62011CC0630_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Izskatot šīs lietas, Tiesai būtu jāprecizē, vai, lai pārbaudītu valsts reģionālā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas pirms darbu izpildes raksturs ir obligāts nosacījums, lai pierādītu attīstību veicinošo iedarbību un līdz ar to – atbalsta nepieciešamību.
2. Šīs lietas attiecas uz apelācijas sūdzībām, ko iesniedza HGA Srl  u.c. (2) (C-630/11 P), Regione autonoma della Sardegna (C-631/11 P), Timsas Srl (3) (C-632/11 P) un Grand Hotel Abi d’Oru SpA (4) (C-633/11 P) (turpmāk tekstā kopā – “apelācijas sūdzību iesniedzēji”), kuri prasa atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 20. septembra spriedumu apvienotajās lietās T-394/08, T-408/08, T-453/08 un T-454/08 Regione autonoma della Sardegna  u.c./Komisija (5), ar kuru tā noraidīja viņu prasības atcelt Komisijas 2008. gada 2. jūlija Lēmumu 2008/854/EK par valsts atbalsta shēmu “1998. gada reģionālais likums Nr. 9 – Atbalsta N 272/98 nepareiza izmantošana” C 1/04 (ex NN 158/03 un CP 15/2003) (6) .
3. Apstrīdētajā lēmumā Eiropas Komisija uzskatīja, ka ar iekšējo tirgu nav saderīgs tāds valsts atbalsts, kas ir piešķirts saskaņā ar Itālijas reģionālo likumu, pārkāpjot Pamatnostādnēs par valstu reģionālo atbalstu (7) noteikto pienākumu, ka pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz pirms darbu izpildes.
4. Tā kā šis ir debašu galvenais jautājums, savos secinājumos es pievērsīšu uzmanību tikai šim strīda juridiskajam aspektam, pārējie apstrīdētā sprieduma punkti, manuprāt, neapstrīdami ir paturami spēkā.
I – Atbilstošais tiesiskais regulējums
5. Pamatnostādnēs ir kodificēta Komisijas LESD 107. panta 3. punktā paredzēto izņēmumu piemērošanas prakse.
6. 1998. gadā Komisija publicēja Pamatnostādnes par valstu reģionālo atbalstu. 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkta pēdējā daļā ir noteikts, ka “atbalsta piešķiršanas nosacījumos ir jāparedz, ka pieteikums atbalsta saņemšanai tiek iesniegts pirms projekta izpildes uzsākšanas”.
7. Šo pamatnostādņu 6.1. punktā ir precizēts:
“[..] Komisija novērtēs reģionālā atbalsta atbilstību kopējam tirgum, pamatojoties uz šīm pamatnostādnēm, tiklīdz tās būs piemērojamas. Tomēr atbalsta ierosinājumus, par kuriem paziņots, pirms šīs pamatnostādnes ir darītas zināmas dalībvalstīm, un par kuriem Komisija vēl nav pieņēmusi galīgu lēmumu, novērtēs, pamatojoties uz paziņojuma laikā spēkā esošajiem kritērijiem.”
II – Tiesvedību rašanās fakti
8. 1998. gada 10. martā Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
tika publicētas jaunās Komisijas pieņemtās Pamatnostādnes par valstu reģionālo atbalstu. Ņemot vērā jautājumu, uz kuru ir koncentrēta visa uzmanība šajos secinājumos, ir lietderīgi atgādināt šo pamatnostādņu 4.2. punkta saturu, kurā ir prasīts, ka atbalsta piešķiršanas nosacījumos ir jāparedz, ka pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz pirms darbu izpildes uzsākšanas.
9. 1998. gada 11. martā Regione autonoma della Sardegna
pieņēma 1998. gada reģionālo likumu Nr. 9, kura spēkā stāšanās datums bija noteikts 1998. gada 5. aprīlī, ar ko paredz stimulējošus pasākumus viesnīcu telpu atjaunošanai un pielāgošanai, kā arī noteikumus, ar ko groza un papildina 1993. gada 14. septembra Reģionālo likumu Nr. 40 [ legge regionale n°9, incentivi per la riqualificazione e l’adeguamento delle strutture alberghiere e norme modificative e integrative della legge regionale 14 settembre 1993, n. 40
( interventi creditizi a favore dell’industria alberghiera )] (8), ar ko tika piešķirts atbalsts sākotnējām investīcijām viesnīcu nozares uzņēmumos Sardīnijā (Itālija).
10. Šo sākotnējo reģionālā atbalsta shēmu, kas tika ieviesta ar Likumu Nr. 9/1998, Itālijas iestādes paziņoja Komisijai ar 1998. gada 6. maija vēstuli.
11. Pēc Komisijas pieprasījuma sniegt papildu informāciju Itālijas iestādes ar 1998. gada 22. jūnija vēstuli to informēja, ka sākotnējās reģionālā atbalsta shēmas īstenošanas noteikumi tiks pieņemti vienīgi tādā gadījumā, ja Komisija šo shēmu apstiprinās.
12. Ar 1998. gada 28. septembra vēstuli Itālijas iestādes informēja Komisiju arī par to, ka piešķirtais atbalsts attieksies vienīgi uz “turpmāk” realizējamajiem projektiem un ka šis nosacījums tiks apstiprināts Likuma Nr. 9/1998 īstenošanas noteikumos.
13. Ar 1998. gada 12. novembra vēstuli Komisija nolēma apstiprināt reģionālā atbalsta shēmu (9), to atzīstot par saderīgu ar iekšējo tirgu LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Šajā apstiprinājuma lēmumā Komisija cita starpā aprakstīja, ka pieteikumi finansējuma saņemšanai ir jāiesniedz pirms projektu izpildes uzsākšanas.
14. 1999. gada 29. aprīlī Regione autonoma della Sardegna pieņēma Rīkojumu Nr. 285 par Likuma Nr. 9/1998 piemērošanu (10) . Šajā rīkojumā bija paredzēts, ka sākotnējā atbalsta shēma ir īstenojama uzaicinājuma iesniegt pieteikumus procedūras ietvaros, ka atbalsts ir jāpiešķir projektiem, kas tiks īstenoti pēc šādu pieteikumu iesniegšanas, un ka izdevumiem, par kuriem būs tiesības saņemt atbalstu, ir jābūt veiktiem pēc šo pieteikumu iesniegšanas. Tomēr pārejas noteikumos bija paredzēta norma, kas bija pretrunā 1998. gada pamatnostādnēm, kuras bija pieņemtas nedaudz vairāk kā vienu gadu agrāk; šajā normā bija noteikts, ka pirmajā Rīkojuma Nr. 285/1999 piemērošanas posmā izdevumi, par kuriem būs tiesības saņemt atbalstu, ir tie, kas veikti pēc 1998. gada 5. aprīļa, proti, pēc Likuma Nr. 9/1998 spēkā stāšanās datuma.
15. 2000. gada 27. jūlijā Regione autonoma della Sardegna pieņēma Rezolūciju Nr. 33/3 ( deliberazione n°33/3 ), ar kuru formas neatbilstības dēļ tika atcelts Rīkojums Nr. 285/1999, un Rezolūciju Nr. 33/4 ( deliberazione n°34/3 ), ar ko tiek pieņemti jauni sākotnējās reģionālā atbalsta shēmas īstenošanas noteikumi, ar kuriem šoreiz skaidri tika ievēroti 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkta pēdējās daļas noteikumi, jo “pārejas” noteikums tika atcelts.
16. Šajā pašā dienā Regione autonoma della Sardegna pieņēma Rezolūciju Nr. 33/6 ( deliberazione n 33/6 ), kurā bija paredzēts, ka tiktāl, ciktāl Rīkojuma Nr. 285/1999, kurā bija ietverti noteikumi, kas nav saderīgi ar Savienības tiesību normām, publicēšana varēja radīt situāciju, ka iespējamie atbalsta saņēmēji varētu domāt, ka visi pēc 1998. gada 5. aprīļa veiktie darbi ir uzskatāmi par tādiem, par kuriem var saņemt atbalstu, Likuma Nr. 9/1998 pirmā piemērošanas posma ietvaros ir jāņem vērā darbi, kas veikti pēc šīs dienas, neraugoties uz to, ka pieteikums atbalsta saņemšanai ir ticis iesniegts pirmā ikgadējā uzaicinājuma iesniegt pieteikumus ietvaros.
17. Atbildot uz Komisijas pieprasījumu par spēkā esošās atbalsta shēmas saderību ar 1998. gada pamatnostādnēm, kas bija piemērojamas, sākot no 2000. gada 1. janvāra, Itālijas iestādes ar vēstuli, kas datēta ar 2000. gada 2. novembri, Komisijai apstiprināja, ka tās ir ievērojušas atbalsta nepieciešamības principu, atsaucoties uz Rezolūciju Nr. 33/4, ar kuru ir skaidri noteikts, ka tiesības saņemt atbalstu ir par izdevumiem, kas veikti pēc atbalsta pieteikuma iesniegšanas, neminot Rezolūciju Nr. 33/6.
18. Pēc tam, kad Regione autonoma della Sardegna
2000. gada 29. decembrī publicēja pirmo uzaicinājumu iesniegt pieteikumus, Komisija ar 2001. gada 28. februāra vēstuli pieprasīja Itālijas iestādēm sniegt papildu informāciju par veidu, kā uzaicinājumu procedūrā ir ievērots nosacījums par to, ka pieteikumam atbalsta saņemšanai ir jābūt iesniegtam pirms projekta izpildes uzsākšanas.
19. Ar 2001. gada 25. aprīļa vēstuli Itālijas iestādes vēlreiz apstiprināja, ka atbalsta shēma ir saderīga ar 1998. gada pamatnostādnēm, vēlreiz pievienojot Rezolūciju Nr. 33/4, taču atkārtoti neminot Rezolūciju Nr. 33/6.
20. Pēc sūdzības 2003. gada 21. februārī par sākotnējās atbalsta shēmas ļaunprātīgu izmantošanu Komisija Itālijas iestādēm pieprasīja sniegt papildu informāciju, un tās 2003. gada 22. martā pirmoreiz pieminēja Rezolūciju Nr. 33/6.
21. Tam sekoja Komisijas 2004. gada 3. februāra lēmums uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru sakarā ar ļaunprātīgu sākotnējās atbalsta shēmas izmantošanu (11) . Uzskatot, ka Itālijas iestādes nav ievērojušas ne apstiprinājuma lēmumā ietverto pienākumu, ne nosacījumus, kas ir minēti 1998. gada pamatnostādnēs, tā secināja, ka varēja pastāvēt ļaunprātīga sākotnējās atbalsta shēmas izmantošana Regulas (EK) Nr. 659/1999 (12) 16. panta izpratnē, un izteica šaubas par to atbalstu saderību, kuri ir piešķirti investīciju projektiem, kas uzsākti pirms pieteikuma par atbalsta saņemšanu iesniegšanas.
22. Itālijas iestādes un Grand Hotel Abi d’Oru iesniedza Komisijai savus apsvērumus, attiecīgi pirmās minētās – 2004. gada 19. aprīlī un 2005. gada 25. jūnijā, bet pēdējā minētā – 2004. gada 30. aprīlī.
23. 2006. gada 22. novembrī Komisija paziņoja Itālijas Republikai par savu lēmumu labot un paplašināt atbilstoši LESD 108. panta 2. punktam uzsākto procedūru C 1/2004 (13) . Šajā lēmumā tā tostarp norādīja, ka lēmumā par procedūras uzsākšanu nebija minēta Rezolūcija Nr. 33/6, kaut arī atbalsti 28 uzņēmumiem investīciju projektiem, kas tika uzsākti pirms pieteikumu atbalsta saņemšanai iesniegšanas, ir tikuši piešķirti, pamatojoties uz šo rezolūciju, nevis Rezolūciju Nr. 33/4. Turklāt Komisija norādīja, ka ļaunprātīgas atbalsta izmantošanas jēdziens Regulas Nr. 659/1999 – uz kuru ir atsauce lēmumā par procedūras uzsākšanu – 16. panta nozīmē attiecas uz situācijām, kurās apstiprināta atbalsta saņēmējs to izmanto pretēji atbalsta piešķiršanas nosacījumiem, un tas nav paredzēts situācijām, kurās dalībvalsts, grozot pastāvošu atbalsta shēmu, rada jaunu pretlikumīgu atbalstu (Regulas Nr. 659/1999 1. panta c) un f) punkts).
24. Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā secināja, ka atbalsta shēma tādā veidā, kā tā tiek piemērota, ir pretrunā apstiprinājuma lēmumam un ka atbalsta projekti, kuri jau bija uzsākti pirms jebkādu pieteikumu atbalsta saņemšanai iesniegšanas, ir jāuzskata par pretlikumīgiem.
25. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir šāda:
“1. pants
Saskaņā ar [..] reģionālo likumu [Nr. 9/1998] piešķirtais valsts atbalsts, kuru [Itālijas Republika] nelikumīgi īstenojusi ar [Rezolūciju] Nr. 33/6 un pirmo uzaicinājumu iesniegt pieteikumus, nav saderīgs ar kopējo tirgu, izņemot gadījumus, kad atbalsta saņēmējs ir iesniedzis pieteikumu atbalsta saņemšanai pirms darba sākšanas sākotnējā ieguldījumu projektā.
[..]”
III – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
26. Ar prasības pieteikumiem, kas Vispā rējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2008. gada 16. un 25. septembrī, kā arī 2008. gada 3. un 6. oktobrī, Regione autonoma della Sardegna, SF Turistico Immobiliare Srl, Timsas
un Grand Hotel Abi d’Oru
cēla prasības pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
27. Šie prasītāji atbilstoši pārsūdzētajam spriedumam atsaucās uz vairākiem pamatiem, no kuriem šajā lietā mūs interesē pamats par acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz atbalsta attīstību veicinošās iedarbības pastāvēšanu. Prasītāji apgalvoja, ka Komisija nav pareizi novērtējusi strīdīgās shēmas attīstību veicinošo iedarbību, ņemot vērā vietējā tirgus īpašības un saimnieciskās darbības subjektu subjektīvo izpratni par atbalsta mehānismu darbību. Šajā ziņā prasītāji ir izvirzījuši vairākus argumentus, kas attiecas uz 1998. gada pamatnostādņu nepiemērojamību, tiesību normām attiecībā uz agrāku atbalsta shēmu, valsts tiesību aktu kontekstu, uzņēmumu pārliecību, ka tie kopš Likuma Nr. 9/1998 pieņemšanas varēs izmantot tajā paredzēto atbalstu, kā arī strīdīgā atbalsta saņēmēju īpašo situāciju vai rīcību.
28. Pēc tam, kad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 213.–215. punktā bija atgādinājusi, ka vienkāršs konstatējums par pieteikuma iesniegšanu atbalsta saņemšanai pirms projektu īstenošanas sākuma ir vienkāršs, atbilstošs un piemērots kritērijs, lai Komisija varētu prezumēt atbalsta attīstību veicinošo iedarbību, tā turpināja, norādot, ka šī pamata ietvaros nav jāapšauba šis kritērijs, bet vienīgi jāizvērtē, vai apelācijas sūdzības iesniedzēji ir pierādījuši, ka šajā lietā pastāvēja apstākļi, kas varēja nodrošināt strīdīgās atbalsta shēmas attīstību veicinošo iedarbību, pat ja pieteikums atbalsta saņemšanai nebija iesniegts pirms attiecīgā projekta īstenošanas sākuma (14) .
29. Vispārējā tiesa vispirms noraidīja prasītāju argumentus, kas saistīti ar to īpašo situāciju vai rīcību, un pēc tam izskatīja argumentus, kuri vispārīgi attiecas uz strīdīgo atbalsta shēmu.
30. Attiecībā uz argumentu par to, ka Likuma Nr. 9/1998 spēkā stāšanās vien radīja uzņēmumiem pārliecību, ka tie varēs izmantot atbalstu, Vispārējā tiesa atgādināja, ka atbalsta pasākumu vai atbalstu shēmas saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē un tās rīcību kontrolē Savienības tiesa (15), un ka, ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu par šādu saderību, tikai tas, ka valsts iestādes ir pieņēmušas tiesību normas atbalsta shēmas ieviešanai, nevar viest iespējamajiem šīs shēmas izmantotājiem pārliecību, ka tie varēs izmantot tajā paredzēto atbalstu (16) .
31. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka tas tā ir Likuma Nr. 9/1998 normu gadījumā. Turklāt tā atzīmēja faktu, ka ar apstiprinājuma lēmumu tika pielikts punkts iespējamajām cerībām, kuras potenciālajiem saņēmējiem varēja būt saistībā ar to projektu pieņemamību, kuri bija uzsākti pirms pieteikumu iesniegšanas atbalsta saņemšanai, jo ar šo lēmumu bija skaidri izslēgts, ka šādiem projektiem tiks piešķirts atbalsts saskaņā ar Likumā Nr. 9/1998 paredzēto shēmu (17) .
32. Vispārējā tiesa noraidīja apelācijas sūdzību iesniedzēju prasību un tiem piesprieda atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus, izņemot tos izdevumus, kas radušies saistībā ar iestāšanos lietā, kā arī segt savus tiesāšanās izdevumus.
IV – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
33. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2012. gada 29. marta rīkojumu atbilstoši Tiesas Reglamenta 54. pantam lietas no C-630/11 P līdz C-633/11 P tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.
34. HGA  u.c., kā arī Regione autonoma della Sardegna
prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt un/vai grozīt pārsūdzēto spriedumu;
– atcelt apstrīdēto lēmumu.
35. Timsas
un Grand Hotel Abi d’Oru
prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt pārsūdzēto spriedumu;
– atcelt apstrīdēto lēmumu;
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā un pirmajā instancē.
36. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
– apelācijas sūdzības noraidīt;
– piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā un pirmajā instancē.
V – Par apelācijas sūdzībām
A – Apelācijas sūdzību iesniedzēju argumenti saistībā ar pamatu par acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz attīstību veicinošās iedarbības pastāvēšanu
37. HGA  u.c. ar savu ceturto pamatu un Regione autonoma della Sardegna
ar savu pirmo pamatu pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārkāpusi [atbalsta] nepieciešamības un attīstību veicinošās iedarbības principus. Apelācijas sūdzību iesniedzēji uzskata, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta pretlikumība, jo Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, lai izslēgtu atbalsta attīstību veicinošo iedarbību un nepieciešamību, a priori pietika piemērot kritēriju par to, ka pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz pirms projekta izpildes uzsākšanas, kuru šī tiesa uzskatīja par atbilstošu un piemērotu, lai novērtētu atbalsta shēmas attīstību veicinošo iedarbību (18) . Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējai tiesai būtu vajadzējis atzīt, ka tikai pieteikuma atbalsta saņemšanai neiesniegšanu pirms projekta izpildes uzsākšanas nevar uzskatīt par pietiekamu, lai izslēgtu atbalsta veicinošās iedarbības un nepieciešamības raksturu.
38. HGA  u.c., kā arī Regione autonoma della Sardegna
uzskata, ka Komisija atbalsta saderības novērtējumā būtu varējusi ņemt vērā arī citus apstākļus tiktāl, ciktāl iepriekšējs pieteikums atbalsta saņemšanai esot nevis tiesību normās paredzēts nosacījums, bet tikai vienkāršs novērtējuma kritērijs.
39. Iesākumā, pirmkārt, apelācijas sūdzību iesniedzēji atsaucas uz apstākli, ka tie vēl pirms pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas bija guvuši pārliecību, ka tie iegūs atbalstu, jo tie neapstrīdami atbilda visiem Likumā Nr. 9/1998 paredzētajiem nosacījumiem.
40. Otrkārt, HGA  u.c., kā arī Regione autonoma della Sardegna
apgalvo, ka fakts, ka tiem bija zināms, ka ir izpildīti LESD 107. panta 3. punkta a) un/vai c) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi, pierādīja, ka patiešām pastāv atbalsta attīstību veicinošā iedarbība.
41. Treškārt, prasītāji atsaucas uz faktu, ka tie būtu varējuši īstenot renovācijas programmas atbilstoši citām atbalsta shēmām, nevis Likumā Nr. 9/1998 paredzētajai shēmai.
42. Regione autonoma della Sardegna
turpinot apgalvo, ka, tā kā 1998. gada pamatnostādnes tika izstrādātas vienlaikus ar Likumu Nr. 9/1998, uzņēmumi tās nevarēja ņemt vērā, jo līdz apstiprinājuma lēmuma pieņemšanai iepriekš spēkā esošajā shēmā nebija prasības par pieteikuma atbalsta saņemšanai iepriekšēju iesniegšanu.
43. Visbeidzot, HGA  u.c., Regione autonoma della Sardegna, kā arī Timsas
pamatojas uz judikatūru lietā Graphischer Maschinenbau /Komisija (19), saskaņā ar kuru tikai tāpēc vien, ka darbu izpilde ir uzsākta pirms paziņošanas par atbalstu, ar kuru šie darbi bija jāfinansē, Komisija nevar secināt, ka šis atbalsts neatbilst attīstību veicinošās iedarbības kritērijam (20) .
44. Komisija noraida visus prasītāju argumentus kā nepamatotus vai nepieņemamus.
B – Mans vērtējums
45. Iesākumā jānorāda, ka iepriekš minētā judikatūra lietā Graphischer Maschinenbau /Komisija šajā lietā noteikti nav piemērojama.
46. Šī judikatūra, uz kuru atsaucas HGA  u.c., Regione autonoma della Sardegna, kā arī Timsas
un saskaņā ar kuru tikai tāpēc vien, ka darbu izpilde ir uzsākta pirms paziņošanas par atbalstu, ar kuru šie darbi bija jāfinansē, Komisija nevar secināt, ka šis atbalsts neatbilst attīstību veicinošās iedarbības kritērijam (21), nav piemērojama šajās lietās, jo lietā, kurā radās iepriekš minētā judikatūra, bija pilnīgi citādi apstākļi; šajā lietā bija runa par Kopienas pamatnostādnēm attiecībā uz valsts atbalstu grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai (22) . Attiecīgais uzņēmums, kura ekonomiskā situācija bija tāda, ka tam bija jāsaņem atbalsts pārstrukturēšanai, lai tiktu nodrošināta tā spēja darboties, nevarēja gaidīt, lai gūtu pilnīgu pārliecību, ka šis atbalsts tiks izmaksāts, lai ieviestu tā pārstrukturēšanas programmu spējas darboties atgūšanai.
47. Turpinājumā ir jānorāda, ka es – kā savā atbildes rakstā ir atzīmējusi arī Komisija – uzskatu, ka HGA  u.c., kā arī Regione autonoma della Sardegna
šo spriedumu interpretē kļūdaini.
48. Tie, pretēji Vispārējās tiesas atzītajam, norāda, ka tas vien, ka pieteikums atbalsta saņemšanai ticis iesniegts pirms projekta izpildes uzsākšanas, nevar tikt uzskatīts par pietiekamu, lai izslēgtu atbalsta attīstību veicinošās iedarbības un nepieciešamības raksturu.
49. Es atgādinu, ka Vispārējā tiesa, uzsvērusi, ka pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšana pirms investīciju projektu īstenošanas ir vienkāršs, atbilstošs un piemērots kritērijs, kas ļauj Komisijai prezumēt atbalsta attīstību veicinošo iedarbību (23), piebilda, ka ir jāpārbauda, vai apelācijas sūdzības iesniedzēji ir pierādījuši, ka ar strīdīgo atbalsta shēmu varēja tikt nodrošināta attīstību veicinošā iedarbība, pat ja pieteikums nebija iesniegts pirms investīciju projekta īstenošanas sākuma (24) .
50. Vispārējā tiesa tādējādi veica dažādo apstākļu, uz kuriem bija atsaukušies apelācijas sūdzības iesniedzēji, pārbaudi un no tās secināja, ka šie apstākļi nebija tādi, ar kuriem var tikt nodrošināta atbalsta attīstību veicinošā iedarbība.
51. Līdz ar to Vispārējā tiesa, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam, nav secinājusi, ka atbalsta pieteikuma neiesniegšanas pirms darbu uzsākšanas sekas katrā ziņā ir atbalsta attīstību veicinošās iedarbības zudums bez iespējas iesniegt pierādījumus par pretējo.
52. Kaut arī apelācijas sūdzības iesniedzēji pārsūdzētā sprieduma atbilstošos fragmentus ir interpretējuši kļūdaini, tie tomēr ar savu izvirzīto pamatu vēlas atspēkot Vispārējās tiesas vērtējumu par to, vai atbalstam ir attīstību veicinoša iedarbība.
53. Savā analīzē Vispārējā tiesa kritēriju par pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanu pirms projekta izpildes uzsākšanas kvalificē kā prezumpciju, ka atbalstam ir attīstību veicinoša iedarbība, nevis kā obligātu atbalsta nepieciešamības nosacījumu.
54. Kaut arī es piekrītu risinājumam, pie kura beigās nonāk Vispārējā tiesa, proti, ka prasītāju celtā prasība tiek noraidīta, es tomēr domāju, ka savā motivācijā tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kura ir jāizlabo nākotnē celtu prasību interesēs.
55. Lai atbalsts tiktu atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, tam ir jāatbilst dažiem pamatprincipiem, tostarp atbalsta nepieciešamības principam.
56. Principā, izņemot pārbaudi, kuru Savienības tiesai savas neierobežotās kompetences ietvaros ir jāveic gadījumā, ja tiek celta prasība, tikai Komisijai ir rīcības brīvība novērtēt atbalsta saderību ar iekšējo tirgu. Izvērtējot piedāvātās shēmas vispārīgo struktūru attiecībā pret nosprausto mērķi, tai ir jānosaka, vai atbalsts vispārīgi ir pieņemams.
57. Tiesa atbalsta nepieciešamības principu ir apstiprinājusi tās spriedumā lietā Philip Morris Holland /Komisija (25) . Saskaņā ar šo principu par saderīgu ar iekšējo tirgu nevar tikt atzīts tāds atbalsts, kuru nesaņemot tā pretendenti tik un tā būtu turpinājuši virzīties uz apgalvoti nosprausto mērķi (26) .
58. Aplūkotā atbalsta attīstību veicinošā iedarbība uz uzņēmumiem galu galā nav nekas cits kā konkrēta tā nepieciešamības izpausme. Vai Komisijas atļautais atbalsts ir veicinājis uzņēmumu līdzdalību projektā? Kā tādā gadījumā raksturot šo attīstību veicinošo iedarbību? Tas vēl jo vairāk ir neapstrīdami tādēļ, ka tas ir pierādījums atbalsta nepieciešamībai, kas ir viens no pamata nosacījumiem, lai paredzētā shēma būtu saderīga ar Līgumu.
59. Atbalsta nepieciešamības principu Komisija ir padarījusi objektīvi saistošu 1998. gada pamatnostādnēs. Šīs pamatnostādnes nodrošina Ko misijas rīcības pārskatāmību, iepriekšēju rīcības paredzamību un tiesisko drošību (27) .
60. Tādējādi, piemēram, ja vairākas atbalsta shēmas attiecībā uz vienu reģionu nonāk pretrunā, seko viena otrai vai pārklājas, tad pieteikuma iepriekšējas iesniegšanas kritērijs, kas pats par sevi, manuprāt, norāda uz precīzu, Komisijas apstiprinātu shēmu (28), pēc manām domām, ir kritērijs, kas izslēdz jebkādas šaubas, strīdus un tiesisko nenoteiktību. Turklāt jānorāda, ka šis kritērijs uzņēmumiem nekādi nekaitē, jo pieteikuma iepriekšējās iesniegšanas sekas ir tādas, ka, tiklīdz šis nosacījums ir izpildīts, automātiski ir pierādīta arī nepieciešamība, kas ir būtiskākais nosacījums; līdz ar to par šo jautājumu nevar rasties strīdi.
61. Kā to Vispārējā tiesa pilnīgi pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 208. punktā, no 1998. gada pamatnostādņu ievaddaļas izriet, ka tajās vispārēji un abstrakti ir noteikti kritēriji, kurus Komisija, piemērojot LESD 107. panta 3. punkta a) un c) apakšpunktu, ievēro, lai izvērtētu reģionālā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, un ka tās līdz ar to nodrošina to dalībvalstu tiesisko drošību, kuras piešķir šādu atbalstu. Šo pamatnostādņu 4.2. punktā paredzētais nosacījums, saskaņā ar kuru atbalsta piešķiršanas nosacījumos ir jāparedz, ka pieteikums atbalsta saņemšanai tiek iesniegts pirms projekta izpildes uzsākšanas, ir piemērojams visiem atbalstiem, uz ko attiecas iepriekš minētās pamatnostādnes, neatkarīgi no atbalsta priekšmeta, formas vai apmēra, un, manuprāt, tas pilnībā apmierina [tiesiskās] drošības imperatīvu un atbilst īstajai Komisijas lomai, kādu tai piešķir attiecīgais konteksts.
62. Kā Vispārējā tiesa pilnīgi pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 215. punktā, 4.2. punktā minētais kritērijs ir vērsts uz to, lai situācijā, kad nav iespējams pilnībā izvērtēt visus ekonomiskos aspektus, kādi piemīt atbalsta saņēmēju nākotnē lēmumam veikt investīcijas, noskaidrotu, vai atbalsta pasākumam ir attīstību veicinoša iedarbība un, tātad, vai tam ir nepieciešamības raksturs. Šajā ziņā tā ir norādījusi, ka no 1998. gada pamatnostādņu 2. punkta otrās līdz ceturtajai daļai izriet, ka Komisija principā reģionālo atbalstu apstiprina vienīgi atbalsta shēmas veidā, jo tā uzskata, ka individuālais atbalsts ad hoc
neatbilst nosacījumam, saskaņā ar kuru jābūt nodrošinātam līdzsvaram starp atbalsta radītajiem konkurences izkropļojumiem un no atbalsta izrietošajiem ieguvumiem, kuri attiecas uz mazāk attīstīta reģiona attīstīšanu. Vispārējā tiesa turpinājumā ir minējusi, ka Komisijai, veicot paziņotās atbalsta shēmas saderības ar iekšējo tirgu pārbaudi, pēc definīcijas nav zināmi atsevišķo iespējamo atbalsta shēmas izmantotāju un konkrēto projektu, kuriem tie var lūgt subsīdijas, īpašie apstākļi. Vispārējā tiesa no tā ir secinājusi, ka līdz ar to Komisijai, lai izvērtētu atbalsta shēmas saderību ar iekšējo tirgu, ir jābalstās uz kritērijiem, kuri vai nu nav atkarīgi no saņēmēju nākotnē īpašajiem apstākļiem, vai ir vienādi visiem saņēmējiem nākotnē. Apstāklis, ka pieteikumam atbalsta saņemšanai jābūt iesniegtam, pirms tiek uzsākta subsidētā projekta īstenošana, ļauj nodrošināt, ka attiecīgais uzņēmums pirms minētā projekta uzsākšanas ir skaidri paudis savu gribu izmantot attiecīgo atbalsta shēmu. Tas tādējādi ļauj izvairīties no situācijas, ka pieteikumi tiktu iesniegti ex post
par tādiem projektiem, kuru īstenošana tikusi uzsākta neatkarīgi no tā, vai atbalsta shēma pastāv.
63. No iepriekš minētajiem apsvērumiem, kurus es šeit pārņemu, izriet, ka Komisija bija tiesīga noteikt objektīvu kritēriju, kas paredzēts, lai noteiktu, vai pastāv attīstību veicinoša iedarbība, un ka izvēlētais kritērija raksturs, proti, pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšana pirms projektu īstenošanas, ir piemērots un atbilstošs veids, lai konstatētu piedāvājuma attīstību veicinošo iedarbību, nevis vienkārša prezumpcija.
64. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 169. punktā Vispārējā tiesa ir minējusi, ka gan no pirmstiesas procedūras starp Komisiju un Regione autonoma della Sardegna, gan arī no tā rīcības Vispārējā tiesā izriet, ka tam bija zināms par nosacījumu saistībā ar pieteikuma atbalsta piešķišanai iesniegšanu pirms darbu uzsākšanas. Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Regione autonoma della Sardegna, kā Komisija pareizi uzsver, ne savā sarakstē ar Komisiju, ne arī Vispārējā tiesā nekad nav noliedzis, ka tas būtu uzņēmies saistības piešķirt atbalstu vienīgi projektiem, kas uzsākti pēc pieteikumu atbalsta saņemšanai iesniegšanas.
65. Tādējādi, manuprāt, sarakste starp Komisiju un Itālijas iestādēm pirmstiesas procedūrā apstiprina, ka pieteikuma atbalsta saņemšanai iepriekšējas iesniegšanas obligātais raksturs ir ticis netieši atzīts. No šīs sarakstes izriet, ka Komisija Itālijas iestādēm vairākkārt ir pieprasījusi, lai tās ievērotu atbalsta nepieciešamības principu, un šīs iestādes vienmēr ir apstiprinājušas, ka tās ievēro kritēriju par pieteikuma atbalsta saņemšanai iepriekšēju iesniegšanu (29) . Šīs sarakstes laikā, kas tika veikta atbilstoši LES 4. panta 3. punktam, kurā ir noteikts, ka saskaņā ar lojālas sadarbības principu Savienība un dalībvalstis ar patiesu savstarpēju cieņu palīdz cita citai veikt uzdevumus, kas noteikti Līgumos, Itālijas iestādes nevis risināja sarunas ar Komisiju, lai vienotos par pārejas noteikumiem, kas bija paredzēti Rezolūcijā Nr. 33/6, bet gan vienkārši noklusēja šīs rezolūcijas pastāvēšanu. Pieņemot Rīkojumu Nr. 285/1999 un Rezolūciju Nr. 33/6, Itālijas iestādes skaidri zināja, ka tās pārkāpj apstiprinājuma lēmumu, jo, kā to norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 168. punktā, apstiprinājuma lēmuma nodaļā, kas veltīta apstiprinātā atbalsta aprakstam, Komisija nepārprotami ir norādījusi, ka “uzņēmumiem pieteikums atbalsta saņemšanai ir jāiesniedz, pirms tiek uzsākta investīciju projekta īstenošana”.
66. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es līdz ar to uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl tai pārsūdzētā sprieduma 215. un 226. punktā būtu bijis jālemj nevis, ka kritērijs par pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanu pirms projektu īstenošanas ir vienkāršs, piemērots un atbilstošs kritērijs, lai Komisija varētu prezumēt atbalsta attīstību veicinošo iedarbību, bet gan, ka pieteikuma iesniegšana atbalsta saņemšanai pēc tam, kad Komisija to ir apstiprinājusi, pirms projektu īstenošanas ir obligāts nosacījums atbalsta nepieciešamībai. Šis obligātais raksturs varētu tikt atspēkots un citu apstākļu izskatīšana varētu tikt pieļauta tikai tādā gadījumā, ja saistībā ar noteiktas atbalsta shēmas saderības izvērtējumu noteikti elementi (sarakste, atzinumi, lēmumi, paziņojumi u.c.), kurus ir pieņēmusi vienīgi Komisija, būtu tādi, kas varētu likt kļūdīties attiecībā uz 1998. gada pamatnostādņu 4.2. punkta pēdējās daļas piemērojamību attiecīgās atbalsta shēmas īstenošanas noteikumiem. Šo vērtējumu, manuprāt, apstiprina Komisijas veiktie papildu piesardzības pasākumi, kas ir noteikti Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēs 2007.–2013. gadam (30) .
67. Kaut arī Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, šīs kļūdas konstatējuma sekas nevar būt šī sprieduma atcelšana.
68. Ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumā ir rodams Savienības tiesību pārkāpums, bet šī sprieduma rezolutīvā daļa, šķiet, ir pamatota ar citu juridisko pamatojumu, apelācijas sūdzība par šādu spriedumu ir jānoraida (31) .
69. No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl, manuprāt, Vispārējās tiesas noraidītā prasība atcelt tiesību aktu ir pamatota ar attīstību veicinošas iedarbības neesamību un citiem motīviem saistībā ar pamatiem, kurus es neapskatīju, tad pārsūdzētā sprieduma 215. un 226. punktā pieļautā kļūda tiesību piemērošanā nav tāda, lai tiktu atcelts šis spriedums (32) .
70. Līdz ar to es uzskatu, ka apelācijas sūdzības ir jānoraida.
VI – Par tiesāšanās izdevumiem
71. Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, kas radušies apelācijas tiesvedībā, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VII – Secinājums
72. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1) apelācijas sūdzības noraidīt;
2) HGA Srl  u.c., Regione autonoma della Sardegna, Timsas Srl
un Grand Hotel Abi d’Oru SpA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  – Turpmāk tekstā – “ HGA  u.c.”.
(3)  – Turpmāk tekstā – “ Timsas ”.
(4)  – Turpmāk tekstā – “ Grand Hotel Abi d’Oru ”.
(5)  – Krājums, II-6299. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.
(6)  – OV L 302, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”.
(7)  – OV 1998, C 74, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”.
(8)  – Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
Nr.°9, 1998. gada 21. marts; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 9/1998”.
(9)  – Turpmāk tekstā – “apstiprinājuma lēmums”.
(10)  – Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna
Nr.°15, 1999. gada 8. maijs; turpmāk tekstā – “Rīkojums Nr. 285/1999”.
(11)  – OV C 79, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “uzsākšanas lēmums”.
(12)  – 1999. gada 22. marta Padomes Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
(13)  – OV 2007, C 32, 2. lpp.
(14)  – Pārsūdzētā sprieduma 226. punkts.
(15)  – 1977. gada 22. marta spriedums lietā 78/76 Steinike & Weinlig
( Recueil, 595. lpp., 9. punkts), 1991. gada 21. novembra spriedums lietā C-354/90 Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon
( Recueil, I-5505. lpp., 14. punkts), kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C-119/05 Lucchini
(Krājums, I-6199. lpp., 52. punkts).
(16)  – Šajā ziņā skat. Tiesas 1990. gada 20. septembra spriedumu lietā C-5/89 Komisija/Vācija ( Recueil, I-3437. lpp., 14. punkts) un 1997. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-169/95 Spānija/Komisija ( Recueil, I-135. lpp., 51. punkts).
(17)  – Pārsūdzētā sprieduma 233. un 234. punkts.
(18)  – Pārsūdzētā sprieduma 226. punkts.
(19)  – Vispārējās tiesas 2002. gada 14. maija spriedums lietā T-126/99 ( Recueil, II-2427. lpp.).
(20)  – 43. punkts.
(21)  – Turpat.
(22)  – OV 1997, C 283, 2. lpp.
(23)  – Pārsūdzētā sprieduma 215. punkts.
(24)  – Pārsūdzētā sprieduma 226. punkts.
(25)  – 1980. gada 17. septembra spriedums lietā 730/79 ( Recueil, 2671. lpp.).
(26)  – 17. punkts.
(27)  – 2002. gada 7. marta spriedums lietā C-310/99 Itālija/Komisija ( Recueil, I-2289. lpp., 52. punkts).
(28)  – Man tik tiešām nav skaidrs, kā Komisijas neapstiprinātam pieteikumam, kas tādējādi ir vienkāršs projekts, varētu būtu jebkāda attīstību veicinoša iedarbība.
(29)  – Šo secinājumu 12. un 17.–19. punkts.
(30)  – OV 2006, C 54, 13. lpp.
(31)  – 2012. gada 19. aprīļa spriedums lietā C-221/10 P Artegodan /Komisija (94. punkts un tajā minētā judikatūra).
(32)  – Šajā ziņā skat. 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C-412/05 P Alcon /ITSB (Krājums, I-3569. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra).