Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 19. martā (1)
Apvienotās lietas C‑7/25 [Ramodi] un C‑8/25 [Karkik] (i)
K (C‑7/25)
P (C‑8/25)
pret
Minister van Asiel en Migratie
(Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Direktīva 2011/95/ES – Starptautiskās aizsardzības pieteikuma attiecīgo elementu izvērtēšana – Pienākums pamatot pieteikuma elementus ar autentiskiem dokumentiem vai citiem objektīvi pārbaudāmiem pierādījumiem – Procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32/ES – 46. panta 3. punkts – Faktiskā un juridiskā pamatojuma
pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību – Neizraidīšanas princips – Pirmās instances tiesai, kas izskata pārsūdzību, iesniegtie lietas materiāli
I.      Ievads
1.        Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā, Nīderlande), kas ir
iesniedzējtiesa, ir uzdevusi Tiesai divus jautājumus prejudiciāla nolēmuma sniegšanai.
2.        Abi jautājumi ir radušies divās atsevišķās tiesvedībās. Šajās tiesvedībās patvēruma meklētāji lūdz tiesā pārskatīt kompetentās administratīvās iestādes lēmumus, ar kuriem viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumi noraidīti kā nepamatoti.
3.        Ar otro jautājumu, uz kuru Tiesa ir lūgusi koncentrēties šajos secinājumos, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šādā pārbaudes tiesā procedūrā tai saskaņā ar Savienības tiesībām attiecīgā gadījumā un pēc savas ierosmes ir jāveic gan faktiskā, gan juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, balstoties uz tai iesniegtajiem lietas materiāliem, kas papildināti vai precizēti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā, pat ja atbilstoši valsts tiesībām tās pārbaude būtu ierobežota tikai ar to faktisko un juridisko pamatojumu, kas skaidri norādīts aktā, par kuru tiek veikta pārbaude tiesā.
4.        Iesniedzējtiesa lūdz interpretēt Patvēruma procedūru direktīvas (2) 46. pantu kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 4., 18. un 47. pantu.
II.    Pamatlietas faktiskie apstākļi, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
5.        Iesniedzējtiesa ir vērsusies Tiesā ar diviem atsevišķiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu. Lai gan katrs lūgums ir radies
saistībā ar dažādām faktiskām situācijām, abos
ir izvirzīti vieni un tie paši
prejudiciālie jautājumi. Tāpēc vispirms izklāstīšu katras lietas faktus un pēc tam
izskaidrošu ar tām saistītos juridiskos jautājumus.
Lieta C‑7/25
6.        K, prasītāja pamatlietā, ir Irākas pilsone, kura apgalvo, ka ietekmīgs un labi pazīstams bruņotas grupas loceklis viņas dzīvesvietā uzbrucis gan viņai, gan viņas vīram pēc tam, kad viņa un viņas meita atkārtoti noraidīja viņa vairākkārtējos lūgumus apprecēt meitu. Prasītāja par šo atgadījumu esot informējusi savas izcelsmes valsts tiesu, bet, pēc prasītājas domām, tiesa šajā ziņā nav veikusi nekādus pasākumus. Prasītāja un viņas vīrs pameta Irāku 2022. gadā, savukārt viņu meita joprojām slēpjas šajā valstī.
7.        2022. gada 1. februārī gan prasītāja, gan viņas vīrs lūdza starptautisko aizsardzību Nīderlandes Karalistē, bet pēc vīra nāves process viņa vārdā tika izbeigts. Starptautiskās aizsardzības pieteikumā prasītāja savas aizbēgšanas iemeslus pamatoja ar saviem
apgalvojumiem un iesniedza oriģinālo pasi, Irākas tiesā iesniegtās sūdzības kopiju un jaunākās medicīniskās izziņas kopiju. Prasītāja arī uzsvēra, ka, tā kā viņa tagad ir atraitne, saistībā ar viņas atgriešanu Irākā, viņa ir uzskatāma par vientuļu sievieti, tādēļ uz viņu ir attiecināma īpašā aizsardzības politika vientuļām sievietēm no Irākas, ko izveidojis Minister van Asiel en Migratie (Patvēruma un migrācijas lietu ministrs, Nīderlande), kurš ir atbildētājs pamatlietā (turpmāk tekstā – “atbildētājs”) (3).
8.        Atbildētājs noraidīja prasītājas starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepamatotu, pamatojoties uz to, ka viņas apgalvojumi par problēmām ar vīrieti, kurš Irākā lūdzis viņas meitas roku, nav ticami. Šajā ziņā atbildētājs konstatēja, pirmkārt, ka prasītāja nav pamatojusi savus apgalvojumus ar objektīviem dokumentiem, kas pilnībā pamatotu patvēruma nepieciešamību, un, otrkārt, ka viņa neatbilst nosacījumiem, kas paredzēti Vreemdelingenwet 2000 (2000. gada Ārvalstnieku likums) 31. panta 6. punkta c) un d) apakšpunktā, ar kuriem
transponēts Kvalifikācijas direktīvas (4) 4. panta 5. punkta c) un d) apakšpunkts.
9.        Atbildētājs atzina, ka, lai gan prasītājas identitāte, pilsonība un izcelsme bija ticamas, ar to vien nebija pietiekami, lai prasītājai piešķirtu starptautisko aizsardzību.
10.      Ar 2024. gada 15. jūlija lēmumu atbildētājs noraidīja prasītājas starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepamatotu. Šajā lēmumā bija ietverts atgriešanas lēmums, kurā par galamērķa valsti norādīta Irāka, un tajā bija noteikts četru nedēļu termiņš brīvprātīgai izceļošanai no Nīderlandes.
11.      2024. gada 19. jūlijā prasītāja pārsūdzēja šo lēmumu iesniedzējtiesā, tostarp apgalvojot, ka veids, kādā atbildētājs novērtēja viņas patvēruma pieteikuma pamatojuma ticamību, nav saderīgs ar Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 5. punktu.
12.      2024. gada 18. decembrī iesniedzējtiesa noturēja tiesas sēdi pārsūdzības procedūrā – vienlaikus ar tiesas sēdi pārsūdzības procedūrā, saistībā ar kuru tika iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑8/25 – un 2025. gada 7. janvārī informēja prasītāju, ka tās skatījumā ir
jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Lieta C‑8/25
13.      P, prasītājs pamatlietā, ir Irākas pilsonis, kurš esot pieķerts intīmās attiecībās ar citu vīrieti. Pēc tam, kad par to tika paziņots Irākas iestādēm, prasītājs baidās, ka viņam varētu piespriest cietumsodu viņa seksuālās orientācijas dēļ. Prasītājs ar to pamato savu starptautiskās aizsardzības pieteikumu Nīderlandē, ko viņš iesniedza 2023. gada 6. jūlijā.
14.      Lai gan atbildētājs atzina prasītāja identitāti, pilsonību un izcelsmi par ticamu, neskatoties uz to, ka viņš nebija iesniedzis dokumentus, kas apstiprinātu viņa personisko informāciju, tas neuzskatīja, ka šāda informācija ir pietiekams pamats, lai piešķirtu prasītājam starptautisko aizsardzību.
15.      Ar 2024. gada 5. jūlija lēmumu atbildētājs noraidīja prasītāja starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepamatotu, jo prasītājs nevarēja iesniegt dokumentārus pierādījumus, kas apstiprinātu, ka Irākas varas iestādes viņu ir aizturējušas viņa seksuālās orientācijas dēļ. Šajā ziņā atbildētājs secināja, ka prasītājs neatbilst 2000. gada Ārvalstnieku likuma 31. panta 6. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem, ar kuriem transponēts Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 5. punkta c) apakšpunkts. Lēmumā par P iesniegtā pieteikuma noraidījumu bija ietverts atgriešanas lēmums, kurā par galamērķa valsti norādīta Irāka, un tajā bija noteikts četru nedēļu termiņš brīvprātīgai izceļošanai no Nīderlandes.
16.      Nākamajā prasībā iesniedzējtiesā, kas iesniegta 2024. gada 10. jūlijā, prasītājs tostarp apgalvoja, ka veids, kādā tika novērtēta viņa patvēruma pieteikuma pamatojuma ticamība, nav saderīgs ar Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 5. punktu.
17.      Iesniedzējtiesa 2024. gada 18. decembrī noturēja tiesas sēdi pārsūdzības procedūrā – kopā ar tiesas sēdi pārsūdzības procedūrā, saistībā ar kuru tika iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑7/25 – un 2025. gada 7. janvārī informēja prasītāju, ka tās skatījumā ir jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
18.      Cik saprotu, kopīgajā tiesas sēdē iesniedzējtiesa konstatēja papildu aspektus, kas nebija minēti nevienā no pārsūdzībām, bet kurus tā atzina par būtiskiem, lai lemtu par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem.
Kopīgi jautājumi iesniedzējtiesā
19.      Iesniedzējtiesā tika izvirzīti divi abām lietām kopīgi juridiski jautājumi.
20.      Pirmais jautājums ir par to, kā atbildētājs izskatīja un izvērtēja K un P (turpmāk tekstā kopā – “prasītāji”) starptautiskās aizsardzības nepieciešamību, un vai šis vērtējums atbilst Savienības tiesībām un Tiesas judikatūrai.
21.      Šajā ziņā iesniedzējtiesas skatījumā attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, precīzāk, 2000. gada Ārvalstnieku likuma 31. panta 6. punkts, ir pretrunā tiesību normai, kuru ar to paredzēts īstenot, proti, Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 5. punktam. To esot saasinājusi jaunā starptautiskās aizsardzības pieteikumu izvērtēšanas politika, kas, kā paskaidrojusi
iesniedzējtiesa, stājās spēkā 2024. gada 1. jūlijā. Saskaņā ar šo politiku jebkurš starptautiskās aizsardzības pieteikuma izvērtējums ietver i) patvēruma iemeslu noteikšanu, ii) konstatēšanu, vai šie iemesli ir pilnībā pamatoti ar autentiskiem un/vai objektīvi pārbaudāmiem dokumentiem un/vai objektīviem publiskiem avotiem, un iii) ja tas tā nav, vai pieteikuma iesniedzējs atbilst visiem nosacījumiem, kas paredzēti
2000. gada Ārvalstnieku likuma 31. panta 6. punktā, ar ko transponēts Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 5. punkta c) un d) apakšpunkts.
22.      Iesniedzējtiesas ieskatā šāda Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 5. punkta piemērošana ļauj atbildētājam noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu kā nepamatotu, ja pieteikuma iesniedzējs i) nevar pilnībā pamatot patvēruma pieteikuma pamatojumu ar autentiskiem un objektīvi pārbaudāmiem dokumentiem vai uzticamiem publiskiem avotiem un ii) nav iesniedzis pieteikumu pēc iespējas ātrāk, un atbildētājs neuzskata, ka šāda kavēšanās ir attaisnojama.
23.      Tomēr iesniedzējtiesa apgalvo, ka no Kvalifikācijas direktīvas 4. panta 5. punkta formulējuma kopsakarā ar citiem tās 4. panta punktiem, Patvēruma procedūru direktīvas 10. panta 3. punkta b) apakšpunktu un Hartas 4. un 18. pantu skaidri izriet, ka atbildētājam tādās situācijās kā abās pamatlietās būtu jāsadarbojas ar pieteikuma iesniedzēju, lai konstatētu faktus.
24.      Līdz ar to iesniedzējtiesa jautā, vai atbilstoši Savienības tiesībām atbildīgajai iestādei, izvērtējot starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatā esošos faktus un apstākļus, ir jāsadarbojas ar pieteikuma iesniedzēju un jāņem vērā visi elementi un pierādījumi, kas pamato šo pieteikumu.
25.      Otrais jautājums ir par to, vai valsts tiesas pienākums nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību ietver arī pienākumu – vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes un sadarbībā ar pieteikuma iesniedzēju – pārbaudīt, vai atbildētājs savā starptautiskās aizsardzības pieteikuma vērtējumā ir apkopojis, izskatījis un iekļāvis visus būtiskos tam iesniegtos lietas materiālus, kas papildināti vai noskaidroti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā, tostarp vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes pārbaudot starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu.
26.      Kā paskaidrojusi
iesniedzējtiesa, Nīderlandē, pamatojoties uz Algemene wet bestuursrecht (Vispārējais administratīvā procesa likums) 8:69. pantu, administratīvā lēmuma pārskatīšana ietver tikai pārsūdzības pamatojumā izvirzītus jautājumus.
27.      Šā iemesla dēļ, kā paskaidrojusi
iesniedzējtiesa, tai ir liegts veikt pilnīgu un ex nunc pārbaudi par atbildētāja lēmuma tiesiskumu, tostarp par to, vai ir ievērots neizraidīšanas princips, jo tā nevar ņemt vērā elementus, uz kuriem patvēruma meklētājs nav tieši norādījis savā pārsūdzībā par atteikuma lēmumu.
28.      Iesniedzējtiesas skatījumā valsts tiesu prakse, atbilstošai kurai tiesas
pārbaude par lēmumu, ar kuru noraidīts starptautiskās aizsardzības pieteikums, aprobežojas tikai ar šā lēmuma pamatotības izvērtēšanu, ņemot vērā tikai tos faktus un argumentus, ko pieteikuma iesniedzējs ir skaidri izvirzījis pārsūdzības procedūrā, ir grūti savienojama ar Tiesas sniegto Savienības tiesību interpretāciju un jo īpaši ar neizraidīšanas principa absolūto raksturu, kā arī tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, kas garantētas Hartas 47. pantā un konkretizētas Atgriešanas direktīvas (5) 13. panta 1. un 2. punktā un Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta 1. un 3. punktā.
29.      Pēc Tiesas judikatūras (6) pārskatīšanas iesniedzējtiesa secināja, ka Tiesa vēl nav aplūkojusi šos jautājumus. It īpaši tā uzskata, ka Tiesa nav skaidri norādījusi, vai pienākums vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes pārbaudīt, vai ir ievērots neizraidīšanas princips, attiecas arī uz gadījumiem, kad valsts pirmās instances tiesai ir jāpārskata starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidījums, balstoties uz to, ka tas ir nepamatots.
30.      Iesniedzējtiesa ir arī norādījusi, ka tikai tad, ja valsts tiesai attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes ir jāveic gan faktiskā, gan juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu, šī tiesa var pilnībā nodrošināt neizraidīšanas principa ievērošanu. Pat pieņemot, ka, izvērtējot starptautiskās aizsardzības nepieciešamību, kļūst skaidrs, ka pieteikuma iesniedzējs neatbilst nosacījumiem, lai saņemtu Kvalifikācijas direktīvas 12. un 17. pantā paredzēto starptautisko aizsardzību, šī pārbaude pēc savas ierosmes tomēr var novest pie konstatējuma, ka pieteikuma iesniedzēja atgriešana izcelsmes valstī būtu pretrunā neizraidīšanas principam un ka atgriešanas lēmums nevar tikt pieņemts, vai, ja šāds atgriešanas lēmums jau ir pieņemts, tas ir jāaptur un izraidīšana jāatliek. Gluži pretēji – ja valsts tiesai nav pienākuma –  vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes – pārbaudīt, vai ir ievērots neizraidīšanas princips, jo īpaši gadījumā, ja šā principa pārkāpums ir acīmredzams, pamatojoties uz lietas aspektiem, kuri tai ir darīti zināmi un papildināti vai
precizēti tajā notiekošajā tiesvedībā, kas balstīta uz sacīkstes principu, tiesību aizsardzība nebūtu nedz efektīva, nedz pilnīga.
31.      Šādos apstākļos rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Roermondā) nolēma apturēt tiesvedību un abās lietās uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai ar Savienības tiesībām ir saderīga valsts rīcība, saskaņā ar kuru [Kvalifikācijas direktīvas] 4. panta 5. punkts tiek piemērots tādējādi, ka paziņojumi, kas ir starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatā, netiek uzskatīti par ticamiem, ja pieteikuma iesniedzējs nevar pilnībā pamatot šos paziņojumus ar autentiskiem un/vai objektīvi pārbaudāmiem dokumentiem un/vai ar objektīviem avotiem un neatbilst visiem šajā 5. punktā paredzētajiem nosacījumiem, vai arī [Kvalifikācijas direktīvas] 4. panta 5. punkts, skatot to kopā ar šīs direktīvas 4. panta 1.–4. punktu, [Patvērumu procedūras direktīvas] 10. panta 3. punkta b) apakšpunktu, kā arī [Hartas]
4. un 18. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka atbildīgajai iestādei, izvērtējot starptautiskās aizsardzības pieteikuma pamatā esošos faktus un apstākļus, ir jāsadarbojas ar pieteikuma iesniedzēju un jāņem vērā visi pierādījumi un aspekti, kas pamato šo pieteikumu, pārbaudot un izvērtējot aizsardzības nepieciešamību, un pieteikuma iesniedzēja paziņojumiem, ja viņš tos var pietiekami pamatot ar dokumentiem vai citiem pierādījumiem vai izpilda minētos priekšnoteikumus, nav vajadzīgs papildu apstiprinājums un tādējādi tie ir ticami?
2)      Vai [Patvēruma procedūru direktīvas] 46. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar [Hartas] 4., 18. un 47. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka valsts pirmās instances tiesai, kurai ir jāpārbauda starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanas nepamatotības dēļ tiesiskums, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes ir jāveic faktu un tiesību jautājumu pilnīga un ex nunc pārbaude, kuras gadījumā tiek vērtēta arī starptautiskās aizsardzības nepieciešamība saskaņā ar [Kvalifikācijas direktīvu], pamatojoties uz tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, kā tie ir papildināti un izskaidroti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā?”
32.      Iesniedzējtiesa lūdza Tiesu apvienot lietas C‑7/25 un C‑8/25, piemērojot Tiesas Reglamenta 54. pantu. Atbildot uz šo lūgumu, Tiesas priekšsēdētājs 2025. gada 26. februārī pieņēma lēmumu apvienot lietas.
33.      Iesniedzējtiesa arī lūdza izskatīt šo lietu, piemērojot Tiesas Reglamenta 105. panta 1. punktā paredzēto paātrināto tiesvedību. 2025. gada 27. martā pēc tiesneša referenta un ģenerāladvokāta uzklausīšanas Tiesas priekšsēdētājs nolēma šo lūgumu neapmierināt.
34.      Abu pamatlietu dalībnieki, Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija iesniedza Tiesai rakstveida apsvērumus.
35.      Tiesa, piemērojot tās Reglamenta 76. panta 2. punktu, nolēma lemt bez tiesas sēdes mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
III. Vērtējums
36.      Pēc Tiesas lūguma secinājumos šajā lietā galvenā uzmanība tiks pievērsta tikai otrajam prejudiciālajam jautājumam.
37.      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai lēmuma, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots, pārskatīšanas procedūrā tai atbilstoši Savienības tiesībām, galvenokārt saskaņā ar Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta 3. punktu, lasot to Hartas 47. panta gaismā, ir jāņem vērā tiesības un fakti, kas šai tiesai ir kļuvuši zināmi, pamatojoties uz tai iesniegtajiem lietas materiāliem, kuri papildināti vai precizēti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā, pat ja ne visi šie aspekti bija daļa no sākotnējā pārskatīšanas pamata. Tā arī jautā, vai šādos apstākļos tiesai ir pienākums vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes pārbaudīt starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu un iespējamo neizraidīšanas principa pārkāpumu.
38.      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka tā nevar veikt šādu pilnīgu un ex nunc pārbaudi saskaņā ar Vispārējā administratīvā procesa likuma 8:69. pantu un atbilstošo valsts judikatūru. Šajā tiesību normā saskaņā ar iesniedzējtiesas paskaidrojumu ir paredzēts, ka administratīvais lēmums ir jāpārskata, ņemot vērā pārsūdzības pamatus. Tajā noteikts: “1. Tiesa, kurā ierosināta pārsūdzība, pieņem nolēmumu, pamatodamās uz prasības pieteikumu, iesniegtajiem dokumentiem, iepriekšēju izmeklēšanu un lietas izmeklēšanu tiesas sēdē. 2. Tiesa pēc savas ierosmes papildina tiesību pamatus. 3. Tiesa pēc savas ierosmes var papildināt faktus.” (7) Šim tiesiskajam regulējumam pievienots paskaidrojuma raksts, kas vēl vairāk ierobežo administratīvās tiesas pilnvaras (8).
39.      Šī prejudiciālā jautājuma pamatā ir iesniedzējtiesas viedoklis, ka valsts tiesības, kas šādā veidā ierobežo administratīvās tiesas pilnvaras, nav saderīgas ar Savienības tiesībām.
40.      Prejudiciālo jautājumu var iedalīt divās daļās, kuras analizēšu atsevišķi. Vispirms (A sadaļā) uzsvēršu, ka, pārbaudot tāda lēmuma tiesiskumu, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots, valsts tiesai saskaņā ar Savienības tiesībām ir jāņem vērā visi tai iesniegtie lietas materiāli, kas papildināti vai izskaidroti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā, pat ja daži aspekti nav ietverti pieteikuma iesniedzēja izvirzītajos pārsūdzības pamatos. B sadaļā paskaidrošu, ka valsts tiesai, pārbaudot tāda lēmuma tiesiskumu, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots,
pēc savas ierosmes vajadzības gadījumā ir jāizvērtē arī pieteikuma iesniedzēja starptautiskās aizsardzības nepieciešamība.
A.      Par pārbaudes tiesā apjomu
41.      Kādi aspekti valsts tiesai jāņem vērā, izskatot pārsūdzību par lēmumu, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots? Vai tai ir
jāaprobežojas tikai ar pārsūdzībā izvirzīto jautājumu pārbaudi, vai jāņem vērā arī citi lietas materiālu aspekti, kas tai darīti zināmi?
42.      Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, jāinterpretē Patvēruma procedūru direktīvas 46. pants, ņemot vērā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu, kas kodificēts Hartas 47. pantā (9).
43.      Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta 1. un 3. punkta attiecīgās daļas formulētas šādi:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar:
a)      pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu:
i)      uzskatīt pieteikumu par nepamatotu attiecībā uz bēgļa un/vai alternatīvās aizsardzības statusu;
[..]
3.      Lai izpildītu 1. punkta prasības, dalībvalstis nodrošina, ka ar efektīvu tiesisko aizsardzību ir nodrošināta faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīga un ex nunc pārbaude, tostarp attiecīgā gadījumā pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar [Kvalifikācijas direktīvu], vismaz attiecībā uz pārsūdzības procedūrām pirmās instances tiesā.” (10)
44.      Manuprāt, Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta formulējumā, pirmkārt, ir skaidri noteikts, ka
pieteikuma iesniedzējam, kura patvēruma pieteikums noraidīts kā nepamatots, ir tiesības uz šāda lēmuma pārskatīšanu tiesā. Otrkārt, šīs tiesību normas 3. punktā tiesai, kas izskata pārsūdzību – vismaz pirmajā instancē, kad tiesas parasti ir tiesīgas izvērtēt faktus – ir noteikts pienākums izskatīt visus lietas materiālus; runa ir par visiem argumentiem un pierādījumiem, kas ir tās rīcībā, nevis tikai par aspektiem, kurus prasītāja ir skaidri norādījusi pārsūdzībā. Vārdkopa “tostarp pārbaude par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību” nevar tikt interpretēta citādi, kā vien kā valsts tiesas pilnvarošana nepieciešamības gadījumā pārskatīt lēmumu pēc būtības neatkarīgi no tā, vai šāda pārskatīšana ir pieprasīta pieteikuma iesniedzēja iesniegtajā pārsūdzībā. Atsauce uz “faktiskā un juridiskā pamatojuma pilnīgu pārbaudi” norāda, ka tiesai ir jāņem vērā visi attiecīgie lietas fakti un juridiskie aspekti, ne tikai tie, kas tai darīti zināmi pārsūdzībā. Vārdkopa “ex nunc pārbaude” nozīmē, ka tiesa var balstīties uz jauniem juridiskajiem argumentiem, kā arī faktiem, kas nav ņemti vērā administratīvajā procesā, kurā tika pieņemts lēmums.
45.      Šāda interpretācija atbilst Tiesas judikatūrai. Spriedumā Alheto Tiesa ir precizējusi, ka jēdziens “ex nunc” nozīmē, ka tiesai ir jāveic izvērtējums, kurā vajadzības gadījumā ņemti vērā jaunie pierādījumi, kas atklājušies pēc pārsūdzētā lēmuma pieņemšanas. Šāds vērtējums ļauj izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu visaptveroši, nenosūtot lietu atpakaļ atbildīgajai iestādei. Līdz ar to valsts tiesai ir pilnvaras ņemt vērā jaunus pierādījumus, par kuriem šī iestāde nav pieņēmusi lēmumu saskaņā ar Patvēruma procedūru direktīvu. Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka īpašības vārds “pilnīga” apstiprina, ka tiesai ir pienākums pārbaudīt gan pierādījumus, ko par noteikšanu atbildīgā iestāde ir ņēmusi vērā vai būtu varējusi ņemt vērā, gan tos, kas ir atklājušies pēc minētā lēmuma pieņemšanas (11).
46.      Tiesvedības laikā patiešām var rasties nepieciešamība izvērtēt faktus ārpus formālās pārsūdzības robežām. Piemēram, izskatot pārsūdzību, var gadīties, ka tiek atklāti jauni pierādījumi vai tiesai kļūst zināms kāds pierādījums, kas atbildīgajai iestādei būtu bijis jāņem vērā, bet ko tā nav ņēmusi vērā, lemjot par starptautiskās aizsardzības piešķiršanu pieteikuma iesniedzējam. Šādos gadījumos valsts tiesai, kas izskata pārsūdzību, jābūt iespējai izmantot savu rīcības brīvību, lai noteiktu, vai pierādījumus var uzskatīt par būtiskiem lēmuma par patvēruma pieteikumu pārskatīšanai.
47.      Šāda Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta 3. punkta interpretācija nodrošina, ka gadījumā, ja lieta tiek nodota atpakaļ atbildīgajai iestādei, īsā laikā var pieņemt jaunu lēmumu, lai izvairītos no riska, ka varētu rasties pierādījumi, kam nepieciešams jauns, atjaunināts novērtējums (12).
48.      Turklāt šāda interpretācija ir saderīga ar to, ka tad, ja trešās valsts valstspiederīgais atbilst attiecīgi Kvalifikācijas direktīvas II un III nodaļā vai II un V nodaļā paredzētajiem noteikumiem, dalībvalstīm, ievērojot šajā direktīvā paredzētos izslēgšanas iemeslus, ir jāpiešķir viņam starptautiskās aizsardzības statuss un tām šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības (13).
49.      Prasītāji abās pamatlietās un Komisija atbalsta šādu Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta 3. punkta interpretāciju, savukārt Nīderlandes valdība to apstrīd.
50.      Pamatojoties uz Tiesas sprieduma
Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky 93. punktu, kurā noteikts, ka “šīs trešās valsts norādīšana par drošu izcelsmes valsti ir viens no lietas materiālos ietvertajiem elementiem, par kuriem informēta iesniedzējtiesa un kurš tai jāizvērtē, izskatot minētā lēmuma pārsūdzību” (14), Nīderlandes valdība secina, ka valsts tiesai jāpārbauda tikai tie pierādījumi, kurus pieteikuma iesniedzējs tai darījis zināmus savā pārsūdzībā.
51.      Atbilstoši manai izpratnei par šo spriedumu Tiesa tā 93. punktā ir vienīgi paskaidrojusi, ka Moldovas Republikas norādīšana par drošu izcelsmes valsti ir viens no aspektiem, kas iesniedzējtiesai kļuva zināms, pārbaudot kompetentās iestādes lēmumu. Minētā sprieduma 94. punktā Tiesa ir precizējusi, ka šāds elements ir tiesību jautājums, kas iesniedzējtiesai jāapsver, veicot Patvērumu procedūru direktīvas 46. panta 3. punktā paredzēto pilnīgo un ex nunc pārbaudi, pat ja prasītājs pamatlietā savā pārsūdzībā nav skaidri atsaucies uz šo elementu. Līdz ar to šos punktus interpretēju tādējādi, ka Tiesa ir vienkārši norādījusi, ka valsts tiesai ir jāņem vērā jebkurš jautājums, uz kuru pieteikuma iesniedzējs ir vērsis tās uzmanību, pat ja tas noticis procedūras laikā, nevis apelācijas tiesvedībā.
52.      Turklāt Nīderlandes valdība apgalvo, ka lietās par aizturēšanu var tikt atzīts valsts tiesas pienākums vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes pārbaudīt faktisko un juridisko pamatojumu (15), jo šādos gadījumos Savienības tiesības skaidri prasa veikt administratīvās iestādes noteiktās aizturēšanas tiesiskuma pārbaudi tiesā (16). Tomēr patvēruma procedūrās tas tā neesot, jo Patvēruma procedūru direktīvā neesot noteikta obligāta pārbaude tiesā. Tādējādi pieteikuma iesniedzējs varot vai nu piekrist lēmumam, ar kuru noraidīts viņa pieteikums, vai to pārsūdzēt, vienlaikus neatsaucoties uz noteiktiem juridiskiem pamatiem, kurus viņš uzskata par nepietiekamiem, lai apstrīdētu lēmumu, un kuri
attiecīgi nevarētu
būt pamats
tā atcelšanai.
53.      Šajā ziņā, manuprāt, Nīderlandes valdība pamatoti apgalvo, ka Patvēruma procedūru direktīvā nav paredzēta obligāta patvēruma lēmumu pārbaude tiesā. Līdz ar to, ja pieteikuma iesniedzējs nepārsūdz lēmumu, ar kuru viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots, valsts tiesai nav pienākuma izvērtēt atbildīgās iestādes pieņemtā lēmuma tiesiskumu.
54.      Tomēr, ja pieteikuma iesniedzējs pārsūdz šo lēmumu, valsts tiesai vajadzības gadījumā ir jārīkojas pēc savas ierosmes un jāņem vērā visi aspekti, kas tai ir darīti zināmi – neatkarīgi no tā, vai tie ir papildināti vai precizēti uz sacīkstes principu balstītā procesā –, pat ja šie aspekti pārsūdzībā nav skaidri minēti. Tas nenozīmē, ka šai tiesai ir aktīvi ex officio jāmeklē papildu elementi lietā. Tomēr tas nozīmē, ka tiesa nevar ignorēt šādus aspektus, ja tie nonāk tās uzmanības lokā tiesvedības laikā. Visbeidzot, tiesības uz aizstāvību prasa, lai abām pusēm tiktu dota iespēja paust viedokli par jebkura jauna aspekta nozīmību.
B.      Valsts tiesas vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes veiktā starptautiskās aizsardzības nepieciešamības pārbaude
55.      Tagad pievērsīšos otrā jautājuma otrajai daļai, kuras mērķis ir noskaidrot, vai valsts pirmās instances tiesai, kurai jāpārbauda tā lēmuma
tiesiskums, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes ir jāpārbauda pieteikuma iesniedzēja starptautiskās aizsardzības nepieciešamība saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu.
56.      Paskaidrojot otrā jautājuma pamatojumu, iesniedzējtiesa arī vaicā, vai, izvērtējot lēmuma par pieteikuma noraidīšanu tiesiskumu, tiesai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda neizraidīšanas princips. Iesniedzējtiesa nav paskaidrojusi, kāpēc tā šo jautājumu ir izvirzījusi paralēli jautājumam par starptautiskās aizsardzības nepieciešamības izvērtēšanu pēc savas ierosmes. Tomēr, ņemot vērā, ka gan lietā C‑7/25, gan lietā C‑8/25 aplūkotajos noraidīšanas lēmumos bija ietverti arī atgriešanas lēmumi, tas varētu izskaidrot iesniedzējtiesas nepieciešamību precizēt, vai, pamatojoties uz Savienības tiesībām, tai, veicot tiesas pārbaudi par lēmumiem, ar kuriem patvēruma pieteikumi noraidīti kā nepamatoti, pēc savas ierosmes ir jāizvērtē iespējamais neizraidīšanas principa pārkāpums.
57.      Starptautiskās aizsardzības nepieciešamība ir jāizvērtē, ņemot vērā Kvalifikācijas direktīvas II un III vai II un V nodaļā paredzētos nosacījumus, kas tostarp ietver pienākumu pārbaudīt, vai pastāv nopietns risks, ka personai, kas lūdz starptautisko aizsardzību, savā izcelsmes valstī draudētu nāvessods, spīdzināšana vai cita necilvēcīga vai pazemojoša izturēšanās, vai sods, kas ir aizliegts saskaņā ar Hartas 4. pantu (17).
58.      Ja tas tā ir, dalībvalstīm ir jāievēro neizraidīšanas princips, kas kā pamattiesības ir garantēts Hartas 18. pantā kopsakarā ar Ženēvas konvencijas (18) 33. pantu, kā arī Hartas 19. panta 2. punktā (19). Tomēr jāņem vērā, ka riski, kas pamato personas atgriešanas tās izcelsmes valstī aizliegumu, paši par sevi nav pietiekami, lai šai personai piešķirtu patvērumu.
59.      Lai pamatotu apgalvojumu, ka valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāizvērtē iespējamais neizraidīšanas principa pārkāpums, prasītāji pamatlietā un Komisija rakstveida apsvērumos atsaucās uz spriedumu Ararat. Šis spriedums attiecās uz tāda lēmuma par uzturēšanās atļaujas pieteikuma noraidīšanu tiesiskumu, kas pēc noraidīšanas izraisīja iepriekš starptautiskās aizsardzības procedūras laikā pieņemta atgriešanas lēmuma aktivizēšanu.
60.      Minētajā spriedumā Tiesa, pirmkārt, lēma, ka Hartas 47. pantā garantētā un Atgriešanas direktīvas
13. panta 1. un 2. punktā konkretizētā tiesību aizsardzība tiesā “nebūtu nedz efektīva, nedz pilnīga, ja valsts tiesai nebūtu pienākuma pēc savas ierosmes konstatēt neizraidīšanas principa neievērošanu [..], kad tai iesniegtie lietas materiāli, kas papildināti vai izskaidroti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā, sliecas pierādīt, ka šis lēmums ir balstīts uz novecojušu vērtējumu par risku attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam, ko rada ar šo principu aizliegta attieksme, ja viņam būtu jāatgriežas attiecīgajā trešā valstī” (20). Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka “valsts tiesas ex officio pilnvaru ierobežošanas sekas varētu būt tādas, ka šāds lēmums tiek izpildīts”, pat ja lietas materiālos ir aspekti, kas liecina, ka attiecīgā persona šajā trešajā valstī varētu tikt pakļauta attieksmei, kas ir aizliegta ar Hartas 4. pantu (21).
61.      Tāpat šā paša sprieduma 51. punktā Tiesa ir precizējusi, ka valsts tiesas pienākuma – attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes – nodrošināt neizraidīšanas principa ievērošanu ir piemērojams starptautiskās aizsardzības procedūrā, lai gan procedūra minētajā lietā attiecās uz uzturēšanās atļaujas pieteikumu.
62.      Pamatojoties uz šo sprieduma Ararat punktu, prasītāji pamatlietā un Komisija apgalvoja, ka neizraidīšanas princips ir jāievēro vienmēr un visos atgriešanas procedūras posmos, kā arī visos starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanas pārskatīšanas procedūras posmos. Prasītāji uzskata, ka neizraidīšanas principa absolūtais raksturs prasa, lai valsts tiesa nodrošinātu tā ievērošanu, neaprobežojoties tikai ar to faktu un argumentu pārbaudi, kurus pieteikuma iesniedzējs ir skaidri norādījis savā pārsūdzībā.
63.      Nīderlandes valdība pilnībā nepiekrīt šim viedoklim. Gluži pretēji, tā apgalvo, ka jābūt nopietniem un pierādītiem iemesliem uzskatīt, ka personai, kas lūdz starptautisko aizsardzību, izcelsmes valstī ir reāls risks tikt pakļautai attieksmei, kas ir aizliegta ar Hartas 4. pantu un 19. panta 2. punktu. Šāda riska iespējamībai esot jābūt acīmredzamai, pamatojoties uz informāciju, kas darīta zināma tiesai un papildināta vai precizēta uz sacīkstes principu balstītā procedūrā. Tāpēc šāda pārbaude ir obligāta tikai tad, ja pastāv skaidri faktori, kas liecina, ka attiecīgā persona šajā trešā valstī varētu tikt pakļauta attieksmei, kas ir absolūti aizliegta ar Hartas 4. pantu.
64.      Manuprāt, spriedumā Ararat nav nekā, kas liecinātu, ka atbilstošais slieksnis, lai uzsāktu neizraidīšanas principa ex officio izvērtēšanu, ir tas, ka tiesai iesniegtie elementi “skaidri” norāda uz iespējamu Hartas 4. pantā aizsargāto tiesību pārkāpumu, atgriežoties izcelsmes valstī. Gluži pretēji – ņemot vērā šā principa absolūto raksturu (22), uzskatu, ka valsts tiesām, izskatot pārsūdzības par atgriešanas lēmumiem vai lēmumiem, ar kuriem atteikta starptautiskā aizsardzība, ir jāizvērtē, vai pastāv iespējams neizraidīšanas principa pārkāpums, tiklīdz tiesvedības laikā izvirzītie aspekti rada jautājumus par iespējamu pārkāpumu.
65.      Turklāt jānorāda, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā –  “ECT”), interpretējot Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 3. pantu, ir arī nospriedusi, ka valsts tiesām ir jāizvērtē risks, ka persona var tikt pakļauta spīdzināšanai vai necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei vai sodam, “ņemot vērā visus [tām] iesniegtos materiālus vai attiecīgā gadījumā pēc savas ierosmes iegūtos materiālus, it īpaši, ja pieteikuma iesniedzējs [vai trešā persona, kas iestājusies lietā], sniedz pamatotus iemeslus, kas rada šaubas par informācijas precizitāti, uz kuru balstījusies atbildētāja valdība” (23) [Neoficiāls tulkojums].
66.      Papildus neizraidīšanas principa pārbaudei iesniedzējtiesa norāda, ka tai jābūt arī iespējai pēc savas ierosmes vajadzības gadījumā pārbaudīt pieteikuma iesniedzēja starptautiskās aizsardzības nepieciešamību.
67.      Ņemot vērā, ka valsts tiesai pārsūdzības procedūrā ir jāveic pieteikuma iesniedzēja situācijas pilnīgs un aktualizēts novērtējums, šo pašu iemeslu dēļ šai tiesai vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes ir jāpārskata ne tikai izraidīšanas risks, bet arī pieteikuma iesniedzēja starptautiskās aizsardzības nepieciešamība, pamatojoties uz lietas materiāliem, kas tai darīti zināmi vai izvirzīti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā.
68.      Manuprāt, neskarot to, kas jau skaidri izriet no Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta 3. punkta formulējuma, šāda kompetence ir jāpiešķir valsts tiesai, kas izskata pārsūdzību par lēmumu, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots, lai varētu izvērtēt visus aspektus, kuriem ir nozīme attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju.
69.      Šādu Patvēruma procedūru direktīvas 46. panta 3. punkta interpretāciju prasa Hartas 47. pantā nostiprinātais efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips. Starptautiskās aizsardzības nepieciešamības pilnīga pārbaude ļauj tiesai, kas izskata pārsūdzību, ņemt vērā aspektus, kuru dēļ, ja atbildīgā iestāde tos būtu ņēmusi vērā, pieteikuma iesniedzējam būtu piešķirta starptautiskā aizsardzība.
70.      Iepriekš minēto iemeslu dēļ ierosinu Tiesai uz iesniedzējtiesas otro jautājumu atbildēt, ka piemērojamās Savienības tiesības jāinterpretē tādējādi, ka ar tām valsts pirmās instances tiesai, kurai jāpārbauda tāda lēmuma tiesiskums, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots, ir noteikts pienākums vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes veikt pilnīgu un ex nunc gan šā lēmuma faktiskā, gan juridiskā pamatojuma pārbaudi, balstoties uz tai iesniegtajiem lietas materiāliem, kas papildināti vai izskaidroti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā, neatkarīgi no tā, vai visi šie aspekti bija ietverti tās prasības pamatojumā, ar kuru tika ierosināta pārbaude tiesā. Šādā pārbaudē pēc savas ierosmes ir jāiekļauj vērtējums gan par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar Kvalifikācijas direktīvu, gan par neizraidīšanas principa ievērošanu.
71.      Kādas ir šādas interpretācijas sekas iesniedzējtiesai?
72.      Spriedumā Alheto Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstīm atbilstoši Patvērumu procedūru direktīvas 46. panta 3. punktam ir jāorganizē savas valsts tiesības tādējādi, ka pārsūdzību izskatīšana ietver visu faktisko un tiesību elementu pārbaudi tiesā, kas tai ļauj veikt attiecīgās lietas aktualizētu vērtējumu (24).
73.      No tā izriet, ka, ja iesniedzējtiesa uzskata, ka tās valsts tiesības tai liedz ņemt vērā faktiskos un tiesiskos aspektus, kas tai darīti zināmi tiesvedības laikā, bet kas nebija ietverti pārsūdzībā, vai liedz tai pēc savas ierosmes pārbaudīt pieteikuma iesniedzēja starptautiskās aizsardzības nepieciešamību, vai izvērtēt, vai ir pamats piemērot neizraidīšanas principu, tai šīs valsts tiesības, it īpaši Vispārējā administratīvo tiesību likuma 8:69. pants, jāinterpretē atbilstoši Savienības tiesībām. Ja šāda interpretācija nav iespējama (25), iesniedzējtiesai ir pienākums nepiemērot attiecīgās valsts tiesību normas (26).
IV.    Secinājumi
74.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Roermondā, Nīderlande) uzdoto otro prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 46. panta 3. punkts kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4., 18. un 47. pantu
jāinterpretē tādējādi, ka ar to valsts pirmās instances tiesai, kurai jāpārbauda tāda lēmuma tiesiskums, ar kuru starptautiskās aizsardzības pieteikums noraidīts kā nepamatots, ir noteikts pienākums vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes veikt pilnīgu un ex nunc gan šā lēmuma faktiskā, gan juridiskā pamatojuma pārbaudi, balstoties uz tai iesniegtajiem lietas materiāliem, kas papildināti vai izskaidroti uz sacīkstes principu balstītā procedūrā, neatkarīgi no tā, vai visi šie aspekti bija ietverti tās prasības pamatojumā, ar kuru tika ierosināta pārbaude tiesā. Šādā pārbaudē pēc savas ierosmes ir jāiekļauj vērtējums gan par starptautiskās aizsardzības nepieciešamību saskaņā ar piemērojamām Savienības tiesībām, gan par neizraidīšanas principa ievērošanu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.; turpmāk tekstā – “Patvēruma procedūru direktīva”).
3      Šī politika, kā norāda iesniedzējtiesa, ir noteikta
besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Tieslietu un drošības valsts sekretāra 2024. gada 13. jūnija Lēmums Nr. WBV 2024/12, ar ko groza 2000. gada Ārvalstnieku apkārtrakstu) 16.3.2.1. punktā. Šis dekrēts stājās spēkā 2024. gada 1. jūlijā. Atbildētājs ir arī izstrādājis
Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) (Darba instrukcija WI 2024/6  ‑ Uzticamības vērtējums (patvērums), kurā sniegti norādījumi šīs politikas īstenošanai.
4      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu
(OV 2011, L 337, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Kvalifikācijas direktīva”).
5      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.; turpmāk tekstā – “Atgriešanas direktīva”).
6      Iesniedzējtiesa atgādina spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto (C‑585/16, turpmāk tekstā – “spriedums Alheto”,  EU:C:2018:584, 105., 106., 109.–116. un 118. punkts); 2018. gada 4. oktobris, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, 60. punkts); 2024. gada 4. oktobris, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, turpmāk tekstā – “spriedums Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky”, EU:C:2024:841, 87.–91., 93., 94., 97. un 98. punkts), un 2024. gada 17. oktobris, Ararat (C‑156/23, turpmāk tekstā – “spriedums Ararat”, EU:C:2024:892, 45. un 46., kā arī 49.–51. punkts).
7      Likums tulkots, izmantojot mašīntulkojumu.
8      Skat. Vispārējā administratīvā procesa likuma paskaidrojuma rakstu: Tweede Kamer, vergaderjaar 1991.–1992., 22495, Nr. 3 (Nīderlandes parlamenta Otrā palāta), kurā noteikts: “Attiecībā uz strīda tvērumu, par kuru
jālemj tiesai, atzīmējam, ka to principā nosaka iesniegtās pārsūdzības tvērums [..]. Ņemot vērā administratīvā procesa galveno funkciju, proti, nodrošināt tiesisko aizsardzību, tiesai nav iemesla pārsniegt prasības tvērumu. Turklāt, ievērojot
ar lēmumu saistīto personu tiesisko drošību, nebūtu vēlams, ja tiesa varētu pārsniegt tai iesniegtā strīda robežas. No iepriekš minētā izriet, ka tiesai pirmajā instancē nav jāņem vērā tās lēmuma daļas, kas nav apstrīdētas. Tomēr tiesa nevar vienkārši paļauties uz pārsūdzībā izklāstītajiem argumentiem. Tas, ka pārsūdzībā nav ietverti atsevišķi apgalvojumi, obligāti nenozīmē, ka pārsūdzības iesniedzējs apzināti ir izvēlējies nenorādīt uz noteiktiem trūkumiem un tādēļ vēlas tos pieņemt. [..] Saskaņā ar Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (Civilprocesa kodekss) 48. panta otro daļu tiesai pēc savas ierosmes jāpapildina juridisko pamatojumu. Trešajā daļā noteikts, ka tiesa var papildināt faktus ex officio. Pēdējās minētās daļas nozīme galvenokārt ir apstāklī, ka atšķirībā no civilprocesa tiesai principā nav jāpieņem lietas dalībnieku norādītie fakti. Tiesa var uzdot papildu jautājumus. Pilnvaras papildināt faktisko pamatojumu nav tik plašas, lai ļautu tiesai pamatot savu nolēmumu ar faktiem, par kuriem lietas dalībnieki tiesvedības laikā nav varējuši paust savu viedokli. Tāpēc pašreizējās pilnvaras neietekmē pirmajā daļā minēto noteikumu. Ja fakti, kuriem ir būtiska nozīme sprieduma taisīšanā, pirmo reizi ir kļuvuši zināmi tiesas sēžu zālē, tiesai ir jāatsāk izmeklēšana un jādod pusēm iespēja sniegt komentārus par šiem faktiem” (tulkots, izmantojot
mašīntulkojumu).
9      Skat. spriedumu, 2026. gada 5. februāris, Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (C‑718/24, EU:C:2026:68, 73. punkts
un tajā minētā judikatūra).
10      Turklāt Patvēruma procedūru direktīvas 50. apsvērumā noteikts, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību atspoguļo Savienības tiesību pamatprincipu, saskaņā ar kuru uz lēmumiem par starptautiskās aizsardzības pieteikumu tostarp attiecina efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
11      Spriedums Alheto, 111.–113. punkts. Tiesa šo interpretāciju ir atkārtojusi 2019. gada 29. jūlija spriedumā Torubarov (C‑556/17, turpmāk tekstā – “spriedums Torubarov”, EU:C:2019:626, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
12      Spriedums Alheto, 147. punkts.
13      Spriedums Torubarov, 50. punkts.
14      Mans uzsvērums.
15      Nīderlandes valdība atsaucas uz 2022. gada 8. novembra spriedumu Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Aizturēšanas pārbaude pēc savas ierosmes) (C‑704/20 un C‑39/21, EU:C:2022:858, 72., 77., 82., 83., 87. un 88. punkts).
16      Skat. Atgriešanas direktīvas 15. panta 2. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.), 9. panta 3. punktu.
17      Kā Tiesa apstiprinājusi 2026. gada 29. janvāra spriedumā Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C‑431/24, EU:C:2026:53, 31. un 32. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
18      Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā, stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 137. lpp.) un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 606. sēj., 267. lpp.), kurš stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā kopā – “Ženēvas konvencija”).
19      Kā Tiesa apstiprinājusi 2023. gada 6. jūlija spriedumā Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑663/21, EU:C:2023:540, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
20      Spriedums Ararat, 50. punkts.
21      Turpat.
22      Skat. spriedumu Ararat, 36. punkts un tajā minētā judikatūra.
23      Skat. ECT spriedumu, 2007. gada 11. janvāris, Salah Sheekh pret Nīderlandi (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, 136. punkts).
24      Spriedums Alheto, 110. punkts.
25      Manā izpratnē attiecīgie Nīderlandes tiesību akti un skaidrojošais atzinums, šķiet, neliedz šādu atbilstīgu interpretāciju. Tomēr par to ir jālemj valsts tiesai. Varētu būt lietderīgi pieminēt, ka Tiesa ir nospriedusi, ka šai pastāvīgajai valsts judikatūrai nevajadzētu liegt valsts tiesām interpretēt valsts tiesību normu atbilstoši Savienības tiesībām. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 17. aprīlis,
Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 72. un 73. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
26      Spriedums Torubarov, 73. punkts.