62013CC0127_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Satura rādītājs
I –	Atbilstošās tiesību normas
II –	Fakti un tiesvedība Vispārējā tiesā
III –	Prasījumi
IV –	Juridiskais vērtējums
A –	Par pretapelācijas sūdzības pirmo pamatu – netieša noraidoša lēmuma esamību
1)	Par netiešu noraidošu lēmumu
2)	Priekšlikums risinājumam nākotnē
3)	Par Vispārējās tiesas norādīto pamatojumu
4)	Secinājumi par pretapelācijas sūdzības pirmo pamatu
B –	Par pretapelācijas sūdzības otro pamatu – izraksta no reģistra neesamību
1)	Par neeksistējoša dokumenta “esamību”
2)	Par pienākumu sagatavot dokumentu
3)	Par G. Strack prasības pieteikuma tvērumu
C –	Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu – tiesību uz likumā noteiktu tiesu pārkāpums
D –	Par otro apelācijas sūdzības pamatu – dažādām procesuālajām nepilnībām
1)	Par pamata pirmo un piekto daļu – paātrināto tiesvedību un tiesvedības ilgumu
2)	Par pamata otro daļu – tiesībām tikt uzklausītam
3)	Par pamata trešo daļu – visu dokumentu pārbaudi
4)	Par pamata ceturto daļu – Komisijas lēmumu pilnīgumu
E –	Par piekto apelācijas sūdzības pamatu – datu aizsardzības izņēmuma piemērošana
1)	Par Komisijas lēmuma pamatojumu
2)	Par dokumentu individuālo vērtējumu
3)	Par aizklājumu likumību
a)	Par izvērtēšanu
b)	Par vajadzību apspriesties ar datu subjektiem
c)	Par datu subjektu piekrišanu datu izpaušanai
d)	Par ierēdņiem, kuri paraksta lēmumus par atkārtotiem pieteikumiem
e)	Par ierēdņu vārdiem, kas parādās dokumentos saistībā ar lietu T‑110/04
f)	Par vārdu kodēšanu
4)	Starpsecinājums par apelācijas sūdzības piekto pamatu
F –	Par sesto apelācijas sūdzības pamatu – konfidencialitātes saglabāšanu antidempinga lietās
G –	Par septīto apelācijas sūdzības pamatu – zaudējumu atlīdzību par viņa pieteikuma par piekļuvi dokumentiem izskatīšanu
V –	Par tiesāšanās izdevumiem
VI –	Secinājumi
I – Ievads
1. Jau vairāk nekā 20 gadus Savienības tiesībās ir paredzētas vispārējas tiesības piekļūt dokumentiem un vairāk nekā 10 gadus tiek piemērota Regula Nr. 1049/2001 (2) . Tomēr pārsteidzoši daudzi praksē svarīgi jautājumi vēl joprojām nav atrisināti.
2. Izskatāmajā lietā Komisija nav apmierināta ar paredzētajiem termiņiem, turpretim prasītājs izvirza iebildumus par to neievērošanu un sūdzas par tiesību aizsardzības tiesā ilgumu. Turklāt abas apelācijas sūdzības attiecas, tostarp, uz jautājumiem par to, vai konkrētu nosacījumu gadījumā regulā Komisijai ir paredzēts pienākums sagatavot dokumentu izsniegšanai, vai tiesvedību, kas sākta izskatīt Vispārējā tiesā, var nodot izskatīšanai citai palātai un citam referentam, ciktāl Komisijai ir jāpierāda, ka konkrēti pieprasītie dokumenti neeksistē, un kā ir piemērojams izņēmums no personas datu aizsardzības.
II – Atbilstošās tiesību normas
3. Tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem pamato Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 42. pants, LESD 15. panta 3. punkts un Regulas Nr. 1049/2001 2 panta 1. punkts.
4. Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punktā ir reglamentēta tās piemērošanas joma:
“Šī regula attiecas uz visiem iestādes dokumentiem, tātad uz dokumentiem, ko tā ir izdevusi, saņēmusi vai kuri ir tās rīcībā un skar jebkuru darbības jomu Eiropas Savienībā.”
5. Regulas Nr. 1049/2001 3. panta a) punktā dokumenta jēdziens ir definēts šādi:
““dokuments” ir jebkura satura informācija neatkarīgi no tās pasniegšanas veida (uz papīra, elektroniskā formā vai skaņu, vizuālie un audiovizuālie ieraksti), kas skar iestādes politiku, darbību un lēmumus.”
6. Lietas dalībniekiem pēc būtības ir domstarpības it īpaši jautājumā par Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto izņēmumu datu aizsardzības apsvērumu dēļ:
“Iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
a) [..]
b) personu privātajai dzīvei un neaizskaramībai, jo īpaši saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem par personas datu aizsardzību.”
7. Līdztekus saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmo ievilkumu ir garantēta komerciālo interešu aizsardzība, ja vien iepazīšanās ar attiecīgo dokumentu nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
8. Turklāt jautājums ir arī par ļoti apjomīgu pieteikumu izskatīšanu, kas tiek aplūkots Regulas Nr. 1049/2001 6. panta 3. punktā:
“Ja pieteikums attiecas uz ļoti apjomīgu dokumentu vai ļoti lielu dokumentu skaitu, attiecīgā iestāde var bez papildu formalitātēm apspriesties ar pieteikuma iesniedzēju, lai rastu pieņemamu risinājumu.”
9. Regulas Nr. 1049/2001 7. un 8. pants reglamentē pieteikumu par piekļuvi dokumentiem izskatīšanas procedūru un it īpaši termiņus. 7. pants attiecas uz sākotnējo pieteikumu izskatīšanu:
“1. Pieteikumus attiecībā uz piekļuvi dokumentiem izskata ātri. Pieteikuma iesniedzējam nosūta saņemšanas apstiprinājumu. Iestāde 15 darba dienu laikā pēc pieteikuma reģistrācijas dod atļauju piekļūt pieprasītajam dokumentam un šajā laikā nodrošina to saskaņā ar 10. pantu vai rakstiskā atbildē paskaidro pilnīgā vai daļējā atteikuma iemeslus, kā arī informē pieteikuma iesniedzēju par viņa tiesībām iesniegt atkārtotu pieteikumu saskaņā ar šā panta 2. punktu.
2. Saņemot pilnīgu vai daļēju atteikumu, pieteikuma iesniedzējs 15 darba dienu laikā pēc iestādes atbildes saņemšanas var iesniegt atkārtotu pieteikumu ar lūgumu iestādei mainīt savu nostāju.
3. Izņēmuma gadījumos, piemēram, ja pieteikums attiecas uz ļoti apjomīgu dokumentu vai ļoti lielu dokumentu skaitu, 1. punktā paredzēto termiņu var pagarināt par 15 darba dienām, ar nosacījumu, ka pieteikuma iesniedzējs ir iepriekš informēts un saņēmis sīkus paskaidrojumus.
4. Nesaņemot iestādes atbildi paredzētajā laikā, pieteikuma iesniedzējam ir tiesības iesniegt atkārtotu pieteikumu.”
10. Regulas Nr. 1049/2001 8. pants attiecas uz atkārtotu pieteikumu izskatīšanu:
“Atkārtotus pieteikumus izskata ātri. Iestāde 15 darba dienu laikā pēc tāda pieteikuma reģistrācijas dod atļauju piekļūt pieprasītajam dokumentam un šajā laika nodrošina to saskaņā ar 10. pantu vai rakstiskā atbildē paskaidro pilnīgā vai daļējā atteikuma iemeslus. Pilnīga vai daļēja atteikuma gadījumā iestāde, ievērojot nosacījumus, kas izklāstīti attiecīgi EK Līguma 230. un 195. pantā, informē pieteikuma iesniedzēju par viņam pieejamiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, proti, tiesvedības uzsākšanu pret iestādi vai sūdzības iesniegšanu ombudam.
2. Izņēmuma gadījumos, piemēram, ja pieteikums attiecas uz ļoti garu dokumentu vai ļoti lielu dokumentu skaitu, 1. punktā paredzēto termiņu var pagarināt par 15 darba dienām, ar nosacījumu, ka pieteikuma iesniedzējs ir iepriekš informēts un saņēmis sīkus paskaidrojumus.
3. Ja iestāde nesniedz atbildi paredzētajā termiņā, uzskata, ka atbilde ir noraidoša, un pieteikuma iesniedzējam ir tiesības saskaņā ar attiecīgajiem EK Līguma noteikumiem iesūdzēt iestādi tiesā un/vai iesniegt sūdzību ombudam.”
III – Fakti un tiesvedība Vispārējā tiesā
11. 2007. gada 20. jūnijā G. Strack
iesniedza Komisijā pieteikumu par piekļuvi:
– visiem dokumentiem, uz kuriem attiecas atkārtotie pieteikumi, kurus Komisija ir noraidījusi kopš 2005. gada 1. janvāra;
– izrakstam no Komisijas reģistra, kas izveidots atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 11. pantam, attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem līdz 2005. gada 1. janvārim noraidīti atkārtotie pieteikumi, un
– visiem dokumentiem saistībā ar lietu T‑110/94 Sequeira Wandschneider /Komisija (3) .
12. 2007. gada 25. jūlijā Komisija ar iepriekšējā dienā pieņemtu lēmumu viņam paziņoja, ka viņa pieteikums ir reģistrēts 2007. gada 3. jūlijā. Pēc šī paziņojuma OLAF lemšot par daļu no dokumentiem, uz kuriem attiecas pieteikuma pirmā daļa. Pārējos dokumentus, kas ietilpst šajā pieteikuma pirmajā daļā, ģenerālsekretariāts nodošot viņa rīcībā anonīmā formā, tomēr, ņemot vērā dokumentu lielo skaitu, tos nevar anonimizēt paredzētajos termiņos. Pieteikuma otro daļu Komisija nevarot apmierināt, jo lēmumi, ar kuriem līdz 2005. gada 1. janvārim noraidīti atkārtotie pieteikumi, nav iekļauti reģistrā. Sākotnēji Komisija liedza piekļuvi dokumentiem saistībā ar lietu T‑110/04 un attiecībā uz G. Strack atkārtoto pieteikumu paziņoja, ka tā nevar iekļauties termiņā, lemjot par attiecīgo pieteikumu.
13. 2007. gada 12. oktobrī G. Strack Pirmās instances tiesā cēla prasību par viņa atkārtotā pieteikuma netiešu noraidīšanu.
14. Pēc tam OLAF 2007. gada 28. novembrī pieņēma lēmumu par to pieteikuma daļu, kas skāra attiecīgo iestādi, un Komisija pieņēma četrus tiešus lēmumus, proti, 2007. gada 28. novembrī (divus lēmumus), 2008. gada 15. februārī un 2008. gada 9. aprīlī. Atbilstoši šiem lēmumiem tika atļauta piekļuve lielam skaitam dokumentu, kuros tomēr daļēji bija aizklāts teksts, lai nodrošinātu personas datu vai komerciālo interešu aizsardzību.
15. 2008. gada 23. jūlijā G. Strack, iesniedzot replikas rakstu, savā prasībā iekļāva arī šos lēmumus.
16. Vispārējā tiesa daļēji apmierināja viņa prasību, pasludinot pārsūdzēto spriedumu. G. Strack
iesniedza šo apelācijas sūdzību un Komisija iesniedza pretapelācijas sūdzību.
IV – Prasījumi
17. G. Strack
prasījumi Tiesai ir šādi:
1) atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 15. janvāra spriedumu lietā T‑392/07 tiktāl, ciktāl prasītāja prasījumi netika apmierināti vai tika apmierināti daļēji;
2) nolēmumu pieņemt saskaņā ar prasījumiem, kurus prasītājs ir iesniedzis lietā T‑392/07;
3) noraidīt pretapelācijas sūdzību pilnā apmērā; un
4) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus; kā arī
5) pakārtoti – atcelt arī Eiropas Savienības Vispārējās tiesas priekšsēdētāja lēmumu par lietas T‑392/07 nodošanu ceturtajai palātai.
18. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
1) noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā kā acīmredzami nepieņemamu un/vai acīmredzami nepamatotu;
2) atcelt šo spriedumu, ciktāl ar to atceļ Komisijas 2007. gada 24. jūlija vēstuli, kurā prasītājam tika paziņots, ka attiecībā uz lēmumiem, kas līdz 2005. gada 1. janvārim pieņemti par atkārtotiem pieprasījumiem, neeksistē izraksts no reģistra;
3) atcelt Vispārējās tiesas 2013. gada 15. janvāra spriedumu lietā T‑392/07 Strack /Komisija tiktāl, ciktāl ar to tika atzīta par pieņemamu prasība par šķietamiem netiešiem lēmumiem, ar kuriem tika atteikta piekļuve sarakstei par atkārtotiem pieteikumiem (Komisija un OLAF);
4) piespriest prasītājam apelācijas tiesvedībā atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus Vispārējā tiesā un Tiesā.
V – Juridiskais vērtējums
19. Vispirms jāanalizē Komisijas pretapelācijas sūdzības pirmais pamats, jo tas attiecas uz pirmajā instancē celtās prasības daļu pieņemamību. Pēc tam viens pēc otra tiks izvērtēti Komisijas izvirzītais otrais apelācijas pamats un pieci no deviņiem G. Strack
izvirzītajiem apelācijas pamatiem.
20. Tomēr es konkrēti neaplūkošu trešo, ceturto, astoto un devīto apelācijas pamatu, ko ir izvirzījis G. Strack, jo uzskatu tos par acīmredzami nepamatotiem.
A – Par pretapelācijas sūdzības pirmo pamatu – netieša noraidoša lēmuma esamību
21. Komisija norāda, ka tā nav netieši noraidījusi pieteikumu par piekļuvi Komisijas un OLAF lēmumiem par atkārtotiem pieteikumiem. Tādēļ neeksistē tiesību akts, ko varētu apstrīdēt, un šajā ziņā prasība ir nepieņemama. Pārsūdzētā sprieduma 45.–53. punktā, it īpaši 51. un 52. punktā, Vispārējā tiesa to nav ņēmusi vērā. Turklāt spriedums šajos punktos ir pretrunīgs un tādēļ tas būtu atceļams nepietiekamā pamatojuma dēļ.
1) Par netiešu noraidošu lēmumu
22. Pieteikuma netiešas noraidīšanas, kas ļauj celt prasību, koncepcija ir nostiprināta Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 3. punktā. Ja iestāde nesniedz atbildi paredzētajā termiņā, uzskata, ka atbilde ir noraidoša, un pieteikuma iesniedzējam ir tiesības iesūdzēt iestādi tiesā. Tādējādi netieša noraidoša lēmuma priekšnosacījums ir termiņa izbeigšanās.
23. Jāpārbauda, vai termiņš ir izbeidzies. Tas principā izriet no Regulas Nr. 1049/2001 7. un 8. panta. Saskaņā ar 7. panta 1. punktu iestāde 15 darba dienu laikā pēc pieteikuma reģistrācijas pieņem lēmumu un, ja nepieciešams, dod atļauju piekļūt pieprasītajam dokumentam. Saskaņā ar 7. panta 3. punktu izņēmuma gadījumos, piemēram, ja pieteikums attiecas uz ļoti apjomīgu dokumentu vai ļoti lielu dokumentu skaitu, attiecīgo termiņu var pagarināt vēl par 15 darba dienām. Nesaņemot iestādes atbildi šajā laikā, pieteikuma iesniedzējam saskaņā ar 7. panta 4. punktu ir tiesības iesniegt atkārtotu pieteikumu. Saskaņā ar 8. panta 1. punktu šāds pieteikums tiek izskatīts 15 darba dienu laikā, ko izņēmuma gadījumos atbilstoši 8. panta 2. punktam arī var pagarināt vēl par 15 darba dienām.
24. Komisija katrā ziņā uzskata, ka ļoti apjomīgu pieteikumu gadījumā tai ir tiesības atkāpties no Regulā Nr. 1049/2001 noteiktajiem termiņiem.
25. Šajā ziņā tā balstās uz Regulas Nr. 1049/2001 6. panta 3. punktu, kas attiecīgajai iestādei ļauj bez papildu formalitātēm apspriesties ar pieteikuma iesniedzēju, lai rastu pieņemamu risinājumu gadījumā, ja pieteikums attiecas uz ļoti apjomīgu dokumentu vai ļoti lielu dokumentu skaitu.
26. Komisija kā argumentu min Regulas Nr. 1049/2001 sistēmu. Ņemot vērā, ka lēmumu par vienu vienīgu dokumentu var pieņemt 15 darba dienu laikā, ļoti apjomīgu pieteikumu izskatīšanai jāparedz termiņš, kas ir ilgāks par vienreizējo pagarinājumu – 15 darba dienām.
27. Tomēr šo iebildumu var ņemt vērā tikai attiecībā uz to pieteikuma daļu, par ko lēma Komisijas ģenerālsekretariāts, nevis par to pieteikuma daļu, ko Komisija nosūtīja izskatīšanai OLAF. Tā tas ir tādēļ, ka, kā pamatoti uzsver G. Strack, OLAF pirmo reizi atbildi sniedza tikai 2007. gada 23. oktobrī pēc tam, kad tika celta prasība, tātad, ilgi pēc visu paredzēto termiņu beigām, un ne reizi neizmantoja termiņa pagarinājumu.
28. Turklāt, neskatoties uz Vispārējās tiesas attiecīgu norādi pārsūdzētā sprieduma 51. punktā, Komisija neņem vērā, ka pagarinājums par vēl 15 darba dienām, kas attiecīgi ir noteikts 7. panta 3. punktā un 8. panta 2. punktā, jau ir skaidri paredzēts attiecībā uz pieteikumiem par piekļuvi ļoti lielam skaitam dokumentu. Tas it īpaši liecina par to, ka, pretēji Komisijas viedoklim, regula neattiecas tikai uz pieteikumiem, kas skar atsevišķus dokumentus. Tādēļ regulas sistēma nepstiprina Komisijas nostāju.
29. Komisija vēl arī uzskata, ka G. Strack
pieteikums attiecas uz “acīmredzami nesamērīgu skaitu dokumentu”.
30. Pretēji pirmajam iespaidam, šā iebilduma mērķis nav noraidīt pieteikumu kopumā kā nesamērīgu, bet gan tikai norādīt, ka Regulā Nr. 1049/2001 noteiktie pieteikumu izskatīšanas termiņi nav samērīgi ar pieprasīto dokumentu skaitu. Lai aizsargātu labas pārvaldības intereses, Komisija tādēļ uzskata, ka tai nebija pienākuma ievērot šos termiņus. Turklāt tā arī uzskata, ka tik apjomīga pieteikuma gadījumā būtu ļaunprātīgi uzstāt, lai tiktu ievēroti termiņi.
31. Tomēr jāiebilst Komisijai, kā to pamatoti secina Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. un 52. punktā, ka, beidzoties atkārtota pieteikuma izskatīšanai paredzētajam termiņam, sākas prasības celšanas termiņš.
32. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 263. pantā noteiktie termiņi prasības iesniegšanai ir absolūti (4), un par tiem nevar lemt lietas dalībnieki un tiesa, jo tie ir ieviesti, lai nodrošinātu tiesiskā stāvokļa skaidrību un drošību (5) . Tas it īpaši attiecas ne vien uz saistībā ar piekļuvi dokumentiem, bet arī Savienības civildienesta tiesībās paredzēto netiešo lēmumu, ar kuru noraida pieteikumu (6) .
33. Šajā sakarā Tiesa jau ir secinājusi, ka paziņojums par tieša turpmāka lēmuma pieņemšanu nevar aizkavēt nedz netieša atteikuma fikciju, nedz prasības celšanas termiņa sākšanos (7) . Ja pieteikums jau ir netieši noraidīts, turpmāks tiešs lēmums – pretēji Komisijas viedoklim – nav pamats jauna prasības iesniegšanas termiņa sākumam (8) .
34. Ja pieteikuma iesniedzējs samierinās ar Komisijas izteiktajiem apsvērumiem, viņš tādējādi uzņemas risku, ka prasība pret turpmāku tiešu lēmumu tiek noraidīta, jo tā ir vērsta tikai pret atkārtotu lēmumu (9) . Un viņam pat ir jāuztraucas, ka Komisija varētu atsaukties uz apstākli, ka ir pārsniegts termiņš prasības celšanai par netiešu atteikumu (10), lai gan tā iepriekš ir vairākkārt izmantojusi pieteikuma izskatīšanas termiņa papildu pagarinājumu (11) .
35. Tomēr, pat ja Komisija neizvirzītu iebildumu par nokavētu prasības celšanu vai tai tiktu liegts izvirzīt šo iebildumu kā pretēju labai ticībai ( venire contra factum proprium ), tas nenozīmē, ka prasība automātiski būtu pieņemama. Tā tas ir tādēļ, ka tiesas pēc savas iniciatīvas var izvērtēt, vai ir ievērots termiņš prasības celšanai kā obligāts procesuāls nosacījums (12), lai gan šķiet, ka Vispārējā tiesa tiesvedībās par piekļuvi dokumentiem to nedara sistemātiski (13) .
36. Šā iemesla dēļ nav ļaunprātība, ja pieteikuma iesniedzējs nepiekrīt pieteikuma izskatīšanas termiņa pagarināšanai. Piesardzīgam pieteikuma iesniedzējam pašreizējā Savienības tiesību un attiecīgās judikatūras attīstības stadijā drīzāk ir jāpieprasa, lai termiņi tiktu ievēroti, ja viņš a priori neizslēdz iespēju vēlāk celt prasību.
37. Tomēr jāpiekrīt Komisijai, ka apjomīgu pieteikumu izskatīšana noteiktajā termiņā var sagādāt nopietnas grūtības. Ņemot vērā citas attiecīgo iestāžu funkcijas un to rīcībā esošos līdzekļus, objektīvi raugoties, patiešām var būt neatbilstīgi likt darbiniekiem pārtraukt pildīt citus uzdevumus, lai ievērotu termiņus.
38. Tomēr Tiesa šo problēmu nevar risināt, attiecīgajai iestādei ar atpakaļejošu spēku
atļaujot novērst netieša lēmuma rašanos un prasības iesniegšanas termiņa sākšanos. Šāda atkāpe no Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 3. punkta teksta neatbilstu prasības iesniegšanas termiņu izvirzītajiem mērķiem, kuri, kā jau iepriekš minēts, paredz nodrošināt tiesiskā stāvokļa skaidrību un noteiktību (14) .
39. Citus secinājumu neļauj izdarīt arī spriedums lietā Internationaler Hilfsfonds (15), kas tika pasludināts tikai pēc tam, kad G. Strack
bija cēlis prasību, un liecina par zināmu elastību, piemērojot Regulā Nr. 1049/2001 noteiktos termiņus.
40. Saskaņā ar šo spriedumu galīgs lēmums par piekļuves pieteikumu regulas normatīvajā sistēmā nenozīmē tiesisko drošību. Gluži pretēji, lēmums jebkurā brīdī var tikt apšaubīts, iesniedzot jaunu piekļuves pieteikumu (16) . Tomēr no tā neizriet arguments par labu tam, lai pieteikuma iesniedzējam vēlāk pēkšņi atņemtu iespēju celt prasību, kas viņam paredzēta saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 3. punkta viennozīmīgo tekstu.
41. Tādēļ attiecībā uz šo jautājumu pārsūdzētajā spriedumā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Līdz ar to šis pretapelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
2) Priekšlikums risinājumam nākotnē
42. Gadījumā, ja Tiesa vēlētos spert soli tālāk un aizstāt likumdevēju, lai tomēr ļautu ņemt vērā samērīguma principu, nosakot pieteikumu izskatīšanas termiņus, tas, augstākais, varētu izpausties kā norādes turpmākiem gadījumiem, kas Komisijai un attiecīgajiem pieteikuma iesniedzējiem nodrošina vajadzīgo tiesisko skaidrību.
43. Tiktāl jāpiekrīt Komisijai, ka Regulas Nr. 1049/2001 6. panta 3. punktu var interpretēt tādējādi, ka tajā paredzētais pieņemamais risinājums izņēmuma gadījumos pieteikuma izskatīšanas termiņa pagarinājuma dēļ var nozīmēt prasības celšanas termiņa pārcelšanu. Tomēr līdz ar to šādos gadījumos par termiņu prasības celšanai varētu lemt ieinteresētās personas.
44. Regulas Nr. 1049/2001 6. panta 3. punkts katrā ziņā nevar piešķirt iestādēm tiesības vienpusēji un neierobežoti atkāpties no likumdevēja paredzētajiem termiņiem. Kā liecina attiecīgā noteikuma norāde uz apspriešanos ar pieteikuma iesniedzēju bez papildu formalitātēm, parasti pieņemams risinājums ir jāatrod, panākot savstarpēju vienošanos.
45. Izskatāmajā lietā nekas neliecina nedz par savstarpēju vienošanos par termiņiem, nedz par Komisijas nopietniem centieniem panākt savstarpēji pieņemamu risinājumu. Komisija aprobežojās vienīgi ar paziņojumu, ka tā nevar ievērot attiecīgos termiņus (17) . Šāds paziņojums nevar būt pietiekams jau tādēļ vien, ka tajā ignorēts Regulā Nr. 1049/2001 precīzi noteiktais termiņš, tā vietā nepiedāvājot neko citu.
46. Iestādei, gluži otrādi, būtu jācenšas ievērot gan samērīguma principu, gan arī Regulas Nr. 1049/2001 mērķus. Ja, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, šķiet, ka 7. un 8. pantā noteiktais termiņš nav samērīgs, iestādei jāpiedāvā pieteikuma iesniedzējam pieņemams jauns termiņš.
47. Turklāt pieteikuma iesniedzējam ir tiesības saņemt šāda jauna termiņa detalizētu pamatojumu, jo jau Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 3. punktā un 8. panta 2. punktā paredzētie termiņa pagarinājumi ir saistīti ar šādu pienākumu norādīt pamatojumu. Tādējādi iestādei jānorāda, kādā veidā tā nonāca līdz priekšlikumam par attiecīgo termiņu.
48. Izskatāmajā lietā iestādei, iespējams, būtu bijis jāpiedāvā nosūtīt pieprasītos dokumentus pa daļām mazākos sūtījumos un līdz ar to arī agrāk, nevis divos lielos sūtījumos par 2005./2006. gadu, kā arī 2007. gadu, kas tika nosūtīti vien 2008. gadā.
49. Visbeidzot, iestādei pēc iespējas saistoši jānosaka, ka tā neatsauksies uz prasības celšanas termiņu neievērošanu, kas atvasināma no pieteikuma izskatīšanas termiņa, bet gan, gluži pretēji, vēlākas prasības gadījumā katrā ziņā šajā jautājumā atbalstīs pieteikuma iesniedzēju Savienības tiesās.
50. Ja pieteikuma iesniedzējs bez pamatojuma noraida šādu pieņemamu priekšlikumu, būtu iedomājams, ka pēc paredzēto termiņu beigām netiek pieņemts netiešs lēmums, ar ko noraida pieteikumu. Tomēr pieņemamības kritērijs arī parāda, ka šajā gadījumā pilnībā izzustu tiesiskā drošība, kas saistīta ar Regulā Nr. 1049/2001 noteiktajiem skaidrajiem termiņiem. Būtu gandrīz neiespējami paredzēt, kad var un kad nevar tikt pieņemts netiešs lēmums noraidīt pieteikumu.
51. Tādēļ pret šādu pieeju būtu jāattiecas ļoti skeptiski. Drīzāk Savienības likumdevējam būtu uzdevums rast pieņemamu jaunu tiesisko regulējumu. Šajā sakarā jāteic, ka saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1367/2006 (18) 3. pantu termiņi, kas noteikti Regulā Nr. 1049/2001, ir piemērojami arī attiecībā uz piekļuvi vides informācijai Orhūsas konvencijas (19) izpratnē, kas nav šīs lietas priekšmets. Tomēr konvencijas 4. pantā ir paredzēti vēl īsāki termiņi par tiem, kādi šobrīd ir skaidri noteikti Regulā Nr. 1049/2001, proti, viena, maksimāli, divu mēnešu termiņi līdz galīgam administratīvam lēmumam.
3) Par Vispārējās tiesas norādīto pamatojumu
52. Ciktāl Komisija galu galā vēršas pret Vispārējās tiesas norādīto pamatojumu šajā jautājumā, tās iebildums aprobežojas vienīgi ar tās judikatūras nozīmīguma, uz kuru atsaucas Vispārējā tiesa, apstrīdēšanu. Tomēr nepietiekams pamatojums nevar izrietēt no apstākļa, ka Vispārējā tiesa noteiktus precedentus interpretē savādāk nekā Komisija (20) .
4) Secinājumi par pretapelācijas sūdzības pirmo pamatu
53. Tādējādi pretapelācijas sūdzības pirmais pamats ir jānoraida. Līdz ar to pirmajā instancē celtās prasības pieņemamība nav apšaubāma.
B – Par pretapelācijas sūdzības otro pamatu – izraksta no reģistra neesamību
54. Pretapelācijas sūdzības otrais pamats attiecas uz G. Strack
pieteikumu par izrakstu no reģistra, kas Komisijai saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 11. pantu bija jāizveido, attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem līdz 2005. gada 1. janvārim tika noraidīti atkārtotie pieteikumi.
55. Saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 11. panta 1. punktu, īstenojot pilsoņu tiesības saskaņā ar šo regulu, ikviena iestāde nodrošina publisku piekļuvi dokumentu reģistram. Uzziņas par dokumentiem reģistrā iekļauj nekavējoties. Saskaņā ar 2. punktu katram dokumentam reģistrā norāda atsauces numuru, priekšmetu un/vai īsu dokumenta satura aprakstu, kā arī datumu, kurā tas saņemts vai izstrādāts un ierakstīts reģistrā.
56. Tomēr Komisija 2007. gada 24. jūlija vēstulē paziņoja G. Strack, ka reģistrā nav iekļauti lēmumi, ar kuriem tika noraidīti atkārtotie pieteikumi par piekļuvi dokumentiem.
57. Šajā sakarā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 102. punktā secināja, ka, neiekļaujot reģistrā lēmumus, ar kuriem līdz 2005. gada 1. janvārim pilnībā vai daļēji tika noraidīti atkārtotie pieteikumi, Komisija ir rīkojusies patvaļīgi un neparedzami. Tādējādi, izvirzot iebildumu, ka attiecīgais izraksts no reģistra neeksistē, Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1049/2001 2. pantā paredzētās prasītāja tiesības piekļūt reģistram. Tādēļ Vispārējā tiesa atcēla 2007. gada 24. jūlija tiešo lēmumu atteikt piekļuvi izrakstam no reģistra.
58. Komisija konkrēti izvirza iebildumus par to, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi faktiski neeksistējoša dokumenta esamību (šajā ziņā skat. 1. punktu), tā nepamatoti no regulas ir atvasinājusi pienākumu sagatavot, kā arī izsniegt dokumentus (šajā ziņā skat. 2. punktu), un, visbeidzot, tā ir lēmusi ultra petita
(šajā ziņā skat. 3. punktu).
1) Par neeksistējoša dokumenta “esamību”
59. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 77. punktā ir secinājusi, ka prasītais izraksts no reģistra eksistē un atrodas tās rīcībā. Tomēr šis iebildums – domājams netiešs iebildums par faktu sagrozīšanu – ir balstīts uz pārsūdzētā sprieduma kļūdainu interpretāciju.
60. Proti, Vispārējā tiesa tikai atspēko aizstāvības pamatu, ka izraksts no reģistra, ja tāds eksistētu, nav dokuments un tādēļ uz G. Strack
pieteikumu šajā jautājumā neattiecas Regula Nr. 1049/2001. Vispārējā tiesa nedz šajā sprieduma punktā, nedz kādā citā pārsūdzētā sprieduma fragmentā neizdara secinājumu, ka
izraksts faktiski eksistē.
61. Līdz ar to šī pamata daļa nav pamatota.
2) Par pienākumu sagatavot dokumentu
62. Turpinot Komisija vēršas pret Vispārējās tiesas secinājumu pārsūdzētā sprieduma 99. punktā, ka pārskatāmības princips, uz kuru balstīta Regula Nr. 1049/2001, ir pārkāpts, ja iestādes atsaucas uz dokumentu neesamību, lai izvairītos no šīs regulas piemērošanas. Efektīva tiesību piekļūt dokumentiem īstenošana paredz, ka attiecīgās iestādes savu darbību dokumentē maksimāli paredzami, nepieļaujot patvaļīgu rīcību, un uzglabā šo dokumentāciju.
63. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā pielīdzina šo dokumentēšanas pienākumu pienākumam iekļaut reģistrā lēmumus, ar kuriem ir noraidīti atkārtotie pieteikumi, kas atvasināts no Regulas Nr. 1049/2001 11. panta. Uz to Vispārējā tiesa balsta iepriekš minēto secinājumu pārsūdzētā sprieduma 102. punktā.
64. Komisija turpretim uzskata, ka Regula Nr. 1049/2001 nenosaka pienākumu sagatavot dokumentus.
65. Šis viedoklis ir balstīts uz pareizu apsvērumu, ka tiesības piekļūt dokumentiem, kas izriet no Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkta, attiecas uz visiem attiecīgās iestādes dokumentiem, kurus iestāde (jau) ir sagatavojusi vai saņēmusi un tie ir šīs iestādes rīcībā. Saskaņā ar 3. panta a) punktu dokumenti ir jebkura satura informācija neatkarīgi no tās pasniegšanas veida. Neeksistējoši ieraksti reģistrā tomēr nav informācija un tie arī nevar tikt izsniegti.
66. Vispārējā tiesa gan pamatoti norāda, ka Regulas Nr. 1049/2001 11. pants nosaka iestādēm pienākumu izveidot reģistru un reģistrēt tajā dokumentus. Savukārt Komisija neapstrīd, ka pienākums reģistrēt dokumentus attiecas arī uz lēmumiem, ar kuriem ir noraidīti atkārtotie pieteikumi.
67. Tomēr Regula Nr. 1049/2001 tieši nesaista pienākumu, kas izriet no 11. panta, ar tiesībām piekļūt dokumentiem, kuras noteiktas 2. panta 1. punktā. Tādēļ nav iespējams ar pieteikumu par piekļuvi dokumentiem panākt reģistrācijas pienākuma izpildi. Šajā ziņā drīzāk būtu jāpiemēro LESD 265. pantā paredzētā procedūra saistībā ar bezdarbību.
68. Tādējādi jāsecina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 99.–102. punktā ir nepamatoti secinājusi, ka tiesības piekļūt dokumentiem rada Komisijai pienākumu atbilstoša pieteikuma par piekļuvi dokumentiem gadījumā papildināt publisko reģistru, lai izsniegtu prasīto izrakstu no reģistra.
69. Tomēr Vispārējās tiesas nolēmums ir saglabājams ar citu pamatojumu. Ņemot vērā, ka Komisija pati savas neizdarības dēļ nevarēja izsniegt prasīto izrakstu no publiskā reģistra, kā to paredz Regulas Nr. 1049/2001 11. pants, tai katrā ziņā bija jāizvērtē, vai tā prasītājam attiecīgo informāciju var sniegt viena vai vairāku citu dokumentu veidā. Tie varēja būt, piemēram, izraksti no iekšējiem reģistriem vai materiāli, kas tiek izmantoti, lai sagatavotu gada ziņojumus par regulas piemērošanu. Tomēr, kā izriet no 2007. gada 24. jūlija vēstules, šāds izvērtējums nav veikts. Līdz ar to šajā vēstulē ietvertais lēmums attiecīgās pieteikuma daļas nepietiekamas izskatīšanas dēļ bija atceļams.
70. Tādējādi arī šo Komisijas izvirzīto pamata daļu nevar atbalstīt.
3) Par G. Strack
prasības pieteikuma tvērumu
71. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesā divos jautājumos ir lēmusi ultra petita .
72. Pirmkārt, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa 101. punktā ir lēmusi, ka Komisijai lēmumi par sākotnējiem pieteikumiem obligāti ir jāiekļauj reģistrā. Tomēr G. Strack
prasījumus varētu pārsniegt nevis Vispārējās tiesas nolēmums, bet gan tikai Vispārējās tiesas norādītā pamatojuma elements. Šis pamatojums nav saistīts ar prasījumu apmēru.
73. Turpretim Vispārējās tiesas nolēmums pārsūdzētā sprieduma 102. punktā atbilstoši G. Strack
prasījumam aprobežojas tikai ar secinājumu, ka atteikums nodrošināt piekļuvi izrakstam no reģistra par visiem lēmumiem, ar kuriem ir noraidīti atkārtotie prasījumi, ir atceļams.
74. Šajā ziņā Komisija norāda, ka G. Strack
prasījums bija atcelt netiešu lēmumu, ar kuru ir atteikta piekļuve izrakstam no reģistra, bet Vispārējā tiesa ir pārsniegusi attiecīgo prasījumu un atcēlusi tiešu lēmumu, ar kuru piekļuve ir atteikta.
75. Tomēr uz to oficiālā līmenī jāatbild, ka G. Strack
prasījums bija atcelt Komisijas faktiski pieņemtos lēmumus vai tos, kas pieņemti, pamatojoties uz likumā noteikto atteikuma fikciju saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 3. punktu. Tas ietver sevī arī Vispārējās tiesas atcelto tiešo lēmumu, kas tika nosūtīts 2007. gada 25. jūlijā.
76. Šajā lietā var palikt nenoskaidrots, vai šis lēmums patiešām bija piemērots Vispārējās tiesas sprieduma priekšmets vai arī Vispārējai tiesai tā vietā bija jāizskata vēlāk pieņemts netiešs lēmums par atkārtotu pieteikumu. Tā tas ir tādēļ, ka šajā ziņā Komisija neizvirza iebildumus.
77. Gadījumā, ja Tiesa šo jautājumu grib izskatīt pēc savas iniciatīvas, jāpiebilst, ka G. Strack
jau 2007. gada 23. jūlijā iesniedza savu pirmo atkārtoto pieteikumu pēc tam, kad pēc viņa sākotnējā 20. jūnija iesnieguma bija pagājušas vairāk nekā 20 darba dienas. Turpretim Komisija ar 2007. gada 24. jūliju datēto paziņojumu nosūtīja tikai 25. jūlijā, tātad divas dienas pēc pirmā atkārtotā pieteikuma. Komisija šajā paziņojumā gan ir izmantojusi termiņa pagarinājumu, lai atbildētu uz sākotnējo pieteikumu, tomēr tā nav likusi saprast, ka tai šis termiņa pagarinājums ir vajadzīgs arī attiecībā uz izrakstu no reģistra. Tā tas ir tādēļ, ka Komisija vienlaicīgi paziņoja, ka reģistrā nav iekļauta prasītā informācija. Tādēļ Vispārējā tiesa nesagroza paziņojumu, ja tā to interpretē tādējādi, ka Komisija šajā paziņojumā lēmuma par atkārtoto pieteikumu izpratnē ir paudusi savu galīgo nostāju attiecībā uz prasīto izrakstu no reģistra (21) .
78. No tā izriet, ka arī šai pamata daļai nevar piekrist.
C – Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu – tiesību uz likumā noteiktu tiesu pārkāpums
79. Izvirzot pirmo apelācijas sūdzības pamatu, G. Strack
vēršas pret to, ka sakarā ar gaidāmo referenta drīzu izstāšanos no tiesvedības Vispārējās tiesas priekšsēdētājs lietas ātras izskatīšanas un pareizas tiesvedības interesēs 2011. gada 13. oktobrī lietu nodeva izskatīšanai citai palātai.
80. Ar šo lietas nodošanu tiekot pārkāptas tiesības uz likumā noteiktu tiesu principu un tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas izriet no ECPAK 6. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas, kā arī Tiesas statūtu 50. panta otrās daļas un Vispārējās tiesas Reglamenta 12. un 13. panta, skatot to kopā ar nolēmumiem par lietu nodošanu izskatīšanai un tiesnešu sadalījumu pa palātām.
81. Garantijas attiecībā uz tiesas sastāvu ir tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu stūrakmens, kura ievērošana Savienības tiesai ir jāpārbauda, ja šādu tiesību pārkāpums ir izvirzīts (22) . Tā tas ir tādēļ, ka saskaņā ar Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu un tam gandrīz identisko ECPAK 6. panta 1. punktu, kas jāņem vērā (23), to interpretējot, ikvienai personai ir tiesības uz lietas izskatīšanu [pirms tam] (24) tiesību aktos noteiktā tiesā.
82. Šajā ziņā tiesību aktu jēdziens aptver it īpaši normatīvus aktus par tiesu izveidi un jurisdikciju. Ja atbilstoši attiecīgajiem tiesību aktiem tiesas jurisdikcijā neietilpst lietas izskatīšana, tā tātad nav likumā noteiktā tiesa (25) . Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesa pastāvīgā judikatūrā uzsver, ka tiesu organizāciju nedrīkst iekļaut tiesu iestāžu rīcības brīvībā, lai gan ir pieļaujama noteikta tiesu novērtējuma brīvība, interpretējot atbilstošos tiesību aktus (26) . Turpretim tālākejošas prasības, piemēram, tiesiskais regulējums, kas, pamatojoties uz abstraktiem kritērijiem, jau iepriekš nosaka tiesu, kas izskatīs lietu (27), līdz šim tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu kontekstā atbilstoši Hartas 47. pantam un ECPAK 6. panta 1. punktam nav guvušas atbalstu.
83. Tādējādi, vērtējot šo apelācijas sūdzības pamatu, pirmām kārtām jāanalizē, vai Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 13. oktobra nolēmums atbilda noteikumiem par lietu nodošanu Vispārējās tiesas palātām (28) .
84. Saskaņā ar Tiesas Statūtu 50. panta otro daļu palātu sastāvu un lietu nodošanu tām nosaka saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamentu. Saskaņā ar Reglamenta 13. panta 1. punktu tiklīdz ir iesniegts prasības pieteikums, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs lietu nodod kādai no palātām. Reglamenta 12. pantā ir paredzēts, ka Vispārējā tiesa nosaka kritērijus, pēc kuriem lietas sadala palātām.
85. Cik zināms, G. Strack
prasība sākotnēji tika nodota vienai no tiesas palātām atbilstoši toreiz spēkā esošiem kritērijiem (29), pamatojoties uz lietu reģistrācijas kārtību palātas kancelejas reģist rā.
86. Kritēriji attiecībā uz apstrīdēto lietas nodošanu citai palātai gan bija noteikti jaunākā paziņojumā (30), tomēr to būtība palika nemainīga.
87. G. Strack
pareizi norāda, ka nevienā no šiem noteikumiem nav skaidri paredzēts, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs lietu, kas nodota vienai palātai, no jauna nodod citai palātai.
88. Tomēr lietu nodošanas kritērijos ir noteikts, ka Vispārējās tiesas priekšsēdētājs var atkāpties no paredzētās lietu sadales kārtības, it īpaši, lai nodrošinātu sabalansētu darba slodzes sadalījumu. Saikne ar lietu nodošanas kritērijiem atbilstoši lietu reģistrācijas kārtībai gan norāda uz to, ka šī atkāpe ir attiecināma uz lietu sākotnējo nodošanu. Tomēr formulējums neliedz to piemērot gadījumā, ja lieta vēlāk nodota izskatīšanai citai palātai.
89. Pēc tiesnešu nomaiņas un izmaiņām tiesas palātu sastāvā šāda lietas jauna nodošana pat var būt obligāti nepieciešama (31) .
90. Lietas nodošanu citai palātai var attaisnot arī mērķis līdzsvarot darba slodzes sadalījumu. Tai ir ne tikai organizatorisks raksturs, bet tās mērķis it īpaši ir panākt, ka lietas – tāpat atbilstoši Hartas 47. panta otrajai daļai un ECPAK 6. panta 1. punktam – tiek izskatītas laikus.
91. Izskatāmā lieta uzskatāmi parāda, ka var būt nepieciešamība šā iemesla dēļ lietu vēlāk nodot izskatīšanai citai palātai. 2011. gadā prasība tika izskatīta jau četrus gadus un pastāvēja turpmākas aizkavēšanās risks, jo referents drīzumā grasījās atstāt savu amatu. Turpretim jaunā palāta varēja lietu tūlīt virzīt uz priekšu.
92. Tādēļ Vispārējās tiesas priekšsēdētāja tiesības atkāpties no lietu nodošanas kritērijiem ir jāinterpretē tādējādi, ka viņš lietu arī pēc tās sākotnējās nodošanas vienai palātai var nodot citai palātai, lai nodrošinātu vienmerīgu darba slodzes sadalījumu.
93. Tādējādi pārsūdzēto spriedumu taisīja kompetentā tiesa, līdz ar to pirmais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.
D – Par otro apelācijas sūdzības pamatu – dažādām procesuālajām nepilnībām
94. Ar otro apelācijas sūdzības pamatu tiek izvirzīti iebildumi par procesuālām nepilnībām, proti, pieteikuma par paātrināto tiesvedību noraidīšanu, tiesību tikt uzklausītam ierobežojumu, Vispārējās tiesas atteikumu izvērtēt pieprasītos dokumentus, prasījuma priekšmeta ierobežošanu un tiesvedības pārmērīgo ilgumu.
1) Par pamata pirmo un piekto daļu – paātrināto tiesvedību un tiesvedības ilgumu
95. Izvirzot pamata pirmo daļu, G. Strack
apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi viņa pieteikumu par paātrināto tiesvedību, nenorādot pamatojumu. Ņemot vērā, ka ieinteresētībai paātrinātā tiesvedībā ir līdzīgs mērķis kā tiesību uz saprātīgu tiesvedības termiņu ievērošanai, kas ir izvirzīta pamata piektajā daļā, tās abas ir jāizskata kopā.
96. Saskaņā ar Pamattiesību hartas 47. panta otro daļu un ECPAK 6. panta 1. punktu ikvienam ir tiesības uz laikus veiktu lietas izskatīšanu. Tādēļ lietas saprātīga izskatīšanas termiņa pārsniegšana ir procesuāls pārkāpums, ar kuru tiek pārkāptas pamattiesības, un tam jāsniedz attiecīgajam lietas dalībniekam efektīvs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas nodrošina pienācīgu atlīdzinājumu (32) .
97. Tomēr, ja nekas neliecina, ka pārmērīgs tiesvedības ilgums ir ietekmējis lietas iznākumu, lietas saprātīga izskatīšanas termiņa neievērošana nevar būt par iemeslu pārsūdzētā sprieduma atcelšanai (33) . Tā tam ir jābūt arī gadījumā, ja pārmērīgs tiesvedības ilgums izriet no fakta, ka tiesvedība nav izskatīta paātrināti.
98. G. Strack
tomēr nav raksturojis, cik lielā mērā tiesvedības ilgums ir ietekmējis lietas iznākumu. Tādēļ šīs pamata daļas nevar pieņemt.
99. Tādējādi arī pamatojuma trūkums, noraidot pieteikumu par paātrināto tiesvedību, nevar palīdzēt apmierināt apelācijas sūdzību.
100. G. Strack
šajā kontekstā katrā ziņā vēršas arī pret to, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā kā nepieņemamu ir noraidījusi viņa pieteikumu piešķirt atlīdzību par pārmērīgi ilgo tiesvedību. Atsaucoties uz spriedumu lietā Baustahlgewebe (34) un maniem secinājumiem lietā Solvay (35), viņš apgalvo, ka efektīva tiesību aizsardzība prasa, ja iespējams, jau nesamērīgi ilgajā tiesvedībā lemt par varbūtēju atlīdzību.
101. Tomēr arī šo iebildumu nevar pieņemt. Proti, Tiesa tostarp ir pārskatījusi spriedumu lietā Baustahlgewebe (36) un secinājusi, ka par pieteikumu piešķirt atlīdzību par pārmērīgi ilgo tiesvedību ir jālemj citam iztiesāšanas sastāvam (37) . Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti ir secinājusi, ka prasījums par zaudējumu atlīdzību ir jāizvirza, ceļot atsevišķu prasību.
102. Līdz ar to šīs abas otrā apelācijas sūdzības pamata daļas ir jānoraida.
2) Par pamata otro daļu – tiesībām tikt uzklausītam
103. Izvirzot šo pamata daļu, G. Strack
apgalvo, ka viņš nav varējis pietiekamā mērā izmantot savas tiesības tikt uzklausītam. Vispārējā tiesa nav devusi viņam īpašu iespēju izteikt savu viedokli par OLAF izsniegtajiem dokumentiem, kurus viņš esot saņēmis tikai pēc replikas raksta iesniegšanas. Vispārējā tiesa nav pieņēmusi arī viņa 2012. gada 12. maija apjomīgo vēstuli tiesas sēdes sagatavošanai, kā arī tiesas sēdē ir devusi tikai 30 minūtes uzstāšanās laiku prasīto 60 minūšu vietā, tiesas sēdē tā ir noraidījusi pieteikumu par vēl viena procesuāla raksta pieņemšanu un pēc tiesas sēdes nav pieņēmusi vēl vienu 2012. gada 25. jūnija procesuālo rakstu, kurā it īpaši bija ietverts prasījums veikt labojumus tiesas sēdes protokolā.
Vispārīgi par tiesībām tikt uzklausītam
104. Attiecībā uz šo pamata daļu ir jāpiebilst, ka, lai izpildītu prasības saistībā ar tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, ir svarīgi, lai lietas dalībnieki sacīkstes veidā varētu apspriest faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas noteiks tiesvedības iznākumu (38) .
105. Tiesvedībā Vispārējā tiesā tas principā bija iespējams. G. Strack
varēja detalizēti paust savu viedokli prasības pieteikumā, replikas rakstā, kā arī tiesas sēdē. Vispārējā tiesa ļāva viņam replikas rakstā būtiski pārsniegt Vispārējās tiesas norādījumos lietas dalībniekiem paredzēto lappušu skaitu un atļāva viņam tiesas sēdē uzstāties divreiz ilgāk nekā tas ir paredzēts attiecīgajos norādījumos. Turklāt Vispārējā tiesa lietas materiāliem pievienoja G. Strack
2011. gada 16. novembra, 2012. gada 25. janvāra un 2012. gada 1. aprīļa papildu procesuālos rakstus un nosūtīja tos Komisijai, lai tā varētu sniegt savus apsvērumus.
106. Iebildumi par OLAF dokumentiem un labojumiem tiesas sēdes protokolā katrā ziņā ir jāizskata atsevišķi.
Par OLAF dokumentiem
107. OLAF 2007. gada 23. oktobra lēmums G. Strack
tika nosūtīts vēlākais ar 2008. gada 30. maija iebildumu rakstu kā B.1 pielikums. Tādēļ viņš to ir izmantojis par sava replikas raksta priekšmetu.
108. Turpretim, kā izriet no G. Strack
argumentācijas, ko Komisija neapstrīd, izsniegšanai paredzētos anonimizētos dokumentus viņš saņēma tikai 2008. gada 17. oktobrī pēc tam, kad jau bija iesniedzis savu replikas rakstu. Acīmredzot tas bija saistīts ar to, ka lēmums un dokumenti tika nosūtīti ar ļoti apjomīgām elektroniskā pasta vēstulēm un jau pirmais sūtījums pārsniedza G. Strack
elektroniskās pasta kastītes apjoma ierobežojumu. Par šo faktu G. Strack
acīmredzot tika informēts Vispārējās tiesas 2012. gada 9. marta vēstules pielikumā, kurā atradās atbilstošā kļūdas paziņojuma izdruka, ko Komisija saņēma, mēģinot nosūtīt dokumentus 2007. gada 23. oktobrī.
109. G. Strack
savā 2008. gada 20. augusta replikas rakstā gan jau varēja paust viedokli par pašu 2007. gada 23. oktobra lēmumu un tādēļ šajā ziņā paplašināja savu prasību. Tomēr, ņemot vērā, ka dokumentus viņš saņēma tikai 2008. gada 17. oktobrī, viņš tos un tajos veiktos svītrojumus vēl nevarēja iekļaut replikas rakstā. Turklāt viņš norāda, ka viņam esot atteikts samērīgs uzstāšanās laika pagarinājums tiesas sēdē.
110. Šis iebildums ir balstīts uz drīzāk netipisku procesuālu situāciju, proti, apstākli, ka Vispārējā tiesa strīdā par piekļuvi dokumentiem pieļauj vēlāku prasījumu paplašināšanu, ja prasība sākotnēji attiecās uz netiešu piekļuves atteikumu, bet vēlāk tika aizstāta ar tiešo lēmumu.
111. Ja Vispārējā tiesa pieļauj prasījumu paplašināšanu, tai jāparedz pieņemama iespēja iesniegt apsvērumus. Iespēja tikt uzklausītam tiesas sēdē nevar pilnībā aizstāt procesuālu rakstu, jo Savienības tiesu procesuālās tiesības katrā ziņā paredz rakstveida procesu, ko mutvārdu process tikai papildina. Turklāt tiesas sēdē G. Strack
netika piešķirts tāds uzstāšanās laiks, kāds, pēc viņa domām, bija nepieciešams.
112. Komisija uzskata, ka G. Strack
pats ir atbildīgs par to, ka tika samazinātas viņa iespējas tikt uzklausītam, jo viņam bija iespēja celt atsevišķu prasību par 2007. gada 23. oktobra lēmumu. Lietas T‑392/08 paplašināšana, iekļaujot tajā arī šo lēmumu, ir notikusi tikai viņa interesēs.
113. Šis apgalvojums pārsteidz. Tas, ka prasījumu paplašināšana vispār tika apsvērta, izrietēja no apstākļa, ka Komisija nebija izpildījusi savu pienākumu savlaicīgi pieņemt lēmumus par pieteikumiem. Turklāt Komisija acīmredzot aizmirsa nodrošināt, lai G. Strack arī iespējami ātri saņemtu nokavēti pieņemto 2007. gada 23. oktobra lēmumu un attiecīgos dokumentus. Drīzāk šķiet, ka tā pat ir ignorējusi kļūdas paziņojumu, kas norādīja uz to, ka dokumentu pārsūtīšana nav notikusi. Tādējādi katrā ziņā Komisija ir atbildīga par to, ka G. Strack
nevarēja izmantot visas paredzētās iespējas tikt uzklausītam.
114. Turklāt jāpiebilst, ka prasījumu paplašināšana ir ne tikai G. Strack
interesēs, bet gan vienlaicīgi atslogo Vispārējo tiesu un otru lietas dalībnieku – šajā gadījumā Komisiju. Proti, visiem lietas dalībniekiem ir izdevīgāk piedalīties paplašinātā tiesvedībā, nevis par katru jaunu lēmumu ierosināt atsevišķu tiesvedību.
115. Tomēr jāiebilst G. Strack, ka viņš pats nav veicis visus vajadzīgos pasākumus, lai aizsargātu savas tiesības tikt uzklausītam. Proti, pēc tam, kad viņš ar iebildumu rakstu pirmo reizi saņēma OLAF 2007. gada 23. oktobra lēmumu, viņam bija maksimāli jāpieliek saprātīgas pūles arī trūkstošo dokumentu saņemšanai, lai varētu tos ņemt vērā replikas rakstā. Viņam it īpaši bija jāpievērš Komisijas uzmanība faktam, ka dokumentus nav izdevies nosūtīt, un vajadzības gadījumā arī jālūdz Vispārējā tiesa pagarināt termiņu replikas raksta iesniegšanai.
116. Proti, šajā ziņā jāpiemēro tie paši apsvērumi, kā nosakot prasības termiņu, uzzinot par attiecīgo lēmumu. Šajā sakarā, ja tiesību akts netiek ne publicēts, ne paziņots attiecīgai personai, tad personai, kas zina par tiesību akta, kas to skar, esamību, saprātīgā termiņā ir jāpieprasa pilns tiesību akta teksts (39) .
117. Tā tam ir jābūt vēl jo vairāk tādēļ, ka G. Strack
ir līdzatbildīgs par problēmām, kas radās, pārsūtot dokumentus, jo viņš iesniedza apjomīgu pieteikumu, bet dokumentu saņemšanai sagatavoja apjoma ziņā ierobežotu elektroniskā pasta kastīti.
118. G. Strack
nekādā gadījumā nedrīkstēja gaidīt vairāk nekā trīs gadus un īsu brīdi pirms tiesas sēdes paziņot par vajadzību tikt uzklausītam saistībā ar šiem dokumentiem.
119. Tādēļ G. Strack, neskatoties uz Komisijas rīcību, galu galā jāuzņemas atbildība par zaudēto iespēju rakstiski paust savu viedokli un ierobežoto iespēju mutiski tikt uzklausītam par OLAF izsniegtajiem dokumentiem.
Par iebildumu attiecībā uz protokolu
120. Visbeidzot, G. Strack
iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa atbilstoši pārsūdzētā sprieduma 27. punktam nav pēc būtības lēmusi par pieteikumu veikt labojumus tiesas sēdes protokolā, bet gan ar nolēmumu ir noraidījusi mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu.
121. Vispārējās tiesas Reglamentā gan nav paredzēts pieteikums par labojumiem protokolā, tomēr lietas dalībniekiem principā jābūt tiesībām apstrīdēt šā dokumenta trūkumus un nepilnības. Tā tas ir tādēļ, ka saskaņā ar attiecīgā Reglamenta 63. panta 1. punkta otro teikumu tas ir oficiāls dokuments, ko tādējādi izmanto arī kā pierādījumu tiesas sēdes saturam (40) .
122. Tomēr fakts, ka Vispārējā tiesa nav izskatījusi šo pieteikumu, atsevišķi nevar būt par iemeslu, lai apstrīdētu pārsūdzēto spriedumu. Tas drīzāk ietekmē protokola pierādījuma spēku. Tādēļ iebildums par protokolu ir neefektīvs ( inopérant ) un ir jānoraida.
Par šķietami nokavēto Komisijas iebildumu attiecībā uz Regulu Nr. 45/2001
123. Visbeidzot, G. Strack
nepamatoti iebilst, ka tiesas sēdē Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā Komisijas iebildumu par Regulu Nr. 45/2001, lai gan tas esot izvirzīts novēloti. Proti, šīs argumentācijas iedīglis izriet jau no atsauces uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteikto izņēmumu attiecībā uz personas datu aizsardzību. Turpretim fakts, ka šajā kontekstā īpašu nozīmi iegūst Regula Nr. 45/2001, procesuālo rakstu apmaiņas laikā vēl nebija tik skaidrs kā lietas iztiesāšanas brīdī. Tā tas ir tādēļ, ka šis fakts, pirmām kārtām, izrietēja no pa to laiku pasludinātā sprieduma lietā Bavarian Lager (41) .
3) Par pamata trešo daļu – visu dokumentu pārbaudi
124. Izvirzot pamata trešo daļu, G. Strack
iebilst pret to, ka, pretēji viņa prasījumam, Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi visus dokumentus, vai izņēmums attiecībā uz personas datu aizsardzību pamato veiktos svītrojumus.
125. Tiesa ir atzinusi, ka Vispārējai tiesai ir jāiepazīstas ar dokumentiem, ja ir strīds par to, vai dokumentu saturs ļauj piemērot noteiktus izņēmumus (42) . Tomēr šajā personas datu svītrojumu gadījumā jautājums ir par to, vai šo datu aizsardzība prasa īstenot konfidenciālu attieksmi pret noteiktu personu grupu vārdiem un citiem personas datiem. Lai to vērtētu, nav jāiepazīstas ar attiecīgajiem dokumentiem. Gluži pretēji, parasti pietiek izskatīt lēmuma pamatojumu.
4) Par pamata ceturto daļu – Komisijas lēmumu pilnīgumu
126. Pamata ceturtā daļa skar jautājumu, vai Komisija pilnībā ir atbildējusi uz pieteikumu par piekļuvi visiem dokumentiem, uz kuriem attiecas atkārtotie pieteikumi par piekļuvi dokumentiem, kurus Komisija ir noraidījusi kopš 2005. gada 1. janvāra. G. Strack
iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 139. punktā ir noraidījusi viņa iebildumu, ka Komisija nav pierādījusi, ka tā viņam ir nosūtījusi visus lēmumus, ar kuriem attiecīgajā laika posmā tika noraidīti atkārtotie pieteikumi.
127. Šis iebildums ir vērsts pret to, kā Vispārēja tiesa ir vērtējusi lietas dalībnieku argumentus par šo jautājumu.
128. No LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka tikai Vispārējai tiesai ir kompetence, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu novērtējumu (43) .
129. Katrā ziņā apelācijas tiesvedībā ir pieņemami iebildumi attiecībā uz pārsūdzētajā nolēmumā konstatētajiem faktiem un to vērtējumu, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir veikusi konstatējumus, kuri saskaņā ar lietas materiāliem ir būtiski neprecīzi, vai ja tā ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus (44) .
130. Šāda sagrozīšana ir gadījumā, kad, neiegūstot jaunus pierādījumus, esošo pierādījumu vērtējums ir acīmredzami neprecīzs (45) . Ja, kā šajā gadījumā, Vispārējā tiesa izdara secinājumus, pamatojoties uz noteiktiem faktiem, ir jāizvērtē, vai tā nav acīmredzami pārsniegusi pierādījumu saprātīga vērtējuma robežas (46) .
131. Tā tas ir šajā gadījumā.
132. Tiesvedībā pirmajā instancē G. Strack
ir balstījies uz to, ka viņa rīcībā nodoto dokumentu skaits (315) ir ievērojami mazāks par oficiālajos ziņojumos norādīto lēmumu skaitu (575) (47), ar kuriem daļēji vai pilnībā ir noraidīti atkārtotie pieteikumi.
133. Komisija katrā ziņā iebilst pret šādu argumentāciju, norādot, ka skaitļi neatbilst patiesībai, jo dažos lēmumos par atkārtotiem pieteikumiem ir apkopoti vairāki vienas un tās pašas personas atkārtotie pieteikumi, savukārt par citiem atkārtotiem pieteikumiem līdz attiecīgā gada beigām vēl nebija pieņemts lēmums.
134. Tomēr Komisija nesniedz precīzu skaitļu atšifrējumu, kas pilnībā izskaidrotu neatbilstības. Varbūt šādā atšifrējumā tiktu ņemti vērā arī OLAF lēmumi par atkārtotiem pieteikumiem, kurus acīmredzot līdz šim attiecīgajā kontekstā abi lietas dalībnieki ir ignorējuši, un kuri, cik noprotams, nav pieskaitīti nosūtītajiem dokumentiem, bet acīmredzot ir tikuši iekļauti Komisijas ziņojumos.
135. Līdzīgi Komisija neizsaka viedokli par G. Strack
apgalvojumiem, ka no viņam nosūtītajiem dokumentiem neizriet, ka būtu pieņemti lēmumi, kas attiektos uz vairākiem atkārtotiem pieteikumiem.
136. Tādējādi, ja aprobežojas ar argumentu, ka gada beigās vēl nebija pieņemti lēmumi par visiem atkārtotajiem pieteikumiem, tad strīdīgā trīs gadu perioda beigās izskatīšanas stadijā atradās vēl vairāk nekā 250 atkārtoto pieteikumu. Ņemot vērā Regulā Nr. 1049/2001 noteiktos termiņus, šāds daudzums neizskatītu pieteikumu ir maz ticams.
137. Tādēļ Komisijas izvirzītie argumenti var izskaidrot nelielas neatbilstības, tomēr šīs būtiskās atšķirības ir pārāk lielas. Atbalstot Komisijas viedokli, Vispārējā tiesa ir acīmredzami pārsniegusi pierādījumu saprātīga vērtējuma robežas.
138. Atšķirībā no tiesvedības, kuras gaitā konstatē papildu dokumentu esamību (48), šajā gadījumā tomēr nevar arī droši konstatēt, ka Komisijas atbilde bija nepilnīga. Katrā ziņā Vispārējā tiesa to varēja diezgan vienkārši noskaidrot, liekot Komisijai konkrēti izskaidrot neatbilstību starp ziņojumos minētiem skaitļiem un G. Strack
nosūtīto dokumentu skaitu.
139. Vienīgi Vispārīgai tiesai gan ir jāizlemj, vai pierādījumi, kuri ir tās rīcībā kādā lietā, ir papildināmi. To, vai pierādījumi ir pārliecinoši, izvērtē vienīgi Vispārējā tiesa pati, un uz to netiek attiecināta pārbaude Tiesā apelācijas tiesvedības ietvaros, izņemot Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanas gadījumā vai tad, ja Vispārējās tiesas veikto konstatāciju būtiska neprecizitāte izriet no lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem (49) .
140. Tomēr nepietiekama pierādījumu iegūšana šajā gadījumā ir balstīta tieši uz pierādījumu sagrozīšanu tāda secinājuma rezultātā, kas acīmredzami pārsniedz saprātīga vērtējuma robežas. Tādēļ Tiesa izņēmuma veidā var uzskatīt, ka, neveicot vajadzīgos noskaidrošanas pasākumus, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
141. Tādējādi šī pamata daļa ir apmierināma un pārsūdzētais spriedums ir atceļams tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīts G. Strack iebildums, ka Komisija nav pieņēmusi visus lēmumus par atkārtoto pieteikumu noraidīšanu.
142. Šajā jautājumā lieta nav izskatāmā stāvokī, jo nav pietiekami noskaidrots nedz OLAF dokumentu pienesums, nedz vienoto lēmumu par atkārtotiem pieteikumiem un 2007. gada beigās vēl nepieņemto lēmumu par atkārtotiem pieteikumiem apjoms (50) . Tādējādi saskaņā ar [Eiropas Savienības Tiesas] Statūtu 61. panta pirmo daļu lieta jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
E – Par piekto apelācijas sūdzības pamatu – datu aizsardzības izņēmuma piemērošana
143. Piektais apelācijas sūdzības pamats skar datu aizsardzības izņēmuma piemērošanu, proti, pamatojumu (šajā ziņā skat. 1. punktu), tekstu aizklājumu individuālu vērtējumu (šajā ziņā skat. 2. punktu) un noteiktu personu grupu personas datu aizklājumu likumību (šajā ziņā skat. 3. punktu).
1) Par Komisijas lēmuma pamatojumu
144. G. Strack
vēršas pret to, ka Vispārējā tiesa uzskatīja par pietiekamu Komisijas lēmumos norādīto pamatojumu, lai gan tajos nebija informācijas par apspriešanos ar datu subjektiem vai par to, vai tie ir vēlējušies saglabāt savu datu konfidencialitāti. Komisija nav analizējusi arī dažādās datu subjektu grupas.
145. Šo pamata daļu nevar pieņemt, jo Vispārējā tiesa 120. punktā, kā arī 125. un 126. punktā ir izvirzījusi atbilstīgas prasības Komisijas pamatojumam. Proti, arī īss pamatojums var būt pietiekams, ja tas pietiekami skaidri ļauj saskatīt iemeslus.
146. Attiecībā uz informācijas trūkumu par apspriešanos ar datu subjektiem jānorāda, ka tās trūkums ir pietiekami skaidra liecība tam, ka šāda apspriešanās nav notikusi. Komisijai arī nebija jāanalizē pamatojuma trūkums pieteikumā par piekļuvi dokumentiem atbilstoši Regulas Nr. 45/2001 8. panta b) punktam, jo šādi iemesli netika norādīti.
147. Visbeidzot, ciktāl G. Strack
šīs pamata daļas kontekstā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pietiekami apspriedusi viņa izteikto kritiku par OLAF veikto datu aizklāšanu, pietiek norādīt, ka replikas rakstā viņš šo lēmumu konkrēti nekritizē, lai gan viņš par tā esamību un pamatojumu uzzināja, vēlākais, saņemot iebildumu rakstu (51) .
2) Par dokumentu individuālo vērtējumu
148. Izvirzot piektā apelācijas sūdzības pamata otro daļu, G. Strack
iebilst pret to, ka Vispārējā tiesa 162.–164. punktā nepamatoti ir atzinusi, ka Komisija pietiekami individuāli ir vērtējusi vajadzību saglabāt datu konfidencialitāti. Šajā ziņā viņš it īpaši balstās uz to, ka nešķirojot ir aizklāti pilnīgi visi dati, faktiski neizvērtējot privātās dzīves aizskārumu. Tomēr šādā veidā netiek pierādīta dokumentu individuāla neizvērtēšana, bet gan augstākais Komisijas pārliecība par Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā izņēmuma piemērojamību. Tas savukārt ir šī pamata trešās daļas priekšmets, kas jāizskata turpinājumā.
3) Par aizklājumu likumību
149. Visbeidzot, izvirzot piektā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu, G. Strack
vēršas pret to, ka Vispārējā tiesa ir atzinusi par piemērojamu Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto izņēmumu attiecībā uz personas datu aizsardzību.
150. Atbilstoši šim noteikumam iestādes var atteikt piekļuvi dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt personu privātajai dzīvei un neaizskaramībai, jo īpaši saskaņā ar Savienības tiesību aktiem par personas datu aizsardzību.
151. Komisija šo izņēmumu atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punktam īstenoja, izsniedzamajos dokumentos aizklājot visus vārdus un adreses.
152. Tiesa jau ir atzinusi, ka Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka, ja ar Regulu Nr. 1049/2001 pamatota pieteikuma mērķis ir iegūt piekļuvi dokumentiem, kuros ir personas dati, tad ir pilnībā piemērojamas Regulas Nr. 45/2001 normas. Tas it īpaši nozīmē, ka pieteikuma iesniedzējam, ievērojot Regulas Nr. 45/2001 8. panta b) punkta noteikumus, parasti jāpierāda vajadzība nosūtīt šos personas datus (52) .
a) Par izvērtēšanu
153. G. Strack
gan pamatoti norāda, ka iestādēm var būt pienākums arī bez atbilstošiem pieteikuma iesniedzēja pierādījumiem ņemt vērā parādījušos iemeslus informācijas izpaušanai, tomēr izskatāmajā lietā šādi iemesli nav saskatāmi un G. Strack
tādus arī nav norādījis.
154. Tālāk G. Strack
attīsta domu, ka Regulas Nr. 1049/2001 mērķis nodrošināt piekļuvi dokumentiem atbilstoši Regulas Nr. 45/2001 8. panta a) punktam pamato šādu informācijas izpaušanu, jo tas ir sabiedrības interesēs. Tomēr šāda 8. panta a) punkta interpretācija padarītu neefektīvu iepriekš minēto (53) judikatūru attiecībā uz 8. panta b) punktu.
155. Nav arī būtiski, vai pieteikuma iesniedzējs atkārtotajos pieteikumos atklāj par sevi svarīgu informāciju. Proti, personas dati katrā ziņā tiek aizsargāti, neatkarīgi no attiecīgo datu nozīmes.
b) Par vajadzību apspriesties ar datu subjektiem
156. G. Strack
vēl arī uzskata, ka Komisija nedrīkstēja vienkārši aizklāt visus vārdus un adreses, bet gan tai bija jāvēršas pie datu subjektiem, lai noskaidrotu, vai viņi piekrīt savu datu izpaušanai.
157. Šajā ziņā Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 178. punktā secināja, ka apspriešanās nebija vajadzīga, jo bija skaidrs, ka ir saglabājama personas datu konfidencialitāte, ja nav primāru iemeslu to izpaušanai.
158. Šajā secinājumā nav pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā.
159. Saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punktu pieteikuma par piekļuvi trešo personu dokumentiem gadījumā iestādei ar attiecīgo trešo personu jāapspriežas tikai tad, ja nav skaidrības par t o, vai šo dokumentu drīkst izsniegt vai nē. Katrā ziņā iestādes sagatavotu dokumentu gadījumā varbūtējs apspriešanās pienākums nevar būt plašāks.
160. G. Strack
acīmredzot izdara pieņēmumu, ka iespēja izpaust personas datus izraisa šaubas tikmēr, kamēr datu subjekts nav izlēmis, vai viņš piekrīt savu datu izpaušanai. Taču tas tā nav.
161. Ņemot vērā, ka personas datu izpaušana ir datu apstrāde, tā ir pieļaujama tikai tad, ja pastāv kāds no Regulas Nr. 45/2001 5. pantā minētajiem datu apstrādes iemesliem. Datu subjekta piekrišana ir viens no šiem iemesliem. Citos gadījumos datu izpaušana parasti nav pieļaujama.
162. Tādējādi prasības apspriesties ar datu subjektiem mērķis nav noskaidrot datu izpaušanas iespēju, bet gan tai vispirms ir jārada nosacījumi šādai datu izpaušanai. Tomēr Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punkts nenosaka iestādēm šādu pienākumu.
163. Tā paša iemesla dēļ nevar pieņemt G. Strack iebildumu, ka, pilnībā izskatot viņa pieteikumu par piekļuvi dokumentiem (54), Komisijai katrā ziņā bija jāapspriežas ar datu subjektiem, lai varētu lemt par informācijas izpaušanu par viņu atkārtotajiem pieteikumiem. Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punkts gan ir piemērojams piekļuvei šiem dokumentiem, taču tajos ietvertie personu dati nerada nekādu neskaidrību, vai tiem var nodrošināt piekļuvi. Tādēļ nav jālemj par to, vai bija jāizmanto varbūtēja apspriešanās, lai datu subjektus lūgtu piekrist informācijas izpaušanai par atkārtotajiem pieteikumiem.
c) Par datu subjektu piekrišanu datu izpaušanai
164. G. Strack
arī uzskata, ka Komisijai un Vispārējai tiesai bija jāņem vērā, vai datu subjekti jau iepriekš ir piekrituši savu atkārtotajos pieteikumos minēto personas datu izpaušanai. Vismaz vienā gadījumā tas pat izriet no viņam nosūtītajiem dokumentiem. Tajos kāds pieteikuma iesniedzējs savu nostāju ir formulējis šādi:
“ In view of the public interest, I cannot treat this as confidential. My question was not confidential. The public interest in this issue must prevail .” (55)
165. Tomēr šķiet ļoti maz ticams, ka datu subjekti atkārtoto pieteikumu kontekstā abstrakti un vispārīgi piekrīt savu datu izpaušanai. Arī minēto piemēru drīzāk varētu interpretēt tādējādi, ka datu subjekts iebilst pret piekļuves atteikumu, nevis, ka viņš piekrīt atklāt savus personas datus.
166. Turklāt G. Strack
nevar pārmest Vispārējai tiesai, ka tā nav izskatījusi šo iebildumu, jo viņš to, ja vispār, ir izvirzījis tikai tiesas sēdē un tādēļ novēloti.
d) Par ierēdņiem, kuri paraksta lēmumus par atkārtotiem pieteikumiem
167. Ciktāl G. Strack
prasa atklāt ierēdņu vārdus, kuri ir parakstījuši lēmumus par atkārtotiem pieteikumiem, nekas neliecina, ka viņš šo iebildumu būtu izvirzījis jau Vispārējā tiesā. Tādēļ saskaņā ar Reglamenta 170. panta 1. punkta otro teikumu šis arguments ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Turklāt Komisija norāda, ka šie vārdi – proti, Komisijas ģenerālsekretāre un OLAF direktors – bija norādīti. Tas katrā ziņā netieši izriet no G. Strack
iesniegto lēmumu par atkārtotiem pieteikumiem paraugu veidlapu galvas. Lappuses ar parakstiem G. Strack
nav iesniedzis.
e) Par ierēdņu vārdiem, kas parādās dokumentos saistībā ar lietu T‑110/04
168. Attiecībā uz aizklātajiem ierēdņu vārdiem, kuri parādās dokumentos saistībā ar lietu T‑110/04, G. Strack
prasa nošķirt ierēdņus, kuriem tiek pārmesta kļūdaina rīcība, un pārējos ierēdņus. Tomēr principā attiecībā uz abām grupām ir spēkā nosacījums, ka parasti datu aizsardzības apsvērumu dēļ nav iespējams izpaust viņu personas datus. Tas, ka ierēdņu vārdi, kuriem tiek pārmesta kļūdaina rīcība, var būt īpaši aizsargājami, tādēļ vēl nenozīmē, ka tie ir jānošķir.
f) Par vārdu kodēšanu
169. G. Strack
vēl arī apgalvo, ka lietas T‑110/04 dokumentos Komisija nedrīkstēja aizklāt vārdus, bet gan tai tie bija (anonīmi) jākodē, lai uzlabotu dokumentu lasāmību. Tas bija acīmredzami jau tādēļ vien, ka Vispārējā tiesa attiecīgajā lietā vārdus bija kodējusi.
170. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 202.–208. punktā ir pamatoti secinājusi, ka apjomīga vārdu kodēšana dokumentos, uz kuriem attiecas apjomīgais pieteikums, no Komisijas prasītu nesamērīgas pūles. Tādēļ arī šo G. Strack iebildumu nevar pieņemt.
4) Starpsecinājums par apelācijas sūdzības piekto pamatu
171. Tādējādi apelācijas sūdzības piektais pamats ir jānoraida pilnībā.
F – Par sesto apelācijas sūdzības pamatu – konfidencialitātes saglabāšanu antidempinga lietās
172. Apelācijas sūdzības sestais pamats skar komerciālo interešu aizsardzību atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmajam ievilkumam.
173. Proti, Komisija atteica piekļuvi noteiktai informācijai un dokumentiem, lai novērstu antidempinga lietās iesaistīto uzņēmumu identificēšanu, kurus apstrādāja prasītājs lietā T‑110/04.
174. Pārsūdzētā sprieduma 226.–229. punktā Vispārējā tiesa akceptēja šo atteikumu, jo daļēji runa ir par komercnoslēpumiem un turklāt ir jāaizsargā attiecīgo uzņēmumu reputācija. Nekas neliecina par sevišķām sabiedrības interesēm, kas pamato šīs informācijas izpaušanu.
175. G. Strack
vispirms uzsver, ka antidempinga pasākumi ir publiskoti un šajā sakarā it īpaši ir minēti arī uzņēmumu nosaukumi. Tomēr nav pierādījumu, ka informācija, kas tika atteikta, attiecās uz lietām, kuras beidzās ar šādu publiskošanu. Tādēļ nav pierādīts, ka vairs nepastāv interese saglabāt konfidencialitāti.
176. Turklāt, pretēji G. Strack
viedoklim, interese saglabāt konfidencialitāti gan attiecībā uz uzņēmumu nosaukumiem, gan izvirzītajiem pārmetumiem, var pastāvēt, jo pārmetumi var ļaut izdarīt secinājumus par attiecīgo uzņēmumu.
177. Tomēr G. Strack
iebilst, ka pastāv sevišķas sabiedrības intereses antidempinga lietu izmeklēšanā, kas attaisno šīs informācijas izpaušanu, un gan Komisijai, gan Vispārējai tiesai tas ir jāizvērtē pēc savas iniciatīvas.
178. Šim viedoklim sākotnēji ir jāpiekrīt. Tiesa ir konstatējusi, ka attiecīgajai iestādei Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punktā paredzētajos gadījumos ir jānoskaidro, vai pastāv sevišķas sabiedrības intereses, kas tomēr pamato konkrētā dokumenta publiskošanu (56) . Iestādei ir vismaz jāpārbauda viedokļi, kas parādās attiecīgajā lietā (57) . Tomēr parasti jau šajā posmā būtiska nozīme ir īpašiem viedokļiem, kas jāizvirza pieteikuma iesniedzējam (58) .
179. Vēl jo vairāk ir spēkā tas, ka tiesvedības laikā Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pārkāpums, pārbaudot sevišķās sabiedrības intereses, tiek vērtēts tikai tad, ja prasītājs par to ceļ iebildumus. Ja šāda iebilduma pamatā nav pilnīgs šādas pārbaudes trūkums, tajā ir jānorāda aspekti, kuri nav tikuši atzīti par tādiem kļūdas dēļ. Tādēļ nav konstatējama kļūda tiesību piemērošanā, ja Vispārējā tiesa koncentrējas uz prasītāja iebildumu (59) .
180. Tomēr G. Strack
tiesvedības laikā necēla iebildumus par to, ka nav pietiekami ņemta vērā īpašā interese par antidempinga lietu pārskatāmību (60) . Tādēļ šajā ziņā Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
181. Arī ciktāl G. Strack
vēršas pret to, ka ir aizklāti to ierēdņu vārdi, kuru kompetencē bija izskatīt konkrētas lietas, nekas neliecina, ka šis jautājums vispār ir bijis tiesvedības priekšmets pirmajā instancē. Šis iebildums ir nepieņemams, jo saskaņā ar Reglamenta 170. panta 1. punkta otro teikumu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu.
G – Par septīto apelācijas sūdzības pamatu – zaudējumu atlīdzību par viņa pieteikuma par piekļuvi dokumentiem izskatīšanu
182. Septītais apelācijas pamats attiecas uz G. Strack
prasījumu atlīdzināt nemateriālos zaudējumus, kurus radījusi Komisija, izskatot viņa pieteikumu par piekļuvi dokumentiem. Šie zaudējumi izpaužas, no vienas puses, kā G. Strack
psihiskās veselības pasliktināšanās, no otras puses, kā viņa tiesību piedalīties Komisijas apspriešanā par pārskatāmību un piekļuvi iestāžu dokumentiem ierobežojums.
183. Pārsūdzētā sprieduma 261.–266. punktā Vispārējā tiesa galvenokārt ir konstatējusi, ka nevar pierādīt pietiekami īpašu cēloņsakarību starp apgalvoto prettiesisko rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem.
184. Šie konstatējumi pilnībā atbilst piemērojamiem kritērijiem.
185. Proti, uz principiem, kas kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām un uz kuriem ir atsauce LESD 340. panta otrajā daļā, nevar atsaukties, lai pamatotu, ka Savienībai ir pienākums atlīdzināt jebkuru, pat attālu kaitējumu, ko radījusi tās iestāžu rīcība. Šajā noteikumā paredzētais nosacījums, kas ir saistīts ar cēloņsakarību, drīzāk attiecas uz pietiekami tiešas cēloņsakarības esamību starp iestāžu rīcību un zaudējumiem (61) .
186. Šajā sakarā nevar pārmest, ka Vispārējā tiesa, neizsmeļot visus G. Strack
piedāvātos pierādījumus, 263. un 264. punktā prezumēja, ka, ņemot vērā daudzos tiesību strīdus starp viņu un Komisiju un viņa paša līdzatbildību par izskatāmo strīdu, šādu sakarību attiecībā uz varbūtēju viņa psihiskās veselības pasliktināšanos nevar konstatēt.
187. Tomēr attiecībā uz
iespēju ierobežojumu piedalīties Komisijas apspriešanās, pretēji Vispārējās tiesas apsvērumiem pārsūdzētā sprieduma 265. punktā, nav būtiski, ka G. Strack
arī bez dokumentiem varēja piedalīties diskusijā (un to arī darīja). Tā tas ir tādēļ, ka viņam tika liegta iespēja no šiem dokumentiem iegūt argumentus šai diskusijai.
188. Turpretim dzīvotspējīgāka ir arī šajā sprieduma punktā attīstītā doma, ka G. Strack
2007. gada 20. jūnija pieteikumu par piekļuvi dokumentiem iesniedza salīdzinoši īsu brīdi pirms apspriešanās termiņa beigām 2007. gada 31. jūlijā. Proti, G. Strack
nav pierādījis, ka Komisijas atbilstošas rīcības gadījumā viņš būtu savlaicīgi saņēmis pieprasītos dokumentus, lai tos izmantotu apspriešanā.
189. Pat – kopā ar G. Strack  – pieņemot, ka viņa pieteikums tika reģistrēts par vēlu un lēmuma pieņemšanas termiņa pagarinājums vēl par 15 dienām bija nokavēts un tādēļ nebija spēkā, nevar noliegt, ka Komisijai principā bija tiesības, pamatojoties uz šā pieteikuma apjomu, izmantot termiņa pagarinājumu. Tādēļ, atbilstoši izmantojot termiņa pagarinājumu, Komisijai uz sākotnējo pieteikumu atbilde būtu jāsniedz agrākais 2007. gada 31. jūlijā. Šajā laikā vairs nebūtu iespējama efektīva dalība apspriešanā, pamatojoties uz pieprasītajiem dokumentiem.
190. Tādēļ Vispārējā tiesa varēja pamatoti prezumēt, ka starp Komisijas varbūtējiem kavējumiem un G. Strack
dalības iespēju ierobežošanu nav pietiekami ciešas cēloņsakarības (62) .
VI – Par tiesāšanās izdevumiem
191. Tā kā lieta tiek nosūtīta atpakaļ Vispārējai tiesai, tās lēmums par tiesāšanās izdevumiem ir jāatceļ un lēmuma pieņemšana par tiesāšanās izdevumiem šajā apelācijas tiesvedībā ir jāatliek (63) .
VII – Secinājumi
192. Tādēļ ierosinu Tiesai lemt šādi:
1) atcelt sprieduma Strack /Komisija, T‑392/07 (EU:T:2013:8) rezolutīvās daļas 6. punktu tiktāl, ciktāl Vispārējā tiesa noraida G. Strack
prasības pamatu, ka Komisija nav pieņēmusi visus lēmumus par atkārtoto pieteikumu noraidīšanu;
2) atcelt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem iepriekš minētā sprieduma rezolutīvās daļas 7. punktā;
3) pārējā daļā apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību noraidīt;
4) lietu par rezolutīvās daļas 1. punktā minēto prasības pamatu nosūtīt atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;
5) atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(1) .
(2)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regula (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.).
(3)  –	Spriedums, 2007. gada 7. marts, Sequeira Wandschneider /Komisija, T‑110/04, Krājums, EU:T:2007:78.
(4)  –	Spriedums Coen, C‑246/95, EU:C:1997:33, 21. punkts, un Tiesas rīkojums Städter /ECB, C‑102/12 P, EU:C:2012:723, 13. punkts.
(5)  –	Spriedumi Moussis /Komisija, 227/83, EU:C:1984:276, 12. punkts; Coen, EU:C:1997:33, 21. punkts; Transportes Evaristo Molina /Komisija, C‑36/09 P, EU:C:2010:670, 37. punkts.
(6)  –	Spriedumi Müllers /ESLK, 79/70, EU:C:1971:79, 18. punkts, un Politi /EIF, C‑154/99 P, EU:C:2000:354, 22. punkts.
(7)  –	Spriedums Müllers /ESLK, EU:C:1971:79, 17. punkts.
(8)  –	Spriedums Müllers /ESLK, EU:C:1971:79, 19. un nākamie punkti, un īpaši par piekļuvi dokumentiem rīkojums, 2012. gada 13. novembris, ClientEarth  u.c./Komisija, T‑278/11, Krājums, EU:T:2012:593, 45. punkts.
(9)  –	Rīkojums ClientEarth  u.c./Komisija, minēts 33. punktā, EU:T:2012:593, 41. punkts.
(10)  –	Rīkojums ClientEarth  u.c./Komisija, minēts 33. punktā, EU:T:2012:593, 26. punkts.
(11)  –	Rīkojums ClientEarth  u.c./Komisija, minēts 33. punktā, EU:T:2012:593, 8. un 10.–12. punkts.
(12)  –	Spriedumi Müllers /ESLK, EU:C:1971:79, 6. punkts; Transportes Evaristo Molina /Komisija, EU:C:2010:670, 33. punkts, kā arī Gbagbo  u.c./Padome, no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P, EU:C:2013:258, 53. punkts. Līdzīgi arī rīkojums ClientEarth  u.c./Komisija, minēts 33. punktā, EU:T:2012:593, 30. punkts.
(13)  –	Skat., piemēram, spriedumu, 2013. gada 8. oktobris, Stichting Greenpeace Nederland
un PAN Europe /Komisija, T‑545/11, Krājums, EU:T:2013:523, 4., 6. un 12. punkts par termiņa notecējumu.
(14)  –	Spriedumi Moussis /Komisija, EU:C:1984:276, 12. punkts, Coen, EU:C:1997:33, 21. punkts, un Transportes Evaristo Molina /Komisija, EU:C:2010:670, 37. punkts.
(15)  – Spriedums Internationaler Hilfsfonds /Komisija, C‑362/08 P, EU:C:2010:40.
(16)  –	Spriedums Internationaler Hilfsfonds /Komisija C-362/08 P, EU:C:2010:40, 57. un nākamie punkti.
(17)  –	2007. gada 24. jūlija un 7. septembra vēstules.
(18)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 6. septembra Regula (EK) Nr. 1367/2006 par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV L 264, 13. lpp.).
(19)  –	Konvencija par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV 2005, L 124, 4. lpp.).
(20)  –	Skat. spriedumus Wunenburger /Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 80. punkts, un Gogos /Komisija C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 35. punkts.
(21)  –	Skat. spriedumu Internationaler Hilfsfonds /Komisija, EU:C:2010:40, 60. punkts.
(22)  –	Spriedumi Chronopost / UFEX  u.c., C‑341/06 P un C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 46. punkts, un Gorostiaga Atxalandabaso /Parlaments, C‑308/07 P, EU:C:2009:103, 42. punkts.
(23)  –	Pamattiesību hartas 52. panta 3. punkts, kā arī spriedums Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 44. punkts, un sprieduma pārskatīšana Arango Jaramillo  u.c./EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 42. un 43. punkts.
(24)  –	Ietverts tikai Hartas 47. panta otrajā daļā.
(25)  –	Tā par ECPAK 6. panta 1. punktu Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2007. gada 12. jūlija spriedums lietā Jorgic
pret Vāciju, prasība Nr. 74613/01, 64. un 65. punkts.
(26)  – Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2000. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās Coëme  u.c. pret Beļģiju, prasības Nr. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 un 33210/96, Reports of Judgments and Decisions
2000‑VII, 1. lpp., 98. punkts, 2010. gada 5. oktobra spriedums lietā DMD Group
pret Slovākiju, prasības Nr. 19334/03, 60. punkts, un 2013. gada 9. janvāra spriedums lietā Oleksandr Volkov
pret Ukrainu, prasības Nr. 21722/11, Reports of Judgments and Decisions
2013, 150. punkts.
(27)  –	Tāds ir Vācijas Pamatlikuma 101. panta kritērijs pēc Vācijas Konstitucionālās tiesas 1997. gada 8. aprīļa rīkojuma lietā 1 PBvU 1/95, BVerfGE
95, 322., 327. un nākamās lpp., un European Commission for Democracy through Law (Venice Commission) ieteikums, Report on the Independence of the Judicial System, Part I: The Independence of Judges, 2010. gada 16. marts, (CDL-AD(2010)004, Nr. 75).
(28)  –	Šajā ziņā skat. rīkojumu Marcuccio /Komisija, C‑528/08 P, EU:C:2009:761, 58. punkts.
(29)  –	Skat. paziņojumu OV 2007 C 269, 42. lpp.
(30)  –	OV 2010 C 288, 5. lpp.
(31)  –	Skat. spriedumu Salzgitter /Komisija, C‑182/99 P, EU:C:2003:526, 28. un turpmākie punkti.
(32)  –	Spriedums Groupe Gascogne /Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 72. punkts, kā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedums lietā Kudla
pret Poliju, Recueil des arrêts et décisions, 2000 XI, 156. un 157. punkts.
(33)  –	Spriedumi Der Grüne Punkt - Duales System Deutschland /Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, 190. un 196. punkts, un Groupe Gascogne /Komisija, EU:C:2013:770, 73. punkts.
(34)  –	Spriedums Baustahlgewebe /Komisija C‑185/95 P, EU:C:1998:608.
(35)  –	Secinājumi Solvay /Komisija C‑109/10 P, EU:C:2011:256.
(36)  –	Spriedums Groupe Gascogne /Komisija, EU:C:2013:770, 82. un 83. punkts.
(37)  –	Spriedums Groupe Gascogne /Komisija, EU:C:2013:770, 90. punkts.
(38)  –	Spriedums Komisija/Īrija u.c., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 56. punkts, sprieduma pārskatīšana M / EMEA, C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 41. punkts.
(39)  –	Spriedumi Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie /Komisija, C‑180/88, EU:C:1990:441, 22., 29. un 30. punkts, un Windpark Groothusen /Komisija, C‑48/96 P, EU:C:1998:223, 80. punkts.
(40)  –	Aprakstoši sprieduma pārskatīšana M / EMEA, EU:C:2009:804, 45. punkts, kā arī rīkojumi Iride
un Iride Energia /Komisija, C‑150/09 P, EU:C:2010:34, 74. punkts, un Kronoply /Komisija, C‑117/09 P, EU:C:2010:370, 44. punkts.
(41)  – Spriedums Komisija/ Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, 59. punkts.
(42)  – Spriedums Jurašinović /Padome, C‑576/12 P, EU:C:2013:777, 27. punkts.
(43)  –	Spriedums Komisija/ Aalberts Industries  u.c., C‑287/11 P, EU:C:2013:445, 47. punkts.
(44)  –	Spriedums PKK
un KNK /Padome, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 35. punkts.
(45)  –	Spriedumi PKK
un KNK /Padome, EU:C:2007:32, 37. punkts; Lafarge /Komisija, C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 17. punkts; Komisija/ Aalberts Industries  u.c., EU:C:2013:445, 51. punkts.
(46)  –	Spriedumi Activision Blizzard Germany /Komisija, C‑260/09 P, EU:C:2011:62, 57. punkts, un Komisija/ Aalberts Industries  u.c., EU:C:2013:445, 52. punkts.
(47)  –	Saskaņā ar Komisijas ziņojumu par to, kā 2007. gadā piemērota Regula (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (COM(2008) 630, galīgā redakcija, 10. lpp.).
(48)  –	Spriedums, 2008. gada 10. septembris, Williams /Komisija, T‑42/05, Krājums, EU:T:2008:325, 68. punkts.
(49)  –	Spriedumi Ismeri Europa /Revīzijas palāta, C‑315/99 P, EU:C:2001:391, 19. punkts; Glencore
un Compagnie Continentale /Komisija, C‑24/01 P un C 25/01 P, EU:C:2002:642, 77. un 78. punkts, kā arī Erste Bank der österreichischen Sparkassen /Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P un C‑137/07 P, EU:C:2009:576, 319  punkts.
(50)  –	Katrā ziņā lietas dalībniekiem jāiesaka, lai vai nu Komisija šo jautājumu noskaidro pēc savas iniciatīvas, paziņojot G. Strack
atbilstošos skaitļus – un, iespējams, trūkstošos dokumentus, vai arī, lai G. Strack
no jauna iesniedz pieteikumu par piekļuvi līdz šim acīmredzot vēl trūkstošiem dokumentiem, kas ļautu Komisijai izteikt savu viedokli, ņemot vērā manus apsvērumus. Tad viņi šajā jautājumā – iespējams, pat pirms šīs apelācijas sūdzības izlemšanas – varētu izbeigt tiesvedību un viņiem nevajadzētu no jauna bez vajadzības vērsties Vispārējā tiesā.
(51)  –	Skat. iepriekš, 107. un nākamie punkti.
(52)  –	Spriedums Komisija/ Bavarian Lager, EU:C:2010:378, 63. un 77. punkts.
(53)  –	Skat. iepriekš 152. punktu.
(54)  –	Kā Vispārējā tiesa secināja 141. punktā, Štraka pieteikums attiecās ne tikai uz lēmumiem par atkārtotiem pieteikumiem, bet arī uz atkārtotiem pieteikumiem, ko Komisija ir ignorējusi.
(55)  – Apelācijas sūdzības pielikumu 126. lpp. (“Ņemot vērā sabiedrības interesi, es šajā jautājumā nevaru saglabāt konfidencialitāti. Mans jautājums nebija konfidenciāls. Sabiedrības interesei par šo tēmu jābūt prioritātei.”).
(56)  –	Spriedums Zviedrija un Turco /Padome, C‑39/05 P un C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 49. punkts.
(57)  –	Skat. spriedumu Zviedrija/ API
un Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 152. punkts, par juridiskajiem atzinumiem likumdošanas procesā spriedumu Zviedrija un Turco /Padome, EU:C:2008:374, 67. punkts.
(58)  –	Spriedums LPN /Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 94. punkts un tajā minētā judikatūra.
(59)  –	Skat. manus secinājumus lietā Zviedrija/ MyTravel
un Komisija, C‑506/08 P, EU:C:2011:107, 105. punkts.
(60)  –	Skat. tiesvedībā pirmajā instancē iesniegtā replikas raksta 71.–73. punktu.
(61)  –	Spriedumi Dumortier  u.c./Padome, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 un 45/79, EU:C:1979:223, 21. punkts; Trubowest Handel
un Makarov /Padome un Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 53. punkts un tajā minētā judikatūra, un rīkojums Mauerhofer /Komisija, C‑433/10 P, EU:C:2011:204, 127. punkts.
(62)  –	Uz līdzīgiem apsvērumiem ir balstīts spriedums apvienotajās lietās Richez-Parise  u.c./Komisija, 19/69, 20/69, 25/69 un 30/69, EU:C:1970:47, 43. un 44. punkts, kā arī spriedums, 1995. gada 6. jūlijs, Odigitria /Padome un Komisija, T‑572/93, Krājums, EU:T:1995:131, 65. punkts, un spriedums, 1996. gada 21. marts, Farrugia /Komisija, T‑230/94, Krājums, EU:T:1996:40, 43. punkts.
(63)  –	Skat. Reglamenta 184. panta 2. punktu.