i en sag, hvis fremtraedende traek er foelgende .
2 . Claude Gullung, som er baade fransk og tysk statsborger, fungerede som notar i departementet Haut-Rhin fra september 1947 til marts 1966, hvor han indgav sin afskedsbegaering efter disciplinaerforfoelgelse og disciplinaere sanktioner .
3 . Den paagaeldende forsoegte foerst at blive opfoert paa listen over juridiske raadgivere, hvilket blev afslaaet af Tribunal de Marseille og dernaest af cour d' appel d' Aix-en-Provence ved dom af 27 . november 1978 med den begrundelse, at han ikke opfyldte vandelskravene, som er de samme som dem, der stilles til en advokat . Gullung ansoegte derefter om at blive beskikket som advokat i Mulhouse . Den lokale kredsbestyrelse afslog ansoegningen ved afgoerelse af 19 . juni 1979, der blev stadfaestet ved dom afsagt af cour d' appel de Colmar den 19 . november 1979, som var begrundet i sagsoegerens vandel . Denne dom blev stadfaestet af Cour de cassation den 7 . februar 1980 .
4 . Samtidig med, at Gullung forgaeves ansoegte om beskikkelse i
Frankrig, fik han, efter at have faaet afslag paa beskikkelse i Freiburg, den 22 . august 1979 tilladelse til at virke som advokat i Offenburg . Han aabnede herefter - for at bruge den forelaeggende rets udtryk - et "officine de jurisconsulte" i Mulhouse, hvor han anvendte brevpapir, hvorpaa der blandt andet stod "Cabinet d' avocat et de conseil ".
5 . Conseil de l' ordre de Mulhouse traf herefter en afgoerelse, som forboed advokater i denne kreds at yde Gullung og andre advokater, som ikke opfylder vandelskravene, bistand paa de vilkaar, der er fastsat i Raadets direktiv af 22 . marts 1977 ( 1 ) og den franske gennemfoerelsesanordning af 22 . marts 1979 ( 2 ). Gullung indbragte denne afgoerelse for cour d' appel de Colmar, men fik ikke medhold i den dom, der blev afsagt i sagen den 17 . maj 1982 . I 1985 gav Gullung moede for chambre d' accusation de la cour d' appel de Colmar for at varetage en forurettets interesser, idet han handlede i forbindelse med en advokat med moederet for naevnte ret . Kredsbestyrelserne i Colmar og Saverne traf herefter hver isaer en afgoerelse, der svarede til den, som tidligere var blevet truffet af kredsbestyrelsen i Mulhouse . Disse to afgoerelser blev af Gullung indbragt for cour d' appel de Colmar, som har forelagt Domstolen foelgende to praejudicielle spoergsmaal .
6 . Det foerste spoergsmaal drejer sig om, hvorvidt en person, der er statsborger i to medlemsstater i kraft af dobbelt statsborgerskab, og som har faaet adgang til advokaterhvervet i en af disse stater, kan paaberaabe sig Raadets direktiv 77/249 af 22 . marts 1977 om lettelser med henblik paa den faktiske gennemfoerelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser for at kunne udfoere saadanne ydelser i den anden stat, hvor en domstol har naegtet ham adgang til advokaterhvervet, fordi han ikke besidder de derfor noedvendige egenskaber, nemlig vaerdighed, haederlighed og
paalidelighed . Der spoerges mere generelt om, hvorvidt anvendelsen af det naevnte direktiv ikke begraenses af national ordre public . Det andet spoergsmaal gaar ud paa, om en advokat, der er statsborger i en medlemsstat, for at kunne etablere sig i en anden medlemsstat i medfoer af Traktatens artikel 52 skal have opnaaet beskikkelse i vaertslandet, naar en saadan beskikkelse kraeves efter dette lands lovgivning . I benaegtende fald anmodes Domstolen om at tage stilling til, om en advokat, som er statsborger i en medlemsstat, og som har etableret sig i en anden medlemsstat uden dog at have opnaaet beskikkelse i denne stat, kan paaberaabe sig det ovenfor naevnte direktiv .
7 . Foer disse spoergsmaal undersoeges, skal jeg forsoege at fastslaa, om det eventuelt har betydning, at den paagaeldende har dobbelt statsborgerskab . I dommene Knoors ( 3 ) og Auer I ( 4 ) har Domstolen anerkendt, at enhver statsborger i Faellesskaberne selv over for deres egen stat kan paaberaabe sig bestemmelserne om etableringsfrihed i medfoer af det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling i Traktatens artikel 7 .
8 . Et lignende princip maa noedvendigvis gaelde i forholdet mellem den person, der er statsborger i to medlemsstater, og hver af de paagaeldende stater . Men desuden maa den omhandlede situation ikke vaere af rent intern karakter ( 5 ). Hvis der som i den foreliggende sag er tale om over for en medlemsstat at paaberaabe sig foelgerne af en etablering i en anden medlemsstat, er tilknytningen til faellesskabsrettens bestemmelser aabenbar .
9 . En faellesskabsstatsborger kan saaledes ikke udelukkes fra at nyde godt af de friheder, den oprindelige eller afledte faellesskabsret har gennemfoert, med den begrundelse, at han er statsborger i den stat, over for hvilken han har i sinde at
paaberaabe sig disse bestemmelser, naar der i hans forhold er det noedvendige element af "udlaendighed ".
I - Udveksling af tjenesteydelser
10 . Naar dette er sagt, drejer det foerste spoergsmaal sig altsaa om, hvorvidt en saadan statsborger kan paaberaabe sig direktiv 77/249/EOEF i en medlemsstat, hvor en domstol har naegtet ham adgang til advokaterhvervet paa grund af hans vandel .
11 . Jeg skal foerst henvise til de vendinger, hvori Domstolens praksis tager stilling til de betingelser, der er opstillet af de nationale lovgivninger med hensyn til udveksling af tjenesteydelser . I den henseende er det i dommene Webb ( 6 ) og Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland ( 7 ) anfoert, at
"Hele den nationale lovgivning, der anvendes i forhold til (( vaertslandets )) egne borgere, og som *... regulerer de i denne stat etablerede virksomheders loebende aktiviteter, fuldt ud *... kan bringes i anvendelse paa aktiviteter af midlertidig art, der udoeves af virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater ".
I de samme afgoerelser anfoeres det desuden, at den frie udveksling af tjenesteydelser kun kan begraenses
"... ved regler, der begrundet i almenvellet, og som paahviler enhver person *... der udoever en aktivitet paa denne stats omraade" ( vaertslandets ) ( 8 ),
idet det i dommen Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland praeciseres, at
"Det er desuden en betingelse, at kravene er objektivt noedvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne" ( 9 ).
Der er saaledes opstillet tre betingelser for, at begraensninger i den fri udveksling af tjenesteydelser kan vaere forenelige med Traktaten : beskyttelse af almenvellet, forbud mod forskelsbehandling og overholdelse af proportionalitetsprincippet .
12 . Jeg skal ligeledes henvise til de kriterier, der er opstillet i dommen Van Binsbergen ( 10 ), som med hensyn til en rettergangsfuldmaegtigs tjenesteydelse angiver, at
"Man kan imidlertid *... ikke antage, at det er uforeneligt med Traktaten, at saerlige krav, som er begrundet i anvendelsen af faglige regler, der har almindelig samfundsmaessig interesse - isaer regler om organisationstilknytning, kvalifikation, faglig etik, kontrol og ansvar - og som paahviler enhver, der er bosat paa den stats territorium, hvor ydelsen praesteres, paalaegges en tjenesteyder *...".
13 . Efter at have redegjort for disse generelle principper skal jeg gennemgaa bestemmelserne i direktiv 77/249, hvor det i artikel 4, stk . 1, hedder :
"Virksomhed i forbindelse med repraesentation og forsvar af en klient for retten eller over for offentlige myndigheder udoeves i den medlemsstat, der er vaertsland, paa de betingelser, som gaelder for advokater, der er etableret i
denne stat, bortset fra betingelser om bopael eller medlemskab af en faglig organisation i naevnte stat" ( 11 ).
I samme artikels stk . 2 praeciseres det, at
"under udoevelsen af disse former for virksomhed skal advokaten iagttage de faglige regler, der gaelder i vaertslandet ". ( 11 )
Endelig anfoeres det i stk . 4 med hensyn til tjenesteyderens udenretslige virksomhed i det vaesentlige, at denne er undergivet de betingelser og faglige regler, der gaelder i den medlemsstat, han kommer fra, idet han dog tillige er undergivet reglerne i vaertslandet, for saa vidt som disse dels kan efterkommes af en tjenesteyder, der ikke er etableret i vaertslandet, dels er objektivt begrundet af advokatgerningen, standens omdoemme og overholdelsen af reglerne om uforenelighed .
14 . Er det noedvendigt at opholde sig laenge ved den faglige dimension i vid forstand af reglerne om advokaterhvervet? Perugia-deklarationen om principperne i faellesmarkedslandenes advokatorganisationers regler om god advokatskik, som er vedtaget den 16 . september 1977 af Den Raadgivende Kommission for Advokaterne i Det Europaeiske Faellesmarked anfoeres det, at "den rigtige udfoerelse af et saadant hverv kun (( kan )) finde sted med den fulde tillid fra alle implicerede . Enhver regel om god advokatskik beror - lige fra begyndelsen - paa noedvendigheden af at vaere vaerdig til denne tillid ". Dokumentet praeciserer, at "der kan ikke bestaa tillidsforhold, hvis der er tvivl om advokatens aerlighed, haederlighed, redelighed eller paalidelighed ". Det er aabenbart, at den gode vandel, som er kernen i de betingelser, der opstilles for udoevelsen af dette erhverv, er et krav, "der er
begrundet i almene hensyn" og "objektivt noedvendigt for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne", jfr . de ovenfor naevnte afgoerelser i sagerne Webb og Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland .
15 . Kunne man indvende, at direktivet foreskriver, at betingelserne og de faglige regler skal overholdes under udfoerelsen af tjenesteydelsen, og at der i den foreliggende sag er tale om en juridisk vurdering af en tidligere adfaerd? Jeg mener ikke, at dette argument er relevant . Naar direktivet paabyder, at de faglige regler skal overholdes, forudsaetter det nemlig indirekte, at tjenesteyderen kan overholde disse betingelser og regler . Medmindre det anerkendes, at der stilles forskellige vandelskrav til advokaten, alt efter om han har opnaaet beskikkelse, eller han optraeder som tjenesteyder, kan den, som er blevet naegtet adgang til erhvervet i en medlemsstat, derfor ikke udfoere tjenesteydelser, da han ikke opfylder selve de betingelser, som direktivet fastsaetter .
16 . Jeg mener, at der boer goeres to supplerende bemaerkninger til denne fortolkning . Dels kan det forekomme, at en faellesskabsstatsborger benytter sig af den fri udveksling af tjenesteydelser til at gennemfoere en egentlig etablering og dermed unddrage sig de faglige regler, der gaelder i dette tilfaelde .
Her tillader Domstolens praksis og navnlig dommene Van Binsbergen ( 12 ) og Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland ( 13 ) de nationale myndigheder at
"... traeffe foranstaltninger, der skal forhindre, at en
tjenesteyder, hvis virksomhed helt eller fortrinsvis er rettet mod denne medlemsstats omraade, udnytter den i artikel 59 garanterede frihed til at unddrage sig de faglige regler, som ville gaelde for ham, saafrem han var etableret i denne medlemsstat, idet en saadan situation vil kunne reguleres i henhold til kapitlet om etableringsretten og ikke kapitlet om udveksling af tjenesteydelser ".
Det er ikke sikkert, at det er noedvendigt at anvende disse principper for at kunne afgoere den sag, der er indbragt for den forelaeggende ret . Jeg vil derfor ikke foreslaa Domstolen udtrykkeligt at henvise hertil i sin besvarelse, men jeg har fundet det noedvendigt at se de rejste spoergsmaal i den generelle sammenhaeng, som de respektive anvendelsesomraader for de paagaeldende friheder udgoer .
17 . Dels har en domstol i den foreliggende sag fundet, at der var grund til at naegte Gullung adgang til advokaterhvervet . Jeg skal bemaerke, at det efter min mening ikke er uvaesentligt, at vandelskravene paa omraadet kan undergives domstolsproevelse i overensstemmelse med den "ret til domstolsproevelse", som er fastslaaet i Johnston-dommen ( 14 ). Det maa praeciseres, at overholdelsen af dette princip ikke er udtryk for nogen mistillid til de faglige organisationer i medlemsstaterne, men simpelt hen er et overordnet retligt krav, der giver sikkerhed for stoerre klarhed ved gennemfoerelsen af de i Traktaten opstillede friheder .
18 . Efter min mening bevirker den af mig foreslaaede fortolkning af direktivet, at det er unoedvendigt at soege tilflugt til begrebet ordre public . For saa vidt som en faellesskabsstatsborger ikke kan paaberaabe sig direktivet om tjenesteydelser, fordi han ikke opfylder de heri opstillede betingelser, er der nemlig ikke
grund til at anvende den undtagelse, som er opstillet i Traktatens artikel 56, og som artikel 66 henviser til .
II - Etableringsfriheden
19 . Skal en advokat have opnaaet beskikkelse for at kunne etablere sig, naar en saadan beskikkelse er foreskrevet i medlemsstatens lovgivning? For at praecisere, hvad dette spoergsmaal gaar ud paa, skal jeg foerst erindre om et emne, som flere intervenienter kom ind paa under den skriftlige forhandling og under retsmoedet, nemlig det forhold, at en advokat, der er etableret i en medlemsstat, nedsaetter sig som juridisk "raadgiver" i en anden medlemsstat . Kommissionen har i sit indlaeg udtrykkeligt henvist til dette forhold . Men den maatte under den mundtlige forhandling understrege, at det var det spoergsmaal uvedkommende, som er forelagt for Domstolen i denne sag . Dette synspunkt deler jeg fuldt ud saavel i betragtning af omstaendighederne i hovedsagen som af den formulering cour d' appel de Colmar har anvendt .
20 . Jeg skal nemlig goere opmaerksom paa, at hovedsagen er opstaaet i anledning af virksomhed i forbindelse med repraesentation og forsvar af en klient for retten, som er karakteristisk for advokatvirksomhed . Jeg skal dernaest pege paa, at det, den forelaeggende ret har for oeje, er en advokats etablering i medfoer af Rom-Traktatens artikel 52 . Det forekommer mig derfor ikke helt berettiget at udvide besvarelsen, saa den ogsaa indbefatter denne droeftelse, uden at jeg dog af den grund undervurderer betydningen heraf .
21 . Jeg skal derfor simpelt hen i den forbindelse anfoere, at jeg er noget forbloeffet over det standpunkt, Det Forenede Kongeriges
regering indtager . Herefter sondres der mellem advokat i ordets vide betydning "udoever af den juridiske profession" og advokat i den "franske" betydning af ordet, saaledes at foerstnaevnte fritages for beskikkelse, hvis han blot oensker at udoeve raadgivningsvirksomhed under sin oprindelige betegnelse . Hvis Domstolen skulle tage stilling til dette problem, kan jeg ikke undlade at bemaerke, at artikel 1, stk . 2, i direktivet af 22 . marts 1977 praeciserer, at der ved advokat forstaas enhver person, der har ret til at udoeve virksomhed under én af foelgende betegnelser : avocat, advocaat, advokat, Rechtsanwalt, barrister, solicitor, avvocato, advocate . Kan man ikke forestille sig, at der er tale om et forsoeg paa at opstille en faellesskabsdefinition af begrebet advokat med hensyn til tjenesteydelser? Derfor naerer jeg paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin alvorlig tvivl om det hensigtsmaessige og relevante i at frigoere sig fra de saaledes definerede begreber, saa snart man kommer ind paa begrebet etablering . En saadan etablering under advokatens oprindelige betegnelse med henblik paa at yde raadgivning uden beskikkelse, hvor advokaten retligt begrunder sit krav med, at der i visse medlemsstater ikke findes noget retligt monopol, ville ikke kunne undgaa at give anledning til usikkerhed, forvirring, ja endog brud paa reglerne, fordi der sker en slags overfoersel af personalstatuttet, som sandelig er ethvert integrationsskridt, der hviler paa reglen om national behandling, uvedkommende . Efter at dette er praeciseret, staar det tilbage at undersoege det principspoergsmaal, som cour d' appel de Colmar har forelagt Domstolen med hensyn til kravet om, at en advokat skal have opnaaet beskikkelse for at kunne etablere sig .
22 . I overensstemmelse med Domstolens faste praksis siden Reyners-sagen maa man, da de i Traktatens artikel 54, stk . 2, og artikel 57, stk . 1, naevnte direktiver ikke er gennemfoert,
henholde sig til artikel 52, som i stk . 2 bestemmer, at etableringsfriheden udoeves
"paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere" ( 15 ).
Denne regel om national behandling, hvis
"fundamentale karakter *... i Traktatens system" ( 16 )
er understreget i Reyners-dommen, har til formaal at bringe faellesskabsstatsborgere og indenlandske statsborgere i samme situation i forhold til vaertslandets lovgivning . Dette udelukker naturligvis enhver yderligere betingelse ( 17 ), enhver direkte eller skjult forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet samt ethvert krav, som foerer til, at etableringsfriheden mister sit faktiske indhold .
23 . Saaledes er det i Thieffry-dommen ( 18 ) pointeret, at afvisningen af at lade et eksamensbevis, som af universitetsmyndigheden i vaertslandet var anerkendt som gyldigt, have "erhvervsmaessig virkning" var en diskriminerende restriktion . I Klopp-dommen anfoertes det, at myndighederne i vaertslandet ikke i medfoer af den nationale regel om ét forretningssted kan paalaegge advokaten at opgive sit oprindelige forretningssted .
24 . Princippet er dog stadig det, at
"udoevelsen af dette erhverv fortsat (( reguleres )) af de forskellige medlemsstaters lovgivning" ( 19 ).
Thieffry-dommen ( 20 ) har i den forbindelse omtalt at
"anvendelsen af nationale faglige regler, som er begrundet i samfundsmaessige hensyn, navnlig regler om organisationstilknytning, kvalifikationer, faglig etik, kontrol og ansvar",
som skal forenes med etableringsfriheden . Denne formulering, som allerede findes i Van Binsbergen-dommen ( 21 ) om tjenesteydelser, er givetvis den maalestok, som nationale reglers forenelighed med Traktaten skal bedoemmes efter . Hvorledes forholder det sig derfor i den henseende med den obligatoriske indmeldelse i en faglig organisation?
25 . Jeg skal foerst bemaerke, at det i Auer-II-dommen om dyrlaegeerhvervet - hvor en saadan indmeldelse ganske vist er omtalt flere gange i et direktiv - er anfoert, at
"medlemsstaternes lovgivningsbestemmelser om pligtmaessigt medlemsskab af en faglig forening er saaledes ikke i sig selv uforenelige med faellesskabsretten" ( 22 ),
efter at det er praeciseret, at :
"obligatorisk indmeldelse i eller medlemsskab af en faglig organisation eller et fagligt organ ... maa anses for lovlige, for saa vidt som formaalet hermed er at skabe garanti for en haederlig og pligtmaessig erhvervsudoevelse samt disciplinaert tilsyn med dyrlaegernes virksomhed, det vil sige beskyttelsesvaerdige interesser" ( 22 ).
26 . Denne principielle anerkendelse af faglige organisationer i
faellesskabsretten modsiges givetvis ikke af AMS-dommen, hvori det om fortroligheden af korrespondancen mellem klient og advokat anfoeres, at
"modstykket til denne beskyttelse er reglerne om god advokatskik, der paalaegges og varetages i almenhedens interesse af de myndigheder, der er tillagt kompetence med dette formaal for oeje" ( 23 ).
27 . Endelig kan jeg - i modsaetning til hvad sagsoegeren i hovedsagen har anfoert i sit indlaeg - ikke i Klopp-dommen finde noget som helst argument, der taler for etableringsfrihed med fritagelse for forpligtelsen til at opnaa beskikkelse . Efter at have gentaget reglen om national behandling har Domstolen nemlig udtalt, at saalaenge der ikke foreligger faellesskabsregler,
"kan enhver medlemsstat frit fastsaette regler for udoevelsen af advokaterhvervet" ( 24 ).
Derefter har Domstolen under henvisning til de "saerlige forhold", der kendetegner advokaterhvervet, anerkendt
"... en ret for modtagelsesstaten til i den gode retsplejes interesse at stille krav til advokater registreret paa dens omraade om, at de udoever deres erhverv paa en maade, hvorved de kan opretholde tilstraekkelig kontakt med deres klienter og justitsmyndighederne samt iagttage de kollegiale regler" ( 25 ).
28 . Vil det vaere at gaa for vidt at opfatte Domstolens afgoerelse saaledes, at den - langt fra som paastaaet at "bringe uorden" - indeholder en bekraeftelse af, at kravet om beskikkelse er
foreneligt med Traktaten? Saaledes har Domstolen nemlig fremstillet eksistensberettigelsen af dette krav . Hertil kommer, at den ikke, da den med hensyn til etableringsfriheden fastslog raekkevidden af de nationale regler om adgang til advokaterhvervet, med hensyn til beskikkelse har skilt denne betingelse, som er fastsat i national lovgivning, ud fra selve etableringen .
29 . Tillad mig efter disse bemaerkninger, som faar mig til at foreslaa Domstolen at statuere, at Traktatens artikel 52 ikke er til hinder for det omhandlede krav, kort at omtale nogle konkrete foelger af den modsatte loesning, som foerer til en sondring mellem indenlandske advokater, som er de eneste, der er underkastet kravet om beskikkelse, og deres kolleger inden for Faellesskabet, som er fritaget for denne forpligtelse ved etableringen . Man maa ikke se bort fra den fare for forskelsbehandling, som sondringen mellem en "advokat der er etableret", og en "advokat, som har opnaaet beskikkelse" kunne foere med sig . Specielt kan det ikke undgaas, at der ville opstaa ubehagelige vanskeligheder, naar der er tale om at ivaerksaette sanktioner over for selv de mest elementaere brud paa reglerne i etableringsstaten, medmindre man da ville affinde sig med en meget farlig mangel paa kontrol . Hvordan skulle man nemlig kunne gribe ind over for den, som staar helt uden for den faglige organisation i vaertslandet? Skulle faellesskabsadvokaten, som slipper for den organisationsmaessige beskyttelse som foelge af en tilsyneladende "liberalistisk" loesning, saa vaere underkastet en direkte statslig kontrol i strid med erhvervets traditioner for uafhaengighed, som derefter ville vaere forbeholdt indenlandske advokater? Der synes altsaa at vaere alvorlige ulemper forbundet med en loesning, som hverken Traktaten eller Domstolens praksis paabyder .
30 . I betragtning af den besvarelse, jeg saaledes har foreslaaet, forekommer det ikke noedvendigt at undersoege det subsidiaere spoergsmaal, som er fremsat for det tilfaelde, at spoergsmaalet skulle blive besvaret benaegtende, det vil sige at forpligtelsen til at opnaa beskikkelse findes uforenelig med Traktaten . Jeg skal i den henseende blot anfoere, at det er overraskende, at en advokat, der er etableret paaberaaber sig direktivets bestemmelser om tjenesteydelser . Etableringen indebaerer nemlig noedvendigvis fuld udoevelse af erhvervet . Den etablerede advokat ville vaere totalt forvirret, hvis han bragte sig ind under tjenesteydelsesordningen . Desuden kan man ikke med hensyn til samme virksomhed i flaeng paaberaabe sig tjenesteydelsesordningen og etableringsordningen . Anvendelsen af den ene udelukker den anden . Og hvad angaar sondringen mellem disse to typer ordninger er det i dommen Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland blevet bekraeftet, at
"en permanent tilstedevaerelse *... er omfattet af Traktatens bestemmelser om etableringsretten, ogsaa selv om denne tilstedevaerelse ikke har form af en filial eller agentur, men bestaar i, at selskabet blot opretter et kontor *..." ( 26 ).
Da disse principper er klare, er det unoedvendigt her at komme med laengere udredninger, da der kun kunne blive tale om henvisninger til Domstolens naevnte praksis om en forkert anvendelse af reglerne om tjenesteydelser .
31 . Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at statuere foelgende
- en person, der er statsborger i to medlemsstater, kan over for hver af disse stater paaberaabe sig de rettigheder, der
foelger af Traktaten og af afledt ret, naar hans forhold har tilknytning til bestemmelserne i faellesskabsretten;
- en saadan statsborger, som er etableret som advokat i en medlemsstat, kan - da han ikke opfylder betingelserne herfor - ikke paaberaabe sig direktiv 77/249 om lettelser af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser i en stat, hvor han af en domstol er blevet naegtet adgang til advokaterhvervet, fordi han ikke besidder de herfor noedvendige egenskaber, nemlig vaerdighed, haederlighed og paalidelighed;
- Traktatens artikel 52 er ikke til hinder for, at en medlemsstat kraever af en advokat fra en anden medlemsstat, som vil etablere sig som advokat paa foerstnaevnte medlemsstats omraade, at han skal opnaa beskikkelse, naar dette krav ogsaa stilles til denne stats egne statsborgere .
(*) Processprog : Fransk .
( 1 ) EFT L*78 af 26.3.1977, s.*17 .
( 2 ) JORF af 23.3.1979, s.*659 .
( 3 ) Dom af 7 . februar 1979 i sag 115/78, Sml . s.*399 .
( 4 ) Dom af 7 . februar 1979 i sag 136/78, Sml . s . 437, praemisserne 28 og 29 .
( 5 ) Denne regel er for nylig blevet anvendt i dom af 23 . januar 1986 i sag 298/84, Iorio, Sml . s.*247, praemis 14 .
( 6 ) Dom af 17 . december 1981 i sag 279/80, Sml . s.*3305 .
( 7 ) Dom af 4 . december 1986 i sag 20555/84, Sml . s.*3755, praemis 26 .
( 8 ) Dommene 279/80, praemis 17, og 205/84, praemis 27, jfr . ovenfor, min understregning .
( 9 ) Dommen 205/84, jfr . ovenfor, praemis 27, min understregning .
( 10 ) Dom af 3 . december 1974 i sag 33/74, Sml . s.*1299, min understregning .
( 11 ) Min understregning .
( 11 ) Min understregning .
( 12 ) Sag 33/74, foernaevnt, praemis 13, min understregning .
( 13 ) Sag 205/84, foernaevnt, praemis 22, min understregning .
( 14 ) Dom af 15 . maj 1986 i sag 222/84, Sml . s . 1651 .
( 15 ) Dom af 21 . juni 1974 i sag 2/74, Sml . s.*631 .
( 16 ) Sag 2/74, jfr . ovenfor, praemis 43 .
( 17 ) Sag 11/77, Patrick, Sml . 1977, s . 1199 .
( 18 ) Dom af 28 . april 1977 i sag 71/76, Sml . s.*765 .
( 19 ) 2/74, jfr . ovenfor, praemis 48 .
( 20 ) 71/76, jfr . ovenfor, praemis 12 .
( 21 ) 22/74, jfr . ovenfor, praemis 12 .
( 22 ) Dom af 22 . september 1983 i sag 271/82, Sml . s.*2744, praemis 18 .
( 23 ) Dom af 18 . maj 1982 i sag 155/79, Sml . s.*1611, praemis 24 .
( 24 ) Dom af 12 . juli 1984 i sag 107/83, Sml . s.*2989, praemis 17 .
( 25 ) 107/83, foernaevnt, praemis 20, min understregning .
( 26 ) 205/84, foernaevnt, Praemis 21, min understregning .