62005TO0150_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje T‑150/05
Markku Sahlstedt,
gyvenantis Karkiloje (Suomija),
Juha Kankkunen,
gyvenantis Laukoje (Suomija),
Mikko Tanner,
gyvenantis Vihtyje (Suomija),
Toini Tanner,
gyvenantis Helsinkyje (Suomija),
Liisa Tanner,
gyvenanti Helsinkyje,
Eeva Jokinen,
gyvenanti Helsinkyje,
Aili Oksanen,
gyvenantis Helsinkyje,
Olli Tanner,
gyvenantis Lohjoje (Suomija),
Leena Tanner,
gyvenanti Helsinkyje,
Aila Puttonen,
gyvenanti Ristynoje (Suomija),
Risto Tanner,
gyvenantis Espe (Suomija),
Tom Järvinen,
gyvenantis Espe,
Runo K. Kurko,
gyvenantis Espe,
Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry, įsteigta Helsinkyje,
MTK:n säätiö,
įsteigta Helsinkyje,
atstovaujami advokato K. Marttinen,
ieškovai,
prieš
Europos Bendrijų Komisiją,
atstovaujamą M. van Beek ir M. Huttunen,
atsakovę,
palaikomą
Suomijos Respublikos,
atstovaujamos A. Guimaraes-Purokoski ir J. Himmanen,
įstojusios į bylą šalies,
dėl prašymo panaikinti 2005 m. sausio 13 d. Komisijos sprendimą 2005/101/EB, kuriuo, remiantis Tarybos direktyva 92/43/EEB, patvirtinamas borealinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašas (OL L 40, p. 1),
EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas R. García‑Valdecasas, teisėjos I. Labucka ir V. Trstenjak,
kancleris E. Coulon,
priima šią
Nutartį
Sprendimo motyvai
Teisinės ir faktinės aplinkybės
1. 1992 m. gegužės 21 d. Taryba priėmė Direktyvą 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7, toliau – Buveinių direktyva).
2. Buveinių direktyvos tikslas, pagal jos 2 straipsnio 1 dalį, – padėti užtikrinti biologinę įvairovę, apsaugant natūralias buveines ir laukinę fauną bei florą valstybių narių teritorijoje, kuriai taikoma Sutartis.
3. Buveinių direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje patikslinta, kad priemonės, kurių imamasi pagal šią direktyvą, turi palaikyti arba atstatyti gerą Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros rūšių apsaugos būklę.
4. Pagal Buveinių direktyvos šeštą konstatuojamąją dalį, kad būtų galima atstatyti ar palaikyti Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir rūšių gerą apsaugos būklę, būtina pagal nustatytą grafiką steigti specialias saugomas teritorijas, siekiant sukurti vientisą Europos ekologinį tinklą.
5. Pagal Buveinių direktyvos 3 straipsnio 1 dalį šis tinklas, vadinamas Natura 2000, apima specialias saugomas teritorijas ir specialios apsaugos teritorijas, kurias valstybės narės klasifikuoja pagal 1979 m. balandžio 2 d. Direktyvą 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, p. 1).
6. Pagal Buveinių direktyvos 1 straipsnio 1 dalį speciali saugoma teritorija apibrėžta taip: „tai Bendrijos svarbos teritorija, kurią valstybės narės įsteigė įstatymu, administraciniu aktu ir (arba) sutartimi ir kurioje yra taikomos būtinos apsaugos priemonės, skirtos palaikyti ar atstatyti natūralių buveinių ir (ar) rūšių, kurioms teritorija yra įsteigta, gerą apsaugos būklę bei populiacijas“.
7. Buveinių direktyvos 4 straipsnis numato trijų etapų specialių saugomų teritorijų steigimo procedūrą. Pagal šios nuostatos 1 dalį kiekviena valstybė narė siūlo teritorijų sąrašą, nurodydama tose teritorijose aptinkamus vietinius I priedo natūralių buveinių tipus ir II priedo rūšis. Per trejus metus nuo Buveinių direktyvos paskelbimo sąrašas kartu su informacija apie kiekvieną teritoriją perduodamas Komisijai.
8. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad pagal pateiktus sąrašus ir remdamasi direktyvos III priede nustatytais kriterijais Komisija, susitarusi su kiekviena valstybe nare, sudaro Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo projektą. Atrinktų Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą Komisija tvirtina Buveinių direktyvos 21 straipsnyje nustatyta tvarka. Pagal 4 straipsnio 3 dalį šis sąrašas sudaromas per šešerius metus nuo Buveinių direktyvos paskelbimo.
9. Šios direktyvos 4 straipsnio 4 dalis nurodo, kad jei, laikantis šios nuostatos 2 dalyje nustatytos tvarkos, yra patvirtinama Bendrijos svarbos teritorija, atitinkama valstybė narė turi kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per šešerius metus, toje teritorijoje įsteigti specialią saugomą teritoriją, nustatydama prioritetus, atsižvelgdama į teritorijos svarbą palaikant ar atstatant I priede išvardytų natūralių buveinių tipų arba II priede išvardytų rūšių gerą apsaugos būklę bei užtikrinant Natura 2000
tinklo vientisumą, taip pat atsižvelgdama į toms vietovėms gresiantį degradavimą ar sunaikinimą.
10. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje patikslinama, kad teritoriją įtraukus į Komisijos patvirtintą Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą, jai pradedamos taikyti Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalys.
11. Pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnį:
„1. Specialioms saugomoms teritorijoms valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, tarp jų, jei reikia, atitinkamus tvarkymo planus, parengtus specialiai šioms teritorijoms ar integruotus į kitus plėtros planus, ir atitinkamas įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus.
2. Valstybės narės imasi priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
3. Bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją reikšmingai paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas ir remiantis 4 dalies nuostatomis, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria planui ar projektui tik įsitikinusios, kad jis nepadarys žalos nagrinėjamos teritorijos vientisumui ir, jei reikia, išsiaiškinusios plačiosios visuomenės nuomonę.
4. Jei, nepaisant poveikio teritorijai neigiamo įvertinimo ir nesant kitų alternatyvių sprendimų, šis planas ar projektas vis dėlto privalo būti įgyvendintas dėl privalomųjų svarbesnio viešojo intereso pagrindų, tarp jų ir socialinio ar ekonominio pobūdžio, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000
vientisumui apsaugoti. Apie patvirtintas kompensacines priemones ji praneša Komisijai.
Kai atitinkamoje teritorijoje yra prioritetinis natūralių buveinių tipas ir (arba) prioritetinė rūšis, vieninteliai argumentai, kuriuos galima pateikti, yra argumentai, susiję su žmonių sveikata ar sauga, su labai svarbiomis aplinkai palankiomis pasekmėmis arba kitais, Komisijos nuomone, privalomaisiais svarbesnio viešojo intereso pagrindais.“ (Pataisytas vertimas)
12. 2005 m. sausio 13 d. Komisijos sprendimas 2005/101/EB, kuriuo, remiantis Buveinių direktyva, patvirtinamas borealinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašas (OL L 40, p. 1), buvo priimtas remiantis minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies trečiąja pastraipa. Tarp Bendrijos svarbos teritorijų, įtrauktų į sąrašą, yra šios teritorijos:
− FI 0100040 Nuuksio,
– FI 0100050 Haaviston alueet,
– FI 0200011 Varesharju,
− FI 0900013 Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju.
13. Ieškovė Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry
(toliau – MTK ry) yra ūkininkų ir miškininkų asociacija (skėtinė organizacija), atstovaujanti 163 000 jai priklausančių žemės ūkio ir miškų ūkio subjektų. Ieškovei MTK:n säätiö
(MTK fondas) priklauso žemės sklypai teritorijoje FI 0200011. Kiti ieškovai yra privatūs žemės savininkai. Ginčijamu sprendimu jų žemės sklypai priskirti prie borealinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų (FI 0100050, FI 0900013 ir FI 0100040).
Procedūra
14. 2005 m. balandžio 18 d. ieškovai Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pareiškė šį ieškinį.
15. 2005 m. liepos 5 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį. 2005 m. spalio 13 d. ieškovai pateikė savo pastabas dėl šio prieštaravimo.
16. Suomijos Respublika pateikė prašymą įstoti į šią bylą Komisijos pusėje, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. liepos 18 dieną. 2005 m. rugsėjo 27 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininkas leido įstoti į bylą. 2005 m. lapkričio 8 d. įstojusi į bylą šalis pateikė paaiškinimus tik dėl ieškinio priimtinumo. 2006 m. sausio 13 d. ieškovai pateikė savo pastabas dėl šių paaiškinimų.
Šalių reikalavimai
17. Savo prieštaravime dėl priimtinumo Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
– atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
– priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
18. Savo įstojimo į bylą paaiškinimuose įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
19. Savo pastabose dėl prieštaravimo dėl priimtinumo ieškovai Pirmosios instancijos teismo prašo:
– pirmiausia:
– atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo,
– panaikinti ginčijamą sprendimą,
– nepatenkinus pirmų reikalavimų:
– panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo numatytas Suomijos teritorijų priskyrimas Bendrijos svarbos teritorijoms,
– nepatenkinus ir šio reikalavimo, panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo teritorijos, kurių nuorodos FI 0100040 Nuuksio, FI 0100050 Haaviston alueet, FI 0200011 Varesharju ir FI 0900013 Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju, priskirtos Bendrijos svarbos teritorijoms ir įtrauktos į I priedą,
– taikant proceso organizavimo priemones nurodyti Komisijai pateikti Suomijos Respublikos parengtus pasiūlymus dėl teritorijų priskyrimo prie Bendrijos svarbos teritorijų, visus ginčijamo sprendimo penktoje konstatuojamojoje dalyje nurodytus mokslinius duomenis bei ginčijamo sprendimo dešimtoje konstatuojamojoje dalyje nurodytų biogeografijos seminarų dalyvių ir ginčijamo sprendimo tryliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyto „Buveinių“ komiteto narių sąrašą,
– be to,
– atmesti Komisijos prašymą dėl bylinėjimosi išlaidų,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas su teisės aktuose nustatytomis palūkanomis.
Teisinis pagrindas
20. Pagal Procedūros reglamento 114 straipsnį, jei šalis prašo Pirmosios instancijos teismo priimti sprendimą dėl priimtinumo nenagrinėjant bylos iš esmės, išskyrus atvejus, kai Pirmosios instancijos teismas nusprendžia kitaip, likusi proceso dėl prieštaravimo dėl priimtinumo dalis vyksta žodžiu. Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju bylos medžiagoje yra užtektinai informacijos ir žodinė proceso dalis nebūtina.
Šalių argumentai
21. Komisija pirmiausia pateikia klausimą, ar, atsižvelgiant į skirtingus Buveinių direktyvoje numatytus jos tikslų įgyvendinimo etapus, ginčijamas sprendimas yra aktas arba sprendimas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo EB 230 straipsnio prasme (1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimo IBM prieš Komisiją, 60/81, Rink. p. 2639, 10 punktas). Iš tiesų, ginčijamas sprendimas yra tik tarpinis įgyvendinant Buveinių direktyvos tikslus. Galimi teisiniai padariniai, susiję su ieškovais, gali kilti tik iš valstybių narių patvirtintų priemonių.
22. Komisija primena, kad valstybės narės privalėjo patvirtinti tinkamas apsaugos priemones gerokai prieš Komisijai priimant ginčijamą sprendimą. Kaip matyti iš 2005 m. sausio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dragaggi ir kiti (C‑117/03, Rink. p. I‑167, 26, 27 ir 29 punktai), Buveinių direktyva įpareigoja valstybes nares imtis teritorijų apsaugos priemonių nuo tada, kai jos šias teritorijas įtraukia į Komisijai perduodamą nacionalinį sąrašą kaip tinkamas pripažinti Bendrijos svarbos teritorijomis.
23. Ji pabrėžia, kad pagal Gamtos apsaugos įstatymą (1096/1996) (Luonnonsuojelulaki, toliau – LSL) ginčijamo sprendimo priede išvardytiems žemės sklypams apsaugos priemonės jau buvo taikomos gerokai prieš priimant ginčijamą sprendimą. Suomijos Respublika pateikė pasiūlymą tam tikras teritorijas pripažinti Bendrijos svarbos teritorijomis nuo 2003 m. sausio mėn. iki 2004 m. rugpjūčio mėn., net jeigu dalies šių teritorijų įtraukimas į Natura 2000
tinklą LSL dėka jau buvo patvirtintas prieš kelerius metus – 1996 m. gruodžio 20 dieną.
24. Komisija daro išvadą, kad iš pateiktų aplinkybių matyti, jog ginčijamas sprendimas nepadarė įtakos ieškovų interesams pakeičiant jų teisinę padėtį. Todėl jie neturi teisės, nebūdami suinteresuoti, pareikšti ieškinio dėl šio sprendimo panaikinimo pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą.
25. Toliau Komisija mano, kad sprendimas su ieškovais nėra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs.
26. Dėl tiesioginio ryšio su ieškovais Komisija nurodo, jog ieškovai remiasi prielaida, kad vien jų turima nuosavybės teisė į ginčijamo sprendimo priede išvardytas teritorijas savaime jiems suteikia teisę pareikšti ieškinį.
27. Komisija šiuo aspektu primena, jog pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką, kad sprendimas būtų su ieškovais tiesiogiai susijęs, jis turi veikti ne tik jų faktinę, bet ir teisinę padėtį (2000 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Salamander ir kt. prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑172/98, T‑175/98–T‑177/98, Rink. p. II‑2487, 62 punktas). Taigi ieškovai negalėtų remtis, pavyzdžiui, aplinkybe, kad ginčijamu sprendimu gali būti paveikta jiems priklausančių žemės sklypų ekonominė vertė.
28. Komisija mano, kad Buveinių direktyvos nuostatos įpareigoja valstybes nares imtis akivaizdžiai kitų nei nurodytos ginčijamame sprendime priemonių, kurių atžvilgiu jos naudojasi didele diskrecija. Todėl ginčijamo sprendimo įgyvendinimas nėra visiškai saivaiminio pobūdžio. Tik kai valstybė narė įgyvendina minėtas taisykles, naudodamasi šiomis taisyklėmis jai palikta diskrecija, galima nagrinėti, ar ieškovų padėtis galėjo būti paveikta. Ginčijamame sprendime nenurodyta, nei kokios rūšies priemones tam tikru laiku reikia taikyti kiekvienai teritorijai, nei kokių pasekmių šios priemonės gali turėti žemės savininkų padėčiai.
29. Dėl konkretaus ryšio Komisija tvirtina, kad ieškovai nepatikslino, dėl kokios priežasties jie mano, jog jų ginčijamas sprendimas yra konkrečiai su jais susijęs. Komisijos supratimu, ieškinyje pagrįsdama savo teisę pareikšti ieškinį, MTK ry
nurodė savo narių interesus. Kiti ieškovai nurodė aplinkybę, kad jiems priklauso dalis ginčijamo sprendimo I priede išvardytų žemės sklypų.
30. Komisija teigia, kad žemės nuosavybės teisės aiškiai apibrėžtos tik dviejų ieškovų. Atrodo, kad MTK ry
nėra jokio žemės sklypo savininkė, tačiau jos fondas turi nuosavybės tam tikrose ginčijamo sprendimo priede išvardytose teritorijose.
31. Komisijos nuomone, aplinkybė, kad kitiems ieškovams priklauso dalis žemės sklypų, patenkančių į ginčijamo sprendimo taikymo sritį, nedaro šiems žemės savininkams tokio poveikio, kad būtų galima teigti, jog šis sprendimas su jais konkrečiai susijęs. Šis sprendimas nenumato ieškovams nei teisių, nei pareigų, taip pat jis nepakeičia jų, kaip savininkų, teisinės padėties. Nagrinėjamos teritorijos yra apibrėžtos remiantis tik biologiniais kriterijais.
32. Komisija mano, kad akivaizdu, jog teritorijų apibrėžimas pagal žemės nuosavybės teises tik apsunkintų direktyvos tikslų įgyvendinimą.
33. Taip pat nebūtų įmanoma remiantis sprendimu, dėl kurio pareikštas šis ieškinys, arba bent jau Komisijos parengiamajame darbe naudotais duomenimis nustatyti į sąrašą įtrauktų teritorijų savininkų. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 2 dalies tikslais Komisijos parengtuose formuliaruose numatyta galimybė suteikti duomenų apie žemės nuosavybės sąlygas, bet pateikti šiuos duomenis neprivaloma. Šia galimybe retai pasinaudota, todėl turima informacija yra gana bendro pobūdžio. Mintyje turėtas savininkų sąrašas, nes ir viena į sąrašą įtraukti pasiūlyta teritorija gali turėti daug savininkų.
34. Bet kuriuo atveju akivaizdu, kad ginčijamame sprendime išvardytos teritorijos domina ne tik žemės savininkus, bet ir kitus subjektus, pavyzdžiui, statybos bendroves, nevyriausybines organizacijas ar piliečius. Todėl ieškovus būtų galima individualizuoti kaip valstybes nares, kurioms sprendimas skirtas, tik dėl tam tikrų jiems būdingų savybių arba faktinės situacijos, kuri juos išskiria iš kitų ūkio subjektų ir ypač kitų asmenų, kurie naudojasi tomis pačiomis teisėmis (2002 m. rugsėjo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pfizer Animal health prieš Tarybą, T‑13/99, Rink. p. II‑3305, 105 punktas). Bet kuriuo atveju sprendimas nepaveikia ieškovų taip, kad suvaržytų jų naudojimąsi savo nuosavybe (1994 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo Cordoniu prieš Tarybą, C‑309/89, Rink. p. I‑1853, 21 punktas). Galimiems naudojimosi žemės sklypais suvaržymams nustatyti reikia vėliau priimti kiekvieną atvejį atitinkančius nacionalinius sprendimus.
35. Priešingai nei ieškovai gali manyti, Komisijos teigimu, šiuo sprendimu nereglamentuojamos žemės savininkų teisės ir pareigos, tačiau jame išvardijamos teritorijos, dėl kurių, jei būtina, imamasi visų pripažintų tinkamų apsaugos priemonių, kiekvienu atveju patvirtinamų nacionaliniais sprendimais.
36. Į bylą įstojusi šalis palaiko Komisijos argumentus ir nurodo, kad sprendimo priede išvardytų teritorijų atžvilgiu ieškovai turi įvairių interesų, kuriuos nori ginti. Vis dėlto reikėtų pabrėžti, kad ieškinio priimtinumą reikia nagrinėti remiantis tik EB sutartimi ir Bendrijos teismų praktika šioje srityje.
37. Pirmiausia, ieškovai mano, jog ginčijamas sprendimas patvirtina Komisijos galutinę poziciją, kad šiame sprendime išvardytas teritorijas reikia laikyti Bendrijos svarbos teritorijomis ir kad valstybės narės privalo šias teritorijas apibrėžti kaip specialias saugomas teritorijas. Todėl ginčijamas sprendimas nėra parengiamojo pobūdžio ir, būdamas toks, gali būti ginčijamas.
38. Ieškovai ginčija Komisijos argumentą, kad ginčijamas sprendimas neturi didelių padarinių ieškovų teisinei padėčiai. Šiuo sprendimu tiesiogiai žemės savininkams, kurių žemės sklypai yra ginčijamame sprendime išvardytose teritorijose, nustatyti dideli įsipareigojimai ir suvaržymai.
39. Dėl valstybių narių įsipareigojimo saugoti teritorijas prieš patvirtinant Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą ieškovai mano, kad Komisija klaidingai išaiškino minėtą sprendimą Dragaggi ir kt . Jų nuomone, iš šio sprendimo matyti, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalyse numatytos apsaugos priemonės pradedamos taikyti tik priėmus ginčijamą sprendimą.
40. Dėl Suomijos Respublikos įgyvendinimo priemonių svarbos ieškovai teigia, jog neturi reikšmės, ar valstybė narė įgyvendino apsaugos priemones, skirtas teritorijų ekologinei vertei apsaugoti prieš priimant ginčijamą sprendimą. Ieškovai, remdamiesi LSL nuostatomis, pabrėžia, kad Buveinių direktyvoje numatytų apsaugos teritorijų nustatymas Suomijos teisėje turės galutinių teisinių padarinių žemės savininkų atžvilgiu, tik kai Komisija įtrauks teritoriją į sąrašą.
41. Toliau ieškovai tvirtina, kad ginčijamas sprendimas su jais yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs.
42. Dėl tiesioginio ryšio ieškovai pastebi, kad pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 4 dalį valstybė negali laisvai įvertinti, ar būtina apibrėžti Bendrijos svarbos teritoriją kaip specialią apsaugos teritoriją, todėl ši nuostata savaime taikoma.
43. Ieškovai primena, kad pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalį priėmus ginčijamą sprendimą jame išvardytų teritorijų atžvilgiu tapo taikomi Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalyse numatyti apsaugos tikslai. Jie pabrėžia, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje numatyta pareiga įvertinti poveikį arba ir draudimas bloginti padėtį sukelia rimtų pasekmių teritorijų žemės savininkų teisinei ir faktinei padėčiai.
44. Ieškovų nuomone, nei pasekmių, nei momento, nuo kurio jų pradeda atsirasti, nelemia nacionalinių valdžios institucijų naudojimasis diskrecija. Jos neturi diskrecijos nei galimybės vykdyti įvertinimą arba šio įvertinimo turinio atžvilgiu, nei Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalyse išsamiai išdėstytų projekto įgyvendinimo sąlygų atžvilgiu.
45. Ieškovai daro išvadą, kad ginčijamas sprendimas nepalieka nacionalinėms institucijoms jokios diskrecijos, dėl kurios su juo susiję žemės savininkai negalėtų pareikšti ieškinio pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą. Ieškovai patikslina, kad jų padėtį apibrėžia ginčijamo sprendimo teisinės pasekmės, tiesiogiai kylančios jiems priklausančių teritorijų atžvilgiu, t. y. pareiga įvertinti poveikį ir naudojimosi suvaržymai.
46. Dėl konkretaus ryšio ieškovai pažymi, kad ginčijamas sprendimas konkrečiai susijęs su visais žemės savininkas, kuriems priklauso žemės sklypai, esantys Komisijos patvirtintame sąraše išvardytose teritorijose arba teritorijose, kuriose įgyvendinami projektai dėl savo galimo poveikio turėtų būti įvertinti pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį ir kurių atžvilgiu būtų taikomas draudimas bloginti padėtį, pavyzdžiui, teritorijose, kurios tiesiogiai ribojasi su į sąrašą įtrauktomis teritorijomis.
47. Ieškovai mano, kad pareiga įvertinti poveikį ir draudimas bloginti padėtį, įtvirtinti šioje nuostatoje ir būdami teisiškai privalomi, daro rimtą poveikį jų teisėms. Komisijos argumentas, kad teritorijos atrinktos remiantis biologiniais kriterijais, neturi reikšmės.
48. Ieškovai pažymi, kad klausimas, ar Komisija turėjo informacijos apie į sąrašą įtrauktų teritorijų žemės savininkus, neturi reikšmės vertinant ieškinio priimtinumą. Svarbiausia žinoti, ar priėmus ginčijamą sprendimą galima individualizuoti asmenis, su kuriais šis sprendimas susijęs. Žemės sklypų, esančių Bendrijos svarbos teritorijose, kurių sąrašas buvo patvirtintas ginčijamu sprendimu, nuosavybė atskiria ieškovus, žemės savininkus, nuo statybos bendrovių, NVO arba piliečių.
49. Dėl ieškovės asociacijos, būtent MTK ry, ieškovai teigia, kad jos suinteresuotumas pareikšti ieškinį pagrįstas jos narių interesais. Dauguma jos narių yra žemės savininkai, kurių žemės sklypai priskirti prie Bendrijos svarbos teritorijų. Ginčijamas sprendimas daro tokį patį poveikį daugumai asociacijos narių ir ieškovams, privatiems asmenims.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
50. Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali < ... > pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs“.
51. Kadangi neginčijama, kad ginčijamas sprendimas nėra skirtas ieškovams, reikia nustatyti, ar šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su jais susijęs.
52. Pirma, dėl tiesioginio ryšio su ieškovais, fiziniais asmenimis, primintina, jog tiesioginio ryšio su privačiu asmeniu sąlyga reikalauja, kad ginčijama Bendrijos priemonė, šiuo atveju ginčijamas sprendimas, tiesiogiai veiktų šio privataus asmens teisinę padėtį ir nepaliktų diskrecijos jį įgyvendinti įpareigotiems adresatams, nes jo įgyvendinimas yra visiškai savaiminio pobūdžio, kylantis tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (žr. 1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dreyfus prieš Komisiją, C‑386/96 P, Rink. p. I‑2309, 43 punktą ir nurodytą Teisingumo Teismo praktiką bei minėto sprendimo Salamander ir kt. prieš Parlamentą ir Tarybą
52 punktą).
53. Tai reiškia, kad kai institucijos priimtas Bendrijos aktas yra skirtas valstybei narei, jis yra tiesiogiai susijęs su bet kuriuo asmeniu, patiriančiu veiksmo, kurio valstybė narė turi imtis, kad įgyvendintų šį aktą, poveikį, jei šis veiksmas yra savaiminio pobūdžio arba jei nagrinėjamo akto pasekmės nekelia abejonių. Tačiau jei aktas palieka valstybei narei teisę pasirinkti veikti arba neveikti arba nereikalauja veikti tam tikru apibrėžtu būdu, ne pats aktas, o valstybės narės veiksmas arba neveikimas yra tiesiogiai susijęs su poveikį patiriančiu asmeniu (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Japan Tobacco ir JT International prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑223/01, Rink. p. II‑3259, 46 punktą).
54. Pirmosios instancijos teismo nuomone, negalima manyti, jog ginčijamas sprendimas, Bendrijos svarbos teritorijoms priskiriantis Suomijos teritorijas, kuriose yra ieškovams priklausantys žemės sklypai, pats veikia ieškovų teisinę padėtį. Ginčijamame sprendime nenumatyta jokia nuostata, susijusi su Bendrijos svarbos teritorijų apsaugos sistema, pavyzdžiui, apsaugos priemonėmis arba leidimo procedūromis, kurių reikėtų laikytis. Taigi jis nedaro poveikio nei žemės savininkų teisėms bei pareigoms, nei šių teisių įgyvendinimui. Priešingai nei tvirtina ieškovai, šių teritorijų įtraukimas į Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą visiškai neįpareigoja ūkio subjektų ar privačių asmenų.
55. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad kai Komisija patvirtina Bendrijos svarbos teritoriją, atitinkama valstybė narė turi ne vėliau kaip per šešerius metus toje teritorijoje įsteigti „specialią saugomą teritoriją“. Šiuo aspektu Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis nurodo, kad specialioms saugomoms teritorijoms valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių natūralių buveinių tipų ir rūšių ekologinius reikalavimus.
56. Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje taip pat nurodoma, kad, teritoriją įtraukus į Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą, jai pradedamos taikyti 6 straipsnio 2–4 dalys.
57. Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis nurodo, kad valstybės narės imasi priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
58. Be to, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalis nurodo, kad turi būti atliekamas bet kokių projektų, tiesiogiai nesusijusių arba nebūtinų teritorijos tvarkymui, bet galinčių ją reikšmingai paveikti, galimo poveikio teritorijai įvertinimas atsižvelgiant į šios teritorijos išsaugojimo tikslus. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria šiam projektui tik įsitikinusios, kad jis nepadarys žalos nagrinėjamos teritorijos vientisumui. Šiuo aspektu Buveinių direktyvos 6 straipsnio 4 dalis nurodo, kad jei šis projektas privalo būti įgyvendintas dėl svarbesnio viešojo intereso pagrindų, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000
tinklo vientisumui apsaugoti.
59. Minėtų įsipareigojimų, ginčijamu sprendimu apibrėžus Bendrijos svarbos teritorijas, tenkančių atitinkamoms valstybėms narėms atžvilgiu reikia pripažinti, kad nė vienas iš šių įsipareigojimų nėra tiesiogiai taikomas ieškovams. Iš tiesų visiems įsipareigojimams būtinas atitinkamos valstybės narės aktas, kad ji patikslintų, kaip ketina įgyvendinti šiuos įsipareigojimus, susijusius su būtinomis apsaugos priemonėmis (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis), priemonėmis, kuriomis siekiama išvengti teritorijų blogėjimo (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis), arba kompetentingų nacionalinių institucijų pritarimu, kurį reikia gauti projektams, galintiems reikšmingai paveikti teritoriją (Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalys).
60. Taigi iš Buveinių direktyvos, kurios pagrindu priimtas ginčijamas sprendimas, aišku, kad ji įpareigoja valstybę narę siekti direktyvos tikslo, palikdama nacionalinėms institucijoms kompetenciją pasirinkti, kokių apsaugos priemonių imtis ir kokios leidimo procedūros laikytis. Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad taip pripažinta diskrecija valstybės narės turi naudotis atsižvelgdamos į Buveinių direktyvos tikslus.
61. Antra, dėl tiesioginio ryšio su ieškove asociacija Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad MTK ry
tvirtina, jog ji atstovauja savo narių interesams ir kad ginčijamas sprendimas daro tokį patį poveikį daugumai asociacijos narių ir kitiems ieškovams, fiziniams asmenims. Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas mano, kad galimas ieškovės asociacijos narių teisinės padėties ryšys nesiskiria nuo ieškovų šioje byloje, privačių asmenų, nurodomo ryšio. Taigi kadangi, kaip nusprendė Pirmosios instancijos teismas, ginčijamas sprendimas negali būti laikomas tiesiogiai susijusiu su ieškovais šioje byloje, privačiais asmenimis, jis taip pat negali būti laikomas tiesiogiai susijusiu su ieškovės asociacijos nariais. Be to, ieškovė asociacija neįrodė pati esanti suinteresuota pareikšti ieškinį kaip derybininkė, kuriai ginčijamas sprendimas turėjo įtakos (šia prasme žr. 1988 m. vasario 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Van der Kooy ir kt. prieš Komisiją,
67/85, 68/85 ir 70/85, Rink. p. 219, 20 ir tolesnius punktus bei 1993 m. kovo 24 d. Sprendimo CIRFS prieš Komisiją, C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 30 punktą).
62. Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ginčijamas sprendimas su ieškovais nėra tiesiogiai susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme ir todėl ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną, nesant būtinybės nagrinėti klausimo, ar nagrinėjamas sprendimas yra su ieškovais konkrečiai susijęs.
63. Bet kuriuo atveju, nors ieškovai negali reikalauti panaikinti nagrinėjamo sprendimo, jie gali ginčyti priemones, priimtas taikant Buveinių direktyvos 6 straipsnį, kurios daro jiems poveikį, ir šiomis aplinkybėmis jie išlaiko galimybę remtis jų neteisėtumu nacionaliniuose teismuose, priimančiuose sprendimą pagal EB 234 straipsnį (1998 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kruidvat prieš Komisiją, C‑70/97 P, Rink. p. I‑7183, 48 ir 49 punktai bei 2000 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Conseil national des professions de l’automobile ir kt. prieš Komisiją, T‑45/00, Rink. p. II‑2927, 26 punktas).
64. Atitinkamai reikia atmesti ir ieškovų prašymą, kad Pirmosios instancijos teismas taikytų proceso organizavimo priemones (žr. šios nutarties 19 punktą). Iš tiesų, atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, prašomos priemonės visiškai nebūtų naudingos bylos sprendimui. Todėl reikia atmesti visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
65. Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovai pralaimėjo bylą, jie turi padengti savo ir Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
66. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą įstojusios į bylą valstybės narės padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Šioje byloje Suomijos Respublika turi padengti savo išlaidas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nutaria:
1. Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2. Priteisti iš ieškovų jų pačių ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
3. Suomijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Liuksemburgas, 2006 m. birželio 22 d.