62001CJ0429_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-429/01,
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av G. zur Hausen, i egenskap av ombud, biträdd av M. van der Woude och V. Landes, avocats, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Republiken Frankrike,
inledningsvis företrädd av G. de Bergues och D. Colas, därefter av G. de Bergues och C. Isidoro, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om fastställelse av att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 90/219/EEG av den 23 april 1990 om innesluten användning av genetiskt modifierade mikroorganismer (EGT L 117, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 9, s. 198), i dess lydelse enligt kommissionens direktiv 94/51/EG av den 7 november 1994 om anpassning till den tekniska utvecklingen av direktiv 90/219 (EGT L 297, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 248), och artikel 249 EG, genom att varken korrekt eller fullständigt införliva artikel 14 a och b, artikel 15.1 och 15.2, artikel 16.1 samt artikel 19.2–19.4 i det förstnämnda direktivet och genom att inte införliva detta direktivs bestämmelser vad beträffar viss innesluten användning som omfattas av försvarsministeriets behörighet,
meddelar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av tillförordnade ordföranden på sjätte avdelningen V. Skouris samt domarna C. Gulmann, J.-P. Puissochet, F. Macken och N. Colneric (referent),
generaladvokat: F.G. Jacobs,
justitiesekreterare: R. Grass,
med hänsyn till referentens rapport,
och med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Europeiska gemenskapernas kommission har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 5 november 2001, med stöd av artikel 226 EG väckt talan om fastställelse av att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 90/219/EEG av den 23 april 1990 om innesluten användning av genetiskt modifierade mikroorganismer (EGT L 117, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 9, s. 198), i dess lydelse enligt kommissionens direktiv 94/51/EG av den 7 november 1994 om anpassning till den tekniska utvecklingen av direktiv 90/219 (EGT L 297, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 248) (nedan kallat direktivet), och
artikel 249 EG, genom att varken korrekt eller fullständigt införliva artikel 14 a och b, artikel 15.1 och 15.2, artikel 16.1 samt artikel 19.2–19.4 i direktivet och genom att inte införliva direktivets bestämmelser vad beträffar viss innesluten användning som omfattas av försvarsministeriets behörighet.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapslagstiftningen
2. Direktivet innehåller regler om innesluten användning av genetiskt modifierade mikroorganismer (nedan kallade GMMO).
3. Innesluten användning definieras i artikel 2 c i direktivet som ”varje verksamhet där mikroorganismer modifieras genetiskt eller där man odlar, förvarar, använder, transporterar, destruerar eller blir kvitt GMMO och där fysiska hinder, eller en kombination av fysiska och kemiska och/eller biologiska hinder, används för att begränsa dessa mikroorganismers kontakt med allmänheten och miljön”.
4. Direktivet syftar till att skydda människors hälsa och miljön. För detta ändamål innehåller direktivet bland annat en klassificering av GMMO och i detsamma fastslås principer avseende säkerhet, hygien på arbetsplatsen och inneslutning, som är tillämpliga på dessa GMMO.
5. Således görs i artikel 4 i direktivet en indelning av GMMO i två grupper beroende på vilka risker de för med sig. De GMMO som uppfyller kriterierna i bilaga 2 till direktivet hör till första gruppen (nedan kallad grupp I). Övriga GMMO hör till den andra gruppen (nedan kallad grupp II).
6. I artikel 2 d och 2 e i direktivet görs en åtskillnad beroende på i vilket syfte GMMO används. Verksamhet som betecknas som typ A-verksamhet syftar till undervisning, forskning och utveckling eller icke-industriell eller icke‑kommersiell verksamhet av liten omfattning. Övrig verksamhet kallas typ B‑verksamhet.
7. I direktivet föreskrivs särskilda anmälningsförfaranden beroende på GMO-grupp (grupp I eller II) och verksamhetstyp (typ A eller B). Dessutom görs däri åtskillnad mellan två system, varav det ena är baserat på tillstånd och gäller sådan verksamhet som medför avsevärda risker och som inte får genomföras förrän den behöriga nationella myndigheten har lämnat sitt tillstånd, och det andra är baserat på anmälan och gäller sådan verksamhet som medför mindre risker. Direktivet innehåller bland annat bestämmelser om vilka uppgifter anmälan skall innehålla, om tillstånds- och anmälningsförfarandet samt om skyldighet att informera kommissionen och övriga medlemsstater.
8. I artikel 14 i direktivet föreskrivs följande:
”De behöriga myndigheterna skall, om så är nödvändigt, innan en verksamhet påbörjas se till att
a) en beredskapsplan upprättas till skydd för människors hälsa och miljön utanför anläggningen i händelse av olycka, och att beredskapsorganen är underrättade om riskerna och fått skriftlig information om dem,
b) de personer som kan påverkas av en olycka, på ett tillfredsställande sätt och utan att själva ha behövt begära detta, fått information om skyddsåtgärderna och om hur de skall förhålla sig i händelse av olycka. Informationen skall upprepas och uppdateras med lämpliga mellanrum. Den skall också vara allmänt tillgänglig[*].
De berörda medlemsstaterna skall samtidigt göra samma information som sprids bland deras egna medborgare tillgänglig för andra medlemsstater, så att detta kan tjäna som grundval för alla nödvändiga konsultationer inom ramen för de bilaterala relationerna.” [*I överensstämmelse med andra språkversioner av direktivet används i stället för uttrycket ”vara allmänt tillgänglig” nedan uttrycket ”hållas tillgänglig för allmänheten”. Övers.anm.]
9. Direktivet har ändrats genom rådets direktiv 98/81/EG av den 26 oktober 1998 (EGT L 330, s. 13). Av artikel 14 i direktivet, i dess ändrade lydelse, framgår följande:
”De behöriga myndigheterna skall innan en innesluten användning påbörjas se till att
a) en beredskapsplan upprättas för inneslutna användningar som – om inneslutningsåtgärderna inte fungerar – kan medföra omedelbar eller fördröjd allvarlig fara för människor utanför anläggningen och/eller för miljön, om inte en sådan beredskapsplan har upprättats enligt annan gemenskapslagstiftning,
b) de organ och myndigheter som kan påverkas av en olycka, på lämpligt sätt och utan att själva behöva begära detta, får information om sådana skyddsåtgärder[*]. Informationen skall uppdateras med lämpliga mellanrum. Den skall också [hållas tillgänglig för allmänheten].
De berörda medlemsstaterna skall samtidigt göra samma information som sprids bland deras egna medborgare tillgänglig för andra berörda medlemsstater, så att detta kan tjäna som grundval för allt nödvändigt samråd inom ramen för deras bilaterala relationer.” [*I överensstämmelse med andra språkversioner av direktivet används i stället för uttrycket ”skyddsåtgärder” nedan uttrycket ”beredskapsplaner, däribland de skyddsåtgärder som skall vidtas”. Övers.anm.]
10. I artikel 15 i direktivet föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att se till att användaren, i händelse av olycka, är skyldig att genast underrätta den behöriga myndighet som nämns i artikel 11 och lämna följande uppgifter:
– Närmare omständigheter kring olyckan.
– Identiteten och mängden av de genetiskt modifierade [mikroorganismer] som släppts ut.
– Samtliga nödvändiga uppgifter för bedömningen av olyckans inverkan på människors hälsa och miljön.
– Vilka beredskapsåtgärder som vidtagits.
2. När uppgifter lämnas enligt punkt 1, skall medlemsstaterna vara skyldiga att
– se till att samtliga beredskapsåtgärder, och åtgärder som har sin verkan inom den närmaste framtiden och på lång sikt, vidtas och omgående varna samtliga medlemsstater som kan påverkas av olyckan,
– om möjligt samla in de uppgifter som är nödvändiga för en fullständig analys av olyckan och, om så är lämpligt, utfärda rekommendationer för att liknande olyckor skall undvikas i framtiden och att deras verkningar skall begränsas.”
11. I artikel 16.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall vara skyldiga att
a) vid upprättandet och genomförandet av beredskapsplanerna samråda med andra medlemsstater som kan påverkas i händelse av olycka,
b) snarast möjligt underrätta kommissionen om varje olycka inom detta direktivs räckvidd och ge detaljer om omständigheterna vid olyckan, identiteten och mängden av de genetiskt modifierade mikroorganismer som släppts ut, de beredskapsåtgärder som vidtagits och den framgång de haft samt en analys av olyckan med rekommendationer för att begränsa dess effekter och undvika liknande olyckor i framtiden.”
12. Artikel 19 i direktivet har följande lydelse:
”1. Kommissionen och de behöriga myndigheterna får inte till tredje part lämna ut konfidentiella uppgifter som anmälts eller på annat sätt erhållits vid tillämpningen av detta direktiv och skall skydda de immateriella rättigheter som är knutna till de uppgifter som mottagits.
2. Anmälaren kan ange vilka uppgifter i en anmälan enligt detta direktiv som skulle kunna skada hans konkurrensförmåga om de offentliggjordes och som bör behandlas konfidentiellt. I sådana fall måste kontrollerbara skäl ges.
3. Efter samråd med anmälaren skall den behöriga myndigheten besluta om vilka uppgifter som skall vara konfidentiella. Myndigheten skall underrätta anmälaren om sitt beslut.
4. Följande uppgifter får inte i något fall hållas konfidentiella, om de överlämnats enligt artikel 8, 9 eller 10:
– Beskrivning av de genetiskt modifierade mikroorganismerna, anmälarens namn och adress, syftet med den inneslutna användningen och platsen för den.
– Metod vid och plan för övervakning av de genetiskt modifierade mikroorganismerna och för nödsituationer.
– Bedömningen av de effekter som kan förutses, särskilt eventuella sjukdomsframkallande och/eller ekologiska störningseffekter.
5. Om anmälaren drar tillbaka sin anmälan, oavsett av vilket skäl, skall den behöriga myndigheten respektera de lämnade uppgifternas konfidentiella karaktär.”
13.
I artikel 22 i direktiv 90/219 föreskrivs att medlemsstaterna skulle sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet senast den 23 oktober 1991. De ändringar som infördes genom direktiv 94/51 avsåg endast bilaga 2 till direktiv 90/219 och skulle vara genomförda i nationell rätt senast den 30 april 1995. Direktiv 98/81 trädde i kraft den 5 december 1998. Enligt direktivets artikel 2.1 första stycket löpte medlemsstaternas frist för att följa detta direktiv ut 18 månader efter dess ikraftträdande, det vill säga den 5 juni 2000.
Den nationella lagstiftningen
14. I artikel L.511-1 i Code de l’environnement (miljölagen) (JORF av den 21 september 2000, bilaga, s. 38203) föreskrivs följande:
”Bestämmelserna i förevarande avdelning är tillämpliga på fabriker, verkstäder, lager, byggarbetsplatser och andra anläggningar som drivs eller innehas av en fysisk eller juridisk, offentligrättslig eller privaträttslig person i största allmänhet, som kan medföra fara eller olägenhet för grannskapet, hälsan, säkerheten, folkhälsan, för jordbruket eller för bevarandet av områden och monument. …”
15. Artikel L.512-1 första stycket i code de l’environnement har följande lydelse:
”För sådana anläggningar som medför allvarliga risker eller olägenheter för de intressen som avses i artikel L.511-1 krävs tillstånd från prefekt.”
16. I artikel L-512-8 i nämnda lag föreskrivs följande:
”Anmälan skall ske för sådana anläggningar som inte medför några allvarliga risker eller olägenheter för de intressen som avses i artikel L.511-1, men som ändå måste uppfylla kraven i de allmänna föreskrifter som utfärdas av prefekten för att säkerställa att de intressen som avses i artikel L.511-1 skyddas inom departementet.”
17. I artikel L.512-12 i code de l’environnement föreskrivs följande:
”Om skyddet av de intressen som avses i artikel L.511-1 inte kan garanteras med hjälp av de allmänna föreskrifterna avseende de olägenheter som är förbundna med driften av en anmälningspliktig anläggning, kan prefekten, eventuellt på begäran av en berörd tredje man och efter yttrande från den behöriga rådgivande departementskommittén, genom beslut utfärda nödvändiga särskilda föreskrifter.
För att skydda de intressen som avses i artikel L.511-1 kan prefekten föreskriva sådana utvärderingar och åtgärder som är nödvändiga till följd av att en olycka eller incident har ägt rum inom anläggningen eller att de villkor som föreskrivs i förevarande kapitel inte har uppfyllts. Dessa åtgärder skall föreskrivas i beslut som, förutom i brådskande fall, föregåtts av ett yttrande från den behöriga rådgivande departementskommittén.”
18. Av artikel 17 i dekret nr 77-1133 av den 21 september 1977 om tillämpning av lag nr 76-663 av den 19 juli 1976 om miljöskyddsklassade anläggningar (JORF av den 8 oktober 1977, s. 4897), i dess ändrade lydelse enligt dekret nr 2000-258 av den 20 mars 2000 (JORF av den 22 mars 2000, s. 4417) (nedan kallat dekret nr 77-1133), framgår följande:
”Anläggnings- och driftsförhållandena skall uppfylla de krav som föreskrivs i tillståndsbeslut och, i förekommande fall, i kompletterande beslut.
…
Beslutet kan innehålla en skyldighet att efter samråd med departementets brandkår och räddningstjänst, upprätta en intern handlingsplan för olycksfall. Den interna handlingsplanen skall innehålla uppgifter om vilka organisatoriska åtgärder, vilka metoder för ingripand e och vilka nödvändiga lösningar som den för anläggningen ansvarige skall genomföra för att skydda personal, befolkning och miljö.
…
I beslutet skall även fastställas vilka brådskande åtgärder det ankommer på den för anläggningen ansvarige att vidta under polismyndighetens överinseende och vilka skyldigheter denne har att lämna information och varsko personer som riskerar att drabbas av en olycka om de faror som föreligger och om vilka skyddsåtgärder som skall vidtas och vilket beteende som skall iakttas.”
19. I artikel 2 i dekret nr 77-1133 anges vad en ansökan om tillstånd skall innehålla. Av punkt 4 i bestämmelsens andra stycke framgår följande:
”… I förekommande fall skall det vara möjligt för sökanden att, i ett enda exemplar och i ett separat kuvert, hänvisa till de uppgifter vars röjande han anser skulle innebära röjande av företagshemligheter.
…”
20. Genom artikel 5 i nämnda dekret införs ett offentligt utredningsförfarande. Av artikeln framgår följande:
”Prefekten kan, på sökandens ansökan eller på eget initiativ, från de handlingar som omfattas av utredningen och som är föremål för insyn enligt nedan avlägsna sådana uppgifter som bland annat kan medföra att företagshemligheter röjs eller som kan ge upphov till handlingar som kan vara skadliga för hälsa, säkerhet och folkhälsa.”
21. I artikel 27 i dekret nr 77-1133 föreskrivs följande:
”Prefekten skall ta emot anmälan och till anmälaren överlämna en kopia av de allmänna föreskrifter som är tillämpliga på anläggningen.
Borgmästaren i den kommun där anläggningen skall drivas (i Paris, poliskommissarie) skall erhålla en kopia av anmälan och de allmänna föreskrifterna. En kopia av mottagningsbeviset skall anslås i stadshusets lokaler (i Paris, på polisstation) under minst en månad med uppgift om att tredje man har möjlighet att ta del av innehållet i de allmänna föreskrifterna på platsen. Protokoll över att denna formalitet har fullgjorts skall upprättas genom borgmästarens (i Paris, poliskommissaries) försorg.
Vissa bestämmelser kan, på begäran av den för anläggningen ansvarige, uteslutas från offentliggörande, om ett offentliggörande skulle kunna leda till att företagshemligheter röjs. ”
22. Den klassindelning i två grupper (grupp I och grupp II) som görs i direktivet återges i dekret nr 93-774 av den 27 mars 1993 om upprättande av en förteckning över tekniker för genetisk modifiering och över klassifikationskriterier för genetiskt modifierade organismer (JORF av den 30 mars 1993, s. 5714). I artikel 3 i dekretet delas GMMO dessutom in i fyra klasser (klasserna 1–4). Genom indelningen tillämpas samma klassifikationskriterier som förekommer i bilaga 2 till direktiv 90/219. Franska genetiknämnden har fastställt de inneslutningsnivåer som skall gälla i fråga om användning av MMO och GMMO i forsknings-, utvecklings- eller undervisningslaboratorier. Nämnden har således fastställt fyra inneslutningsnivåer, kallade L1–L4, som innefattar strängare säkerhetskrav.
23. Dekret nr 93-773 av den 27 mars 1993 antogs, såvitt avser civil användning, för tillämpningen av artikel 6 i lag nr 92-654 av den 13 juli 1992 om kontroll av användning och spridning av genetiskt modifierade organismer och om ändring av lag nr 76-663 (JORF av den 30 mars 1993, s. 5712). I artikel 2 andra stycket sista meningen i nämnda dekret föreskrivs det att det i ansökan om godkännande skall anges vilka uppgifter som enligt sökanden skall förbli konfidentiella.
24. I artikel 7 i del I i nämnda dekret föreskrivs följande:
”Om ansökan avser en första användning i ett laboratorium för genetiskt modifierade organismer i
klasserna 3 och 4 i grupp II … skall det i tillståndet hänvisas till laboratoriet och anges att sökanden skall ställa en akt med uppgifter till allmänhetens förfogande.
…
Med undantag av uppgifter som omfattas av industriell och kommersiell sekretess, eller som skyddas i lag, eller vars röjande kan skada de intressen som den för laboratoriet ansvarige eller de personer som ombesörjer användningen har, skall denna akt innehålla
– …
– relevanta uppgifter om klassificeringen av de genetiskt modifierade organismer som kan komma att användas i anläggningen samt om inneslutningsåtgärder, metoder för ingripande i händelse av olycka och de tekniska föreskrifter av vars iakttagande tillståndet är villkorat,
– sammanfattningen av det yttrande som genetiknämnden, i förekommande fall, har avgett med anledning av ansökan om godkännande,
…”
Det administrativa förfarandet
25. Den franska regeringen underrättade kommissionen, i skrivelser som skickats under perioden mars 1992–juni 1998, om de åtgärder som vidtagits för att införliva direktivet.
26. Kommissionen sände, den 18 mars 1998, en skrivelse till Republiken Frankrike i vilken denna stat uppmanades att yttra sig över anmärkningen att direktivets införlivande var inkorrekt och ofullständigt.
27. Eftersom kommissionen inte var nöjd med de franska myndigheternas svar, sände den ett motiverat yttrande till Republiken Frankrike i skrivelse av den 19 maj 2000. I skrivelsen uppmanade kommissionen denna stat att inom två månader från delgivningen av det motiverade yttrandet vidta de åtgärder som var nödvändiga för att rätta sig efter detsamma.
28. Den franska regeringen skickade därefter, den 21 och den 28 juli 2000, två skrivelser till kommissionen angående införlivandet av direktivet.
Förfarandet vid domstolen
29. Efter att i sin replik ha återkallat anmärkningen om ett ofullständigt införlivande av artikel 15.1 i direktivet, har kommissionen yrkat att domstolen skall
– fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet och artikel 249 EG genom att varken korrekt eller fullständigt införliva artikel 14 a och b, artikel 15.2, artikel 16.1 samt artikel 19.2–19.4 i direktivet och genom att inte införliva direktivets bestämmelser vad beträffar viss innesluten användning som omfattas av försvarsministeriets behörighet, och
– förplikta Republiken Frankrike att ersätta rättegångskostnaderna.
30. Republiken Frankrike har yrkat att domstolen skall
– ogilla talan, med undantag av anmärkningen att direktivet inte införlivats vad beträffar vissa anläggningar som omfattas av försvarsministeriets behörighet, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Talan
Anmärkningen angående artikel 14 a i direktivet
Parternas argument
31. Enligt kommissionen har artikel 14 ett stort tillämpningsområde, eftersom den skall tillämpas på all användning av GMMO. Bestämmelsen har emellertid inte införlivats såvitt avser
– användning av GMMO i grupperna I eller II för undervisnings-, forsknings- eller utvecklingsändamål,
– användning för industriella eller kommersiella ändamål vid andra anläggningar än dem för vilka det krävs tillstånd, det vill säga anmälningspliktiga anläggningar.
32. Det krävs enligt direktivet att det skall upprättas en beredskapsplan och att beredskapsorganen informeras, ”om så är nödvändigt”. Detta förutsätter att det görs en bedömning i varje enskilt fall. Direktivet kan inte anses ha införlivats korrekt, när det helt bortses från skyldigheten att vidta dessa åtgärder med avseende på viss användning eller vissa typer av anläggningar.
33. Den franska regeringen har inledningsvis gjort gällande att det av ordalydelsen i artikel 14 a i direktivet inte framgår att det skulle finnas en skyldighet att systematiskt upprätta beredskapsplaner. I bestämmelsen föreskrivs det endast att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna skall kräva att en beredskapsplan upprättas ”om så är nödvändigt”.
Detta uttryck innebär att en beredskapsplan inte upprättas automatiskt. Om tolkningen, enligt vilken det inte kan göras någon åtskillnad beroende på den risk som anläggningen medför, godtogs skulle det innebära att man helt bortsåg från den omfattning som skyldigheten ges genom uttrycket ”om så är nödvändigt”. Lydelsen av artikel 14 i direktivet, enligt direktiv 98/81, bekräftar att de behöriga myndigheterna endast är skyldiga att kontrollera huruvida en beredskapsplan är nödvändig och att, i så fall, se till att en sådan plan upprättas.
34. När det gäller användning för industriella eller kommersiella ändamål vid anläggningar som är miljöskyddsklassade och för vilka det krävs tillstånd, har den franska regeringen åberopat artikel 17 i dekret nr 77-1133, i vilken det föreskrivs att det i tillståndsbeslutet kan krävas att det skall upprättas en intern handlingsplan (IHP) i händelse av olycka.
35. När det gäller skyddsklassade anläggningar, för vilka det krävs tillstånd, har den franska regeringen gjort gällande att prefekterna skall utfärda allmänna föreskrifter för alla kategorier av anmälningspliktiga anläggningar som finns inom deras departement. Upprättandet av en beredskapsplan är en av de åtgärder som kan vidtas i detta hänseende. Den franska regeringen har tillagt att prefekten, om det i de allmänna föreskrifter som är tillämpliga på en kategori av anläggningar inte föreskrivs att en sådan plan skall upprättas, beträffande en särskild anläggning som hör till denna kategori, kan vidta de åtgärder som krävs i form av särskilda föreskrifter, enligt artikel L.512-12 i code de l’environnement.
36. Enligt den franska regeringen är det likgiltigt att det uttryckligen föreskrivs en möjlighet att kräva att det upprättas en beredskapsplan beträffande anläggningar för vilka det krävs tillstånd, medan denna möjlighet omfattas av behörigheten att utfärda allmänna eller särskilda föreskrifter beträffande anmälningspliktiga anläggningar. Riskerna med sistnämnda anläggningar är nämligen mindre och det behöver därför inte särskilt anges att det är möjligt att besluta om en beredskapsplan.
37. Den behöriga administrativa myndigheten kan följaktligen kräva att det upprättas en beredskapsplan beträffande alla anläggningar som omfattas av systemet för skyddsklassade anläggningar. Den franska regeringen har av detta dragit slutsatsen att den administrativa myndigheten är skyldig att ställa villkoret att en sådan beredskapsplan upprättas, om detta är nödvändigt beträffande en viss anläggning.
38. Den franska regeringen har tillagt att undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar omfattas av en liknande skyldighet. Dessa anläggningar får endast drivas med stöd av ett tillstånd som ges i varje enskilt fall. Tillståndet innefattar en skyldighet att iaktta olika föreskrifter, exempelvis de skyldigheter som förekommer i genetiknämndens regler, men också de skyldigheter som följer av beslut som fattats gemensamt av miljöministern och ministern för utbildning och forskning.
39. Även om nämnda regler inte i sig medför tvingande rättsverkningar, är den för en undervisnings- eller forskningsrelaterad anläggning ansvarige skyldig att iaktta de föreskrifter som meddelas i tillståndet. Det är följaktligen uppenbart att alla forsknings- eller undervisningsrelaterade anläggningar som skall uppfylla kraven enligt inneslutningsnivån L3 eller L4 är skyldiga att ha en beredskapsplan. Vad beträffar de forsknings- eller undervisningsrelaterade anläggningar som skall uppfylla kraven enligt inneslutningsnivån L1 eller L2, har den franska regeringen hävdat att dessa anläggningar medför en mindre risk, varför det inte kan finnas en skyldighet att systematiskt upprätta en beredskapsplan. Om det framstår som nödvändigt kan det, beträffande nämnda anläggningar, införas en sådan skyldighet genom särskilda föreskrifter i tillståndsbesluten.
Domstolens bedömning
40. Domstolen erinrar om att enligt domstolens rättspraxis (se bland annat dom av den 28 februari 1991 i mål C-360/87, kommissionen mot Italien, REG 1991, s. I-791, punkt 13) skall medlemsstaterna, för att garantera att direktiv tillämpas fullt ut, inte bara rättsligt utan också faktiskt, föreskriva en exakt rättslig ram inom det berörda området.
41. Av ordalydelsen i artikel 14 a i direktivet framgår att de behöriga myndigheterna, om så är nödvändigt, skall se till att en beredskapsplan upprättas innan en sådan verksamhet som avses i bestämmelsen påbörjas. Av detta följer att de behöriga myndigheterna i varje enskilt fall skall bedöma huruvida det är nödvändigt att upprätta en beredskapsplan med hänsyn till de risker som finns. Ett effektivt införlivande av bestämmelsen förutsätter att nämnda myndigheter genom den nationella lagstiftningen åläggs en precis skyldighet med denna innebörd, om det inte systematiskt föreskrivs att en sådan plan skall upprättas beträffande vissa typer av anläggningar.
42. Den franska lagstiftningen uppfyller emellertid inte detta krav.
43. När det gäller skyddsklassade anmälningspliktiga anläggningar är prefekten visserligen behörig att, genom allmänna eller särskilda föreskrifter, kräva att en beredskapsplan upprättas. Det finns emellertid ingen bestämmelse enligt vilken han är skyldig att i varje enskilt fall bedöma huruvida det med hänsyn till de risker som finns är nödvändigt att upprätta en beredskapsplan.
44. Samma resonemang gör sig gällande i fråga om de undervisnings- eller forskningsrelaterade anläggningar som skall uppfylla kraven enligt inneslutningsnivån L1 eller L2. Ett effektivt införlivande av artikel 14 a i direktivet kan inte anses säkerställt endast genom det förhållandet att det, beträffande dessa anläggningar, kan åläggas en skyldighet att upprätta en beredskapsplan.
45. Vad beträffar undervisnings- eller forskningsrelaterade anläggningar som skall uppfylla kraven enligt inneslutningsnivån L3 eller L4, har den franska regeringen gjort gällande att tillstånden medför en skyldighet att iaktta genetiknämndens regler och att det däri anges att en beredskapsplan skall upprättas beträffande undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar som skall uppfylla kraven enligt en sådan inneslutningsnivå. Även om det faktiskt förhåller sig på detta sätt, har den franska regeringen inte visat att de behöriga myndigheterna är rättsligt förpliktade att ålägga en sådan skyldighet i tillstånden i fråga. Det är dessutom endast forskningslaboratorierna som avses i detta hänseende, och således inte alla undervisnings- eller forskningsrelaterade anläggningar som skall uppfylla kraven enligt en sådan inneslutningsnivå.
46. Talan skall följaktligen bifallas i den del den avser artikel 14 a i direktivet.
Anmärkningen angående artikel 14 b första stycket i direktivet
Parternas argument
47. Kommissionen har angett att enligt dess vetskap har artikel 14 b i direktivet endast införlivats med fransk rätt genom artikel 17 i dekret nr 77-1133, vilken rör användning av GMMO för industriella eller kommersiella ändamål. Det föreskrivs i nämnda artikel 17 att det i tillståndsbeslutet kan fastställas vilka brådskande åtgärder det ankommer på den för anläggningen ansvarige att vidta och vilka skyldigheter denne har att lämna information och att varsko personer som riskerar att drabbas av en olycka om de faror som föreligger och om vilka skyddsåtgärder som skall vidtas och vilket beteende som skall iakttas. Denna bestämmelse avser emellertid inte alla anläggningar, utan endast anläggningar för vilka det krävs tillstånd. Det förefaller också som om artikel 14 b i direktivet inte har införlivats i fråga om användning för undervisnings-, forsknings- och utvecklingsändamål.
48. Beträffande informationen till allmänheten har kommissionen gjort gällande att, även om skyddsåtgärder föreskrivs i de allmänna och särskilda föreskrifter som dessa anläggningar kan omfattas av, det förhållandet att allmänhet en har möjlighet att ta del av dessa föreskrifter, beträffande vilka allmänheten inte ens känner till huruvida de rör skyddsåtgärder, inte i sig och automatiskt medför att skyldigheten att
hålla föreskrifterna tillgängliga för allmänheten kan anses vara uppfylld.
49. Den franska regeringen har påpekat att skyldigheten enligt artikel 14 b i direktivet, såsom den följer av lydelsen, skiljer sig från den skyldighet som är föremål för anmärkningen om punkt a i denna artikel. Nämnda punkt avser nämligen skyldigheten att upprätta beredskapsplaner, medan punkt b avser skyldigheten att informera allmänheten om ”skyddsåtgärder” och ”hur [den] … skall förhålla sig i händelse av olycka”.
50. En beredskapsplan kan svårligen avskiljas från säkerhetsåtgärder och regler om hur berörda personer skall förhålla sig i händelse av olycka. Det förefaller följaktligen som om det finns ett nära samband mellan de två skyldigheterna. Denna tolkning bekräftas av den ändring av artikel 14 i direktivet som har gjorts genom direktiv 98/81. Ändringen innebar, för det första, att den angivna skyldigheten att överlämna beredskapsplanerna till beredskapsmyndigheterna i stället skulle återges i punkt b i artikeln och, för det andra, att informationen inte skulle ges till alla de personer som kan påverkas, utan endast till de organ eller myndigheter som kan påverkas. Den aktuella bestämmelsen medför följaktligen en skyldighet att överlämna beredskapsplanerna till beredskapsorganen, att informera de organ eller myndigheter som kan påverkas om de viktigaste åtgärderna, att uppdatera dessa planer och att hålla dem tillgängliga för allmänheten.
51. Med hänsyn till att den franska regeringen anser att en beredskapsplan endast skall upprättas om så är nödvändigt, har den inte föreskrivit någon skyldighet att systematiskt översända bestämmelser om de åtgärder som avses med en sådan plan till de myndigheter och organ som svarar för planens genomförande.
52. När det gäller skyddsklassade anläggningar för vilka det krävs tillstånd, återges skyldigheten enligt artikel 14 b i direktivet uttryckligen i artikel 17 i dekret nr 77‑1133. Såvitt avser skyddsklassade anmälningspliktiga anläggningar, föreskrivs det i artikel 27 i dekretet att en kopia av mottagningsbeviset avseende de allmänna föreskrifter som är tillämpliga på anläggningen skall anslås i stadshusets lokaler under minst en månad med uppgift om att tredje man har möjlighet att på plats ta del av innehållet i nämnda föreskrifter.
53. Den franska regeringen har påpekat att det beträffande vissa undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar dessutom föreligger en skyldighet att till stadshuset inge en akt med uppgifter samtidigt som ansökan om godkännande inges. Enligt artikel 7 i del I i dekret nr 93-773 skall akten innehålla ”relevanta uppgifter om klassificeringen av de genetiskt modifierade organismer som kan komma att användas i anläggningen samt om inneslutningsåtgärder, metoder för ingripande i händelse av olycka och de tekniska föreskrifter av vars iakttagande tillståndet är villkorat”. Beträffande övriga undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar kan den administrativa myndigheten dessutom meddela föreskrifter om hur allmänheten skall informeras, om det är nödvändigt att upprätta en beredskapsplan.
Domstolens bedömning
54. Domstolen konstaterar inledningsvis att artikel 14 b första stycket första meningen i direktivet avser den grupp personer som kan påverkas av en olycka och att den tredje meningen avser allmänheten, således ett större kollektiv som nämnda grupp hör till. Genom den första meningen införs en skyldighet att informera de personer som berörs, utan att dessa personer behöver begära detta. Enligt tredje meningen skall uppgifterna även hållas tillgängliga för allmänheten, som följaktligen skall kunna ta del av dem.
55. Artikel 14 b första stycket första meningen i direktivet har ändrats genom direktiv 98/81 på så sätt att det inte längre är personer som avses, utan de organ och myndigheter som kan påverkas av en olycka.
56. Enligt fast rättspraxis skall förekomsten av ett fördragsbrott bedömas mot bakgrund av den situation som rådde i medlemsstaten vid utgången av den frist som har angivits i det motiverade yttrandet (se bland annat dom av den 31 mars 1992 i mål C-362/90, kommissionen mot Italien, REG 1992, s. I-2353, punkt 10).
57. Direktiv 98/81 skulle ha införlivats senast den 5 juni 2000, det vill säga före utgången av den frist som angavs i det motiverade yttrande som kommissionen sände till Republiken Frankrike. Denna medlemsstat var emellertid, åtminstone från och med nämnda dag, inte längre skyldig att införliva artikel 14 b första stycket första meningen i direktivet.
58. Talan skall följaktligen avvisas i den del den avser denna bestämmelse i direktivet (se, för ett liknande resonemang, domen av den 31 mars 1992 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 13).
59. Vad beträffar anmärkningen om den i artikel 14 b första stycket tredje meningen i direktivet föreskrivna skyldigheten att hålla information om skyddsåtgärder och om hur de personer som berörs skall förhålla sig i händelse av olycka tillgänglig för allmänheten, konstaterar domstolen att skyldigheten återges i direktiv 98/81. Enligt sistnämnda direktiv skall nämligen information om beredskapsplaner, däribland de skyddsåtgärder som skall vidtas, hållas tillgänglig för allmänheten. Kommissionen har korrekt gjort gällande att dessa planer inte nödvändigtvis behöver hållas tillgängliga för allmänheten i samtliga fall, vilket framgår av den franska regeringens egna yttranden. Ett effektivt införlivande av bestämmelsen i fråga förutsätter dessutom att beredskapsplanerna som sådana hålls tillgängliga för allmänheten. Ett effektivt införlivande av bestämmelsen kan följaktligen inte anses säkerställt genom att det är möjligt att ta del av handlingar med olika slag av uppgifter, som därför kräver en efterforskning av beredskapsplanerna, såsom de föreskrifter som kan vara tillämpliga på anläggningarna.
60. Talan skall följaktligen bifallas i den del som avser artikel 14 b första stycket tredje meningen i direktivet
Anmärkningen om artikel 14 b andra stycket, artikel 15.2 och artikel 16.1 i direktivet
Parternas argument
61. Kommissionen har gjort gällande att den direkta karaktären av de skyldigheter som de franska myndigheterna åläggs enligt artikel 14 b andra stycket, artikel 15.2 och artikel 16.1 i direktivet inte har till verkan att myndigheterna inte behöver säkerställa en minsta grad av genomförande på det nationella planet. Det skall inom ramen för detta genomförande bland annat fastställas vilka myndigheter som är behöriga att lämna information till övriga medlemsstater, eller under vilka former detta skall ske. Detta är särskilt nödvändigt då dessa skyldigheter indirekt avser att skydda de intressen som allmänheten i övriga medlemsstater har.
62. Kommissionen har hävdat att artikel 14 b andra stycket, artikel 15.2 och artikel 16.1 i direktivet inte kan anses ha införlivats med nationell rätt, om en sådan minsta grad av genomförande inte har säkerställts.
63. Enligt den franska regeringen kännetecknas dessa bestämmelser av att de inte har någon rättsverkan i medlemsstaternas nationella rättsordningar. I bestämmelserna fastställs endast villkoren för samråd mellan medlemsstaterna eller mellan en medlemsstat och gemenskapens institutioner. Detta framgår särskilt av artikel 14 b andra stycket i direktivet, i vilken det hänvisas till medlemsstaternas ”bilaterala relationer”.
64. För att anmärkningen skall kunna anses befogad krävs det att kommissionen visar att direktivets fulla verkan inte kan säkerställas i avsaknad av bestämmelser härom i den nationella franska rättsordningen. Kommissionen har emellertid endast hävdat att det är nödvändigt att en minsta grad av genomförande säkerställs, bland annat fastställande av de behöriga myndigheterna och vissa verkställighetsformer.
65. Den franska regeringen anser att det inte är nödvändigt att vidta någon åtgärd i den franska rättsordningen för att säkerställa att bestämmelserna får full verkan.
66. De skyldigheter som följer av dessa bestämmelser uppfylls således inom ramen för de bilaterala relationerna med de angränsande medlemsstaterna och med gemenskapsinstitutionerna. Dessa relationer regleras i en mängd rättsakter, enligt vilka relationerna med främmande stater ombesörjs av utrikesministeriet och enligt vilka relationerna med gemenskapsinstitutionerna ombesörjs av ett interministeriellt organ under premiärministern, det vill säga generalsekretariatet för interministeriell samordning av frågor rörande det europeiska ekonomiska samarbetet. I dessa allmänna rättsakter anges vilka typer av myndigheter som i förekommande fall har till uppgift att lämna informationen i fråga. Eftersom de omtvistade bestämmelserna varken rör relationerna mellan staten och de enskilda eller relationerna mellan enskilda, skulle en särskild rättsakt i den franska nationella rättsordningen vara helt ändamålslös.
67. Identiska bestämmelser hade dessutom kunnat införas i en gemenskapsförordning eller i ett beslut, i stället för i ett direktiv. Om så hade skett skulle det inte ha varit nödvändigt att vidta någon åtgärd i nationell rätt för att säkerställa att dessa bestämmelser får full verkan.
Domstolens bedömning
68. Det framgår av domstolens rättspraxis att en bestämmelse som endast avser
relationerna mellan medlemsstaterna och kommissionen i princip inte skall införlivas. Eftersom medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att gemenskapsrätten fullt ut iakttas, har kommissionen emellertid möjlighet att visa att iakttagandet av en bestämmelse i ett direktiv, vilken reglerar dessa relationer, förutsätter att särskilda införlivandeåtgärder vidtas i den nationella rättsordningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 juni 2003 i mål C-72/02, kommissionen mot Portugal, REG 2003, punkterna 19 och 20).
69. Om medlemsstaten väljer att inte uttryckligen ange den rättsliga ram inom vilken de nationella myndigheterna skall upprätthålla sådana relationer, är den ansvarig för ett eventuellt åsidosättande av de skyldigheter som följer av gemenskapsrätten på detta område.
70. I förevarande fall avser artikel 14 b andra stycket, artikel 15.2 och artikel 16.1 i direktivet uteslutande relationerna mellan en medlemsstat och kommissionen eller mellan olika medlemsstater.
71. När det gäller kommissionens argument att det, såvitt avser dessa bestämmelser, skall ske en minsta grad av genomförande på det nationella planet, har den inte hävdat att de franska myndigheterna är förhindrade att genomföra bestämmelserna och att säkerställa att de får full verkan.
72. Kommissionen har för övrigt inte visat att iakttagandet av dessa bestämmelser förutsätter att särskilda införlivandeåtgärder vidtas i den nationella rättsordningen. Denna institution har gjort gällande sin anmärkning även för det fall artikel 15.2 i direktivet skulle ha iakttagits i praktiken. Kommissionen har inte heller åberopat några argument för att påvisa en praxis hos de franska myndigheterna som strider mot skyldigheterna enligt artikel 14 b andra stycket och artikel 16.1 i direktivet.
73. Kommissionens talan skall följaktligen ogillas i den del den avser artikel 14 b andra stycket, artikel 15.2 och artikel 16.1 i direktivet.
Anmärkningen om artikel 19.2 och 19.3 i direktivet
Parternas argument
74. Enligt kommissionen anges det inte i den franska lagstiftningen att anmälaren skall ge kontrollerbara skäl, om han önskar att uppgifter i ansökan om godkännande skall behandlas konfidentiellt.
75. Artikel 19 i direktivet, vilken klart har till syfte att ålägga anmälarna skyldigheter och att ge allmänheten rätt till information om användning av GMMO, kan inte anses ha införlivats med allmänna bestämmelser som inte i detalj återger det system som föreskrivs i gemenskapsbestämmelsen.
76. Det har inte heller framkommit att den behöriga myndigheten fattar beslut efter ett obligatoriskt samråd med anmälaren och sedan underrättar denne om sitt beslut.
77. Enligt den franska regeringen fastställs det, i fråga om skyddsklassade anläggningar för vilka det krävs tillstånd, i artikel 2 i dekret nr 77-1133 vad en ansökan om tillstånd skall innehålla. Ansökan utgör härvid en anmälan av dessa anläggningar i den mening som avses i direktivet. I artikeln anges att det, beträffande de tillverkningsmetoder som sökanden skall tillämpa, ”[i] förekommande fall skall … vara möjligt för sökanden att, i ett enda exemplar och i ett separat kuvert, hänvisa till de uppgifter vars röjande han anser skulle innebära röjande av företagshemligheter”. En sådan möjlighet föreskrivs inte i någon annan bestämmelse i artiklarna 2 eller 3 i detta dekret.
78. Den franska regeringen har tillagt att artikel 27 i nämnda dekret behandlar förfarandet för att offentliggöra anmälan som, i fråga om skyddsklassade anmälningspliktiga anläggningar, utgör en anmälan i den mening som avses i direktivet. Denna regering har härvid särskilt hänvisat till sista stycket i bestämmelsen.
79. När det gäller undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar föreskrivs det, i artikel 2 andra stycket sista meningen i dekret nr 93-773, att det i ansökan om tillstånd skall anges vilka uppgifter som enligt sökanden skall förbli konfidentiella.
80. Anmälaren har således möjlighet att, beträffande de tre kategorier av anläggningar som avses med direktivets genomförande, begära att vissa av de uppgifter som han lämnar tillsammans med sin ansökan om tillstånd, anmälan eller ansökan om godkännande skall förbli konfidentiella.
81. Den behöriga administrativa myndigheten är inte skyldig att behandla en uppgift konfidentiellt endast därför att en anmälare så har begärt. Att begäran inte är bindande för myndigheten framgår av ordalydelsen i de nationella bestämmelserna i fråga. Exempelvis används konditionalis i lagstiftningen om skyddsklassade anläggningar, och i lagstiftningen om undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar har preciseringen ”enligt sökanden” lagts till. Det är följaktligen onödigt att precisera att den behöriga myndigheten beslutar vilka uppgifter som faktiskt skall anses vara konfidentiella. Detta framgår nämligen tillräckligt klart av det förhållandet att anmälarens rätt är begränsad till ett angivande av de uppgifter som han anser skall förbli konfidentiella.
82. Det är av samma skäl onödigt att precisera att en begäran om konfidentiell behandling skall grundas på giltiga skäl. Eftersom det inte räcker att begära att uppgifter skall behandlas konfidentiellt för att begäran skall beviljas, måste anmälaren nämligen anföra giltiga skäl för att kunna få sin begäran beviljad. Mot bakgrund av att konfidentiell behandling endast beviljas undantagsvis är det, enligt den franska regeringen, självklart att en begäran om en sådan behandling skall grundas på giltiga skäl.
Domstolens bedömning
83. Enligt fast rättspraxis är det, såvitt avser ett direktivs införlivande med en medlemsstats rättsordning, nödvändigt att bestämmelserna i den nationella rättsordningen säkerställer att direktivet faktiskt tillämpas fullt ut, att den rättsliga situation som följer av dessa nationella bestämmelser är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs har möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och skyldigheter (se dom av den 23 mars 1995 i mål C-365/93, kommissionen mot Grekland, REG 1995, s. I-499, punkt 9, och av den 12 juni 2003 i mål C-97/01, kommissionen mot Luxemburg, REG 2003, s. I-0000, punkt 32).
84. Domstolen konstaterar härvid att det inte klart och tydligt anges i vare sig artikel 2 i dekret nr 77-1133, i fråga om skyddsklassade anläggningar för vilka det krävs tillstånd, artikel 27 i nämnda dekret, i fråga om skyddsklassade anmälningspliktiga anläggningar, eller artikel 2 andra stycket sista meningen i dekret nr 93-773, i fråga om undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar, att sökanden skall ge kontrollerbara skäl, såsom krävs enligt artikel 19.2 andra meningen i direktivet.
85. Det kan härvid inte med fog hävdas att en begäran om konfidentiell behandling skall grundas på giltiga skäl, eftersom en sådan begäran endast beviljas undantagsvis. Även om det är riktigt att allmänna principer i statsrätt eller förvaltningsrätt kan medföra att ett införlivande av ett direktiv genom särskilda lagstiftningsåtgärder blir överflödigt, är det likväl så att en sådan princip som den som i detta fall har åberopats av den franska regeringen inte säkerställer en full tillämpning av artikel 19.2 andra meningen i direktivet som är tillräckligt klar och precis. Anmälaren skall kunna vara i stånd att av den nationella lagstiftningens lydelse sluta sig till vilka krav som gäller för en konfidentiell behandling, däribland det krav som avser kontrollerbara skäl.
86. Vad beträffar anmärkningen om skyldigheten, enligt artikel 19.3 i direktivet, att samråda med anmälaren, har den franska regeringen inte anfört något motargument.
87. I fråga om skyldigheten, enligt samma bestämmelse, att underrätta anmälaren om det beslut som den behöriga myndigheten har fattat angående vilka uppgifter som skall förbli konfidentiella, har denna regering inte hänvisat till någon bestämmelse i fransk förvaltningsrätt enligt vilken myndigheten uttryckligen skulle vara skyldig att lämna en underrättelse om ett sådant beslut.
88. Talan skall följaktligen bifallas i den del den avser artikel 19.2 och 19.3 i direktivet.
Anmärkningen angående artikel 19.4 i direktivet
Parternas argument
89. Enligt kommissionen finns det inte någon bestämmelse i den franska lagstiftningen som gör det möjligt att dra slutsatsen att artikel 19.4 i direktivet har införlivats korrekt.
90. Vad beträffar skyddsklassade anläggningar för vilka det krävs tillstånd, har den franska regeringen hävdat att en ansökan om tillstånd skall innehålla alla de uppgifter som räknas upp i artikel 19.4 i direktivet. Uppgifterna kommer därför att meddelas allmänheten genom den offentliga utredningen och kan följaktligen inte förbli konfidentiella i något fall.
91. Beträffande undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar där man hanterar GMMO i klasserna 3 och 4 i grupp II, skall det, i enlighet med artikel 7 i del I i dekret nr 93-773, ställas en akt med uppgifter till allmänhetens förfogande som skall innehålla ”relevanta uppgifter om klassificeringen av de genetiskt modifierade organismer som kan komma att användas i anläggningen” samt ”det yttrande som genetiknämnden … har avgett med anledning av ansökan om godkännande”. Därmed säkerställs genomförandet av skyldigheten att se till att bedömningen av de effekter som kan förutses i planerad forskning inte kan vara konfidentiell.
92. Den franska regeringen har inte uteslutit att det kan bli nödvändigt att göra några marginella ändringar i den franska lagstiftningen, för att säkerställa att artikel 19.4 i direktivet får full verkan i fråga om skyddsklassade anmälningspliktiga anläggningar eller undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar med en inneslutningsnivå för klass 1 i grupp I eller för klass 2 i grupp II.
Domstolens bedömning
93. Det räcker i detta hänseende att konstatera att den franska regeringen, i fråga om skyddsklassade anmälningspliktiga anläggningar samt vissa undervisnings- och forskningsrelaterade anläggningar, har medgett att den franska lagstiftningen behöver ändras, detta för att säkerställa att artikel 19.4 i direktivet får full verkan. Införlivandet av denna bestämmelse måste följaktligen anses ofullständigt.
94. Talan skall följaktligen bifallas i den del som avser artikel 19.4 i direktivet.
Anmärkningen om att direktivet inte införlivats vad beträffar viss innesluten användning som omfattas av försvarsministeriets behörighet
95. Den franska regeringen har, i sitt svaromål, medgett att vissa anläggningar som hör till försvarsministeriet inte omfattas av någon åtgärd för att införliva direktivet.
96. Domstolen konstaterar följaktligen att talan skall bifallas i den del som avser införlivande av direktivet vad beträffar viss innesluten användning som omfattas av försvarsministeriets behörighet.
97. Mot bakgrund av det ovan anförda skall det fastställas att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet genom att varken korrekt eller fullständigt införliva artikel 14 a och 14 b första stycket tredje meningen samt artikel 19.2–19.4 i direktivet och genom att inte införliva direktivets bestämmelser vad beträffar viss innesluten användning som omfattas av försvarsministeriets behörighet.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
98. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Domstolen kan emellertid, enligt artikel 69.3 i samma rättegångsregler, besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter. Eftersom båda parterna i förevarande mål delvis har tappat målet, skall det beslutas att vardera parten skall bära sin kostnad.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
följande dom:
1) Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 90/219/EEG av den 23 april 1990 om innesluten användning av genetiskt modifierade mikroorganismer, i dess lydelse enligt kommissionens direktiv 94/51/EG av den 7 november 1994 om anpassning till den tekniska utvecklingen av direktiv 90/219, genom att varken korrekt eller fullständigt införliva artikel 14 a och 14 b första stycket tredje meningen samt artikel 19.2–19.4 i det förstnämnda direktivet och genom att inte införliva detta direktivs bestämmelser vad beträffar viss innesluten användning som omfattas av försvarsministeriets behörighet.
2) Talan ogillas i övrigt.
3) Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.