Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU] SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Apvienotās lietas C‑142/25 un C‑143/25 [Pepach] (i)
LF (C‑142/25),
CV (C‑143/25)
pret
Pensionsversicherungsanstalt
(Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
(Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšana – Regula (EK) Nr. 987/2009 – 44. panta 2. punkts – Darbības joma – Tiesību uz vecuma pensiju pārbaude – Citā dalībvalstī uzkrāta bērna audzināšanas perioda ņemšana vērā – Nosacījumi – LESD 21. pants – Pilsoņu pārvietošanās brīvība – Faktu pielīdzināšanas princips)
I.      Ievads
1.        Šīs apvienotās lietas arī (2) attiecas uz to, kā interpretēt LESD 21. pantu un Regulas (EK) Nr. 987/2009, ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, 44. panta 2. punktu (3). Attiecībā uz vecuma pensijas piešķiršanu 44. panta 2. punktā ir noteikts, ka tās dalībvalsts iestādes, kurā persona ir strādājusi (nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā) (A dalībvalsts), pirms tā veltīja laiku savu bērnu audzināšanai citā dalībvalstī (B dalībvalstī), noteiktos apstākļos piemēro savus tiesību aktus šādiem bērna audzināšanas periodiem un ņem tos vērā tā, it kā tie būtu izpildīti tās teritorijā.
2.        Lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegusi Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) LF (lietā C‑142/25) un CV (lietā C‑143/25) (turpmāk kopā –prasītājas) tiesvedībās pret
Pensionsversicherungsanstalt (turpmāk – PVA) – iestādi, kas atbildīga par tiesību aktos noteikto vecuma apdrošināšanas sistēmu Austrijā. Tie attiecas uz minētās iestādes atteikumu prasītāju vecuma pensijas aprēķināšanas nolūkā ņemt vērā periodus, ko viņas veltījušas savu bērnu audzināšanai Beļģijā un Itālijā.
3.        Izvirzītie jautājumi
ir divu veidu. Pirmkārt, lietā C‑142/25 iesniedzējtiesa lūdz skaidrot, kā interpretēt vienu no Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā uzskaitītajiem nosacījumiem, proti, ka A dalībvalstij (šajā gadījumā Austrijai), piešķirot vecuma pensiju, ārvalstīs uzkrātie bērna audzināšanas periodi ir jāņem vērā tikai tad, ja “neviens bērna audzināšanas periods netiek ņemts vērā” B dalībvalstī (šajā gadījumā Beļģijā). Minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai no šā nosacījuma izriet, ka B dalībvalstī vispār nedrīkst būt pieņemti tiesību akti, kas ļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, vai arī pietiek ar to, ka saskaņā ar B dalībvalsts tiesību aktiem apstrīdētie periodi netika ņemti vērā konkrētajā individuālajā
situācijā.
4.        Otrkārt, abās lietās – C‑142/25 un C‑143/25 – Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) lūdz skaidrojumu par “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritēriju, ko, pamatojoties uz LESD 21. pantu, Tiesa ir izstrādājusi savā judikatūrā (4), , lai veicinātu bērna audzināšanas periodu ņemšanu vērā pensijas aprēķinā (5), un kas ir piemērojams situācijās, kad nav izpildīti Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā uzskaitītie nosacījumi. Saskaņā ar
šo kritēriju, A dalībvalstij (Austrijai) ir jāpiemēro savi tiesību akti attiecībā uz bērna audzināšanas periodiem, kas uzkrāti B dalībvalstī (attiecīgi Beļģijā un Itālijā), un jāuzskata, ka šie periodi ir izpildīti tās teritorijā, ja tie ir “pietiekami cieši saistīti” vai “pietiekami saistīti” (6) ar “apdrošināšanas periodiem”, ko attiecīgā persona ir uzkrājusi A dalībvalstī. Vai šāda saikne pastāv tikai tad, ja šī persona ir strādājusi tikai A dalībvalstī – gan pirms, gan pēc savu bērnu audzināšanas B dalībvalstī?
II.    Atbilstošais tiesiskais regulējums
A.      Savienības tiesības
1.      Regula Nr. 883/2004
5.        Regulas Nr. 883/2004 II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana” inter alia ir ietverts 11. pants, kas nosaka:
“1.      Personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
[..]
3.      Ievērojot 12.–16. pantu:
a)      persona, kas veic darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā kādā dalībvalstī, ir pakļauta minētās dalībvalsts tiesību aktiem;
[..]
e)      katra persona, uz ko neattiecas a)–d) apakšpunkts, ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, neierobežojot citus šās regulas noteikumus, kas viņai garantē pabalstus, ko nosaka vienas vai vairāku citu dalībvalstu tiesību akti.
[..]”
2.      Regula Nr. 987/2009
6.        Regulā Nr. 987/2009 noteikta Regulas Nr. 883/2004 īstenošanas kārtība atbilstoši šīs pēdējās minētās regulas 89. pantam.
7.        Saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 14. apsvērumu:
“Ir vajadzīgi konkrēti īpaši noteikumi un procedūras, lai noteiktu tiesību aktus, kas piemērojami, lai ņemtu vērā periodus, ko apdrošinātā persona veltījusi bērnu audzināšanai dažādās dalībvalstīs.”
8.        Šīs regulas 44. pants nosaka:
“1.      Piemērojot šo pantu, “bērna audzināšanas periods” ir jebkurš periods, kas ir iemaksu periods saskaņā ar dalībvalsts pensiju tiesību aktiem vai kas nodrošina pensijas papildinājumu konkrēti tā iemesla dēļ, ka persona ir audzinājusi bērnu, neatkarīgi no metodes, kāda izmantota šādu periodu aprēķināšanai, un neatkarīgi no tā, vai tie uzkrājas bērna audzināšanas laikā vai tiek atzīti ar atpakaļejošu spēku.
2.      Ja saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir kompetenta atbilstīgi [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļai, neviens bērna audzināšanas periods netiek ņemts vērā, tās dalībvalsts iestāde, kuras tiesību akti saskaņā ar [Regulas Nr. 883/2004] II sadaļu bija piemērojami attiecīgajai personai sakarā ar tās darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā dienā, kad saskaņā ar šiem tiesību aktiem bērna audzināšanas periodu sāka ņemt vērā attiecīgajam bērnam, arī turpmāk ir atbildīga ņemt vērā šo periodu kā bērna audzināšanas periodu saskaņā ar saviem tiesību aktiem tā, it kā šā bērna audzināšana notiktu tās teritorijā.
[..]”
B.      Piemērojamie valsts tiesību akti
9.        Allgemeines Pensionsgesetz (BGBl. I, 142/2004; Vispārējais pensiju likums, turpmāk  – APG) 16. panta 3.a punktā it īpaši ir paredzēts, ka aizstājošie periodi saistībā ar bērna audzināšanu saskaņā ar Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (BGBl. 189/1955; Vispārējais sociālās apdrošināšanas likums, turpmāk – ASVG) 227.a pantu un Gewerbliches Sozialversicherungsgesetz (BGBl. 560/1978; Likums par to personu sociālo apdrošināšanu, kas nodarbinātas tirdzniecībā un komercdarbībā, turpmāk – GSVG) 116.a pantu arī ir uzskatāmi par apdrošināšanas mēnešiem, lai izpildītu minimālā apdrošināšanas perioda nosacījumu saskaņā ar minētā tiesību akta 4. panta 1. punktu.
10.      ASVG 227.a pantā noteikts:
“(1)      Turklāt aizstājošie periodi pēc 1955. gada 31. decembra un pirms 2005. gada 1. janvāra pensiju apdrošināšanas periodā, kurā ir konstatējams pēdējais iemaksu periods vai attiecīgi šāda perioda neesības gadījumā pirmais nākamais iemaksu periods, apdrošinātās personas gadījumā, kura tās bērnu (2. punkts) faktiski un pārsvarā ir audzinājusi, ir periods, kas veltīts šai audzināšanai valsts teritorijā, nepārsniedzot 48 kalendāra mēnešus un kas tiek skaitīts no bērna piedzimšanas brīža. Vairāku bērnu piedzimšanas gadījumā šis periods tiek pagarināts līdz 60 kalendāra mēnešiem.
[..]”
III. Faktiskie apstākļi, tiesvedība valsts tiesā un uzdotie prejudiciālie jautājumi
A.      Lieta C‑142/25
11.      LF ir Austrijas valstspiederīgā, kas dzimusi 1963. gadā. Laikā no 1980. gada 1. novembra līdz 1984. gada 30. aprīlim viņa uzkrāja 30 obligātās apdrošināšanas iemaksu periodus Austrijā, pamatojoties uz profesionālo darbību (mācekle un darbiniece), un pēc tam no 1984. gada 1. maija līdz 1984. gada 30. septembrim aizstājošus periodus piecu mēnešu apmērā šajā pašā dalībvalstī.
12.      1984. gada 23. jūlijā Austrijā piedzima pirmais LF bērns. Līdz 1985. gada 30. aprīlim viņa uzturējās šajā dalībvalstī un pievērsās tikai bērna audzināšanai.
13.      1985. gada maijā LF kopā ar savu bērnu pārcēlās uz Beļģiju, kur 1986. gada 15. martā piedzima viņas otrais bērns. Līdz 1993. gadam viņa dzīvoja kopā ar saviem bērniem Beļģijā. Šajā periodā viņa nestrādāja un nodarbojās tikai ar bērnu audzināšanu. Viņa neuzkrāja nevienu “apdrošināšanas periodu”, ko varētu ņemt vērā, piešķirot vecuma pensiju.
14.      No 1993. gada līdz 2013. gadam LF strādāja algotu darbu Vācijā (kā pārrobežu darba ņēmēja). Viņa kopumā uzkrāja 240 Vācijas obligātās apdrošināšanas iemaksu periodus, pamatojoties uz nodarbinātību. Šajā laikposmā
viņa turpināja dzīvot Beļģijā.
15.      2013. gada aprīlī LF atgriezās Austrijā un sāka tur strādāt algotu darbu. Līdz 2023. gada 1. maijam viņa bija uzkrājusi vēl 120 obligātās apdrošināšanas iemaksu periodus Austrijā.
16.      LF lūdza PVA noteikt “apdrošināšanas periodus”, kurus viņa bija uzkrājusi saskaņā ar ASVG 247. panta 1. punktu, lai saņemtu vecuma pensiju.
17.      PVA 2023. gada 15. maija lēmumā noteica, ka saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem LF ir uzkrājusi kopumā 162 apdrošināšanas mēnešus. Tomēr tikai mēneši no 1984. gada oktobra līdz 1985. gada aprīlim tika ņemti vērā kā bērna audzināšanas periodi un uzskatīti par līdzvērtīgiem apdrošināšanas periodiem.
18.      LF apstrīdēja šo lēmumu Austrijas tiesās, pamatojoties uz to, ka periodi no 1985. gada maija līdz 1990. gada martam arī ir jāņem vērā kā atbilstoši bērna audzināšanas periodi (turpmāk – apstrīdētie periodi lietā C‑142/25).
19.      PVA pret to iebilda, norādot, ka minētie bērna audzināšanas periodi nevar tikt ņemti vērā saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu, jo tie notika dalībvalstī (Beļģijā), kuras tiesību akti principā paredz bērna audzināšanas periodu ņemšanu vērā. Turklāt tā apgalvoja, ka apstrīdēto periodu ņemšana vērā nav iespējama, pamatojoties arī uz LESD 21. pantu. Patiešām, ņemot vērā LF ilgstošo profesionālo darbību Vācijā, nav konstatējama “pietiekami cieša saikne” starp šiem periodiem un LF Austrijā uzkrātajiem “apdrošināšanas periodiem”.
20.      Pirmās instances tiesa prasību apmierināja. Tā konstatēja, ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta prasības ir izpildītas, jo LF gadījumā Beļģija nebija ņēmusi vērā apstrīdētos periodus. Turklāt tā uzskatīja, ka PVA atteikums ņemt vērā šos periodus ir pretrunā LESD 21. pantam, jo, ja LF dzīvesvieta nebūtu pārcelta uz Beļģiju un viņa būtu palikusi Austrijā, visi viņas uzkrātie bērna audzināšanas periodi būtu tikuši ņemti vērā saskaņā ar attiecīgajiem Austrijas tiesību aktiem.
21.      PVA pārsūdzēja šo nolēmumu. Otrās instances tiesa apmierināja pārsūdzību. Tā, pirmkārt, uzskatīja, ka periodus, kurus LF veltīja pirmā bērna audzināšanai Beļģijā, nevar ņemt vērā saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem, jo Beļģijas tiesību akti jau principā ļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus. Otrkārt, periodus, kurus LF veltīja otrā bērna audzināšanai, arī nevar ņemt vērā, jo minētais bērns nav dzimis Austrijā. Visbeidzot, tā konstatēja, ka LF nevar atsaukties uz LESD 21. pantu, jo viņa nav veikusi profesionālu darbību tikai Austrijā.
22.      LF iesniedza revīzijas
sūdzību Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
23.      Minētā tiesa norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu Austrija bērna audzināšanas periodus, kurus LF ir uzkrājusi Beļģijā saistībā ar savu pirmo bērnu, var ņemt vērā tikai tad, ja Beļģija šos periodus neņem vērā. Šo nosacījumu var interpretēt divējādi: vai nu šādi periodi saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem vispār nav jāatzīst (un šādā gadījumā LF neatbilstu šim nosacījumam, jo Beļģijas tiesību akti principā atļauj tos ņemt vērā), vai arī pietiek ar to, ka LF konkrētajā situācijā šie periodi faktiski netika ņemti vērā (un šādā gadījumā viņai varētu būt tiesības uz šo periodu atzīšanu saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem).
24.      Turklāt minētā tiesa atgādina, ka spriedumos Pensionsversicherungsanstalt un Deutsche Rentenversicherung Bund Tiesa norādīja, ka gadījumā, ja persona ir strādājusi un veikusi iemaksas vai citādi uzkrājusi “apdrošināšanas periodus” vienīgi tajā dalībvalstī, kas atbildīga par viņas vecuma pensijas izmaksu – gan pirms, gan pēc dzīvesvietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti un bērnu audzināšanas tajā –, var konstatēt “pietiekami ciešu saikni” vai “pietiekamu saikni” starp attiecīgajiem bērna audzināšanas periodiem un šiem “apdrošināšanas periodiem”, kā rezultātā šiem bērna audzināšanas periodiem piemēro pirmās dalībvalsts tiesību aktus. Tomēr šajā lietā iesniedzējtiesa apšauba, vai šādu saikni var konstatēt, ņemot vērā to, ka pēc bērnu audzināšanas Beļģijā LF strādāja Vācijā aptuveni 20 gadus, pirms atgriezās Austrijā.
25.      Šajos apstākļos
ObersterGerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta pirmā teikuma pirmā
daļa
ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentā dalībvalsts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 883/2004 II sadaļu vispār neņem vērā bērnu audzināšanas periodus saskaņā ar tās tiesību aktiem vai neņem tos vērā tikai konkrētā gadījumā?
2)      Vai LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kurai ir jāmaksā vecuma pensija, gadījumā, ja nav izpildīti Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā izvirzītie priekšnoteikumi [..], bet attiecīgā persona ir uzkrājusi apdrošināšanas periodus saistībā ar darbības veikšanu nodarbinātas personas statusā gan pirms, gan pēc bērnu audzināšanas periodiem [minētajā dalībvalstī], ir pienākums ņemt vērā audzināšanas periodus, lai gan persona pēc bērnu audzināšanas periodiem arī trešajā dalībvalstī ir uzkrājusi apdrošināšanas periodus saistībā ar darbības veikšanu nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā?”
B.      Lieta C‑143/25
26.      CV ir Austrijas valstspiederīgā, kas dzimusi 1962. gadā. No 1977. gada 1. augusta līdz 1988. gada 31. janvārim viņa dzīvoja Austrijā. Viņa uzkrāja 126 obligātās apdrošināšanas iemaksu periodus Austrijā, pamatojoties uz profesionālo darbību (122 mēneši) un aizstājošu periodu (4 mēneši) izpildīšanu.
27.      1988. gada martā CV pārcēlās uz Itāliju. Kopš tā laika viņa dzīvo Itālijā. Viņai piedzima divi bērni – 1989. gada 2. maijā un 1994. gada 21. aprīlī. Kopš pārcelšanās uz Itāliju viņa nav veikusi nekādu profesionālo darbību un nav uzkrājusi nevienu apdrošināšanas periodu.
28.      CV 2022. gada 26. septembrī iesniedza pieteikumu PVA vecuma pensijas saņemšanai. Ar 2023. gada 6. jūlija lēmumu PVA noraidīja CV pieteikumu, pamatojoties uz to, ka CV nav sasniegusi minimālos 180 apdrošināšanas mēnešus, kas Austrijas tiesībās ir prasīta šādas pensijas piešķiršanai. Tā arī paskaidroja, ka tai nav jāņem vērā bērna audzināšanas periodi, kurus CV ir uzkrājusi Itālijā.
29.      CV apstrīdēja šo lēmumu Austrijas tiesās. Viņa apgalvoja, ka PVA bija jāņem vērā periodi, kuros viņa audzināja savus bērnus Itālijā (kopā 96 mēneši; turpmāk – apstrīdētie periodi lietā C‑143/25).
30.      Pirmās instances tiesa prasību
noraidīja. Pirmkārt, tā paskaidroja, ka bērnu piedzimšanas brīdī CV vairs neveica nekādu profesionālo darbību; tādējādi nebija izpildīti Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi. Otrkārt, attiecībā uz apstrīdētajiem ieskaitāmajiem periodiem nebija izpildīti arī LESD 21. panta nosacījumi, jo CV iemaksas Austrijā bija veikusi tikai pirms bērnu piedzimšanas.
31.      CV pārsūdzēja šo lēmumu. Otrās instances tiesa apstiprināja pirmās instances tiesas lēmumu.
32.      CV iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa).
33.      Minētā tiesa konstatē, ka ir skaidrs, ka CV neatbilst Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā uzskaitītajam trešajam nosacījumam, kas paredz, ka attiecīgajai personai ir jābūt piemērojamiem A dalībvalsts tiesību aktiem sakarā ar tās darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā dienā, kad saskaņā ar šiem tiesību aktiem bērna audzināšanas periodu sāka ņemt vērā attiecīgajam bērnam. Šajā lietā dienā, kad piedzima CV pirmais bērns, viņai vairs nebija piemērojami Austrijas tiesību akti sakarā ar darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā.
34.      Tā piebilst, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru attiecībā uz LESD 21. pantu “pietiekami cieša saikne” pastāv tad, ja attiecīgā persona ir strādājusi un veikusi iemaksas (vai izpildījusi apdrošināšanas periodus) tikai vienā dalībvalstī (A dalībvalstī) – gan pirms, gan pēc savas dzīvesvietas pārcelšanas uz citu dalībvalsti un savu bērnu audzināšanas citā dalībvalstī (B dalībvalstī). Tomēr, ja “pietiekami cieša saikne” pastāvētu tikai šādā scenārijā, tas nozīmētu, ka A dalībvalsts iestādes varētu attiekties pret personu nelabvēlīgāk tikai tāpēc vien, ka ģimenes apstākļu dēļ tā ir pārcēlusies uz B dalībvalsti un nekad vairs nav veikusi algotu darbu A dalībvalstī. No šādām sekām varētu izvairīties, ja vienīgais izšķirošais faktors “pietiekami ciešas saiknes” noteikšanai būtu apdrošināšanas periodu izpildīšana A dalībvalstī pirms (nevis pēc) bērna audzināšanas periodu uzkrāšanas.
35.      Šajos apstākļos
ObersterGerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LESD 21. pants jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kurai jāmaksā vecuma pensija, gadījumā, ja nav izpildīts Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā izvirzītais priekšnoteikums par darbības veikšanu nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā šajā dalībvalstī brīdī, kad attiecībā uz konkrēto bērnu sāka ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, ir pienākums ņemt vērā audzināšanas periodus, lai gan attiecīgā persona apdrošināšanas periodus saistībā nodarbinātību ir uzkrājusi tikai pirms bērna audzināšanas perioda dalībvalstī, kurai ir jāmaksā pensija?”
IV.    Tiesvedība Tiesā
36.      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas datēts ar 2025. gada 11. februāri, Tiesā reģistrēts 2025. gada 18. februārī.
37.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2023. gada 10. maija lēmumu lietas C‑142/25 un C‑143/25 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.
38.      Rakstveida apsvērumus iesniedza PVA, Austrijas valdības un Čehijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. 2026. gada 26. februāra tiesas sēdē bija pārstāvēti šie lietas dalībnieki, ieinteresētās personas, kā arī Vācijas Federatīvā Republika.
V.      Izvērtējums
39.      Savos secinājumos lietā Deutsche Rentenversicherung Bund (7) paskaidroju, ka ar Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu tiek ieviests īpašs noteikums, kas paredzēts, lai situācijā, kad persona ir strādājusi un audzinājusi savus bērnus atšķirīgās dalībvalstīs, noteiktu apstākļus, kādos A dalībvalstij (dalībvalstij, kurā persona ir strādājusi) ir jāpiemēro savi tiesību akti bērna audzināšanas periodiem (8), kuri pēc tam izpildīti B dalībvalstī, un kas prasa, lai
gadījumā, ja tas tā ir, minētie periodi tiktu uzskatīti
par tādiem, kuri izpildīti A dalībvalstī.
40.      Šis A dalībvalsts pienākums piemērojams tikai tad, ja saskaņā ar B dalībvalsts tiesību aktiem “neviens bērna audzināšanas periods netiek ņemts vērā”. Patiešām, principā attiecīgajiem bērna audzināšanas periodiem būtu jāpiemēro tās B dalībvalsts tiesību akti, kura ir attiecīgās personas dzīvesvietas dalībvalsts šajos periodos un tādējādi ir dalībvalsts, kas ir “kompetenta atbilstīgi Regulas Nr. 883/2004 II sadaļai” (9).
41.      Tieši šo nosacījumu (ka saskaņā ar B dalībvalsts tiesību aktiem “neviens bērna audzināšanas periods netiek ņemts vērā”) Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) lūdz Tiesu interpretēt saistībā ar pirmo prejudiciālo jautājumu lietā C‑142/25.
42.      Spriedumā Pensionsversicherungsanstalt minētā tiesa jau bija jautājusi, vai tas ir jāsaprot tā, ka B dalībvalstī vispār nedrīkst būt pieņemti tiesību akti, kas ļauj ņemt vērā tās teritorijā uzkrātos bērna audzināšanas periodus, vai vienkārši tiek prasīts, lai
šos periodus minētā dalībvalsts nav ņēmusi vērā konkrētajā gadījumā. Tomēr Tiesa nav atrisinājusi šo jautājumu savā iepriekšējā spriedumā, jo attiecīgā persona šajā lietā neatbilda pārējiem būtiskajiem nosacījumiem, lai tās situācijai piemērotu Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu.
43.      Tāpēc jautājums atkal ir uzdots lietā C‑142/25. Šajā lietā LF audzināja savus bērnus Beļģijā – dalībvalstī, kuras tiesību aktos vispārīgi ir paredzēta bērna audzināšanas periodu atzīšana. Tomēr šos tiesību aktus nevar piemērot LF attiecībā uz periodiem, kuros viņa nodarbojās tikai ar bērnu audzināšanu, jo viņa nav iekļauta Beļģijas vecuma pensiju sistēmā. Beļģijā dalība vecuma pensiju sistēmā parasti ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti “apdrošināšanas periodi” vai līdzvērtīgi periodi (10). Lai gan LF ir audzinājusi savus bērnus Beļģijā, viņa nav izpildījusi nevienu šādu “apdrošināšanas periodu” šajā dalībvalstī.
44.      Turpinājumā A sadaļā precizēšu tvērumu Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā ietvertajam nosacījumam par bērna audzināšanas periodu neņemšanu vērā B dalībvalstī. Pēc tam pievērsīšos otrajam jautājumam, kas uzdots lietā C‑142/25, un vienīgajam jautājumam, kas uzdots lietā C‑143/25 (B sadaļa). Šie jautājumi attiecas uz Tiesas secinājumu spriedumā Pensionsversicherungsanstalt (kas vēlāk tika apstiprināts spriedumā Deutsche Rentenversicherung Bund), ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā “bērnu audzināšanas periodu [ārvalstīs] ņemšana vērā nav regulēta ekskluzīvi” (11). Tādējādi, kā jau norādīju ievadā, ja persona neatbilst nosacījumiem, kas ļauj atsaukties uz šo tiesību normu, A dalībvalstij tik un tā ir jāpiemēro tās tiesību akti B dalībvalstī izpildītiem bērna audzināšanas periodiem un šie periodi jāņem vērā kā tādi, kas izpildīti tās teritorijā, ja pastāv “pietiekami cieša saikne” (vai pat tikai “pietiekama saikne”) (12) starp attiecīgajiem bērna audzināšanas periodiem un A dalībvalstī izpildītajiem “apdrošināšanas periodiem” (13). Tiesa nosprieda, ka šis pienākums tieši izriet no LESD 21. panta, kas aizsargā Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā.
45.      Visas lietas, kurās Tiesa līdz šim ir piemērojusi “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritēriju, ir attiekušās uz situāciju, kad attiecīgā persona bija
strādājusi (vai citādi izpildījusi “apdrošināšanas periodus”) A dalībvalstī: i) gan pirms, gan pēc bērnu audzināšanas B dalībvalstī vai ii) tikai tajā. Šajās lietās aplūkotās situācijas ir atšķirīgas: lietā C‑142/25 LF strādāja Austrijā, pirms sāka audzināt bērnus Beļģijā. Tomēr pēc tam, kad viņa Beļģijā bija izpildījusi apstrīdētos bērna audzināšanas periodus, viņa 20 gadus strādāja Vācijā, pirms atgriezās un atkal sāka strādāt Austrijā. Lietā C‑143/25 CV pārcēlās uz Itāliju, lai audzinātu savus bērnus, un nekad vairs neatgriezās dalībvalstī (Austrijā), kurā viņa iepriekš bija uzkrājusi “apdrošināšanas periodus”, kā arī nestrādāja nevienā citā dalībvalstī. Tādējādi šīs lietas dod Tiesai iespēju izvērtēt, vai “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritēriju var attiecināt arī uz šādām situācijām.
A.      Pirmais jautājums lietā C‑142/25
46.      Sākumā vēršu uzmanību, ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta formulējums ir mazliet neskaidrs (14), jo šajā normā ietvertais nosacījums par to, ka B dalībvalsts neņem vērā bērna audzināšanas periodus, ir izteikts šādi: “Ja saskaņā ar [B dalībvalsts] tiesību aktiem,[..] neviens bērna audzināšanas periods netiek ņemts vērā [..].” Kā jau norādīju, iesniedzējtiesa paskaidro, ka tas varētu nozīmēt vai nu to, ka B dalībvalsts tiesību akti vispār neparedz ņemt vērā bērna audzināšanas periodus vecuma pensijas piešķiršanas aprēķinā (saukšu to par “abstrakto jeb vispārīgo pieeju”), vai arī to, ka šāda ņemšana vērā kopumā ir iespējama, bet konkrētajā gadījumā attiecīgā persona neatbilst prasībām, lai šādus periodus atzītu saskaņā ar B dalībvalsts tiesību aktiem (“individuālā pieeja”).
47.      PVA, Austrijas valdība un Komisija atbalsta pirmo interpretāciju. Čehijas valdība, pamatojoties uz Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai (15)ad hoc grupas ziņojumu par bērna audzināšanas periodiem (ko tomēr minētā komisija nav oficiāli pieņēmusi) (16), aizstāv otro interpretāciju. Tā norāda: ja tiktu izmantota abstraktā jeb vispārējā pieeja, Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktam lielā mērā tiktu atņemta lietderīgā iedarbība, jo to reti varētu piemērot. Tas tā ir tāpēc, ka Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai ziņojums liecina, ka praksē tikai viena dalībvalsts (Dānija) nav pieņēmusi tiesību aktus, kas vispār ļautu ņemt vērā bērna audzināšanas periodus.
48.      Tiesas sēdē Vācijas Federatīvā Republika ierosināja trešo interpretāciju. Tā piekrita PVA, Austrijas valdības un Komisijas viedoklim, ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkts attiecas uz situāciju, kurā B dalībvalsts tiesību akti vispār neļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus vecuma pensijas piešķiršanas nolūkā. Tomēr tā piebilda, ka šī norma attiecas arī uz gadījumiem, kad attiecīgā persona ir audzinājusi savus bērnus dalībvalstī (šajā gadījumā Beļģijā), kuras tiesību akti vispārīgi ļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, bet nav kļuvusi par šīs dalībvalsts pensiju sistēmas dalībnieku, jo nav izpildījusi nevienu periodu, kas radītu tiesības uz pensiju. Tādējādi B dalībvalsts tiesību akti nevar tikt piemēroti attiecīgajai personai saistībā ar konkrētajiem bērna audzināšanas periodiem.
49.      LF atrodas tieši šādā situācijā. Kā paskaidroju 42. punktā, viņa audzināja savus bērnus Beļģijā, kuras tiesību aktos vispārīgi ir paredzēts ņemt vērā bērna audzināšanas periodus. Tomēr Beļģijas tiesību aktos ir arī noteikts, ka persona, kura, tāpat kā LF, šajā dalībvalstī ir izpildījusi tikai “dzīvesvietas periodus” (nevis “apdrošināšanas periodus”), nav tiesīga saņemt vecuma pensiju un tādējādi netiek iekļauta Beļģijas pensiju sistēmā. Kā saprotu, iemesls, kāpēc attiecīgās Beļģijas iestādes LF lietā neņēma vērā bērna audzināšanas periodu, ir, ka Beļģijas tiesību aktus, kas attiecas uz bērna audzināšanas periodiem, faktiski nevarēja piemērot LF attiecībā uz apstrīdētajiem periodiem lietā C‑142/25, jo viņa bija pilnībā izslēgta no Beļģijas pensiju sistēmas.
50.      Paskaidrošu, kāpēc pilnībā atbalstu Vācijas Federatīvās Republikas nostāju.
51.      Sākumā atgādināšu, ka secinājumos lietā Pensionsversicherungsanstalt
(Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs) (17) jau norādīju, ka, manuprāt, Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkts netika pieņemts tādēļ, lai vecuma pensijas pieprasītāji varētu izmēģināt veiksmi
dažādu dalībvalstu kompetentajās iestādēs un attiecībā uz viņiem tiktu piemēroti dažādu dalībvalstu tiesību akti saistībā ar vieniem un tiem pašiem bērna audzināšanas periodiem.
52.      Tās ir tiešas sekas tam, ka Regulas Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 galvenais mērķis ir izstrādāt “vienīgi koordinācijas sistēm[u]” (18) un ka viens no šo instrumentu pamatprincipiem paredz, ka persona, uz kuru tās attiecas, ir pakļauta “tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem” (19).  Kā apstiprināts Tiesas judikatūrā, ar Regulu Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 ieviestās koordinācijas sistēmas mērķis ir izvairīties no vienlaicīgas vairāku valstu tiesību aktu piemērošanas un ar to saistītajām grūtībām (20).
53.      Tāpēc minētajā kontekstā ir skaidrs, ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts izņēmums no Regulas Nr. 883/2004 II sadaļā paredzētajiem kompetences noteikumiem, nosakot, ka dalībvalsts, kas saskaņā ar šiem noteikumiem vairs nav kompetenta (A dalībvalsts), ir atbildīga par citā dalībvalstī (B dalībvalsts) uzkrāto bērna audzināšanas periodu ņemšanu vērā, jāuzskata par tādu, ar ko tiek ieviesta pakārtota kompetence, nevis divkārša kompetence (21).
54.      Šie apsvērumi jau lika man secinājumos lietā Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs) (22)secināt, ka Tiesai būtu jāizvairās no Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta interpretācijas tādā veidā, kā to ierosina Čehijas valdība (individuālā pieeja), proti, ka tas ļauj personai vispirms pieprasīt B dalībvalsts iestādēm piemērot tai šīs dalībvalsts tiesību aktus attiecībā uz bērna audzināšanas periodiem, kas uzkrāti šajā dalībvalstī, un tad, ja šie periodi netiek ņemti vērā vecuma pensijas piešķiršanā (materiāltiesisku vai procesuālu iemeslu dēļ), vērsties A dalībvalsts iestādēs un pieprasīt piemērot šīs dalībvalsts tiesību aktus attiecībā uz tiem pašiem periodiem. Jau paskaidroju, ka Tiesai drīzāk būtu jāsecina, ka minētā norma ir piemērojama situācijā, kad B dalībvalsts tiesību akti vispār neļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus (abstraktā jeb vispārīgā pieeja).
55.      Joprojām esmu pārliecināts, ka šai interpretācijai ir dodama priekšroka salīdzinājumā ar Čehijas valdības ierosināto.
56.      Tomēr, ņemot vērā to, ka šobrīd nevaru iedomāties gandrīz nevienu dalībvalsti, kuras tiesību akti vecuma pensijas piešķiršanas nolūkā neļautu vienā vai citā veidā ņemt vērā periodus, kurus persona veltījusi savu bērnu audzināšanai (23), piekrītu Vācijas Federatīvajai Republikai, ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkts ir piemērojams ne tikai situācijās, kad B dalībvalsts tiesību akti vispār neparedz bērna audzināšanas periodu ņemšanu vērā, bet arī tādos gadījumos, kāds pamatlietā ir attiecībā uz LF, kad attiecīgā persona ir audzinājusi savus bērnus dalībvalstī (šajā lietā Beļģijā), kuras tiesību akti vispārīgi paredz bērna audzināšanas periodu ņemšanu vērā, bet šie tiesību akti attiecībā uz šiem periodiem nevar tikt piemēroti šai personai, jo tā nekad nav bijusi iekļauta šīs dalībvalsts pensiju sistēmā.
57.      Šajā ziņā atgādināšu, ka Tiesa ir norādījusi, ka ar Regulu Nr. 883/2004 (un tādējādi ar Regulu Nr. 987/2009) ieviestās koordinācijas sistēmas mērķis ir arī nepieļaut, ka personām, kuras ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, tiek liegta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tādēļ, ka nav tiesību aktu, kuri būtu šīm personām piemērojami (24). Tieši šāds rezultāts būtu pamatlietā C‑142/25, ja Tiesa nepiekristu Vācijas Federatīvās Republikas interpretācijai.
58.      Proti, ja tiktu izmantota tikai “vispārīgā jeb abstraktā” pieeja, tāda persona kā LF atrastos juridiskajā vakuumā attiecībā uz apstrīdētajiem periodiem lietā C‑142/25. Austrijas tiesību akti nebūtu viņai piemērojami attiecībā uz šiem periodiem vienīgi tādēļ, ka Beļģija ir pieņēmusi tiesību aktus, kas vispārīgi ļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus. Netiktu ņemts vērā fakts, ka šie Beļģijas tiesību akti nav piemērojami LF attiecībā uz tiem pašiem periodiem.
59.      Ņemot vērā šos apstākļus, uzskatu, ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams situācijā, kad B dalībvalsts tiesību akti vispār neļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, kā arī situācijā, kad šīs dalībvalsts tiesību akti vispārīgi ļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, bet šos tiesību aktus nevar piemērot attiecīgajai personai saistībā ar bērna audzināšanas periodiem, kurus tā uzkrājusi B dalībvalstī, jo tā nekad nav bijusi šīs dalībvalsts pensiju sistēmas dalībniece.
60.      Tagad konkrētāk atbildēšu uz Čehijas valdības izvirzītajiem argumentiem un paskaidrošu, kāpēc šīs valdības piedāvātā interpretācija
nav nepieciešama, lai saglabātu Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta lietderīgo iedarbību.
61.      Šajā saistībā atgādinu – ja Savienības tiesību norma var tikt dažādi interpretēta, priekšroka ir dodama tai interpretācijai, kas saglabā tās lietderīgo iedarbību (25).
62.      Tomēr, pirmkārt, kā paskaidroju iepriekš 52. punktā, Čehijas valdības interpretācija ir pretrunā Regulas Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 mērķim novērst vairāku valstu tiesību sistēmu vienlaicīgu piemērošanu un no tā izrietošās grūtības.
63.      Otrkārt, diskusija par Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta darbības jomu un, precīzāk, nosacījumu, ka “saskaņā ar [B dalībvalsts] tiesību aktiem [..] neviens bērna audzināšanas periods netiek ņemts vērā”, līdz šim (26) ir bijusi izteikti divdaļīga: vai nu B dalībvalstī vispār nedrīkst būt tāds tiesiskais regulējums, kas ļautu atzīt šādus periodus vecuma pensijas piešķiršanas nolūkā, vai arī šāds regulējums pastāv un ir piemērojams attiecīgajai personai, bet viņa neatbilst (procesuālajiem vai materiāltiesiskajiem) nosacījumiem, kas nepieciešami, lai šos periodus ņemtu vērā.
64.      Tomēr, kā iepriekš paskaidroju, ir iespējama Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta trešā interpretācija (Vācijas aizstāvētais “starpposma” risinājums). Ja Tiesa, kā to ierosinu, piekristu šādai interpretācijai, šīs tiesību normas piemērošana attiektos arī uz tādiem apstākļiem kā pamatlietā C‑142/25, kad attiecīgā persona (šajā gadījumā LF) ir audzinājusi savus bērnus dalībvalstī (šajā lietā Beļģijā), kuras tiesību akti vispārīgi ļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, bet šos tiesību aktus viņai nevar piemērot saistībā a attiecīgajiem bērna audzināšanas periodiem, jo viņa nekad nav bijusi šīs dalībvalsts pensiju sistēmas dalībniece.
65.      Šāda situācija var rasties biežāk, nekā sākotnēji varētu šķist, jo Beļģija ir tikai viens no piemēriem dalībvalstij, kurā vienkārši dzīvesvietas periodu izpildīšana nav pietiekama, lai varētu pievienoties vecuma pensiju sistēmai. Saskaņā ar maniem pētījumiem faktiski tikai nedaudzas dalībvalstis (tostarp Nīderlande, Dānija, Zviedrija un Somija) ir pieņēmušas uz dzīvesvietu balstītas (vai galvenokārt uz dzīvesvietu balstītas) pensiju pamatsistēmas, kur pensijas tiesības primāri ir saistītas ar dzīvesvietu. Lielākajā daļā pārējo dalībvalstu pensijas tiesības tiek uzkrātas, izmantojot “apdrošināšanas periodus”, tostarp “apdrošināšanas periodiem” līdzvērtīgus periodus (piemēram, periodus, kuros persona saņem pabalstu, kas rada pensijas tiesības). Tādējādi persona, kas vienkārši dzīvo šajās dalībvalstīs, kamēr audzina savus bērnus, un neuzkrāj šādus “apdrošināšanas periodus”, var nonākt LF situācijai līdzīgā situācijā.
66.      Savos secinājumos lietā Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs) (27)arī norādīju, ka “individuālā pieeja” (ko šajā lietā aizstāv Čehijas valdība) būtu jānoraida, jo būtu pārāk apgrūtinoši un nepraktiski noteikt par pienākumu A dalībvalsts iestādēm novērtēt, vai tiks apmierināta personas prasība atzīt bērna audzināšanas periodu pamatotību saskaņā ar B dalībvalsts tiesību aktiem, lai noteiktu, vai A dalībvalsts tiesību akti ir piemērojami šīs personas situācijai. Manuprāt, tas tā nav, ja piemēro “starpposma pieeju”, ko ierosinājusi Vācijas Federatīvā Republika, jo saskaņā ar šo pieeju A dalībvalsts iestādēm būtu tikai jānosaka, vai attiecīgā persona ir iekļauta B dalībvalsts pensiju sistēmā.
67.      Manuprāt, tikko minētās grūtības saistībā ar “individuālo pieeju” vēl vairāk pastiprina tas – kā Vācijas Federatīvā Republika norādīja tiesas sēdē –, ka ievērojami atšķiras veids, kā dalībvalstīs ņem vērā bērna audzināšanas periodus.
68.      Piemēram, dažas dalībvalstis vairāk nekā citas ierobežo to gadu skaitu, kurus var ņemt vērā kā bērna audzināšanas periodus (nosakot fiksētu gadu skaitu uz vienu bērnu vai maksimālo gadu skaitu neatkarīgi no bērnu skaita). Vai saskaņā ar individuālo pieeju šādā situācijā gadi, kas pārsniedz šos ierobežojumus, ir uzskatāmi par bērna audzināšanas periodiem, kurus neņem vērā? Ja tā ir, vai attiecīgajai personai būtu tiesības lūgt šos papildu periodus novērtēt saskaņā ar A dalībvalsts tiesību aktiem vienkārši tādēļ, ka šie tiesību akti nodrošina labvēlīgāku rezultātu? Kā jau paskaidroju, neuzskatu, ka Savienības likumdevējs bija paredzējis, ka Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkts pieļaus šādu rezultātu. Austrijas valdība tiesas sēdē pareizi norādīja, ka tas varētu radīt nevēlamas sekas, proti, dalībvalstis, kurās ir labvēlīgāki tiesību akti attiecībā uz bērna audzināšanas periodu ņemšanu vērā, varētu grozīt savus tiesību aktus, lai padarītu tos nelabvēlīgākus pieteikuma iesniedzējiem un izvairītos no pārmērīga sloga (“izlīdzināšanas
, pazeminot standartus” efekts).
69.      Pirms izskatu otro jautājumu lietā C‑142/25 un vienīgo jautājumu lietā C‑143/25, vēlos izteikt divas papildu piezīmes.
70.      Pirmkārt, ņemot vērā Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta
neviennozīmīgo formulējumu, mudināšu Savienības likumdevēju atbilstoši manis ierosinātajai interpretācijai precizēt, kādā nozīmē ir lietots šajā tiesību normā paredzētais nosacījums par to, ka B dalībvalstī neviens bērna audzināšanas periods netiek ņemts vērā, un, ja nepieciešams, pieņemt jaunu tiesību normu.
71.      Otrkārt, atgādinu, ka, manā ieskatā, Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā paredzētais nosacījums par bērna audzināšanas periodu neņemšanu vērā B dalībvalstī ir piemērojams
mutatismutandis, ja attiecīgā persona nevar pamatot savu pieteikumu ar šo tiesību normu un tā vietā tai ir jāpamatojas uz LESD 21. pantu un “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritēriju, ko Tiesa ir izstrādājusi savā judikatūrā (28). Savos secinājumos lietā Deutsche Rentenversicherung Bund esmu sīki izklāstījis iemeslus, kas pamato šo interpretāciju (29). Neredzu nepieciešamību tos atkārtot šajos secinājumos.
B.      Otrais jautājums lietā C‑142/25 un vienīgais jautājums lietā C‑143/25
72.      Ar otro jautājumu lietā C‑142/25 un vienīgo jautājumu lietā C‑143/25 iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kas ir “pietiekami cieša saikne” vai “pietiekama saikne” starp B dalībvalstī uzkrātiem bērna audzināšanas periodiem un A dalībvalstī uzkrātiem “apdrošināšanas periodiem”, kuri saskaņā ar LESD 21. pantu rada šīs dalībvalsts iestādēm pienākumu piemērot savus tiesību aktus šiem bērna audzināšanas periodiem un uzskatīt tos par tādiem, it kā tie būtu uzkrāti A dalībvalsts teritorijā.
73.      Atgādinu, ka pirms Regulas Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 pieņemšanas Tiesa savā judikatūrā izstrādāja “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritēriju saistībā ar Regulas Nr. 1408/71 vispārīgo noteikumu piemērošanu, kuros nebija iekļauta neviena konkrēta norma par bērna audzināšanas periodiem (30).
74.      Tomēr vēlāk Tiesa spriedumos
Pensionsversicherungsanstalt un Deutsche Rentenversicherung Bund nosprieda, ka “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritērijam joprojām ir nozīme, piemērojot Regulu Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009 situācijās, kad nav izpildīti Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā uzskaitītie nosacījumi. Atgādinu, ka saskaņā ar šo normu A dalībvalsts pienākums piemērot savus tiesību aktus bērna audzināšanas periodiem, kas uzkrāti B dalībvalstī, un uzskatīt tos par tādiem, kas uzkrāti tās teritorijā, ir atkarīgs no tā, vai ir kumulatīvi izpildīti šādi trīs nosacījumi:
–        saskaņā ar B dalībvalsts tiesību aktiem “bērna audzināšanas periods” netiek ņemts vērā (šo nosacījumu analizēju iepriekš A sadaļā);
–        A dalībvalsts tiesību akti iepriekš bija piemērojami attiecīgajai personai, pamatojoties uz to, ka viņa šajā dalībvalstī strādāja nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā, un
–        uz šo personu minētās nodarbinātības dēļ dienā, kad saskaņā ar šīs pašas dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz attiecīgo bērnu sāka ņemt vērā bērna audzināšanas periodu, joprojām attiecās A dalībvalsts tiesību akti.
75.      Šajās lietās šķiet, ka ne LF, ne CV neatbilst Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā paredzētajam trešajam nosacījumam, jo dienā, kad saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem apstrīdētos periodus sāka ņemt vērā, uz viņām vairs neattiecās A dalībvalsts (Austrijas) tiesību akti saistībā ar darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā. Cik saprotu, LF lietā Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktā minētā trešā nosacījuma neievērošana ietekmē tikai tos bērnu audzināšanas periodus, kurus viņa ir uzkrājusi saistībā ar savu otro bērnu.
76.      Šā paša nosacījuma neievērošana (un tādējādi neiespējamība atsaukties uz Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu) jau pastāvēja
lietās, kurās tika pasludināti spriedumi
Pensionsversicherungsanstalt un Deutsche Rentenversicherung Bund. Tomēr abās lietās Tiesa konstatēja, ka apstrīdētie bērna audzināšanas periodi bija “pietiekami cieši saistīti” vai “pietiekami saistīti” ar periodiem, kuros ieinteresētā persona bija strādājusi un veikusi iemaksas A dalībvalstī, vai ar “apdrošināšanas periodiem” vai periodiem, kurus var pielīdzināt šajā dalībvalstī izpildītiem “apdrošināšanas periodiem” (31). Tādējādi saskaņā ar LESD 21. pantu attiecībā uz šiem bērna audzināšanas periodiem bija jāpiemēro A dalībvalsts tiesību akti.
77.      Abu spriedumu rezolutīvajā daļā Tiesa norādīja, ka attiecīgā persona bija maksājusi iemaksas vai citādi uzkrājusi “apdrošināšanas periodus”
vienīgi pirmajā dalībvalstī (A dalībvalstī) gan pirms, gan pēc attiecīgo bērna audzināšanas periodu izpildīšanas.
78.      Šajā kontekstā nav skaidrs, vai “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritērijs ir izpildīts arī tad, ja, kā tas ir
pamatlietā, attiecīgā persona to nav darījusi tikai vienā [dalībvalstī] (lieta C‑142/25) vai ir to izdarījusi tikai vienā [dalībvalstī], taču tikai pirms, nevis pēc tam, kad apstrīdētie bērna audzināšanas periodi tika izpildīti B dalībvalstī (lieta C‑143/25).
79.      Manuprāt – kā jau izskaidroju secinājumos lietā Deutsche Rentenversicherung Bund (32) – “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritērijam jābalstās uz diviem komponentiem.  Pirmkārt, attiecīgajai personai ir jābūt uzkrātiem “apdrošināšanas periodiem” A dalībvalstī pirms (bet ne obligāti pēc) savu bērnu audzināšanas B dalībvalstī. Otrkārt, A dalībvalstij jābūt pēdējai dalībvalstij, kurā šī persona ir uzkrājusi šādus “apdrošināšanas periodus” pirms savu bērnu audzināšanas B dalībvalstī. Nedrīkst prasīt, lai persona būtu uzkrājusi attiecīgos “apdrošināšanas periodus” vienīgi A dalībvalstī gan pirms, gan pēc bērnu audzināšanas B dalībvalstī.
80.      Iemeslus, kas man liek izdarīt šo secinājumu, var rezumēt šādi.
81.      Pirmkārt, uzskatu, ka, lai gan Tiesa ir nolēmusi, ka “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritērijs joprojām ir būtisks situācijā, kad ir piemērojama Regula Nr. 883/2004 un Nr. 987/2009, bet nav izpildīti pēdējās minētās regulas 44. panta 2. punktā uzskaitītie nosacījumi, tā nekad nav mēģinājusi sistemātiski noteikt šā kritērija robežas, bet drīzāk izvēlējusies
sadrumstalotu pieeju, kas katrā gadījumā ir balstīta uz lietas apstākļiem. Tādējādi spriedumos Elsen, Kauer, Reichel‑Albert un Pensionsversicherungsanstalt uzsvērti dažādi faktori, tostarp fakts, ka prasītājs ir strādājis tikai A dalībvalstī vai ka viņš ir veicis iemaksas tikai šajā dalībvalstī, un neviens no tiem nav izcelts kā izšķirošais (33). Tāpēc to, ka pieteikuma iesniedzēja veica iemaksas vai citādi izpildīja “apdrošināšanas periodus” tikai pirmajā dalībvalstī (A dalībvalstī) gan pirms, gan pēc attiecīgajiem bērna audzināšanas periodiem, neinterpretēju kā obligātu nosacījumu.
82.      Otrkārt, savos secinājumos lietā Deutsche Rentenversicherung Bund (34) norādīju, ka līdzšinējie spriedumi, kuros piemērots “pietiekami ciešas saiknes” kritērijs un “pietiekamas saiknes” kritērijs, liecina par Tiesas nosliekšanos drīzāk paplašināt, nevis ierobežot to situāciju skaitu, kurās A dalībvalstij var tikt prasīts piemērot tās tiesību aktus bērna audzināšanas periodiem, kas izpildīti B dalībvalstī. Piemēram, lai gan spriedumos Elsen un Kauer prasītājām joprojām bija piemērojami A dalībvalsts tiesību akti, līdz sākās bērna audzināšanas periodi, kas izpildīti ārvalstīs (35), to pašu nevar teikt par prasītājām spriedumos Reichel‑Albert un Pensionsversicherungsanstalt (36), un tas tomēr neliedza Tiesai secināt, ka abās šajās lietās pastāv “pietiekami cieša saikne”. Pamatojoties uz to, manā ieskatā, faktu, ka prasītājas pamatlietā pēc tam, kad bija veltījušas laiku savu bērnu audzināšanai, vai nu strādāja citā dalībvalstī (Vācijā) pirms algota darba sākšanas atkal Austrijā (LF lietā C‑142/25), vai arī neatsāka profesionālo darbību vai pat neatgriezās Austrijā pēc bērnu piedzimšanas (CV lietā C‑143/25), Tiesa ne vienmēr uzskatītu par apstākļiem, kas viņām neļautu  izpildīt “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritēriju.
83.      Treškārt, prasība, ka attiecīgajai personai visu savu dzīvi (gan pirms, gan pēc bērnu audzināšanas B dalībvalstī) ir jābūt strādājušai tikai vienā dalībvalstī (A dalībvalstī), radītu nelabvēlīgu situāciju pilsoņiem, kuri, tāpat kā LF, ir veikuši algotu darbu vairākās dalībvalstīs (
šajā lietā Austrijā un Vācijā) un tādējādi ir izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos saskaņā ar LESD normām. Manuprāt, LESD 21. pants, kas – kā jau minēju iepriekš 43. punktā – aizsargā Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, nevar radīt situāciju, kurā personai tiek liegta iespēja atsaukties uz A dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz bērna audzināšanas periodiem, kurus tā ir izpildījusi B dalībvalstī, tikai tāpēc vien, ka pēc tam viņa ir strādājusi C dalībvalstī, nevis A dalībvalstī. Pretējs secinājums būtībā izraisītu nepamatotu un nesamērīgu iejaukšanos šajās tiesībās.
84.      Kā tiesas sēdē uzsvēra Komisija, ir jāatzīst, ka faktiskais scenārijs, ko Savienības likumdevējs paredzēja, pieņemot Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu, šķiet
esam balstīts uz pieņēmumu, ka attiecīgā persona pārceļ savu dzīvesvietu tikai starp divām dalībvalstīm (A dalībvalsti jeb nodarbinātības dalībvalsti un B dalībvalsti, kurā bērni tika audzināti). Tas skaidri izriet no minētās regulas 44. panta 3. punkta, kurā noteikts, ka šā panta 2. punktā paredzētais pienākums nav piemērojams, “ja uz attiecīgo personu ir attiecināmi vai kļūst attiecināmi citas dalībvalsts tiesību akti sakarā ar darbību, ko tā veic nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā”.
85.      Tomēr tas nenozīmē, ka tāds pats ierobežojums būtu jāpiemēro, ja attiecīgā persona drīzāk pamatojas uz “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritēriju, kas savukārt ir balstīts uz LESD 21. pantu. Proti, Tiesa ir pamatojusies uz šo kritēriju tieši situācijās, kurās nebija izpildīti Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi, lai novērstu dažas šīs tiesību normas nepilnības.
86.      Ceturtkārt, attiecībā uz situāciju lietā C‑143/25 ir skaidrs, ka izšķirošais faktors “pietiekami ciešas saiknes” konstatēšanā ir tas, ka attiecīgā persona izpildīja “apdrošināšanas periodus” A dalībvalstī pirms (bet ne obligāti pēc) savu bērnu audzināšanas B dalībvalstī. Kā paskaidroju savos secinājumos lietā Deutsche Rentenversicherung Bund (37), tas, ka attiecīgā persona ir atgriezusies darbā A dalībvalstī pēc tam, kad beigušies B dalībvalstī izpildītie bērna audzināšanas periodi, var nostiprināt secinājumu, ka šāda saikne pastāv (kā tas, šķiet, bija spriedumos Reichel‑Albert, Pensionsversicherungsanstalt un Deutsche Rentenversicherung Bund). Tomēr tas nav priekšnosacījums šādas saiknes esībai.
87.      Patiešām, ja attiecīgajai personai, lai tā varētu gūt labumu no A dalībvalsts tiesību aktiem, būtu atkal jāstrādā vai jāizpilda papildu “apdrošināšanas periodi” šajā dalībvalstī pēc savu bērnu uzaudzināšanas B dalībvalstī, tiktu atkal ietekmēta viņas tiesību brīvi pārvietoties un dzīvot citās dalībvalstīs īstenošana, un tas būtu pretrunā LESD 21. pantam.
88.      Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav prasīts, ka “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” konstatācijai attiecīgajai personai “apdrošināšanas periodus” jābūt izpildījušai tikai A dalībvalstī gan pirms, gan pēc tam, kad viņa ir uzaudzinājusi savus bērnus B dalībvalstī.
89.      Ņemot vērā iepriekš minēto, vēlos uzsvērt, ka “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritērija “paplašināšana”, ko ierosinu Tiesai pieņemt šajās lietās, nav jāuzskata par aicinājumu Tiesai atvērt durvis arvien plašākam situāciju klāstam, kas ietilpst šā kritērija tvērumā.
90.      Gluži pretēji, savos secinājumos lietā Deutsche Rentenversicherung Bund (38) mudināju Tiesu definēt un ierobežot šā kritērija tvērumu, lai Savienības likumdevējs galu galā varētu pieņemt tiesību normu, kas aizstātu Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punktu. Tieši šajā nolūkā norādīju, ka “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritērijs ir atkarīgs, pirmkārt, no tā, vai attiecīgā persona ir izpildījusi “apdrošināšanas periodus” A dalībvalstī pirms (bet ne obligāti pēc) savu bērnu audzināšanas B dalībvalstī, un, otrkārt, no tā, vai A dalībvalsts ir pēdējā dalībvalsts, kurā šī persona ir izpildījusi šādus “apdrošināšanas periodus” pirms savu bērnu audzināšanas B dalībvalstī (39). Mana nostāja šajā jautājumā paliek nemainīga.
91.      Proti, uzskatu, ka, ņemot vērā šos kritērijus, “pietiekami ciešas saiknes” vai “pietiekamas saiknes” kritērijs katrā konkrētajā gadījumā var tikt izpildīts tikai attiecībā uz
vienu dalībvalsti (šajā gadījumā abās lietās – Austriju). Ierosinu Tiesai neņemt vērā Komisijas ierosinājumu lietā C‑142/25 secināt, ka tādai pieteikuma iesniedzējai kā LF ir tiesības uz to, ka apstrīdētos bērna audzināšanas periodus ņem vērā gan Austrija, gan Vācija, pamatojoties uz pro rata temporis, jo viņa abās dalībvalstīs ir izpildījusi “apdrošināšanas periodus” vai nu pirms, vai pēc savu bērnu audzināšanas Beļģijā.
VI.    Secinājumi
92.      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, 44. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas ne tikai uz situācijām, kad tās dalībvalsts tiesību akti, kurā attiecīgā persona ir audzinājusi savus bērnus, vispār neļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, bet arī uz gadījumiem, kad šī persona ir audzinājusi savus bērnus dalībvalstī, kuras tiesību akti vispārīgi ļauj ņemt vērā bērna audzināšanas periodus, bet šie tiesību akti attiecībā uz šiem bērna audzināšanas periodiem nevar tikt piemēroti šai personai, jo tā nekad nav bijusi iekļauta šīs dalībvalsts pensiju sistēmā.
2)      LESD 21. pants
jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kas ir atbildīga par vecuma pensijas izmaksu, ir jāpiemēro savi tiesību akti un jāņem vērā citā dalībvalstī izpildīti bērna audzināšanas periodi tā, it kā šādi periodi būtu izpildīti tās teritorijā, ar nosacījumu, pirmkārt, ka attiecīgā persona ir izpildījusi “apdrošināšanas periodus” pirmajā dalībvalstī, pirms tā pārcēla savu dzīvesvietu uz otro dalībvalsti, un, otrkārt, ka pirmā dalībvalsts bija pēdējā dalībvalsts, kurā šī persona bija izpildījusi šādus “apdrošināšanas periodus” pirms šīs pārcelšanās. Nedrīkst prasīt, lai persona būtu izpildījusi attiecīgos “apdrošināšanas periodus” vienīgi šajā dalībvalstī gan pirms, gan pēc savu bērnu audzināšanas otrajā dalībvalstī.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Skat. spriedumus, 2022. gada 7. jūlijs, Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs) (C‑576/20, EU:C:2022:525; turpmāk – spriedums Pensionsversicherungsanstalt) un, 2024. gada 22. februāris, Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, EU:C:2024:144; turpmāk – spriedums Deutsche Rentenversicherung Bund).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra regula (OV 2009, L 284, 1. lpp.).
4      Šis kritērijs pirmo reizi tika izstrādāts spriedumos, 2000. gada 23. novembris, Elsen (C‑135/99, EU:C:2000:647; turpmāk – spriedums Elsen); 2002. gada 7. februāris, Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82; turpmāk – spriedums Kauer) un, 2012. gada 19. jūlijs, Reichel‑Albert (C‑522/10, EU:C:2012:475; turpmāk – spriedums Reichel‑Albert), piemērojot Padomes Regulu (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV, speciālizdevums angļu valodā, I sērija, 1971(II) sējums, 416. lpp.). Minētā regula ir atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp., un labojums – OV 2004, L 200, 1. lpp.) un Regulu Nr. 987/2009.
5      Skat. spriedumus, 2022. gada 7. jūlijs, Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs) (C‑576/20, EU:C:2022:525; turpmāk – spriedums Pensionsversicherungsanstalt) un, 2024. gada 22. februāris, Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, EU:C:2024:144; turpmāk – spriedums Deutsche Rentenversicherung Bund).
6      Abus šos jēdzienus Tiesa ir izmantojusi savā judikatūrā.
7      C‑283/21, turpmāk – mani secinājumi lietā Deutsche Rentenversicherung Bund, EU:C:2023:736, 29. punkts.
8      Termins “bērna audzināšanas periods” ir definēts Regulas Nr. 987/2009 44. panta 1. punktā (skat. 8. punktu iepriekš).
9      Skat. Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta e) apakšpunktu.
10      Regulas Nr. 883/2004 1. panta t) punktā jēdziens “apdrošināšanas periods” ir definēts kā “iemaksu, nodarbinātības vai pašnodarbinātības periodi, kas par apdrošināšanas periodiem definēti vai atzīti tajos tiesību aktos, ar kuriem saskaņā tie izpildīti vai uzskatīti par izpildītiem, un visi periodi, kas tādiem pielīdzināmi, ja minētajos tiesību aktos uzskatīts, ka tie līdzvērtīgi apdrošināšanas periodiem”.
11      Skat. spriedumu Pensionsversicherungsanstalt, 55. punkts.
12      Skat, sprieduma Deutsche Rentenversicherung Bund 46. un 47. punktu.
13      Turpat, 66. punkts. Skat. arī manus secinājumus lietā Deutsche Rentenversicherung Bund, 33. punkts.
14      Skat. manus secinājumus lietā Pensionsversicherungsanstalt(Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs) (C‑576/20, EU:C:2022:75; turpmāk – mani secinājumi lietā Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs); 85. punkts). Vēršu uzmanību, ka arī citās Regulas Nr. 987/2009 44. panta 2. punkta valodu versijās, piemēram, čehu, franču, vācu, grieķu, itāļu un spāņu valodas versijā, formulējums nav nepārprotams.
15      Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai sastāvā ir viens pārstāvis no katras dalībvalsts un Komisijas pārstāvis. Tās uzdevums ir risināt administratīvos jautājumus, interpretācijas jautājumus, kas izriet no noteikumiem Savienības regulās par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu, kā arī veicināt un attīstīt sadarbību starp dalībvalstīm. Administratīvās komisijas sastāvs, darbība un uzdevumi ir noteikti Regulas Nr. 883/2004 71. un 72. pantā.
16      Skat. it īpaši tīmekļvietni, kurā publicēti Administratīvās komisijas sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinācijai oficiālie dokumenti, pieejama: https://employment‑social‑affairs.ec.europa.eu/policies‑and‑activities/moving‑working‑europe/eu‑social‑security‑coordination/specialised‑information/official‑documents_en.
17      88. punkts.
18      Skat. inter alia Regulas Nr. 883/2004 4. apsvērumu.
19      Skat. Regulas Nr. 883/2004 11. panta 1. punktu.
20      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 5. marts, Pensionsversicherungsanstalt (Rehabilitācijas pabalsts) (C‑135/19, EU:C:2020:177, 46. punkts).
21      Skat. arī manus secinājumus lietā Pensionsversicherungsanstalt(Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs)_64. punkts.
22      Skat. minēto secinājumu 86.–89. punktu.
23      Pat Dānijā šādi periodi faktiski var tikt ņemti vērā, jo saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem jebkurš šajā dalībvalstī izpildīts “dzīvesvietas periods” piešķir tiesības uz pensiju neatkarīgi no tā, vai šāds “dzīvesvietas periods” atbilst vai neatbilst “bērna audzināšanas periodam”.
24      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 5. marts, Pensionsversicherungsanstalt (Rehabilitācijas pabalsts) (C‑135/19, EU:C:2020:177, 46. punkts).
25      Skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Skat. ģenerāladvokāta N. Jēskinena [N. Jääskinen] secinājumus lietā Reichel‑Albert (C‑522/10, EU:C:2012:114, 67. punkts) un manus secinājumus lietā Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs) (83. punkts), kā arī valsts tiesas iesniegtā otrā prejudiciālā jautājuma formulējumu pēdējā no minētajām lietām.
27      Skat. minēto secinājumu 86.–89. punktu.
28      Skat. iepriekš 4. un 5. zemsvītras piezīmē iekļautās atsauces uz lēmumiem.
29      Skat. minēto secinājumu 38.–43. punktu.
30      Aprakstam
par lietām, kas noveda pie attiecīgās lietas izskatīšanas, skat. manus secinājumus lietā Pensionsversicherungsanstalt (Bērnu audzināšanas periodi ārvalstīs), 38.–47. punkts.
31      Tas tika precizēts spriedumā Deutsche Rentenversicherung Bund, kurā attiecīgā persona bija izpildījusi tikai periodus, ko varēja pielīdzināt “apdrošināšanas periodiem”, A dalībvalstī, pirms viņa audzināja savus bērnus B dalībvalstī, nemaksājot iemaksas pirmās dalībvalsts obligātajā apdrošināšanas sistēmā.
32      Minēto secinājumu 49.–72. punkts.
33      Piemēram, spriedumā Elsen Tiesa konstatēja, ka, tā kā starp šiem periodiem un U. Elsen nodarbinātības periodiem Vācijā pastāvēja “cieša saikne”, nevar uzskatīt, ka U. Elsen būtu pārtraukusi jebkādu “profesionālo darbību” un ka šā iemesla dēļ uz viņu attiektos tās dalībvalsts (Francijas) tiesību akti, kurā viņa dzīvoja. Turpretim man šķiet, ka spriedumā Reichel‑Albert Tiesas secinājumu zināmā mērā ietekmēja citi apsvērumi. Pirmkārt, D. Reichel‑Albert bija strādājusi un veikusi iemaksas tikai vienā dalībvalstī (Vācijā) gan pirms, gan pēc tam, kad viņa uz laiku pārcēlās dzīvot uz citu dalībvalsti (Beļģiju), kurā viņa nekad nav strādājusi. Otrkārt, D. Reichel‑Albert pārcēlās uz Beļģiju tikai ģimenes apstākļu dēļ un tieši no Vācijas, kurā viņa bija nodarbināta līdz pat mēnesim pirms pārcelšanās.
34      Minēto secinājumu 53. punkts.
35      Skat. spriedumus Elsen (26. punkts) un Kauer (32. punkts).
36      Patiešām, abās šajās lietās prasītājas vairs nebija pakļautas A dalībvalsts tiesību aktiem vairākus mēnešus vai pat vairāk nekā gadu pirms šādu periodu sākuma.
37      Minēto secinājumu 68. un 69. punkts.
38      Minēto secinājumu 52. un 55. punkts.
39      Minētajos secinājumos (70. punktā) paskaidroju, ka, manuprāt, “apdrošināšanas periodiem”, kas izpildīti A dalībvalstī, nav jābūt tieši pirms bērnu audzināšanai veltītajiem periodiem. Tomēr, ja persona izpilda “apdrošināšanas periodus” A dalībvalstī un pēc tam C dalībvalstī pirms savu bērnu audzināšanas B dalībvalstī, tad C dalībvalstij, nevis A dalībvalstij ir jāpiemēro savi tiesību akti šādiem bērna audzināšanas periodiem.