62010CC0242_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijos regiono administracinis teismas) Teisingumo Teismo iš esmės klausia, ar su Sąjungos teise suderinami tam tikri įpareigojimai, tenkantys elektros energijos sektoriaus įmonėms, turinčioms Italijos elektros energijos sistemos veikimo „pagrindinius įrenginius“ teikiant vadinamąsias „dispečerinio valdymo ir balansavimo paslaugas“.
2. Minėta „pagrindinių įrenginių“ sistema tenkinamas „dispečerinio valdymo ir balansavimo“ paslaugų, kurios, kaip žinoma, yra glaudžiai susijusios su tinklo saugumu ir tiekimo reguliarumu, poreikis. Taigi šiuo atžvilgiu ši byla aiškiai patenka į 2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/54/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 96/92/EB, 11 straipsnio taikymo sritį(2) . Tačiau Italijos teisės aktų leidėjas ir reguliavimo institucijos teigia, kad ginčijama priemone siekiama ir platesnio tikslo – kontroliuoti elektros energijos kainas, kurias moka galutiniai vartotojai. Dėl šio antro aspekto ir paties minėtos Italijos sistemos pobūdžio reikia papildyti vertinimą atsižvelgiant į kai kurių bylos šalių nurodytą minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį, nes pagal ją valstybėms narėms tam tikrais atvejais ir tam tikromis sąlygomis leidžiama elektros energijos įmonėms nustatyti įpareigojimus teikti viešąsias paslaugas. 2010 m. balandžio 20 d. priimtas sprendimas byloje Ferderutility ir kt. (3), kuriame pirmą kartą teismo praktikoje nagrinėjamas teisės aktas, susijęs su įpareigojimais teikti viešąsias paslaugas elektros energijos sektoriuje(4), yra tiesioginis precedentas aiškinant šią nuostatą. Taigi šioje byloje Teisingumo Teismas galės nuspręsti dėl šios sąvokos taikymo visiškai kitokiomis aplinkybėmis nei nagrinėtos minėtoje byloje.
II – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
3. Direktyvos 2003/54 3 straipsnyje reglamentuojami vadinamieji su viešųjų paslaugų teikimu susiję įpareigojimai ir vartotojų apsauga. Šio straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Visiškai atsižvelgdamos į atitinkamas Sutarties nuostatas, visų pirma į jos 86 straipsnį, valstybės narės, vadovaudamosi bendru ekonominiu interesu, elektros energijos įmonėms gali nustatyti viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimus, susijusius su saugumu, įskaitant tiekimo saugumą, tiekimo reguliarumą, kokybę ir kainą, bei su [įskaitant tiekimo saugumą, tiekimo reguliarumu, kokybe ir kaina bei] aplinkos apsauga, įskaitant energijos efektyvumą ir klimato apsaugą. Tokie įpareigojimai turi būti aiškiai apibrėžti, skaidrūs, nediskriminaciniai, juos turi būti galima patikrinti, jie turi užtikrinti ES elektros energijos įmonėms vienodas galimybes teikti paslaugas nacionaliniams vartotojams. Siekdamos užtikrinti šioje dalyje nustatytą tiekimo saugumą ir elektros energijos efektyvumą ir (arba) paklausos valdymą bei įgyvendinti aplinkos apsaugos tikslus, kaip nurodyta šioje dalyje, valstybės narės gali taikyti ilgalaikį planavimą, atsižvelgdamos į galimybę, kad trečiosios šalys gali norėti prisijungti prie sistemos.“
4. Pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 9 dalį „įgyvendinusios [įgyvendindamos] šią direktyvą valstybės narės praneša Komisijai apie visas priemones, priimtas siekiant įgyvendinti universaliųjų paslaugų ir viešųjų paslaugų [teikimo] įpareigojimus“.
5. Šios direktyvos 11 straipsnio, susijusio su „dispečeriniu valdymu ir balansavimu“(5), 2 dalyje nurodyta, kad „dispečerinis gamybos įrenginių valdymas ir jungiamųjų linijų naudojimas remiasi kriterijais, kuriuos gali patvirtinti valstybė narė; šie kriterijai turi būti objektyvūs, paskelbti ir taikomi nediskriminuojant, garantuojant elektros energijos vidaus rinkos tinkamą veikimą. Jais atsižvelgiama į elektros energijos, kurią tiekia turimi gamybos įrenginiai ar jungiamosios linijos, elektros energijos ekonominę pirmumo teisę [linijos, ekonominę pirmumo teisę] ir į sistemos techninius apribojimus”. Be to, minėto straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad „įsigydami elektros energiją, kuri naudojama jų sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir pajėgumų atsargoms sukaupti, perdavimo sistemos operatoriai taiko skaidrią, nediskriminuojančią, rinkos veikimu paremtą tvarką; ši nuostata taikoma visais atvejais, kai jiems suteikta ši funkcija“?(6) .
B – Nacionalinės teisės aktai (7)
1. AEEG sprendimai Nr. 168/03 ir ERG/alt Nr. 111/06
6. 2003 m. gruodžio 30 d. AEEG priėmė Sprendimą Nr. 168/03(8), kuriuo nustatoma viešosios dispečerinio valdymo paslaugos teikimo tvarka siekiant patenkinti elektros energijos paklausą pakankamomis saugumo sąlygomis.
7. 2009 m. birželio 9 d. AEEG priimtu Sprendimu ERG/alt Nr. 111/06(9) Sprendimas Nr. 168/03 buvo iš dalies pakeistas Terna Rete Elettrica Nazionale SpA, Italijos elektros energijos perdavimo sistemos valdytojui, atsakingam už dispečerinio valdymo paslaugos teikimą visoje nacionalinėje teritorijoje(10), suteikiant teisę nustatyti elektros energijos tinklo saugumo „pagrindinius vienetus“, kad būtų galima nustatyti dispečerinio valdymo paslaugai plėtoti būtinus išteklius.
2. Įstatymas Nr. 2/09
8. 2009 m. sausio 28 d. Įstatymu Nr. 2/09(11) buvo priimti tam tikri pagrindinių vienetų sistemos, nustatytos Sprendimu Nr. 111/06, pakeitimai. Šio įstatymo 3 straipsnio 10 dalies d punkte minima dispečerinio valdymo paslaugų rinkos reforma nurodant, jog šios rinkos valdymas yra patikėtas „perdavimo ir dispečerinio valdymo paslaugų koncesininkui, kad būtų sudaryta galimybė nustatyti išteklių, būtinų elektros energijos tinklo saugumui užtikrinti, poreikius atliekant skaidrų ir ekonominiu požiūriu veiksmingą vertinimą. Dispečerinio valdymo paslaugos užtikrinamos įgaliotiesiems operatoriams perkant būtinus išteklius. Dispečerinio valdymo paslaugos rinkoje energijos kaina nustatoma remiantis tam tikromis kainomis, kurias privalomai siūlo kiekvienas įgaliotasis vartotojas ir kurias priima dispečerinio valdymo paslaugų koncesininkas, pirmenybę teikiant pasiūlymams, kuriuose nurodyta mažiausia kaina, kol poreikiai visiškai patenkinami“.
9. Įstatymo Nr. 2/09 3 straipsnio 11 dalyje nustatyta, kad, atsižvelgiant į ypatingą tarptautinio masto ekonominę krizę ir jos pasekmes žaliavų kainoms, taip pat „siekiant namų ūkiams ir įmonėms užtikrinti mažesnes išlaidas bei sumažinti elektros energijos kainą“, AEEG savo sprendimus, susijusius, be kita ko, su elektros energijos dispečeriniu valdymu, priima remdamasi šiais principais ir gairėmis:
„a) pagal šiame punkte nurodytus principus [AEEG] patvirtintų kriterijų pagrindu nustatyti subjektai, turintys atskirus įrenginius ar įrenginių grupes, esminius dispečerinio valdymo paslaugų poreikiams tenkinti, turi pateikti pasiūlymus rinkose minėtos [AEEG], įgyvendinančios konkrečias priemones, skirtas
sistemos sąnaudų sumažinimui ir tinkamam atlyginimui gamintojams užtikrinti, nustatytomis sąlygomis. Visų pirma esminiai dispečerinio valdymo paslaugų poreikiams tenkinti tik per laikotarpius, kai įvykdomos toliau išvardytos sąlygos, įrenginiai yra tie, kurie techniniu ir struktūriniu požiūriais yra būtini siekiant pašalinti tinklo perkrovimus ar išlaikyti tinkamą nacionalinės elektros energijos sistemos saugumo lygį ilgą laikotarpį.
< ... > “
3. AEEG Sprendimas AGR/elt Nr. 52/09
10. Remdamasi Įstatymu Nr. 2/09, AEEG 2009 m. balandžio 29 d. priėmė Sprendimą AGR/elt Nr. 52/09(12), kuriuo iš dalies keisdama savo ankstesnį Sprendimą Nr. 111/06 nustatė naują tvarką, susijusią su „elektros energijos sistemos veikimo pagrindiniais įrenginiais“.
11. Pagal Sprendimo Nr. 111/06 63.9 straipsnį, iš dalies pakeistą Sprendimo Nr. 52/09 1 straipsnio c punktu, perdavimo ir dispečerinio valdymo paslaugų tinklo valdytojas ( Terna SpA ) kiekvienais metais turi parengti ir paskelbti įrenginių ir įrenginių grupių, kurie laikomi pagrindiniais, kad elektros energijos sistema veiktų ir būtų saugi, sąrašą, kiekvieno jų atžvilgiu, be kita ko, nurodydamas ir priežastis, dėl kurių jie įtraukti į sąrašą, bei laikotarpius, kuriais atitinkamas įrenginys laikomas esminiu.
12. Pagal Sprendimo Nr. 111/06 63.2 straipsnį Terna SpA pagrindiniu laiko:
„a) įrenginį, be kurio, pirmiausia atsižvelgiant į reikalavimus, susijusius su kitų gamybos įrenginių ir tinklo dalių priežiūros planavimu, kitais kalendoriniais metais neįmanoma užtikrinti tinkamų valdymo standartų siekiant elektros energijos sistemos saugumo;
b) bet kurį kitą įrenginį, kuris yra esminių įrenginių grupės, nustatytos pagal 63.6 straipsnį, dalis, neatsižvelgiant į a punkte minėtus įrenginius.“
13. Jeigu įrenginys pripažįstamas pagrindiniu arba priklausančiu pagrindinių įrenginių grupei, ūkio subjektas, kuriam jis priklauso, Italijos elektros energijos biržoje turi pateikti pasiūlymus, taikomus kiekvienam rinkos segmentui, t. y. praėjusios dienos rinkai, balansavimo rinkai ir dispečerinio valdymo paslaugų rinkai, „laikydamasis bendrovės Terna
dėl kiekvienos rinkos nustatytų reikalavimų ir kriterijų“ (64.2 straipsnis). Pasiūlymai, pateikti praėjusios dienos rinkoje ir balansavimo rinkoje, turi būti „lygūs nuliui“ (64.5 straipsnis). Dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje pateiktų pasiūlymų kaina, atitinkanti kiekius, į kuriuos atsižvelgiant atitinkamas įrenginys laikomas esminiu saugumui, lygi – kiekvieno atitinkamo laikotarpio atžvilgiu – elektros energijos pardavimo kainai praėjusios dienos rinkoje gamybos įrenginio buvimo vietos teritorijoje (64.7 straipsnis). Jei atlyginimo už elektros energiją, suteiktą pagal šią privalomąją sistemą, nepakanka kiekvieno gamybos vieneto kintamosioms sąnaudoms padengti, Terna SpA
ūkio subjektams turi sumokėti skirtumą (64.8 straipsnis).
14. Sprendime Nr. 52/09 numatytos dvi alternatyvos „įprastai“ sistemai, taikomai pagrindiniams įrenginiams.
15. Viena vertus, pagal Sprendimo Nr. 111/06 63.11 straipsnį (Sprendimo Nr. 52/09 redakcija) pagrindinius įrenginius turintys ūkio subjektai gali prašyti AEEG taikyti vadinamąją „išlaidų atlyginimo sistemą“, pagal kurią leidžiama gauti specialų atlygį, atitinkantį skirtumą tarp gamybos sąnaudų, patirtų naudojant gamybos įrenginį, ir pajamų, gautų naudojant šį įrenginį tuo laikotarpiu, kai jis buvo pagrindinių įrenginių sąraše (63.13 straipsnis). Norėdami pasinaudoti šia sistema ūkio subjektai turi vykdyti 65 straipsnyje nustatytus įpareigojimus.
16. Kita vertus, pagal 65bis straipsnį (įtrauktą Sprendimu Nr. 52/09) ūkio subjektai, turintys pagrindiniais pripažintų gamybos įrenginių arba įrenginių grupių, gali nesilaikyti „įprastos“ tvarkos, sudarydami su Terna SpA
sutartį, pagal kurią šiai bendrovei suteiktų iš anksto nustatytą elektros energijos kiekį (pagamintą visų įrenginių, o ne vien tų, kurie yra pagrindiniai) už kainą, kuri vis dėlto gali būti koreguojama (pasiūlymų parduoti už nulinę kainą ir pasiūlymų pirkti už atitinkamos teritorijos praėjusios dienos rinkos kainą atvejais) arba kurios gali būti nustatytos didžiausios ir mažiausios ribos.
III – Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
17. ENEL Produzione SpA
(toliau – ENEL), elektros energiją gaminanti ir pagrindiniais laikomų įrenginių turinti įmonė, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia dėl Sprendimo Nr. 52/09 pareiškė ieškinį, kuriame tvirtino, kad jis prieštarauja Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 2 ir 6 dalims.
18. Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
manymu, aptariamas nacionalinės teisės aktas gali būti nesuderinamas su Sutartyje nustatytomis taisyklėmis, susijusiomis su įsisteigimo laisve, laisve teikti paslaugas bei laisvu prekių ir kapitalo judėjimu, ir jis negali būti pateisinamas nei pagal EB 86 straipsnio 2 dalį (dabar – SESV 106 straipsnio 2 dalis), nei pagal Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalį. Todėl minėtas teismas pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Sutarties 23, 43, 49 ir 56 straipsniais bei Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 2 ir 6 dalimis ir 24 straipsniu draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kuriuo, Europos Komisijai nepranešus apie šį aktą, atitinkamiems elektros energijos gamintojams, kurie konkrečiomis aplinkybėmis yra pagrindiniai tenkinant dispečerinio valdymo paslaugos paklausą, nustatytas nuolatinis įpareigojimas elektros energijos biržoje pagal tinklo valdytojo savarankiškai nustatytus reikalavimus pateikti pasiūlymus ir kuriuo iš gamintojų atimama galimybė nustatyti šių pasiūlymų vertę, taikant kriterijus, ku rie nebuvo iš anksto apibrėžti remiantis „skaidria, nediskriminuojančia ir rinkos veikimu pagrįsta tvarka?““
IV – Procesas Teisingumo Teisme
19. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje buvo užregistruotas 2010 m. gegužės 17 dieną.
20. Rašytines pastabas pateikė ENEL, Terna SpA, Italijos ir Austrijos vyriausybės bei Komisija.
21. 2011 m. gegužės 11 d. vykusiame posėdyje buvo išklausyti ENEL, Terna SpA, Italijos Respublikos ir Komisijos atstovai.
V – Prejudicinio klausimo analizė
A – Elektros energijos sistemos „dispečerinio valdymo ir balansavimo“ funkcijos pagal Direktyvą 2003/54
22. Nuostatos dėl „dispečerinio valdymo ir balansavimo“ paslaugų, išdėstytos Direktyvos 2003/54 11 straipsnyje, kartu su šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi bei 17 ir 24 konstatuojamosiomis dalimis yra konkreti šiame teisės akte įtvirtinto kompromiso tarp liberalizavimo ir viešosios paslaugos išraiška. Iš tikrųjų pagal Direktyvos 2003/54 17 konstatuojamąją dalį ir 11 straipsnį (beveik be pakeitimų pakartotus Direktyvos 2009/72/EB 35 konstatuojamojoje dalyje ir 15 straipsnyje(13) ) neatmetama, kad „dispečerinio valdymo ir balansavimo“ paslaugos gali būti plėtojamos laisvoje rinkoje, tačiau numatoma ir viešosios valdžios institucijų dalinės ir aiškiai apibrėžtos kontrolės šioje srityje galimybė.
23. Direktyvos 2003/54 11 straipsnyje labai bendrai apibrėžiami įvairūs su šiomis „dispečerinio valdymo ir balansavimo“ paslaugomis susiję veiksmai. Pirmasis veiksmas – tai elektros energijos „dispečerinis valdymas“ arba jos „srauto valdymas“ sistemoje: sistemos valdytojas, vykdydamas šią funkciją, atlieka gamybos įrenginių, esančių jam priskirtoje teritorijoje, „dispečerinį valdymą“, atsižvelgdamas į paklausą(14) . Pagal minėtos direktyvos 11 straipsnio 2 dalį šis „dispečerinis valdymas“ turi būti atliekamas atsižvelgiant į pasiūlymų, susijusių su įvairiais įrenginiais, „ekonominę pirmumo teisę“, o tai reiškia kad turi būti taikomas praėjusios dienos rinka ir dienos rinka pagrįstas planavimas(15) . „Ekonominė pirmumo teisė“ pagal šį planavimą gali būti atitinkamai pakeista dėl dviejų skirtingų aplinkybių: pirma, jei tam tikra valstybė narė nusprendžia teikti pirmenybę gamybos įrenginiams, naudojantiems „atsinaujinančius energijos šaltinius, atliekas arba tuo pat metu gaminantiems šilumą ir elektros energiją“ (minėtos direktyvos 11 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybė)(16), ir, antra, jei dėl „sistemos techninių apribojimų“ neįmanoma griežtai paisyti šios teisės (žr. minėtos direktyvos 11 straipsnio 2 dalį).
24. Antra, dėl šių techninių sistemos apribojimų „dispečerinis valdymas“ apima ir įvairius veiksmus, skirtus techninėms kliūtims, nustatytoms planuojant arba galinčioms iškilti realiu laiku, pašalinti, įtampai reguliuoti, neatitikimams tarp gamybos ir vartojimo valdyti bei pajėgumų atsargoms sukaupti ir laikyti. Tai tiesiogine prasme techninės dispečerinio valdymo paslaugos(17) . Į jas aiškiai daroma nuoroda minėtos direktyvos 11 straipsnio 6 dalyje, taip pat – kiek tai susiję su veiksmais, kuriais siekiama „subalansuoti“ sistemą, – šio straipsnio 7 dalyje, kuri šiuo atveju neturi reikšmės. Pagal minėtos direktyvos 11 straipsnio 6 dalį sistemos valdytojai, įsigydami energijos, kuri naudojama „energijos nuostoliams padengti ir pajėgumų atsargoms sukaupti“, turi laikytis „skaidri[os], nediskriminuojan[čios], rinkos veikimu paremt[os] tvark[os]“ (18) .
B – Italijos elektros energijos sektorius ir su juo susiję teisės aktai. Ginčijama priemonė
25. Pirmosios priemonės, susijusios su Italijos elektros energijos sektoriaus atvėrimu, nustatytos 1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/92/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, Italijoje buvo priimtos vadinamuoju „Bersani dekretu“(19) . Šis dekretas vėliau buvo papildytas daugeliu kitų teisės aktų, siekiant, kad Italijos elektros energijos rinka atitiktų Direktyvoje 2003/54 nustatytus reikalavimams.
26. Pagal šias nuostatas Italijoje elektros energija paprastai gali būti parduodama tiek prieš kurį laiką iki tiekimo momento vykstant laisvoms dvišalėms deryboms, tiek dalyvaujant elektros energijos biržoje, kai yra mažiau laiko iki tiekimo momento. Šioje elektros energijos rinkoje, savo ruožtu, pardavimas vyksta dviem vienas po kito einančiais etapais arba dviejose rinkose: vadinamosiose „praėjusios dienos rinkoje“ ir „dienos rinkoje“, kuriose gali dalyvauti visi elektros energijos gamintojai. Šiam, pirmajam etapui, pasibaigus atveriama vadinamoji „dispečerinio valdymo paslaugų rinka“.
1. Praėjusios dienos rinka ir dienos rinka
27. „Praėjusios dienos rinka“ pirmiausia yra derybų dėl elektros energijos pirkimo ir pardavimo pasiūlymų, susijusių su kiekviena tiekimo dienos valanda, vieta. Iš tikrųjų ši rinka atveriama likus devynioms dienoms iki tiekimo ir uždaroma jo išvakarėse, 9 val., kai minėtų derybų pagrindu nustatyti preliminarūs elektros energijos tiekimo ir priėmimo planai (kitaip tariant, kai nustatyta, kas ją gamins ir kas vartos) dėl kiekvieno sistemos segmento ir kiekvienos kitos dienos valandos.
28. „Dienos rinka“ (anksčiau vadinta „balansavimo rinka“), kuri atveriama vėliau, likus vienai dienai iki tiekimo dienos, yra naujų derybų, leidžiančių operatoriams atlikti preliminarių planų, sudarytų pasibaigus deryboms išvakarių rinkoje, patikslinimus ar pakeitimus.
2. Dispečerinio valdymo ir balansavimo funkcija: dispečerinio valdymo paslaugų rinka
29. Vis dėlto praktiškai neįmanoma plane, sudarytame po derybų dviejose minėtose rinkose, tiksliai numatyti faktinių elektros energijos tiekimo pasiūlos ir konkrečios paklausos svyravimų, įvyksiančių tiekimo dieną realiu laiku. Kadangi elektros energija nėra sandėliuojama prekė, jos paklausa tiekimo dieną kiekvienu momentu turi būti visiškai subalansuota su gamyba.
30. Terna SpA, kaip perdavimo sistemos valdytoja, įsipareigoja teikti gamybos įrenginių „dispečerinio valdymo ir balansavimo“ paslaugas, skirtas nuolatinei pusiausvyrai tarp elektros energijos pasiūlos ir paklausos nacionalinėje perdavimo sistemoje bei nuolatiniam ir saugiam elektros energijos tiekimui užtikrinti(20) .
31. Dėl vadinamųjų techninių dispečerinio valdymo paslaugų teikimo Italijos elektros energijos sistemos valdytoja, Terna SpA, veikia minėtoje „dispečerinio valdymo paslaugų“ rinkoje. Taigi šioje rinkoje paklausa yra susijusi su Terna SpA, o pasiūla – su įrenginių, kurie pripažinti „pagrindiniais“, savininkais.
32. Dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje ūkio subjektai, turintys pagrindinius vienetus, siūlo Terna SpA
tam tikrą laikotarpį „disponuoti“ jų įrenginiais ir ji šiems operatoriams nurodo, ar atitinkamu metu reikia pateikti į tinklą didesnį arba mažesnį elektros energijos kiekį nei buvo planuota. Apskritai sutariama, kad dėl šios rūšies paslaugos elektros energijos gamintojai patiria daug daugiau išlaidų atsižvelgiant į nenuspėjamą ir beveik atsitiktinį poreikių pobūdį bei būtinybę patenkinti juos nedelsiant ir aktyviai reaguojant. Išlaidos, kurių patiria Terna SpA, pirkdama elektros energiją, kad suteiktų šias paslaugas, kompensuojamos vadinamuoju „uplift“, kurį moka visi vartotojai.
33. Todėl šioje dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje turi būti nustatyta grupė infrastruktūrų, pripažįstamų „pagrindinėmis“, kad elektros energijos sistema veiktų ir būtų saugi. Toks pripažinimas lemia jų priskyrimą specialiai dalyvavimo elektros energijos rinkoje sistemai, kuri buvo svarbios 2009 m. vykusios reformos dalykas.
3. 2009 m. reforma: nauja esminių įrenginių sistema
34. Terna SpA
kiekvienais metais sudaro esminių įrenginių sąrašą, laikydamasi tuo tikslu Sprendimo Nr. 111/06 63 straipsnyje, iš dalies pakeistame Sprendimo Nr. 52/09 1 straipsnio c punktu, nustatytų kriterijų ir tvarkos.
35. Kaip nurodyta prašyme priimti prejudicinį sprendimą, paaiškėjo, kad iki 2009 m. reformos galiojusi sistema buvo „nelabai veiksminga“ tiek dėl to, kad buvo nedaug pagrindinėmis pripažintų elektrinių, tiek dėl to, kad „pagrindinio“ įrenginio sąvoka buvo siejama tik su atskirais įrenginiais, o ne su juos turinčiomis įmonėmis, todėl „privalomosios sistemos taikymo atskiram įrenginiui galėjo nepakakti, kad būtų užkirstas kelias naudotis dominuojančia padėtimi rinkoje kai kuriems ūkio subjektams, kurie, kaip kitų įrenginių, iš esmės būtinų siekiant patenkinti dispečerinio valdymo paslaugų poreikį, savininkai, bet kuriuo atveju galėtų vienašališkai nustatyti nedidelio elektros energijos kiekio, kuris tam tikromis sąlygomis reikalingas tinklui veikti, pardavimo kainą“.
36. Šios reformos reikšmė elektros energijos, kuriai taikomos intervencinės priemonės, atžvilgiu neginčijama. ENEL pateiktais duomenimis (kurių kitos šios bylos šalys neginčijo), gamybos pajėgumai, pripažinti esminiais iki Įstatymo Nr. 2/09 ir Sprendimo Nr. 52/09 įsigaliojimo, iš viso siekė 500 MW, o po reformos esminiais buvo pripažinti ENEL gamybos pajėgumai, siekę 10 413 MW, prie kurių tikriausiai galima pridėti ir kitus, man nežinomus, kiekius, susijusius su kitomis elektros energiją gaminančiomis įmonėmis.
37. Taigi kiekvieno esminio įrenginio savininko atžvilgiu Terna SpA
gali nustatyti valandų ir pajėgumų, pripažįstamų pagrindiniais, skaičių. Likusias valandas ir pajėgumus gamintojas naudoja „laisvai“, galėdamas pateikti į rinką norimą kiekį ir už norimą kainą. Dėl esminėmis pripažįstamų valandų ir pajėgumų, priešingai, reikia pateikti pasiūlymus praėjusios dienos rinkoje, dienos rinkoje ir dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje, „laikantis reikalavimų ir kriterijų, Terna SpA
nustatytų dėl kiekvienos šių rinkų“ (Sprendimo Nr. 111/06 64 straipsnio 2 dalis).
38. Tai reiškia, viena vertus, kad Terna SpA
nurodo esminių įrenginių savininkui, kokį elektros energijos kiekį (valandos/galingumas) jis turi pasiūlyti praėjusios dienos rinkoje ir dienos rinkoje. Šis pasiūlymas turi būti pateiktas „už nulinę kainą“ ir sukelia pasekmes, kurias nurodysiu vėliau. Kartu pateikiami pasiūlymai už nenustatytą kainą (Sprendimo Nr. 111/06 5 ir 6 dalys). Kaip paaiškino Italijos vyriausybė, taip užtikrinama, kad pasiūlymą, susijusį su esminiais įrenginiais, Terna SpA
atrinktų šiose rinkose (remdamasi „ekonominės pirmumo teisės“ kriterijumi). Minėtų pasiūlymų už nulinę kainą sistema, atrodo, taip pat susijusi su aplinkybe, kad už visą šį esminį gamybos pajėgumą mokama kitokia kaina nei ta, kuri galėtų būti mokama laisvoje rinkoje.
39. Kita vertus, esminių įrenginių savininkai turi pasiūlyti dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje ir energijos kiekį, iš anksto nustatytą Terna SpA, kuri moka už jį elektros energijos pardavimo atitinkamos teritorijos praėjusios dienos rinkoje kainą. Jei ši vidutinė kaina mažesnė už kintamąsias sąnaudas, gamintojas gauna skirtumo dydžio kompensaciją (Sprendimo Nr. 111/06 64 straipsnio 7 ir 8 dalys).
40. Be to, esminių įrenginių savininkai gali prašyti AEEG taikyti vadinamąją „išlaidų atlyginimo sistemą“, pagal kurią leidžiama gauti specialų atlygį, lygų skirtumui tarp gamybos sąnaudų, patirtų naudojant gamybos įrenginį (pastoviųjų ir kintamųjų), ir pajamų, gautų naudojant šį įrenginį tuo laikotarpiu, kai jis buvo esminių įrenginių sąraše (Sprendimo Nr. 111/06 63.13 straipsnis). Taigi ši sistema leidžia užtikrinti pastoviųjų ir kintančių sąnaudų, susijusių su esminiais pripažintais įrenginiais, padengimą. Mainais įrenginiui taikoma ne tik įprasta su pagrindiniais įrenginiais susijusių pasiūlymų dėl pagrindiniais pripažintų laikotarpių ir gamybos pajėgumų sistema, bet ir papildomi apribojimai neesminių, arba „laisvų“ kiekių ir laikotarpių atžvilgiu. Konkrečiau kalbant, pasiūlymai dėl šių kiekių ir laikotarpių turi būti pateikiami visose rinkose už kintančių sąnaudų neviršijančią kainą arba prireikus už nulinę kainą (Sprendimo Nr. 111/06 65.3 straipsnis).
41. Galiausiai pagrindinių įrenginių savininkai gali išvengti, kad jų įrenginiai būtų įtraukti į sąrašą, sudarydami su Terna SpA
vieną iš dviejų rūšių sutarčių, numatytų Sprendimo Nr. 111/06 65bis straipsnyje. Abiem atvejais ūkio subjektas Terna SpA
teikia iš anksto nustatytą elektros energijos kiekį (pagamintą visų įrenginių, o ne vien tų, kuriuos būtų buvę galima pripažinti pagrindiniais) už nustatytą kainą, kuri gali būti lygi „uplift“ (65bis straipsnio 1 punktas) arba atitikti nustatytas metines išlaidas už MW, gaminamą įrenginio, kuriame naudojamos šiuolaikinės technologijos. ENEL (kaip ir kitos bendrovės, kurios yra ieškovės kitose tuo pat metu nagrinėjamose bylose) pasirinko šią alternatyvią 65bis straipsnyje nustatytą sistemą.
4. Apibendrinimas
42. Apibendrinant: pagal naujuosius Italijos teisės aktus numatyta dviguba viešoji intervencija, susijusi su visais „pagrindiniais“ pripažįstamais elektros energijos gamybos pajėgumais.
43. Pirma, gamintojas negali laisvai patekti į praėjusios dienos ir dienos rinkas. Tai reiškia, kad už šią energiją jam bus mokama ne ta kaina, kuri galėjo būti pasiūlyta ir mokama šiose rinkose(21), o vidutinė atitinkamos zonos rinkos kaina (atrodo, kad kalbama apie įvairių elektros energijos kainų per visą dieną vidurkį).
44. Antra, esminių įrenginių savininkai privalo dalyvauti dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje, kuri taip pat tam tikra apimtimi yra kontroliuojama. Laisvas šios rinkos veikimas lėmė tai, kad, kaip ir kitose šalyse, elektros energijos, reikalingos techninėms dispečerinio valdymo paslaugoms teikti, kaina susidaro laisvai. Paprastai ji yra didesnė už vidutinę kainą, kurią šiuo metu moka Terna SpA, atsižvelgiant į šių paslaugų pobūdį ir laiką, kai jos dažniausiai būna reikalingos (apskaičiuojant vidutinę kainą, suprantama, imamos ir aukštesnės, ir žemesnės kainos).
45. Galiausiai dėl visos šios reformos pažymėtina, kad veikiant pagrindinių įrenginių sistemai Terna SpA
tenka pagrindinis vaidmuo tiek sudarant pagrindinių įrenginių sąrašą, tiek nustatant už elektros energiją mokamą kainą.
C – Įžanginės pastabos dėl prejudicinio klausimo
46. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, ar Italijoje galiojanti pagrindinių įrenginių sistema pagal savo pobūdį yra suderinama su EB 23, 43 49 ir 56 straipsniais bei dviem konkrečiomis Direktyvos 2003/54 nuostatomis: 11 straipsnio 2 ir 6 dalimis bei 24 straipsniu. Šiuo atžvilgiu reikėtų pateikti keletą įžanginiu pastabų.
47. Pirma, nuoroda į Sutartį reikalauja tam tikrų patikslinimų. Manau, kad EB 56 straipsnis (SESV 63 straipsnis), susijęs su laisvo kapitalo judėjimo apribojimais, šiuo atveju neturi reikšmės. Prejudiciniame klausime nepaaiškinama, kodėl ši Sutarties nuostata gali būti svarbi nagrinėjant ginčijamą priemonę.
48. Priešingai, iš esmės nėra kliūčių tam, kad Italijos teisės aktas būtų nagrinėjamas atsižvelgiant į EB 23 straipsnį (SESV 28 straipsnis), EB 43 straipsnį (SESV 49 straipsnis) ir EB 49 straipsnį (SESV 56 straipsnis), kuriais atitinkamai draudžiama kaip nors riboti laisvą prekių judėjimą, įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas.
49. Pagal Direktyvos 2003/54 4 konstatuojamąją dalį „laisvės, kurios Europos piliečiams garantuojamos Sutartimi, t. y. laisvas prekių judėjimas, laisvė teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvė, galimos tik visiškai atviros rinkos sąlygomis, kai vartotojams suteikiama galimybė laisvai rinktis savo tiekėjus, o tiekėjams – laisvai tiekti savo vartotojams“. Vis dėlto šios Sutartyje įtvirtintos laisvės nėra absoliučios. Kai kuriais atvejais atsižvelgiant į visuomenės interesus jos gali būti apribotos, jei įvykdomos tam tikros sąlygos. Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalyje ir 11 straipsnio 6 dalyje tam tikra apimtimi nustatytos laisvių sistemos išimtys, kodifikuojant ir suderinant konkrečias sąlygas, taikomas siekiant užtikrinti jų atitiktį Bendrijos teisei, remiantis Sutarties nuostatomis, į kurias tam tikrais atvejais daroma konkreti nuoroda.
50. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, ir į nusistovėjusią teismo praktiką(22), manau, kad ginčijama priemonė iš esmės turi būti vertinama pagal direktyvos nuostatas, kurios prireikus aiškintinos atsižvelgiant į Sutartyje įtvirtintą įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas. Prejudiciniame klausime, kaip minėta, daroma nuoroda tik į du Direktyvos 2003/54 straipsnius: 11 straipsnio 2 ir 6 dalis bei 24 straipsnį.
51. Tačiau dėl pastarojo straipsnio iškart pažymėtina, kad jame kalbama apie „apsaugos priemones“, kurių valstybės narės gali laikinai imtis „staiga įvykus elektros energijos rinkos krizei ar iškilus grėsmei asmenų fizinei sveikatai ar saugumui, arba aparatūros ar įrenginių arba sistemos vientisumo saugumui“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai atmeta galimybę priskirti pagrindinių įrenginių sistemą prie šios „apsaugos priemonių“ kategorijos, nes, jo teigimu, ši sistema yra „tvaraus pobūdžio“. Bet neatsižvelgiant į tai, ar ginčijama priemonė yra nuolatinio, ar laikino pobūdžio, mano nuomone, jos priėmimas nebuvo susijęs su ypatingomis aplinkybėmis, kurios labai aiškiai nurodytos 24 straipsnyje. Taigi nėra jokios abejonės, kad jis šiuo atveju netaikytinas. Todėl manau, kad, neatsižvelgiant į tai, kas bus išdėstyta toliau, esminių įrenginių sistemos nagrinėjimas turi apsiriboti jos suderinamumo su Direktyvos 2003/54 11 straipsniu klausimu.
52. Galiausiai, žvelgiant kitu aspektu, pabrėžtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ginčijamą priemonę aprašo visiškai nedviprasmiškai. Pirmiausia jis aiškiai teigia, kad esminių įrenginių sistema yra nuolatinio pobūdžio ir kad atlygis už pasiūlytas paslaugas susijęs „su kriterijais, kurie nebuvo iš anksto apibrėžti remiantis skaidria, nediskriminuojančia ir rinkos veikimu pagrįsta tvarka“, o taip tiesiogiai panaikinama bet kuri galimybė taikyti 11 straipsnį, kurio taikymo sąlygos susijusios būtent su tokia tvarka, ir 3 straipsnio 2 dalį, kurioje, be to, kad (netiesiogiai) reikalaujama, jog priemonė būtų laikino pobūdžio, nurodoma, jog tvarka nustatant įpareigojimus teikti viešąsias paslaugas turi būti skaidri ir nediskriminacinė(23) .
53. Todėl, griežtai remiantis visomis prielaidomis, pateiktomis prejudiciniame klausime, reikėtų atsakyti, kad tokia priemonė kaip aptariamoji jau vien pagal aprašymą prieštarauja Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 2 ir 6 dalims. Vis dėlto aišku, kad esant taip nurodytoms aplinkybėms kyla esminis klausimas. Reikia nustatyti, ar Italijos sistemai iš tikrųjų būdingi tokie požymiai, kuriuos jai priskiria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nesikišant į jo kompetenciją aiškinti nacionalinės teisės akto taikymo sritį ir prasmę. Taigi toliau reikia išnagrinėti minėtos sistemos požymius atsižvelgiant į Direktyvą 2003/54.
D – Pagrindinių įrenginių sistema atsižvelgiant į Direktyvą 2003/54
1. Galimybė kontroliuoti dispečerinio valdymo paslaugų rinkos kainas
54. ENEL ir Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
mano, kad Direktyvos 2003/54 11 straipsniu elektros energijos rinkos liberalizavimas susiejamas su visa gamybos veikla, įskaitant elektros energijos pirkimą ir pardavimą dėl dispečerinio valdymo paslaugų teikimo, šioje srityje nustačius elektros energijos „ekonominės pirmumo teisės“ kriterijų (2 dalis) ir „rinkos veikimu paremtą“ tvarką (6 dalis). Todėl, jų nuomone, šia nuostata draudžiama bet kuri priemonė, pagal kurią elektros energijos gamintojų ir perdavimo sistemos valdytojo santykiams būtų taikoma kita tvarka, nei laisvė sudaryti sutartis rinkoje.
55. Mano manymu, toks Direktyvos 2003/54 aiškinimas yra ne visai teisingas.
56. Iš tikrųjų šia gamybos įrenginių dispečerinio valdymo veikla tenkinamas aiškus viešasis interesas (užtikrinti sistemos saugumą ir apskritai elektros energijos tiekimą) ir įvykdomos tam tikros sąlygos, pagal kurias ją būtų galima pripažinti reglamentuojama veikla. Remiantis Direktyvos 2003/54 11 straipsniu užsiimti šia veikla leidžiama tik tinklo valdytojui (taip paprastai būna, nes šis yra vienintelis) ir jai taikoma viešosios valdžios institucijų patvirtinta vykdymo tvarka (Italijos Respublikos atveju dispečerinio valdymo tvarka nurodyta vadinamajame „Sistemos kodekse“(24), sudarytame Terna SpA
ir patikrintame AEEG bei Italijos gamybos veiklos ministerijos) (25) .
57. Iš tikrųjų Direktyvos 2003/54 11 straipsnis pradedamas rinkos taisyklių šiai „gamybos įrenginių dispečerinio valdymo“ veiklai, kurią vykdo sistemos valdytojas, nustatymu. Dispečerinis valdymas turi būti atliekamas atsižvelgiant į „elektros energijos ekonominę pirmumo teisę“ (minėto straipsnio 2 dalis), o tai, kaip jau buvo paaiškinta, reiškia, kad reikia laikytis rinkos principais pagrįsto planavimo tvarkos, pirmenybę teikiant ekonominiu požiūriu naudingiausiam pasiūlymui.
58. Tačiau šiuo atveju nustatyti tam tikri rinkos taisyklių taikymo apribojimai, įskaitant reikalavimą atsižvelgti ne tik į visiškai ekonominį kriterijų, bet ir į „sistemos techninius apribojimus“ (Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 2 dalis). Šiais galimais techniniais apribojimais ir technine sistemos sauga paaiškinama, kodėl liberalizavimas negali paprasčiausiai dar apimti nei elektros energijos, skirtos „patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir pajėgumų atsargoms sukaupti“, pirkimo (minėtos direktyvos 11 straipsnio 6 dalis), nei elektros energijos sistemos balansavimo veiklos (minėtos direktyvos 11 straipsnio 7 dalis).
59. Direktyvos 2003/54 17 konstatuojamojoje dalyje atsispindi požiūris, kad dispečerinio valdymo ir balansavimo paslaugos gali, nors ir tam tikromis sąlygomis, nebūti susijusios su laisva rinkos plėtra. Pagal šią konstatuojamąją dalį „siekiant visiems rinkos dalyviams, taip pat ir naujai patenkantiems, užtikrinti veiksmingą rinkos prieinamumą, būtini nediskriminaciniai ir išlaidas atspindintys balansuojantys [balansavimo] mechanizmai. Kai tik elektros energijos rinka tampa pakankamai likvidi, tai pasiekiama, suformuojant skaidrius, rinkos pagrindu veikiančius elektros energijos tiekimo ir pirkimo mechanizmus, reikalingus atsižvelgiant į subalansavimo reikalavimus. Kai šios likvidžios rinkos nėra, nacionalinės reguliavimo institucijos turi atlikti aktyvų vaidmenį užtikrinant, kad balansuojantys [balansavimo] tarifai būtų nediskriminaciniai ir atspindėtų išlaidas. Tuo pat metu turi būti numatytos tam tikros lengvatos, siekiant subalansuoti elektros energijos sąnaudas ir pardavimą bei nesukelti pavojaus sistemai“. Mano manymu, ši minėtos direktyvos konstatuojamoji dalis susijusi su jos 11 straipsniu, todėl žodžius „balansavimo tarifai“ reikia suprasti kaip susijusius su suma, kuri mokama gamintojams „kaip kompensacija“ arba kaip atlygis už paslaugas, jų teikiamas siekiant užtikrinti sistemos dispečerinį valdymą ir balansavimą, o ne, kaip teigia ENEL, su „uplift“, kurį moka galutiniai vartotojai.
60. Iš šios konstatuojamosios dalies formuluotė galima suprasti, kad nukrypimas nuo liberalizavimo yra laikinas ir priklauso nuo aplinkybės, jog rinka nėra pakankamai likvidi, o šią problemą išsprendus dispečerinio valdymo veikla turi būti vykdoma tik rinkos sąlygomis. Tačiau net jei taip ir būtų, reikia atsižvelgti į tai, kad, nepaisant aukšto likvidumo lygio, kuriuo, atrodo, bendrai pasižymi Italijos elektros energijos rinka, specifinės dispečerinio valdymo paslaugų rinkos likvidumas, atrodo, yra žemas(26) . Kita vertus, tai, kad esminių įrenginių sąrašas kiekvienais metais yra peržiūrimas ir keičiamas, taip pat aplinkybė, kad priemonė buvo pateikta kaip kovos su krize ir ypatinga rinkos koncentracija įrankis, galėtų leisti tvirtinti, kad ji yra tik laikino pobūdžio.
61. Kad ir kaip būtų, abejoju, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs uždrausti bet kokios rūšies viešąją intervenciją, susijusią su šiomis techninėmis dispečerinio valdymo paslaugomis, net pakankamai likvidžios rinkos atveju. Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 6 dalį perdavimo sistemos valdytojai, įsigydami elektros energijos, naudojamos jų sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir pajėgumų atsargoms sukaupti, „taiko skaidrią, nediskriminuojančią, rinkos veikimu paremtą tvarką“. Kitaip nei griežto gamintojų „dispečerinio valdymo“ bei elektros energijos pasiūlos ir paklausos „derinimo“ atveju, kai pagal Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 2 dalį reikia atsižvelgti į rinkos nustatytą ekonominę pirmumo teisę, minėto straipsnio 6 dalyje, susijusioje su elektros energijos, būtinos techninėms dispečerinio valdymo paslaugoms teikti, pirkimu, nėra nurodytas griežtas „ekonominės pirmumo teisės“ kriterijus(27), apsiribojant reikalavimu – be skaidrumo ir nediskriminavimo, – kad perkant šią energiją tam tikru mastu būtų atsižvelgiama į rinką valdančius ekonominius kriterijus. Vartojant frazę „rinkos veikimu paremta tvarka“, mano manymu, leidžiama įsikišti labiau.
62. Pagal šią santykinę laisvo rinkos veikimo išimtį Direktyvos 2003/54 17 konstatuojamąja dalimi valstybėms narėms suteikiama didesnė diskrecija, susijusi su dispečeriniu valdymu elektros energijos sektoriuje, kurio rinka nepakankamai likvidi. Tokiu atveju pakanka užtikrinti, kad šios energijos kaina „atspindėtų išlaidas“.
63. Tikėtina, kad, kaip teigia ENEL, teikti šias dispečerinio valdymo paslaugas gamintojams kainuoja daug daugiau, nei gaminti elektros energiją, kuri parduodama išvakarių rinkoje ir kurios vidutinė kaina laikoma orientacine atlyginant gamintojams; taip pat tikėtina, kad prekė, kuri yra dispečerinio valdymo paslaugų rinkos dalykas, skiriasi nuo prekės – pirkimo ir pardavimo praėjusios dienos rinkoje bei dienos rinkoje dalyko (dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje parduodamas tam tikras „pasirengimas veikti“ arba gamybos pajėgumas). Vis dėlto manau, kad toks kaip Italijos teisės aktas, kuriuo elektros energijos, Terna SpA
perkamos dispečerinio valdymo paslaugų rinkoje, kaina nustatoma remiantis elektros energijos kaina praėjusios dienos rinkoje, bet kuriuo atveju užtikrinant kintančių sąnaudų padengimą, atitinka reikalavimą, kad toks atlygis būtų pagrįstas rinkos taisyklėmis. „Išlaidų atlyginimo“ sistema ir galimybė sudaryti sutartį, numatyta Sprendimo Nr. 111/06 65bis straipsnyje, taip pat didina priemonės proporcingumą, sustiprindamos ryšį tarp atlygio ir visų elektros energijos gamybos sąnaudų.
64. Be to – ir neatsižvelgiant į tai, kas bus išdėstyta toliau, – minėtų pagrindinių įrenginių sistema gali atitikti ir skaidrumo bei nediskriminavimo reikalavimus, nustatytus Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 6 dalyje. Viena vertus, ginčijama priemonė nėra diskrimincinio pobūdžio, kaip teigia ENEL: jei kalbama apie sistemos saugumo užtikrinimą, logiška, kad ši priemonė taikoma tik įmonėms ir įrenginiams, dėl kurių veiksmų rinkoje gali kilti grėsmė šiam saugumui. Kita vertus, Italijos valdžios institucijų nustatyta sistema iš esmės atitinka ir skaidrumo reikalavimą, nes esminių įrenginių sąrašas kiekvienais metais yra persvarstomas, keičiamas, tam tikra apimtimi dalyvaujant gamintojams, kurie gali būti į jį įtraukti (Sprendimo Nr. 111/06 63.4 ir 63.5 straipsniai), paskelbiamas ir dėl jo galima pareikšti ieškinį teisme.
65. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad pačia Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 6 dalimi iš esmės numatoma dispečerinio valdymo paslaugų rinkos kainų kontrolės sistema.
66. Tačiau teisingas šios nuostatos aiškinimas galėtų tapti klaidinantis, jei paaiškėtų, kad aptariamos pagrindinių įrenginių sistemos dalykas ir paskirtis atsisieja nuo minėtų dispečerinio valdymo paslaugų ir kad šia sistema siekiama visai kitų tikslų. Taigi esminių įrenginių sistemos suderinamumas su Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 6 dalimi priklauso nuo šios sąlygos ir tai bus išnagrinėta toliau.
2. Galimybė, kad naujoji pagrindinių įrenginių sistema techniniu požiūriu atsisieja nuo dispečerinio valdymo paslaugų
67. Pirmiausia primintina, kad Italijos vyriausybė atkakliai tvirtino, jog esminių įrenginių sistema – tai priemonė, kuri būtinai reikalinga teikiant dispečerinio valdymo paslaugas elektros energijos sistemoje, todėl ir priimta pagal Direktyvos 2003/54 11 straipsnį.
68. Tačiau, kaip minėta, paaiškėjo, kad elektros energijos kiekis, dėl kurio Terna SpA
įsikiša – iš esmės kiek tai susiję su dispečerinio valdymo paslauga, – nuo 2009 m. staiga labai padidėjo, bet to priežastys nebuvo tinkamai paaiškintos. Iš tikrųjų prieš vydant aptariamą reformą, kaip minėta, dispečerinio valdymo paslaugos siaurąja prasme, kalbant apie visas gamybos įmones, siekė 500 MW, o po reformos „pagrindiniais“ buvo pripažinti per 10 000 MW, susijusių vien su ENEL. Nors anksčiau yra buvę laikinų ir pavienių tinklo saugumo ir balansavimo problemų(28), sunku įsivaizduoti, dėl kokio pobūdžio techninių problemų, susijusių su dispečerinio valdymo paslaugomis, būtų reikėję taip padidinti pagrindiniu pripažįstamą elektros energijos kiekį. Bet kuriuo atveju Terna SpA
ir Italijos vyriausybė nepateikė jokio nuoseklaus šio pokyčio paaiškinimo.
69. Kita vertus, šią aplinkybę reikia sieti su tuo, kad Įstatyme Nr. 2/09 aiškiai nurodyta, jog visi šie nauji teisės aktai priimti siekiant apskritai kontroliuoti galutines elektros energijos kainas.
70. Atsižvelgiant į abi šias aplinkybes, atrodo, pagrįstai kyla klausimas, ar Italijos reforma nebuvo siekiama netiesiogiai šia sistema leisti tam tikru būdu apskritai kontroliuoti elektros energijos kainas, kurias moka galutiniai vartotojai. Tuo tikslu reforma leido į „pagrindinių įrenginių“ sąvoką įtraukti ir kai kuriuos įrenginius, kurie aiškiai nebesiejami su dispečerinio valdymo paslaugų poreikiu, nors ekonominiu požiūriu jie gali būti esminiai, nes suteikia savininkams dominuojančią padėtį rinkoje ir dėl to šie gali kontroliuoti elektros energijos kainas, įskaitant ir kainas, mokamas už dispečerinio valdymo paslaugas(29) . Neišvengiama viso to pasekmė ta, kad sistemos valdytojui gali būti suteikta teisė spręsti – plačiąja šio žodžio prasme – dėl elektros energijos kiekio, kuris turi būti įsikišimo dalykas.
71. Šiame etape reikia atsižvelgti į tai, kad tikriausiai dėl ką tik nurodytų aplinkybių Komisija, Terna SpA
ir Italijos vyriausybė į nagrinėjimo sritį įtraukė ir Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalį, teigdamos, kad ginčijama priemonė gali būti pagrįsta šios dalies nuostatomis.
72. Iš tikrųjų pagal Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalį leidžiama, būtinai pranešus Komisijai, „vadovaujantis bendru ekonominiu interesu“ elektros energijos įmonėms nustatyti įpareigojimus teikti viešąsias paslaugas su sąlyga, kad šie įpareigojimai būtų aiškiai apibrėžti, skaidrūs, nediskriminaciniai, patikrinami, užtikrinantys Europos Sąjungos elektros energijos įmonėms vienodas galimybes teikti paslaugas nacionaliniams vartotojams ir taikomi visiškai atsižvelgiant į atitinkamas Sutarties nuostatas, pirmiausia į SESV 106 straipsnį.
73. Be to, nepažeidžiant šių griežtų sąlygų, minėtoje nuostatoje gana plačiai apibrėžiamas įpareigojimų teikti viešąsias paslaugas dalykas, kuris gali būti susijęs „su saugumu, įskaitant tiekimo saugumą, tiekimo reguliarumą, kokybę ir kainą bei su [įskaitant tiekimo saugumą, tiekimo reguliarumu, kokybe ir kaina bei] aplinkos apsauga, įskaitant energijos efektyvumą ir klimato apsaugą“. Tiesioginiu elektros energijos gamybos kainų reguliavimu, kaip, atrodo, yra šiuo atveju, gali būti siekiama kontroliuoti galutinio vartotojo už elektros energiją mokamą kainą ir tiesiogiai ar netiesiogiai užtikrinti sistemos saugumą – dviejų tikslų, kurie abu aiškiai nurodyti Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalyje(30) .
74. Galiausiai iš esmės niekas nekliudo manyti, kad Italijos vyriausybės priimta priemone siekiama su „bendru ekonominiu interesu“ susijusio tikslo pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje nustatytus reikalavimus. Iš tikrųjų rinkoje, kaip antai elektros energijos rinka, kurioje paklausa nėra elastinga ir atitinkama prekė negali būti sandėliu ojama, neatmestina, kad tam tikri ūkio subjektai gali piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi. Todėl kišimasis į gamintojų, kurie laikomi užimančiais dominuojančią padėtį rinkoje, atliekamą elektros energijos pardavimą gali būti būtina sąlyga siekiant užtikrinti sistemos saugumą ir galiausiai laikytinas „bendrą ekonominį interesą“ atitinkančia priemone.
75. Visa tai, kas išdėstyta, leidžia paaiškinti, kodėl Italijos vyriausybė teigė, kad šiuo atveju taikytina minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalis, remdamasi ir svarbiu teismo praktikos precedentu – minėtu Sprendimu Federutility ir kt., kuriame Teisingumo Teismas pripažino, kad gamtinių dujų tiekimo „referencinių kainų“ nustatymas tam tikromis sąlygomis gali būti įpareigojimas teikti viešąją paslaugą, pagrįstas Direktyvos 2003/55 3 straipsnio 2 dalimi (dujų sektoriui taikoma nuostata, atitinkanti šiuo atveju aptariamos antrosios direktyvos elektros energijos srityje nuostatą). Taigi Italijos vyriausybė tvirtina, kad jei šios rūšies įsikišimas leidžiamas rinkoje, kuri visiškai atverta konkurencijai, kaip antai energijos teikimo rinka (Sprendimo Federutility ir kt.
atveju – dujų, aptariamu atveju – elektros energijos rinka), jis juo labiau turėtų būti leidžiamas kalbant apie dispečerinio valdymo paslaugas, nes šia veikla tenkinamas viešasis interesas.
76. Vis dėlto – ir dėl priežasčių, kurias išdėstysiu toliau, – manau, kad sistema, nustatyta ginčijamomis nacionalinės teisės priemonėmis, negali tapti bendro elektros energijos kainų reguliavimo įrankiu.
77. Pirmiausia reikia pažymėti, kad tai, kas nuspręsta minėtame Sprendime Federutility ir kt., nėra savaime taikytina šiuo atveju. Šiame sprendime vadinamąsias gamtinių dujų tiekimo „referencines kainas“ tiesiogiai nustatė nacionalinė reguliavimo institucija(31), AEEG, kuri visada tvirtino, kad priimta priemone siekiama sumažinti šio tiekimo kainas. O šiuo atveju būtent Terna SpA, sistemos valdytojo funkciją atliekanti bendrovė, tiesiogiai priima elektros energijos kainų reguliavimo priemones, taikydama nacionalinės teisės aktą, įgaliojantį ją veikti minėtų dispečerinio valdymo paslaugų srityje.
78. Kaip tik ši galima „papildoma funkcija“, mano manymu, ir nepatenka į Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalies taikymo sritį.
79. Kaip minėta, Direktyvoje 2003/54 numatytas tik tiesioginis sistemos valdytojo įsikišimas (įsikišama apribojant rinką) konkrečioje dispečerinio valdymo paslaugų teikimo srityje (šios direktyvos 11 straipsnis). Todėl su tuo nesusijusių kitokių reguliavimo įgaliojimų ar teisės kištis į elektros energijos rinkas suteikimas šiam valdytojui prima facie
reiškia dispečerinio valdymo ir balansavimo funkcijų „iškraipymą“, šia priemone nukrypstant nuo minėtos direktyvos vidinės logikos. Akivaizdu, kad dėl paties savo pobūdžio dispečerinio valdymo paslaugų valdytojas paprastai negali nepriklausomai ir nešališkai, kaip reikalaujama, spręsti dėl tiekimo kainų bendro reguliavimo apimties, neatsižvelgiant į tai, kad dėl jo sprendimų gali būti pareikštas ieškinys teisme.
80. Konkrečiau kalbant, mano manymu, dėl tokių veiksmų kyla didelė painiava, nesuderinama su skaidrumo reikalavimu, nustatytu Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalyje, ir galiausiai – su teisiniu saugumu.
81. Šiuo atžvilgiu manau, kad minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje, kaip ji
suformuluota, dėl šių įpareigojimų teikti viešąsias paslaugas nustatyta dviguba skaidrumo sąlyga. Viena vertus, nurodant, kad šie įpareigojimai turi būti „aiškiai apibrėžti“, remiamasi skaidrumu tradicine procesine prasme. Šiuo atžvilgiu, kaip minėta, Italijos sistemos nėra dėl ko kritikuoti. Tačiau toliau minėtoje nuostatoje nurodyta, kad įpareigojimai teikti viešąsias paslaugas „turi būti < ... > skaidrūs“, o šis pasakymas gali būti siejamas su teisinio saugumo reikalavimu. Galiausiai įpareigojimai teikti viešąsias paslaugas turi būti ne tik aiškūs ir suprantami, bet ir apibrėžti bei nustatyti taip, kad nelemtų painiavos ar klaidų. Šiuo atžvilgiu dėl ginčijamos priemonės galėtų kilti su skaidrumu susijusių problemų, jeigu iš tikrųjų būtų įrodyta, kad, nors ši priemonė formaliai pateisinama Direktyvos 2003/54 11 straipsniu (ir galiausiai tais dalykais, kurie yra „pagrindiniai“ teikiant dispečerinio valdymo paslaugas), praktiškai ji veikia taip, tarsi nacionalinės teisės aktų leidėjas būtų pasinaudojęs išskirtinėmis galimybėmis, nustatytomis Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalyje.
82. Žinoma, kokia viso gamybos pajėgumo dalis, pripažinta „pagrindine“, iš tikrųjų gali būti pateisinama atsižvelgiant į techninius sistemos saugumo reikalavimus, kiekvienu konkrečiu atveju turi nustatyti nacionalinis teismas. Galiausiai būtent jis prireikus ir gali nuspręsti, ar esminių įrenginių sistema naudojamasi siekiant tikslo, kuris aiškiai nesusijęs su tikslu, kurio siekiama šia sistema, remdamasis, pavyzdžiui, duomenimis, susijusiais su kiekiu, iš tikrųjų naudotu anksčiau teikiant šias paslaugas.
83. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2003/54 11 straipsnio 6 dalimi nedraudžiama tokia „pagrindinių įrenginių“ sistema, kuri yra šio prejudicinio klausimo dalykas, ir kad nacionalinis teismas prireikus turi nustatyti, ar taikant šią sistemą ja buvo naudojamasi kitais nei ja siekiamais tikslais, pirmiausia – tikslu, kuris aiškiai nesusijęs su „dispečerinio valdymo ir balansavimo“ paslaugų tinkamo valdymo poreikiu.
VI – Išvada
84. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
pateiktą klausimą atsakyti taip:
„SESV 49 ir 56 straipsniu bei 2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/54/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 96/92/EB, 11 straipsnio 2 ir 6 dalimis bei 24 straipsniu nedraudžiamas nacionalinės teisės aktas, kuriuo atitinkamiems elektros energijos gamintojams, kurie konkrečiomis aplinkybėmis atlieka pagrindinį vaidmenį tenkinant dispečerinio valdymo paslaugos paklausos poreikius, nustatytas nuolatinis įpareigojimas elektros energijos biržoje pagal tinklo valdytojo savarankiškai nustatytus reikalavimus pateikti pasiūlymus ir kuriuo iš gamintojų atimama galimybė nustatyti šių pasiūlymų vertę, jei įvykdomos šios sąlygos:
1) atlygis už šią pagrindine pripažintą energiją turi būti susijęs su kriterijais, kurie nustatyti iš anksto, laikantis skaidrios, nediskriminacinės ir rinkos taisyklėmis pagrįstos tvarkos. Nacionalinės teisės aktas, kuriuo elektros energijos, sistemos valdytojo perkamos dispečerinio valdymo paslaugoms teikti, kaina nustatoma remiantis vidutine elektros energijos kaina praėjusios dienos rinkoje ir bet kuriuo atveju užtikrinant kintančių sąnaudų padengimą, atitinka reikalavimą, kad toks atlygis būtų pagrįstas rinkos taisyklėmis;
2) bet kuriuo atveju ši privalomoji sistema turi būti susijusi su elektros energija, kuri būtina techninėms dispečerinio valdymo paslaugoms teikti (energijos nuostolių padengimas ir pajėgumų atsargų sukaupimas). Prireikus nacionalinis teismas turi nustatyti, ar ir kokia apimtimi elektros energijos gamybos pajėgumas, pripažįstamas pagrindiniu, iš tikrųjų gali atitikti tokius poreikius.“
(1) .
(2)
–	OL L 176, 2003 07 15, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 211.
(3)
–	C‑265/08, Rink. p. I‑0000.
(4)
–	Šio sprendimo dalykas – 2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/55/EB dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 98/30/EB (OL L 176, p. 57; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 230), 3 straipsnio 2 dalis, suformuluota labai panašiai kaip Direktyvos 2003/54 3 straipsnio 2 dalis.
(5)
–	Versijoje vokiečių kalba – Inanspruchnahme und Ausgleich von Kapazitäten, versijoje anglų kalba – dispatching and balancing, versijoje prancūzų kalba – appel et équilibrage, versijoje italų kalba – dispacciamento e bilanciamento.
(6) ? –	Ši išnaša susijusi tik su šios išvados versija ispanų kalba.
(7)
–	Italijos elektros energijos sektorius reglamentuojamas daugeliu teisės normų, kuriomis perkelta Direktyva 2003/54. Čia tiesiogiai remiuosi Autorità per l’energia elettrica e il gas
(Elektros energijos ir dujų priežiūros tarnyba, toliau – AEEG) sprendimais, kurie svarbūs priimant sprendimą šioje byloje, ir Įstatymu Nr. 2/2009, kuriuo bendrai reglamentuojama šiuo atveju aptariama reforma.
(8)
–	GURI, Nr. 16, priedas, 2004 m. sausio 30 d., toliau – Sprendimas Nr. 168/03.
(9)
–	GURI, Nr. 153, priedas, 2006 m. liepos 4 d., toliau – Sprendimas Nr. 111/06.
(10)
–	Pagal 1999 m. kovo 6 d. Dekretą įstatymą Nr. 79.
(11)
–	GURI, Nr. 22, 2009 m. sausio 28 d., toliau – Įstatymas Nr. 2/09. Tai įstatymas, kuriuo pertvarkomas 2008 m. lapkričio 29 d. Dekretas įstatymas Nr. 185 dėl skubių priemonių, susijusių su šeimomis, įmonėmis ir užimtumu, iš dalies keičiantis nacionalinę strateginę programą priimant krizės įveikimo priemones.
(12)
–	GURI, Nr. 133, priedas, 2009 m. birželio 11 d., toliau – Sprendimas Nr. 52/09.
(13)
–	2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinanti Direktyvą 2003/54/EB (OL L 211, p. 55).
(14)
–	Šiuo klausimu žr. C. Isidoro „L’ouverture du marché de l’électricité à la concurrence communautaire et sa mise en œuvre (Allemagne, France, Italie, Royaume-Uni)“, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 2006, p. 224 ir P. Cameron „La concurrence sur les marchés de l’énergie“,
2-asis leidimas, Oxford University Press, 2007, p. 23.
(15)
–	Pagal Direktyvos 2003/54 2 straipsnio 16 punktą „ekonominė pirmumo teisė“ suprantama kaip „elektros energijos tiekimo šaltinių klasifikavimas pagal ekonominius kriterijus“.
(16)
–	11 straipsnio 4 dalyje numatyta kita panaši galimybė.
(17)
–	Žr. A. Carbajo „Les marchés électriques et les services d’ajustement du système“, Economía Industrial, Nr. 364, 2007, ir J. De la Cruz Ferrer „La libéralisation des services publics et le secteur électrique“, Marcial Pons, 1999, p. 450.
(18)
–	Taip pat žr. Direktyvos 2003/54 14 straipsnio 5 ir 6 dalis, kuriose nustatyti tokie pat reikalavimai tuo atveju, jei šias funkcijas atlieka paskirstymo sistemos valdytojas.
(19)
–	1999 m. kovo 16 d. Įstatyminis dekretas Nr. 79.
(20)
–	Informacija iš Terna SpA
interneto svetainės: www.terna.it/default/Home/SISTEMA_ELETTRICO/dispacciamento.aspx.
(21)
–	Minėtos rinkos reguliuojamos pagal vadinamąją „ribinės kainos“ sistemą; ši kaina per dieną nuolat keičiasi ir rinkoje, kaip elektros energijos rinka, kuri nėra elastinga, didėja didėjant paklausai, todėl kai paklausa yra didžiausia, ribinė kaina pasiekia maksimumą.
(22)
–	Šiuo klausimu žr. 1993 m. spalio 12 d. Sprendimą Vanacker ir Lesage
(C‑37/92, Rink. p. I‑4947, 9 punktas): „kadangi naudotos alyvos surinkimo klausimas Bendrijos lygiu darniai reglamentuojamas direktyva, bet kuri su šiuo klausimu susijusi nacionalinė priemonė turi būti vertinama atsižvelgiant į šios direktyvos nuostatas, o ne į Sutarties 30–36 straipsnius“. Taip pat šiuo klausimu žr. 1989 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Eau de Cologne & Parfümerie ‑ Fabrik 4711
(C‑150/88, Rink. p. 3891, 28 punktas), 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Daimler Chrysler
(C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 32 punktas), 2008 m. sausio 24 d. Sprendimą Roby Profumi
(C‑257/06, Rink. p. I‑189, 14 punktas) ir 2009 m. balandžio 30 d. Sprendimą Lidl Magyarország
(C‑132/08, Rink. p. I‑3841, 42 punktas).
(23)
–	Šiuo klausimu žr. minėtą Sprendimą Federutility ir kt.
(35 punktas).
(24)
–	Perdavimo, dispečerinio valdymo, sistemos plėtros ir saugumo kodeksas: www.tera.it/default/Home/SISTEMA_ELETTRICO/codice_rete.aspx.
(25)
–	Žr. B. Pajuelo Iglesias „La gestion technique du système. L’opérateur du système. Les procédures d’opération“, S. Muñoz Machado (leid.), Droit de la régulation économique II. Secteur énergétique, Iustel, 2009, p. 447 ir 463.
(26)
–	Kaip paaiškino ENEL, rinkos likvidumo lygis vertinamas atsižvelgiant į „galimybę greitai vykdyti pirkimo ir pardavimo užsakymus nepatiriant dėl to didelių išlaidų bei skaidriomis kainomis, kurioms nelabai būdingi nereguliarūs svyravimai, susiję su atskirais sandoriais ar manipuliacijomis, siųsti teisingus signalus ūkio subjektams“. ENEL ir Komisija patvirtino, kad Italijos elektros energijos rinka pasižymi šiais požymiais, bet Italijos vyriausybė ir Terna SpA
patikslino, kad šis likvidumas nesietinas su dispečerinio valdymo paslaugų rinka. Per teismo posėdį paklausta apie šį faktinį teiginį (kuriuo, be to, ir pateisinama pagrindinių įrenginių sistema) ENEL jo tiesiogiai nepaneigė.
(27)
–	Jis nenurodytas ir šio straipsnio 7 dalyje, susijusioje su sistemos balansavimo paslaugomis.
(28)
–	Kaip buvo patvirtinta per teismo posėdį.
(29)
–	Būtent taip aiškina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris savo nutartyje dėl šio prašymo nurodo, kad esminiais įrenginiais laikomi ne tik tie, kurie „techniniu ir struktūriniu požiūriais yra būtini tinklo perkrovimams pašalinti ir tinkamam nacionalinės elektros sistemos saugumo lygiui išlaikyti“, bet ir tie, kurie priklauso esminių įrenginių grupėms; pastarosios apibrėžiamos kaip visuma įrenginių, leidžiančių atitinkamiems gamintojams įgyti dominuojančią padėtį, kai vykdomas sistemos valdytojo pateiktas prašymas teikti elektros energiją, nustatant jos kainą nesant veiksmingos konkurencijos.
(30)
Šiuo atžvilgiu nesunku pripažinti, kad tai, jog įsikišama elektros energijos gamybos etape, gali būti nesvarbu. ENEL ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prieštaravimai šiuo klausimu, mano manymu, buvo pareikšti, atrodo, supainiojus „įpareigojimų teikti viešąsias paslaugas“ ir „įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas“ sąvokas, nors jos Direktyvos 2003/54 3 straipsnyje labai aiškiai atskirtos. Ginčijamos priemonės galiojimo negalima paneigti ir tuo, kad apie ją nebuvo pranešta Komisijai, nes nors pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 9 dalį valstybės narės įpareigojamos pranešti apie priemones, priimtas remiantis šiuo straipsniu, kalbama apie formalumą, kurio neatlikimas galėtų būti ieškinio dėl įsipareigojimų nevykdymo pareiškimo pagrindas, bet neturėtų įtakos atitinkamos nacionalinės priemonės galiojimui (kitaip nei, pavyzdžiui, pagal minėtos direktyvos 24 straipsnį, nes jame numatytu atveju Komisija, gavusi privalomą pranešimą, turi teisę vykdyti tam tikrą nacionalinio sprendimo turinio kontrolę).
(31)
Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2003/54 23 straipsnio 1 dalį.