62002CC0004_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. I disse sager har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main stillet elleve præjudicielle spørgsmål om, hvorvidt den tyske lovgivning om pension til tjenestemænd, især reglerne om pensionsnedslag for tjenestemænd på deltid, er forenelig med princippet om ligebehandling af mænd og kvinder på arbejdsmarkedet, således som dette er udformet i artikel 141 EF og den sekundære fællesskabsret.
II – Retsforskrifter
A – Fællesskabsbestemmelserne
EF-traktaten
2. EF-traktatens artikel 119, stk. 1 og 2, er affattet således:
»Hver medlemsstat gennemfører i løbet af første etape og opretholder derefter princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde.
Ved »løn« forstås i denne artikel den almindelige grund- eller minimumsløn og alle andre ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.«
3. EF-traktatens artikel 119, stk. 1 og 2, er i mellemtiden i henhold til Amsterdam-traktaten blevet erstattet af artikel 141, stk. 1 og 2, EF. Artikel 141, stk. 1 og 2, er affattet således:
»1. Hver medlemsstat gennemfører princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde eller arbejde af samme værdi.
2. Ved løn forstås i denne artikel den almindelige grund- eller minimumsløn og alle andre ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.«
4. Protokollen ad artikel 119 i traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (nu protokollen ad artikel 141 EF; herefter »Barber-protokollen«) bestemmer:
»Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 119 skal ydelser i medfør af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for løn, hvis og i det omfang de kan henføres til beskæftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede pårørende, der inden denne dato har anlagt søgsmål eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret.«
Direktiv 79/7/EØF
5. I henhold til artikel 3, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (2) (herefter »direktiv 79/7«) finder direktivet anvendelse på lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod forskellige risici, herunder alderdom.
6. Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 bestemmer:
»Princippet om ligebehandling indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår:
– anvendelsesområdet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse
– bidragspligt og beregning af bidrag
– beregningen af ydelserne, herunder ægtefælle- eller forsørgertillæg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne.«
Direktiv 86/378/EØF
7. Artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 86/378/EØF af 24. juli 1986 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (3), som ændret ved Rådets direktiv 96/97/EF af 20. december 1996 (4) (herefter »direktiv 86/378«) bestemmer:
»Ved »erhvervstilknyttede sikringsordninger« forstås ordninger, der ikke er omfattet af direktiv 79/7/EØF, og som har til formål at sikre arbejdere, uanset om de er lønmodtagere eller selvstændige erhvervsdrivende, inden for en virksomhed eller en gruppe af virksomheder, inden for en erhvervsgren eller inden for en faglig eller tværfaglig branche, ydelser, som skal supplere ydelserne fra de lovbestemte sociale sikringsordninger eller træde i stedet for disse, uanset om medlemskab af disse ordninger er obligatorisk.«
8. Artikel 4 i direktiv 86/378 bestemmer:
»Dette direktiv finder anvendelse:
a) på erhvervstilknyttede ordninger, der sikrer beskyttelse mod følgende risici:
[…]
– alderdom, også i tilfælde af førtidspensionering
[…]«
9. Artikel 5, stk. 1, i direktiv 86/378 er affattet således:
»1. Under betingelserne som fastsat i de efterfølgende bestemmelser indebærer princippet om ligebehandling, at der ikke må finde nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, blandet andet under henvisning til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår:
– anvendelsesområdet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse
– bidragspligten og beregningen af bidrag
– beregningen af ydelserne, herunder ægtefælle- eller forsørgertillæg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne.«
10. Artikel 6, stk. 1, i direktiv 86/378, som ændret ved direktiv 96/97, bestemmer:
»Bestemmelser, der er i modstrid med princippet om ligebehandling, er bestemmelser, som direkte eller indirekte, navnlig ved henvisning til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, er baseret på kønnet for så vidt angår fastsættelse af:
[…]
h) forskellige ydelsesniveauer, undtagen i det omfang det er nødvendigt som følge af aktuarmæssige faktorer, der er forskellige for de to køn i forbindelse med bidragsdefinerede ordninger.
For så vidt angår ordninger, der er funderede og ydelsesdefinerede, kan visse elementer (som bilaget indeholder eksempler på) være uens, såfremt de uens beløb skyldes anvendelsen af aktuarmæssige faktorer, der er forskellige for de to køn, ved iværksættelsen af finansieringen af ordningen.
[…]«
Direktiv 97/80/EF
11. Artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 97/80/EF af 15. december 1997 om bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn (5) (herefter »direktiv 97/80«) bestemmer:
»Ifølge det i stk. 1 omhandlede ligebehandlingsprincip er der tale om indirekte forskelsbehandling, når en bestemmelse, et kriterium eller en praksis, der tilsyneladende er neutral(t), stiller et væsentligt større antal personer af det ene køn ringere, medmindre denne bestemmelse, dette kriterium eller denne praksis er hensigtsmæssigt(t) og nødvendig(t) og kan begrundes i objektive ikke-kønsrelaterede faktorer.«
12. Artikel 4 i direktiv 97/80 er affattet således:
»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retssystemer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at når personer, der betragter sig som krænket, fordi ligebehandlingsprincippet ikke er anvendt over for dem, over for en domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der har været tale om direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler det indklagede at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket.
2. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klager.
3. Medlemsstaterne kan undlade at anvende stk. 1 i sager, hvor det påhviler en domstol eller den kompetente instans at undersøge sagens faktiske omstændigheder.«
B – De nationale bestemmelser
13. Beamtenversorgungsgesetz (tysk lov om tjenestemænds alderspension) af 24. august 1976 som affattet ved bekendtgørelse af 16. marts 1999 (herefter »BeamtVG«) bestemmer følgende i § 6 med overskriften »Ordinære pensionsgivende tjenesteperioder«:
»Tjenesteperioder, som en tjenestemand har tilbagelagt fra det tidspunkt, hvor den pågældende første gang tiltrådte en stilling som tjenestemand hos en offentligretlig institution på statens område, er pensionsgivende. Dette omfatter ikke perioder med
[…]
5. orlov uden løn
[…]
Perioder med deltidsbeskæftigelse er kun pensionsgivende svarende til forholdet mellem den nedsatte og den normale arbejdstid [...]«
14. Ved Fünftes Gesetz zur Änderung dienstrechtlicher Vorschriften (femte lov om ændring af tjenesteretlige bestemmelser) af 25. juli 1984 (herefter »1984-ændringsloven«) blev der i BeamtVG’s § 14 med overskriften »Pensionens størrelse« indført et pensionsnedslag, som i henhold til § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, finder anvendelse på tjenestemænd, der har haft orlov uden løn eller nedsat arbejdstid af familiepolitiske grunde eller i henhold til lovgivningen om særlige orlovsordninger.
15. BeamtVG’s § 14, stk. 1, som affattet ved 1984-ændringsloven, der var gældende fra den 1. august 1984 til den 31. december 1991 (herefter »den gamle udgave af BeamtVG’s § 14) havde følgende ordlyd:
»(1) Pensionsbeløbet andrager 35% for de første ti pensionsgivende tjenesteår, og stiger med 2% for hvert yderligere tjenesteår indtil det tilbagelagte 25. tjenesteår, og stiger derefter med 1% af den pensionsgivende tjenestetid indtil maksimumssatsen på 75% [...]; ved deltidsbeskæftigelse, nedsat arbejdstid eller orlov nedsættes den pensionssats, der fremkommer uden hensyntagen til de nævnte fritagelser fra tjenesten ifølge første led – forud for anvendelsen af maksimumssatsen – svarende til forholdet mellem den pensionsgivende tjenestetid og den tjenestetid, der ville være tilbagelagt som pensionsgivende tjenestetid, såfremt disse tjenestefritagelser ikke havde fundet sted [...] dog ikke til under 35% og ikke til over 75% [...]«
16. Det pensionsnedslag, der indførtes ved 1984-ændringsloven, og som fandt anvendelse på den degressive pensionstabel i den gamle udgave af BeamtVG’s § 14, blev ophævet ved § 14, nr. 16, i Fünftes Gesetz zur Änderung besoldungsrechtlicher Vorschriften (femte lov om ændring af lønbestemmelser) af 28. maj 1990 (herefter »1990-ændringsloven«).
17. Den degressive pensionstabel i den gamle udgave af BeamtVG’s § 14 er blevet erstattet af en lineær ordning.
18. BeamtVG’s § 14, stk. 1, med overskriften »Pensionens størrelse« er således i den affattelse, der har været gældende siden den 1. januar 1992 (herefter »den nye udgave af BeamtVG’s § 14«), affattet som følger:
»(1) Pensionen udgør 1,875% af den pensionsgivende løn for hvert års pensionsgivende ansættelse [...], dog i alt højst 75% [...]«
19. BeamtVG’s § 85 med overskriften »Pensionssats for tjenestemænd ansat pr. 31. december 1991« bestemmer:
»(1) Såfremt tjenestemandsforholdet [...] allerede bestod den. 31. december 1991, bevares ret til den pensionssats, der var opnået pr. denne dato. Beregningen af den pensionsgivende tjenestetid og pensionssatsen sker da på grundlag af den indtil den 31. december 1991 gældende lovgivning; § 14, stk. 1, 1. pkt., andet og tredje led, finder herved ikke anvendelse. Den pensionssats, der fremkommer ved anvendelse af bestemmelsens første og andet punktum, stiger med 1% af den pensionsgivende løn indtil højst 75% for hvert år, der tilbagelægges som pensionsgivende tjenestetid fra den 1. januar 1992 i henhold til den for dette tidspunkt gældende lovgivning [...]
[...]
(4) Den pensionssats, der fremkommer ved anvendelse af stk. 1, 2 eller 3, lægges til grund for beregningen af pensionsbeløbet, såfremt den er højere end den pensionssats, der fremkommer ved anvendelse af nærværende lov på den samlede pensionsgivende tjenestetid. Den pensionssats, der fremkommer ved anvendelse af stk. 1, må ikke overstige den pensionssats, der ville følge af anvendelsen af den indtil den 31. december 1991 gældende lovgivning.«
III – Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
Sag C-4/02
20. Sagsøgeren Hilde Schönheit, der er født den 12. juli 1939, blev den 1. april 1966 ansat som socialarbejder i byen Frankfurt am Main og blev senere, fra den 1. januar 1984, ansat som tjenestemand.
21. Indtil den 30. juni 1992 arbejdede hun på fuld tid; i perioden fra den 1. juli 1992 til den 31. december 1995 arbejdede hun på halv tid. I et halvt år (fra den 1. januar 1996 til den 30. juni 1996) havde hun orlov uden løn. Derefter genoptog hun sit arbejde som beskæftiget på halv tid.
22. Den 8. marts 1999 ansøgte hun om at gå på førtidspension som følge af, at hun var svært handikappet. Ved afgørelse af 12. juli 1999 meddelte byen Frankfurt am Main hende førtidspension på grund af uarbejdsdygtighed.
23. Ved en afgørelse, der ligeledes blev truffet den 12. juli 1999, fastsatte byen Frankfurt am Main Hilde Schönheits pension til 65,80% af hendes pensionsgivende løn.
24. Byen Frankfurt am Main beregnede pensionen på følgende måde:
25. Første skridt: Hilde Schönheits pensionsgivende tjenestetid blev beregnet i henhold til BeamtVG’s § 6, dvs. den pensionsgivende tjenestetid blev nedsat med arbejdsperioderne på deltid. Resultatet af »den faktiske tjenestetid« var 30 år og 142,5 dage (dvs. 30,39 år). Tjenestens længde blev multipliceret med den sats på 1,875%, der var fastsat i den nye udgave af BeamtVG’s § 14, hvilket gav en pensionssats på 30,39 x 1,875 = 56,98125%, oprundet 56,99%.
26. Andet skridt: Da Hilde Schönheit allerede var tjenestemand fra og med. 31. december 1991, foretog man en alternativ beregning i henhold til BeamtVG’s § 85. For perioden fra den 1. april 1966 til og med den 31. december 1991 var den pensionsgivende tjenestetid i henhold til BeamtVG’s § 6 26 år og 219 dage, oprundet til 27 år. Dette gav i henhold til den tidligere udgave af BeamtVG’s § 14 en pensionssats på 67% uden anvendelse af pensionsnedslag. For perioden fra den 1. januar 1992 til og med den 31. juli 1999 var den pensionsgivende tjenestetid i henhold til BeamtVG’s § 6 3 år og 228,5 dage (dvs. 3,79 år), hvilket gav en pensionssats på 3,79%. Den samlede pensionssats var altså på 67% + 3,79% = 70,79%.
27. Da pensionssatsen i henhold til denne alternative beregning ville have været højere end den pensionssats, man når frem til ved en lineær beregning i henhold til den nuværende lovgivning, stillede byen Frankfurt am Main henset til BeamtVG’s § 85, stk. 4, denne pensionssats over for den pensionssats, der fremkommer, når man udelukkende anvender den gamle udgave af BeamtVG’s § 14 og altså også tager hensyn til et pensionsnedslag.
28. Tredje skridt: Beregning af den fiktive pensionssats, som Hilde Schönheit ville have været berettiget til, hvis hun havde arbejdet på fuld tid i hele tjenesteperioden (»den fiktive tjenestetid«). Denne fiktive tjenestetid var 34 år og 66 dage (dvs. 34,18 år). Denne fiktive tjenestetid ville have givet en pensionssats på 74%. Denne sats blev efterfølgende nedsat med forholdet mellem den faktiske tjenestetid og den fiktive tjenestetid, dvs. (30,39 ÷ 34,18) x 74% = 65,80%.
29. Den 3. august 1999 klagede Hilde Schönheit over fastsættelsen af hendes pension.
30. Byen Frankfurt afslog hendes klage ved afgørelse af 4. januar 2000.
31. Den 7. februar 2000 anlagde Hilde Schönheit sag ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main med påstand om annullation af afgørelserne af henholdsvis 12. juli 1999 og 4. januar 2000. Hilde Schönheit nedlagde endvidere påstand om, at byen Frankfurt skulle tilpligtes at fastsætte pensionssatsen til mindst 70,79%.
Sag C-5/02
32. Sagsøgeren Silvia Becker, der er født den 15. juli 1951, var siden den 23. august 1971 tjenestemandsansat faglærer i delstaten Hessen. I tiden fra den 1. august 1981 til og med den 31. juli 1989 var hun deltidsbeskæftiget i visse perioder i forskelligt omfang. I tiden fra den 1. august 1989 til og med den 31. juli 1995 havde hun orlov uden løn, og fra den 1. august 1995 var hun på ny deltidsbeskæftiget. Med virkning fra den 1. februar 2000 tildelte delstaten Hessen hende førtidspension på grund af uarbejdsdygtighed.
33. Ved afgørelse af 5. januar 2000 fastsatte Regierungspräsidium Darmstadt hendes pension til 52,18% af hendes seneste pensionsgivende løn.
34. Regierungspräsidium Darmstadt fastsatte pensionen på følgende måde:
35. Første skridt: Først beregnede man Silvia Beckers pensionsgivende tjenestetid i henhold til BeamtVG’s § 6 og nåede frem til en periode på 25 år og 83,58 dage (dvs. 25,23 år). Denne tjenestetid blev multipliceret med den sats på 1,875%, der var fastsat i den nye udgave af BeamtVG’s § 14, stk. 1, hvilket gav en pensionssats på 25,23 x 1,875% = 47,30625%, oprundet til 47,31%.
36. Andet skridt: Da Silvia Becker allerede var tjenestemand fra og med den 31. december 1991, blev der foretaget en alternativ beregning i henhold til BeamtVG’s § 85. For perioden fra den 23. august 1971 til og med den 31. december 1991, hvilket i henhold til BeamtVG’s § 6 udgør en periode på 18 år og 228,32 dage, oprundet til 19 år, gav dette i henhold til den tidligere udgave af BeamtVG’s § 14, uden anvendelse af pensionsnedslag, en pensionssats på 53%. For perioden fra den 1. januar 1992 til og med den 31. juli 1999, hvilket i henhold til BeamtVG’s § 6 udgør en periode på 4 år og 341,93 dage (dvs. 4,94 år), gav dette en pensionssats på 4,94%. Den samlede pension beløb sig altså til 53% +? 4,94% = 57,94%.
37. Tredje skridt: Beregning af pensionssatsen med pensionsnedslaget i henhold til BeamtVG’s § 85, stk. 4. Først blev den fiktive pensionssats beregnet. Silvia Beckers fiktive tjenestetid var 32 år og 78,68 dage (dvs. 32,22 år). Denne fiktive tjenestetid ville have givet en pensionssats på 72%. Derefter foretog man pensionsnedslaget: 25,23 (den faktiske tjenestetid) ÷ 32,22 (den fiktive tjenestetid) x 72% (den fiktive pensionssats), hvilket gav en pensionssats på 52,18%.
38. Den 8. februar 2000 klagede Silvia Becker over fastsættelsen af hendes pension.
39. Regierungspräsidium Darmstadt afslog hendes klage ved afgørelse af 30. november 2000.
40. Den 21. december 2000 anlagde Silvia Becker sag med påstand om annullation af de af Regierungspräsidium Darmstadt trufne afgørelser af henholdsvis 5. januar 2000 og 30. november 2000. Hun nedlagde endvidere påstand om, at pensionssatsen skulle fastsættes til mindst 57,94%.
De præjudicielle spørgsmål
41. Ved kendelser af 12. november 2001 har Verwaltungsgericht Frankfurt forelagt Domstolen ni præjudicielle spørgsmål i sag C-4/02 og elleve præjudicielle spørgsmål i sag C-5/02.
42. Den forelæggende ret anser begge klager for at være begrundede. Ifølge denne er bestemmelserne i den tidligere udgave af BeamtVG’s § 14 om pensionsnedslag for deltidsbeskæftigede uforenelige med artikel 141 EF, idet der foreligger en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn.
43. Ifølge den forelæggende ret fremgår det af officielle statistikker, at det hovedsageligt er kvinder, der har deltidsbeskæftigelse. Det er følgelig hovedsageligt kvinder, der rammes af pensionsnedslaget i forbindelse med fastsættelsen af pension.
44. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at der ikke foreligger nogen objektive hensyn, der kan begrunde en sådan forskelsbehandling. Den begrænsning af de offentlige udgifter, som staten tilstræbte, da den indførte pensionsnedslaget, er som sådan ikke nogen objektiv begrundelse for den forskellige behandling.
45. Denne opfattelse strider imidlertid mod Bundesverwaltungsgerichts opfattelse, at en pro rata-nedsættelse af pensionen i tilfælde af deltidsbeskæftigelse eller orlov uden løn ikke er udtryk for en uberettiget indirekte forskelsbehandling af kvinder, selv om der rent faktisk er betydelig flere kvinder end mænd, der gør brug af sådanne fritagelser fra tjenesten. En sådan pro rata-pension er således ligesom nedsættelse eller bortfald af lønnen en følge af, at der erlægges en mindre arbejdsydelse og er derfor objektivt begrundet; det kan derfor allerede på forhånd udelukkes, at der kan foreligge en direkte eller indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn (6) . Den tidligere udgave af BeamtVG’s § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, gav blot mulighed for at korrigere for den relative begunstigelse af tjenestemænd, der ikke havde fuldtidsbeskæftigelse, som fulgte af den tidligere degressive pensionstabel.
46. Som følge af de forskellige opfattelser vedrørende fortolkningen af de relevante fællesskabsretlige bestemmelser, har den forelæggende ret besluttet at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål. Spørgsmålene lyder således:
– I sagerne C-4/02 og C-5/02
»1) Er ydelse af arbejdsophørspension i henhold til bestemmelserne i Beamtenversorgungsgesetz (den tyske lov om tjenestemandspensioner) omfattet af EF-traktatens artikel 119, nu artikel 141, stk. 1 og 2, EF, sammenholdt med direktiv 86/378/EØF eller bestemmelserne i direktiv 79/7/EØF?
2) Er der ved ydelser i henhold til Beamtenversorgungsgesetz tale om en ordning som omhandlet i artikel 6, stk. 1, litra h), i direktiv 86/378/EØF, således at der kan tages hensyn til aktuarmæssige faktorer eller hermed ligestillede forhold med henblik på et forskelligt ydelsesniveau, selv om ydelserne finansieres af offentlige midler?
3) Gælder de krav til begrundelsen for konstaterede tegn på en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, som er opstillet i artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80/EF med henblik på anvendelsen af EF-traktatens artikel 119, nu artikel 141, stk. 1 og 2, EF, herunder direktiv 86/378/EØF, uafhængigt af, om der under sagens behandling for retten opstår spørgsmål om bevislettelse, eller om dette spørgsmål er uden betydning i betragtning af det princip om rettens pligt til at søge sagen oplyst, som gælder for sagens behandling?
4) Skal spørgsmålet om, hvorvidt det er nødvendigt at anvende et tilsyneladende neutralt kriterium i retsforskrifter, udelukkende bedømmes på grundlag af de motiver, der fremgår af retsforskriftens tilblivelseshistorie, eller begrundelsen for udstedelsen af retsforskriften, herunder navnlig for så vidt som sådanne motiver eller begrundelser er fremført i forbindelse med udstedelsen af retsforskriften og kan identificeres som den på daværende tidspunkt afgørende begrundelse for retsforskriftens udstedelse?
5) Såfremt den pågældende lovgivning endvidere (foruden det i spørgsmål 4 anførte) eller yderligere kan være begrundet i andre lovlige formål i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80/EF eller EF-Domstolens praksis om konstatering af indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, kan en national ret da selvstændigt søge at identificere lovlige formål med en bestemmelse og i givet fald benytte disse som begrundelse for et kriterium for en forskellig behandling, navnlig såfremt sådanne betragtninger hviler på retssystematiske overvejelser? Gælder dette også, såfremt sådanne overvejelser ikke er kommet til udtryk i de motiver, der er fremført i forbindelse med udstedelsen af retsforskriften?
6) Kan konstaterede tegn på en indirekte forskelsbehandling af ældre deltidsbeskæftigede kvindelige tjenestemænd ved fastsættelsen af deres pensionssats som en del af den sidste løn anses for et lovligt formål ud fra en nødvendighedsbetragtning, såfremt dette skal tjene til at opveje en minimumspension i de første ti tjenesteår, uafhængigt af nedsat arbejdstid, selv om tjenestemandspensionsydelser uden eget bidrag fra de kvindelige tjenestemandsansatte udelukkende finansieres af offentlige midler? Kan det anses for en – eventuelt supplerende – begrundelse for nødvendighedsbetragtningen, at ydelserne har karakter af underhold og er udtryk for et hævdvundet princip for så vidt angår tjenestemandsforhold i overensstemmelse med Grundgesetz’ artikel 33, stk. 5?
7) Såfremt spørgsmålet vedrørende nødvendigheden – som anført i spørgsmål 6 – besvares bekræftende, kan en nedsættelse af pensionssatsen for ældre tjenestemænd af begge køn, som har krav på ydelser, der langt overstiger mindstepensionen for mindst ti års anciennitet i tjenesten, da stadig anses for rimelig (forholdsmæssig) under hensyn til deres forudgående deltidsbeskæftigelse, såfremt nedsættelsen ikke kun beregnes lineært på grundlag af omfanget af den nedsatte arbejdstid, men tillige tager varigheden af fuldtidsbeskæftigelsen i forhold til varigheden af deltidsbeskæftigelsen i betragtning, til skade for disse, selv om den eventuelt uforholdsmæssig fordelagtige ydelse af en mindstepension uden hensyn til nedsat arbejdstid ikke længere kommer i betragtning for ældre tjenestemænd af samme køn? Ville det ikke i denne situation være (mere) rimeligt at undlade at anvende en mere end proportional nedsættelse af pensionssatsen for ældre tjenestemænd af begge køn med højere anciennitet og i stedet udelukkende anvende en pro rata-nedsættelse af mindstepensionen?
8) Kan de yderligere personaleomkostninger, der opstår som følge af, at det tilstræbes at ansætte et større antal personer gennem en udvidelse af omfanget af deltidsbeskæftigelse i forhold til den hidtil dominerende fuldtidsbeskæftigelse – samtidig med et principielt uændret antal budgetterede og ordinære stillinger – begrunde, at det er nødvendigt, at disse omkostninger pålægges de deltidsbeskæftigede, således at deres pensionssats nedsættes mere end proportionalt, som dette er sket ved § 14, stk. 1, 1. pkt., andet og tredje led, i Beamtenversorgungsgesetz i den affattelse, der var gældende indtil den 31. december 1991?
9) Er en nødvendig hensyntagen til sådanne omkostninger (spørgsmål 8) rimelig, når den yderligere personaleomkostningsbyrde alene pålægges tidligere deltidsbeskæftigede, og følgelig helt overvejende kvinder, selv om de øgede muligheder for deltidsbeskæftigelse på det tidspunkt, hvor lovgivningen herom blev ændret, navnlig var begrundet i ønsket om at reducere den almindelige arbejdsløshed gennem en gradvis reduktion af det overskydende antal ansøgere af begge køn til stillinger inden for det offentlige?«
– I sag C-5/02
»10) Udelukker protokollen ad EF-traktatens artikel 119 – som en del af traktaten af 1992 om Den Europæiske Union (EFT C 191, s. 3-68) – uden videre, at der foretages en efterprøvelse af metoderne til medregning af beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden den 17. maj 1990, i forhold til artikel 141, stk. 1 og 2, EF, tidligere EF-traktatens artikel 119? Gælder forbuddet mod en efterprøvelse tillige, såfremt der efter den 17. maj 1990 er foretaget ændringer af bestemmelserne om medregning af beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden skæringsdagen, den 17. maj 1990, selv om disse ændringer kun delvis sikrer en tilpasning til de krav, der følger af EF-traktatens artikel 119, og ikke omfatter en lige så fordelagtig tilpasning for visse tilfældegrupper?
11) Er det afgørende tidspunkt for iagttagelsen af skæringsdagen, den 17. maj 1990, i forbindelse med udstedelse af love datoen for offentliggørelsen i det officielle offentliggørelsesorgan, eller er afslutningen af behandlingen i de lovgivende organer afgørende, også for det tilfælde at forbundsregeringens tilslutning er nødvendig for loven?«
Retsforhandlinger ved Domstolen
47. Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 8. februar 2002 er sagerne blevet forenet. Sagsøgerne i hovedsagen, Hilde Schönheit (sag C-4/02) og Silvia Becker (sag C-5/02), den tyske regering samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg for Domstolen. Den 6. marts 2003 blev der afholdt et retsmøde, hvor Silvia Becker og Kommissionen afgav indlæg.
IV – Vurdering
Indledende bemærkninger
48. Disse spørgsmål vedrører den tyske pensionsordning for tjenestemænd, nærmere betegnet reglerne om pensionsnedslag for deltidsbeskæftigede tjenestemænd.
49. Jeg finder det passende, inden jeg behandler disse spørgsmål, at henvise til de praktiske konsekvenser af den tyske ordning, således som den tidligere fungerede, således som den fungerede med nedslaget, og således som den fungerer i dag. Selv om det er den tyske ret, der i sin egenskab af realitetsbehandlingsinstans skal fortolke og anvende denne ordning, skal jeg dog også omtale den kort for at gøre det lettere at læse og forstå den følgende redegørelse.
50. I begyndelsen, det vil sige indtil udgangen af 1991, var ordningen udformet således, at der gjaldt en degressiv pensionstabel med en minimumssats på 35% for de første ti tjenesteår, en stigning på 2% for hvert yderligere tjenesteår de følgende femten år og en yderligere stigning på 1% for de resterende tjenesteår indtil en maksimumssats på 75%.
51. Fra 1992 blev denne degressive stigningstabel erstattet af en lineær tabel, der er beregnet på grundlag af en tjenestetid på 40 år, og i henhold til hvilken pensionen for hvert pensionsgivende tjenesteår udgør 1,875% indtil en maksimumssats på 75%.
52. I henhold til BeamtVG’s § 6 blev og bliver der stadig taget hensyn til perioder under ansættelsesforholdet, hvor der forelå eller foreligger deltidsbeskæftigelse. F.eks. har en tjenestemand, der har været deltidsbeskæftiget i 30 år, således ret til 15 pensionsgivende tjenesteår.
53. Det omtvistede pensionsnedslag stammer fra begyndelsen af firserne. Det blev indført i forbindelse med den udvidelse af muligheden for deltidsbeskæftigelse for tjenestemænd, der blev foretaget af arbejdsmarkedspolitiske grunde. Indledningsvis medregnede man deltidsbeskæftigelsen ved at indføre en fast reduktion af pensionen på 0,5% for hvert år, der var udøvet deltidsbeskæftigelse. I 1984 indførte man også et pensionsnedslag for orlov uden løn eller nedsat arbejdstid af familiepolitiske grunde eller i henhold til lovgivningen om særlige orlovsordninger. Samtidig blev den faste reduktion erstattet af en proportional nedsættelse af pensionen. Herved anvendte man følgende formel: (den faktiske tjenestetid ÷ den fiktive tjenestetid) x den fiktive pensionssats. Pensionsnedslaget er forskellen mellem den fiktive pensionssats og pensionsberegningen i henhold til denne formel. Pensionen må dog ikke være lavere end 35%, efter at nedslaget er foretaget.
54. Det fremgår af de kilder, der anføres i den præjudicielle kendelse, at indførelsen af pensionsnedslaget i det væsentlige havde til formål at udligne de udgifter, der var forbundet med det udvidede udbud af deltidsbeskæftigelse og de personaleomkostninger, der opstod som følge heraf.
55. Som allerede anført blev den degressive pensionstabel i henhold til BeamtVG’s § 14 ved 1990-ændringsloven med virkning fra den 1. januar 1992 erstattet af en lineær pensionstabel. Samtidig blev – det stærkt kritiserede – pensionsnedslag afskaffet. Som følge af overgangen fra et degressivt til et lineært system var det nødvendigt at indføre en overgangsordning for tjenestemænd, der allerede var ansat inden den 31. december 1991. Denne findes i BeamtVG’s § 85.
56. I henhold til denne bestemmelse beholder tjenestemænd, der allerede var ansat inden den 31. december 1991, de pensionsrettigheder, der var opnået på dette tidspunkt. Når man skal beregne størrelsen af pensionen for tjenestemænd, der allerede var ansat inden den 31. december 1991, nøjagtigt, er det nødvendigt at foretage en række sammenlignende beregninger.
57. Først foretages der en beregning på grundlag af den nye lovgivning. Man tager udgangspunkt i den deltidsbeskæftigedes faktiske tjenestetid og multiplicerer med 1,875%.
58. Derefter foretager man en anden beregning, der delvis støttes på den degressive tabel i den tidligere udgave af BeamtVG’s § 14, der gjaldt indtil den 31. december 1991, idet man dog ikke tager hensyn til pensionsnedslaget, og delvis – for så vidt angår de pensionsgivende tjenesteår efter dette tidspunkt – støttes på den nye lovgivning. Hvis denne beregning giver en højere pensionssats, er det denne, der gælder. Pensionsbeløbet begrænses imidlertid – for deltidsbeskæftigede tjenestemænds vedkommende – af den tredje sammenlignende beregning (BeamtVG’s § 85, stk. 4, 2. pkt.).
59. Ved den tredje beregning tages der hensyn til det pensionsnedslag, der gælder i henhold til den tidligere udgave. Indledningsvis beregnes den fiktive pension, det vil sige pension som hvis den pågældende havde arbejdet på fuld tid i hele tjenesteperioden. Derefter beregnes pensionssatsen i forhold til den faktiske tjenestetid.
60. Metoden kan illustreres af følgende eksempel. Lad os forestille os, at en tjenestemand har arbejdet på deltid i 30 år. Vedkommendes fiktive pension (pension, som hvis han havde arbejdet på fuld tid i 30 år) er da: for de første 10 år 35%, for 11. til 25. år (15 x 2%) 30% og for 26. til 30. år (5 x 1%) 5%, i alt 70%.
61. Når pensionsnedslaget anvendes, når man frem til en pensionssats på (70% x 15/30) 35%.
62. Hvis man ikke anvender pensionsnedslaget og beregner pensionen alene i henhold til BeamtVG’s § 6, er resultatet 15 år med fuld beskæftigelse og dermed et krav på 45% (35% for de første 10 år og 2% for de øvrige år).
63. En tjenestemand, der har arbejdet på fuld tid i 15 år, ville ligeledes være berettiget til en pensionssats på 45%.
64. Sammenfattende kan det konstateres, at der ved pensionsberegningen tages hensyn til deltidsbeskæftigelse i to henseender. For det første ved beregningen af antallet af pensionsgivende tjenesteår. For det andet ved det omtvistede pensionsnedslag.
65. Tredje til niende spørgsmål vedrører først og fremmest betingelserne for at begrunde den påståede indirekte forskelsbehandling, som pensionsnedslaget medfører. Spørgsmålene behandles i det følgende under ét.
66. Første og andet spørgsmål vedrører navnlig de relevante fællesskabsretlige regler. I forelæggelseskendelsen har den forelæggende ret anført, at den tyske pensionsordning for tjenestemænd henhører under anvendelsesområdet for artikel 141 EF. Den bemærkede endvidere, at det er irrelevant for spørgsmålet, om kvinder forskelsbehandles som følge af pensionsnedslaget, hvis pensionsordningen ikke anses for løn i den i EF-traktatens artikel 119 (nu artikel 141 EF) forudsatte betydning, men derimod for en lovbestemt ordning, der sikrer beskyttelse mod alderdomsrisici som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7. Der ville stadig foreligge en forbudt forskelsbehandling i henhold til artikel 4, stk. 1, i dette direktiv. Hvis direktiv 86/378 kunne anvendes på pensionsordningen, ville der gælde det samme, da artikel 5, stk. 1, i dette direktiv forbyder direkte eller indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, blandt andet for så vidt angår beregningen af ydelserne.
67. Endelig har den forelæggende ret i sag C-5/02 også stillet to spørgsmål om fortolkningen af den såkaldte »Barber-protokol«.
De to første spørgsmål i sag C-4/02 og sag C-5/02
68. Begge sagsøgere i hovedsagen, den tyske regering og Kommissionen er af den opfattelse, at ydelsen af pension i henhold til BeamtVG henhører under artikel 141 EF. De har i denne sammenhæng henvist til dommene i sagerne Gerster (7), Beune (8), Griesmar (9) og Evrenopoulos (10) .
69. Kommissionen og den tyske regering har endvidere anført, at direktiv 79/7 ikke kan anvendes i denne sag. Pensionen i henhold til BeamtVG er ikke en pension inden for rammerne af en lovbestemt socialsikringsordning som omhandlet i artikel 3 i dette direktiv.
70. Hvad angår direktiv 86/378 har Kommissionen anført, at direktivet ikke kan begrænse anvendelsesområdet for artikel 141 EF. Efter den tyske regerings opfattelse kan dette direktiv anvendes på den tyske alderspensionsordning for tjenestemænd, da denne er omfattet af definitionen af begrebet »erhvervstilknyttede sikringsordninger« i direktivets artikel 2. Det kan ganske vist tænkes, at visse bestemmelser i dette direktiv ikke kan anvendes som følge af den særlige karakter, som offentligretlige tjenesteforhold har, men forbuddet mod diskriminering i artikel 5 i direktiv 86/378 er ikke en af disse bestemmelser.
71. Ifølge den tyske regering og Kommissionen kan undtagelsesbestemmelsen i artikel 6, stk. 1, litra h), i direktiv 86/378 ikke anvendes i denne sag. Den tyske regering har herved anført, at pensionsnedslaget for tjenestemænd, der har været deltidsbeskæftiget, ikke beror på aktuarmæssige faktorer som omhandlet i denne artikel, men derimod følger af de tyske regler om alderspension til tjenestemænd.
Vurdering
72. Jeg tilslutter mig i det væsentlige den holdning, som sagsøgerne i hovedsagen, Kommissionen og den tyske regering har givet udtryk for. Efter min opfattelse er der ingen tvivl om, at den tyske tjenestemandspension henhører under anvendelsesområdet for artikel 141 EF. I de ovennævnte domme har Domstolen allerede bekræftet dette, hvad angår den nederlandske, den franske, den græske og senest – i Niemi-dommen (11) – også den finske pensionsordning for tjenestemænd. Det fremgår af denne retspraksis, at det afgørende kriterium for kvalificeringen af en pensionsordning er, om pensionen betales til arbejdstageren på grundlag af det arbejdsforhold, som bestod mellem ham og den tidligere arbejdsgiver, det vil sige kriteriet om arbejdsforholdet, som udledes af artikel 141 EF. Den foreliggende tyske pensionsordning opfylder dette kriterium. Ordningen gælder for en særlig gruppe arbejdstagere, og ydelserne afhænger af den tjenestetid, som den pensionsberettigede har tilbagelagt og beregnes på grundlag af den senest oppebårne løn. Det står dermed fast, at der er en sammenhæng mellem den udbetalte pension og arbejdsforholdet. Da de foreliggende pensionsydelser ikke er ydelser inden for rammerne af en lovbestemt social sikringsordning, kan direktiv 97/7 ikke anvendes på dem.
73. Jeg er desuden enig med Kommissionen i, at henvisningen i det første præjudicielle spørgsmål ikke har nogen mening, da dette direktiv ikke kan begrænse rækkevidden af artikel 141 EF, således som Domstolen – selv om det egentlig ikke var nødvendigt – udtrykkeligt fastslog i Beune-dommen (præmis 64).
74. Andet spørgsmål kan besvares ganske kort. Som den tyske regering selv har anført, er det pensionsnedslag, der er omtvistet i hovedsagen, helt uafhængigt af aktuarmæssige faktorer i henhold til artikel 6, stk. 1, litra h), i direktiv 86/378. Der kan derfor ikke udledes noget argument af denne bestemmelse som begrundelse for et forskelligt pensionsbeløb.
Det tredje til det niende spørgsmål
75. Den tyske regering har anført, at selv om kvinder – således som den forelæggende ret har angivet – rammes mest af pensionsnedslaget, betyder dette ikke automatisk, at pensionsnedslaget for tidligere deltidsbeskæftigede tjenestemænd er udtryk for en forskelsbehandling, da dette nedslag er begrundet i objektive faktorer, der ikke beror på køn.
76. Betingelserne for at kunne begrunde en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, således som disse er defineret i artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80, gælder uafhængigt af fordelingen af bevisbyrden og uafhængigt af, om den nationale retslige procedure sker ex officio eller på begæring. Artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80 sammenfatter nemlig Domstolens praksis om indirekte forskelsbehandling, der gælder uafhængigt af bevisbyrdefordelingen eller karakteren af den nationale retslige procedure.
77. For det andet kan en indirekte forskelsbehandling også være begrundet som følge af andre faktorer end dem, der er anført i motiverne til loven. Dette fremgår af Finalarte m.fl.-dommen (12) . Den forelæggende ret skal derfor også undersøge, om der foreligger andre faktorer, der kan udgøre en begrundelse.
78. Ifølge den tyske regering kan det udledes af de nationale retsforskrifter, at pensionsnedslaget var en korrektionsmekanisme, der var et led i pensionsordningen, som havde til formål at undgå, at deltidsbeskæftigede tjenestemænd blev begunstiget som følge af anvendelsen af den tidligere degressive pensionstabel.
79. Pensionsnedslaget er således sagligt begrundet som følge af, at den nationale lovgiver, da nedslaget blev indført, i stedet for at anvende et stift system med nedslag valgte en individuel beregningsmetode, der genspejler forholdet mellem den faktiske pensionsgivende tjenestetid og den pensionsgivende tjenestetid, der ville være opnået, hvis tjenestemanden ikke havde arbejdet på deltid. I henhold til denne beregningsmetode gælder, at jo længere tjenestemanden har arbejdet på fuld tid i alt, desto mindre er pensionsnedslaget (i tilfælde af deltidsbeskæftigelse eller orlov uden løn).
80. Desuden var finansieringen af de yderligere personaleomkostninger, der opstod som følge af de udvidede muligheder for deltidsbeskæftigelse ikke den afgørende grund til at indføre pensionsnedslaget; nedslaget skulle derimod sikre, at den tyske pensionsordning for tjenestemænd blev afbalanceret.
81. Sagsøgerne i hovedsagen har anført, at pensionsnedslaget medfører en mindre pension – i deres tilfælde cirka 5% – end pensionen for en fuldtidsbeskæftiget tjenestemand, der har tilbagelagt nøjagtig lige så mange pensionsgivende tjenesteår. Nedslaget skader især kvinder, da det i overvejende grad er kvinder, der har deltidsbeskæftigelse i det offentlige i Tyskland. Dette er ubestridt; det afgørende er derfor, om dette forhold er sagligt begrundet.
82. Ifølge sagsøgerne i hovedsagen foreligger der ikke nogen saglig begrundelse. De tilslutter sig ikke den tyske regerings argument om, at deltidsbeskæftigede kunne stilles bedre end fuldtidsbeskæftigede. Ifølge sagsøgerne kan dette kun ske under ganske særlige omstændigheder. Set ud fra en praktisk synsvinkel kan man undlade at tage hensyn til en sådan situation. Det er ganske vist rigtigt, at både en deltidsbeskæftiget og en fuldtidsbeskæftiget tjenestemand i henhold til 35%-reglen i den tidligere degressive pensionstabel opnåede den samme procentsats de første ti år, og at dette kunne anses for at være en fordel for en deltidsbeskæftiget tjenestemand. Men hvis den deltidsbeskæftigede tjenestemand arbejdede på deltid i yderligere ti år, ville denne fordel blive indskrænket væsentligt, da der kun ville blive taget hensyn til deltidsbeskæftigelsen i forbindelse med pensionsberegningen. Den deltidsbeskæftigede tjenestemand havde således efter 20 års beskæftigelse stadig kun en pensionssats på 35%, mens den fuldtidsbeskæftigede tjenestemand opnåede 55%. Den fuldtidsbeskæftigede ville desuden også drage fordel af 35%-reglen, hvis vedkommende holdt op med at arbejde efter fem år.
83. Kommissionen er af den opfattelse, at BeamtVG’s § 85, sammenholdt med § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, i den tidligere udgave af BeamtVG er udtryk for en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, da ordningen medfører, at der er flere kvinder end mænd, der rammes af pensionsnedslaget i forbindelse med fastsættelsen af pension, samt at deltidsbeskæftigede tjenestemænds pension reduceres i større omfang end ved en prorata temporis-ordning.
84. Kommissionen har desuden anført, at pensionsnedslaget blev indført af omkostningsmæssige hensyn. Den har henvist til Roks m.fl.-dommen (13) og understreget, at medlemsstaterne er berettiget til at reducere deres sociale ydelser af budgetmæssige hensyn, men aldrig må gøre dette på en måde, der strider mod fællesskabsretten. En national ordning, der kun indføres af budgetmæssige hensyn og medfører en ulige behandling af mænd og kvinder, strider mod artikel 141 EF.
85. Kommissionen har henvist til, at den tyske regering har anført, at det var nødvendigt at indføre pensionsnedslaget for at korrigere 35%-ordningen. Den finder det imidlertid ikke begrundet kun at anvende dette nedslag på deltidsbeskæftigede tjenestemænd.
86. Endelig udelukker fællesskabsretten ikke, at deltidsbeskæftigede modtager pensionsydelser prorata temporis. Fællesskabsretten er imidlertid til hinder for en foranstaltning som pensionsnedslaget, der medfører en uforholdsmæssig reduktion af pensionsydelserne og dermed udgør en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn.
Vurdering
87. I henhold til fast retspraksis forbyder artikel 141 EF ikke blot en direkte, men også en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn. Der foreligger en indirekte forskelsbehandling, hvis en (national) bestemmelse eller ordning ganske vist er affattet neutralt, men rent faktisk rammer betydelig flere kvinder end mænd, medmindre denne forskelsbehandling er sagligt begrundet i objektive faktorer, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn.
88. I det foreliggende tilfælde er BeamtVG’s § 85, stk. 4, sammenholdt med § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, i den tidligere udgave af BeamtVG formuleret kønsneutralt. Ikke desto mindre kan der foreligge en forskelsbehandling, hvis det viser sig, at der er betydelig flere kvinder end mænd, der rammes af denne ordning.
89. Den forelæggende ret har herved anført, at statistikkerne viser, at betydelig flere kvinder end mænd er deltidsbeskæftiget, hvorfor det også først og fremmest er kvindelige tjenestemænd, der rammes af pensionsnedslaget. Umiddelbart er det derfor nærliggende at antage, at der foreligger en indirekte forskelsbehandling.
90. Hvis dette er tilfældet, må det endvidere undersøges, om der foreligger objektive faktorer, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn, der kan begrunde ordningen.
91. I sidste instans tilkommer det den forelæggende ret at afgøre, om der foreligger sådanne saglige grunde i den konkrete sag. Domstolen er dog kompetent til på grundlag af det i hovedsagen oplyste samt de for Domstolen indgivne skriftlige og mundtlige indlæg at vejlede den nationale ret på en sådan måde, at denne kan træffe sin afgørelse (14) .
92. I henhold til fast retspraksis påhviler det den medlemsstat, der er ophavsmand til den bestemmelse, som muligvis er diskriminerende, at godtgøre, at denne bestemmelse har et retmæssigt formål, og at de midler, der vælges, er nødvendige og egnede til at opnå dette. Domstolens praksis giver medlemsstaterne en vid skønsbeføjelse med hensyn til, om det er nødvendigt at forfølge social- og beskæftigelsespolitiske formål (15) . Dette skøn er imidlertid begrænset, idet det ikke må medføre en undergravning af et bærende princip i fællesskabsretten såsom princippet om ens behandling af mandlige og kvindelige arbejdstagere (16) .
93. Det fremgår af de officielle kilder, der citeres i forelæggelseskendelsen, at pensionsnedslaget blev indført af budgetmæssige hensyn. I henhold til Domstolens praksis kan budgetmæssige hensyn ganske vist være baggrunden for en socialpolitisk afgørelse, men de kan ikke i sig selv udgøre et mål for socialpolitikken og kan derfor ikke begrunde en forskelsbehandling på grundlag af køn (17) .
94. Hvis det viser sig, at pensionsnedslaget kun blev indført af sparehensyn, kan dette efter min opfattelse ikke være nogen saglig begrundelse.
95. Under henvisning til Bundesverwaltungsgerichts praksis har den tyske regering imidlertid også fremført, at pensionsnedslaget havde til formål at korrigere den forholdsmæssige begunstigelse af tjenestemænd, der ikke arbejder på fuld tid, som den tidligere degressive pensionstabel medførte. En sådan begunstigelse kunne ikke forhindres ved kun at tage hensyn til deltidsbeskæftigelse i henhold til BeamtVG’s § 6, stk. 1. Foranstaltningen var derfor begrundet.
96. Selv om dette motiv ikke fremgår udtrykkeligt af bestemmelsens tilblivelseshistorie, kan det være legitimt at indføre en sådan korrektionsmekanisme. Spørgsmålet er imidlertid, om denne bestemmelse er nødvendig og passende.
97. Jeg skal indledningsvis bemærke, at generelle påstande om, at det pensionsnedslag, der er strid om i hovedsagen, har en korrektionsfunktion, ikke er tilstrækkeligt til at bevise, at det intet har at gøre med en forskelsbehandling på grundlag af køn; sådanne påstande indeholder heller ikke nogen informationer, der giver grundlag for på rimelig vis at konstatere, om de valgte midler var egnede til at nå dette mål.
98. Jeg skal desuden fastslå, at minimumssatsen på 35%, som gjaldt i den degressive ordning, ganske vist under visse omstændigheder kunne medføre en begunstigelse af deltidsbeskæftigede tjenestemænd, men at dette også gjaldt for tjenestemænd, der altid har været fuldtidsbeskæftiget. Pensionsnedslaget blev imidlertid kun indført for deltidsbeskæftigedes vedkommende.
99. Enkle beregninger viser, at nedslaget kan være uforholdsmæssigt; dette fremgår bl.a. af det eksempel, der er anført under punkt 58-63.
100. I praksis svarer indførelsen af pensionsnedslaget ved deltidsbeskæftigelse på sin vis til en for tidlig indførelse af den nugældende lineære ordning, der bygger på en tjenesteperiode på 40 år (18) . Dette har imidlertid ført til, at de deltidsbeskæftigede og de fuldtidsbeskæftigede tjenestemænd behandles forskelligt. De tildeles nemlig en forskellig pension, selv om de har tilbagelagt det samme antal pensionsgivende tjenesteår (19) .
101. Dette pensionsnedslag blev ganske vist afskaffet samtidig med, at den lineære beregningsordning trådte i kraft i 1992, men nedslaget anvendes som følge af overgangsreglerne stadig på tjenestemænd, der har været deltidsbeskæftiget i en del af deres tjenestetid. Disse bliver stadigvæk konfronteret med dette nedslag og stilles dermed ringere end tjenestemænd, der har opnået samme antal pensionsgivende tjenesteår, og som ligeledes var ansat allerede inden den 31. december 1991, men havde fuldtidsbeskæftigelse.
102. Fællesskabsretten er, således som Kommissionen også har anført, ikke til hinder for, at en pension ved deltidsbeskæftigelse beregnes efter en pro rata temporis-regel (20) . En sådan pro rata-forringelse er fastsat i BeamtVG’s § 6. Anvendelsen af § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, i den tidligere udgave af BeamtVG medfører imidlertid (stadigvæk) en yderligere pensionsreduktion. Hvis man ud over at tage hensyn til deltidsbeskæftigelsen ved fastsættelsen af antallet af pensionsgivende tjenesteår også foretager et yderligere – uforholdsmæssigt – pensionsnedslag, er der tale om en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, der ikke kan begrundes med den lavere arbejdstid eller nødvendigheden af at korrigere en formodet begunstigelse af deltidsbeskæftigede.
Det tiende og det ellevte spørgsmål i sag C-5/02
103. Disse spørgsmål vedrører Barber-protokollen. Med disse spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om man – i modsætning til hvad der er fastsat i protokollen – kan medregne en beskæftigelsesperiode, der ligger inden den 17. maj 1990, hvor Barber-dommen (sag C-262/88, Sml. I, s. 1889) blev afsagt, såfremt der efter den 17. maj 1990 blev foretaget ændringer af de bestemmelser, som gjaldt for de beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden dette tidspunkt, men disse ændringer ikke fjerner forskelsbehandlingen af en bestemt gruppe arbejdstagere.
104. Den forelæggende ret har herved fremført, at denne protokol bygger på Barber-dommen, hvor Domstolen foretog en tidsmæssig begrænsning af virkningerne af denne dom. Ifølge den forelæggende ret var det især hensyn til beskyttelsen af berettigede forventninger, der foranledigede Domstolen til at foretage denne begrænsning. Den forelæggende ret ytrer tvivl om beskyttelsen af berettigede forventninger kan påberåbes i denne sag, eftersom lovgiver var klar over pensionsnedslagets diskriminerende virkning, men alligevel foretog en ændring, der opretholder denne virkning i bestemte situationer.
105. I sine skriftlige indlæg har Kommissionen fremført, at Domstolen ikke blot foretog den tidsmæssige begrænsning for at beskytte berettigede forventninger og retssikkerheden, men også fordi ligevægten i en række pensionsordninger ville blive forstyrret, hvis man tog hensyn til krav med tilbagevirkende kraft. Kommissionen har foreslået, at man henholder sig til denne dom, og fastslår, at kravet om ligebehandling ikke omfatter perioder, der ligger før den 17. maj 1990.
106. Under retsmødet har Kommissionen og Silvia Beckers procesfuldmægtige imidlertid henvist til, at der er en forskel mellem den foreliggende sag og Barber-sagen. Kommissionen har anført, at Barber-sagen vedrørte en ordning, der allerede havde bestået i årtier, hvorimod man i den foreliggende sag på grundlag af 1990-ændringsloven har bibeholdt pensionsnedslaget hvad angår pensionskrav, der er opnået, inden loven trådte i kraft. Mens medlemsstaterne inden Barber-dommen med føje kunne antage, at artikel 141 EF ikke fandt anvendelse på pensionsordninger, kan dette ikke hævdes for tiden efter dommens afsigelse, det vil sige efter den 17. maj 1990. Ændringsloven blev offentliggjort få dage efter, nemlig den 28. maj 1990. Strengt taget kunne Tyskland ikke påberåbe sig Barber-protokollen i forbindelse med Silvia Beckers pensionsnedslag. Princippet om beskyttelse af berettigede forventninger kan ikke have nogen virkning i dette tilfælde, og desuden kræver retssikkerhedsprincippet ikke, at nedslaget opretholdes hvad angår de forudgående perioder.
107. Silvia Becker er også af den opfattelse, at den tyske regering ikke kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af berettigede forventninger, da lovgiver – således som den forelæggende ret også har fastslået – var klar over den indirekte forskelsbehandling. Desuden ville de økonomiske konsekvenser ved ikke at anvende det pensionsnedslag, der strider mod artikel 141 EF, være ubetydelige. Silvia Becker har afslutningsvis anført, at hun ikke kunne have modsat sig det pensionsnedslag, der blev bibeholdt i henhold til overgangsordningen, på et tidligere tidspunkt. Hun kunne først modsætte sig nedslaget efter at have fået en endelig meddelelse om pensionen, da et forebyggende retsmiddel ikke er tilladt i henhold til tysk ret.
Vurdering
108. Kommissionens og Silvia Beckers opfattelse støttes ikke af hverken protokolteksten, dennes tilblivelseshistorie eller Domstolens praksis.
109. I Barber-dommen fastslog Domstolen, at firmapensioner henhører under begrebet »løn« i artikel 141 EF, og at der derfor ikke må ske nogen forskelsbehandling på grundlag af køn i forbindelse med bevilling af sådanne pensioner. Da medlemsstaterne og de berørte ikke kunne have kendskab til en sådan fortolkning på dette tidspunkt, og en anerkendelse af økonomiske krav med tilbagevirkende kraft kunne have medført alvorlige forstyrrelser for pensionsfondene, begrænsede Domstolen virkningerne af denne fortolkning i tidsmæssig henseende. Domstolen har senere præciseret, at denne retspraksis også gælder for tillægspensioner, efterladtepensioner, overdragelse af pensionskrav og tjenestemandspensioner (21) .
110. I denne nyere praksis har Domstolen desuden fastslået, at ligebehandlingen hvad angår disse pensioner kun kan gøres gældende for så vidt angår ydelser, der vedrører beskæftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, som er datoen for afsigelsen af Barber-dommen (22) . Der gælder dog en undtagelse, nemlig for arbejdstagere eller disses ydelsesberettigede pårørende, som forinden denne dato har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse. Domstolen har konsekvent henholdt sig til ovennævnte tidspunkt og undtagelse. Ordlyden i Barber-protokollen er også fuldstændig klar. Protokollen er ligeledes knyttet til det tidspunkt, der nævnes i Barber-dommen. Hvis de kontraherende parter med hensyn til beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden dette tidspunkt, havde villet fastsætte undtagelser for andre end dem, der allerede havde anlagt sag, kunne de have gjort det. Der kan derfor ikke gøres en undtagelse hvad angår de beskæftigelsesperioder, som Silvia Becker tilbagelagde inden den 17. maj 1990.
V – Forslag til afgørelse
111. På grundlag heraf foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål fra Verwaltungsgericht Frankfurt am Main således:
»– Alderspensionen i henhold til Beamtenversorgungsgesetz (tysk lov om tjenestemænds alderspension) af 24. august 1976 henhører under anvendelsesområdet for artikel 141 EF.
– Artikel 141 EF er til hinder for en national ordning som den, der er fastsat i
§ 85, stk. 4, i Beamtenversorgungsgesetz sammenholdt med § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, i den tidligere udgave af denne lov, såfremt ordningen – der medfører en større reduktion af pensionssatsen for deltidsbeskæftigede, end det ville være tilfældet ved en pro rata temporis-regel – rammer flere kvinder end mænd i forbindelse med fastsættelsen af deres pensionssats.
– Det tilkommer den nationale ret, der har enekompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder og fortolke national ret, at fastslå, om, og i givet fald i hvilket omfang, en lovbestemt ordning, der ganske vist anvendes uafhængigt af arbejdstagernes køn, men i sidste instans rammer en væsentlig højere procentdel af kvinder end mænd, er begrundet ud fra objektive hensyn, der intet har at gøre med en forskelsbehandling på grundlag af køn.
– I henhold til protokollen ad artikel 141 EF kan den umiddelbare virkning af artikel 141 EF kun påberåbes med henblik på at opnå ligebehandling på pensionsområdet, når der er tale om ydelser, der skal erlægges for beskæftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede pårørende forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse.«
(1) .
(2)
–	EFT 1979 L 6, s. 24.
(3)
–	EFT L 225, s. 40.
(4)
–	EFT 1997 L 46, s. 20.
(5)
–	EFT 1998 L 14, s. 6.
(6)
–	BVerwG, dom af 23.4.1998, 2 C 2.98, ZBR 1998, s. 357 ff.; dom af 22.7.1999, 2 C 19.98, ZBR 2000, s. 38 ff.
(7)
–	Dom af 2.10.1997, sag C-1/95, Sml. I, s. 5253.
(8)
–	Dom af 28.9.1994, sag C-7/93, Sml. I, s. 4471.
(9)
–	Dom af 29.11.2001, sag C-366/99, Sml. I, s. 9383.
(10)
–	Dom af 17.4.1997, sag C-147/95, Sml. I, s. 2057.
(11)
–	Dom af 12.9.2002, sag C-351/00, Sml. I, s. 7007.
(12)
–	Dom af 25.10.2001, forenede sager C-49/98, C-50/98, C-52/98 – C-54/98 og C-68/98 – C-71/98, Sml. I, s. 7831, præmis 37 ff.
(13)
–	Dom af 24.2.1994, sag C-343/92, Sml. I, s. 571.
(14)
–	Dom af 9.2.1999, sag C-167/97, Seymour-Smith og Perez, Sml. I, s. 623, og af 20.3.2003, sag C-187/00, Kutz-Bauer, Sml. I, s. 2741.
(15)
–	Dom af 14.12.1995, sag C-317/93, Nolte, Sml. I, s. 4625, og de domme, der er nævnt i fodnote 14.
(16)
–	Jf. den retspraksis, der er nævnt i fodnote 14.
(17)
–	Roks m.fl.-dommen, nævnt i fodnote 13, og Kutz-Bauer-dommen, nævnt i fodnote 14.
(18)
–	Både efter den lineære og den degressive ordning er den maksimale pensionssats på 75%, selv om satsen i det første tilfælde nås efter 40 tjenesteår og i det andet tilfælde efter 35 år (ved fuldtidsbeskæftigelse). Hvis der var tale om deltidsbeskæftigelse i alle 40 år, udgør pensionssatsen i henhold til den lineære ordning 37,5% (20 x 1,875%). Det samme resultat nås ved pensionsnedslaget inden for rammerne af den degressive ordning (75% x (20 ÷ 40)).
(19)
–	Jf. fodnote 18. En tjenestemand, der har været beskæftiget på fuld tid i 20 år, ville i henhold til den degressive ordning opnå en pension på 55% af den senest oppebårne løn. Jf. også eksemplet under punkt 58-63. Hvis man foretog en lineær beregning, ville vedkommende få 37,5%.
(20)
–	Jf. f.eks. dom af 15.12.1994, forenede sager C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 og C-78/93, Helmig m.fl., Sml. I, s. 5727, af 21.10.1999, sag C-333/97, Lewen, Sml. I, s. 7243, af 27.10.1998, sag C-411/96, Boyle m.fl., Sml. I, s. 6401, og af 14.9.1999, sag C-249/97, Gruber, Sml. I, s. 5295.
(21)
–	Dom af 14.12.1993, sag C-110/91, Moroni, Sml. I, s. 6591, af 22.12.1993, sag C-152/91, Neath, Sml. I, s. 6935, og domme af 28.9.1994, sag C-200/91, Coloroll Pension Trustees, Sml. I, s. 4389, sag C-408/92, Avdel Systems, Sml. I, s. 4435, sag C-7/93, Beune, Sml. I, s. 4471, sag C-28/93, Van den Akker, Sml. I, s. 4527, sag C-57/93, Vroege, Sml. I, s. 4541, og sag C-128/93, Fisscher, Sml. I, s. 4583.
(22)
–	Jf. dom af 6.10.1993, sag C-109/91, Ten Oever, Sml. I, s. 4879.