61996CC0055_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
Inledning
1 I detta mål har domstolen blivit ombedd att besvara några frågor om förhållandet mellan olika bestämmelser i fördraget och i den italienska lagstiftningen om förbud mot privat arbetsförmedling och mot uthyrning av tillfällig arbetskraft. Dessa frågor motsvarar i själva verket de som hänsköts till domstolen i mål C-111/94, Job Centre(1) (nedan kallat Job Centre I), i vilket jag föredrog förslag till avgörande den 8 juni 1995.
2 Domstolen valde i det fallet att avvisa målet på grund av bristande behörighet, eftersom den ansåg att Tribunale civile e penale di Milano, som hade hänskjutit frågorna enligt den italienska ordningen med frivillig rättsvård (giurisdizione volontaria), inte utövade någon dömande verksamhet. Domstolen klargjorde bland annat att det är först vid prövningen av ett överklagat avslag på en ansökan om godkännande av en bolagsordning som det rör sig om utövande av en dömande verksamhet.
3 Tribunale civile e penale di Milano avslog ansökan om godkännande av bolagsordningen för Job Centre coop. arl under bildande (nedan kallat Job Centre), varefter Job Centre överklagade beslutet till Corte d'appello di Milano, som har hänskjutit flera frågor till EG-domstolen för att kunna döma i saken.
4 Det finns således inga formella hinder för domstolen att döma i saken.
5 Det nära sambandet mellan detta mål och Job Centre I skulle i och för sig göra det möjligt för mig att i stor utsträckning hänvisa till vad jag anförde i sakfrågan i mitt tidigare förslag till avgörande. Mot bakgrund av bland annat sammanträdet i detta nya mål har jag emellertid funnit det lämpligt att i stället utarbeta ett nytt självständigt förslag, som också tar upp vissa nya uppgifter och domstolens senaste rättspraxis.
Nationell lagstiftning
6 Arbetsförmedling och annan verksamhet som avser förmedling av utbud och efterfrågan på avlönat arbete får enligt artikel 11 första stycket i den italienska lagen nr 264 av den 29 april 1949 (nedan kallad 1949 års lag) endast bedrivas av den offentliga arbetsförmedlingen, även om verksamheten bedrivs utan ersättning. Olika kontor som lyder under det italienska arbetsministeriet har således ensamrätt till arbetsförmedling i Italien.(2)
Huvudregeln är att arbetsgivare måste anlita arbetsförmedlingen när de anställer personal. Det finns dock undantag från denna regel, bland annat för personal i ledande ställning, för arbetstagare som utväljs genom offentliga uttagningsprov samt för arbetstagare som skall arbeta i arbetsgivarens hushåll.(3) Ursprungligen hade arbetsgivarna endast möjlighet att genom arbetsförmedlingen ange vilka kvalifikationer som arbetstagaren skulle uppfylla ("richiesta numerica"), varefter arbetsförmedlingen anvisade en arbetstagare som utvaldes enligt objektiva kriterier, bland annat den berördes familjeförhållanden och ekonomiska förhållanden, hur länge han varit arbetssökande, och så vidare. Genom artikel 25.1 i lag nr 223 av den 23 juli 1991 öppnades dock även en möjlighet för arbetsgivaren att välja den arbetstagare han vill anställa från en lista som upprättas av arbetsförmedlingen ("richiesta nominativa").
Arbetsgivare med fler än tio anställda (personal i ledande ställning och lärlingar undantagna) skall för övrigt reservera (för tillfället) 12 procent av sin nyanställning för arbetstagare som har friställts till följd av sin tidigare arbetsgivares konkurs eller som har varit arbetslösa i mer än två år.
Förmedling av arbete i strid med dessa regler och anställning av arbetstagare som sker utan att arbetsförmedlingen anlitas är enligt 1949 års lag belagd med straffrättsliga eller administrativa påföljder. Dessutom kan domstolarna på begäran av "il pubblico ministero" (en myndighet med särskilda uppgifter i tvistemål och brottmål), inom en frist på ett år från anställningstillfället, ogiltigförklara anställningsavtal som har ingåtts i strid med reglerna.
7 I artikel 1 första och andra stycket i lag nr 1369 av den 23 oktober 1960 (nedan kallad 1960 års lag) föreskrivs följande:
"Företagsledare får inte överlåta utförandet av rena arbetsprestationer åt en arbetstagare som är anställd och avlönad av entreprenören eller av förmedlaren, inte ens som entreprenad eller underentreprenad eller på annat sätt, samt inte heller till kooperativa bolag, oaktat arten av det arbete eller den tjänst som prestationerna avser.
Företagsledare får inte heller åt förmedlare, oberoende av var de är anställda, tredje man eller bolag, även om det är fråga om kooperativa bolag, överlåta arbete som skall utföras på ackord av en arbetstagare som är anställd och avlönad av sådana förmedlare."
Om dessa regler överträds medför det straffrättsliga påföljder och enligt artikel 1 femte stycket i lagen skall den som hyr arbetskraft juridiskt sett betraktas som arbetsgivare i alla avseenden.
8 Vid sammanträdet i detta nya mål erkände den italienska regeringen att några av de uppgifter som den lämnade vid sammanträdet i målet Job Centre I var oriktiga. Den italienska regeringen har nu förklarat att förbudet i artikel 1 första och andra stycket i 1960 års lag även omfattar det fall att ett italienskt företag hyr ut tillfällig arbetskraft till ett företag i en annan medlemsstat och det fall att ett utländskt företag hyr ut tillfällig arbetskraft till ett företag som är etablerat i Italien.
Faktiska omständigheter i målet
9 Job Centre är ett kooperativt bolag under bildande som har sitt säte i Milano, Italien. Det har ett aktiekapital på 1 300 000 LIT, vilket i dagsläget motsvarar cirka 670 ecu. Föremålet för kooperativets verksamhet är enligt artikel 4 c och 4 d i bolagsordningen bland annat:
"c) Inrättande av ett permanent kontor, som till bolagsmännen eller tredje man som eventuellt kan ha intresse av det - kostnadsfritt när det är fråga om bolagsmän och tredje man som är arbetstagare - skall insamla, lagra, behandla, välja ut och utlämna största möjliga mängd upplysningar om utbud och efterfrågan på arbete på arbetsmarknaden i Italien och i gemenskapen för att skapa kontakter mellan arbetsgivare och arbetstagare.
d) Inrättande av ett kontor som söker upp och väljer ut italiensk eller utländsk personal till italienska eller utländska arbetsgivare som är intresserade av att anställa personalen i fråga."
10 Job Centre ingav i enlighet med artikel 2330 tredje stycket i italienska Codice civile en ansökan till Tribunale civile e penale di Milano om godkännande av bolagsordningen. Enligt denna bestämmelse skall Tribunale - efter att ha hört pubblico ministero - besluta att bolaget skall införas i registret, om det kan konstateras att bolagsordningen uppfyller de krav som anges i lagen. Enligt artikel 2331 första stycket erhåller bolaget ställning av juridisk person (först) när det har införts i registret.
11 Genom dom av den 18 december 1995 - efter det att EG-domstolen genom domen i målet Job Centre I hade förklarat sig obehörig att besvara de hänskjutna frågorna - avslog Tribunale civile e penale di Milano ansökan om godkännande av bolagsordningen på den grunden att föremålet för Job Centres verksamhet stred mot italiensk lagstiftning.
12 Job Centre har med stöd av artikel 2330 fjärde stycket i Codice civile överklagat det avgörandet till Corte d'appello di Milano och yrkat att bolagets ansökan om godkännande av bolagsordningen skall bifallas.
Tolkningsfrågorna
13 Corte d'appello di Milano har genom beslut av den 30 januari 1996 vilandeförklarat målet och hänskjutit följande frågor till EG-domstolen:
"1) Skall de italienska bestämmelserna i artikel 11 första stycket i lag nr 264 av den 29 april 1949 och artikel 1 första stycket i lag nr 1369 av den 23 oktober 1960, om förbud mot alla former av arbetsförmedling som bedrivs av andra rättssubjekt än de offentliga myndigheter som anges i nämnda bestämmelser, anses höra till utövandet av offentlig makt i den mening som avses i artikel 66 jämförd med artikel 55 i EG-fördraget, med hänsyn till den offentligrättsliga karaktär de ges i italiensk lag i den mån de syftar till att skydda arbetstagare och den inhemska ekonomin?
2) Skall nämnda bestämmelser, på grund av den allmänna princip som de anger, anses strida mot de gemenskapsrättsliga principer som fastslås i artiklarna 48, 49, 59, 60, 62, 86 och 90 i nämnda fördrag som rör rätten till arbete, näringsfrihet, fri rörlighet för arbetstagare och personer, friheten att efterfråga och tillhandahålla arbete och tjänster, fri och lojal konkurrens mellan ekonomiska aktörer samt förbud mot missbruk av dominerande ställning?
3) Om nämnda italienska lagstiftning som förbjuder arbetsförmedling strider mot de gemenskapsrättsliga principer som nämns i föregående fråga, skall då den berörda medlemsstatens dömande myndigheter och förvaltning anses skyldiga att direkt tillämpa dessa principer och tillåta att myndigheter och företag - offentliga eller privata - bedriver verksamhet bestående i förmedling av utbud och efterfrågan på arbete och tillfälligt tillhandahållande av arbetskraft, under förutsättning att verksamheten bedrivs i enlighet med bestämmelserna i arbets- och sociallagstiftningen samt är underkastad sådan kontroll som föreskrivs i lagen?"
14 Den nationella domstolens frågor kan delas upp i två grupper.
Till att börja med vill den nationella domstolen att EG-domstolen skall tolka artikel 48 i fördraget om den fria rörligheten för arbetstagare och artiklarna 59 och 60 om friheten att tillhandahålla tjänster i samband med bland annat arbetsförmedling. Endast i den utsträckning som dessa regler är tillämpliga finns det anledning att ta ställning till om arbetsförmedling är undantagen från den fria rörligheten med stöd av bestämmelserna i artiklarna 48.4, 55 och 66 i fördraget, om verksamhet som är förenad med utövandet av offentlig makt.
Vidare vill den nationella domstolen få en bedömning av en sådan reglering av arbetsförmedlingen som den italienska i förhållande till reglerna i artikel 90.1 i fördraget, enligt vilken medlemsstaterna, beträffande offentliga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter, inte skall vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot fördragets bestämmelser, jämförda med reglerna i artikel 86, enligt vilken företag inte får missbruka en dominerande ställning.
Reglerna om fri rörlighet
15 Job Centre har gjort gällande att förbuden i artikel 11 första stycket i 1949 års lag och i artikel 1 första och andra stycket i 1960 års lag strider mot artiklarna 48, 52 och 59 i fördraget. Enligt Job Centre strider dessa bestämmelser mot artikel 48 i fördraget, eftersom den offentliga arbetsförmedlingens oförmåga att tillgodose efterfrågan särskilt drabbar arbetstagare från andra medlemsstater och genom att förbudet mot uthyrning av tillfällig arbetskraft berövar dessa arbetstagare ett väsentligt medel för att få fotfäste på den italienska arbetsmarknaden. Den italienska lagstiftningen strider dessutom mot artikel 52 i fördraget genom att den förhindrar företag från andra medlemsstater att etablera sig i Italien. Job Centre har härvid hänvisat till att det bland medlemmarna i det kooperativ som är under bildande bland annat finns ett tyskt och ett franskt företag. Slutligen saknas det undantag från förbuden i den italienska lagstiftningen. Detta medför att de italienska företagen är förhindrade att erbjuda tjänster i form av arbetsförmedling eller uthyrning av tillfällig arbetskraft i de övriga medlemsstaterna, vilket enligt Job Centre innebär att bestämmelserna strider mot artikel 59 i fördraget.
16 Den italienska, den tyska och den norska regeringen samt kommissionen har gjort gällande att artiklarna 48, 52 och 59 i fördraget inte är tillämpliga i förevarande fall. Job Centre är ett italienskt företag som vill etablera sig i Italien. Därför saknas det nödvändiga sambandet mellan omständigheterna i målet och de förhållanden som regleras i de angivna bestämmelserna i fördraget. Vid sammanträdet framhöll kommissionen att den bestämmelse som är relevant är artikel 52 i fördraget, eftersom det handlar om etablering av en verksamhet, men att det inte finns tillräckligt med uppgifter för att det skall kunna avgöras om denna bestämmelse är tillämplig i det här fallet, och att denna fråga för övrigt inte har väckts av den nationella domstolen.
17 Jag har svårt att se hur artikel 48 i fördraget om fri rörlighet för arbetstagare skulle kunna vara relevant i detta fall. Job Centre är ju inte en arbetstagare, utan ett bolag, vars verksamhet, enligt bolagsordningen, bland annat skall bestå i arbetsförmedling. I detta avseende har det inte någon betydelse att vissa av bolagets stiftare är arbetstagare, eftersom bolaget, när det väl är bildat och skall bedriva verksamhet, är en självständig juridisk person.
18 Det finns inte heller några uppgifter om att Job Centre självständigt, genom överlåtelse eller genom ombud skulle kunna åberopa de rättigheter som en arbetstagare eventuellt skulle kunna åtnjuta när förmedlingen väl har ägt rum. Det kan inte heller uteslutas att förbuden i artikel 11 första stycket i 1949 års lag och artikel 1 första och andra stycket i 1960 års lag skulle kunna försvåra för arbetssökande från andra medlemsstater att få tillträde till den italienska arbetsmarknaden. Det rör sig emellertid om helt generella ordningar, som är tillämpliga utan någon urskiljning. Det finns således inget som tyder på att de offentliga arbetsförmedlingarnas monopol inte uppfyller kraven i artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen,(4) enligt vilken en medborgare som söker anställning inom en annan medlemsstats territorium skall få samma hjälp där som den som ges av arbetsförmedlingarna i denna stat till den medlemsstatens egna medborgare som söker anställning. Vidare är enligt min mening verkningarna av förbudet mot uthyrning av tillfällig arbetskraft i 1960 års lag så generella och osäkra att de inte kan hindra den fria rörlighet för arbetstagare som avses i artikel 48 i fördraget.(5) Förbudet drabbar således inte bestämda grupper av arbetstagare och det förhindrar inte heller arbetstagare från andra medlemsstater att på annat sätt få tillträde till den italienska arbetsmarknaden.
19 Det kan vid första påseendet förefalla mer relevant att pröva den verksamhet som Job Centre enligt sin bolagsordning skall bedriva i förhållande till reglerna i artiklarna 59 och 60 i fördraget om friheten att tillhandahålla tjänster. I artikel 11 första stycket i 1949 års lag anges ett generellt förbud för andra än det offentliga monopolet att bedriva arbetsförmedling, vilket medför att ett sådant företag som Job Centre hindras att bedriva verksamhet i Italien och därmed också att erbjuda sina tjänster till arbetssökande och arbetsgivare i andra medlemsstater.
20 Vad beträffar reglerna i 1960 års lag om uthyrning av tillfällig arbetskraft uppgav den italienska regeringen vid sammanträdet i målet Job Centre I att italiensk lagstiftning inte hindrar att ett företag som är etablerat i Italien hyr ut tillfällig arbetskraft till arbetsgivare i andra medlemsstater. Som angivits ovan har emellertid den italienska regeringen vid sammanträdet i detta mål erkänt att de uppgifter som den lämnade vid sammanträdet i målet Job Centre I, och som den inte korrigerade efter sammanträdet, var oriktiga, eftersom det är riktigt att förbudet i artikel 1 första och andra stycket också omfattar sådan verksamhet.
21 Även om den italienska lagstiftningen, mot bakgrund av de uppgifter som nu har framkommit, i högre grad hindrar export av tjänster än det fanns anledning att anta på grundval av de uppgifter som den italienska regeringen lämnade i målet Job Centre I, anser jag fortfarande att artikel 59 i fördraget inte är tillämplig i detta fall. Det rör sig nämligen om ett generellt förbud för företag som antingen är etablerade eller håller på att etablera sig i den ifrågavarande medlemsstaten att bedriva viss näringsverksamhet.
22 I enlighet med vad jag uppgav i punkt 27 i mitt förslag till avgörande i målet Job Centre I, anser jag att denna uppfattning bekräftas av domstolens rättspraxis angående artikel 34 i fördraget om kvantitativa exportrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan. Enligt fast rättspraxis från domstolen hindrar nämligen artikel 34 inte ett nationellt förbud mot produktion av en viss vara, även om export av den ifrågavarande varan omöjliggörs i och med detta.(6) Artikel 34 "avser nationella bestämmelser, om syftet eller verkan är att hindra exporthandeln och därigenom särbehandla handeln på hemmamarknaden i en medlemsstat i förhållande till statens exporthandel, varigenom den berörda medlemsstatens inhemska produktion eller hemmamarknad ges en särskild fördel".(7)
23 Jag vill även hänvisa till domstolens nyligen avkunnade dom i målet Gebhard.(8) Det målet gällde en tysk advokat som bedrev näringsverksamhet i Italien, vilken var inriktad på dels tyskspråkiga personer, dels italienskspråkiga personer i Tyskland och Österrike. Verksamheten hade således ett exportelement. Det italienska advokatsamfundet förbjöd Gebhard att använda titeln "avvocato" och vidare belades han med näringsförbud i 6 månader för att han hade använt denna titel. I punkt 28 i domen fastslog domstolen att denna situation omfattades av artikel 52 i fördraget om etableringsrätten och inte av artikel 59, eftersom Gebhard stadigvarande och kontinuerligt bedrev näringsverksamhet i Italien.
24 Enligt min mening överensstämmer det anförda med domstolens dom i målet Alpine Investment.(9) Detta mål rörde nationella regler, enligt vilka en viss form av marknadsföring, så kallad cold calling, av en i övrigt fullkomligt laglig "produkt", nämligen en finansiell tjänst, var förbjuden. Förbudet var generellt och hade varken till syfte eller till verkan att gynna inhemska företag framför företag från andra medlemsstater som tillhandahöll tjänster. Det förhållandet att domstolen ändå fann att artikel 59 var tillämplig beror enligt min mening på att det inte var fråga om en generell reglering av vilka tjänster som lagligen kunde utföras i den ifrågavarande medlemsstaten, utan om en reglering av marknadsföringen i en annan medlemsstat av en lagligt utförd tjänst. I ett sådant fall handlar det inte längre om villkoren för företagsetablering, utan om villkoren för export av en lagligt utförd tjänst.
25 Jag anser således att det i detta mål är reglerna om etablering i artikel 52 i fördraget, inte reglerna om tillhandahållande av tjänster i artikel 59, som är relevanta, även om Job Centre enligt bolagsordningen har för avsikt att exportera sina tjänster till de övriga medlemsstaterna. Denna export är nämligen beroende av att företaget över huvud taget etableras. Förbuden i 1949 års lag och i 1960 års lag kommer att hindra detta fram till dess att det fastställs att förbuden strider mot artikel 52 i fördraget. Om artikel 59 vore tillämplig, skulle det dessutom leda till att företagen i rent interna situationer, på vilka artikel 52 inte är tillämplig, skulle kunna ifrågasätta sådana generella interna förbudsregler med hänvisning till att de ifrågavarande bestämmelserna hindrade dem att exportera tjänster. Ett sådant rättsläge är enligt min mening inte förenligt med fördragets system.
26 Den nationella domstolen har inte bett domstolen om en tolkning av artikel 52 i fördraget. Det framgår emellertid klart av de hänskjutna frågorna att avsikten med dem är att med domstolens hjälp få utrett om bestämmelserna i artikel 11 första stycket i 1949 års lag och i artikel 1 första och andra stycket i 1960 års lag är förenliga med de grundläggande gemenskapsrättsliga reglerna om fri rörlighet för personer och tjänster. Mot bakgrund av den anda av samförstånd som ett förfarande om begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i fördraget bygger på, anser jag därför att domstolen även bör tolka artikel 52 i fördraget.(10)
27 Det framgår av punkt 37 i domen i det ovannämnda målet Gebhard(11) att nationella åtgärder som kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva de grundläggande friheter som garanteras av fördraget skall uppfylla fyra krav. De skall vara tillämpliga på ett icke-diskriminerande sätt, de skall framstå som motiverade med hänsyn till ett trängande allmänintresse, de skall vara ägnade att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom dem och de skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning.
28 Ett sådant generellt förbud mot privat arbetsförmedling och mot uthyrning av tillfällig arbetskraft som det som följer av 1949 års lag och av 1960 års lag är ett absolut hinder för privata företag som vill bedriva sådan verksamhet i Italien. Enligt min mening rör det sig således om åtgärder som materiellt omfattas av artikel 52 i fördraget och som strider mot denna bestämmelse, om inte de fyra kraven enligt domen i målet Gebhard är uppfyllda.
29 Enligt fast rättspraxis från domstolen är artikel 52 emellertid inte tillämplig på förhållanden som är rent interna och som därför inte har någon anknytning till de situationer som gemenskapsrätten avser.(12) En italiensk medborgares företagsetablering i Italien omfattas således inte av tillämpningsområdet för artikel 52.
30 Enligt artikel 52 i fördraget omfattar etableringsrätten bland annat rätten att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag. Jag anser att detta kan tolkas så att artikel 52 bara är tillämplig om det finns ett väsentligt samband mellan ett eller eventuellt flera företag eller personer från den ifrågavarande medlemsstaten och den enhet som etableras i en annan medlemsstat.
31 Job Centre har i detta mål hänvisat till att det tyska företaget Adia och det franska företaget Ecco är medlemmar i kooperativet. Det finns emellertid inga närmare uppgifter om på vilket sätt dessa företag deltar och vilket inflytande de har på driften av Job Centre. Jag anser därför att det i detta mål inte finns tillräckligt med uppgifter för att domstolen skall kunna bedöma om det föreligger etablering i den mening som avses i fördraget.
32 Mot denna bakgrund anser jag att domstolen bör besvara frågorna angående reglerna om den fria rörligheten på så sätt att artiklarna 52 och 59 i fördraget skall tolkas så, att de inte hindrar att en medlemsstat förbjuder ett företag som har för avsikt att bedriva arbetsförmedling och hyra ut tillfällig arbetskraft att etablera sig inom dess territorium, då det inte finns något väsentligt samband mellan en eller eventuellt flera fysiska eller juridiska personer från en annan medlemsstat och den ifrågavarande verksamheten.
Förhållandet till artikel 90 i fördraget jämförd med artikel 86
33 Job Centre har gjort gällande att ensamrätten till arbetsförmedling strider mot artikel 90 i fördraget jämförd med artikel 86, eftersom den offentliga arbetsförmedlingen inte kan möta marknadens behov. Job Centre har i samband med detta uppgivit att arbetsmarknaden i en modern ekonomi i särskilt hög grad är uppdelad och diversifierad, vilket innebär att det behövs flera specialiserade tjänster. Även de mest effektiva offentliga arbetsförmedlingar kan därför på sin höjd tillgodose 25-30 procent av efterfrågan. Av en undersökning som den italienska riksbanken har gjort framgår att det italienska arbetsförmedlingsmonopolet förmedlar högst 5 procent av samtliga anställningar. Job Centre har vidare hänvisat till en rapport, som har utarbetats av Bureau International du Travail,(13) i vilken det rekommenderas att ILO-konvention nr 96 från år 1949 ses över, så att privata företag får möjlighet att bedriva arbetsförmedling och hyra ut tillfällig arbetskraft.
34 Den italienska regeringen har uppgivit att bedrivande av arbetsförmedling inte kan anses omfattas av konkurrensreglerna i fördraget, eftersom det inte rör sig om en ekonomisk verksamhet. Den italienska regeringen har vidare hänvisat till att det italienska arbetsförmedlingsmonopolet under perioden juni 1995 - juni 1996 förmedlade mer än 1 miljon kontakter mellan arbetstagare och arbetsgivare. Detta monopol omfattar dock förutom förmedling i form av "richiesta numerica" och "richiesta nominativa" - se ovan punkt 3 - också fall där arbetstagaren och arbetsgivaren själva har upprättat den nödvändiga kontakten och därefter informerat monopolet om detta.
35 Kommissionen samt den tyska och den norska regeringen har anfört att ensamrätten till arbetsförmedling skall bedömas på grundval av de principer som följer av domstolens dom i målet Höfner och Elser(14) och att det italienska förbudet mot uthyrning av tillfällig arbetskraft inte omfattas av konkurrensreglerna i fördraget, eftersom det rör sig om ett generellt förbud. Vid sammanträdet tillade kommissionen att det i detta fall direkt kan fastslås, utan någon undersökning av monopolets effektivitet, att monopolet inte kan tillgodose efterfrågan på marknaden. Detta följer av själva strukturen på marknaden, som kännetecknas av att den är mycket stor och diversifierad. På en sådan marknad kan inget monopol tillgodose den sammanlagda efterfrågan, vilket innebär att det föreligger ett åsidosättande av artikel 90 i fördraget jämförd med artikel 86.
36 Jag vill till en början framhålla att artikel 90.1 i fördraget endast är tillämplig om ett eller flera företag tilldelas särskilda eller exklusiva rättigheter. Enligt 1949 års lag tilldelas otvivelaktigt det offentliga monopolet ensamrätt till att bedriva arbetsförmedling. Det första kravet för att tillämpa artikel 90.1 i fördraget är således uppfyllt.
37 Det nämnda kravet för att tillämpa artikel 90.1 i fördraget förefaller å andra sidan inte omedelbart uppfyllt vad beträffar förbudet i artikel 1 första och andra stycket i 1960 års lag mot uthyrning av tillfällig arbetskraft. Detta förbud är helt och hållet generellt, eftersom Republiken Italien enligt vad som har framkommit i målet inte själv hyr ut tillfällig arbetskraft eller har tilldelat enskilda företag särskilda rättigheter för att utföra sådana tjänster. Enligt vad som har framkommit i målet grundas reglerna i 1960 års lag på en önskan att skydda arbetstagare så att de inte utnyttjas och så att deras rättigheter inte försvagas genom att det sker en fördelning mellan den faktiska arbetsgivaren och en person som formellt betecknas som arbetsgivare, men som i själva verket bara är en mellanhand.
38 Job Centre har uppgivit att 1960 års lag i första hand syftar till att utesluta alla former av privat arbetsförmedling, vilket betyder att förbudet i 1960 års lag är oskiljaktigt förbundet med det offentliga monopolet på arbetsförmedling.
39 Om det verkliga syftet med förbudet i 1960 års lag är att skydda den ensamrätt som enligt 1949 års lag har tilldelats det offentliga monopolet på arbetsförmedling, anser jag att det ligger nära till hands att betrakta detta förbud mot uthyrning av tillfällig arbetskraft som en del av det totala monopolet. Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att bedöma vad som är det verkliga syftet med förbudet i 1960 års lag, eftersom det rör sig om tolkning av nationell rätt.
40 För att artikel 86, som det bland annat hänvisas till i artikel 90.1, skall kunna tillämpas krävs det att det rör sig om ett "företag" i konkurrensrättslig mening. Domstolen har redan i det ovannämnda målet Höfner och Elser(15) fastslagit att ett offentligt organ som bedriver arbetsförmedling uppfyller detta krav. Domstolen uppgav således följande i punkt 20-23 i domen:
"Med beaktande av vad som har anförts ovan skall det undersökas om en sådan offentlig arbetsförmedling ... kan anses som ett företag i den mening som avses i artiklarna 85 och 86 i EEG-fördraget. [Punkt 20]
I detta avseende kan det förtydligas att inom konkurrensrätten omfattar begreppet företag varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oberoende av enhetens rättsliga ställning och hur den finansieras, samt att arbetsförmedling är en ekonomisk verksamhet. [Punkt 21]
Den omständigheten att arbetsförmedling normalt anförtros offentliga organ kan inte påverka verksamhetens ekonomiska karaktär. Arbetsförmedling har inte alltid bedrivits - och behöver inte nödvändigtvis bedrivas - av offentliga enheter. [Punkt 22]
Härav följer att en sådan enhet som en offentlig arbetsförmedling kan betecknas som ett företag vid tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler. [Punkt 23]"
41 Det framgår av detta att det avgörande är om det bedrivs en ekonomisk verksamhet och att arbetsförmedling uppfyller detta krav. Domstolens slutsats är allmänt hållen, vilket innebär att det inte förefaller finnas stöd för en uppdelning i olika former av företag och näringsgrenar. Detta överensstämmer för övrigt med att arbetsförmedling nu för tiden bedrivs - eller kan komma att bedrivas - kommersiellt för flera grupper av arbetstagare.(16)
42 Domstolens dom i målet Poucet(17) förändrar enligt min mening inte detta rättsläge. Den domen, som för övrigt inte rörde arbetsförmedling, är uttryckligen baserad på de kriterier som framgår av domen i målet Höfner och Elser, till vilken det hänvisas i punkt 17. Då domstolen i det ifrågavarande målet fann att administrationen av obligatoriska system för social trygghet inte omfattades av artikel 86 i fördraget, berodde det på att domstolen inte ansåg att det var fråga om en ekonomisk verksamhet i konkurrensrättslig mening. Domstolen framhöll i detta avseende bland annat att de organ som administrerade systemen, vilka eftersträvade ett socialt mål och byggde på solidaritetsprincipen, inte hade möjlighet att påverka avgifternas storlek, medlens användning eller bidragens storlek och att det var fråga om obligatoriska system.(18) Det var därför svårt att tänka sig att systemen i oförändrad form skulle kunna erbjudas på kommersiella grunder.
43 Enligt min mening kan även arbetsförmedling innehålla ett större eller ett mindre mått av socialt engagemang, vilket beroende på omständigheterna kan göra det omöjligt eller åtminstone olämpligt att en sådan verksamhet bedrivs kommersiellt. Ett klart exempel är kriminalvårdens insatser för att villkorligt frigivna interner - genom exempelvis villkor om övervakning och om att genomgå behandlingar mot alkohol- eller narkotikamissbruk - skall kunna klara sig på egen hand utan att återfalla i ny brottslighet. Denna insats kräver både ekonomiska och mänskliga resurser om den skall lyckas.(19) På samma sätt görs det inom socialtjänsten betydande och viktiga ansträngningar för att få in biståndstagare på den allmänna arbetsmarknaden.
44 Det skall också uppmärksammas att i vissa medlemsstater bekostar staten utbildning och utbetalar eventuellt lönetillägg för att långtidsarbetslösa, arbetslösa ungdomar och andra arbetslösa skall få arbete. Staten måste naturligtvis kunna försäkra sig om att de allmänna medel som används i denna sysselsättningsfrämjande verksamhet används på bästa sätt och att verksamheten lyckas.
45 För att artikel 86 i fördraget skall kunna tillämpas krävs det dessutom att företaget har en dominerande ställning inom en väsentlig del av den gemensamma marknaden. I punkt 28 i domen i målet Höfner och Elser(20) fastslog domstolen att ett företag som har ett lagstadgat monopol har en sådan dominerande ställning som avses i artikel 86 i fördraget och att om monopolet omfattar en medlemsstats territorium rör det sig om en väsentlig del av den gemensamma marknaden.
46 Det förhållandet att tilldelning av en sådan ensamrätt som avses i artikel 90.1 skapar en dominerande ställning är emellertid enligt fast rättspraxis inte i sig oförenligt med artikel 86 i fördraget.(21)
47 Enligt artikel 90.1 i fördraget skall medlemsstaterna inte vidta eller bibehålla åtgärder som kan upphäva de avsedda verkningarna av artikel 86. En medlemsstat överträder denna skyldighet om ett företag som har tilldelats ensamrätt genom att utöva denna tvingas missbruka sin dominerande ställning.(22)
48 Enligt artikel 86 b i fördraget kan missbruk bland annat bestå i att begränsa produktion, marknader eller teknisk utveckling till nackdel för konsumenterna. I punkt 31 i ovannämnda dom i målet Höfner och Elser(23) fastslog domstolen att en medlemsstat handlar i strid med denna bestämmelse när det är uppenbart att det organ som den har beviljat en ensamrätt inte kan täcka efterfrågan på marknaden för ett visst slags tjänster - i målet Höfner och Elser rörde det sig om förmedling av personal i ledande ställning - och när bibehållandet av en lagbestämmelse, enligt vilken denna verksamhet är förbjuden, hindrar privata bolag att faktiskt bedriva sådan förmedling.
49 En medlemsstat åsidosätter således sina skyldigheter enligt artikel 90.1 i fördraget, jämförd med artikel 86, om den bibehåller ett lagstadgat monopol som uppenbarligen inte kan tillgodose konsumenternas efterfrågan, det vill säga arbetssökandenas och arbetsgivarnas efterfrågan på arbetsförmedlingstjänster.
50 Som kommissionen uppgav vid sammanträdet är marknaden för arbetsförmedlingstjänster dels mycket stor, dels mycket diversifierad. Det ligger därför nära till hands att anta att de enskilda tjänsterna inte är utbytbara, vare sig för den som efterfrågar dem eller för dem som erbjuder dem, och att de följaktligen inte tillhör samma marknad. Enligt fast rättspraxis sker avgränsningen av den relevanta marknaden med utgångspunkt i konsumenternas uppfattning. Produkter som med hänsyn till pris, användningsområde och övriga egenskaper förefaller konsumenterna särskilt lämpliga att tillgodose en konstant efterfrågan, och därför bara med svårighet kan ersättas med andra produkter, anses tillhöra samma produktmarknad. På grundval av dessa kriterier har domstolen bland annat fastslagit att öl som säljs i detaljhandeln och öl som säljs på allmänna utskänkningsställen inte tillhör samma marknad och att inte heller däck till nya fordon och reservdäck tillhör samma marknad.(24) Kan de som erbjuder en viss tjänst snabbt anpassa sin organisation till att också erbjuda ett annat slags tjänster, kan dock den relevanta marknaden bestå av bägge dessa tjänstekategorier, trots att de inte är utbytbara från konsumentsynpunkt.(25)
51 Den i punkt 30 nämnda rapporten från Bureau International du Travail(26) skiljer mellan 16 olika kategorier av arbetsförmedlingsverksamhet, bland annat traditionell arbetsförmedling,(27) kontor som förmedlar tillfällig arbetskraft och som skall anses omfattas av förbudet i 1960 års lag,(28) förmedling av personal i ledande ställning och andra särskilt efterfrågade arbetstagare,(29) karriärrådgivning samt utväljande av personal med hjälp av personliga intervjuer och olika former av prov. Av den nämnda rapporten framgår att det i de medlemsstater där dessa verksamheter är tillåtna finns ett stort och stadigt ökande antal företag i de olika kategorierna.(30) Som exempel kan nämnas att det år 1992 fanns 3 500 företag i Förenade kungariket som bedrev traditionell arbetsförmedling och 5 011 kontor i Frankrike som förmedlade tillfällig arbetskraft. Vidare framgår det av rapporten att tillväxten bland annat beror på krav på ökad flexibilitet på arbetsmarknaden, ändrade krav på arbetstagarnas kvalifikationer, en ökad tendens hos företagen att överlåta olika uppgifter åt tredje man och de privata förmedlarnas förmåga att finna sökande som passar enskilda arbetsgivares behov, vilket säkerställer en snabbare integrering av nya arbetstagare och ett växande förtroende för privat arbetsförmedling på marknaden.
52 Det skall förutsättas att varje kategori som nämns i rapporten utgör en egen marknad, eftersom de olika tjänsterna tillgodoser olika behov hos kunderna. Den mer traditionella arbetsförmedlingen tillgodoser således arbetsgivarnas och de arbetssökandes behov av att komma i kontakt med varandra. Tjänster i form av urval av personal innebär dessutom en granskning av enskilda sökande och urval av en enda sökande, vilket löser en uppgift som arbetsgivaren inte har ansett sig kunna lösa tillfredsställande på egen hand eller som den berörde önskar köpa. Förmedling av företagsledare omfattar ofta en uppsökande verksamhet som består i att finna lämpliga ledarämnen, medan kontor som förmedlar tillfällig arbetskraft har en verksamhet som syftar till att tillgodose kundernas behov av tillfällig arbetskraft, vilket vanligtvis kräver en föregående bedömning av de arbetstagare som är knutna till kontoret och kännedom om de enskilda arbetsgivarnas behov.
53 Vidare skall det antas att de enskilda yrkeskategorierna ofta kan delas upp på flera delmarknader, där förmedlarna är specialiserade på att tillgodose de enskilda sektorernas särskilda behov. Effektiv arbetsförmedling förutsätter nämligen i flera fall att förmedlaren har kännedom om utvecklingstendenserna i de enskilda sektorerna och därför har en uppfattning om arbetsgivarens aktuella och framtida behov. Arbetskraft utgör i dag en stor omkostnad och innebär ofta en betydande investering i form av utbildning. Kraven på förmedlarens kännedom om den individuelle arbetsgivaren ökar dessutom i takt med förmedlarens deltagande i själva urvalsprocessen. Det skall även beaktas att den sammanlagda efterfrågan består dels av arbetssökande, dels av arbetsgivare och att dessa två grupper inte nödvändigtvis har samma behov.
54 På en sådan stor och diversifierad marknad - vilken på grund av den ekonomiska utvecklingen och samhällsutvecklingen är föremål för stora förändringar - är det, som kommissionen har hävdat, uteslutet att en enskild förmedlare kan tillgodose hela marknadens behov, oavsett hur effektiv denne förmedlare är. Det är således knappast praktiskt möjligt för ett enskilt företag att disponera över den sakkunskap och de resurser som är nödvändiga för att tillgodose den sammanlagda efterfrågan.
55 Det förhållandet att marknaden är diversifierad betyder emellertid också att man vid bedömningen av om ett offentligt monopol kan tillgodose efterfrågan inte kan behandla alla former av arbetsförmedlingstjänster på samma sätt. Enligt min mening skall det således göras en särskild undersökning av de enskilda marknader och delmarknader som den sammanlagda marknaden för arbetsförmedlingstjänster består av. Det kan följaktligen inte uteslutas att ett statligt monopol på arbetsförmedling kan tillgodose efterfrågan på traditionella arbetsförmedlingstjänster avseende exempelvis okvalificerad arbetskraft, där kraven på förmedlarens kännedom om den enskilde arbetstagaren och arbetsgivaren är lägre, medan detta inte är fallet när det handlar om ADB-programmerare, dataspecialister, ingenjörer, jurister eller annan högutbildad personal, eller avseende urval och förmedling av personal i ledande ställning, vilket förutsätter en ingående kännedom om företaget och den enskilde sökandens kvalifikationer.
56 Det ankommer på den nationella domstolen, som bättre känner till monopolets funktion och förhållandena på den ifrågavarande arbetsmarknaden, att slutgiltigt bedöma i vilken utsträckning det italienska arbetsförmedlingsmonopolet kan tillgodose efterfrågan på de enskilda marknader och delmarknader som utgör den sammanlagda överordnade marknaden för arbetsförmedlingstjänster.
57 Enligt artikel 90.2 i fördraget är företag som har anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse undantagna från bland annat förbudet i artikel 86 i fördraget, om tillämpningen av denna artikel rättsligt eller i praktiken hindrar det ifrågavarande företaget att fullgöra de särskilda uppgifter som det har anförtrotts. Som domstolen fastslog i punkt 25 i domen i målet Höfner och Elser(31) uppfyller inte ett offentligt monopol på arbetsförmedling, som uppenbarligen inte kan tillgodose efterfrågan, dessa villkor.
58 För att artikel 90 i fördraget, jämförd med artikel 86, skall kunna tillämpas krävs det slutligen att det konstaterade missbruket kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Domstolen fastslog i domen i målet Höfner och Elser(32) att detta krav inte bara är uppfyllt om det uppträdande som kan karakteriseras som missbruk faktiskt har påverkat handeln. Det är tillräckligt att det bevisas att det ifrågavarande uppträdandet kan komma att få en sådan verkan, vilket bland annat är fallet när privata bolags arbetsförmedling kan omfatta andra medlemsstaters medborgare eller territorier.(33) Detta kan vara fallet i detta mål, där arbetsförmedlingen kan tänkas avse både arbetstagare och arbetsgivare i andra medlemsstater. Dessutom hindrar förbudet i 1949 års lag generellt företag i andra medlemsstater att utsträcka sin verksamhet till Italien.(34)
59 Den nationella domstolen vill slutligen veta om artikel 90.1 i fördraget, jämförd med artikel 86, har direkt effekt. Denna fråga skall besvaras jakande. Det framgår nämligen av domstolens rättspraxis att enskilda kan åberopa de nämnda bestämmelserna vid de nationella domstolarna, som följaktligen är skyldiga att underlåta att tillämpa alla nationella åtgärder som är oförenliga med dessa.(35)
60 Jag anser således att den andra gruppen av de hänskjutna frågorna bör besvaras på så sätt att en medlemsstat, som har tilldelat ett offentligt företag ensamrätt till arbetsförmedling, åsidosätter artikel 90.1 i fördraget, jämförd med artikel 86, när den skapar en situation i vilken det ifrågavarande företaget tvingas överträda artikel 86 i fördraget, vilket är fallet när
- den offentliga arbetsförmedlingen uppenbarligen inte kan täcka efterfrågan på marknaden för sådana tjänster, vilket skall bedömas särskilt för varje enskild marknad och delmarknad som den sammanlagda överordnade marknaden består av, och
- det i praktiken omöjliggörs för privata företag att bedriva arbetsförmedling på grund av att en lagbestämmelse som förbjuder sådan verksamhet bibehålls.
Förslag till avgörande
61 Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen skall besvara de hänskjutna frågorna på följande sätt:
1) Artiklarna 52 och 59 i EG-fördraget skall tolkas så, att de inte hindrar att en medlemsstat förbjuder ett företag som har för avsikt att bedriva arbetsförmedling och hyra ut tillfällig arbetskraft att etablera sig inom dess territorium, då det inte finns något väsentligt samband mellan en eller eventuellt flera fysiska eller juridiska personer från en annan medlemsstat och den ifrågavarande verksamheten.
2) En medlemsstat, som har tilldelat ett offentligt företag ensamrätt till arbetsförmedling, åsidosätter artikel 90.1 i fördraget, jämförd med artikel 86, när den skapar en situation i vilken det ifrågavarande företaget tvingas överträda artikel 86 i fördraget, vilket är fallet när
- den offentliga arbetsförmedlingen uppenbarligen inte kan täcka efterfrågan på marknaden för sådana tjänster, vilket skall bedömas särskilt för varje enskild marknad och delmarknad som den sammanlagda överordnade marknaden består av, och
- det i praktiken omöjliggörs för privata företag att bedriva arbetsförmedling på grund av att en lagbestämmelse som förbjuder sådan verksamhet bibehålls.
(1) - Se dom av den 19 oktober 1995 (REG 1995, s. I-3361).
(2) - Vissa verksamheter (i synnerhet nöjes- och hotellbranschen, bagerier och sjöfart) omfattas av särskilda ordningar med speciella arbetsförmedlingar.
(3) - För jordbrukssektorn finns regler i lag nr 83 av den 11 mars 1970.
(4) - EGT L 257, s. 2, senast ändrad genom rådets förordning (EEG) nr 2434/92 av den 27 juli 1992 om ändring av del II i förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 245, s. 1).
(5) - Det kan i detta avseende hänvisas till domstolens rättspraxis beträffande artikel 30 i fördraget, enligt vilken bestämmelser som endast har en indirekt och osäker inverkan på den fria rörligheten för varor faller utanför förbudet i denna bestämmelse; se dom av den 14 juli 1994 i mål C-379/92, Peralta (Rec. 1994, s. I-3453, punkt 24).
(6) - Se exempelvis dom av den 8 november 1979 i mål 15/79, Groenveld (Rec. 1979, s. 3409).
(7) - Se senast dom av den 24 mars 1994 i mål C-80/92, kommissionen mot Belgien (Rec. 1994, s. I-1019, punkt 24).
(8) - Se dom av den 30 november 1995 i mål C-55/94 (REG 1995, s. I-4165).
(9) - Se dom av den 10 maj 1995 i mål C-384/93 (REG 1995, s. I-1141).
(10) - Se i detta avseende dom av den 13 juli 1994 i mål C-130/92, OTO (Rec. 1994, s. I-3281), punkt 14, och den ovan i fotnot 8 nämnda domen i målet Gebhard, i vilken domstolen fann att den relevanta bestämmelsen var artikel 52 i fördraget och därför besvarade de hänskjutna frågorna mot bakgrund av denna bestämmelse, fastän de hänskjutna frågorna inte omfattade artikel 52 i fördraget.
(11) - Se ovan fotnot 8.
(12) - Se dom av den 16 november 1995 i mål C-152/94, Van Buynder (REG 1995, s. I-3981), punkt 12, och av den 20 april 1988 i mål 204/87, Bekaert (Rec. 1988, s. 2029).
(13) - Se Le rôle des agences d'emploi privées dans le fonctionnement des marchés du travail, Conférence internationale du travail, Genève, 1994.
(14) - Se dom av den 23 april 1991 i mål C-41/90 (Rec. 1991, s. I-1979).
(15) - Se ovan fotnot 14.
(16) - Detta är troligen bakgrunden till att merparten av medlemsstaterna aldrig har ratificerat eller under de senaste åren sagt upp den del av ILO-konvention nr 96 från år 1949 som innehåller ett förbud mot att bedriva privat arbetsförmedling. Konventionens andra kapitel, enligt vilket arbetsförmedling mot ersättning gradvis skall avskaffas, har enligt vad som är upplyst i målet tillträtts av Belgien, Frankrike, Irland, Italien, Spanien och Luxemburg. Finland, Tyskland och Sverige har sagt upp konventionen.
(17) - Se dom av den 17 februari 1993 i de förenade målen C-159/91 och C-160/91, Poucet och Pistre (Rec. 1993, s. I-637).
(18) - Domen bör jämföras med dom av den 16 november 1995 i mål C-244/94, Fédération française des sociétés d'assurance m.fl. (REG 1995, s. I-4013), i vilken domstolen fann att administrationen av ett frivilligt pensionssystem, som byggde på en kapitaliseringsprincip, och i vilket de förmåner som systemet gav rätt till endast var beroende av de avgifter som hade betalats samt av de ekonomiska resultaten för förvaltningsorganets investeringar, var en ekonomisk verksamhet som omfattades av artikel 86 i fördraget.
(19) - En annan fråga är i vilken omfattning dessa uppgifter är lämpade för sådan privatisering som går ut på att staten efter anbudsinfordran överlåter uppgifterna åt privata firmor som betalas med offentliga medel.
(20) - Se ovan fotnot 14.
(21) - Se dom av den 5 oktober 1994 i mål C-323/93, Centre d'insémination de la Crespelle (Rec. 1994, s. I-5077), punkt 18, av den 19 maj 1993 i mål C-320/91, Corbeau (Rec. 1993, s. I-2533), punkt 11, och ovan i fotnot 14 nämnda dom i målet Höfner och Elser, punkt 29.
(22) - Se dom av den 14 december 1995 i mål C-387/93, Banchero (REG 1995, s. I-4663), punkt 51 och ovan i fotnot 14 nämnda dom i målet Höfner och Elser, punkterna 26 och 29.
(23) - Se ovan fotnot 14.
(24) - Se dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, och av den 9 november 1983 i mål 322/81, Michelin, Rec. 1983, s. 3461.
(25) - Se dom av den 21 februari 1973 i mål 6/72, Continental Can, Rec. 1973, s. 215.
(26) - Se s. 13-22.
(27) - Tjänsterna i denna kategori består vanligtvis i att förmedla kontakter mellan arbetstagare och arbetsgivare och att välja ut de sökande som är mest lämpliga. Förmedlarna kan vara specialiserade på vissa branscher eller en viss kategori av arbetstagare. Se mer allmänt den ovan i fotnot 13 nämnda rapporten, s. 13.
(28) - Det framgår av s. 15 i den ovan i fotnot 13 nämnda rapporten att kontor för förmedling av tillfällig arbetskraft vanligtvis uppträder som arbetsgivare för den arbetstagare som tillfälligt ställs till tredje mans förfogande. Det framgår också att kontor för förmedling av tillfällig arbetskraft är den största kategorin av de privata arbetsförmedlingarna med avseende på såväl omsättning som antal.
(29) - En verksamhet som förutsätter en hög grad av sakkunskap i fråga om urvalsmetoder, bedömning av kvalifikationer och förhandlingsteknik samt en ingående kännedom om marknaden och uppdragsgivarna, se s. 18 i den ovan i fotnot 13 nämnda rapporten.
(30) - Se s. 25 och följande sidor i rapporten.
(31) - Se ovan fotnot 14.
(32) - Se punkt 32 i den ovan i fotnot 14 nämnda domen i målet Höfner och Elser.
(33) - Se punkt 33 i den ovan i fotnot 14 nämnda domen i målet Höfner och Elser.
(34) - Det kan i detta avseende hänvisas till den ovan i fotnot 21 nämnda domen i målet Corbeau, i vilken domstolen fann att det belgiska postmonopolet omfattades av artikel 90 i fördraget också då den konkreta överträdelsen av monopolet, som hade givit upphov till målet vid den nationella domstolen, rörde en belgisk medborgares postutdelning i Liège-området.
(35) - Se exempelvis den ovan i fotnot 21 nämnda domen i målet Corbeau och dom av den 10 december 1991 i mål C-179/90, Merci convenzionali Porto di Genova (Rec. 1991, s. I-5889).