61999CJ0324_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑324/99
dėl Bundesverwaltungsgericht
(Vokietija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje DaimlerChrysler AG
prieš
Land Baden - Württemberg
dėl 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30, 1993, p. 1) išaiškinimo
TEISINGUMO TEISMAS,
kurį sudaro kolegijos pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, pirmininkas, N. Colneric, teisėjai C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola (pranešėjas), L. Sevón, M. Wathelet, R. Schintgen, V. Skouris, J. N. Cunha Rodrigues ir C. W. A. Timmermans,
generalinis advokatas P. Léger,
posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
– DaimlerChrysler AG, atstovaujamos advokato L. Giesberts,
– Badeno‑Viurtembergo žemės, atstovaujamos advokato C. Weidemann,
– Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing ir B. Muttelsee‑Schön,
– Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde,
– Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. A. Fierstra,
– Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Stix‑Hackl,
– Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos J. E. Collins, padedamo QC  D. Wyatt,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. zur Hausen,
susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
išklausęs 2001 m. kovo 27 d. posėdyje DaimlerChrysler AG, Badeno‑Viurtembergo žemės, Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisijos pareikštas žodines pastabas,
susipažinęs su 2001 m. rugsėjo 20 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. 1999 m. birželio 24 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1999 m. rugpjūčio 30 d., Bundesverwaltungsgericht
pagal EB 234 straipsnį pateikė keturis prejudicinius klausimus, susijusius su 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30, 1993, p. 1, toliau – reglamentas) išaiškinimu.
2. Šie klausimai buvo pateikti nagrinėjant bylą tarp DaimlerChrysler AG (toliau – DaimlerChrysler ) ir Badeno‑Viurtembergo žemės dėl šios žemės vyriausybės ir aplinkos ir transporto ministro dekreto, kuriuo nustatyta pareiga kai kurias šalinti skirtas atliekas siūlyti patvirtintai įstaigai, teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
3. 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, 1975, p. 39), iš dalies pakeista 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, 1991, p. 32, toliau – direktyva), siekiama suderinti nacionalinės teisės aktus atliekų šalinimo srityje.
4. Direktyvos 3, 4 ir 5 straipsniuose įtvirtinti šie tikslai: pirma, atliekų prevencija, mažinimas ir panaudojimas; antra, šalinti ar naudoti skirtų atliekų tvarkymas nesukeliant pavojaus žmonėms ir aplinkai, ir galiausiai integruoto atliekų šalinimo tinklo sudarymas Bendrijos ir, jei įmanoma, nacionaliniu lygiu.
5. Direktyvos 5 straipsnyje nurodyta:
„1. Kai reikia ar pageidautina, valstybės narės drauge su kitomis valstybėmis narėmis imasi atitinkamų priemonių sudaryti integruotą ir tolygų atliekų šalinimo tinklą naudojant geriausią prieinamą gamybos būdą, nereikalaujantį per didelių išlaidų. Tinklas turi suteikti galimybę Bendrijai kaip visumai pačiai tvarkyti atliekų šalinimą, o valstybėms narėms siekti to tikslo individualiai, atsižvelgiant į geografines sąlygas ir situaciją tam tikroms atliekų rūšims naudoti specialius įrenginius.
2. Pirmoje dalyje nurodytas tinklas taip pat turi suteikti galimybę atliekas šalinti bet kuriame iš artimiausių objektų tinkamais būdais ir technologijomis, kad būtų užtikrinta aukšto lygio visuomenės ir aplinkos apsauga“. (Pataisytas vertimas)
6. Reglamente nustatyta atliekų vežimo iš vienos valstybės narės į kitą priežiūros ir kontrolės tvarka.
7. Reglamento II antraštinės dalies „Atliekų vežimas iš vienos valstybės narės į kitą“ A skyriuje nustatyta šalinimui skirtų atliekų vežimui taikoma procedūra.
8. Pagal šio reglamento A skyriaus 4 straipsnio 2 dalies c punktą prieštaravimai ir sąlygos, kuriuos atliekoms vežti pagal a ir b punktus gali taikyti paskirties, siunčiančioji ir tranzito kompetentingos institucijos, turi būti pagrįsti šio straipsnio 3 dalimi.
9. Reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje nurodyta:
„Siekdamos Bendrijos ir nacionaliniu lygiu įdiegti artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo principus pagal Direktyvą 75/442/EEB, valstybės narės gali taikyti, laikydamosi Sutarties, priemones, siekiančias visai ar iš dalies uždrausti atliekų vežimą, ar sistemingai tam prieštarauti. Apie tokias priemones nedelsiant pranešama Komisijai, kuri informuoja kitas valstybes nares“.
Nacionalinės teisės aktai
10. Įstatymo dėl Badeno‑Viurtembergo žemės atliekų mažinimo prie šaltinio ir jų tvarkymo bei užterštų vietovių priežiūros (Landesabfallgesetz,
toliau – LAbfG) (1996 m. spalio 15 d. redakcija, GBI, p. 617) su paskutiniais pakeitimais, padarytais 1998 m. liepos 16 d. Įstatymo 4 straipsniu (GBI, p. 422), 9 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad šios žemės valdžios institucijos kartu su atliekų gamintojais ir turėtojais įsteigia šalinti skirtų atliekų, kurioms reikalinga speciali priežiūra, tvarkymo centrus.
11. Pagal LAbfG 9 straipsnio 2 dalies antrą sakinį Badeno‑Viurtembergo žemės vyriausybė įgaliojama priimti teisės aktus, reglamentuojančius šalinti skirtų atliekų, kurioms reikalinga speciali priežiūra, gamintojų ir turėtojų pareigą siūlyti jas už tvarkymo centrus atsakingiems subjektams arba pagal šio įstatymo 28a straipsnio 1 dalį įsteigtai Specialių atliekų agentūrai.
12. Pagal LAbfG 9 straipsnio 2 dalies trečią sakinį atliekos, kurios negali būti tvarkomos tvarkymo centruose, turi būti vežamos į atliekų gamintojo ar turėtojo siūlomą tvarkymo objektą.
13. Remdamasi LAbfG 9 straipsnio 2 dalies antru sakiniu, Badeno‑Viurtembergo žemės vyriausybė bei aplinkos ir transporto ministras 1996 m. rugsėjo 12 d. priėmė dekretą dėl šalinti skirtų atliekų, kurioms reikalinga speciali priežiūra, tvarkymo ir dėl Specialių atliekų agentūros (GBI, p. 586), kuris buvo pakeistas 1998 m. sausio 26 d. Dekretu (GBI, p. 73, toliau – dekretas).
14. Pagal dekreto 1 straipsnio 1 dalį 1973 m. įkurta Sonderabfallentsorgung Baden-Württemberg GmbH
bendrovė (toliau – SBW
bendrovė), kurios didžiausia akcininkė Badeno‑Viurtembergo žemė, yra atsakinga už šalinti skirtų atliekų, kurioms reikalinga speciali priežiūra, tvarkymo centrus.
15. Vadovaujantis dekreto 1 straipsnio 2 dalimi „pagal esančią tiekimo pareigą“ saugoti skirtoms atliekoms tvarkymo centras yra specialiai įrengtas sąvartynas Biligheime (Vokietija), o deginti skirtoms atliekoms – Hamburge (Vokietija) įsteigta atliekų deginimo bendrovė Abfall-Verwertungsgesellschaft mbH
(toliau – AVG
bendrovė).
16. Remiantis dekreto 3 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, šalinti skirtų atliekų, kurioms reikalinga speciali priežiūra bei kurios susidarė arba turi būti tvarkomos, saugomos, ar sandėliuojamos Badeno‑Viurtembergo žemėje, gamintojai ir turėtojai turi siūlyti šias atliekas Specialių atliekų agentūrai, kuri pagal šio dekreto 4 straipsnio 1 dalį jas siųstų tvarkymo centrui. Tačiau dekreto 3 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatytos šios pareigos išimtys, pavyzdžiui, taikomos, jeigu atliekų kiekis yra mažesnis nei tam tikra nustatyta riba arba jeigu atliekos, esant tam tikroms sąlygoms, buvo pašalintos jų gamintojų arba turėtojų objektuose.
17. Dekreto 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Specialių atliekų agentūra jai pasiūlytas atliekas siunčia SWB Sonderabfallentsorgung Baden-Württemberg GmbH
bendrovei tvarkyti specialiuose tvarkymo objektuose pagal 1 straipsnio 2 dalį, jeigu šios atliekos gali būti ten tvarkomos . Abfall-Verwertungsgesellschaft mbH
bendrovės specialiam deginimo centrui Hamburge kasmet turi būti pristatyta 20 000 tonų atliekų. Laikydamasi pirmame sakinyje nustatytos tvarkos ji siunčia jai patiektas atliekas į specialius tvarkymo objektus“.
18. Pagal dekreto 4 straipsnio 3 dalį pasiūlytas atliekas, kurios nebuvo patiektos vienam iš dviejų šio sprendimo 15 punkte nurodytų centrų, Specialių atliekų agentūra siunčia į atliekų gamintojo ar turėtojo pasiūlytą įstaigą, jeigu pagal Vokietijos teisės aktus aplinkos apsaugos srityje šios atliekos gali būti joje tvarkomos.
19. Dekreto 1 straipsnio 2 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga specialiam deginimo centrui Hamburge kasmet tiekti 20 000 tonų atliekų, pagrįsta 1994 m. gegužės 5 d. SBW
ir AVG bendrovių susitarimu (toliau – susitarimas).
20. Pagal šio penkiolikai metų sudaryto susitarimo preambulę Hamburgo žemė perduoda Badeno‑Viurtembergo žemei dalį savo atliekų deginimo pajėgumų SBW
pasiūlytoms specialioms atliekoms tvarkyti po 1 200 Vokietijos markių už deginamų atliekų toną. Atliekos deginamos AVG
bendrovės atliekų deginimo objekte.
21. Pagal susitarimą SBW
bendrovei leidžiama kasmet patiekti AVG
bendrovei ne daugiau kaip 30 000 tonų atliekų. Be to, SBW
bendrovė įsipareigoja AVG
bendrovei kasmet patiekti ne mažiau kaip 20 000 tonų atliekų ir mokėti už viso nurodyto atliekų kiekio tvarkymą, net jeigu realiai atliekų bus patiekta mažiau. Badeno‑Viurtembergo žemė turi pateikti 180 milijonų Vokietijos markių garantiją, skirtą padengti galimus SBW
bendrovės nuostolius.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
22. Ginčydama dekreto teisėtumą, DaimlerChrysler
1996 m. gruodžio 4 d. pateikė ieškinį dėl dekreto panaikinimo Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg
(Vokietija).
23. DaimlerChrysler
mano, kad dėl pareigos siūlyti specialias atliekas Hamburge įsteigtam deginimo centrui ji patiria nuostolių, nes negali deginti savo gamyklų, esančių Badeno‑Viurtembergo žemėje,
pagamintų atliekų už mažesnę kainą užsienyje, pavyzdžiui, Belgijoje. Dėl atliekų vežimo iki objektų Hamburge, t. y. maždaug 600–800 km., ji kasmet patiria 2,2 mln. Vokietijos markių papildomų išlaidų.
24. Grįsdama savo ieškinį, DaimlerChrysler
tvirtina, kad dekrete įtvirtinta pareiga siūlyti atliekas AVG
bendrovės specialiam deginimo centrui yra kiekybinis eksporto apribojimas, uždraustas EB sutarties 34 straipsniu (po pakeitimo – EB 29 straipsnis) ir prieštaraujantis direktyvos bei reglamento nuostatoms.
25. Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg
1997 m. lapkričio 24 d. Sprendimu atmetė ieškinį dėl panaikinimo kaip nepagrįstą. 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimu Bundesverwaltungsgericht, kuriam buvo pateiktas DaimlerChrysler
apeliacinis skundas, leido jai pateikti kasacinį skundą.
26. Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Bundesverwaltungsgericht
nusprendė, kad dekretas neprieštarauja nacionalinės teisės nuostatoms. Dėl dekreto atitikties Bendrijos teisei jame konstatuojama, kad šalinti skirtų atliekų gamintojams ir turėtojams nustatyta pareiga siūlyti jas Specialių atliekų agentūrai laikytina atliekų eksporto draudimo priemone, atitinkančia reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunkčio nuostatas.
27. Tačiau abejodamas dėl kitų dekreto atitikties Bendrijos teisei aspektų Bundesverwaltungsgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Tuo atveju, kai egzistuoja bendras artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo principais pagrįstas draudimas eksportuoti šalinti skirtas atliekas, kurioms reikalinga speciali priežiūra, ar Reglamento (EEB) Nr. 259/93 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje nurodyta nuostata „laikydamosi Sutarties“ reiškia, kad reikia papildomai įvertinti, ar draudimas eksportuoti atitinka Europos Sąjungos pirminę teisę ir pirmiausia – kiekybinių apribojimų valstybių narių tarpusavio prekyboje draudimą, įtvirtintą Sutarties 28 ir paskesniuose straipsniuose?
2. Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, jeigu draudimas eksportuoti yra susijęs tik su ribotu produktu kiekiu ir numatytas įstatyme, ar pakanka išnagrinėti tik nacionalinės teisės nuostatų atitiktį Bendrijos teisei, ar tokia atitiktis Bendrijos teisei turi būti vertinama kiekvienu konkrečiu atveju, kuriam taikomas nacionalinės teisės nuostatose įtvirtintas numatomo eksporto draudimas? Ar atsižvelgiant į šį kontekstą buvo galima, nustatant pareigą šalinti skirtas atliekas, kurioms reikalinga speciali priežiūra, siūlyti nacionalinėje teritorijoje įkurtam tvarkymo centrui, teisėtai penkiolikos metų laikotarpiu „įtvirtinti“ atliekų eksporto draudimą, jeigu nustatant šią pareigą siekiamą atliekų tvarkymo saugumą galima buvo užtikrinti tik tam pačiam laikotarpiui sudarant susitarimą su šio centro valdytoju?
3. Ar pagal Reglamento (EEB) Nr. 259/93 4 straipsnio 3 dalį valstybės narės gali priimti taisės aktus, įtvirtinančius pareigą siūlyti patvirtintam centrui šalinti skirtas atliekas, kurioms reikalinga speciali priežiūra, ir atliekų vežimui į kitas valstybes nares nustatyti sąlygą, kad numatomas šalinimas atitiktų siunčiančiosios valstybės aplinkos apsaugos nuostatas?
4. Ar pagal Reglamento (EEB) Nr. 259/93 3 ir paskesnius straipsnius valstybei narei iki pranešimo procedūros yra draudžiama taikyti savo su atliekų pasiūlymu ir paskirstymu susijusią procedūrą, taikomą šalinti skirtų atliekų, kurioms reikalinga speciali priežiūra, planuojamam vežimui?“
28. Pirmiausia, kaip pastebėjo Komisija, nors nacionalinio teismo klausimai yra susiję su atliekų, „kurioms reikalinga speciali priežiūra“, šalinimu, reikia turėti omenyje, kad pagal reglamento II antraštinės dalies A skyrių šalinti skirtų atliekų vežimui iš vienos valstybės narės į kitą taikoma procedūra neskirsto atitinkamų atliekų į atskiras kategorijas pagal jų pobūdį. Todėl atsakymas į šiuos klausimus apims visus reglamente numatytus šalinti skirtų atliekų vežimus ir nepriklausys nuo to, ar kalbama tik apie atliekas, kurioms reikalinga speciali priežiūra.
Dėl pirmojo klausimo
29. Reikia konstatuoti, kad, pirma, dekreto 3 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, kuriame įtvirtinta pareiga šalinti skirtas atliekas siūlyti patvirtintai vietos įstaigai, buvo priimtas remiantis reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunkčiu, kuriuo leidžiama valstybėms narėms tam tikrais atvejais imtis bendrų priemonių, ribojančių atliekų vežimą į kitas valstybes nares ir, antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, tokia nacionalinės teisės nuostata atitinka šią reglamento nuostatą.
30. Be to, būtina pažymėti, kad nacionalinis teismas nekelia reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunkčio galiojimo EB sutarties 30 (po pakeitimo – EB 28 straipsnis), 34 ir 36 (po pakeitimo – EB 30 straipsnis) straipsnių atžvilgiu.
31. Todėl reikia manyti, kad pateikdamas pirmąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar tuo atveju, kai bendrai šalinti skirtų atliekų eksportą draudžianti nacionalinė priemonė pagal reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktį yra grindžiama artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo principais, atsižvelgiant į jame nurodytą nuostatą „laikydamosi Sutarties“, būtina papildomai įvertinti, ar ši nacionalinė priemonė atitinka Sutarties 34 ir 36 straipsnius.
32. Šiuo klausimu reikia priminti, kad tuo atveju, kai klausimo reglamentavimas yra suderintas Bendrijos lygiu, visos su juo susijusios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos atsižvelgiant į tokį suderinimo aktą, o ne į Sutarties 30, 34 bei 36 straipsnius (šiuo klausimu žr. 1993 m. spalio 12 d. Sprendimo Vanacker ir Lesage, C‑37/92, Rink. p. I‑4947, 9 punktą).
33. Pirmiausia reikia nurodyti, kad reglamentas panaikino ir pakeitė 1984 m. gruodžio 6 d. Tarybos direktyvą 84/631/EEB dėl pavojingų atliekų tarpvalstybinio vežimo priežiūros ir kontrolės (OL L 326, 1984, p. 31), kurioje, kaip konstatavo Teisingumo Teismas, buvo įtvirtinta išsami sistema, be kita ko, susijusi su pavojingų atliekų tarpvalstybiniu vežimu šalinti specializuotuose objektuose ir kuri buvo pagrįsta atliekų turėtojo pareiga iš anksto pateikti išsamų pranešimą (1992 m. liepos 9 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑2/90, Rink. p. I‑4431, 20 punktas ir 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑422/92, Rink. p. I‑1097, 32 punktas).
34. Reglamento pirmtaku reikia laikyti 1990 m. spalio 10 d. Komisijos pateiktą pasiūlymą 90/C 289/05 dėl Tarybos reglamento (EEB) dėl atliekų vežimo Bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL C 289, 1990, p. 9). Šio pasiūlymo motyvuose nurodyta, kad Bendrijos nuostatų atliekų vežimo srityje pakeitimu, priimant reglamentą, siekiama garantuoti vienalaikį ir suderintą Bendrijos teisės taikymą visose valstybėse narėse.
35. Be to, iš keturių pirmų reglamento konstatuojamųjų dalių matyti, kad juo siekiama pakeisti Direktyvą 84/631, atsižvelgiant į Bendrijos įsipareigojimus pagal tarptautines konvencijas ir visų pirma į 1989 m. kovo 22 d. Bazelio (Šveicarija) konvenciją dėl pavojingų atliekų tarpvalstybinio vežimo bei jų šalinimo kontrolės, kurią 1993 m. vasario 1 d. Bendrijos vardu patvirtino Taryba (Sprendimas 93/98/EEB, OL L 39, 1993, p. 1).
36. Pagal reglamento 1 straipsnio 1 dalį jis taikomas atliekoms vežti Bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos, išskyrus šio straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytas išimtis.
37. Reglamento II antraštinėje dalyje, kurioje reglamentuojamas atliekų vežimas iš vienos valstybės narės į kitą, nustatomas skirtumas tarp šalinti skirtų atliekų (A skyriaus 3–5 straipsniai) ir panaudoti skirtų atliekų (B skyriaus 6–11 straipsniai). Pagal reglamento devintą konstatuojamąją dalį apie atliekų vežimą privaloma iš anksto pranešti kompetentingoms institucijoms, kad jos būtų tinkamai informuotos, ypač apie atliekų rūšį, vežimą, šalinimą ar panaudojimą, ir galėtų imtis būtinų priemonių aplinkai ir žmonėms apsaugoti bei turėtų galimybę pareikšti pagrįstus prieštaravimus dėl atliekų vežimo.
38. Reglamento III antraštinės dalies 13 punkte įtvirtintas atliekų vežimas vienos valstybės narės viduje. Pagal reglamento penktą konstatuojamąją dalį atliekų vežimo valstybės narės viduje priežiūra ir kontrolė yra valstybės atsakomybė. Tačiau šiam tikslui valstybių narių įkurtos nacionalinės priežiūros ir kontrolės sistemos turi būti suderintos su reglamente nustatyta Bendrijos sistema (13 straipsnio 2 dalis). Valstybės narės pagal savo kompetenciją taip pat gali taikyti reglamente numatytą vežimo iš vienos valstybės narės į kitą sistemą (13 straipsnio 4 dalis).
39. Reglamento IV, V ir VI antraštinėse dalyse atitinkamai nustatytos atliekų eksporto iš Bendrijos, importo į Bendriją bei šalinti ar panaudoti už Bendrijos ribų skirtų atliekų tranzito per Bendriją taisyklės.
40. Reglamento VII antraštinėje dalyje „Bendrosios nuostatos“, be kitų, numatytos sąlygos, kurioms esant atliekų vežimas turi būti laikomas nelegaliu, ir tokiu atveju taikytinos priemonės (26 straipsnis).
41. Teisingumo Teismas, į kurį buvo kreiptasi su ieškiniu dėl reglamento panaikinimo, konstatavo, kad reglamente įtvirtintos atliekų vežimo iš vienos valstybės narės į kitą sąlygos, jo leidimui taikomos procedūros ir kad visos šios sąlygos ir procedūros skirtos užtikrinti aplinkos apsaugą, atsižvelgiant į aplinkos politikos principus, t. y. artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo Bendrijos ir nacionaliniu lygiu principus (1994 m. birželio 28 d. Sprendimo Parlamentas prieš Komisiją, C‑187/93, Rink. p. I‑2857, 21 ir 22 punktai). Vertindamas, ar reglamentas galėtų būti priimtas remiantis EB sutarties 130s straipsniu (po pakeitimo – EB 175 straipsnis), Teisingumo Teismas nurodė, kad reglamentu siekiama suderinti procedūras, kurios gali apriboti atliekų judėjimą siekiant aplinkos tikslų (žr. minėto sprendimo Parlamentas prieš Komisiją
26 punktą).
42. Taigi iš reglamento priėmimo konteksto, pobūdžio, turinio bei įtvirtintų tikslų matyti, kad juo derinami atliekų vežimo klausimai Bendrijos lygiu, siekiant užtikrinti aplinkos apsaugą.
43. Todėl bet kokia nacionalinė priemonė, susijusi su atliekų vežimu, turi būti vertinama atsižvelgiant į šio reglamento nuostatas, o ne Sutarties 30, 34 ir 36 straipsnius.
44. Tokiomis aplinkybėmis reglamente 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje numatyta nuostata „laikydamosi Sutarties“ nereiškia, kad turi būti atskirai įvertinta nacionalinės priemonės, atitinkančios šiame straipsnyje nustatytus reikalavimus, atitiktis Sutarties 30, 34 ir 36 straipsniams.
45. Nuostata „laikydamosi Sutarties“ taip pat nereiškia, kad visos reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje numatytos nacionalinės priemonės, ribojančios atliekų vežimą, visada laikytinos atitinkančiomis Bendrijos teisę vien todėl, kad jomis siekiama įgyvendinti šiame straipsnyje numatytus principus. Ši nuostata veikiau turi būti aiškinama taip, kad tokios nacionalinės priemonės turi atitikti ne tik reglamentą, bet ir Sutartyje įtvirtintas normas ar bendrus principus, kurie nėra tiesiogiai nustatyti atliekų vežimą reglamentuojančiuose teisės aktuose.
46. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad kai bendrai šalinti skirtų atliekų vežimą į kitas valstybes nares draudžianti nacionalinė priemonė pagal reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktį pagrįsta artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo principais, nereikia atskirai vertinti jos atitikties Sutarties 34 ir 36 straipsniams.
Dėl antrojo klausimo
47. Kadangi atsakymą į antrąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų sužinoti, tik jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, atsakyti į jį nereikia.
Dėl trečiojo klausimo
48. Pateikdamas trečiąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar pagal reglamento 4 straipsnio 3 dalį valstybei narei, priėmusiai teisės aktus, nustatančius pareigą siūlyti šalinti skirtas atliekas patvirtintai įstaigai, leidžiama nustatyti, kad jeigu atliekos nėra tiekiamos patvirtintos įstaigos atliekų tvarkymo centrui, jų vežimas į kitose valstybėse narėse esančius tvarkymo objektus leidžiamas tik su sąlyga, kad numatomas šalinimas atitinka siunčiančiosios valstybės narės teisės aktus aplinkos apsaugos srityje.
49. Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad pagal reglamento 4 straipsnio 2 dalies c punktą prieštaravimai dėl atliekų vežimo turi būti pareiškiami remiantis šio straipsnio 3 dalimi.
50. Reglamento 4 straipsnio 3 dalyje numatytas išsamus sąrašas atvejų, kai viena valstybė narė gali prieštarauti šalinti skirtų atliekų vežimui į kitą valstybę narę.
51. Reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkte nustatomi atvejai, kai valstybės narės gali imtis priemonių, kuriomis siekiama visai ar iš dalies uždrausti šalinti skirtų atliekų vežimą ar sistemingai tam prieštarauti. Reglamento 4 straipsnio 3 dalies b ir c punktuose nustatyti atvejai, kai valstybės narės gali reikšti pagrįstus prieštaravimus dėl planuojamo atliekų vežimo.
52. Pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai, į kuriuos nukreipia trečiasis klausimas, nustato sistemą, kuria siekiama iš esmės uždrausti atliekų eksportą, išskyrus tam tikras išimtis. Į pirmą išimčių kategoriją patenka atvejai, kai atliekų, kurių kiekis mažesnis nei tam tikra riba, gamintojai ar turėtojai atleidžiami nuo pareigos siūlyti jas patvirtintai įstaigai, atsakingai už atliekų tvarkymą. Į antrą išimčių kategoriją, į kurią būtent nukreipia trečiasis klausimas, patenka atvejai, kai leidžiama vežti atliekas į jų gamintojo ar turėtojo pasiūlytą atliekų tvarkymo įstaigą, su sąlyga, kad numatomas šalinimas atitinka siunčiančiosios valstybės teisės aktus aplinkos apsaugos srityje, taip pat jeigu tvarkymo atliekos buvo pasiūlytos patvirtintai įstaigai, atsakingai už šalinti skirtų atliekų tvarkymą, tačiau jos negali būti tvarkomos šios įstaigos atliekų tvarkymo centre, nes jis nepajėgus to padaryti.
53. Kaip teisingai nurodo DaimlerChrysler, dekretas, kurio teisėtumas ginčijamas pagrindinėje byloje, yra abstraktus, bendro pobūdžio valstybės narės aktas, patenkantis į reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunkčio reguliavimo sritį, todėl klausimas, ar pagal Bendrijos teisę leidžiama priimti tokias nacionalines priemones, koks yra šis dekretas, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į šią, o ne į kitas reglamento 4 straipsnio 3 dalies nuostatas.
54. Dėl dekreto atitikties reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunkčiui Badeno‑Viurtembergo žemė tvirtina: kadangi pagal šią nuostatą valstybė narė turi teisę visiškai uždrausti atliekų eksportą, jai, jeigu ji atsisako taikyti tokį draudimą, turi būti a fortiori
suteikta teisė, kuria ir buvo pasinaudota priimant pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus, reikalauti, kad atliekų šalinimas užsienyje atitiktų jos teisės normas aplinkos apsaugos srityje.
55. Tokiems argumentams negali būti pritarta.
56. Valstybė narė gali priimti pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, kurie laikytini iš dalies draudžiančiais atliekų vežimą, bei taikyti visiškai draudžiančias priemones arba reikšti sistemingus prieštaravimus, nurodytus reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje, tik laikydamasi šioje nuostatoje įtvirtintų sąlygų, t. y. siekdama Bendrijos ir nacionaliniu lygiu įgyvendinti artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo principus, kartu atsižvelgdama į proporcingumo principą.
57. Kadangi reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje nenumatyta galimybės uždrausti atliekų vežimą, jeigu jų šalinimas neatitinka siunčiančiosios valstybės teisės aktų aplinkos apsaugos srityje, reikia išnagrinėti, ar ši galimybė gali būti pagrįsta vienu iš trijų šioje nuostatoje nurodytų principų.
58. Pirma, dėl artumo principo reikia pastebėti, kad nacionalinės teisės aktai, siejantys leidimą vežti atliekas šalinti į kitą valstybę narę su sąlyga, kad šalinama bus laikantis siunčiančiosios valstybės teisės aktų aplinkos apsaugos srityje reikalavimų, nelaikytini įgyvendinančiais šį principą.
59. Tokiuose teisės aktuose visiškai neatsižvelgiama į atstumą iki atliekų gamintojo ar turėtojo pasiūlyto tvarkymo objekto.
60. Antra, dėl direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyto panaudojimo prioriteto principo, pagal kurį valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, skatinančių atliekų panaudojimą, reikia pažymėti, kad jis negali būti įgyvendintas nacionalinės teisės aktu, kuriuo siekiama tik apibrėžti tvarkymo objektus, kur atliekos gali būti šalinamos, o ne skatinti jų panaudojimą.
61. Trečia, dėl ekonominio savarankiškumo Bendrijos ir nacionaliniu lygiu principo reikia konstatuoti, kad jis pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį suteikia galimybę Bendrijai, kaip visumai, pačiai tvarkyti atliekų šalinimą ir valstybėms narėms individualiai siekti šio tikslo naudojant integruotą ir tolygų atliekų šalinimo objektų tinklą.
62. Neginčijama, kad teisės aktą, nustatantį pareigą siūlyti šalinti skirtas atliekas patvirtintai įstaigai, kuri juos nusiunčia į savo kontroliuojamus tvarkymo objektus, iš esmės būtų galima pagrįsti šiuo tikslu, jeigu ši pareiga būtų pateisinama būtinybe užtikrinti šių tvarkymo objektų gyvybingumui reikalingą veiklą ir dėl to leistų išsaugoti tvarkymo pajėgumus, padedančius nacionaliniu lygiu įgyvendinti ekonominio savarankiškumo principą.
63. Tačiau sąlyga, pagal kurią šalinti skirtų atliekų vežimas yra leidžiamas, tik jeigu šalinama laikantis siunčiančiosios valstybės narės teisės aktų aplinkos apsaugos srityje reikalavimų, visiškai nepadeda įgyvendinti ekonominio savarankiškumo principo, jeigu ji taikoma tik tada, kai tokios atliekos negali būti tvarkomos patvirtintos įstaigos, įgaliotos tvarkyti šalinti skirtas atliekas, objektuose ir todėl bet kuriuo atveju vežamos į atliekų gamintojo arba turėtojo pasiūlytą tvarkymo įstaigą.
64. Iš to, kas pirmiau pasakyta, išplaukia, kad jeigu valstybė narė leidžia vežti atliekas į jų gamintojo arba turėtojo pasiūlytus atliekų tvarkymo objektus, esančius kitoje valstybėje narėje, o ne į jos nustatytus objektus, pagal reglamento 4 straipsnio 3 dalį ji negali reikalauti, kad planuojamas šalinimas atitiktų jos pačios teisės aktuose nustatytus reikalavimus.
65. Taigi į trečiąjį klausimą būtina atsakyti, kad pagal reglamento 4 straipsnio 3 dalį valstybei narei, priėmusiai teisės aktus, nustatančius pareigą siūlyti šalinti skirtas atliekas patvirtintai įstaigai, nėra leidžiama nustatyti, kad jeigu atliekos nėra patiekiamos patvirtintos įstaigos atliekų tvarkymo centrui, jų vežimas į kitose valstybėse narėse esančius tvarkymo objektus yra galimas tik su sąlyga, jog numatomas šalinimas atitinka siunčiančiosios valstybės narės teisės aktuose aplinkos apsaugos srityje nustatytus reikalavimus.
Dėl ketvirtojo klausimo
66. Ketvirtasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas iš esmės yra toks: ar pagal reglamento 3–5 straipsnius valstybei narei iki šiame reglamente numatytos pranešimo procedūros yra draudžiama šalinti skirtų atliekų vežimui iš vienos valstybės narės į kitą taikyti su atliekų pasiūlymu ir paskirstymu susijusią atskirą procedūrą.
67. Šiuo klausimu reikia priminti, kad priimant reglamentą įgyvendintas teisės aktų suderinimas atliekų vežimo srityje apima ne tik pagrindines vežimo sąlygas, o ir šiam vežimui taikomą procedūrą.
68. Pagal reglamento 3–5 straipsnius šalinti skirtų atliekų vežimui iš vienos valstybės narės į kitą taikoma procedūra apima atliekų gamintojo ar turėtojo, kuris ketina pats vežti atliekas ar užsakyti tokį vežimą, pareigą iš anksto pranešti apie šį ketinimą paskirties kompetentingai institucijai.
69. Šis pranešimas turi esminę reikšmę reglamentu šiam vežimui numatytoje procedūroje, kuri detaliai nustato, kokią su vežimu susijusią informaciją reikia nurodyti pranešime, bei įtvirtina, kad patvirtinimas apie gautą pranešimą yra privalomų terminų, kurių turi laikytis paskirties, siunčiančiosios ar tranzito valstybės kompetentingos institucijos, siekdamos įgyvendinti reglamentu joms suteiktą galimybę prieštarauti dėl vežimo arba nustatyti jo sąlygas, skaičiavimo pradžia.
70. Reglamentu nustatyta procedūra užtikrina, kad pranešėjo pasiūlymas vežti atliekas bus išnagrinėtas per reglamente nurodytą terminą ir kad iki šio termino pabaigos jam bus pranešta apie tai, ar vežimas yra leistinas ir kokios sąlygos jam taikomos.
71.
Su reglamento 3–5 straipsniuose nustatyta procedūra nesuderinami nacionalinės teisės aktai, įpareigojantys atliekų gamintoją ar turėtoją, ketinantį vežti atliekas arba užsakyti tokį vežimą, iki Bendrijos procedūros, kuri prasideda reglamente numatyto pranešimo pateikimu, laikytis atskiros procedūros, nustatančios su atliekų pasiūlymu ir paskirstymu susijusius formalumus bei terminus.
72. Iš to, kas pirmiau pasakyta, matyti, kad pagal reglamento 3–5 straipsnius, kuriuose nustatyta šalinti skirtų atliekų vežimui iš vienos valstybės narės į kitą taikytina procedūra, draudžiama, kad valstybė narė iki reglamente numatytos pranešimo procedūros šalinti skirtų atliekų vežimui iš vienos valstybės narės į kitą taikytų su atliekų pasiūlymu ir paskirstymu susijusią atskirą procedūrą.
73. Tokio aiškinimo nepaneigia Badeno‑Viurtembergo žemės argumentai, kad valstybėms narėms turi būti a fortiori
suteikta teisė nacionalinių priemonių įgyvendinimui nustatyti atskirą procedūrą, pagal kurią prašymas dėl šalinti skirtų atliekų vežimo turi būti išnagrinėtas iš anksto, nes pagal reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktį joms leidžiama visiškai uždrausti atliekų vežimą.
74. Iš tiesų valstybės narės, kurios pasinaudodamos reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktyje numatyta galimybe, taiko bendras atliekų vežimo apribojimo priemones, nėra atleidžiamos nuo reglamente numatytos pranešimo procedūros. Atvirkščiai, jos turi naudotis šia galimybe laikydamosi reglamente nustatytos procedūros, pagal kurią išankstinis pranešimas apie ketinimą vežti atliekas yra pirmas leidimo vežti suteikimo procedūros etapas.
75. Tuo atveju, kai valstybė narė, vadovaudamasi reglamento 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunkčiu, iš dalies uždraudžia atliekų vežimą nustatydama, kad tam tikros atliekos turi būti pasiūlytos už šalinti skirtų atliekų tvarkymą atsakingai patvirtintai įstaigai bei kad vežimas į kitose valstybėse narėse esančius šalinimo objektus galimas, tik jeigu šios atliekos negali būti tvarkomos patvirtintos įstaigos objektuose, bet kuris šia draudimo priemone pagrįstas siunčiančiosios institucijos prieštaravimas dėl tokio vežimo turi būti pareikštas laikantis reglamentu numatytos tvarkos.
76. Taigi į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagal reglamento 3–5 straipsnius valstybei narei iki šiame reglamente įtvirtintos pranešimo procedūros įgyvendinimo yra draudžiama šalinti skirtų atliekų vežimui iš vienos valstybės narės į kitą taikyti su atliekų pasiūlymu ir paskirstymu susijusią atskirą procedūrą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
77. Vokietijos, Danijos, Nyderlandų, Austrijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1999 m. birželio 24 d. Sprendimu pateikė Bundesverwaltungsgericht, nusprendžia:
1. Kai bendrai šalinti skirtų atliekų eksportą į kitas valstybes nares draudžianti nacionalinė priemonė pagal 1993 m. vasario 1 d. Reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės 4 straipsnio 3 dalies a punkto i papunktį pagrįsta artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo principais, nereikia atskirai vertinti jos atitikties EB sutarties 34 ir 36 straipsniams (po pakeitimo – EB 29 ir 30 straipsniai).
2. Pagal Reglamento Nr. 259/93 4 straipsnio 3 dalį valstybei narei, priėmusiai teisės aktus, kuriais nustatoma pareiga siūlyti šalinti skirtas atliekas patvirtintai įstaigai, neleidžiama nustatyti, kad jeigu atliekos nėra patiekiamos patvirtintos įstaigos atliekų tvarkymo centrui, jų vežimas į kitose valstybėse narėse esančius tvarkymo objektus galimas tik su sąlyga, jog planuojamas šalinimas atitinka siunčiančiosios valstybės narės teisės aktuose aplinkos apsaugos srityje nustatytus reikalavimus.
3. Pagal Reglamento Nr. 259/93 3–5 straipsnius valstybei narei iki šiame reglamente įtvirtintos pranešimo procedūros įgyvendinimo yra draudžiama šalinti skirtų atliekų vežimui iš vienos valstybės narės į kitą taikyti su atliekų pasiūlymu ir paskirstymu susijusią atskirą procedūrą.