62022CC0227
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 13. jūlijā (
1
)
Lieta C‑227/22
IL
pret
Regionalna direktsia
“Avtomobilna administratsia
” Pleven
(Administrativen sad – Gabrovo (Gabrovas Administratīvā tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Transports – Direktīva 2006/126/EK – Vadītāja apliecība – Fiziska un garīga piemērotība transportlīdzekļa vadīšanai – Transportlīdzekļu vadītāju fiziskās un garīgās piemērotības noteikšanai paredzēto medicīnisko pārbaužu biežums – Dokuments, ar ko tiek apliecināta vadītāju psiholoģiskā piemērotība
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Administrativen sad – Gabrovo (Gabrovas Administratīvā tiesa, Bulgārija) ir iesniegusi atbilstoši LESD 267. pantam, attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām (
2
) normu interpretāciju.
2.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Bulgārijas valstspiederīgo IL un Regionalna direktsia “Avtomobilna administratsia” Pleven (Plevenas reģionālā direkcija “Autotransporta līdzekļu administrācija”, Bulgārija) par lēmumu, ar kuru IL ir uzlikts administratīvais sods, pamatojot ar to, ka viņš pārbaudes uz ceļa laikā nevarēja uzrādīt derīgu izziņu par psiholoģisko piemērotību, kā tā ir prasīta saskaņā ar valsts tiesībām.
3.
Šajā lietā Tiesa ir aicināta lemt par Direktīvā 2006/126 noteiktās saskaņošanas apjomu, kā arī par dalībvalstu kompetenci ieviest stingrākus pasākumus ceļu satiksmes drošības nodrošināšanai. Tiesai būs jānosaka, vai Bulgārijas tiesību aktos prasītā izziņa par psiholoģisko piemērotību ir pasākums, kas atbilst šajā direktīvā paredzētajiem mehānismiem, vai arī tā drīzāk ir uzskatāma par nepamatotu šķērsli personu pārvietošanās brīvībai un līdz ar to, par pasākumu, kas nav saderīgs ar vienu no galvenajiem Savienības likumdevēja izvirzītajiem mērķiem. Galvenais šīs lietas aspekts būs noskaidrot konkrētās izziņas par psiholoģisko piemērotību funkciju un noteikt, vai šis dokuments nav lieks, ņemot vērā vadītāja apliecībai jau piemītošo pierādījuma spēku.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
4.
Direktīvas 2006/126 7. pantā ir paredzēts:
“1.   Vadītāju apliecības izsniedz tikai šādiem pretendentiem:
a)
kas ir izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi un teorētisku zināšanu pārbaudi un atbilst medicīniskiem standartiem saskaņā ar II un III pielikumu;
[..]
2.
a)
Sākot no 2013. gada 19. janvār[a], dalībvalstu izsniegtām AM, A1, A2, A, B, B1 un BE kategorijas vadītāju apliecībām administratīvais derīguma termiņš ir 10 gadi.
Dalībvalsts var izvēlēties izsniegt šādas apliecības ar administratīvo derīguma termiņu līdz 15 gadiem.
b)
Sākot no 2013. gada 19. janvār[a], dalībvalstu izsniegtām C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategorijas vadītāju apliecībām administratīvais derīguma termiņš ir 5 gadi;
[..]
3.   Beidzoties vadītāju apliecību administratīvā derīguma termiņam, to atjaunošanai nepieciešami:
a)
C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E kategorijas vadītāju apliecībām – apliecinājums, ka joprojām pastāv atbilstība III pielikumā izklāstītajiem minimālajiem fiziskas un garīgas piemērotības standartiem; un
[..]
Dalībvalstis var ierobežot iesācējiem vadītājiem izsniegto jebkuras kategorijas vadītāju apliecību administratīvā derīguma termiņu, kas noteikts 2. punktā, lai tādiem vadītājiem piemērotu konkrētus pasākumus, kas vērsti uz satiksmes drošības uzlabošanu.
Dalībvalstis var ierobežot iesācējiem vadītājiem izsniegto pirmo C un D kategorijas vadītāju apliecību administratīvā derīguma termiņu līdz 3 gadiem, lai varētu tādiem vadītājiem piemērot konkrētus pasākumus, lai uzlabotu satiksmes drošību.
Dalībvalstis var ierobežot individuālo jebkuras kategorijas vadītāju apliecību administratīvā derīguma termiņu, kas noteikts 2. punktā, ja konstatē vajadzību piemērot biežākas medicīniskās apskates vai citus konkrētus pasākumus, piemēram, ierobežojumus satiksmes noteikumu pārkāpējiem.
[..]”
5.
Šīs direktīvas III pielikumā “Minimālie fiziskas un garīgas piemērotības standarti, lai vadītu mehānisku transportlīdzekli” ir noteikts:
“DEFINĪCIJAS
1.
Šajā pielikumā transportlīdzekļu vadītājus iedala divās grupās:
1.1. 1. grupa:
A, A1, A2, AM, B, B1 un BE kategorijas transportlīdzekļu vadītāji;
1.2. 2. grupa:
C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategorijas transportlīdzekļu vadītāji;
[..]
VESELĪBAS PĀRBAUDES
[..]
4.
2. grupa:
pirms pretendentiem pirmoreiz izsniedz transportlīdzekļa vadītāja apliecību, viņi iziet veselības pārbaudi, un turpmāk vadītājiem, atbilstīgi vietējai valsts sistēmai tajā dalībvalstī, kur viņi pastāvīgi uzturas, jāiziet veselības pārbaude ik reizi, kad tiek atjaunota viņu vadītāja apliecība.
5.
Dalībvalstu noteiktie standarti par transportlīdzekļa vadītāja apliecību izdošanu un turpmāku atjaunošanu var būt stingrāki, nekā tas paredzēts šajā pielikumā.
[..]
GARĪGAS DARBĪBAS TRAUCĒJUMI
1. grupa:
13.1.
Transportlīdzekļa vadītāja apliecības neizdod un neatjauno pretendentiem vai vadītājiem, kas slimo ar:
nopietniem garīgas darbības traucējumiem, iedzimtiem vai iegūtiem slimības, traumas vai neiroķirurģiskas operācijas dēļ,
nopietnu garīgu atpalicību,
nopietniem braukšanas stila traucējumiem vecuma dēļ; vai ar personības traucējumiem, kas nopietni pasliktina spriestspēju, rīcību vai piemērošanās spējas,
izņemot, ja pieteikumu pamato apstiprināts medicīnisks atzinums un vajadzības gadījumā tik veiktas regulāras veselības pārbaudes.
2. grupa:
13.2.
Kompetenta medicīnas iestāde sniedz pienācīgus apsvērumus par papildu risku un bīstamību, kas saistīta ar šajā grupā iekļauto transportlīdzekļu vadīšanu.
[..]”
B.
Bulgārijas tiesības
6.
Zakon za balgarskite lichni dokumenti (Likums par Bulgārijas personu apliecinošiem dokumentiem) 51. panta 4. punktā ir noteikts:
“C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E un T kategorijas vadītāju apliecībām administratīvais derīguma termiņš ir 5 gadi.”
7.
2006. gada 15. maijaNaredba no36 ot 15.05.2006 za iziskvaniyata za psikhologicheska godnost i usloviyata i reda za provezhdane na psikhologicheskite izsledvaniya na kandidati za pridobivane na pravosposobnost za upravlenie na MPS, na vodachi na MPS i na predsedateli na izpitni komisii i za izdavane na udostovereniya za registratsiya za izvarshvane na psikhologicheski izsledvaniya (Noteikumi Nr. 36 par psiholoģiskās piemērotības standartiem, kā arī nosacījumiem un kārtību, kādā veic psiholoģiskās pārbaudes transportlīdzekļa vadītāja apliecības pretendentiem, vadītājiem un braukšanas eksāmenu komisiju priekšsēdētājiem, kā arī kādā izsniedz reģistrācijas apliecības par psiholoģisko pārbaužu veikšanu, turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 36”) 8. panta 1. punktā ir noteikts:
“Izziņu par psiholoģisko piemērotību attiecīgās personas uzrāda katru reizi, stājoties darbā un veicot taksometra vadītāja vai transportlīdzekļa vadītāja darbību sabiedriskā pasažieru transporta un kravu pārvadājumos, kā arī braukšanas eksāmena komisiju priekšsēdētāja amatā.”
8.
Noteikumu Nr. 36 8. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Izziņa par psiholoģisko piemērotību ir derīga trīs gadus no izsniegšanas dienas [..].”
9.
Šo noteikumu 8. panta 4. punktā ir noteikts:
“Personas, kas minētas 1. punktā, reizi trijos gados no pēdējās izziņas izsniegšanas dienas veic psiholoģisko pārbaudi.”
10.
2002. gada 1. oktobraNaredba n 1-157 ot 1.10.2002 za usloviyata i reda za izdavane na svidetelstvo za upravlenie na motorni prevozni sredstva, otcheta na vodachite i tyahnata distsiplina (Noteikumi Nr. 1-157 par vadītāju apliecību izsniegšanas nosacījumiem un kārtību, transportlīdzekļu vadītāju reģistru un viņu disciplīnu, turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 1-157”) 13. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Vadītāja apliecību pirmoreiz izsniedz, pamatojoties uz protokola par nokārtotu braukšanas eksāmenu oriģinālu, ko ex officio nosūta Drzhavna avtomobilna inspektsiya [Valsts autoinspekcija, Bulgārija] attiecīgā reģionālā nodaļa; šajā ziņā persona iesniedz:
1. pieteikuma veidlapu, kurai pievienoti pielikumi, atbilstoši Pravilnik za izdavane na balgarskite lichni dokumenti [Noteikumi par Bulgārijas personu apliecinošu dokumentu izsniegšanu];
[..]
3. ģimenes ārsta, satiksmes nozares medicīnisko ekspertu komisiju (TOLEK) vai [Transportna Tsentralna lekarska komisia] (Centrālā medicīniskā ekspertu komisija transporta jautājumos) [(TTSLEK)] izsniegtu izziņu, kas apliecina transportlīdzekļa vadītāja/vadītāja apliecības pretendenta fizisko piemērotību transportlīdzekļa vadītāja apliecības atjaunošanai/transportlīdzekļa vadītāja apliecības iegūšanai;
4. kopiju izziņai par psiholoģisko piemērotību C1, С, D1, D un Ttm (tramvaju vagons) kategorijas vadītāja apliecības izsniegšanai;
5. kopiju apliecībai par autovadītāju pirmās palīdzības sniegšanas ceļu satiksmes negadījumos kursa pabeigšanu;
6. [personas] apliecinājumu, ka tās pastāvīgā dzīvesvieta nav citā Eiropas Savienības dalībvalstī un ka tai nav derīgas Eiropas Savienības dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības;
7. kopiju vismaz pamatskolas diplomam un, ja izglītība iegūta ārvalstīs, apliecinājumu saskaņā ar 2016. gada 1. septembranaredba no11 ot 1 septembri 2016 g. za otsenyavane na rezultatite ot obuchenieto na uchenitsite [Noteikumu Nr. 11 par skolas mācību rezultātu vērtēšanu] 110. panta 2. punktu [..].”
11.
Noteikumu Nr. 1-157 15. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Lai atjaunotu [vadītāja apliecību] saskaņā ar 1. punktu, transportlīdzekļa vadītājs iesniedz 13. panta 1. punkta 1., 3. un 6. apakšpunktā minētos dokumentus, kā arī veco vadītāja apliecību.”
12.
Atbilstoši Zakon za dvizhenieto po patishtata (Ceļu satiksmes likums) 178.c panta 5. punktu ikvienam, kas veic taksometru pārvadājumus, braucienus savā vārdā vai sabiedriskā pasažieru transporta vai kravas pārvadājumus bez derīgas izziņas par psiholoģisko piemērotību, uzliek naudas sodu 500,00 levu (BGN) (aptuveni 255 EUR) apmērā.
13.
Atbilstoši Dopalnitelnite rasporedbi na Zakona za ismenenie i dopalnenie na Zakona za dvizenieto po patishtata (Likuma, ar ko groza un papildina Ceļu satiksmes likumu, papildu noteikumi) 35. panta 3. punktam ar Ceļu satiksmes likumu ir ieviestas Direktīvas 2006/126 prasības.
III. Tiesvedības rašanās fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālais jautājums
14.
IL ir A, A1, А2, АМ, В, В1, С, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E un Tkt (riteņtraktori) kategorijas vadītāja apliecība. Viņa vadītāja apliecība ir derīga no 2019. gada 28. novembra līdz 2024. gada 28. novembrim.
15.
2021. gada 4. augustā kontrolējošā struktūra apturēja IL pārbaudei, kad viņš, veicot kravu komercpārvadājumus, vadīja vilcēju, kuram bija piestiprināta puspiekabe. Pārbaudes laikā tika konstatēts, ka viņš nevar uzrādīt derīgu izziņu par psiholoģisko piemērotību. Pēdējā viņam izsniegtā izziņa par psiholoģisko piemērotību bija izdota 2017. gada 7. oktobrī un derīga līdz 2020. gada 7. decembrim.
16.
Kontrolējošā struktūra konstatēja administratīvu pārkāpumu par Noteikumu Nr. 36 8. panta 1. punkta neievērošanu, jo IL nav uzrādījis derīgu izziņu par psiholoģisko piemērotību Reģionālās direkcijas “Autotransporta līdzekļu administrācija” (Plevena) direktors, pamatojoties uz šo konstatējumu, 2021. gada 24. augustā pieņēma lēmumu administratīvi sodīt IL, un saskaņā ar šo lēmumu par konstatēto Noteikumu Nr. 36 8. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojoties uz Ceļu satiksmes likuma 178.c panta 5. punktu, IL tika uzlikts naudas sods 500,00 levu (BGN) apmērā (aptuveni 255 EUR).
17.
IL apstrīdēja šo naudas sodu Rayonen sad Sewliewo (Sevlijevas rajona tiesa, Bulgārija), būtībā argumentējot, ka Noteikumu Nr. 36 8. panta un Ceļu satiksmes likuma 178.c panta 5. punktā noteiktais naudas sods ir pretrunā Direktīvas 2006/126 normām. Šī tiesa, atsaucoties uz minētās direktīvas III pielikuma 4. punktu, nosprieda, ka dalībvalsts var noteikt transportlīdzekļu vadītājiem papildu stingrākas prasības attiecībā uz regulāro pārbaužu veikšanas biežumu. Ņemot vērā šos apsvērumus, Rayonen sad Sewliewo (Sevlijevas rajona tiesa, Bulgārija) 2021. gada 10. decembra spriedumā secināja, ka nav pretrunu starp valsts un Savienības tiesisko regulējumu, un atstāja spēkā apstrīdēto lēmumu par administratīvā soda uzlikšanu.
18.
IL iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā, Administrativen sad – Gabrovo (Gabrovas Administratīvā tiesa), apgalvojot, ka pirmās instances tiesa ir nepareizi piemērojusi Direktīvu 2006/126.
19.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 2006/126 normas ir neskaidras un zināmā mērā pretrunīgas. Pirmkārt, tā uzsver, ka saskaņā ar šīs direktīvas 9. apsvērumu pierādījums par to, ka ir ievēroti pasažieru vai kravu pārvadāšanai izmantojamu transportlīdzekļu vadītāju garīgas un fiziskas piemērotības minimālie standarti, ir jāsniedz, saņemot vadītāja apliecību, kā arī periodiski pēc tam. Tajā esot skaidri ieteikts, ka medicīniskām pārbaudēm šajā sakarā būtu jāsakrīt ar vadītāja apliecības atjaunošanu, un tādējādi tām esot jābūt noteiktām atbilstoši apliecības derīguma termiņam. Otrkārt, tā precizē, ka Direktīvas 2006/126 III pielikuma 4. punktā dalībvalstīm ir ļauts valsts tiesību aktos pēc saviem ieskatiem noteikt medicīnisko pārbaužu laika intervālus 2. grupas (C, СЕ, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategorija) transportlīdzekļu vadītājiem, un kā šie intervāli var atšķirties no vadītāja apliecības derīguma termiņa.
20.
Ņemot vērā iepriekš minēto, iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai saskaņā ar Direktīvas 2006/126 normām dalībvalstis ir tiesīgas pieprasīt minēto kategoriju transportlīdzekļu vadītājiem iziet medicīniskās pārbaudes, lai noteiktu viņu fizisko un garīgo piemērotību, laika intervālos, kas ir īsāki par vadītāja apliecības derīguma termiņu, un pieprasīt atsevišķu dokumentu papildus vadītāja apliecībai, ar ko tiek apliecināta šī piemērotība, vai arī tas, ka šo kategoriju transportlīdzekļu vadītājiem ir derīga vadītāja apliecība, ir pietiekams apliecinājums šai piemērotībai, jo tā jau ir konstatēta, izsniedzot vai atjaunojot vadītāja apliecību.
21.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tai arī ir radies jautājums par to, vai Bulgārijas tiesību aktos paredzētais sods transportlīdzekļa vadītājam ar derīgu C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E un Tkt kategoriju vadītāja apliecību, kurš kontrolējošai struktūrai nevar uzrādīt izziņu par psiholoģisko piemērotību, jo tai ir beidzies derīguma termiņš, ir pretrunā Direktīvā 2006/126 paredzētajam sinhronizētajam vadītāja tiesību un fiziskas un garīgas piemērotības medicīnisko pārbaužu administratīvajam derīguma termiņam, vai arī tas, ka uzraudzības struktūra piemēro valsts tiesību normas, ir pamats Savienības tiesību pārkāpumam.
22.
Šādos apstākļos Administrativen sad – Gabrovo (Gabrovas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ar Direktīvas 2006/126 tiesību normām dalībvalstīm ir paredzēta iespēja C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E kategoriju transportlīdzekļu vadītājiem pieprasīt, lai medicīnisko pārbaudi fiziskās un garīgās piemērotības noteikšanai viņi veiktu laika intervālos, kas ir īsāki par vadītāja apliecības derīguma termiņu, un šajā ziņā pieprasīt atsevišķu dokumentu (papildus vadītāja apliecībai), ar ko tiek apliecināta viņu piemērotība? Vai arī derīgas iepriekš minēto kategoriju autovadītāja apliecības esamība apliecina arī transportlīdzekļa vadītāja fizisko un garīgo piemērotību, jo šī piemērotība jau tika konstatēta, pirmoreiz izsniedzot vai atjaunojot vadītāja apliecību?
2)
Vai ar [Direktīvas 2006/126] 7. panta 1. punktu, kā arī ar šīs direktīvas 8. un 9. apsvērumu tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds tiek aplūkots šajā lietā, kurā papildus vadītāju prasmes pārbaužu minimālajām prasībām (Direktīvas [2006/126] II pielikums) un minimālajiem fiziskas un garīgas piemērotības standartiem (Direktīvas [2006/126] III pielikums) ir paredzēti papildu nosacījumi, lai noteiktu transportlīdzekļu vadītāju, kuri pārvadā pasažierus un/vai kravas, psiholoģisko piemērotību?
3)
Ja uz [otro] jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši: vai uz šīm prasībām attiecas Direktīvā [2006/126], it īpaši tās 9. apsvēruma ceturtajā teikumā, kā arī 7. panta 3. punktā, paredzētais noteikums par vadītāju apliecību administratīvā derīguma termiņa un medicīnisko pārbaužu sinhronizēšanu saistībā ar minimālo fiziskas un garīgas piemērotības standartu piemērošanu?”
IV. Tiesvedība Tiesā
23.
2022. gada 22. marta lēmums lūgt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika saņemts 2022. gada 31. martā.
24.
Ar 2022. gada 27. maija rīkojumu, kas kancelejā reģistrēts 2022. gada 30. maijā, iesniedzējtiesa nosūtīja papildinājumu savam lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.
25.
IL, Bulgārijas valdība, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 23. pantā noteiktajā termiņā.
26.
Saskaņā ar Reglamenta 61. panta 1. punktu Tiesa 2023. gada 14. februārī lūdza Bulgārijas valdību atbildēt uz jautājumu rakstveidā. Atbilde uz šo jautājumu tika iesniegta noteiktajā termiņā.
27.
2023. gada 3. maija tiesas sēdē IL pilnvarotais pārstāvis ad litem, kā arī Bulgārijas valdības un Komisijas pārstāvji sniedza mutvārdu paskaidrojumus.
V. Juridiskā analīze
A.
Ievada apsvērumi
28.
Noteikumi par vadītāju apliecībām ir būtisks kopējās transporta politikas elements, kas palīdz uzlabot ceļu satiksmes drošību un atvieglo cilvēku brīvu pārvietošanos. Tiesa savā judikatūrā ir atzinusi – fakts, ka personai ir vadītāja apliecība, ko pienācīgi atzinusi uzņēmēja dalībvalsts, var efektīvi ietekmēt personu, uz kurām attiecas Savienības tiesības, lielu skaitu profesionālo darbību, ko tās veic kā profesionāļi, algoti darbinieki vai pašnodarbinātie (
3
). Tiesa arī ir nospriedusi, ka persona, kurai ir vadītāja apliecība, var to izmantot, lai pierādītu savu pilsonību uzņēmējas valsts iestādēs, it kā tas būtu personu apliecinošam dokumentam vai pasei līdzvērtīgs dokuments (
4
). Uz šo aspektu ir jānorāda, jo minēto dokumentu turējums ir tiesību aktos paredzēta formāla prasība, lai varētu izmantot tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Raugoties no šāda viedokļa, var apstiprināt, ka vadītāja apliecība veicina Savienības pilsoņu tiesību īstenošanu iekšējā tirgū.
29.
Neraugoties uz panākumiem, kas gūti, saskaņojot noteikumus par vadītāja apliecībām, dalībvalstu tiesību normās par apliecību atjaunošanas periodiskumu un transportlīdzekļu iedalījumu kategorijās joprojām pastāv būtiskas atšķirības, un tāpēc tie bija pilnīgāk jāsaskaņo, lai veicinātu Savienības politikas īstenošanu. Tāds ir Savienības likumdevēja izvirzītais mērķis, pieņemot Direktīvu 2006/126. Tāpēc ir saprotams, ka valsts pasākumi, kas šķietami atšķiras no tiem, kas ir paredzēti šajā direktīvā, tiek izvērtēti padziļināti. Tas jo īpaši attiecas uz prasībām par vadītāja apliecības izsniegšanu, neraugoties uz dalībvalstu pilnvarām noteiktos gadījumos paredzēt stingrākas prasības.
30.
Kā jau norādīju ievadā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, kādas ir Direktīvā 2006/126 noteiktās prasības un vai Bulgārijas tiesību aktos paredzētā izziņa par psiholoģisko piemērotību iekļaujas šajā direktīvā paredzētajos mehānismos, vai arī tā drīzāk ir uzskatāma par nepamatotu šķērsli personu pārvietošanās brīvībai un līdz ar to par pasākumu, kas nav saderīgs ar vienu no iepriekš minētajiem likumdošanas mērķiem (
5
). Tas galvenokārt būs atkarīgs no šim dokumentam piešķirtās funkcijas. Otrais jautājums, ko iesniedzējtiesa uzdeva vēlāk, šķiet, zināmā mērā precizē pirmo jautājumu, savukārt trešais jautājums tiek uzdots tikai tad, ja uz otro jautājumu ir jāsniedz apstiprinoša atbilde. Uzskatu, ka ir loģiski jautājumus izskatīt to uzdošanas secībā.
B.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
31.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Savienības tiesību normās, it īpaši Direktīvā 2006/126, dalībvalstīm ir paredzēta iespēja C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E kategorijas transportlīdzekļu vadītājiem pieprasīt, lai medicīnisko pārbaudi fiziskās un garīgās piemērotības noteikšanai viņi veiktu laika intervālos, kas ir īsāki par vadītāja apliecības derīguma termiņu, un šajā ziņā pieprasīt atsevišķu dokumentu papildus vadītāja apliecībai, ar ko tiek apliecināta viņu piemērotība, vai arī apstiprināt, ka ar vadītāja apliecības esamību tiek apliecināta arī vadītāja fiziska un garīga piemērotība, ja tā ir bijusi pārbaudīta, izsniedzot vai atjaunojot šo apliecību.
32.
Lai izskatītu šo jautājumu, pirmām kārtām, jānoskaidro, vai Bulgārijas tiesiskajā regulējumā paredzētā prasība par psiholoģisko piemērotību ietilpst Direktīvas 2006/126 piemērošanas jomā. Tikai tad, kad šis aspekts ir noskaidrots, otrām kārtām, jānosaka, kādas ir prasības, kuras konkrētajiem Bulgārijas tiesiskajam regulējumam ir jāatbilst.
1. Par Direktīvas 2006/126 materiālo piemērojamību
a) Par medicīniskajām pārbaudēm, kas ļauj noteikt fizisko un garīgo piemērotību mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanai
33.
Kā izriet no Direktīvas 2006/126 4. panta 1. punkta, vadītāja apliecība dod tiesības vadīt šajā direktīvā noteikto kategoriju mehāniskos transportlīdzekļus. Citiem vārdiem sakot, lai vadītājs varētu veikt profesionālo darbību pasažieru un kravu autopārvadājumu jomā, viņam ir nepieciešama attiecīgās kategorijas vadītāja apliecība.
34.
Saskaņā ar Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu vadītāja apliecība tiek izsniegta tikai pretendentiem, kas ir izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi, kā arī teorētisku zināšanu pārbaudi un atbilst ar fizisko un garīgo piemērotību saistītiem medicīniskiem standartiem, kas ir noteikti direktīvas III pielikumā. Turklāt šīs direktīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka vadītāja apliecības atjaunošana ir atkarīga no tā, vai C, CE, C1, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategorijas vadītāju apliecību turētāji atbilst minētajiem minimālajiem fiziskas un garīgas piemērotības standartiem.
35.
No Direktīvas 2006/126 atbilstošo normu piemērošanas izriet, ka C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategoriju transportlīdzekļu vadītāja apliecības turētāju un it īpaši personu, kas strādā par profesionāliem autovadītājiem, garīga piemērotība jau ir novērtēta un apliecināta šo apliecību izsniegšanas un atjaunošanas brīdī. Ņemot vērā šo secinājumu, šķiet dīvaini prasīt, lai derīgas vadītāja apliecības turētājiem būtu atsevišķa izziņa par garīgo piemērotību.
36.
Prasība par šādas izziņas esamību ir papildu ierobežojums, jo uz
šo izziņu mērķiem jau attiecas Direktīvā 2006/126 prasītās medicīniskās pārbaudes par garīgo veselību. Proti, nepieciešamība ievērot ceļu satiksmes drošības prasības, personu brīva pārvietošanās, nepieciešamība izvairīties no konkurences izkropļojumiem un vadītāju īpašā atbildība – visi Direktīvas 2006/126 8. un 9. apsvērumā minētie mērķi, kas ir pamats pierādījumam, ka, izsniedzot vadītāja apliecību, ir ievēroti minimālie garīgas piemērotības standarti – jau ir saskaņoti aizsargāti atbilstoši šīs direktīvas 7. panta 1. un 3. punktam, kā arī III pielikumam.
37.
Nav nekāda objektīva iemesla uzskatīt, ka profesionāla vadītāja darbība rada īpašas satiksmes drošības problēmas, uz kurām jau neattiektos Direktīvā 2006/126 paredzētā garīgas piemērotības pārbaude. Šajā ziņā jāmin, ka lielākoties C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, un D1E kategoriju vadītāja apliecības to turētāji iegūst tieši nolūkā veikt transportlīdzekļa vadītāja profesionālo darbību. Tā kā Direktīvā 2006/126 ir noteikti arī minimālie standarti attiecībā uz šo kategoriju transportlīdzekļu vadītāju garīgo piemērotību, ir skaidrs, ka šīs prasības ietver arī standartus, kuriem šiem vadītājiem ir jāatbilst garīgas piemērotības jomā, lai viņi varētu veikt savu profesionālo darbību.
38.
Tāpat arī nevar apgalvot, ka ar Direktīvu 2006/126 veiktā saskaņošana ļauj ieviest prasības par “psiholoģisko piemērotību”, kuras neietilpst garīgas piemērotības kategorijā. Garīgā veselība un līdz ar to arī garīga piemērotība galu galā ietver emocionālo, psiholoģisko un sociālo labklājību, un tātad – jēdzienus “psiholoģiskā veselība” un “psiholoģiska piemērotība”.
39.
Direktīvas 2006/126 mērķis ir saskaņot minimālos standartus attiecībā uz garīgo piemērotību, un tās III pielikuma 13.1. un 13.2. punktā ir precizēti šajā ziņā vērā ņemamie garīgas darbības traucējumi. It īpaši 13.1. punktā ir konkrēta atsauce uz “nopietniem garīgas darbības traucējumiem [..], traumas [..] dēļ”, kur “trauma” var tikt interpretēta plaši, tostarp attiecoties uz akūtu vai hronisku emocionāla, psiholoģiska un sociāla rakstura notikumu. Tas pierāda, pirmkārt, ka “psiholoģiska piemērotība” ir elements, kas var ietilpt šīs direktīvas darbības jomā kā “garīgas piemērotības” elements, un, otrkārt, ka Savienības likumdevējs jau ir izvērtējis, cik lielā mērā garīga rakstura traucējumi būtu jāņem vērā, izsniedzot vadītāja apliecību.
b) Par Bulgārijas tiesisko regulējumu par psiholoģiskās piemērotības pārbaudi
40.
Bulgārijas valdības izvirzītie argumenti neatspēko šo secinājumu, kā to izklāstīšu turpmāk.
41.
Pirmkārt, Bulgārijas valdība apgalvo, ka “psiholoģiskā piemērotība” valsts tiesiskā regulējuma izpratnē nebūtu jāsaprot kā “garīgā veselība” un garīgu traucējumu vai slimības neesamība, bet gan kā piemērotība profesijas/darbības veikšanai. Bulgārijas valdība uzskata, ka psiholoģiskās pārbaudes nav medicīniskās pārbaudes. Runa esot par atsevišķu procedūru un pavisam cita veida ekspertīzi. Konkrētāk, tā esot profesionāla atlases procedūra, ko veic psihologi, saskaņā ar tikai uz psiholoģiskiem, ne medicīniskiem kritērijiem, izmantojot eksperimentālās un diferenciālās psiholoģijas metodes.
42.
Tomēr jānorāda, ka Bulgārijas valdība atzīst, ka Bulgārijas tiesiskā regulējuma mērķis “ir noteikt psiholoģisko piemērotību vadīt mehāniskos transportlīdzekļus bez ceļu satiksmes negadījumu izraisīšanas riska, ņemot vērā psiholoģiskās īpašības, kurām profesionālajā ziņā ir nozīme”. Līdz ar to šķiet, ka psiholoģiskās piemērotības pārbaudes mērķis ir arī apliecināt attiecīgās personas emocionālo, psiholoģisko un sociālo labklājību, kas ir obligāta prasība, lai varētu vadīt C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategorijas transportlīdzekļus. Ciktāl abi pārbaužu veidi ir cieši saistīti ar konkrēta transportlīdzekļa vadīšanu, to mērķis ir nodrošināt ceļu satiksmes drošību. No šāda viedokļa raugoties, šķiet, ka nav nekā būtiska, kas atšķirtu psiholoģiskās piemērotības pārbaudes veidu, kas ir noteikts Bulgārijas tiesiskajā regulējumā, no Direktīvā 2006/126 paredzētās pārbaudes.
43.
Otrkārt, Bulgārijas valdība apgalvo, ka konkrētais valsts tiesiskais regulējums bija spēkā jau pirms šīs direktīvas pieņemšanas. Lai gan Bulgārijas valdība paskaidro, ka aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā “nav nekādu atsauču uz Direktīvu 2006/126”, tā nenorāda, vai Bulgārijas iestādes, transponējot direktīvu, ir veikušas atbilstības pārbaudi, lai noteiktu, vai konkrētais tiesiskais regulējums ir šajā direktīvā paredzētajiem mehānismiem atbilstošs. Bez šādas atbilstības pārbaudes joprojām pastāv šaubas par šo aspektu.
44.
Treškārt, jākonstatē zināmu nekonsekvenci Bulgārijas valdības argumentācijā, jo, no vienas puses, tā paskaidro, ka valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās psiholoģiskās pārbaudes laikā “profesionāliem vadītājiem ir jāuzrāda derīga vadītāja apliecība, kas netieši nozīmē atbilstību visām pamatprasībām, tostarp minimālajiem standartiem attiecībā uz fizisko un garīgo piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai”. No otras puses, Bulgārijas valdība uzstāj, ka psiholoģiskais novērtējums ir jāveic, lai prognozētu attiecīgās personas turpmāko braukšanas stilu uz ceļa un negadījumu izraisīšanas risku.
45.
Argumenti, kurus Bulgārijas valdība izvirza, lai pamatotu apgalvojumu, ka valsts tiesiskajā regulējumā paredzētā psiholoģiskās piemērotības pārbaude būtiski atšķiras no Direktīvā 2006/126 paredzētās garīgās piemērotības pārbaudes, man nešķiet pārliecinoši, jo ir skaidrs, ka abu veidu dokumentu (vadītāja apliecība un izziņa par psiholoģisko piemērotību) funkcijas pārklājas un līdz ar to pastāv risks tos sajaukt to praktiskās lietderības kontekstā. Šis apstāklis būtiski liek apšaubīt vadītāja apliecības kā dokumenta, kas apliecina piemērotību mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanai, funkciju. Proti, kā Bulgārijas valdība apstiprināja tiesas sēdē, Bulgārijas Republikas teritorijā ir nepieciešami abi dokumenti, savukārt, lai būtu atļauts vadīt mehānisko transportlīdzekli visā Savienībā, pietiek tikai ar vadītāja apliecību.
46.
No iepriekš minētā izriet, ka, tā kā konkrētais Bulgārijas tiesiskais regulējums pēc būtības attiecas uz aspektiem, kuri jau ir minimāli saskaņoti, šis tiesiskais regulējums ir jāuzskata par tādu, kas ietilpst Direktīvas 2006/126 piemērošanas jomā. Ņemot vērā to, ka ar šo direktīvu ir saskaņoti minimālie standarti attiecībā uz garīgo piemērotību iepriekš minēto kategoriju transportlīdzekļu vadīšanai, nav redzami objektīvi iemesli, kas pamato papildu prasību noteikšanu, ja transportlīdzekļa vadīšana ir profesionāla darbība.
47.
Kā to izklāstīšu detalizētāk, uzskatu, ka Direktīvas 2006/126 7. panta 1. un 3. punkts un tās III pielikums nepieļauj valsts pasākumus, kuros tiek prasīts, lai transportlīdzekļu vadītājiem, kas sniedz konkrētus transporta pakalpojumus, būtu arī atsevišķa papildu izziņa par garīgo piemērotību, jo derīgas vadītāja apliecības esamība jau apliecina vadītāja garīgo piemērotību.
2. Par prasībām, kādas valstu tiesiskajiem regulējumiem ir izvirzītas Direktīvā 2006/126
a) Par iespēju vadītāja apliecības atjaunošanas brīdī prasīt papildu fiziskas un garīgas piemērotības pierādījumus
48.
Vadītāja fiziska un garīga piemērotība parasti tiek pārbaudīta, izsniedzot vadītāja apliecību. Tomēr rodas jautājums, vai dalībvalstis var arī pēc tam prasīt papildu fiziskas un garīgas piemērotības pierādījumus, it īpaši, pie vadītāja apliecības atjaunošanas.
49.
Šajā ziņā jākonstatē, ka Direktīvas 2006/126 III pielikuma 4. punktā ir paredzēts (franču valodas redakcijā), ka “pirms pretendentiem pirmoreiz izsniedz transportlīdzekļa vadītāja apliecību, viņi iziet veselības pārbaudi, un turpmāk vadītājiem, atbilstīgi vietējai valsts sistēmai tajā dalībvalstī, kur viņi pastāvīgi uzturas, jāiziet veselības pārbaude ik reizi, kad tiek atjaunota viņu vadītāja apliecība”. Dažādu valodu versiju salīdzinošā analīze ļauj secināt, ka šis teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgā pārbaude ir jāveic, atjaunojot vadītāja apliecību (
6
).
50.
Jānorāda, ka šīs tiesību
normas bulgāru valodas versija pilnībā neatbilst Direktīvas 2006/126 citu valodu versijām, jo tajā trūkst pēdējā teikuma. Tomēr šis izlaidums nevar būt atšķirīgas Savienības tiesību interpretācijas pamatā. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai ar nepieciešamību vienveidīgi piemērot un līdz ar to interpretēt Savienības tiesību aktu nav pieļauts ņemt vērā tikai vienu no redakcijām atsevišķi, bet ar to tiek prasīts, lai [akts] tiktu interpretēts, pamatojoties gan uz tā autora faktisko nolūku, gan arī uz mērķi, ko tas vēlas sasniegt, ņemot vērā esošās redakcijas visās valodās (
7
).
51.
Tādējādi, neraugoties uz izlaidumu šīs tiesību normas bulgāru valodas versijā, no Direktīvas 2006/126 versijām citās valodās skaidri izriet, ka Savienības likumdevējs vēlas panākt, lai medicīniskās pārbaudes sakristu ar vadītāja apliecību atjaunošanu. Kā pareizi norādīja iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, šīs direktīvas 9. apsvēruma ceturtais teikums atbalsta šādu interpretāciju, jo tajā ir skaidri noteikts, ka “šādām pārbaudēm būtu jāsakrīt ar vadītāju apliecību atjaunošanu, un tādējādi to noteiktu apliecības derīguma termiņš”.
52.
No tā izriet, ka starp Direktīvas 2006/126 9. apsvērumu un tās III pielikuma 4. punktu nav pretrunas, jo abās šajās tiesību normās ir atsauce uz nepieciešamību panākt, lai medicīniskās pārbaudes sakristu ar vadītāja apliecības atjaunošanas brīdi.
b) Par iespēju prasīt papildu fiziskas un garīgas piemērotības pierādījumus laika intervālos, kas ir īsāki par vadītāja apliecības derīguma termiņu
53.
Turpinājumā ir jāpārbauda, vai šis apstāklis liedz dalībvalstīm prasīt papildu fiziskas un garīgas piemērotības pierādījumus laika intervālos, kas ir īsāki par vadītāja apliecības derīguma termiņu (
8
).
54.
Šajā ziņā jānodala dažādas transportlīdzekļu kategorijas. Saskaņā ar Direktīvas 2006/126 7. panta 2. punkta b) apakšpunktu dalībvalstu izsniegto C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategoriju vadītāja apliecību, uz ko attiecas šī lieta, administratīvais derīguma termiņš ir pieci gadi.
55.
Kā esmu to norādījis šajos secinājumos, Direktīvas 2006/126 III pielikuma 4. punktā ir noteikts, ka “pirms pretendentiem pirmoreiz izsniedz transportlīdzekļa vadītāja apliecību, viņi iziet veselības pārbaudi, un turpmāk vadītājiem, atbilstīgi vietējai valsts sistēmai [..] jāiziet veselības pārbaude ik reizi, kad tiek atjaunota viņu vadītāja apliecība”. Pamatojoties uz pieņēmumu, ka tiesību normas formulējums ir jebkuras interpretācijas sākumpunkts, jākonstatē, ka, lasot kopsakarā iepriekšminētās tiesību normas, manuprāt, netiek atstāta nekāda interpretācijas brīvība. Proti, konkrētajās normās nav minēta iespēja, ka dalībvalstis varētu noteikt īsākus termiņus starp 2. grupas transportlīdzekļu vadītāju medicīniskajām pārbaudēm.
56.
Lai gan Direktīvas 2006/126 III pielikuma 5. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstu noteiktie standarti par transportlīdzekļa vadītāja apliecību izdošanu un turpmāku atjaunošanu var būt stingrāki, nekā tas paredzēts šajā pielikumā” (mans izcēlums), jāprecizē, ka šī tiesību norma attiecas uz iespēju noteikt prasības papildu šajā pielikumā paredzētajiem “minimālie[m] fiziskas un garīgas piemērotības standarti[em], lai vadītu mehānisku transportlīdzekli”. Citiem vārdiem sakot, jau pats pielikuma nosaukums norāda, uz kuriem aspektiem attiecas Direktīvā 2006/126 paredzētā minimālā saskaņošana. Runa ir par standartiem, kas attiecas uz fizisko un garīgo piemērotību (
9
).
57.
Līdz ar to dalībvalstis var noteikt veidu, kādā tiek veiktas medicīniskās pārbaudes, un attiecībā uz 2. grupas transportlīdzekļu vadītāju garīgo piemērotību būt stingrākas, lai tiktu ņemtas vērā šīs kategorijas transportlīdzekļu īpašās drošības vajadzības. Turpretī nav iespējams vienpusēji atkāpties no Direktīvas 2006/126 7. panta 2. punkta b) apakšpunktā reglamentētā vadītāja apliecības derīguma termiņa, prasot papildu fiziskas un garīgas piemērotības pierādījumu.
58.
Lai gan Direktīvas 2006/126 7. panta 3. punkta piektajā daļā izņēmuma kārtā dalībvalstīm ir ļauts atsevišķos gadījumos ierobežot jebkuras kategorijas autovadītāja apliecības administratīvo derīguma termiņu, “ja konstatē vajadzību piemērot biežākas medicīniskās apskates”, lai nodrošinātu ceļu satiksmes drošību, jānorāda, ka šī tiesību norma apstiprina jau minēto principu, saskaņā ar kuru medicīniskajām pārbaudēm ir jāsakrīt ar vadītāja apliecības atjaunošanu un tātad tās ir nosakāmas atbilstoši šīs apliecības derīguma termiņam.
59.
No iepriekšminētā izriet, ka dalībvalstīm nav pilnvaru prasīt papildu fiziskas un garīgas piemērotības pierādījumu laika intervālos, kas ir īsāki par vadītāja apliecības derīguma termiņu.
c) Par iespēju prasīt atsevišķu dokumentu (papildus vadītāja apliecībai), ar ko tiek apliecināta fiziska un garīga piemērotība
60.
Iepriekš izklāstītās analīzes secinājumi ļauj atbildēt uz jautājumu par to, vai dalībvalstīm ir atļauts prasīt atsevišķu dokumentu (papildus vadītāja apliecībai), ar ko tiek apliecināta fiziska un garīga piemērotība.
61.
Pirmkārt, kā jau esmu paskaidrojis šajos secinājumos, Bulgārijas tiesību aktos prasītās izziņas par psiholoģisko piemērotību mērķi jau ir aptverti ar Direktīvā 2006/126 prasītajām medicīniskajām pārbaudēm par garīgo veselību. Līdz ar to vadītāja apliecībai, kā tā ir reglamentēta minētajā direktīvā, ir nepieciešamais pierādījuma spēks attiecībā uz fizisko un garīgo piemērotību atbilsošās kategorijas mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanai.
62.
Otrkārt, jau esmu norādījis, ka Direktīvā 2006/126 ir prasīts, lai medicīniskās pārbaudes tiktu veiktas pirms vadītāja apliecības pirmās izsniegšanas un pie atjaunošanas. Manuprāt, tātad nav vietas tāda dokumenta kā izziņa par psiholoģisko piemērotību izsniegšanai citā, nevis šajā direktīvā paredzētajā brīdī.
63.
Treškārt, jānorāda, ka, – lai gan Direktīvā 2006/126 ir prasīta tikai minimāla valsts tiesību normu par vadītāja apliecības izsniegšanas nosacījumiem saskaņošana, turpretī šajā direktīvā arī tiek izsmeļoši saskaņoti dokumenti, kuri apliecina tiesības vadīt transportlīdzekli un kuri dalībvalstīm ir jāatzīst saskaņā ar tās 2. panta 1. punktu (
10
). Šis apstāklis loģiski izslēdz, ka vadītāja apliecība varētu būt līdztekus kādam citam valsts dokumentam, kas pilda to pašu funkciju.
64.
Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, nešķiet lietderīgi prasīt, lai vadītāji uzrādītu atsevišķu dokumentu, ar ko tiek apliecināta fiziska un garīga piemērotība. Turklāt manuprāt, nevar izslēgt, ka prasība saņemt šādu izziņu kļūst par papildu administratīvo slogu, kas var radīt nepamatotu šķērsli un līdz ar to var aizskart personu brīvu pārvietošanos, ko izvērtēt ir iesniedzējtiesas ziņā. Šāda šķēršļa pastāvēšana ir acīmredzama, kad administratīvajā procedūrā ir prasīts samaksāt papildu nodevu (
11
), kā tas ir šajā gadījumā, ko Bulgārijas valdība apstiprināja tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu.
3. Atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu
65.
Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, ierosinu uz pirmo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2006/126 7. panta 1. un 3. punkts, kā arī III pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalstij derīgas C, CE, C1, CIE, D, DE, D1 un D1E kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecības turētājam pieprasīt, lai viņš medicīnisko pārbaudi garīgas piemērotības noteikšanai veiktu laika intervālos, kas ir īsāki par viņa vadītāja apliecības derīguma termiņu, un šajā sakarā pieprasīt atsevišķu dokumentu papildus vadītāja apliecībai, ar ko tiek apliecināta tā garīgā piemērotība.
C.
Par otro prejudiciālo jautājumu
1. Par dalībvalstu pilnvarojumu pieņemt stingrākus pasākumus
66.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punktam atbilst valsts tiesiskais regulējums, kurā papildus mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanas prasmes pārbaužu minimālajām prasībām (šīs direktīvas II pielikums) un minimālajiem fiziskas un garīgas piemērotības standartiem (minētās direktīvas III pielikums) ir paredzēti papildu nosacījumi, lai noteiktu transportlīdzekļu vadītāju, kuri pārvadā pasažierus vai kravas, garīgo piemērotību.
67.
Iesākumā jānorāda, ka iemeslu, kas pamudināja iesniedzējtiesu uzdot divus papildu jautājumus, izklāsts ir ļoti īss, tādējādi apgrūtinot to izpratni. Tomēr ir skaidrs, ka otrā jautājuma mērķis ir pārformulēt un precizēt pirmo jautājumu. Tādējādi šķiet, ka iesniedzējtiesa vēlas iegūt informāciju par to pārbaužu raksturu, kuras dalībvalsts var ieviest saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem, kā tas ir pamatlietā. Pamatojoties uz šo informāciju, iesniedzējtiesa varēs izvērtēt, vai valsts tiesiskais regulējums atbilst Direktīvas 2006/126 normām. Tas, ka šī tiesa skaidri norāda, ka attiecīgais Bulgārijas tiesiskais regulējums paredz “papildu nosacījumus” papildus tiem, kas ir paredzēti šajā direktīvā, manuprāt, ir svarīgs faktors, kas ir jāņem vērā šī jautājuma izskatīšanā.
68.
Kā jau iepriekš norādīju, no Direktīvas 2006/126 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka vadītāja apliecība tiek izsniegta tikai pretendentiem, kas ir izturējuši braukšanas prasmes un stila pārbaudi un teorētisku zināšanu pārbaudi un atbilst ar fizisko un garīgo piemērotību saistītiem medicīniskiem standartiem atbilstoši šīs direktīvas II un III pielikuma normām. Minētās direktīvas 7. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka autovadītāja apliecības atjaunošana ir atkarīga no tā, vai tā joprojām atbilst šīs pašas direktīvas III pielikumā izklāstītajiem minimālajiem fiziskas un garīgas piemērotības standartiem.
69.
Ņemot vērā to, ka Direktīvas 2006/126 II un III pielikumā ietvertajās normās ir uzlikti pienākumi dalībvalstīm, manuprāt, tie ir rūpīgi jāpārbauda. II pielikumā ir ietvertas minimālās prasības, kas piemērojamas transportlīdzekļu vadīšanas eksāmeniem, lai nodrošinātu, ka pretendentiem ir nepieciešamās zināšanas, braukšanas prasmes un stils. Šādā veidā ieviestajā pārbaudē būtu jāietver zināšanu pārbaude, kā arī prasmju un stila pārbaude.
70.
Direktīvas 2006/126 III pielikumā ir noteikti minimālie fiziskas un garīgas piemērotības standarti. Sadaļā par “garīgas darbības traucējumiem” 13.1. un 13.2. punktā ir noteikti minimālie standarti attiecībā uz garīgo piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai. 13.1. punktā ir precizēts, kādos apstākļos vadītāja apliecība netiek izdota vai atjaunota 1. grupas pretendentiem vai vadītājiem, proti, ar nopietniem garīgas darbības traucējumiem, nopietnu garīgu atpalicību, nopietniem braukšanas stila traucējumiem vecuma dēļ, vai personības traucējumiem, kas nopietni pasliktina spriestspēju, rīcību vai piemērošanās spējas. Šādiem pretendentiem vai vadītājiem vadītāja apliecību var izsniegt vai atjaunot tikai tad, “ja pieteikumu pamato apstiprināts medicīnisks atzinums un vajadzības gadījumā tik veiktas regulāras veselības pārbaudes”.
71.
Saistībā ar 2. grupas vadītājiem, uz kuriem attiecas šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, III pielikuma 13.2. punkts papildina 13.1. punktā ietverto noteikumu un ļauj dalībvalstu kompetentajām medicīnas iestādēm sniegt pienācīgus apsvērumus par papildu risku un bīstamību, kas saistīta ar šajā grupā iekļauto transportlīdzekļu vadīšanu.
72.
Ņemot vērā iepriekšminēto, var apstiprināt, ka Direktīvā 2006/126 dalībvalstīm netiek liegts ieviest stingrākus nosacījumus saistībā ar garīgās piemērotības pārbaudēm C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 un D1E kategorijas transportlīdzekļu vadītājiem tikai 2. grupas transportlīdzekļu vadītājiem, ciktāl šie stingrākie nosacījumi ir nepieciešami, lai apliecinātu, ka nav garīga rakstura traucējumu, ņemot vērā papildu riskus un bīstamību, kas saistīta ar šo kategoriju transportlīdzekļu vadīšanu.
73.
Proti, no minētā III pielikuma 4. punkta izriet, ka 2. grupas transportlīdzekļu vadītājiem, atjaunojot vadītāja apliecību, ir jāveic valsts tiesību aktos paredzētās periodiskās veselības pārbaudes. Tomēr vissvarīgākais ir tas, ka tā paša III pielikuma 5. punktā ir skaidri norādīts, ka dalībvalstu noteiktie standarti vadītāja apliecību izdošanai un turpmākai atjaunošanai var būt stingrāki, nekā paredzēts pielikumā.
74.
Līdz ar to, nosakot 2. grupas transportlīdzekļu vadītājiem veicamās medicīniskās pārbaudes, dalībvalstis 2. grupas transportlīdzekļu vadītājiem var noteikt stingrākas prasības nekā 1. grupas transportlīdzekļu vadītājiem, lai konstatētu iespējamus “garīga rakstura traucējumus”, kā tie ir minēti Direktīvas 2006/126 III pielikuma 13.2. punktā. Šādas pieejas mērķis ir pielīāgot vadītāju garīgās piemērotības apliecināšanai paredzētās medicīniskās pārbaudes šīs kategorijas transportlīdzekļu īpašajām drošības vajadzībām.
2. Par ierobežojumiem, kas Savienības tiesībās ir noteikti dalībvalstu pilnvarām
75.
Tomēr būtu kļūdaini no tā secināt, ka Direktīvā 2006/126 dalībvalstīm ir piešķirtas neierobežotas pilnvaras. Gluži pretēji, dalībvalstu noteiktajiem pasākumiem ir jābūt atbilstīgiem šīs direktīvas mērķiem. Lasot kopsakarā 7. pantu un šīs direktīvas III pielikumu, var secināt, ka tas jo īpaši izslēdz patvaļīgu papildu prasību izvirzīšanu, papildus minētajā direktīvā paredzētajām medicīniskajām pārbaudēm ar mērķi konstatēt piemērotību mehāniskā transportlīdzekļa vadīšanai.
76.
Dalībvalstis arī nevar noteikt jaunas prasību kategorijas, papildus tām, kas ir paredzētas Direktīvas 2006/126 II un III pielikumā, jo tiktu apdraudēts šīs direktīvas saskaņošanas mērķis. 8. apsvēruma otrajā teikumā ir skaidri noteikts, ka “ir jāsaskaņo standarti braukšanas eksāmeniem un vadītāju apliecību izsniegšanai”. Taču, nosakot jaunas garīgas piemērotības prasības, dalībvalstis nonāktu tieši pretrunā šim mērķim.
77.
Tāpat arī jāatgādina, ka, nosakot prasības papildus minimālajai saskaņošanai, dalībvalstīm ir saistoši vispārējie Savienības tiesību principi, tostarp pamattiesības un iekšējā tirgus pamatbrīvības (
12
). Līdz ar to, ja valstu iestādes nolemj noteikt stingrāku pārbaudi, lai nodrošinātu izvairīšanos no garīga rakstura traucējumiem, kuri var radīt risku ceļu satiksmes drošībai, tām ir jāpārliecinās, ka ierobežojumi personu pārvietošanās brīvībai, kas var no tā izrietēt, ir pietiekami pamatoti un atbilst samērīguma principam (
13
).
78.
Šajā ziņā jākonstatē, ka izskatāmajā lietā Bulgārijas valdība balstās uz pieņēmumu, ka šīs valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais psiholoģiskais tests būtiski atšķiras no Direktīvā 2006/126 paredzētās garīgās piemērotības pārbaudes, tomēr nesniedz nekādus pierādījumus sava apgalvojuma patiesumam vai tam, ka konkrētais psiholoģiskais tests ir pievienotā vērtība ceļu satiksmes drošībai. Turklāt jānorāda, ka Bulgārijas valdība nav paudusi nostāju par Komisijas paziņojumu tiesas sēdē, saskaņā ar kuru Savienības tiesībās jau ir ietverts pietiekams tiesiskais regulējums, proti profesionālo kvalifikāciju atzīšanas jomā, lai tiktu ņemtas vērā drošības prasības saistībā ar pasažieru un preču pārvadāšanu (
14
). Šo iemeslu dēļ, manuprāt, ir grūti pamatojams papildu administratīvais slogs, ko vadītājiem rada pienākums iegūt izziņu par psiholoģisko piemērotību, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda.
79.
Turklāt, pat pieņemot, ka Bulgārijas valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais psiholoģiskais tests reāli būtiski atšķiras no Direktīvā 2006/126 paredzētās garīgās piemērotības pārbaudes, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, šaubos, vai tāda psiholoģiskā testa, kura mērķis ir prognozēt attiecīgās personas turpmāko braukšanas stilu uz ceļa un negadījumu izraisīšanas risku, kas nav balstīts uz Direktīvas 2006/126 prasībām, ieviešanu varētu uzskatīt par Savienības tiesībām atbilstošu. Proti, konkrētā psiholoģiskā testa mērķis faktiski ir izveidot jaunu prasību un pārbaužu kategoriju, kas nav medicīniskas pārbaudes, lai pārbaudītu, vai nav garīga rakstura traucējumu, kas varētu apdraudēt ceļu satiksmes drošību, kas ir tieši izslēgts ar Direktīvu 2006/126.
3. Atbilde uz otro prejudiciālo jautājumu
80.
Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ ierosinu uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2006/126 7. panta 1. un 3. punkts, kā arī III pielikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos nav pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, papildus minimālajiem garīgas piemērotības standartiem, kas ir paredzēti III pielikumā, ir ieviesti papildu nosacījumi, lai noteiktu pasažieru un kravu pārvadāšanai paredzētu transportlīdzekļu vadītāju psiholoģisko piemērotību.
D.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
81.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai Direktīvā 2006/126 atļautajām papildu prasībām ir jābūt spēkā tiesi tikpat ilgi, cik vadītāja apliecībām. Šis jautājums, šķiet, pārklājas ar iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu, un uz to jau ir sniegta atbilde, pēc būtības izskatot pirmo un otro jautājumu.
82.
Proti, šo jautājumu analīze ir ilustrējusi to, ka visām stingrākajām prasībām, kas saskaņā ar Direktīvas 2006/126 mērķiem, kā arī samērīguma principu (
15
) valsts līmenī tiek ieviestas attiecībā uz pasažieru un kravu pārvadāšanai paredzētu transportlīdzekļu vadītāju fizisko un garīgo piemērotību, ir jābūt pielīdzinātām vadītāja apliecību un to izsniegšanai vai atjaunošanai veikto medicīnisko pārbaužu administratīvajam derīguma termiņam (
16
).
83.
Ņemot vērā šajos secinājumos ietverto detalizēto analīzi, kā arī atbildes, kuras ierosinu sniegt uz pirmajiem diviem jautājumiem, uzskatu, ka nav vajadzības sniegt atsevišķu konkrētu atbildi uz trešo jautājumu.
VI. Secinājumi
84.
Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Administrativen sad – Gabrovo (Gabrovas Administratīvā tiesa, Bulgārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/126/EK (2006. gada 20. decembris) par vadītāju apliecībām 7. panta 1. un 3. punkts, kā arī III pielikums
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tie nepieļauj dalībvalstij derīgas C, CE, C1, CIE, D, DE, D1 un D1E kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecības turētājam pieprasīt, lai viņš medicīnisko pārbaudi garīgas piemērotības noteikšanai veiktu laika intervālos, kas ir īsāki par viņa vadītāja apliecības derīguma termiņu, un šajā ziņā pieprasīt atsevišķu dokumentu papildus vadītāja apliecībai, ar ko tiek apliecināta tā garīgā piemērotība.
2)
Direktīvas 2006/126 7. panta 1. un 3. punkts, kā arī III pielikums
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tajos nav pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā papildus minimālajiem garīgas piemērotības standartiem, kas ir paredzēti III pielikumā, ir ieviesti papildu nosacījumi, lai noteiktu pasažieru un kravu pārvadāšanai paredzētu transportlīdzekļu vadītāju psiholoģisko piemērotību. Tomēr tas neliedz dalībvalstīm noteikt stingrākus pasākumus šajā direktīvā paredzēto medicīnisko pārbaužu ietvaros.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2006, L 403, 18. lpp., un labojums – OV 2009, L 19, 67. lpp.
(
3
)	Skat. spriedumu, 2004. gada 29. aprīlis, Kapper (C‑476/01, EU:C:2004:261, 71. punkts).
(
4
)	Skat. spriedumu, 2005. gada 17. februāris, Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, 28.–35. punkts).
(
5
)	Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru minimāla saskaņošana neliedz dalībvalstīm saglabāt vai noteikt stingrākus pasākumus, taču ar nosacījumu, ka tie nav tādi, kas varētu būtiski apdraudēt ar attiecīgo direktīvu paredzētos rezultātus un ka tie atbilst LESD. Tiesa šajā ziņā ir norādījusi, ka šādi pasākumi, lai gan tiem ir ierobežojoša iedarbība, var būt attaisnoti, ja tie atbilst primāram vispārējo interešu apsvērumam, ja tie ir piemēroti, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa īstenošanu un ja tie nepārsniedz šā mērķa īstenošanai vajadzīgo (skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Muladi (C‑447/15, EU:C:2016:533, 43. un 44. punkts).
(
6
)	Skat. spāņu (“cada vez que renueven su permiso de conducción”), igauņu (“igal juhiloa uuendamisel”), dāņu (“ved hver fornyelse af kørekortet”), vācu (“bei jeder Erneuerung ihrer Fahrerlaubnis”);; angļu (“whenever their driving license is renewed”); itāļu (“in occasione del rinnovo della patente”), holandiešu (“bij elke verlenging van het rijbewijs”); un poļu (“przy okazji przedłużania ważności prawa jazdy”) portugāļu (“sempre que a carta de condução seja renovada”). versiju.
(
7
)	Spriedums, 2013. gada 12. decembris, X (C‑486/12, EU:C:2013:836, 19. punkts) un 2014. gada 15. maijs, Timmel (C‑359/12, EU:C:2014:325, 63. punkts)..
(
8
)	Rakstveida atbildē Bulgārijas valdība norādīja, ka konkrētais valsts tiesiskais regulējums vēlāk ir grozīts, lai izziņai par psiholoģisko piemērotību noteiktu neierobežotu derīguma termiņš. Turklāt minēto izziņu varot atzīt par spēkā neesošu un izdot no jauna tikai noteiktos īpašos gadījumos. Tomēr, kā Bulgārijas valdība arī paskaidroja, šis tiesību aktu grozījums nav pamats tiesvedības priekšmeta zudumam pamatlietā, jo tas neattiecas uz tādiem gadījumiem, kāds ir prasītājam pamatlietā, kurā nav strīda par to, ka viņam nebija derīgas izziņas laikā, kad viņam tika uzlikts administratīvais sods. Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka prejudiciālos jautājumus ir saprātīgi izskatīt, ņemot vērā valsts tiesisko regulējumu, kas ir materiāli piemērojams tiesvedības pamatlietā pamatā esošajiem apstākļiem.
(
9
)	Šajā ziņā skat. Rebler, A. “Die gegenseitige Anerkennung von Fahrerlaubnissen in der EU”, Neue Zeitschrift für Verkehrsrecht, 25. izdevums, Nr. 11, 2021, 517. lpp.
(
10
)	Skat. spriedumus, 2017. gada 26. oktobris, I (C‑195/16, EU:C:2017:815, 57. punkts) un 2021. gada 29. aprīlis, Stadt Pforzheim (Atzīme uz vadītāja apliecības) (C‑56/20, EU:C:2021:333, 42. punkts).
(
11
)	Skat. spriedumus, 2010. gada 15. jūlijs, Bâtiments et Ponts Construction un WISAG Produktionsservice (C‑74/09, EU:C:2010:431, 54. punkts) un 2019. gada 18. jūnijs, Austrija/Vācija (C‑591/17, EU:C:2019:504, 164. punkts) attiecībā uz pamatbrīvību ierobežojumiem saistībā ar nodevas iekasēšanu un papildu/pārmērīgu administratīvo izmaksu noteikšanu.
(
12
)	Šajā ziņā skat. šo secinājumu 30. punktu, kā arī citēto judikatūru.
(
13
)	Šajā nozīmē skat. Szydło, M. “EU legislation on driving licenses: does it accelerate or slow down the free movement of persons?”, German Law Journal, vol. 13, Nr. 3, 2012, 365. lpp.
(
14
)	Komisija konkrēti atsaucās uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/59/EK (2003. gada 15. jūlijs) par dažu kravu vai pasažieru pārvadāšanai paredzētu autotransporta līdzekļu vadītāju sākotnējās kvalifikācijas iegūšanu un periodisku apmācību, par Padomes Regulas (EEK) Nr. 3820/85 un Padomes Direktīvas 91/439/EEK grozīšanu un Padomes Direktīvas 76/914/EEK atcelšanu (OV 2003, L 226, 4. lpp.). Šī direktīva, kas bija spēkā līdz 2023. gada 11. janvārim, ir atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2022/2561 (2022. gada 14. decembris) par dažu kravu vai pasažieru pārvadāšanai paredzētu autotransporta līdzekļu vadītāju sākotnējās kvalifikācijas iegūšanu un periodisku apmācību (OV 2022, L 330, 46. lpp.).
(
15
)	Skat. šo secinājumu 75. un nākamos punktus.
(
16
)	Skat. šo secinājumu 53. un nākamos punktus.