62003CC0170_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prašymu priimti prejudicinį sprendimą Hoge Raad der Nederlanden
prašo išaiškinti sąvokas „asmeninė nuosavybė“ ir „valdymas“, kurios vartojamos 1983 m. kovo 28 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 918/83, nustatančiame Bendrijos atleidimo nuo muitų sistemą (toliau – Reglamentas Nr. 918/83)(2) . Klausimai kilo byloje dėl mokesčių, mokėtinų už nuosavą automobilį, įvežtą į Nyderlandus fizinio asmens, kuris persikėlė iš savo gyvenamosios vietos Austrijoje. Šiuo atžvilgiu taip pat būtina išspręsti 1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvos 83/183/EEB dėl mokesčių netaikymo asmeniniam turtui, kurį asmenys iš valstybės narės įsiveža visam laikui (toliau – Direktyva 83/183)(3) taikymo klausimą.
I – Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir Teisingumo Teismui pateikti klausimai
2. J. H. M. Feron (toliau – J. Feron) dirbo Océ Österreich GmbH (toliau – darbdavys arba Océ ). Laikotarpiu nuo 1996 m. spalio 18 d. iki 1997 m. gruodžio 14 d. Océ
perdavė J. Feron automobilį asmeniniam naudojimui ir veiklai, susijusiai su darbo pareigomis. Šiuo laikotarpiu automobilis visiškai ir išimtinai buvo J. Feron žinioje, tačiau automobilio savininku išliko darbdavys. 1997 m. gruodžio 15 d. J. Feron pasinaudojo suteikta galimybe iš savo darbdavio nupirkti automobilį, kuris jam buvo perduotas 1996 m. spalio mėnesį.
3. 1998 m. sausio mėn. J. Feron išvyko iš savo gyvenamosios vietos Austrijoje ir 1998 m. vasario 10 d. pateikė paraišką įsiregistruoti Venlo komunoje (Nyderlandai).
4. 1998 m. kovo 4 d. Valstybės finansų ministerijos (Staatssecretaris van Financiën) inspektorius priėmė sprendimą neatleisti J. Feron nuo privačių automobilių ir motociklų mokesčio ( Belasting van personenauto’s en motorrijwielen, toliau – BPM) už automobilį, įvežtą į Nyderlandus iš Austrijos. Inspektoriaus nuomone, gyvenamosios vietos keitimo atveju iš vienos valstybės narės į kitą perkraustomiems buitiniams daiktams netaikomas atleidimas nuo BPM.
5. Dėl šio inspektoriaus sprendimo kilo ginčas tarp J. Feron ir Staatssecretaris van Financiën, kuris vėliau buvo perduotas nagrinėti Hoge Raad
ir dėl kurio buvo pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą.
6. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Hoge Raad
nurodo, kad pagal 1992 m. Įstatymo dėl privačių automobilių ir motociklų mokesčio (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992, toliau – BPM įstatymas) 1 straipsnio 2 dalį įregistruojant privačių automobilių ar motociklų numerius registre reikia sumokėti BPM.
7. BPM įstatymo 14 straipsnio 1 dalyje nurodyta: „atleisti nuo BPM galima valstybės institucijos sprendimu pagal tvarką ir išimtis, kurios turės būti nustatytos kitos valstybės privatiems automobiliams ir motociklams, įvežtiems į Nyderlandus konkrečiais tikslais arba tam tikromis aplinkybėmis < ... > “
8. BPM įstatymo 14 straipsnio 1 dalis buvo įgyvendinta 1992 m. gruodžio 24 d. BPM įstatymo įgyvendinimo nutarimu (Uitvoeringsbesluit belasting van personenauto’s en motorrijwielen, toliau – BPM nutarimas). BPM nutarimo 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „nuo (BPM) mokesčio atleidžiami įvežami kitos valstybės privatūs automobiliai ir motociklai, jei teisė į jų atleidimą nuo importo muitų išlieka arba išliktų šias transporto priemones įvežant iš kitos nei Europos Bendrijos valstybės narės, kurioje jos buvo laisvoje apyvartoje“.
9. Pagal BPM nutarimo 4 straipsnio 1 dalį nuo BPM atleidžiami privatūs automobiliai ir motociklai, atvežti iš užsienio ir, be kita ko, iš kitos valstybės narės, jei jie atleidžiami nuo muitų išleidžiant į laisvą apyvartą pagal Reglamentą Nr. 918/83. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Hoge Raad
neaptaria, ar šioje byloje yra taikoma Direktyva Nr. 83/183, specialiai nustatanti mokesčių netaikymo asmeniniam turtui, kurį asmenys iš valstybės narės įsiveža visam laikui, sistemą.
10. Reglamento Nr. 918/83 2 straipsnyje nustatyta, kad „fiziniams asmenims, keičiantiems įprastinę gyvenamąją vietą ir persikeliantiems iš trečiosios šalies į Bendrijos muitų teritoriją, leidžiama įvežti savo asmeninę nuosavybę be importo muitų“.
11. Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnyje nustatyta, kad „nuo importo muitų atleidžiama tik ta asmeninė nuosavybė: a) kurią, išskyrus aplinkybėmis pateisinamus atvejus, turėjo, o jei tai nesuvartojamos prekės, naudojo atitinkamas asmuo savo buvusioje įprastinėje gyvenamojoje vietoje mažiausiai šešis mėnesius iki palikdamas savo įprastinę gyvenamąją vietą išvykimo trečiojoje šalyje < ... > “ (Pataisytas vertimas)
12. Reglamento Nr. 918/83 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad:
„Šiame reglamente:
< ... >
c) „asmeninė nuosavybė“ – tai bet kuri nuosavybė, skirta atitinkamų asmenų asmeniniam naudojimui arba jų buitiniams poreikiams tenkinti.
Pabrėžtina, kad „asmeninei nuosavybei“ priklauso:
< ... >
– dviračiai ir motociklai, privačios motorinės transporto priemonės ir jų priekabos, turistiniai nameliai-autopriekabos, pramoginiai laivai ir privatūs lėktuvai.
„Asmenine nuosavybe“ taip pat laikomos įprastiems šeimos poreikiams reikalingos buitinės atsargos, malonumui laikomi gyvūnėliai ir balnojami gyvuliai, taikomųjų ir humanitarinių mokslų nešiojamosios priemonės, reikalingos asmens amatui ar profesinei veiklai. Nei savo pobūdžiu, nei kiekiu asmeninė nuosavybė neturi kelti įtarimo, kad ji yra importuojama komerciniais tikslais < ... > “
13. Iš Valstybės finansų sekretoriaus Hoge Raad
pateiktame skunde nurodytų dviejų pagrindų matyti, kad ginčas tarp J. Feron ir Valstybės finansų sekretoriaus kilo, pirma, dėl J. Feron automobilio pripažinimo kaip jo „asmeninio turto“ Reglamento Nr. 918/83 2 ir 3 straipsnių tikslais ir, antra, dėl klausimo, ar galima laikyti, kad J. Feron „valdė“ automobilį šešis mėnesius iki įprastinės gyvenamosios vietos Austrijoje pakeitimo.
14. Atsižvelgdamas į šias faktines ir teisines bylos aplinkybes, Hoge Raad
pateikė Teisingumo Teismui tris klausimus:
„1. Ar 1983 m. kovo 28 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 918/83, nustatančio Bendrijos atleidimo nuo muitų sistemą, 1 straipsnio 2 dalies c punkto prasme privatus automobilis, kurį darbdavys perdavė fiziniam asmeniui naudoti ir kurį šis asmuo naudoja darbo ir asmeniniais tikslais, gali būti laikomas asmenine nuosavybe?
2. Ar šio reglamento 3 straipsnio a punkto nuostatą, numatančią, kad atitinkamas asmuo nuosavybę turėjo valdyti mažiausiai šešis mėnesius iki palikdamas savo įprastinę gyvenamąją vietą išvykimo trečiojoje šalyje, reikia aiškinti taip, kad atitinkamas asmuo, kuris atlygintinai arba neatlygintinai naudojosi nuosavybe darbo tikslais šios nuosavybės savininko naudai, turi valdymo teisę nurodytos nuostatos prasme?
3. Ar atsakymui į antrą klausimą turi reikšmės tai, kad atitinkamas asmuo visą šešių mėnesių laikotarpį turėjo galimybę nusipirkti šį privatų automobilį?“
15. Rašytines ir žodines pastabas pateikė Nyderlandų vyriausybė ir Komisija. Jos bus nurodytos vertinant šioje byloje kilusius teisės klausimus.
II – Vertinimas
A – Pirminės pastabos
16. Šiame etape reikėtų pateikti keletą pastabų apibrėžiant šioje byloje kylančių klausimų apimtį ir vertinimo planą bei klausimų nagrinėjimo eiliškumą.
17. Rašytinėse pastabose Nyderlandų vyriausybė aiškiai nurodė, kad „Nyderlandų įstatymuose numatyta, jog atleidimo nuo Bendrijos nustatytų importo muitų pagal Reglamentą Nr. 918/83 sąlygos taikomos pagal analogiją“ atleidimui nuo BPM mokėjimo už automobilį, kurį į Nyderlandus įvežė fizinis asmuo į čia perkeldamas savo įprastinę gyvenamąją vietą. Todėl nuo BPM atleidžiama neatsižvelgiant į tai, ar į Nyderlandus persikeliantis asmuo turėjo įprastinę gyvenamąją vietą valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje.
18. Ši Nyderlandų įstatymų nuoroda į „įprastinę gyvenamąją vietą keičiančių ir iš trečiosios šalies į Bendriją persikeliančių fizinių asmenų asmeninės nuosavybės“ „atleidimą nuo importo muitų“ pagal Reglamento Nr. 918/83 I skyrių reiškia, kad atleidimo nuo BPM tikslu vienodai vertinamos situacijos, kai asmuo perkelia savo gyvenamąją vietą į Nyderlandus iš trečiosios valstybės ir iš valstybės narės.
19. Komisija rašytinėse pastabose atkreipia dėmesį į aplinkybę, kad Bendrijos teisės aktų leidybos institucijos be Reglamento Nr. 918/83 priėmė specialų Bendrijos teisės aktą, t. y. Direktyvą 83/183 dėl mokesčių netaikymo asmeniniam turtui, kurį asmenys iš valstybės narės įsiveža visam laikui(4) . Komisijos nuomone, ši byla yra dėl mokesčių taikymo asmeniniam turtui, kurį fizinis asmuo, perkeldamas savo įprastinę gyvenamąją vietą, įsivežė iš valstybės narės, t. y. byla patenka į Direktyvos 83/183 taikymo sritį. Jei, kaip teigia Komisija, J. Feron gali pasinaudoti Direktyvoje 83/183 numatytu atleidimu nuo mokesčio, ši aplinkybė turi lemiamą reikšmę Hoge Raad
nagrinėjamos pagrindinės bylos išsprendimui .
20. Kadangi „Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Bendrijos teisės nuostatas, kurių reikia nacionalinių teismų nagrinėjamoms byloms išspręsti, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos Teisingumo Teismui pateiktuose šių teismų klausimuose“(5), negaliu pritarti per posėdį Nyderlandų vyriausybės pateiktam argumentui, kad Teisingumo Teismas negali nagrinėti Komisijos iškelto klausimo dėl Direktyvos 83/183 taikymo. Šis klausimas šioje išvadoje bus įvertintas pirmiausia.
21. Antra, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad tokiam mokesčiui, šiuo atveju BPM, netaikoma atleidimo nuo mokesčių sistema, įtvirtinta Direktyvoje 83/183, jis privalėtų įvertinti, ar Teisingumo Teismas yra kompetentingas aiškinti Reglamento Nr. 918/83, kuris šioje byloje taikytinas remiantis Nyderlandų nacionaliniu įstatymu, nuostatas ir sąvokas.
22. Galiausiai, kadangi į klausimą dėl Teisingumo Teismo kompetencijos aiškinti Reglamentą Nr. 918/83 reikia atsakyti teigiamai, pateiktinas atsakymas į konkrečius Hoge Raad
klausimus. Antrą ir trečią iš šių klausimų reikia nagrinėti kartu. Pirmumo teisė įsigyti automobilį, kurią darbdavys suteikė perduodamas automobilį J. Feron, nagrinėtina kartu su kitomis antrame klausime nurodytomis aplinkybėmis.
B – Direktyvos 83/183 taikymo problema
1. Direktyvos 83/183 tikslai ir jos faktinės taikymo srities nustatymo kriterijai
23. Direktyvos 1 straipsnyje jos „apimtis“ apibrėžiama taip:
„1. Kiekviena valstybė narė šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis ir atvejais asmeninį turtą, kurį visam laikui iš kitos valstybės narės įsiveža privatūs asmenys, atleidžia nuo minėtam turtui paprastai taikomų apyvartos mokesčio, akcizo ir kitų vartojimo mokesčių.
2. Ši direktyva netaikoma specifiniams ir (arba) reguliariai mokamoms rinkliavoms ir mokesčiams, susijusiems su minėto turto naudojimu šalies viduje, tokiems kaip, pavyzdžiui, autotransporto priemonės registravimo mokestis, kelių mokestis ir televizijos licencijų mokestis.“
24. Direktyva 83/183 iš dalies buvo panaikinta 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 91/680/EEB, papildančia bendrą pridėtinės vertės mokesčio sistemą ir iš dalies keičiančia Direktyvą 77/388/EEB, siekiant panaikinti fiskalines sienas(6) . Direktyvos 91/680 2 straipsnio 2 dalis nustato, kad „toliau išvardytų direktyvų nuostatos dėl pridėtinės vertės mokesčio galioja iki 1992 m. gruodžio 31 d.: < ... > – Direktyvos 83/183/EEB“. Panašiai 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva 92/12/EEB dėl bendrųjų procedūrų, susijusių su akcizais apmokestinamais produktais, ir dėl tokių produktų laikymo, judėjimo ir kontrolės dėl bendrosios produktų, kuriems taikomas akcizo mokestis, klasifikacijos, laikymo, gabenimo ir kontrolės(7) iš dalies panaikino Direktyvą 83/183 ir 23 straipsnio 3 dalyje nustatė, kad „nuo 1992 m. gruodžio 31 d. netaikomos šiose direktyvose įtvirtintos nuostatos dėl akcizų: < ... > – Direktyva 83/183/EEB“. Neatsižvelgiant į tai, kad Direktyva 83/183 iš dalies buvo panaikinta, sukūrus vidaus rinką 1992 m., ji lieka galioti, išskyrus PVM ir akcizo mokesčių atžvilgiu(8) .
25. Įtvirtinant suderintą atleidimo nuo apyvartos, akcizo ir kitų vartojimo mokesčių, turinčių įtakos įvežamam turtui(9), sistemą Direktyva Nr. 83/183 siekiama šalinti laisvo asmenų judėjimo Bendrijoje mokestines kliūtis(10) . Tuo tikslu 1 st raipsnio 1 dalyje nustatyta, kad turtas, kurį iš kitos valstybės narės įsiveža įprastą gyvenamąją vietą keičiantis privatus asmuo, atleidžiamas nuo vartojimo mokesčių Direktyvoje 83/183 nustatytomis sąlygomis ir atvejais.
26. Šia direktyva siekiama užtikrinti, kad iš privataus asmens, įgijusio asmeninę nuosavybę kilmės valstybėje narėje ir sumokėjusio joje atitinkamus mokesčius, nebūtų reikalaujama mokėti vartojimo mokesčių už šią nuosavybę jo naujosios įprastinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje, nes tai neabejotinai trukdytų laisvam asmenų judėjimui Bendrijoje. Jei privatus asmuo, kuris įgydamas asmeninę nuosavybę (pavyzdžiui, televizorių arba automobilį) sumokėjo visus vartojimo mokesčius savo įprastinės gyvenamosios vietos valstybėje, turėtų mokėti kitus vartojimo mokesčius už tą pačią nuosavybę dėl to, kad perkelia savo įprastinę gyvenamąją vietą į kitą valstybę narę, tai turėtų įtakos jo sprendimui persikelti(11) . Apmokestinimas naujos gyvenamosios vietos valstybėje narėje skatintų jį palikti asmeninę nuosavybę kilmės valstybėje narėje ir galiausiai lemtų sprendimą nepersikelti(12) .
27. Tai neabejotinai prieštarauja tikslams, kurių Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė tam tikriems muitams ir mokesčiams aiškiai netaikydamas Direktyvoje 83/183 įtvirtintos atleidimo nuo mokesčių sistemos. Iš tikrųjų 1 straipsnio 2 dalyje aiškiai nustatyta, kad „specifinės ir (arba) reguliariai mokamos rinkliavos ir mokesčiai, susiję su minėto (asmeninio) turto naudojimu šalies viduje < … > “ nepatenka į direktyvos taikymo sritį ir jiems netaikoma šioje direktyvoje įtvirtinta atleidimo nuo mokesčių sistema.
28. Iš 1 straipsnio 1 ir 2 dalių matyti, kad Direktyvos taikymo sritis apibrėžta remiantis mokesčių, susijusių su turto naudojimu šalies viduje, atskyrimu nuo vartojimo mokesčių, įprastai taikomų įvežant tokį turtą. Šiuo atžvilgiu pagrindinis klausimas, kaip apibrėžti sąvokos „susiję su minėto turto naudojimu šalies viduje“ reikšmę 1 straipsnio 2 dalies tikslais. Siekiant išaiškinti šią sąvoką ir nustatyti, ar BPM yra su automobilių naudojimu Nyderlanduose susijęs mokestis, būtina įvertinti 1 straipsnio 2 dalies įtraukimo į Direktyvą 83/183 priežastis.
29. Nors ir neįtraukta į pirminį direktyvos projektą, kurį Komisija pateikė Europos Sąjungos Tarybai 1975 m. spalio 30 d., 1 straipsnio 2 dalis buvo įterpta vėliau, pareikalavus kai kurioms valstybėms narėms, t. y. Danijos Karalystei(13) .
30. Iš tikrųjų nėra jokios priežasties, kodėl „Bendrijos pilietis, turintis savo įprastinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje ir joje gyvendamas bei naudodamasis tuo turtu, turėtų būti atleistas nuo mokesčių, susijusių su tokių prekių naudojimu toje valstybėje narėje“(14) . Todėl 2 dalies įtraukimas į 1 straipsnį visiškai suprantamas. Taip yra todėl, kad dėl tam tikrų prekių naudojimo valstybė gali patirti išlaidų, susijusių su tokios nuosavybės naudojimu jos teritorijoje. Jas sudaro, pavyzdžiui, išlaidos dėl kelių tinklo plėtros ir priežiūros, budėjimo ir avarinės pagalbos paslaugų teikimo automobilių naudotojams valstybės teritorijoje bei išlaidos dėl aplinkos apsaugos. Valstybė narė, siekdama padengti šias išlaidas, gali teisėtai nustatyti mokesčius už jas galiausiai atsakingiems asmenims tiek, kiek šie nuolatos naudojasi šiuo turtu jos teritorijoje. Tai patvirtina Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalyje pateikti mokesčių pavyzdžiai: „autotransporto priemonės registravimo mokestis, kelių mokestis ir televizijos licencijų mokestis“.
31. Atsižvelgiant į tam tikrų autotransporto priemonių naudojimo sąlygas minėtos išlaidos įvairiose valstybėse gali skirtis. Todėl atitinkami muitai ir mokesčiai įvairiose valstybėse skiriasi. Be to, valstybės gali turėti skirtingas pagrįstas nuomones dėl mokesčio, susijusio su naudojimosi transporto priemone patirtomis išlaidomis, dydžio ir pobūdžio. Bet kuriuo atveju tai, kad kiekviena valstybė narė gali laisvai reikalauti mokėti tokius mokesčius, ne visuomet lemia mokesčio naštą privatiems asmenims, perkeliantiems savo įprastinę gyvenamąją vietą iš vienos valstybės narės į kitą, nes tai prieštarautų Direktyvai 83/183. Be abejo, tai būdinga tik tiek, kiek tokie mokesčiai siejami su išlaidomis dėl turto naudojimo šalies viduje.
32. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė sprendime Cura Anlagen, „motorinių transporto priemonių apmokestinimas Bendrijoje nėra suderintas ir labai skiriasi įvairiose valstybėse narėse“(15) . Nors „panašu, kad registracija yra įprastas naudojimosi šiomis apmokestinimo galiomis padarinys“(16), valstybės narės „gali laisvai naudotis apmokestinimo galiomis šioje srityje, jei tai suderinama su Bendrijos teise “(17) .
33. Direktyvoje 83/183 nustatytas tik vienas ribojimas, kurį Bendrijos teisė nustato valstybių narių laisvei apmokestinti vartojimo mokesčiais autotransporto priemones, įvežamas fizinio asmens, kuris perkelia savo įprastinę gyvenamąją vietą iš vienos valstybės narės į kitą. Teisės aktų leidėjas pozityviai ir tiesiogiai apribojo valstybių narių laisvę nustatyti mokesčius šioje srityje direktyvos 1 straipsnio 2 dalimi palikdamas joms vien tik teisę nustatyti mokesčius, „susijusius su (automobilio) naudojimu“ valstybės teritorijoje. Vartojimo mokesčiai daro poveikį sprendimui įsigyti automobilį. Šis sprendimas priimamas atsižvelgiant į apmokestinimo sąlygas automobilio įsigijimo metu ir a posteriori
neturėtų būti paveiktas vėlesnio sprendimo persikelti gyventi į kitą valstybę narę. Jei mokestis, kuriuo vėliau apmokestinamas automobilio įvežimas dėl galutinio gyvenamosios vietos pakeitimo praktiškai neigiamai paveiktų pirminį sprendimą įsigyti automobilį, šis mokestis neabejotinai taip pat neigiamai paveiktų sprendimą persikelti į kitą valstybę narę. Kitaip tariant, sprendimas persikelti į kitą valstybę turėtų būti nesusijęs su ankstesniu kilmės valstybėje narėje priimtu sprendimu vartoti. Priešingu atveju šis mokestis iš esmės veikia sprendimą persikelti.
2. Ar faktinė aplinkybė, kad mokestis yra mokėtinas registracijos metu, yra lemiantis požymis kvalifikuoti tokį mokestį, šiuo atveju BPM, kaip „susijusį su (automobilio) naudojimu“ Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalies prasme?
34. Pagal Hoge Raad
pateiktą informaciją BPM yra mokamas automobilio registracijos metu, o direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje „autotransporto priemonės registracijos mokesčiai“ (prancūzų kalba – droits perçus lors de l’immatriculation des voitures automobiles ) nurodomi kaip „mokesčių, susijusių su automobilio naudojimu“, pavyzdžiai.
35. Aplinkybė, kad tokio mokesčio, šiuo atveju BPM, apmokestinimo momentas yra automobilio registracija, yra prima facie
požymis, kad šis mokestis yra „susijęs su (automobilio) naudojimu šalies viduje“. Jei jis būtų lemiantis požymis kvalifikuoti mokestį kaip „susijusį su (automobilio) naudojimu“, mokesčiai, kurie mokami registruojant autotransporto priemonę, taptų „visa apimantys“, ir jiems valstybės narės galėtų priskirti bet kurį mokestį, neatsižvelgdamos į jo pagrindines savybes ir tikslus, remdamosi vien chronologiniu faktu, kad valstybė tokiu mokesčiu apmokestino registruojant automobilį(18) . Tai leistų valstybei narei, skirtingu metu, pavyzdžiui, registruojant automobilį, apmokestinti tikru vartojimo mokesčiu į šalį įvežamą nuosavybę, jei mokestis būtų mokamas po tam tikro laiko nuo nuosavybės įvežimo į šalį. Taip Direktyva 83/183 prarastų prasmę autotransporto priemonių įvežimo atžvilgiu. Taip pat būtų neįmanoma įgyvendinti Direktyva 83/183 siekiamo vienodumo suderinant atleidimo nuo mokesčių sistemą.
36. Siekiant paaiškinti šį punktą, reikėtų palyginti du skirtingose valstybėse narėse taikomus, savybėmis, tikslais ir dydžiu identiškus mokesčius už įvežamą automobilį. Pirmasis, valstybės narės X mokestis, nepatektų į Direktyvos 83/183 taikymo sritį, nes jis yra mokėtinas automobilio registracijos metu, t. y. po jo įvežimo, nors nuo kitoje valstybėje narėje Y taikomo mokesčio asmenys bus atleisti vien todėl, kad valstybė nustatė ankstesnį apmokestinimo juo momentą, t. y. automobilio įvežimą į valstybės teritoriją.
37. Kaip generalinė advokatė C. Stix-Hackl nurodė byloje Lindfors, „vien aplinkybė, kad apmokestinimas mokesčiu yra registracijos pasekmė arba sąlyga, nepanaikina galimybės pripažinti šį mokestį už įvežimą taikomu vartojimo mokesčiu“(19) . Aplinkybė, kad tam tikras mokestis yra vadinamas „registracijos mokesčiu“ ir mokamas registracijos metu, nepakeičia jo savybių ir tikslų vertinimo, kuris būtinas siekiant padaryti išvadą, kad mokestis yra iš esmės
susijęs su automobilio naudojimu valstybėje, ir todėl nepatenka į Direktyvos 83/183 taikymo sritį. Todėl siekiant nustatyti, ar toks mokestis, šiuo atveju BPM, Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalies prasme yra „susijęs su (automobilio) naudojimu“ Nyderlanduose, būtina atsižvelgti į 1 straipsnio 2 dalies priėmimo priežastis, Direktyvos 83/183 nustatytos atleidimo nuo mokesčių sistemos tikslus ir esminius tokio mokesčio, šiuo atveju BPM, materialiuosius požymius.
38. Žodinio bylos nagrinėjimo metu Nyderlandų Vyriausybė teigė, kad BPM yra susijęs su nuosavybės naudojimu ir nėra vartojimo mokestis, susijęs su įvežimu, nes privatus asmuo bet kada gali nuspręsti įsivežti automobilį kaip savo asmeninio turto dalį, norėdamas laikyti jį namie ar muziejuje kaip savo automobilių kolekcijos egzempliorių, taip išvengdamas pareigos registruoti jį po įvežimo.
39. Šiuo argumentu siekiama parodyti, kad registruojant mokamas mokestis negalėtų daryti poveikio automobilio įvežimui kaip būtent įvežimo metu mokamas mokestis, nes asmuo, jį įsiveždamas, gali išvengti valstybės narės mokesčių, mokamų registruojant. Šis argumentas taip pat parodo materialią mokesčių, kurių apmokestinimo momentas yra registracija, ir mokesčių, kurių apmokestinimo momentas buvo anksčiau, atskyrimo reikšmę. Šis argumentas patvirtina, kad minėto atskyrimo taikymas neprieštarauja Direktyvos 83/183 tikslams, nes privatus asmuo, įsiveždamas autotransporto priemonę su ketinimu ją laikyti muziejuje arba garaže ir nenaudoti keliuose, neprivalėtų mokėti jokių mokesčių už jos įvežimą. Šis pavyzdys parodo, kaip Direktyvos nustatyta atleidimo nuo mokesčių sistema lieka taikytina bet kuriuo atveju.
40. Mano nuomone, privatus asmuo neabejotinai gali pasirinkti neregistruoti įsivežto automobilio tiesiog nuspręsdamas jį laikyti namie ar muziejuje. Tačiau asmuo labai retai nusprendžia įsivežti savo automobilį tam, kad naudotų ne pagal jo įprastinę ar pagrindinei paskirtį, t. y. naudoti kaip transporto priemonę.
41. Primintina, kad sprendime Komisija prieš Belgiją (20) Teisingumo Teismas atmetė argumentą, panašų į pateiktąjį Nyderlandų vyriausybės. Generalinis advokatas J. Mischo tuomet pabrėžė, jog „tikimybė, kad kas nors pirktų automobilį nesikreipdamas dėl jo registracijos numerio yra toks retas atvejis, kad į jį galima neatsižvelgti“(21) . Atkreiptinas dėmesys į aplinkybę, kad byloje Komisija prieš Belgiją
šis argumentas buvo svarbesnis nei šioje byloje. Praktiškai labiau tikėtina, kad kas nors, įsigijęs autotransporto priemonę vienoje valstybėje narėje, nuspręstų ją registruoti kitoje valstybėje narėje, nei tai, kad privatus asmuo, perkeldamas savo įprastinę gyvenamąją vietą iš vienos valstybės narės į kitą, įsivežtų automobilį – veikiausiai vienintelį automobilį, kuris yra jo asmeninė nuosavybė,(22) – kitu tikslu nei naudoti jį pagal įprastinę ir pagrindinę paskirtį, t. y. kaip kelių transporto priemonę.
42. Teisingumo Teismas taip pat atmetė panašius formalius argumentus kitokiomis aplinkybėmis. Sprendime Lenhoten (23) jis nusprendė, kad tam tikros su perdavimo laikotarpiais susijusios taisyklės riboja laisvą žaidėjų, norinčių vykdyti veiklą kitoje valstybėje narėje, judėjimą, drausdamos Belgijos klubams vykdyti krepšininkų, su kuriais sutartys sudarytos po tam tikros datos, atranką čempionatų varžybų metu. Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors tokios taisyklės nebuvo susijusios su „šių žaidėjų įdarbinimu, kuris neribojamas, < ... > (tačiau) kadangi dalyvavimas tokiose varžybose yra profesionalaus žaidėjo veiklos pagrindinis tikslas, akivaizdu, kad taisyklė, ribojanti šį dalyvavimą, kartu riboja atitinkamo žaidėjo galimybes įsidarbinti“. Pripažinti, kad privatus asmuo gali įvežti autotransporto priemonę ne
naudojimui keliuose, reikštų neigti jos pagrindinę paskirtį, kaip ir pripažinti, kad klubas gali įdarbinti krepšininką ne
žaidimui čempionato varžybose, reikštų profesionalaus žaidėjo veiklos pagrindinio tikslo
ignoravimą. Abiem atvejais valstybės narės taikomi ribojimai praktiškai yra laisvo judėjimo į šią valstybę ribojimas.
3. Ar BPM iš esmės
yra mokestis, susijęs su automobilio naudojimu valstybės narės viduje Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalies prasme?
43. Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalyje nurodomi su asmeninės nuosavybės naudojimu šalyje susiję specifiniai ir (arba) reguliariai mokami mokesčiai. Reguliarūs mokesčiai, pavyzdžiui, kai kuriose valstybėse narėse taikomas kelių mokestis, mokami nustatytais laiko tarpais. Nyderlandų Motorrijtuigenbelasting
yra tinkamas kelių mokesčio pavyzdys, neabejotinai nepatenkantis į Direktyvos 83/183 reguliavimo sritį. Jo ryšį su autotransporto priemonės naudojimu Nyderlanduose, kaip žodinio bylos nagrinėjimo metu nurodė Komisija, patvirtina aplinkybė, kad šio mokesčio mokėjimas gali būti sustabdomas, jei nesinaudojama automobiliu(24) . Tai visiškai paaiškinama tuo, kad savininkas nėra atsakingas už jokias su automobilio naudojimu šalies viduje susijusias išlaidas, kol ja nesinaudoja. Tai yra ryšio tarp mokesčio ir automobilio naudojimo materialus įrodymas.
44. Direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje taip pat minimi specifiniai mokesčiai ir rinkliavos, susijusios su autotransporto priemonės naudojimu šalies viduje. Tokios specifinės rinkliavos, kurios mokamos nereguliariai, bet yra aiškiai susijusios su autotransporto priemonės naudojimu, yra greitkelių ir tiltų rinkliavos. Tam tikru greitkeliu asmuo gali naudotis vieną kartą, nė karto, ar keletą kartų. Kitaip nei kelių mokesčiai, šios rinkliavos nėra mokamos periodiškai. Taip pat galima įsivaizduoti specifinius mokesčius, mokamus aplinkosaugos tikslais, pavyzdžiui, mokestis už autotransporto priemonės įvažiavimą į gamtos parką ar važiavimą jame, net kai mokestis mokamas neatsižvelgiant į automobilio buvimo saugomoje teritorijoje laiką.
45. Gali būti, kad tam tikras mokestis ar rinkliava yra vienkartinis ir neabejotinai susijęs su autotransporto priemonės naudojimu 1 straipsnio 2 dalies prasme. Toks yra registracijos mokestis Nyderlanduose, kuris mokamas kartu su BPM registruojant transporto priemonę. Pagal žodinio bylos nagrinėjimo metu Komisijos ir Nyderlandų vyriausybės pateiktą apibūdinimą, šis mokestis, kuris 2004 m. buvo 47,2 euro, yra akivaizdžiai susijęs su automobilio naudojimu Nyderlanduose. Jis turi rinkliavos, skirtos padengti automobilio registracijos valstybėje narėje administravimo išlaidas, požymių.
46. Tokius atvejus aš laikyčiau nesudėtingais mokesčių, nepatenkančių į Direktyvos 83/183 reguliavimo sritį, pavyzdžiais, nes tokių mokesčių požymiai iš esmės patvirtina ne vien formalų ryšį su automobilio naudojimu šalies viduje. Tokių mokesčių požymių vertinimas materialiuoju požiūriu patvirtina ryšį tarp jų mokėjimo ir išlaidų, susijusių su automobilio naudojimu, t. y. greitkelių arba tiltų tiesimo ar priežiūros, aplinkosaugos ar administravimo išlaidų. BPM atveju situacija yra kitokia.
47. Per žodinį bylos nagrinėjimą Nyderlandų vyriausybė pareiškė, kad BPM nėra skirtas padengti išlaidas, susijusias su automobilių naudojimu valstybės teritorijoje. Be to, ji teigė, kad BPM yra bendrosios valstybės pajamos, surenkamos į biudžetą ir neturinčios jokio tiesioginio ryšio su išlaidomis, susijusiomis su automobilių naudojimu valstybės teritorijoje(25) .
48. Iš Teisingumo Teismui pateiktų argumentų matyti, kad iš esmės dėl savo pobūdžio toks mokestis, šiuo atveju BPM, neturi jokio ryšio su automobilio naudojimu valstybės teritorijoje. Toks mokestis visiškai nesusijęs su registracijos administracinėmis išlaidomis (įskaitant automobilio valstybinių numerių kainą), kurios yra padengiamos iš tam tikro kito Nyderlandų vyriausybės nustatyto mokesčio, mokamo registruojant automobilį.
49. Tačiau pastaroji aplinkybė, priešingai Komisijos aiškinimui, nereiškia, jog tam, kad tokiam mokesčiui, kaip antai BPM, būtų taikoma 1 straipsnio 2 dalis, jis turėtų būti skirtas padengti vien tik su automobilio registracija Nyderlanduose susijusias administracines išlaidas. Toks 1 straipsnio 2 dalies aiškinimas yra pernelyg siauras, o argumentas, grindžiamas straipsnio, nurodančio „motor vehicle registration fees“ pažodiniu anglų kalbos versijos aiškinimu, jo nepatvirtina vienareikšmiškai. Mano nuomone, 1 straipsnio 2 dalis aiškiai leidžia valstybėms narėms apmokestinti su automobilio naudojimu šalies viduje susijusiais mokesčiais ir rinkliavomis, mokėtinomis registruojant ar bet kuriuo kitu metu, jei jų esminiai požymiai patvirtina ryšį tarp tokių mokesčių ir išlaidų (administracinio ar kitokio pobūdžio), susijusių su automobilio naudojimu valstybės teritorijoje.
50. Toks ryšys tarp tokio mokesčio, šiuo atveju BPM, ir automobilio naudojimo Nyderlandų teritorijoje negali būti pripažintas, nebent remiantis apmokestinimo momentu, kuris, kaip nurodyta, yra visiškai atsitiktinis ir formalus šio ryšio požymis. Be to, Nyderlandų įstatymuose aiškiai numatyta, kad BPM yra su naudojimu nesusijęs mokestis. Faktiškai tokia išvada darytina remiantis aplinkybe, kad Nyderlandų įstatymais nuo BPM mokėjimo atleidžiamos užsienio valstybių (valstybės narės ar trečiosios valstybės) kilmės motorinės transporto priemonės, jei jos yra atleistos nuo importo muitų mokėjimo išleidžiant į laisvą apyvartą pagal Reglamentą Nr. 918/83. Pastabose Nyderlandų vyriausybė pažymi, kad šiame reglamente įtvirtintos atleidimo nuo Bendrijos importo muitų sąlygos „pagal analogiją taikomos“ atleidimui nuo BPM. Ši nuoroda į Reglamento Nr. 918/83 taikymą „pagal analogiją“ nesuderinama su tokio mokesčio, kaip antai BPM, apibūdinimu kaip iš esmės susijusio su automobilio naudojimu Nyderlanduose.
51. Faktiškai neįmanoma ekonominiu požiūriu racionaliai paaiškinti, kodėl BPM įstatymas ir BPM nutarimas turėtų nurodyti Reglamentą Nr. 918/83 atleidžiant nuo mokesčio automobilį, kurį fizinis asmuo, perkeldamas savo įprastinę gyvenamąją vietą į Nyderlandus, įsivežė iš valstybės narės, jei BPM būtų iš esmės suvokiamas kaip mokestis, susijęs su nuosavybės naudojimu valstybėje narėje. Šis atleidimas nuo mokesčio reikštų, kad Nyderlandų įstatymų leidėjai sąmoningai priskyrė naujus Nyderlandų gyventojus prie tipinių piktybinių mokesčių vengėjų (freeriders), palyginti su visais kitais automobilių naudotojais, užregistravusiais savo automobilius Nyderlanduose ir privalomai sumokėjusiais BPM. Iš tikrųjų tokiu atveju privatiems asmenims, visam laikui su savo automobiliu persikeliantiems į Nyderlandus, būtų leidžiama registruoti ir naudoti savo automobilius valstybei patiriant su tokiu naudojimu susijusias išlaidas, daugiausia sąskaita visų kitų piliečių, kurie nuo pat pradžių gyveno Nyderlanduose ir dėl to turėjo sumokėti BPM registruodami automobilius. Tai visiškai prieštarauja pirmiau apibūdintam Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalies tikslui(26), kuriuo vadovaujantis valstybėms narėms palikta laisvė nustatyti bet kokias „specifines ir (arba) reguliariai mokamas rinkliavas ir mokesčius, susijusius su minėto turto naudojimu šalies viduje“.
52. Priešingai, atleidimas nuo mokesčių pagal Nyderlandų įstatymą yra visiškai logiškas, jei toks mokestis, šiuo atveju BPM, yra vartojimo mokestis, nuo kurio Nyderlandų įstatymų leidėjas nusprendė atleisti dėl didelių mokesčio sumų ir aplinkybės, kad visi vartojimo mokesčiai jau buvo sumokėti kilmės valstybėje.
53. Šis aiškinimas suderinamas su Direktyvos 83/183 atleidimo nuo mokesčių sistemos pateisinimu nepaisant akivaizdaus Komisijos ir Nyderlandų vyriausybės nesutarimo dėl šios vyriausybės įsitikinimo, kad Direktyva 83/183 neįpareigoja atleisti nuo BPM mokesčio. Ji savanoriškai atleidžia nuo mokesčio, tačiau kiek griežtesnėmis sąlygomis nei nustatytos Reglamente Nr. 918/83(27) . Bet kuriuo atveju atleidimo nuo mokesčio pagal BPM įstatymą ir BPM nutarimą pateisinimas funkcine prasme yra tapatus atleidimo nuo mokesčio pagal Direktyvą 83/183 pateisinimui. Šiuo atžvilgiu Nyderlandų įstatymas negali pripažinti, kad toks mokestis, šiuo atveju BPM, yra susijęs su automobilio naudojimu šalies viduje. Šiuo klausimu darytina prielaida, kad Nyderlandų mokesčių teisės aktų leidėjo sprendimas atleisti nuo BPM mokėjimo pagal sistemą, panašią į atleidimą nuo importo muitų, turi ekonomiškai racionalų pagrindą ir nėra ekonomiškai iracionaliai dosnaus veiksmo išdava, kuri diskriminuotų visą laiką Nyderlanduose gyvenusius automobilių savininkus.
54. Be to, pagal bylos nagrinėjimo metu Komisijos pateiktą informaciją, kurios neginčijo Nyderlandų vyriausybė, BPM skaičiavimo pagrindas yra naujo automobilio kaina, kuri iš esmės atitinka rekomenduojamą automobilio mažmeninę kainą valstybinių numerių išdavimo dieną, o naudoto automobilio – kainą pirmąją jo eksploatacijos dieną, atskaičiavus iš jos apyvartos mokestį ir BPM. Atsižvelgiant į automobilio naudojimo laiką BPM procentinė išraiška gali būti iki 45 % mažesnė nei konkreti fiksuoto dydžio suma.
55. Pirma, BPM viršutinė riba, kaip nurodo Komisija, faktiškai yra pagrindinė laisvo asmenų judėjimo į Nyderlandus kliūtis, o tai prieštarauja Direktyvos 83/183 tikslui, nurodytam 1 straipsnio 1 dalyje. Tai nereiškia, kad su naudojimu susiję mokesčiai negali būti dideli. Jie tikrai gali būti dideli, tačiau tik tiek, kiek yra įrodymų apie jų ryšį su nuosavybės naudojimu valstybės viduje, ko nėra šioje byloje. Sunku pasakyti, koks mokestis yra per didelis, tačiau nesunku pasakyti, jog šioje byloje mokestis yra toks didelis, kad pagrįstai neįmanoma nustatyti jokio ryšio su automobilio naudojimu. BPM skaičiavimas nuo naujos automobilio kainos (kuri yra susijusi su sprendimu įsigyti) yra dar vienas įrodymas, kad tai yra vartojimo mokestis.
56. Antra, mokesčio dydis ir aplinkybė, kad BPM apmokestinamoji suma iš esmės priklauso nuo automobilio pardavimo kainos ir net, pavyzdžiui, ne nuo variklio darbinio tūrio, patvirtina, jog jis yra valstybės pajamos(28) . Tokį mokestį, šiuo atveju BPM, turintį šiuos požymius, sunkiai galima laikyti susijusiu su nuosavybės naudojimu valstybės viduje, veikiau jis yra vartojimo mokestis, paprastai taikomas privačiam asmeniui visam laikui įsivežant autotransporto priemonę į Nyderlandus.
4. Ar BPM veikia kaip vartojimo mokestis Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalies prasme?
57. Išvadą, kad toks mokestis, šiuo atveju BPM, yra vartojimo mokestis 1 straipsnio 1 dalies prasme neatsižvelgiant į išimtinai valstybės nustatytas visiškai atsitiktines chronologines aplinkybes, t. y. jo taikymą ne įvežimo, o registracijos metu, patvirtina kita informacija, kurią pateikė Komisija ir kurios nepaneigė Nyderlandų vyriausybė.
58. Komisija teigia, kad BPM įvestas 1993 m. peržiūrint iki tol galiojusį specialų motorinių transporto priemonių naudojimo mokestį ( bijzondere verbruiksbelasting van personenauto’s, toliau – BVB), kurio apmokestinamasis momentas buvo automobilio įvežimas arba pristatymas, o ne jo registracija. Iš kitos valstybės narės įvežamai nuosavybei taikomi mokesčiai nebegalioja nuo 1992 m. gruodžio 31 d., todėl, anot Komisijos, BPM įstatymas buvo skirtas išlaikyti BVB apmokestinamą sumą apmokestinant šiuo mokesčiu kitu metu.
59. Wisselink (29) byloje Teisingumo Teismas nagrinėjo šį Nyderlandų mokestį kitomis aplinkybėms, t. y. BVB suderinamumą su Bendrijos pridėtinės vertės mokesčio sistema. BVB buvo taikomas tik vieną kartą, mokamas vėlesniame prekybos etape neapmokestinant padidėjusios vertės ir sudarė 18,2 ? kainoraštyje nurodytos kainos, jei ji nesiekia 10 000 HFL, ir 27,3 ? kainos, jei ji viršija šią sumą(30) . BPM įstatyme aiškiai nurodyta BVB 9 straipsnio 8 dalis, pagal kurią BVB suma neįskaičiuojama į mažmeninę kainą apskaičiuojant apmokestinamąją sumą, jeigu valstybinių numerių išdavimo diena arba automobilio pirmoji naudojimo diena yra ankstesnė nei 1993 m. sausio 1 d., t. y. kai BVB jau buvo taikomas, bet dar nebuvo taikomas BPM. Todėl nors BPM suma neįskaičiuojama į mažmeninę kainą, iki tol galiojusio BVB suma taip pat neįskaičiuojama į šią mažmeninę kainą.
60. BPM įstatymas aiškiai nustatė šią pusiausvyrą tarp BPM ir anksčiau galiojusio konkretaus vartojimo mokesčio. Todėl net jei ši byla būtų buvusi nagrinėjama vadovaujantis kitokiomis aplinkybėmis priimto sprendimo Komisija prieš Belgiją (31) motyvais, ryšys tarp šių dviejų mokesčių, mano nuomone, yra pakankamas, kad panaikintų „prasmės skirtumą tarp įvykių, dėl kurių mokesčiai tampa mokėtinais“(32) .
61. Wisselink byloje BVB klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors išoriškai jis neturi apyvartos mokesčio požymių, „jis yra vartojimo mokestis, kurio dydis yra proporcingas privačių automobilių kainai < ... > “. „Jis taikomas tik vieną kartą, t. y. gamintojui pateikiant arba įvežimo metu, ir visas vėliau sumokamas vėlesniame prekybos etape neapmokestinant padidėjusios vertės. Sumokėtas BVB negrąžinamas, bet yra neatskiriama automobilio kainos dalis“(33) . Taip pat yra BPM atveju, kurį sumokėjus jis negrįžtamai įtraukiamas į būsimų sandorių dėl automobilio kainą (t. y. be galimybės jį susigrąžinti ar atidėti) ir pereina kitam automobilio pirkėjui. Ši savybė yra tipinė vartojimo mokesčiui, bet ne reguliariai mokamiems ar konkretiems mokesčiams, susijusiems su jau minėto automobilio naudojimu.
62. Kadangi BPM yra vartojimo mokestis, kuris iš esmės daro įtaką autotransporto priemonių įvežimui jų registracijos metu, jis yra akivaizdus tam tikros rūšies laisvo asmenų judėjimo Bendrijoje kliūties, kurią siekta panaikinti Direktyva 83/183, pavyzdys. Pakanka įsivaizduoti fizinio asmens A, gyvenusio ir dirbusio valstybėje narėje X, padėtį. Šioje valstybėje jis nusipirko automobilį ir sumokėjo mokestį, pavyzdžiui BPM, registruodamas automobilį. Po metų jis persikėlė dirbti į valstybę narę Y. Ten A turėjo įregistruoti transporto priemonę ir vėl sumokėti BPM atitinkantį mokestį. Jei tų metų pabaigoje A nuspręstų persikelti į dar kitą valstybę narę (ar net jei grįžtų į valstybę narę X), jis privalėtų trečią kartą mokėti tokį mokestį, kaip antai BPM. Fizinis asmuo A turėtų mokėti labai didelę „kainą“, t. y. maždaug trečdalį nurodyto automobilio kainos kiekvieną kartą persikeldamas iš vienos valstybės narės į kitą. Nors automobilio rinkos vertė natūraliai sumažėjo, fizinio asmens A patirtos išlaidos automobiliui padvigubėjo. Fizinis asmuo A nebūtų patyręs tokių išlaidų, jei visą laiką būtų gyvenęs valstybėje narėje X, nors automobilis būtų buvęs naudojamas iš esmės tiek pat.
63. Mano nuomone, toks mokestis, šiuo atveju Nyderlandų BPM, taikomas vienintelį kartą, registruojant autotransporto priemonę po jos įvežimo, kurio dydis apskaičiuojamas kainoraštyje nurodytos autotransporto priemonės kainos pagrindu, kuris įskaičiuojamas į autotransporto priemonės savikainą bei turi įtakos būsimiems sandoriams, susijusiems su šia autotransporto priemone, ir kurio (mokesčio) savybės iš esmės nepatvirtina ryšio su išlaidomis, susijusiomis su autotransporto priemonės naudojimu šalies viduje, 1 straipsnio 2 dalies prasme nėra mokestis, nepatenkantis į Direktyvos 83/183 taikymo sritį, bet yra vartojimo mokestis, paprastai taikomas privataus asmens, perkeliančio savo įprastinę gyvenamąją vietą iš vienos valstybės narės į kitą visam laikui, įvežamai asmeninei nuosavybei tokiu atveju taikytino Bendrijos teisės instrumento, t. y. Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalies prasme.
C – Teisingumo Teismo kompetencija aiškinti Bendrijos teisės akto, kuris yra taikytinas remiantis nacionaline teise, nuostatas
64. Teisingumo Teismui nustačius, kad Direktyva 83/183 netaikytina pagrindinėje byloje, reikėtų nagrinėti Hoge Raad
pateiktus konkrečius prejudicinius klausimus dėl tam tikrų Reglamento Nr. 918/83 sąvokų ir nuostatų aiškinimo.
65. Neabejotina, kad Hoge Raad
nagrinėjamai situacijai Reglamentas Nr. 918/83 yra taikytinas vien tik remiantis Nyderlandų nacionaline teise. Šis reglamentas yra taikytinas nuosavybės įvežimui iš trečiųjų valstybių narių ir yra susijęs su atleidimu nuo Bendrijos importo muitų. Todėl jis netaikytinas visam laikui į valstybę narę įvežamiems daiktams(34) .
66. Nepaisant to, kai į Teisingumo Teismą buvo kreiptasi pagal EB 234 straipsnį, jis paaiškino savo kompetenciją aiškinti Bendrijos teisės aktų nuostatas bylose, kuriose tokios nuostatos yra taikytinos remiantis nacionaline teise, kaip yra ir šioje byloje(35) . Nesiūlytina Teisingumo Teismui, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, pasirinkti kito kelio. Šiuo klausimu Teisingumo Teismo sprendimai buvo aiškūs. Sprendime Dzodzi
jis nusprendė, kad „priešingai, siekiant išvengti būsimų išaiškinimo skirtumų Bendrijos teisinei sistemai būdingas tiesioginis interesas bet kurią Bendrijos teisės nuostatą aiškinti vienodai, neatsižvelgiant į aplinkybes, dėl kurių ji yra priimta“(36) . Nacionalinis teismas turi taikyti taip aiškinamas Bendrijos teisės sąvokas ir nuostatas atsižvelgdamas į nagrinėjamos bylos teisines ir faktines aplinkybes(37) .
D – „Asmeninės nuosavybės“ sąvoka Reglamento Nr. 918/83 2 straipsnio 1 dalies prasme
67. Pirmas Hoge Raad
pateiktas prejudicinis klausimas yra susijęs su Reglamento Nr. 918/83 1 straipsnio 2 dalies c punkto asmeninės nuosavybės sąvokos išaiškinimu, kuriame „asmeninė nuosavybė“ apibrėžiama kaip „bet kuri nuosavybė, skirta atitinkamų asmenų asmeniniam naudojimui arba jų buitiniams poreikiams tenkinti < ... > prie „asmeninės nuosavybės“ priskiriama: < ... > privačios motorinės transporto priemonės < ... > “, be to, teigiama, kad „asmenine nuosavybe“ taip pat laikomos < ... > taikomųjų ir humanitarinių mokslų nešiojamosios priemonės, reikalingos asmens amatui ar profesinei veiklai. Nei savo pobūdžiu, nei kiekiu asmeninė nuosavybė neturi kelti įtarimo, kad ji yra importuojama komerciniais tikslais < ... > “.
68. Klausimas kyla todėl, kad 1998 metais įvežant automobilį į Nyderlandus, J. Feron jau buvo jo savininkas, jis buvo skirtas asmeniniam naudojimui, nors iki 1997 m. gruodžio 15 d. automobilis dar nepriklausė J. Feron ir darbdavys jį buvo perdavęs J. Feron asmeniniam naudojimui bei su darbu Océ
susijusiai veiklai.
69. Pagal asmeninės nuosavybės sampratą, pateikiamą 1 straipsnio 2 dalies c punkte, automobilio priskyrimas „asmeninei nuosavybei“ nepriklauso nuo to, ar atitinkamas asmuo turi visas nuosavybės teises į turtą tam tikrą laiką iki jo įvežimo. Kad automobilis būtų apibūdinamas kaip asmeninė nuosavybė, pakanka, kad jis būtų „skirtas atitinkamų asmenų asmeniniam naudojimui arba jų buitiniams poreikiams tenkinti“. Priešingai Nyderlandų vyriausybės požiūriui, aplinkybė, jog J. Feron nebuvo automobilio savininkas šešis mėnesius iki tol, kol paliko savo įprastinę gyvenamąją vietą Austrijoje, nedaro įtakos automobilio pripažinimui „asmenine nuosavybe“.
70. Žinoma, asmeninė nuosavybė – po jos pripažinimo tokia 1 straipsnio 2 dalies c punkto prasme – įvežimo metu turi priklausyti atitinkamam asmeniui, kad būtų atleista nuo importo muito. Be to, Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnio a punktas reikalauja ryšio su „asmenine nuosavybe“ iki įvežimo, t. y. nuosavybės būkle prieš jos atleidimą nuo importo muito. Pagal 3 straipsnio a punktą toks ryšys yra nagrinėjamas ne nuosavybės teisių prasme, bet „valdymo“ ir „naudojimo“ tam tikrą laiką iki nuosavybės įvežimo prasme.
71. Tokias sąlygas bet kuriuo atveju privalu įvykdyti tam, kad asmeninė nuosavybė būtų atleista nuo mokesčio, bet ne tam, kad atitinkama nuosavybė būtų pripažinta „asmenine nuosavybe“. Net jei netenkinami šie atleidimo nuo mokesčio reikalavimai, nuosavybė ir toliau gali būti laikoma atitinkamo asmens „asmenine nuosavybe“ 1 straipsnio 2 dalies c punkto prasme (nors negali būti atleista nuo mokesčių) tiek, kiek ši nuosavybė yra skirta jo „asmeniniam naudojimui“.
72. Tačiau ar 1 straipsnio 2 dalies c punkte pateikta asmeninės nuosavybės sąvoka gali būti susiaurinta iki nuosavybės, šešis mėnesius išimtinai „skirtos (atitinkamo asmens) asmeniniam naudojimui“ jo įprastinėje gyvenamojoje vietoje? Nyderlandų vyriausybės nuomone, tai pateisintų būtinybė siaurai aiškinti atleidimo nuo mokesčio nuostatas, pavyzdžiui, nagrinėjamas šioje byloje. Todėl Nyderlandų vyriausybė daro išvadą, kad apibrėžiant „asmeninę nuosavybę“ pavartotas būdvardis „išimtinis“ turi būti siejamas su 1 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytu „asmeniniu naudojimu“.
73. Mano nuomone, tai yra pernelyg siauras aiškinimas. Juo vadovaujantis asmeninės nuosavybės sąvoka neapimtų visų prekių, kurios, nepaisant to, kad įvežimo metu yra išimtinai skirtos atitinkamo asmens asmeniniam naudojimui, taip pat buvo panaudotos šio asmens profesinei veiklai per šešis mėnesius iki perkeliant gyvenamąją vietą. Toks siauras aiškinimas turėtų būti taikomas vadovaujantis Reglamento Nr. 918/83 I skyriaus I antraštinėje dalyje nustatytos atleidimo nuo mokesčių sistemos tikslais(38) .
74. Reglamento Nr. 918/83 preambulėje paaiškinama, kad tokiu atleidimu nuo mokesčių siekiama išvengti apmokestinimo, kuris būtų nepateisinamas „tam tikromis griežtai apibrėžtomis aplinkybėmis, kai, esant tam tikroms prekių importo sąlygoms, nėra reikalo imtis įprastinių priemonių ekonomikai apsaugoti“. Be to, jei nekomerciniais tikslais įvežta asmeninė nuosavybė būtų apmokestinama įvežimo metu, įsikūrimo naujoje įprastinėje gyvenamojoje vietoje kitoje valstybėje narėje supaprastinimo ir valstybių narių muitinių institucijų darbo palengvinimo tikslai taptų sunkiau pasiekiami(39) .
75. Ypatingą reikšmę šioje analizėje turi motyvas dėl nekomercinio įvežimo pobūdžio. Jis aiškiai išreiškiamas Reglamento Nr. 918/83 1 straipsnio 2 dalies c punkto paskutiniame sakinyje, kuris negatyviuoju būdu paaiškina asmeninės nuosavybės sąvoką, kad „nei savo pobūdžiu, nei kiekiu asmeninė nuosavybė neturi kelti įtarimo, kad ji yra importuojama komerciniais tikslais“(40) . Nyderlandų vyriausybės pateiktas siauras asmeninio naudojimo sąvokos aiškinimas negalėtų būti pateisinamas pridūrus, kad toks atleidimas nuo mokesčio yra išskirtinai susijęs su privačia fizinių asmenų ir jų šeimų sritimi bei neturi didelio poveikio valstybės narės finansiniams ištekliams(41) .
76. Tam tikros nuosavybės nepriskyrimo asmens asmeninei nuosavybei kriterijus nėra tai, kad ši nuosavybė naudojama arba ne komerciniais arba profesiniais tikslais tam tikrą laiką iki įvežimo(42) . Jis nepanaikina nuosavybės kvalifikavimo asmenine nuosavybe. Tinkamas kriterijus yra tai, ar nagrinėjamas įvežimas yra nekomercinio pobūdžio. Hoge Raad
pateikta informacija neleidžia tvirtinti, kad J. Feron įsivežė savo automobilį kokiu nors komerciniu tikslu.
77. Todėl negalima daryti prielaidos, kad „asmeninis naudojimas“ galėtų būti aiškinamas kaip reikalaujantis „išimtinai asmeninio naudojimo“ paskutinius šešis gyvenimo kilmės valstybėje mėnesius. Bendrijos teisės aktų leidėjas nenumatė tokio aiškaus skirstymo ir nėra jokios priežasties, dėl kurios ši sąvoka turėtų būti aiškinama tokiu būdu(43) .
E – „Valdymo“ sąvoka Reglamento Nr. 918/83 2 straipsnio 1 dalies prasme
78. Pateikdamas antrą ir trečią prejudicinius klausimus, Hoge Raad
siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnio prasme privatus asmuo yra laikomas valdančiu tam tikrą nuosavybę (šiuo atveju motorinę transporto priemonę), kurią darbdavys perdavė išimtiniam to asmens naudojimui suteikdamas jam pirmumo teisę įsigyti nuosavybę, kuria pastarasis galiausiai pasinaudojo prieš pakeisdamas gyvenamąją vietą.
79. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „tiek iš vienodo Bendrijos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų matyti, kad Bendrijos teisės nuostatos, kurios jų prasmės ir reikšmės nustatymo tikslu aiškiai nenurodo valstybių narių teisės, įprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai visoje Bendrijoje, atsižvelgiant į nuostatų kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą“(44) .
80. Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnis nustato reikalavimą valdyti ir naudoti nesuvartojamą asmeninę nuosavybę šešis mėnesius iki dienos, kai atitinkamas asmuo palieka savo įprastinę gyvenamąją vietą trečiojoje valstybėje. Šis reikalavimas numatytas tam, kad atleidimas nuo mokesčių neskatintų įsigyti nuosavybės staiga ir dideliu mastu prieš pakeičiant gyvenamąją vietą. Siekdamas išvengti nepageidaujamų pasekmių Bendrijos teisės aktų leidėjas apibrėžė būtiną asmens ryšio su asmenine nuosavybe laipsnį reikalavimu valdyti nuosavybę tam tikrą laikotarpį.
81. Daugelyje teisinių sistemų plačiai aptarta „valdymo“ sąvoka yra gerai žinoma teisinė sąvoka. Plačiąja prasme ir kaip bendras požymis valdymas apibrėžiamas kaip asmens faktinis santykis su daiktu, nepaisant to, ar šis asmuo yra savininkas(45) . Jis reiškia asmens tiesiogiai ar per kitą asmenį vykdomą faktinę daikto kontrolę. Kita vertus, jo išorinis požymis iš esmės yra savininko, kuris nebūtinai turi būti savininkas griežtąja prasme, tačiau gali būti asmuo, turintis labiau ribotas nuosavybės teises, nuosavybės teisė į daiktą. Šiuo klausimu skirtumai tarp atskirų teisės sistemų yra akivaizdesni, nes jo išsprendimą galiausiai lemia nuosavybės teisių turinio supratimas kiekvienoje teisinėje sistemoje(46) . Todėl aš nepritariu Hoge Raad
nurodytai galimybei aiškinti valdymo teisinę sąvoką Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnio prasme pagal įprastinę kalbos vartoseną arba pagal visuotinai priimtą požiūrį(47) . Toks aiškinimas ne tik paneigtų akivaizdžios valdymo sąvokos teisinę prigimtį, bet taip pat ypač apsunkintų šios sąvokos vienodos reikšmės nustatymą Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnio prasme.
82. Atsižvelgiant į reikalavimo valdyti daiktą Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnio tikslais aplinkybes ir tikslus, autonomiškas aiškinimas turi būti pagrįstas tam tikromis išankstinėmis pastabomis, suderinamomis su bendru valdymo sąvokos esmės supratimu valstybėse narėse: pirma, kad asmuo gali valdyti tam tikrą turtą, jei jis de facto
kontroliuoja šį turtą, net ir nebūdamas jo savininku ir neketindamas įgyti nuosavybės teises į šį turtą, ir antra, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas 3 straipsnyje pateikdamas valdymo sampratą akivaizdžiai nesiekė padaryti sąvokos reikšmės priklausomos nuo kiekvienoje teisės sistemoje esančio valdymo ir nuosavybės teisių suvokimo.
83. Taip turėtų būti nepaisant to, kad tam tikro daikto valdymas iš principo priklauso nuo valstybėje, kurioje yra daiktas, galiojančių valdymo santykius reguliuojančių taisyklių, kaip nuosavybės teisių į daiktą buvimo ar nebuvimo įvertinimas priklauso nuo daikto buvimo vietos valstybės teisės, t. y. lex situs (48) . Iš tikrųjų, jei šis požiūris būtų priimtas valdymo sąvokai aiškinti Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnio prasme, būtų neįmanoma pasiekti vienodos asmeninės nuosavybės atleidimo nuo importo mokesčių sistemos dėl nuosavybės ir valdymo teisių skirtumų atskirose teisinėse sistemose(49) .
84. Prireikus nustatyti, ar konkretus asmuo, atvykstantis iš trečiosios valstybės, turėjo tam tikro asmeninio turto valdymo teisę, reikėtų nustatyti, ar šis asmuo galėtų būti laikomas valdytoju pagal jo kilmės valstybės teisę. Praktiškai valdymo samprata skirtųsi atsižvelgiant į konkrečią turto buvimo vietos 3 straipsnyje nurodytu šešių mėnesių laikotarpiu teisę. Pagal Reglamentą Nr. 918/83, nustatantį atleidimą nuo mokesčių gyvenamosios vietos perkėlimo iš trečiosios valstybės atveju, ši situacija reikštų, kad sąvoka galėtų turėti tiek skirtingų reikšmių, kiek pasaulyje yra skirtingų teisės sistemų. Tai sudarytų milžinišką naštą valstybinėms, ypač muitinės, institucijoms, kurios turėtų žinoti nesuskaičiuojamų teisės sistemų teisės aktus, apibrėžiančius nuosavybės sąvoką, bei lemtų Reglamento Nr. 918/83 suteikiamų teisių vienodumo trūkumą(50) .
85. Mano nuomone, atitinkamam fiziniam asmeniui per atitinkamą šešių mėnesių laikotarpį pakanka turėti išimtinę teisę naudotis tuo turtu ir savininko suteiktą įstatymo ginamą teisę įgyti nuosavybės teises į šį turtą, kad būtų pasiekti tikslai, dėl kurių į 3 straipsnį įtraukta valdymo sąvoka. Tokia teisė nebūtinai turi būti nuosavybės teisė pagal įprastinės gyvenamosios vietos valstybės teisę (trečiojoje kilmės valstybėje). Pakanka to, kad tai yra ginama teisė, t. y. ji suteikia teisę į pažeistos teisės teisminę gynybą prieš savininką.
86. Jei Direktyva 83/183 būtų pripažinta netaikytina, Teisingumo Teismui siūlytina į antrą ir trečią Hoge Raad
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip, kad jei privatus asmuo neribotai disponuoja ir išskirtinai naudojasi turtu, įskaitant asmeninį naudojimą, ir turi darbdavio ir to turto savininko perduodant šį turtą suteiktą teisę įsigyti jį, toks asmuo laikytinas turinčiu šio turto valdymo teisę Reglamento Nr. 918/83 3 straipsnio prasme.
III – Išvada
87. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į nacionalinio teismo pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„Toks mokestis, kaip antai Nyderlandų BPM, taikomas vieną kartą, registruojant autotransporto priemonę po jos įvežimo, kurio dydis apskaičiuojamas mažmeninės autotransporto priemonės kainos pagrindu, kuris įskaičiuojamas į autotransporto priemonės savikainą bei turi įtakos būsimiems sandoriams, susijusiems su autotransporto priemone, ir kurio savybės iš esmės nepatvirtina ryšio su išlaidomis, susijusiomis su autotransporto priemonės naudojimu šalies viduje, 1 straipsnio 2 dalies prasme nėra mokestis, nepatenkantis į Direktyvos 83/183 taikymo sritį, bet yra vartojimo mokestis, paprastai taikomas privataus asmens, visam laikui perkeliančio savo įprastinę gyvenamąją vietą iš vienos valstybės narės į kitą, įvežamai asmeninei nuosavybei, tokiu atveju taikytino Bendrijos teisės instrumento, t. y. Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalies, prasme.“
(1) .
(2)
–	OL L 105, 1983, p. 1.
(3)
–	OL L 105, 1983, p. 64.
(4)
–	Direktyva 83/183 ir Reglamentas Nr. 918/83 paskelbti tą pačią dieną kaip ir Direktyva 83/181/EEB dėl Direktyvos 77/388/EEB 14 straipsnio 1 dalies taikymo, atleidžiant galutinį tam tikrų prekių importą nuo pridėtinės vertės mokesčio (OL L 105, 1983, p. 38) bei Direktyva 83/182/EEB dėl tam tikrų transporto priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje (OL L 105, 1983, p. 59). Visomis šiomis direktyvomis ir Reglamentu Nr. 918/83 siekiama įtvirtinti Bendrijoje vienodą atleidimo nuo mokesčių už importuojamą turtą sistemą.
(5)
–	1993 m. kovo 18 d. Sprendimas Wiessman
(C-280/91, Rink. p. I-971, 17 punktas).
(6)
–	OL L 376, 1992, p. 1.
(7)
–	OL L 76, p. 1.
(8)
–	Naujausios Teisingumo Teismo bylos (byla Weigel, C-387/01, generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2003 m. liepos 3 d., ir byla Lindfors, C-365/02, generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvada, pateikta 2004 m. kovo 4 d.), kuriose dar nepriimti sprendimai, yra dėl neva Direktyvoje 83/183 įtvirtinto atleidimo nuo NoVA
ir Autovero
mokesčių, mokamų atitinkamai Austrijoje ir Suomijoje už fizinio asmens, perkeliančio savo įprastinę gyvenamąją vietą iš vienos valstybės narės į kitą, įvežamą autotransporto priemonę. Prieš pat šios išvados pateikimą Antroji kolegija priėmė sprendimą Weigel, kuriuo iš dalies nepritariama šioje išvadoje pateiktam vertinimui.
(9)
–	EEB 99 straipsnyje (dabar – EB 93 straipsnis), kuris yra Direktyvos 83/183 teisinis pagrindas, numatyta, kad „Taryba < … > patvirtina nuostatas dėl apyvartos mokesčius, akcizą ir kitas netiesioginio apmokestinimo formas reglamentuojančių teisės aktų derinimo, kuris yra būtinas užtikrinti, kad < … > būtų sukurta ir veiktų vidaus rinka“.
(10)
–	Žr. Direktyvos 83/183 antrą konstatuojamąją dalį.
(11)
–	2 straipsnio 2 dalies a punktas nustatyta, kad nuo mokesčių yra atleidžiamas tik toks asmeninis turtas, „kurį asmuo įsigijo pagal vienos iš valstybių narių vidaus rinkoje galiojančias bendrąsias apmokestinimo sąlygas ir kurio eksporto atveju nėra taikomas atleidimas nuo apyvartos mokesčio, akcizo arba bet kokio kito vartojimo mokesčio arba minėtų mokesčių grąžinimas“.
(12)
–	Reikia paminėti, kad, Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomone, „Direktyvos projekto nuostatos yra pagrindinis žingsnis < … >, (kuris) turės svarbų psichologinį poveikį visos visuomenės nariams“. Žr. nuomonę dėl pasiūlymo priimti Tarybos direktyvą dėl atleidimo nuo mokesčio, taikomo asmeniniam turtui, kurį fizinis asmuo, perkeldamas savo įprastinę gyvenamąją vietą, įsivežė iš valstybės narės (OL C 131, 1976, p. 49).
(13)
–	Žr. Danijos vyriausybės pastabas byloje Lindfors .
(14)
–	Generalinės advokatės C. Stix Hackl išvados byloje Lindfors, dar nepaskelbta Rinkinyje, 39 punktas.
(15)
–	2001 m. gegužės 31 d. Sprendimas Cura Anlagen (C-451/99, Rink. p. I-3193, 40 punktas).
(16)
–	Sprendimo Cura Anlagen
41 punktas.
(17)
–	Sprendimo Cura Anlagen
40 punktas (paryškinta mano).
(18)
–	12 išnašoje nurodytoje nuomonėje Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas dėl Direktyvos 83/183 aiškiai nurodė, jog „kadangi siūlomos nuostatos yra labai abstrakčios, išsamios įgyvendinančios nuostatos, kurias reikia priimti vėliau, turėtų būti konkrečios; jos neturėtų palikti spragų, suteikiančių galimybę piktnaudžiauti schema ir keliančių valstybių narių nepritarimą pačiai atleidimo nuo mokesčių idėjai“.
(19)
–	Generalinės advokatės C. Stix Hackl išvada byloje Lindfors, dar nepaskelbta Rinkinyje, 56 punktas.
(20)
–	1988 m. vasario 4 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C-391/85, Rink. p. 579).
(21)
–	Minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją
44 punktas.
(22)
–	Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal 2 straipsnio 1 dalį „asmeninis turtas“ – tai asmenų asmeniniam naudojimui arba jų namų ūkio poreikiams tenkinti skirtas turtas. Toks turtas pagal savo pobūdį arba kiekį
neturi būti susijęs su jokiais komerciniais interesais < … > “ (paryškinta papildomai).
(23)
–	2000 m. balandžio 13 d. Sprendimas Lehtonen ir Castors Braine
(C-176/96, Rink. p. I-2681, 49 ir 50 punktai).
(24)
–	Iš Kelių mokesčio įstatymo (Wet van 16 december 1993, tot vastselling van de Wet op de motorrijtuigenbelasting 1994) 19 straipsnio matyti, kad šis mokestis nebus taikomas automobiliui, kurio valstybinių numerių galiojimas sustabdytas ar panaikintas. Pagal Kelių mokesčio įstatymo 19 straipsnyje nurodytą Wet van 21 april 1994, houdende vervanging van de Wegenverkeerswet 6 straipsnį transporto priemonės savininkas gali prašyti sustabdyti valstybinių numerių galiojimą.
(25)
–	Nyderlandų vyriausybė teigia, kad tokia pati situacija yra su kelių mokesčiu (Motorrijtuigenbelasting). Nepaisant to, kaip pažymėjo Komisija, šio mokesčio mokėjimas gali būti sustabdytas, jei automobilio savininkas nusprendžia jo tam tikrą laiką ar visam laikui nebenaudoti šalies viduje, taip nebeprisidėdamas prie išlaidų atsiradimo. BPM neturi tokių savybių. Šis mokestis yra taikomas vienintelį kartą, registruojant automobilį, ir negali būti net iš dalies sugrąžintas automobilio savininkui, jei dėl kokios nors priežasties (pardavimo pirkėjui kitoje šalyje, savininko gyvenamosios vietos vėlesnio pasikeitimo, nelaimingo atsitikimo ir t. t.) automobilis daugiau nebenaudojamas Nyderlandų teritorijoje.
(26)
–	Žr. šios išvados 30 punktą.
(27)
–	Priešingai nei pagal Reglamentą Nr. 918/83, atleidimas nuo mokesčio pagal Direktyvos 83/183 2 straipsnio 2 dalį nepriklauso nuo to, ar asmuo valdė turtą paskutinius šešis mėnesius asmens įprastinėje gyvenamojoje vietoje kilmės valstybėje. Direktyva 83/183 tik reikalauja, kad atitinkamas asmuo būtų naudojęs autotransporto priemonę asmens kilmės valstybėje bent šešis mėnesius prieš gyvenamosios vietos pakeitimą.
(28)
–	Šis pagrindinis valstybės pajamų didinimo tikslas BPM atveju yra net svarbesnis už kai kuriuos aplinkosaugos interesus, kurie akivaizdūs, pavyzdžiui, kalbant apie BPM įstatymu leidžiamą atskaitymų nuo bazinio 45 % tarifo lygį.
(29)
–	1989 m. liepos 13 d. Sprendimas Wisselink (sujungtos bylos C-93/88 ir C-94/88, Rink. p. 2671).
(30)
–	Žr. generalinio advokato J. Mischo išvados byloje Wisselink
2 punktą.
(31)
–	Žr. 20 išnašą.
(32)
–	20 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją
25 punktas.
(33)
–	Sprendimo Wisselink
20 punktas.
(34)
–	Šiuo klausimu žr. 8 išnašoje minėtos generalinio advokato A. Tizzano išvados byloje Weigel
62 punktą.
(35)
–	Žr. 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimą Schonbroodt
(C-247/97, Rink. p. I-8095, 13 ir 14 punktai), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė turįs teisę aiškinti tam tikras Reglamento Nr. 918/83 nuostatas, taikytinas pagal Belgijos nacionalinę teisę.
(36)
–	1990 m. spalio 18 d. Sprendimas Dzodzi
(sujungtos bylos C-297/88 ir C-197/89, Rink. p. I-3763, 37 punktas).
(37)
–	1990 m. lapkričio 8 d. Sprendimas Gmurzynska-Bscher
(C-231/89, Rink. p. I-4003, 21 punktas); taip pat žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Leur-Bloem
(C-28/95, Rink. p. I-4161, 32 ir 34 punktai).
(38)
–	Tai, kad siauras aiškinimas pagal atleidimo nuo mokesčių sistemą turi būti pagrįstas tokios sistemos tikslais, matyti, pavyzdžiui, iš 2002 m. birželio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją
(C-287/00, Rink. p. I-5811, 45–48 punktai). Taip pat žr. 1989 m. birželio 15 d. Sprendimą Stichting Uitvoering Financiële Acties
(C-348/87, Rink. p. 1737, 13 ir 14 punktai).
(39)
–	Specialiai šiuo klausimo žr. general inio advokato A. Saggio išvadą byloje Heinonen
(C-394/97, Rink. p. I-3599, 16 punktas) su tiesiogine nuoroda į Reglamentą Nr. 918/83 ir 1969 m. gegužės 28 d. Tarybos direktyvą 69/169/EEB dėl įstatymais ir kitais teisės aktais nustatytų nuostatų, susijusių su tarptautiniais maršrutais keliaujančių asmenų importuojamų prekių atleidimu nuo apyvartos ir akcizo mokesčių, suderinimo (OL L 133, 1969, p. 6; 2004 m. Specialusis leidimas lietuvių kalba, 9 skyrius, 1 tomas, p. 8). Taip pat žr. sprendimo Heinonen
24 punktą.
(40)
–	Dėl savarankiško atleidimo nuo muitų pateisinimo žr. 1979 m. kovo 12 d. Pasiūlymą dėl Tarybos reglamento, nustatančio Bendrijos atleidimą nuo muitų sistemos (Komisijos pateiktas Tarybai, KOM (79) 104 galutinis, Briuselis, 4 punktas).
(41)
–	Žr. Nuomonę dėl pasiūlymo priimti Komisijos reglamentą, įtvirtinantį Bendrijos atleidimo nuo muitų sistemą (OL C 72, 1980, p. 20 ir 21), dėl kurios Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas pastebėjo, jog „turėtų būti aiškiai nurodyta, kad reguliavimo dalykas veikia fizinių asmenų ir jų šeimų privatų gyvenimą ir kad jo negalima aiškinti siaurai. Be to, dėl sąlygų, kuriomis nuo mokesčių atleidžiami įvežami daiktai, šie daiktai negali realiai konkuruoti su panašiais Bendrijos kilmės daiktais arba neigiamai paveikti valstybės mokestinių pajamų“. Vėliau savo išvadoje dėl asmeninės nuosavybės apibrėžimo Komitetas pasiūlė pakeisti sąvoką „balnojamieji arkliai“ į „jodinėjamieji gyvuliai“ (galiausiai ji buvo pakeista į „balnojamuosius gyvulius“) pridėdamas komentarą, kad „net jei sąrašas yra neišsamus, reikėtų vengti vartoti terminus, ribojančius teksto apimtį“.
(42)
–	Svarbu yra tai, kad Reglamento Nr. 918/83 1 straipsnio 2 dalies c punktas aiškiai nurodo, jog asmenine nuosavybe laikomos „humanitarinių mokslų nešiojamosios priemonės, reikalingos asmens amatui ar profesinei veiklai. Nei savo pobūdžiu, nei kiekiu asmeninė nuosavybė neturi kelti įtarimo, kad ji yra importuojama komerciniais tikslais < … > “
(43)
–	Kitomis aplinkybėmis buvo patvirtinta, kad Taryba, priimdama nuostatas, sustabdančias importo muitų taikymą, turi atsižvelgti į „teisinio tikrumo reikalavimą ir sunkumus, su kuriais susiduria nacionalinės muitinės institucijos“ (1986 m. kovo 18 d. Sprendimo Ethicon, C-58/85, Rink. p. 1131, 12 punktas). Tokios nuostatos turi būti aiškinamos pagal jų formuluočių objektyvius kriterijus.
(44)
–	Žr. 1984 m. sausio 18 d. Sprendimą Ekro
(C-327/82, Rink. p. 107, 11 punktas); 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Linster
(C-287/98, Rink. p. I-6917, 43 punktas) ir 2000 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Yiadom
(C-357/98, Rink. p. I-9265, 26 punktas).
(45)
–	Žr. Beekhuis, H. Jacob, „Structural Variations in Propety Law – Civil Law“, International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. VI, Property and Trust. Chapter 2, J.C.B. Mohr, 1972, p. 18, ir F. H. Lawson, „Structural Variations in Propety Law – Common Law“, ult. op. cit., p. 24.
(46)
–	Žr. Sacco, Rudolfo, „Possesso (Diritto Privato)“, Enciclopedia del Diritto, Vol. XXXIV, Giuffrè, p. 491–519, ypač p. 496–499, taip pat p. 506–510.
(47)
–	Šiuo klausimu žr. 1985 m. gegužės 14 d. Sprendimą Van Dijk’s Boekhuis
(C-139/84, Rink. p. 1405, 20 punktas ir jo rezoliucinė dalis).
(48)
–	Šį klasikinį požiūrį dėl įstatymų kolizijos galima pastebėti generalinio advokato F. G. Jacobs išvados, pateiktos byloje Armbrecht, C-291/92, Rink. p. I-2775, 15 punkte, kuriame jis patvirtino, kad „mažai abejotina, jog Direktyvos 77/388/EEB 5 straipsnio 1 dalis, pagal kurią „produktų tiekimas reiškia savininko teisės disponuoti materialiu turtu perdavimą“, nurodo nacionalinę teisę perleidžiamų nuosavybės teisių apimties nustatymui < ... > “
(49) 49
–	Žr. Gambaro, Antonio, „Perspectives on the codification of the law of property, an overview“, European Review of Private Law, Vol. 5, 1997, p. 497–504, 503.
(50)
–	Žr. šios išvados 74 punktą. Galimybė aiškinti valdymo sąvoką pagal valstybės narės, kurioje atitinkamas asmuo apsigyveno po įprastinės gyvenamosios vietos pakeitimo, teisę taip pat būtų nepriimtina. Tokiu atveju trūktų vienodo aiškinimo ir sprendimo atleisti nuo mokesčio priėmimas faktiškai būtų visiškai paliktas valstybės narės nuožiūrai.