62012CC0408_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā apelācijas sūdzībā YKK Corp., YKK Holding Europe BV
(turpmāk tekstā – “ YKK Holding ”) un YKK Stocko Fasteners GmbH
(turpmāk tekstā – “ YKK Stocko ”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 27. jūnija spriedumu (2) . Šī tiesa noraidīja to prasību atcelt, galvenokārt, Komisijas Lēmumu C(2007) 4257, galīgā redakcija (3), ciktāl tas uz tām attiecās, kā arī, pakārtoti, atcelt vai samazināt naudas soda apmēru, kas tām uzlikts ar šo lēmumu.
2. Apelācijas sūdzība norāda uz Eiropas Savienības konkurences tiesību būtiskiem jautājumiem, kurus Tiesa vēl nav izskatījusi, proti, pirmkārt, par naudas soda apmēra maksimālā apmēra noteikšanu Regulas (EK) Nr. 1/2003 (4) 23. panta 2. punkta izpratnē secīgas atbildības gadījumā vienas aizliegtās vienošanās ietvaros, un, precīzāk, ja vienība, kas piedalās pārkāpumā, atrodas cita uzņēmuma kontrolē visu aizliegtās vienošanās laiku, un, otrkārt, par preventīva reizināšanas koeficienta piemērošanu naudas soda aprēķināšanā šādā kontekstā.
I – Tiesvedības priekšvēsture
3. Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–20. punktā šādi:
“1 Pirmā prasītāja, YKK Corp ., ir Japānas uzņēmums. Tā ir viena no pasaules līderiem rāvējslēdzēju tirgū, bet darbojas arī “citu aizdares līdzekļu” jomā.
2 Otrā prasītāja, [ YKK Holding ], ir Nīderlandē dibināts uzņēmums. Tai ir 24 meitasuzņēmumi, [tostarp] [ YKK Stocko ]. Tā ir [sabiedrībai] YKK Corp . pilnībā piederošs meitasuzņēmums. Tās meitasuzņēmumi ražo pogas un aizdares. Tā [pati] neražo, nepārdod un neizplata nevienu no šiem izstrādājumiem. Tā ir vienīgi finansiāla rakstura holdinga sabiedrība.
3 Trešā prasītāja, [ YKK Stocko ], agrāk – Stocko Fasteners GmbH
un Stocko Verschlußtechnik GmbH & Co. KG, ir Vācijas sabiedrība, kas atrodas Vupertālē. Tā ir dibināta 1901. gadā un ar nosaukumu YKK Stocko Fasteners
reģistrēta 1995. gada septembrī, kad YKK Holding
pārpirka 76 % tās kapitāldaļu, 1997. gada martā to iegādājoties pilnībā.
[..]
10 2004. gada 16. septembrī Komisija paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”) attiecībā uz “citiem aizdares līdzekļiem”, aizdares mašīnām un rāvējslēdzējiem nosūtīja sabiedrībām Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, [ YKK Stocko ], YKK Holding, YKK Corp ., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe
(agrāk – Unifast ), Scovill Fasteners, kā arī [ Fachverband Verbindungs-und Befestigungstechnik
(turpmāk tekstā – “ VBT ”].
[..]
12 2004. gada 12. novembrī Prym
grupa, atsaucoties uz [Komisijas] paziņojumu [par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos [naudas soda un tā apmēra samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās] (5) ], visu tās meitasuzņēmumu vārdā iesniedza lūgumu piešķirt atbrīvojumu vai, pakārtoti, samazināt naudas soda summu attiecībā uz “citiem aizdares līdzekļiem”.
[..]
14 2005. gada 18. februārī YKK
grupa, atsaucoties uz 2002. gada paziņojumu par sadarbību, iesniedza lūgumu samazināt naudas sodu summu attiecībā uz “citiem aizdares līdzekļiem”.
[..]
16 Pierādījumi, kuri ir iesniegti Prym
un YKK
grupu lūgumu piemērot 2002. gada paziņojumu par sadarbību pamatojumam, ļāva Komisijai attiecīgajām sabiedrībām 2006. gada 7. martā nosūtīt papildu paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “papildu paziņojums par iebildumiem”).
17 Minētais papildu paziņojums par iebildumiem attiecībā uz “citiem aizdares līdzekļiem”, aizdares mašīnām un rāvējslēdzējiem tika nosūtīts sabiedrībām A. Raymond, Berning & Söhne
un Berning France, Coats
un Coats Deutschland, Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp ., YKK Holding
un YKK Stocko
[..], kā arī VBT . [..]
18 Papildu paziņojums par iebildumiem attiecās uz tām pašām precēm, uz kurām attiecās paziņojums par iebildumiem, un ar to pēc vajadzības laboja, precizēja, apkopoja un paplašināja tajā formulētos iebildumus. [..]
19 Uzklausīšana notika 2006. gada 11. jūlijā.
20 Pēc konsultācijām ar Aizliegto vienošanos un dominējošā stāvokļa padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas padomdevēja–auditora galīgo ziņojumu, 2007. gada 19. septembrī Komisija pieņēma [apstrīdēto] lēmumu [..].”
4. Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka prasītājas bija piedalījušās trijos konkurences noteikumu pārkāpumos, proti:
– no 1991. gada maija līdz 2001. gada martam sadarbojušās metāla un plastmasas aizdares līdzekļu (“citi aizdares līdzekļi”) un aizdares mašīnu tirgū grupā, kas saukta par “Bāzeles, Vupertāles un Amsterdamas grupu” (turpmāk tekstā – “ BWA
sadarbība”). Šīs sadarbības ietvaros dalībnieki sanāksmju laikā ir vienojušies par cenu saskaņotu paaugstināšanu un ir apmainījušies ar konfidenciālu informāciju par cenām un cenu paaugstināšanas īstenošanu Vācijas un Eiropas līmenī;
– no 1999. gada līdz 2003. gadam sadarbojušās “citu aizdares līdzekļu” tirgū, kurā piedalījās Prym
un YKK
grupas (turpmāk tekstā – “ Prym
un YKK
divpusējā sadarbība”). Šo pārkāpumu veidoja nolīgumi un saskaņotas darbības Eiropas un pasaules līmenī, vienojoties par klientūras sadali un cenu, it īpaši minimālo, vidējo un orientējošo cenu, noteikšanu un cenu paaugstināšanas kontroli ar regulāru cenu lapu apmaiņu un biežiem divpusējiem kontaktiem, un, visbeidzot,
– no 1998. gada aprīļa līdz 1999. gada novembrim sadarbojušās rāvējslēdzēju tirgū, kurā piedalījās YKK, Coats
un Prym
grupas (turpmāk tekstā – “trīspusējā sadarbība”). Šajā sadarbībā minētās trīs grupas apmainījās ar informāciju par cenām un vienojās par metodi minimālo cenu noteikšanai konkrētiem produktiem Eiropas tirgū.
5. Līdz ar to Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem par EKL 81. panta (tagad – LESD 101. pants (6) ) pārkāpumu uzlika naudas sodu, kur apmērs tika aprēķināts, balstoties uz metodi, kas noteikta Pamatnostādnēs (7), kā arī Komisijas Paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (8) un 2002. gada paziņojumā par sadarbību.
6. Attiecībā uz BWA
sadarbību ar apstrīdēto lēmumu tika piemēroti šādi naudas sodi:
– A. Raymond Sarl : EUR 8 325 000;
– Berning & Söhne GmbH & Co. KG : EUR 1 123 000;
– Scovill Fasteners Europe SA un Scovill Fasteners Inc., kopīgi un solidāri atbildīgas: EUR 6 002 000;
– William Prym GmbH & Co. KG
un Prym Inovan GmbH & Co. KG, kopīgi un solidāri atbildīgas: EUR 24 913 000;
– YKK Stocko : EUR 68 250 000 (no kuriem YKK Corp . un YKK Holding
ir kopīgi un solidāri atbildīgas par summu EUR 49 000 000), un
– VTB : EUR 1000.
7. Šajā ziņā jāpiebilst, ka atbilstoši apstrīdētajam lēmumam trešā apelācijas sūdzības iesniedzēja, YKK Stocko, esot piedalījusies pārkāpumā visā tā deviņu gadu un deviņu mēnešu periodā, savukārt YKK Corp . un YKK Holding, pirmā un otrā apelācijas sūdzības iesniedzēja, sāka tajā piedalīties (tieši vai netieši) tikai pēc tam, kad 1997. gadā [sabiedrība] YKK Holding
bija iegādājusies YKK Stocko, un tātad tās piedalījās [pārkāpumā] četrus gadus (apstrīdētā lēmuma preambulas 466.–468. apsvērums). Šī iemesla dēļ, pirmkārt, YKK Corp . un YKK Holding
netika uzskatītas par atbildīgām par visa YKK Stocko
uzliktā naudas soda samaksu un, otrkārt, šī pēdējā minētā [sabiedrība] tika uzskatīta par vienīgo atbildīgo par to, lai tiktu samaksāti EUR 19 250 000, kas palika no tai uzliktā naudas soda.
8. Kas attiecas uz divpusējo sadarbību starp Prym
un YKK, sabiedrībām YKK Corp ., YKK Holding
un YKK Stocko
kopīgi un solidāri tika noteikts naudas sods EUR 19 500 000 apmērā. Savukārt Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka Prym
grupa izpildījusi nosacījumus, lai tai varētu tikt piemērots pilnīgs atbrīvojums no naudas soda.
9. Visbeidzot, kas attiecas uz trīspusējās sadarbības ietvaros izdarītajiem pārkāpumiem, tika noteikti šādi naudas sodi:
– YKK Corp . un YKK Holding
kopīgi un solidāri atbildīgas: EUR 62 500 000;
– Coats Holdings Ltd . un Coats Deutschland GmbH
kopīgi un solidāri atbildīgas: EUR 12 155 000 un
– William Prym GmbH & Co. KG
un Prym Inovan GmbH & Co. KG
kopīgi un solidāri atbildīgas: EUR 6 727 500 (no kuriem par EUR 5 850 000 samaksu kopīgi un solidāri ir atbildīga Éclair Prym Group SA ).
II – Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
10. Prasības Vispārējā tiesā pamatošanai apstrīdētā lēmuma atcelšanas nolūkā prasītājas izvirzīja astoņus pamatus, kuru izskatīšanas secību Vispārējā tiesa mainīja un sadalīja trijās kategorijās:
– pirmajā kategorijā ietilpa pieci pamati attiecībā uz trīspusējo sadarbību, kas būtībā bija, pirmkārt, par to, ka nav pierādījumu par pārkāpuma esamību (pirmais pamats), otrkārt, par pārkāpuma rakstura un īstenošanas kļūdainu novērtējumu, no vienas puses, un šī pārkāpuma konkrēto ietekmi, no otras puses (otrais, trešais un ceturtais pamats) un, treškārt, par 1996. un 2002. gada paziņojumu par sadarbību kļūdainu piemērošanu (piektais pamats);
– otrajā kategorijā ietilpa divi pamati attiecībā uz BWA
sadarbību, ar kuriem, neapstrīdot pārkāpuma esamību, prasītājas izvirzīja, pirmkārt, kļūdainu naudas soda ierobežojuma piemērošanu, ciktāl Komisija nebija piemērojusi maksimālo apmēru 10 % meitasuzņēmumam YKK Stocko
par laikposmu pirms 1997. gada – brīža, kad YKK Holding
iegādājās YKK Stocko
(sestais pamats), un, otrkārt, kļūdaina reizināšanas koeficienta piemērošanu, aprēķinot YKK Stocko
uzlikto naudas sodu par to pašu laikposmu pirms tās iegādāšanās (septītais pamats), un, visbeidzot,
– prasītājas izvirzīja astoto pamatu, kas kopīgs pārkāpumiem, kuri bija saistīti ar trīspusējo vienošanos un BWA
sadarbību, un bija par vienlīdzīgas attieksmes principa un samērīguma principa pārkāpumu attiecībā uz preventīvā reizināšanas koeficienta 1,25 piemērošanu, aprēķinot naudas sodu.
11. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja visus prasītāju izvirzītos pamatus, noraidīja to prasību un piesprieda prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III – Par apelācijas sūdzību
12. Apelācijas sūdzības iesniedzējas un Komisija piedalījās rakstveida procesā Tiesā, kā arī tiesas sēdē, kura notika 2013. gada 16. oktobrī.
13. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza četrus pamatus, kas attiecas tikai uz naudas soda aprēķinu, kas tām uzlikts saistībā ar trīspusējo un BWA sadarbību.
14. Vispirms tās apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nav pienācīgi izklāstīts pamatojums, kādēļ Vispārējā tiesa ir noraidījusi pamatu par naudas soda sākumsummas nesamērīgo raksturu, ciktāl trīspusējai sadarbībai neesot bijis nekādas ietekmes uz tirgu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkta normas, kā arī samērīguma principu (pirmais pamats). Turpinot apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi tās pienākumu norādīt pamatojumu un lex mitior
principu saistībā ar 1996. un 2002. gada paziņojumu par sadarbību piemērojamību (otrais pamats). Turklāt tās norāda, ka, balstoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta kļūdainu interpretāciju, Vispārējā tiesa, atsacīdamās piemērot naudas soda maksimālo apmēru 10 % vienas pašas YKK Stocko
apgrozījumam par laikposmu, pirms YKK Holding
to iegādājās, nav ievērojusi samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes, kā arī personiskās atbildības principus (trešais pamats). Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka, attiecībā uz preventīva reizināšanas koeficienta piemērošanu par pārkāpuma laikposmu pirms YKK Stocko
iegādāšanās, tā arī ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta normas, kā arī samērīguma un personiskās atbildības principus (ceturtais pamats).
A – Par pirmo pamatu – attiecībā uz trīspusējo sadarbību – par pamatojuma trūkumu pārsūdzētajā spriedumā, nosakot naudas soda sākumsummu saistībā ar pārkāpuma ietekmi uz tirgu, un par samērīguma principa neievērošanu
1) Pirmā pamata pirmā daļa
15. Šajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pienācīgi izklāstījusi pamatojumu, kādēļ tā noraidīja pamatu par naudas soda sākumsummas EUR 50 miljonu nesamērīgo raksturu, ņemot vērā apgalvojumus par to, ka attiecīgais pārkāpums tirgu neietekmējot. Šī pamatojuma neesamība liedzot apelācijas sūdzības iesniedzējām iespēju noteikt, vai Vispārējā tiesa noraidīja šo pamatu tāpēc, ka Komisija, no vienas puses, bija pietiekami ņēmusi vērā pārkāpuma ietekmi uz tirgu vai, no otras puses, nebija ņēmusi vērā pārkāpuma ietekmi uz tirgu, jo tas nebija jādara.
16. Apelācijas sūdzības iesniedzējas piebilst, ka Vispārējās tiesas argumentācija ir neskaidra, tajā ir sajaukta pārkāpuma kvalifikācija par “sevišķi smagu” un naudas soda sākumsummas aprēķināšana.
17. Es nepiekrītu to tēzei.
18. Vispirms ir jāuzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas skaidri atteicās no argumenta, “saskaņā ar kuru trīspusējā sadarbība pēc savas būtības nevarēja tikt kvalificēta kā “sevišķi smaga”, tā kā Komisija netika ņēmusi vērā tās ietekmi” (apelācijas sūdzības 13. punkts). Tā kā pārkāpuma kvalificēšana vairs netiek apstrīdēta, izskatāmā apelācijas sūdzība tātad attiecas tikai uz naudas soda sākumsummas noteikšanu EUR 50 miljonu apmērā, ko Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi, pietiekami nepaskaidrojot, vai Komisija pienācīgi ņēmusi vērā attiecīgā pārkāpuma ietekmi uz tirgu un vai tai bija pienākums ņemt vērā šo ietekmi.
19. Šajā ziņā es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pilnīgi paskaidrojusi, kāpēc tās ieskatā Komisija varēja attiecīgo pārkāpumu kvalificēt kā “sevišķi smagu” un noteikt naudas soda sākumsummu EUR 50 miljonu apmērā, neņemot vērā šī pārkāpuma ietekmi uz tirgu, jo tai nebija pienākuma to darīt.
20. Vispārējā tiesa vispirms atgādina, ka “atbilstoši Pamatnostādņu 1.A punkta pirmajai daļai, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā tā raksturs, faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams aprēķināt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms” (pārsūdzētā sprieduma 125. punkts), bet šie trīs novērtēšanas kritēriji “nav vienlīdz nozīmīgi, veicot kopējo vērtējumu” (pārsūdzētā sprieduma 126. punkts). Smagākie pārkāpumi, “kā nolīgumi un saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā tas ir šajā gadījumā, ir cenu noteikšana, var tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, pamatojoties tikai uz to raksturu vien, un šādai rīcībai nebūt nav jābūt saistītai ar īpašu ietekmi vai ģeogrāfisku izplatību” (tas pats pārsūdzētā sprieduma 126. punkts).
21. Kas attiecas uz faktiskās ietekmes uz tirgu ņemšanu vērā, Vispārējā tiesa turpina savu argumentāciju, pārsūdzētā sprieduma 140. punktā norādot, ka šī ietekme ir jāņem vērā tikai “gadījumos, kad to iespējams aprēķināt”, minētā sprieduma 141. punktā atzīmējot, ka Komisija “necentās pierādīt pārkāpuma konkrētās sekas”. Komisija skaidri norādīja, ka attiecībā uz pierādījumiem, kas ir tās lietas materiālos, saistībā ar trīspusējo sadarbību rāvējslēdzēju tirgū tās rīcībā nebija pietiekami daudz pierādījumu par vienošanās par cenu saskaņošanu galīgo īstenošanu (9) (kas bija viena no vienošanās daļām un ietvēra arī sensitīvas informācijas apmaiņu un apspriedes par cenu paaugstināšanu (10) ). Tomēr tas neliedza Komisijai secināt – kā Vispārējā tiesa norāda pārsūdzētā sprieduma 142. punktā –, ka šī vienošanās kopumā acīmredzot ietekmēja tirgu, pat ja tā bija ierobežotāka vai ne tik ilga, kā bija paredzējuši [vienošanās] dalībnieki (11) .
22. Es uzskatu, ka Komisija – bez jebkādām pretrunām – varēja gan konstatēt, ka vienošanās kopumā tika īstenota un varēja ietekmēt tirgu, gan piebilst, ka šī ietekme tomēr nebija aprēķināma, jo nebija iespējams pietiekami droši noteikt konkurences raksturlielumus, kas piemērojami bez pārkāpumiem, ko Vispārējā tiesa skaidri paskaidro pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punktā.
23. Turklāt atgādināšu, ka šis Vispārējās tiesas pamatojums pilnībā saskan ar Tiesas judikatūru. Vispārējā tiesa tikai atgādina “principu, saskaņā ar kuru pārkāpuma faktiska ietekme uz tirgu nav izšķirošs kritērijs, nosakot naudas sodu apmēru” (12) .
24. Tiesa savā spriedumā lietā Carbone‑Lorraine /Komisija (13) arī ir nospriedusi, ka “pret konkurenci vērstas prakses iedarbība nav noteicošais kritērijs, novērtējot, vai naudas soda apmērs ir atbilstošs. Apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme nekā tiem, kuri attiecas uz minētajām sekām, it īpaši, ja runa ir par sevišķi smagiem pārkāpumiem, piemēram, tirgu sadali”.
25. Vispārējā tiesa turklāt spriedumā lietā Sachsa Verpackung /Komisija (14) ir nospriedusi, ka “prasītājas arguments, ka būtībā Vispārējai tiesai būtu jāsamazina Komisijas uzliktā naudas soda summa, ja pārkāpuma ietekme uz tirgu nevar tikt aprēķināta, nevar [..] tikt atbalstīts”.
26. Apelācijas sūdzības iesniedzējas vēl norāda, ka Vispārējā tiesa kā atsevišķu iebildumu neesot ņēmusi vērā to argumentus saistībā ar sākumsummas samērīgumu.
27. Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka šis arguments par samērīgumu – vismaz pirmajā [pamata] daļā – pastāv tikai saistībā ar ietekmes uz tirgu neesamību vai pienākumu ņemt vērā šo iespējamo neesamību.
28. Tātad es secinu, ka pirmā pamata pirmā daļa par nepietiekamu pamatojumu pārsūdzētajā spriedumā ir jānoraida.
2) Pirmā pamata otrā daļa
29. Šajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, ja no pārsūdzētā sprieduma vajadzētu izrietēt, ka Komisija ir pietiekami ņēmusi vērā pārkāpuma ietekmi uz tirgu, spriežot šādi, Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi apstrīdēto lēmumu un pārkāpusi Savienības tiesības, it īpaši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punktu, kā arī Tiesas judikatūru, kurā ir prasīts, lai Komisija, ja tā uzskata par atbilstošu ņemt vērā ietekmi uz tirgu, lai palielinātu naudas soda sākumsummu vairāk par Pamatnostādnēs noteikto minimālo piemērojamo summu EUR 20 miljoniem, iesniedz konkrētus, ticamus un atbilstošus pierādījumus, kas ļautu noteikt pārkāpuma faktisko ietekmi, kāda varēja būt uz konkurenci tirgū.
30. Šis arguments nepārprotami balstīts uz pārsūdzētā sprieduma un apstrīdētā lēmuma kļūdainu interpretāciju.
31. Kā jau to norādīju, novērtējot pārkāpuma smaguma kritēriju, pārkāpuma faktiskā ietekme uz tirgu ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir aprēķināma.
32. Šajā gadījumā Komisija paskaidroja – tāpat kā tās Lēmumā C(2004) 2826 (15) (saistībā ar kuru ir pasludināti trīs spriedumi, proti, spriedums lietā C‑272/09 P KME Germany u.c./Komisija, Chalkor /Komisija un C‑389/10 P KME Germany u.c./Komisija (16) ) –, ka tā nevarēja precīzi aprēķināt trīspusējās sadarbības faktisko ietekmi (skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 507. un 509. apsvērumu).
33. Līdz ar to, līdzīgi kā tas bija apelācijas sūdzības iesniedzēju gadījumā lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā KME Germany u.c./Komisija, apelācijas sūdzības iesniedzējas ir nepareizi interpretējušas pārsūdzēto spriedumu, no tā secinot, ka, “nosakot tām uzliktā naudas soda sākumsummu, bija jāņem vērā pārkāpuma faktiskā ietekme uz tirgu” (17) .
34. Tātad es uzskatu, ka – joprojām tāpat kā minētajā lietā – Komisijai bija tiesības apstrīdētajā lēmumā secināt, ka pārkāpumam acīmredzot bija noteikta (neaprēķināma) ietekme uz tirgu (18), ko acīmredzot nevajag jaukt ar faktiskas aprēķināmas ietekmes konstatējumu, kas nav prasīts (19) . Kā ir paskaidrots jau iepriekš attiecībā uz [pamata] pirmo daļu un kā Tiesa to jau ir apstiprinājusi minētajā lietā (20), nav pretrunīgi apgalvot, no vienas puses, ka faktiskā ietekme nav izšķirošs kritērijs, novērtējot [pārkāpuma] smagumu, un uzskatīt, no otras puses, ka pārkāpumam acīmredzot ir bijusi noteikta ietekme.
35. No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav kļūdaini interpretējusi apstrīdēto lēmumu un šis pirmā pamata otrās daļas aspekts (proti, apelācijas sūdzības 17.–22. punkts) ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu.
36. Es turklāt piekrītu Komisijai, ka šī argumentācija netika atspēkota iepriekš minētajā spriedumā lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija (it īpaši tā 81. un 82. punktā), uz ko norāda apelācijas sūdzības iesniedzējas (skat. apelācijas sūdzības 23.–30. punktu).
37. Tam iemesls ir vienkāršs. Savā spriedumā lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija (21) Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija nav apgalvojusi, ka faktiskā ietekme nav aprēķināma (22), un tātad, ņemot vērā šo apstākli, Komisija centās ņemt vērā un aprēķināt faktisko ietekmi, par ko Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija nebija izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu (23) (pat ja galu galā Vispārējā tiesa nesamazināja naudas soda apmēru) (24) .
38. Līdz ar to ir skaidrs, ka iepriekš minētais Tiesas spriedums lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija nav piemērojams izskatāmajā lietā.
39. Katrā ziņā iepriekš minēto Tiesas spriedumu lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija (un it īpaši apelācijas sūdzības iesniedzēju minēto tā 81. un 82. punktu) nevar interpretēt tādējādi, ka faktiskas aprēķināmas ietekmes konstatēšana un pierādīšana (ar citādiem līdzekļiem nekā ar pieņēmumiem) ir vienīgais likumīgais pamats palielināt sākumsummu virs minimālā apmēra EUR 20 miljoniem.
40. Saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta ceturto un sesto daļu “jāņem vērā arī pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja izraisīt ievērojamus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, jo īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds sodanaudas [naudas soda] apmērs, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām”, un, “ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi (piemēram, karteļi), atsevišķos gadījumos var būt vajadzība izsvērt piemērojamo sodanaudu [naudas sodu] apjomus, kas noteikti atbilstoši katrai no trim kategorijām, lai ņemtu vērā nodarījuma īpašo nozīmi un līdz ar to katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma reālo ietekmi uz konkurenci, īpaši gadījumos, kad uzņēmumi, kuri izdarījuši viena veida konkurences pārkāpumus, būtiski atšķiras pēc apjoma”.
41. Turklāt ir jānorāda, ka iepriekš minētajos spriedumos attiecībā uz lēmumu “Vara santehnikas caurules” Vispārējā tiesa un Tiesa ir piekritušas sākumsummai, kas ir lielāka par “minimālo” EUR 20 miljonu apmēru (šajā gadījumā – EUR 35 miljoni), tomēr faktiskā (aprēķināmā) ietekme netika ņemta vērā.
42. Katrā ziņā var atgādināt, ka “Tiesai, kura, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, vadās pēc tiesiskās apziņas, nav jāveic savs novērtējums, lai aizstātu [Vispārējās] tiesas novērtējumu, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, ir veikusi, lemjot par naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem ir uzlikti par [Savienības] tiesību pārkāpumu” (25) .
43. No visa iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka, neņemot vērā attiecīgā pārkāpuma faktisko ietekmi uz tirgu, summa EUR 50 miljonu apmērā šajā gadījumā ir pienācīga naudas soda sākumsumma. Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
3) Pirmā pamata trešā daļa
44. Šajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas vispirms apgalvo, ka, ja izrādītos (manuprāt, šajā gadījumā pareizi atšķirībā no pamata otrās daļas iepriekš), ka no pārsūdzētā sprieduma izriet, ka Komisija nav ņēmusi vērā pārkāpuma ietekmi uz tirgu tādēļ, ka tai tas nebija jādara, Vispārējā tiesa ir nepareizi piemērojusi Savienības tiesību normas, saskaņā ar kurām valsts un Savienības tiesību normās paredzētajām sankcijām ir jābūt ne tikai efektīvām un preventīvām, bet arī samērīgām ar izdarīto pārkāpumu. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata – tāpat kā savā prasības pieteikumā Vispārējā tiesā –, ka ir nesamērīgi minimālo iespējamo apmēru EUR 20 miljonus (kāds tas Pamatnostādnēs noteikts par “sevišķi smagiem” pārkāpumiem) palielināt līdz EUR 50 miljoniem (jeb palielināšana par 250 %), neņemot vērā vienošanās par trīspusējo sadarbību ietekmes uz tirgu neesamību. Ja tas tā nav, pārsūdzētajā spriedumā pārāk liela nozīme būtu piešķirta uzņēmuma lielumam kā naudas sodu noteicošajam faktoram un tas būtu pretrunā Pamatnostādnēm un Tiesas judikatūrai.
45. Komisija uzskata, ka prasītājas cenšas radīt iespaidu, ka EUR 20 miljoni ir aprēķina pamatsumma un Komisijai būtu skaidri jāpamato jebkurš “palielinājums” virs šīs summas, šajā gadījumā – par 250 % vai par 312,5 % atkarībā tikai no uzņēmuma lieluma (26) .
46. Kā pamatoti atzinusi Komisija, šis arguments balstīts uz to, ka tiek jaukta “sākumsumma” – noteikta atkarībā no vairākiem īpašiem lietas apstākļiem, kas saistīti ar pārkāpumu, tostarp attiecīgā tirgus lieluma, – un aizliegtas vienošanās dalībnieka klasificēšana noteiktā grupā (“grupējumā”) vai “preventīva reizināšanas koeficienta” piemērošana, aprēķinot konkrētam uzņēmumam uzliekamo naudas sodu, aprēķina posmā, kad tiek ņemts vērā uzņēmuma lielums.
47. Izskatāmajā lietā rāvējslēdzēju tirgus vērtība pārsniedza EUR 400 miljonus (apstrīdētā lēmuma preambulas 12. apsvērums) un, ņemot vērā īpašo faktu kopumu un šīs lietas apstākļus, pārkāpums tika kvalificēts kā “ļoti smags”. Ņemot vērā šo apstākļu kopumu, pirmajai uzņēmumu grupai uzliktā naudas soda sākumsumma tika noteikta EUR 50 miljonu apmērā (27) .
48. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas bija visnozīmīgākās aizliegtās vienošanās dalībnieces attiecībā uz rāvējslēdzēju tirgus daļām, tās tika iekļautas šajā pirmajā grupā (apstrīdētā lēmuma 530. apsvērums). Līdz šai aprēķina stadijai netiek ņemts vērā uzņēmuma kopējais lielums. Pēc tam šim apmēram tika piemērots preventīvais reizināšanas koeficients 1,25 apmērā YKK
grupas ievērojamā kopējā lieluma dēļ (apstrīdētā lēmuma preambulas 537.–539. apsvērums).
49. Katrā ziņā ir jāatgādina, ka šī apmēra atbilstība ir jāvērtē Vispārējai tiesai un principā “Tiesai, kura, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, vadās pēc tiesiskās apziņas, nav jāveic savs novērtējums, lai aizstātu [Vispārējās] tiesas novērtējumu, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, ir veikusi, lemjot par naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem ir uzlikti par [Savienības] tiesību pārkāpumu” (28) .
50. Turpinot apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav izsvērusi iespēju to vienošanās neīstenošanu uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli.
51. Šajā sakarā pietiek norādīt – kā Vispārējā tiesa to jau pamatoti darījusi savā judikatūrā –, ka, “novērtējot atbildību mīkstinošus apstākļus, [tostarp] attiecībā uz apstākli par līgumu neīstenošanu, jāņem vērā nevis ietekme, kas izriet no pārkāpuma kopumā, kur, novērtējot pārkāpuma būtiskumu, jāņem vērā tā faktiskā ietekme uz tirgu (Pamatnostādņu 1.A punkta pirmā daļa), bet katra uzņēmuma individuālā rīcība, novērtējot būtiskumu [smagumu] atkarībā no katra uzņēmuma līdzdalības pārkāpumā” (mans izcēlums) (29) .
52. Iepriekš minētajā spriedumā lietā KME Germany u.c./Komisija Tiesa apstiprināja Vispārējās tiesas pieeju, nospriežot, ka “pirmais arguments attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 127. punktu, kurā Vispārējā tiesa atsaucās uz judikatūru, saskaņā ar kuru, lai varētu piemērot Pamatnostādņu 3. punkta otrajā ievilkumā paredzēto atbildību mīkstinošo apstākli, pārkāpējiem ir jāpierāda, ka tie ir rīkojušies atbilstoši konkurences noteikumiem vai vismaz tādā mērā ir skaidri un vērā ņemami nepildījuši pienākumus saistībā ar aizliegtās vienošanās īstenošanu, ka ir tikusi traucēta tās funkcionēšana, un ka tie nav izlikušies, ka ievēro šo vienošanos, tādā veidā mudinot citus uzņēmumus īstenot minēto aizliegto vienošanos” (30) . Līdz ar to šī sprieduma 96. punktā Tiesa nosprieda, ka “[..] Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, šauri interpretējot nosacījumus, kādi ir jāizpilda, lai varētu piemērot Pamatnostādņu 3. punkta otrajā ievilkumā paredzēto atbildību mīkstinošo apstākli. Kā Vispārējā tiesa atzīmējusi pārsūdzētā sprieduma 128. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apgalvojušas, ka tās ir izpildījušas šos nosacījumus. Līdz ar to pirmais arguments nav pamatots”.
53. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas – un pat ne izvirzījušas – nevienu no iepriekš minētajām prasībām, lai pierādītu atbildību mīkstinošu apstākļu esamību, to arguments ir jānoraida.
54. Salīdzinot ar lietām, kurās pasludināti spriedumi lietā Degussa /Komisija (tā sauktā “Metionīna” aizliegtā vienošanās), kā arī lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija (tā sauktā “Adatu” aizliegtā vienošanās) (31), es uzskatu (tāpat kā Komisija), ka izskatāmā lieta ir atšķirīga ar to, ka šajā gadījumā jautājums nav par to, ka trīspusējā sadarbība netiktu pilnībā piemērota attiecībā uz rāvējslēdzēju tirgu noteiktā laikposmā (un turklāt salīdzinoši ilgu), bet tikai par to, ka nav pierādījumu par viena no šiem faktoriem (vienošanās par cenu saskaņošanu) galīgo īstenošanu. Turklāt šis īpašais apstāklis ir pienācīgi ņemts vērā [pārkāpuma] smaguma kopējā novērtējumā.
55. Attiecībā uz Lēmumu C(2006) 1766 un Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija (32), apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar apstrīdēt, ka attiecīgo tirgu lielums bija vispārīgi salīdzināms [EUR 340 miljoni ūdeņraža peroksīda tirgum un EUR 550 miljoni butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka (BR/ESBR) apvienotajam tirgum] ar rāvējslēdzēju tirgus lielumu. Turklāt dalībnieku aizliegtu vienošanos īstenošanas pakāpe un tās iespējamas, bet ne aprēķināmas ietekmes novērtējums šajos lēmumos būtībā neatšķiras no tiem, kas raksturīgi izskatāmajai lietai (33) .
56. Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa un tādējādi pirmais pamats kopumā ir jānoraida.
B – Par otro pamatu – attiecībā uz trīspusējo vienošanos –, kas ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kurā ir noraidīta 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana (pirmā daļa) un kļūdaini interpretēts lex mitior princips (otrā daļa)
57. Tāpat kā Komisija es uzskatu – pat pieņemot (ko Komisija apstrīd), ka 2002. gada paziņojumu par sadarbību šajā kontekstā var uzskatīt par “lex mitior” salīdzinājumā ar 1996. gada paziņojumu –, ka Vispārējā tiesa nepārprotami noraidīja – pat ja to darīja netieši (pārsūdzētā sprieduma 184. un nākamajos punktos) – argumentu, kas balstīts uz lex mitior
principu, pamatojot ar to, ka šim iebildumam nebija priekšmeta, tā kā Komisija prasītājām bija piemērojusi daļēju atbrīvojumu no naudas soda, kā atbildību mīkstinošu apstākli ņemot vērā to sadarbību, kuru nevarēja ņemt vērā, balstoties uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību. Vispārējā tiesa norāda, ka šī apstākļa dēļ tika noteikts naudas soda samazinājums par EUR 9 375 000 (pārsūdzētā sprieduma 187. punkts).
58. Turklāt Vispārējā tiesa labi izskaidroja, kādā veidā prasītājas nebija ievērojušas 1996. gada paziņojuma par sadarbību prasības (pārsūdzētā sprieduma 170.–180. punkts).
59. Komisijai ir taisnība, apgalvojot, ka vienīgais jautājums, kuram šajā gadījumā ir nozīme (izskatot otrā pamata otro daļu), ir par to, vai Vispārējai tiesai bija skaidri jāpaskaidro, kāpēc prasītājām – papildus daļējam atbrīvojumam [no naudas soda] ( de facto ) – nebija tiesību iegūt papildu priekšrocību, kas balstīta uz 2002. gada paziņojumu par sadarbību, proti, naudas soda apmēra papildu samazinājumu par to, ka attiecībā uz laikposmu no 1998. gada 28. aprīļa līdz 1999. gada 2. jūnijam tās sniedza informāciju vai pierādījumus, kam ir būtiska pievienotā vērtība (2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkts).
60. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka, nepiemērojot 2002. gada paziņojumu par sadarbību 1996. gada paziņojuma par sadarbību vietā, Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi Savienības tiesības, it īpaši lex mitior
principu, kas noteikts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. pantā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru labvēlīgākais likums ir jāpiemēro ar atpakaļejošu spēku. Tā kā 1996. gada paziņojumā par sadarbību – pretēji 2002. gada paziņojumam par sadarbību – naudas soda samazināšana ir atkarīga no faktu neapstrīdēšanas, tad šī samazinājuma atteikums, balstoties uz apstākli, kas vairs nav piemērojams, tātad būtu lex mitior
principa pārkāpums (apelācijas sūdzības 62.–65. punkts). Apelācijas sūdzības iesniedzējas secina, ka pierādījumi, kurus tās iesniegušas, izmeklēšanā ir snieguši pievienoto vērtību, tā kā tie ļāva Komisijai pierādīt, ka iespējamais pārkāpums bija ilgstošāks. Līdz ar to tām šī iemesla dēļ vajadzēja saņemt naudas soda papildu samazinājumu (papildus daļējam atbrīvojumam no naudas soda, kas tika piešķirts par to, ka tās pierādīja, ka aizliegtā vienošanās pastāvējusi ilgāku laikposmu), proti, “dubultu priekšrocību” par to pašu informāciju un faktiem, kuru veido, pirmkārt, [naudas soda] samazinājums un, otrkārt, daļējs atbrīvojums [no naudas soda].
61. Vispirms jānorāda, ka nevis paziņojums par sadarbību (vai tas būtu 1996. gada, vai 2002. gada) veido saskaņā ar Savienības konkurences noteikumiem uzliktā naudas soda juridisko pamatu, bet Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. un 3. punkts. Kā pamatoti norādījusi Komisija, šī pēdējā minētā norma laika gaitā nav nekādi grozīta un turklāt pēc būtības ir identiska Regulas Nr. 17 15. pantam (34) . Tiesību normas attiecībā uz naudas sodiem tātad būtībā nav grozītas.
62. To paturot prātā, pirmkārt, jānorāda, ka Prym
un Coats
pirmo pieteikumu iecietības programmas piemērošanai iesniedza pirms 2002. gada 14. februāra un ka saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 28. p unktu (35) aizliegtās vienošanās īstenošanai rāvējslēdzēju tirgū kopumā ratione temporis
bija un palika piemērojams 1996. gada paziņojums par sadarbību.
63. Otrkārt, atgādināšu, ka Tiesa nosprieda (36), ka, “runājot par uzņēmuma sadarbību ar Komisiju [vai tas būtu saskaņā ar 1996. gada, vai 2002. gada paziņojumu par sadarbību vai kā atbildību mīkstinošs apstāklis], [..] šāds ieguldījums var pamatot naudas soda samazinājumu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību vienīgi tad, ja tas efektīvi ļauj Komisijai izpildīt tās pienākumu konstatēt pārkāpumu un to izbeigt”.
64. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka “Komisijai ir plaša rīcības [novērtējuma] brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas metodi, un tā šajā sakarā var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šādā kontekstā Komisijai ir jāveic komplekss novērtējums par tādiem faktiem, kas, piemēram, attiecas uz minēto uzņēmumu attiecīgo sadarbību” (37) .
65. Treškārt, no lietas materiāliem izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas vairs neuzskata – neapstrīdot pārsūdzētā sprieduma 170.–181. punktu –, ka Komisija būtu kļūdaini piemērojusi 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
66. Ceturtkārt, jāuzsver, ka kvalitātes prasības 1996. gada un 2002. gada paziņojumā par sadarbību kopumā ir salīdzināmas (šis 2002. gada paziņojums katrā ziņā nav mazāk stingrs nekā 1996. gada paziņojums (38) ) tādā ziņā, ka ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību noteikto nosacījumu neievērošana – it īpaši apstākļa, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir apstrīdējušas faktus, – ipso facto
izraisa 2002. gada paziņojuma par sadarbību līdzīgu prasību neievērošanu.
67. Kā raksta Komisija – neatkarīgi no daļēja atbrīvojuma no naudas soda, kas vairs netiek apstrīdēts, nekādā ziņā nav pierādīts – kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas (skat. apelācijas sūdzības 56. punktu) –, ka 2002. gada paziņojums par sadarbību tām būtu labvēlīgāks nekā 1996. gada paziņojums.
68. Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā cenšas pamatot, ka tad, ja uzņēmums sniedz pierādījumus par noteiktu pārkāpuma laikposmu, tādējādi ļaujot Komisijai pagarināt aizliegtās vienošanās ilgumu, tam ir jāsaņem ne tikai daļējs atbrīvojums par šo laikposmu, bet arī papildu priekšrocība, proti, procentuāls samazinājums par tā veikto pārkāpumu.
69. Papildus tam, ka šāda dubulta atlīdzināšana man šķiet nepieņemama, visupirms es nedomāju, ka šis pieņēmums saskan ar sadarbības dēļ piešķirtā samazinājuma vispārējo mērķi. Uzņēmumam nebūtu jāsaņem atlīdzība par to, ka tas palīdzējis Komisijai pierādīt pārkāpuma esamību, ja tas Komisijas izmeklēšanai nav sniedzis nekādu pievienoto vērtību attiecībā uz laikposmu, par kuru tas ir atbildīgs (proti, laikposmu pēc tā, par kuru tas ieguvis daļēju atbrīvojumu [no naudas soda]).
70. Apelācijas sūdzības iesniedzējas faktiski prasa apvērstu principa ne bis in idem
piemērošanu, proti, naudas soda samazināšanu par to, ka tās sniegušas pievienoto vērtību Komisijas izmeklēšanā, un atbrīvojumu [no naudas soda] par to atklātajiem faktiem!
71. Man šķiet, ka par vienu un to pašu informāciju nevar atlīdzināt gan saskaņā ar paziņojumu par sadarbību (lai saņemtu procentuālu samazinājumu), gan ārpus tā (lai saņemtu daļēju atbrīvojumu kā atbildību mīkstinošu apstākli saistībā ar sadarbību ārpus iecietības programmas piemērošanas) (39) .
72. Turklāt es neuzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā ziņā varētu lietderīgi atsaukties uz precedentiem.
73. Lietā, kurā pasludināts spriedums FRA.BO /Komisija (40) (tā sauktā “Savienotājelementu” aizliegtā vienošanās), daļējam atbrīvojumam netika papildus pievienots samazinājums atbilstoši iecietības programmai par to pašu sadarbību, jo samazinājumu atbilstoši iecietības programmai (par laikposmu pirms 2001. gada) un daļēju atbrīvojumu saistībā ar sadarbību ārpus iecietības programmas (par citu periodu laikā no 2001. līdz 2004. gadam) FRA.BO SpA
saņēma par sadarbību attiecībā uz diviem dažādiem laikposmiem.
74. Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, Vispārējā tiesa skaidri apstiprināja, ka nevar būt kumulatīva atlīdzināšana (41) . Katrā ziņā var piebilst, ka – pretēji FRA.BO SpA  – šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīdēja faktus saistībā ar trīspusējo sadarbību rāvējslēdzēju tirgū laikā pēc 1999. gada 2. jūnija, kā arī to pārkāpuma juridisko kvalifikāciju.
75. Visbeidzot, es nedomāju, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju Komisijai sniegtā informācija būtu sniegusi tās izmeklēšanai ievērojamu pievienoto vērtību 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkta izpratnē.
76. Attiecībā uz laikposmu pirms 1999. gada 2. jūnija ir jākonstatē, ka par šo sadarbību tika atlīdzināts ar daļēju naudas soda atcelšanu ( de facto ) un nekas nepamato divkāršas atlīdzības piešķiršanu. Kas attiecas uz faktiem pēc šī datuma – apelācijas sūdzības iesniedzējas tos apstrīdēja.
77. Līdz ar to es uzskatu, ka Vispārējā tiesa pamatoti uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju sadarbība attiecībā uz laikposmu pirms 1999. gada 2. jūnija nav palīdzējusi Komisijai pierādīt faktus un pārkāpumu attiecībā uz laikposmu pēc šī datuma. Šis vērtējums ir atbilstošs gan attiecībā uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību, gan uz kritēriju, kas ir noteikti 2002. gada paziņojumā par sadarbību, pamatojumu.
78. No tā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.
C – Par trešo pamatu – attiecībā uz BWA sadarbību un par naudas soda maksimālā apmērā 10 % no apgrozījuma nepareizu piemērošanu par laikposmu, pirms YKK Holding iegādājās YKK Stocko
79. Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, noraidot pamatu par naudas soda maksimālā apmēra 10 % no apgrozījuma nepareizu piemērošanu par laikposmu, pirms YKK Holding
iegādājās YKK Stocko  – laikposmu, kurā YKK Stocko
tiek uzskatīta par vienīgo atbildīgo –, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta noteikumus, kā arī samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un sodu individualitātes principus.
80. Būtībā naudas soda daļa, kas attiecas uz sākotnējo pārkāpuma laikposmu, sasniedz EUR 19,25 miljonus, kas atbilst 55 % no YKK Stocko
kopējā apgrozījuma 2006. gadā (kas bija EUR 34,91 miljons), tātad ievērojami vairāk nekā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētais maksimālais apmērs.
81. Komisija iebilst, ka šis arguments ir balstīts uz juridiski kļūdainu 10 % maksimālā apmēra, kas minēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, mērķa izpratni, kurš paredz, ka uzņēmuma struktūras paplašināšanas gadījumā (piemēram, mātessabiedrībai iegādājoties meitassabiedrību) būtu jāaprēķina atsevišķs naudas sods par katru šīs paplašināšanās laikposmu (piemēram, pirms un pēc iegādes).
82. Komisija – gluži pretēji – uzskata, ka jāuzliek vienreizējs sods, jo Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētais maksimālais apmērs nav naudas soda elements, kas saistīts ar koluzīvo darbību pārkāpuma periodā, bet likumā noteiktais maksimālais apmērs, kas saistīts ar finansiālo spēju samaksāt sodu un paredz galvenokārt aizsargāt uzņēmumu no pārlieku liela soda uzlikšanas, ņemot vērā tā lielumu. Svarīga ir uzņēmuma ekonomiskā spēja (uz ko norāda kopējais apgrozījums), kāda pastāv lēmuma par naudas soda uzlikšanu pieņemšanas brīdī. Vienīgi šie apsvērumi spēj izskaidrot, kāpēc minētajā noteikumā ir skaidra atsauce uz šo brīdi, aprēķinot 10 % maksimālo apmēru. Līdz ar to nav nozīmes tam, ka uzņēmumam kādā brīdī pagātnē, piemēram, pirms to iegādājusies cita sabiedrība, kā tas ir šajā gadījumā, ir bijusi neliela finansiālā spēja.
83. Komisija piebilst, ka, pat ja mātessabiedrība nolemj nesniegt nekādu finansiālu atbalstu meitassabiedrībai saistībā ar naudas soda daļu, par kuru šī pēdējā ir vienīgā atbildīgā, un tas varētu apdraudēt meitassabiedrības dzīvotspēju, šeit runa ir vienīgi par mātessabiedrības investīciju riska īstenošanu, kas saistīts ar juridisku personu (meitassabiedrību), kura pirms (bet arī pēc) iegādes ir veikusi pret konkurenci vērstu rīcību, par ko ir piemērojams naudas sods. Iegūstot kontroli pār meitassabiedrību, mātessabiedrība uzņemas šo risku, kuru tā tomēr var ierobežot, pārdošanas līgumā ar iepriekšējo īpašnieku paredzot zaudējumu atlīdzību.
84. Rezumējot, pēc Komisijas domām, vienīgi uzņēmums, kas ir atbildīgs pēdējos pārkāpuma posmos un galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī, ir atbilstošā atsauces vienība, lai novērtētu atbildību un preventīvo ietekmi, ar nosacījumu, ka Komisija pierāda, ka šis uzņēmums (proti, vienība, kas ietver jaunās mātessabiedrības) pats ir piedalījies pārkāpumā. Šo pašu iemeslu dēļ Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar pamatoti norādīt, ka naudas sods tika noteikts, pārkāpjot samērīguma vai vienlīdzīgas attieksmes principu.
85. Kā jau norādīju šo secinājumu ievadā, šajā pamatā ir uzdots svarīgs konkurences tiesību jautājums, kuru līdz šim Tiesa nav izskatījusi, proti, likumā noteiktā naudas soda maksimālā apmēra Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē noteikšana pēctecīgas atbildības gadījumā vienas vienošanās ietvaros, un precīzāk, kad viena vienība, kas piedalās pārkāpumā, nonāk cita uzņēmuma kontrolē aizliegtās vienošanās laikā.
86. Minētajā Regulas Nr. 1/2003 noteikumā paredzēts, ka “attiecībā uz katru uzņēmumu
un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā [finanšu gadā]” (mans izcēlums).
87. Tā nu Tiesa ir aicināta pirmo reizi interpretēt jēdzienu “uzņēmums, kas piedalās pārkāpumā” šīs regulas 23. panta 2. punkta izpratnē – un to darīt it īpaši no personiskās atbildības principa viedokļa (proti, ka sankcijām jābūt specifiskām pret pārkāpēju un pārkāpumu) – situācijā, kad attiecīgais uzņēmums noteiktu laikposmu ir ticis uzskatīts par vienīgo atbildīgo par naudas soda daļas samaksu un pēc tam to iegādājies cits uzņēmums.
88. Šeit jāpiebilst, ka šis jautājums nesen Tiesai tika uzdots arī iepriekš minētajā lietā, kurā taisīts spriedums Gascogne Sack Deutschland /Komisija. Šo jautājumu turklāt padziļināti izskatīja ģenerāladvokāte E. Šarpstone secinājumos, ko viņa sniedza minētajā lietā. Gaidot virspalātas spriedumu (kas tika pasludināts 2013. gada 26. novembrī), ģenerāladvokātes secinājumi, protams, bija mutvārdu procesa centrā šīs lietas tiesas sēdē 2013. gada 16. oktobrī (42) .
89. Diemžēl virspalāta neizskatīja šo jautājumu, noraidot ar to saistītos argumentus kā nepieņemamus. Vēl jo vairāk žēl, ka Tiesai nekad nav bijis jāinterpretē Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts tādos apstākļos, kādi bija lietā, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums Gascogne Sack Deutschland /Komisija (vai tādos kā šajā lietā), un ka Komisijas prakse, kā arī tai atbilstošā Vispārējās tiesas judikatūra nav viendabīgas, līdz ar to var nojaust ietekmi uz tiesisko noteiktību.
90. Es sākšu ar ģenerāladvokātes argumentāciju lietā, kurā ir taisīts iepriekš minētais spriedums Gascogne Sack Deutschland /Komisija.
91. Pirmkārt, kā [ģenerāladvokāte] norāda secinājumu 83. punktā, “Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā [daļā] ir noteikts, ka “attiecībā uz katru uzņēmumu [..], kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no [tā] kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā [finanšu gadā]”. Vispārējā tiesa nav expressis verbis
konstatējusi pati, bet netieši ir piekritusi Komisijas konstatējumam lēmumā, ka [ Gascogne Sack Deutschland
( GSD )] bija pilnā mērā atbildīga par pārkāpumu laikposmā, pirms to iegādājās Groupe Gascogne
[..]. Tā kā GSD
bija uzņēmums, kas piedalījās pārkāpumā laikposmā no 1988. gada 9. februāra līdz 1994. gada 1. janvārim, šķiet, ka GSD
viena pati ir “uzņēmums” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē attiecībā uz pārkāpumu, kas tika izdarīts šajā laikposmā”. Turklāt savu secinājumu 84. punktā viņa piemin, ka “vēlākajā laikposmā – no 1994. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam – “uzņēmums”, kas piedalās pārkāpumā, bija Groupe Gascogne
(pamatojoties uz izšķirošās ietekmes prezumpciju) kopā ar GSD
(pēc konstatētā fakta). Atbilstoši tam abas sabiedrības ir solidāri atbildīgas par šo laikposmu”.
92. Otrkārt, minēto secinājumu 85. punktā viņa min, ka, “ja likumpārkāpēja identitāte pārkāpuma gaitā mainās, jo vēlāk meitasuzņēmumu pilnā apmērā iegādājas mātesuzņēmums, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā [daļā] minētajam vārdam “uzņēmums” ir pietiekami plaša nozīme, lai aptvertu arī šādu “mainīgu ģeometriju””.
93. Treškārt, saskaņā ar šo secinājumu 86. punktu, “lai gan sods attiecas uz meitasuzņēmuma darbībām pagātnē, nosakot augšējo robežu [maksimālo apmēru] 10 % apmērā, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā ir paredzēts, ka atsauces punkts ir Komisijas lēmuma pieņemšanas laiks. Šajā ziņā meitasuzņēmuma stāvoklis neatšķiras no jebkura cita uzņēmuma, ciktāl augšējā robeža [maksimālais apmērs] 10 % apmērā tiek noteikta, atsaucoties uz apgrozījumu pēdējā komercdarbības gadā [finanšu gadā] pirms Komisijas lēmuma. Atbilstoši tam svarīgi ir nošķirt meitasuzņēmuma apgrozījumu no tā mātesuzņēmuma apgrozījuma, un augšējā robeža [maksimālais apmērs] 10 % apmērā, kura tiek piemērota šim meitasuzņēmumam attiecībā uz naudas sodu, kas uzlikts par laikposmu, pirms to iegādājās mātesuzņēmums, ir jānosaka, atsaucoties tikai uz tā vienpersonisko apgrozījumu”.
94. Ceturtkārt, kā ģenerāladvokāte E. Šarpstone precizē secinājumu 87. punktā, “šāda interpretācija šķiet saderīgāka ar 23. panta 2. punkta mērķiem nekā Komisijas pieeja [lietā, kurā tika taisīts iepriekš minētais spriedums Gascogne Sack Deutschland /Komisija, tāpat kā šajā lietā]. Augšējās robežas [maksimālā apmēra] 10 % nolūks ir novērst, ka tiktu uzlikts naudas sods, kādu uzņēmums tā lielās summas dēļ, visdrīzākais, nespētu samaksāt un kas to komerciālā ziņā varētu pat sagraut (43) . Ja meitasuzņēmums tiek sodīts par pārkāpumu, par kuru tas ir pilnībā atbildīgs, piemērojot augšējo robežu [maksimālo apmēru], ko aprēķina, balstoties uz visa koncerna pasaules mēroga apgrozījumu, tas visdrīzāk būs lielāks skaitlis (jo 10 % no koncerna pasaules mēroga apgrozījuma parasti būs vairāk nekā 10 % no viena meitasuzņēmuma apgrozījuma). Tādējādi šīs aprēķina metodes piemērošanas rezultātā uzliktais naudas sods būs lielāks nekā tad, ja augšējā robeža [maksimālais apmērs] 10 % tiktu noteikta, balstoties tikai uz meitasuzņēmuma apgrozījumu vien”.
95. Secinājumu 89. punktā ģenerāladvokāte E. Šarpstone piebilst, ka “apstākļos, kādi pastāv šajā lietā, Komisija atbildību sadala pa laikposmiem – pirms mātesuzņēmuma iegādes un pēc tās, tādējādi atspoguļojot personiskās atbildības principu (44) . Tas tāpēc, lai attiecībā uz meitasuzņēmuma konkurenci ierobežojošajām darbībām, kas tika izdarītas pirmajā no šiem laikposmiem, kad tas un mātesuzņēmums vēl neietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā, mātesuzņēmums netiktu atzīts par solidāri atbildīgu par šo pārkāpuma laiku. Tomēr pēc analoģijas šķiet, ka ļoti grūti būtu attaisnot, ka, nosakot augšējo robežu [maksimālo apmēru] 10 % attiecībā uz naudas sodu, kas meitasuzņēmumam jāmaksā vienam pašam par pārkāpumu, ko mātesuzņēmums nebija pats izdarījis un kas uz to par attiecīgo laikposmu nav attiecināts, tiktu ņemts vērā koncerna pasaules mēroga apgrozījums”.
96. Es šajā ziņā piekrītu ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumiem šādu iemeslu dēļ.
1) “Uzņēmuma” jēdziens Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē
97. Vispirms “uzņēmuma” jēdzienam Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē ir jāsakrīt ar atbildīgā uzņēmuma jēdzienu atbilstoši EKL 81. pantam.
98. Es norādu, ka Komisija uzskatīja, ka YKK Stocko bija vienīgā atbildīgā par naudas soda daļas, proti, EUR 19 250 000, samaksu. Ar apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu un 2. panta 1. punktu YKK Stocko
tika uzlikts naudas sods EUR 68 250 000, no kura par EUR 49 000 000 samaksu par solidāri atbildīgām tiek atzītas YKK Corp.
un YKK Holding . Šie EUR 19 250 000 tātad atbilst aptuveni 55 % no YKK Stocko
apgrozījuma 2006. gadā (45) .
99. Apstrīdētais lēmums skaidri parāda, ka Komisija uzskatīja YKK Stocko
par vienīgo atbildīgo par šīs naudas soda daļas samaksu, jo YKK Stocko
tika uzskatīta arī par vienīgo atbildīgo par daļu no laikposma, kurā tika konstatēti BWA
sadarbības ietvaros izdarītie pārkāpumi.
100. Apstrīdētā lēmuma preambulas 429. apsvērumā norādīts, ka YKK Corp., YKK Holding un YKK Stocko
“jāuzskata par solidāri atbildīgām par [izdarītajiem] pārkāpumiem [ BWA ] sadarbībā, kas aprakstīta šī lēmuma 4.2. punktā, kopš brīža, kad [ YKK Stocko ] kļuva par [ YKK Holding ] un līdz ar to [ YKK Corp. ] pilnībā piederošu meitassabiedrību, proti, laikā no 1997. gada marta līdz 2001. gada 15. martam. [ YKK Stocko ] jāuzskata par atbildīgu visā laikposmā, kad tā piedalījās [ BWA ] koluzīvajā sadarbībā, proti, no 1991. gada 24. maija līdz 2001. gada 15. martam ” (mans izcēlums).
101. Turpinot apstrīdētā lēmuma 586. zemsvītras piezīmē ar nosaukumu “Naudas soda palielināšana atbilstīgi [pārkāpuma] ilgumam” attiecībā uz naudas soda noteikšanu Komisija konstatē, ka “sākumsummas palielināšana par 40 % attiecas uz laikposmu, par kuru [ YKK Stocko ], [ YKK Holding ] un [ YKK Corp. ] tiek atzītas par kopīgi un solidāri atbildīgām [proti, četriem gadiem]. Pārējais procentuālais palielinājums attiecas uz laikposmu, par kuru [ YKK Stocko ] vienīgā ir atzīta par atbildīgu ” (46) (proti, pārējie 55 % vai pieci gadi un deviņi mēneši).
102. Komisija tātad ir pareizi sadalījusi katra uzņēmuma atbildību, tā kā pirms 1997. gada marta (laika, kad YKK Holding
iegādājās YKK Stocko ) YKK Stocko un YKK grupa bija divas atsevišķas sabiedrības, līdz ar to veidojot divas “ekonomiskas vienības” vai uzņēmumus EKL 81. panta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē (47) .
103. Tā kā Komisija uzskatīja YKK Stocko
par vienīgo atbildīgo par pirmajiem pieciem gadiem un deviņiem mēnešiem par BWA sadarbību (un par naudas soda daļas samaksu), tas noteikti nozīmē, ka tā bija “viena un tā pati ekonomiskā vienība” (neatkarīga ekonomiska vienība) visu šo laikposmu.
104. Ar šādu pamatojumu tā vietā, lai aprēķinātu naudas soda maksimālo apmēru 10 %, balstoties uz lielākā no diviem uzņēmumiem (kas radies, kad 1997. gadā YKK
grupa pārpirka YKK Stocko ) apgrozījumu, Komisijai loģiski vajadzēja piemērot divus dažādus 10 % maksimālos apmērus.
105. Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā ir prasīts, ka attiecībā uz “ katru uzņēmumu
un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās [ tā ] kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā [finanšu gadā]” (mans izcēlums).
106. Tiesa ir precizējusi (48), ka “[10 % ierobežojuma attiecībā uz apgrozījumu, kas noteikts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā], mērķis tieši ir novērst, ka [Komisijas uzliktais] naudas sods būtu nesamērīgs ar attiecīgā uzņēmuma lielumu”, un ka “[naudas soda] apmērs nepārsniedz 10 % no katra [..] uzņēmuma, [ kurš piedalījies pārkāpumā ,] iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma” (mans izcēlums).
107. Interpretējot minēto pantu, jāpatur prātā pamatā esošā saikne starp atbildību un naudas sodu. Es uzskatu, ka šī tiesību norma nosaka, pirmkārt, ka, aprēķinot 10 % maksimālo apmēru, var ņemt vērā vienīgi tā uzņēmuma apgrozījumu, kurš ir atzīts par atbildīgu, un, otrkārt, ka lietā, kurā dažādi uzņēmumi secīgi ir piedalījušies aizliegtajā vienošanās, 10 % maksimālais apmērs ir jāaprēķina atbilstoši katra apgrozījumam.
108. Turklāt jānorāda, ka Komisijas lēmumpieņemšanas prakse šajā ziņā nav pastāvīga.
109. Citos lēmumos Komisija jau ir piemērojusi dažādus 10 % maksimālos apmērus atkarībā no attiecīgā pārkāpuma ilguma.
110. Tā, savā lēmumā 2005/349/EK (49) (turpmāk tekstā – lēmums “Organiskie peroksīdi”), Komisija aprēķināja 10 % no meitassabiedrību apgrozījuma par laikposmu, kurā tās vienīgās tika atzītas par atbildīgām, savukārt attiecībā uz mātessabiedrības un meitassabiedrības kopējas atbildības laikposmu tā balstījās uz grupas apgrozījumu.
111. Iepriekš minētajā lietā, kurā tika taisīts spriedums Gascogne Sack Deutschland /Komisija, ģenerāladvokāte E. Šarpstone turklāt ir uzskatījusi, ka “šķiet, [..] lēmumā lietā “Organiskie peroksīdi” [Komisijas] izmantotā pieeja ir saderīgāka ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta formulējumu un mērķiem nekā izskatāmajā lietā izmantotā pieeja”.
112. 2011. gadā Komisija tādu pašu pieeju izmantoja lēmumā (turpmāk tekstā – “lēmums lietā “Priekšspriegojuma tērauds””) (50) .
113. Šajā lēmumā Komisija netieši atzina, ka prasītāju attiecīgajā lietā izvirzītais pamats (pamats par naudas soda maksimālā 10 % apmēra nepareizu piemērošanu) bija pamatots, un grozīja savu sākotnējo lēmumu, samazinot naudas soda apmēru vairākām vienībām, kuras tika atzītas par vienīgajām atbildīgajām par laikposmu, pirms grupa tās iegādājās. Komisija piemēroja šo samazinājumu, “ lai nodrošinātu šo naudas sodu līmeņa samērīgumu attiecībā pret pašu uzņēmumu lielumu un apgrozījumu. Komisija samazināja attiecīgo sodanaudas [naudas soda] apmēru līdz desmit procentiem no juridisko personu apgrozījuma ” (mans izcēlums) (51) .
114. Komisijas mainīgā prakse vismaz pierāda, ka tai nav nekāda principiāla iemesla lemt tā, kā tā ir lēmusi šajā gadījumā. Turklāt tās izvirzītie argumenti, lai tiktu piemērots drīzāk viens, nevis divi atsevišķi maksimālie 10 % apmēri, nebūt nav pārliecinoši.
115. Tiesas sēdē Komisija konstatēja, ka lietās par lēmumiem “Organiskie peroksīdi” un “Priekšspriegojuma tērauds” mātessabiedrība bija kopīgi un solidāri atbildīga tikai par attiecīgi septiņiem no divdesmit septiņiem un trim no septiņpadsmit gadiem, cik ilga pārkāpums, uzskatot, ka šajā lietā atbilstošie rādītāji, proti, četri gadi no pārkāpuma deviņiem gadiem un deviņiem mēnešiem, prasīja citu pieeju.
116. Neskaitot grūtības noteikt, kur vilkt šādu robežu skaitļos, es nesaskatu nekādu principiālu iemeslu (nedz šīs lietas materiālos kādu pamatojumu) atteikties piemērot divus atšķirīgus maksimālos 10 % apmērus, ko, manuprāt, nosaka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pareiza interpretācija.
117. Citi Komisijas izvirzītie argumenti (proti, aprēķinu sarežģītība vai ļaunprātīgas izmantošanas risks), man arī nešķiet spējīgi atspēkot iepriekš minēto vērtējumu. Kāpēc gan lai aprēķini šajā lietā būtu sarežģītāki nekā lēmumos “Organiskie peroksīdi” un “Priekšspriegojuma tērauds” (52) ? Kas attiecas uz risku, ka mātessabiedrība vai pircēja sabiedrība samāksloti samazinātu atbildīgās meitassabiedrības apgrozījumu, Komisija par to neko nav minējusi nedz apstrīdētajā lēmumā, nedz šīs lietas materiālos sniegusi jebkādus sākotnējos pierādījumus.
118. No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta noteikumus, jo tikai meitassabiedrība ( YKK Stocko ) bija jāuzskata par “uzņēmumu, kas piedalās pārkāpumā” attiecībā uz pirmo laikposmu un līdz ar to [naudas soda] 10 % maksimālā apmēra aprēķinā bija jāņem vērā YKK Stocko, nevis visas grupas apgrozījums.
2) Personiskās atbildības un sankciju individuālas piemērošanas principi
119. Turpinot es uzskatu, ka Komisijas un Vispārējās tiesas izvēlētā pieeja izskatāmajā lietā ir pretrunā personiskās atbildības un sankciju individuālas piemērošanas principiem.
120. Ir skaidrs, ka Komisija var sodīt uzņēmumu ar naudas sodu tikai tad, ja tā var pierādīt, ka šis uzņēmums ir izdarījis pārkāpumu EKL 81. panta izpratnē vai ir tajā piedalījies. Loģiskā un juridiskā saikne starp pārkāpumu un atbildību, no vienas puses, un soda mēru, no otras puses, noteikti nozīmē, ka naudas sods tiek noteikts attiecībā pret atbildīgo uzņēmumu (tas ir, uzņēmumu, kurš piedalījies pārkāpumā).
121. Saskaņā ar šo pamatprincipu, kurš ir izskatīts pastāvīgajā judikatūrā un kurš katrā ziņā ir jāpiemēro ikvienā administratīvā procesā, kurš var noslēgties ar sankciju piemērošanu atbilstoši Savienības konkurences tiesību normām, uzņēmumu var sodīt tikai par faktiem, kas tam individuāli tiek pārmesti (53) .
122. Sankcijām ir jābūt individuāli piemērotām tādā ziņā, ka tām ir jāattiecas uz attiecīgo uzņēmumu rīcību un attiecīgajām īpašībām (54) .
123. Turklāt fiziskai vai juridiskai personai, kas vadīja attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī, ir par to jāatbild, pat ja lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma pārvaldība ir uzticēta kādai citai personai (55) .
124. Precīzāk, Tiesai jau ir bijusi izdevība nospriest par to, ka pircēja sabiedrība nevar tikt uzskatīta par atbildīgu par pārkāpumiem, kurus neatkarīgi izdarījušas divas tās meitassabiedrības pirms to iegādes, un šīm meitassabiedrībām pašām ir jāatbild par savu pārkāpjošo rīcību par laiku, pirms pircēja sabiedrība tās iegādājusies, un šī pircēja nevar par to tikt uzskatīta par atbildīgu (56) .
125. Tiesa vairākkārt ir apstiprinājusi, ka, “ja [..] ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, saskaņā ar personīgās atbildības principu tai ir jāatbild par šo pārkāpumu” (57) .
126. Tātad no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta (saskaņā ar kuru Komisija naudas sodu var uzlikt vienīgi uzņēmumiem, kurus tā atzīst par atbildīgiem) un no sodu un sankciju individuālas piemērošanas pamatprincipa izriet, ka naudas soda uzlikšana ir pakļauta uzņēmuma atbildības atzīšanai (gan tiešas, gan uzliktas atbildības gadījumā) un naudas soda apmērs, kura mērķis ir sodīt par uzņēmuma līdzdalību pārkāpumā, ir jānosaka atbilstīgi šai atbildībai. Manuprāt, šis princips ir piemērojams maksimālā 10 % apmēra no apgrozījuma aprēķinam, kuru naudas sods nedrīkst pārsniegt.
127. Citiem vārdiem, ja – kā tas ir izskatāmajā lietā – par konkrētu laikposmu pārkāpums tiek piedēvēts meitassabiedrībai, bet ne mātessabiedrībai, tad, aprēķinot maksimālo 10 % apmēru, ir atbilstošs vienīgi atbildīgās meitassabiedrības apgrozījums.
128. Savā spriedumā lietā Hoek Loos /Komisija (58) Vispārējā tiesa nosprieda, ka “ Komisijai, lai piemērotu maksimālo robežu 10 % apmērā, ir jāņem vērā attiecīgā uzņēmuma, proti, uzņēmuma, kurš ir iesaistīts pārkāpumā un kurš tādēļ ir atzīts par vainīgu, un kuram ir paziņots lēmums par naudas soda uzlikšanu, apgrozījums ” (mans izcēlums).
129. Paturot prātā, ka maksimālā apmēra 10 % mērķis ir nodrošināt, lai naudas sods nepārsniedz konkurences tiesību pārkāpumā vainīgā uzņēmuma maksātspēju, grupas kopējā apgrozījuma ņemšana vērā, aprēķinot šo ierobežojumu, gadījumā, ja – un par laikposmu, kad – pārkāpumu izdarījusi vienīgi meitassabiedrība pirms tās iekļaušanas grupā, izraisa to, ka vai nu tiek atņemta aizsardzība, kas paredzēta, ieviešot šo ierobežojumu, vai nu sods tiek piemērots jaunajai mātessabiedrībai (kura turklāt nav atbildīga par pārkāpumu), ja meitassabiedrība nespēj samaksāt naudas sodu, tieši tā, it kā grupa būtu uzskatīta par solidāri atbildīgu par visu pārkāpumu (59) .
130. Tiesas sēdē Komisija norādīja, ka tā būtu aprēķinājusi maksimālo apmēru 10 % tikai no uzņēmuma YKK Stocko
apgrozījuma, ja citi grupas uzņēmumi nebūtu nekādā veidā piedalījušies pārkāpumā pēc YKK Stocko
iekļaušanas grupā. Es nesaprotu, kā fakts, ka citi grupas uzņēmumi būtu līdzdalīgi pārkāpumā pēc YKK Stocko
iekļaušanas, var mainīt naudas soda aprēķinu par laikposmu, kad YKK Stocko
bija neatkarīga un līdz ar to vienīgā atbildīgā par pārkāpumu, kas izdarīts šajā laikā.
131. Vēl tiesas sēdē Komisija atsaucās uz Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija (60), atsakoties piemērot savu pieeju lēmumos “Organiskie peroksīdi” vai “Priekšspriegojuma tērauds” un priekšroku dodot savai pieejai lietā, kurā tika taisīts spriedums Gascogne Sack Deutschland /Komisija, vai izskatāmajā lietā.
132. Tomēr, kā ģenerāladvokāte E. Šarpstone paskaidrojusi lietā, kurā tika taisīts spriedums Gascogne Sack Deutschland /Komisija (savu secinājumu 77. punktā), iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija runa bija par pavisam atšķirīgu, pat pretēju situāciju. Minētajā lietā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība laikā, kad tika izdarīts pārkāpums, ietilpa vienā un tajā pašā uzņēmumā, bet gadā, par kuru tika aprēķināts maksimālais [naudas soda] apmērs 10 %, to savstarpējā saistība bija mainījusies. Tajā brīdī mātessabiedrība vairs nebija atbildīga par savu bijušo meitassabiedrību, jo tās bija kļuvušas par māsassabiedrībām. Abas sabiedrības tika atzītas par kopīgi un solidāri atbildīgām par pārkāpuma laikposmu, bet lēmums tika adresēts atsevišķi bijušajai meitassabiedrībai un bijušajai mātessabiedrībai, un maksimālais [naudas soda] apmērs 10 % apmērā tika piemērota katrai adresātei atsevišķi (61) .
133. Tātad šajā Vispārējās tiesas spriedumā nav ievēroti personiskās atbildības un sankciju individuālas piemērošanas principi, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto 10 % maksimālo [naudas soda] apmēru.
3) Vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi
134. Visbeidzot es uzskatu, ka Komisijas pieejā, kuru apstiprina Vispārējā tiesa, netiek ievēroti vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi.
135. Saskaņā ar Tiesas judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva attaisnojuma (62) .
136. Taču pārsūdzētajā spriedumā līdzīgas situācijas tiek aplūkotas atšķirīgi, jo divi uzņēmumi, no kuriem katrs tiktu atzīts par vienīgo atbildīgo par vienu un to pašu pārkāpumu, tiktu aplūkoti atšķirīgi tikai tāpēc, ka vienu no tiem vēlāk būtu iegādājusies uzņēmumu grupa.
137. Turklāt izskatāmās tiesību normas ratio legis
(proti, pārmērīgu sodu aizliegums salīdzinājumā ar konkrētā uzņēmuma lielumu un apgrozījumu), kā arī tās pamatā esošais samērīguma pamatprincips neļauj objektīvi attaisnot atšķirīgu attieksmi pret līdzīgām situācijām.
138. Iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija Tiesa nosprieda, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētais 10 % maksimālais apmērs ir “ robež[a], kas vienādi ir piemērojama visiem uzņēmumiem un kas ir noteikta atkarībā no katra uzņēmuma lieluma, lai novērstu pārmērīgu un nesamērīgu naudas sodu uzlikšanu. Šai augšējai robežai ir atšķirīgs un neatkarīgs mērķis salīdzinājumā ar to, kāds ir izvirzīts pārkāpuma smaguma un ilguma kritērijiem ” (63) .
139. Tāpat iepriekš minētajā sprieduma apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija 389. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka “augstākās robežas [maksimālā apmēra] mērķis tostarp ir aizsargāt uzņēmumus pret pārmērīgiem naudas sodiem, kas varētu tos iznīcināt ekonomiskā ziņā”. Citiem vārdiem sakot, maksimālā apmēra 10 % mērķis ir nodrošināt, ka soda mērs neapdraud atbildīgā uzņēmuma dzīvotspēju.
140. Visbeidzot es uzskatu – tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzējas –, ka spriedumiem, uz kuriem Vispārējā tiesa atsaucās, lai noraidītu to pamatus (proti, tās spriedums lietā HFB u.c./Komisija (64), kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija), nav nozīmes un Vispārējā tiesa ir nepareizi novērtējusi iepriekš minētā Tiesas sprieduma lietā Cascades /Komisija atbilstību.
141. Lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums HFB u.c./Komisija, Komisija par solidāri atbildīgām atzina vairākas juridiskas personas, kas pieder vienai ekonomiskai vienībai, kura kvalificēta par uzņēmumu. Tādējādi, tā kā šajā lietā viens no šiem uzņēmumiem netika uzskatīts par vienīgo atbildīgo par pārkāpumu attiecībā uz laikposmu pirms tā iekļaušanas grupā, Vispārējā tiesa līdz ar to iepriekš minētajā spriedumā lietā HFB u.c./Komisija neizskatīja, vai bija jāņem vērā divi maksimālo [soda naudas] apmēri 10 %.
142. Turklāt, nebūt ne atbalstot Komisijas argumentāciju, atsauce uz iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija 390. punktu (skat. pārsūdzētā sprieduma 193. punktu), gluži pretēji, apstiprina apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu. Spriedumā apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c. visi Komisijas lēmuma adresāti tika uzskatīti par solidāri atbildīgiem visā pārkāpuma laikā. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa paziņoja, ka “10 % ierobežojuma ieviešanas mērķis var tikt sasniegts tikai tad, ja šis maksimālais apmērs tiek piemērots, pirmām kārtām, katram atsevišķam lēmuma, ar kuru uzliek naudas sodu, adresātam” un “tikai tad, ja izrādās, otrām kārtām, ka vairāki adresāti veido “uzņēmumu” kā ekonomisku vienību, kura ir atbildīga par sodīto pārkāpumu
[..], šo ierobežojumu var aprēķināt, balstoties uz šī uzņēmuma kopējo apgrozījumu” (mans izcēlums). Tādējādi spriedumā apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija tiek apstiprināts, ka gadījumā, ja uzņēmums viens pats ir atbildīgs par pārkāpumu par laikposmu, pirms to iegādājusies lielāka grupa, 10 % maksimālais apmērs ir jāaprēķina, par pamatu ņemot konkrētā uzņēmuma apgrozījumu, nevis grupas apgrozījumu, kurai tas pieder lēmuma pieņemšanas dienā (tā kā pārējās juridiskās personas, kas pieder šai grupai, nekādi nav atbildīgas par pārkāpumu).
143. Turklāt es tāpat kā apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 194. punktā bez sīkākiem paskaidrojumiem apgalvojot, ka tās nevarēja atsaukties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Cascades /Komisija (65), “ciktāl YKK Holding
un YKK Corp.
netiek uzskatītas par atbildīgām par YKK Stocko visa naudas soda samaksu”. Gluži pretēji, kā es jau norādīju šo secinājumu 124. punktā, iepriekš minētais spriedums lietā Cascades /Komisija ir atbilstīgs, jo tajā ir precizēts, ka meitassabiedrībai ir jāatbild par tās izdarītajiem pārkāpumiem pirms tās iegūšanas, un jaunā mātessabiedrība nevar tikt uzskatīta par atbildīgu. Meitassabiedrībai tātad vienai pašai pienākas samaksāt naudas sodu, kas tai uzlikts kā atsevišķai ekonomiskai vienībai.
144. No visa iepriekš minētā izriet, ka trešais pamats ir pamatots, ciktāl Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta noteikumus un pārkāpusi personiskās atbildības un sankciju individuālas piemērošanas, samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes vispārējos principus. Līdz ar to YKK Stocko
uzliktā naudas soda par BWA
sadarbību maksimālajam apmēram ir jābūt EUR 3,491 miljonam, kas atbilst 10 % no apgrozījuma pēdējā finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
145. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdza piešķirt iespēju – attiecībā uz pārskatīto 10 % summu no to apgrozījuma – to samazināt par 20 %, piemērojot iecietības programmu, ko Komisija piemēroja YKK grupai, kas visu apelācijas sūdzības iesniedzēju vārdā to bija lūgusi (skat. apstrīdētā lēmuma 657.–664. punktu). Es uzskatu, ka tas, ka maksimālais [soda naudas] apmērs 10 % bija jāaprēķina citādāk, neko nemaina, piemērojot samazinājumu atbilstoši iecietības programmai, un ka līdz ar to ir jāapmierina apelācijas sūdzības iesniedzēju lūgums, kuru Komisija turklāt nav apstrīdējusi pat pakārtotā veidā savos rakstveida apsvērumos vai tiesas sēdē nedz Vispārējā tiesā, nedz Tiesā. Ir jo vēl loģiskāk, ka atbilstoši 1998. gada Pamatnostādnēm Komisijas prakse (66) bija piemērot samazinājumu saskaņā ar iecietības programmu (sestais posms) pēc pārbaudes par to, vai nav pārsniegts maksimālais 10 % apmērs (kas atbilda piektajam procedūras posmam). Līdz ar to pārskatītajai summai ir jāpiemēro minētais samazinājums 20 % apmērā atbilstoši iecietības programmai. Tātad YKK Stocko piemērotā naudas soda summa ir EUR 2 792 800.
D – Par ceturto pamatu attiecībā uz BWA sadarbību un preventīva reizināšanas koeficienta piemērošanu par laikposmu pirms YKK Stocko iegādes
146. Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa nav pienācīgi pamatojusi, kādēļ tā noraidīja to pamatu par reizināšanas koeficienta nepareizu piemērošanu par laikposmu pirms YKK Stocko
iegādes. Otrkārt, tās uzskata, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā ir pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta noteikumus, samērīguma principu, sodu un sankciju individuālas piemērošanas principu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principu, uzskatot, ka preventīvās iedarbības palielināšana ir pamatota par laikposmu, pirms YKK Holding
iegādājās YKK Stocko
(laikposms, kurā YKK Stocko
tiek uzskatīta par vienīgo atbildīgo).
147. Komisija šos argumentus apstrīd. Kas attiecas uz apgalvoto pamatojuma neesamību, tā it īpaši uzsver, ka no apelācijas sūdzības 114. punkta ir skaidrs, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir pilnībā sapratušas Vispārējās tiesas argumentāciju – kas izklāstīta konkrēti pārsūdzētā sprieduma 204. punktā –, saskaņā ar kuru faktors, kurš jāņem vērā preventīvas iedarbības nolūkā, ir attiecīgā uzņēmuma ekonomiskā spēja, kāda tā ir lēmuma, ar kuru uzliek naudas sodu, pieņemšanas laikā. Kas attiecas uz argumentiem pēc būtības, Komisija paskaidro, ka preventīvais reizināšanas koeficients netika piemērots par kādu konkrētu ilgumu, piemēram, par laikposmu, kurā YKK Stocko
tika uzskatīta par vienīgo atbildīgo, bet tika piemērots sākumsummai, kas kopīga visai YKK
grupai (tostarp YKK Stocko ) un kas tika noteikta pārkāpumam kopumā. Komisija piebilst, ka preventīvā iedarbība, kura ir jānodrošina, attiecas uz ietekmi uz vienu ekonomisko vienību (uzņēmumu), kāda tā ir lēmuma, ar kuru uzliek naudas sodu, pieņemšanas laikā. Taču lēmuma pieņemšanas laikā (un faktiski jau četrus gadus pirms pārkāpuma beigām) atbildīgais uzņēmums bija palielinājies, jo tas bija integrējis ne tikai YKK Stocko, bet arī divas mātessabiedrības. Pēc tam, kad YKK Holding
un YKK Corp . to bija iegādājušās, [sabiedrību] YKK Stocko, novērtējot naudas soda ietekmi, vairs nevarēja aplūkot atsevišķi, arī ne attiecībā uz naudas soda daļām, par kuru samaksu tā vienīgā bija atbildīga.
148. Es uzskatu, ka tie paši apsvērumi, kurus izvirzīju secinājumos attiecībā uz trešo pamatu, mutatis mutandis
ir jāpiemēro arī šeit.
149. Kā apelācijas sūdzības iesniedzējas to pamatoti norāda, Savienības judikatūrā ir izdalīti divi iemesli, kādēļ var tikt piemērots preventīvs reizināšanas koeficients, proti, pirmkārt, vajadzība naudas sodam nodrošināt nozīmīgu ietekmi, tostarp attiecībā uz uzņēmumiem, kuru rīcībā lēmuma pieņemšanas dienā ir plaši finanšu resursi, un, otrkārt, fakts, ka lielo uzņēmumu rīcībā pārkāpuma laikā (67) varēja būt ievērojamāki resursi nekā to konkurentiem un tātad tie varējuši atrasties labākā situācijā, lai zinātu tiesības un rīkotos to noteiktajās robežās.
150. Tas nozīmē, ka Komisija var ņemt vērā tikai uzņēmuma, kuru tā atzinusi par atbildīgu par pārkāpumu, resursus un finanšu līdzekļus (68) .
151. Apstrīdētajā lēmumā Komisija piemēroja reizināšanas koeficientu 1,25, balstoties, no vienas puses, uz konkrēto uzņēmumu augstākām juridiski ekonomiskām zināšanām un infrastruktūru, salīdzinot ar to konkurentiem, un, no otras puses, uz “plašiem finanšu resursiem”, kas esot bijuši to rīcībā.
152. Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma preambulas 538. apsvērumā ir norāde uz, pirmkārt, YKK
grupas “lielumu” un, otrkārt, uz tās “kopējiem resursiem”, izteiciens, kuru Vispārējā tiesa pati izmantojusi spriedumā lietā Groupe Danone /Komisija (69) – šo spriedumu turklāt Komisija minējusi apstrīdētā lēmuma preambulas 537. apsvērumā, lai pamatotu reizināšanas koeficienta piemērošanu ne tikai apelācijas sūdzības iesniedzējām solidāri uzliktā naudas soda daļai, bet arī YKK Stocko
uzliktajam naudas sodam par pārkāpuma laikposmu, kad tā tika atzīta par vienīgo atbildīgo, proti, pirms 1997. gada marta.
153. Es uzskatu, ka, ja šo iemeslu dēļ reizināšanas koeficienta 1,25 piemērošanu var atbalstīt attiecībā uz laikposmu pēc 1997. gada marta (kad YKK Stocko būtībā bija YKK grupas daļa), tad šāda reizinātāja piemērošana laikposmam pirms YKK Stocko
iegādes nevar tikt pamatota.
154. No lietas materiāliem faktiski izriet, ka līdz tās iegādei YKK Stocko
bija mazs uzņēmums ar ierobežotiem līdzekļiem un bez juridiskā dienesta. Ir skaidrs, ka pirms 1997. gada marta YKK Stocko
rīcībā nebija plašu finanšu resursu.
155. Gan saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu (ņemot vērā resursu būtisko atšķirību, kādi bija, no vienas puses, YKK Stocko rīcībā pārkāpuma laikposmā, par kuru tā tika atzīta par vienīgo atbildīgo, un, no otras puses, visas YKK grupas (tostarp YKK Stocko ) rīcībā pārkāpuma laikposmā, par kuru tās tika atzītas par solidāri atbildīgām, proti, pēc YKK Stocko
iegādes), gan saskaņā ar sodu individuālas piemērošanas principu, kas nosaka, ka tie jāpiemēro attiecīgo uzņēmumu rīcībai un attiecīgajām īpašībām (70), Vispārējai tiesai vajadzēja sodīt Komisijas noteikto viena reizinātāja piemērošanu abiem attiecīgajiem pārkāpuma laikposmiem.
156. Ir interesanti vilkt paralēles starp izskatāmo lietu un lēmumu, kuru Komisija pieņēma par aizliegto vienošanos, sauktu “Monohloretiķskābe” (71) . Minētajā lēmumā Komisija naudas sodu par recidīvu uzlika vienīgi Arkema SA (turpmāk tekstā – “ Arkema ”) (agrāk – Atofina SA, turpmāk tekstā – “ Atofina ”), ELF / Total
grupas meitasuzņēmumam.
157. Aprēķinot šo naudas sodu, Komisija – lai pielāgotu naudas soda sākumsummu preventīvā nolūkā – ņēma vērā reizināšanas koeficientu, kas atspoguļo tikai Arkema
ekonomisko spēju (novērtētu neatkarīgi no mātessabiedrības, proti, Elf Aquitaine, turpmāk tekstā – “ Elf ”), kaut gan Arkema un Elf attiecīgā lēmuma pieņemšanas laikā veidoja vienu ekonomisku vienību.
158. Komisija šī lēmuma 222. zemsvītras piezīmē norāda, ka “[..] [sabiedrībai] Elf piemērotais reizināšanas koeficients 2,5 nav ietverts aprēķinā. Tā vietā recidīva aprēķināšanas nolūkā izmanto reizināšanas koeficientu 1,5, kuru piemērotu, ja Atofina
būtu vienīgā lēmuma adresāte (ņemot vērā tās EUR 17,8 miljardu apgrozījumu pasaules mērogā). Līdz ar to Atofina vienai pašai tiks noteikts atsevišķs naudas sods par šo apmēru”.
159. Citiem vārdiem, aprēķinot vienai pašai meitassabiedrībai uzliekamo naudas sodu, Komisija piemēroja reizināšanas koeficientu 1,5 – kas ir atšķirīgs no koeficienta 2,5, kurš piemērots, aprēķinot naudas sodu, kas kopīgi un solidāri uzlikts mātessabiedrībai ( Elf ) un meitassabiedrībai ( Arkema ) –, lai tiktu ievērota meitassabiedrības, kas aplūkota neatkarīgi no savas mātessabiedrības, mazākā ekonomiskā spēja.
160. Komisija šajā gadījumā nav norādījusi nevienu iemeslu, kas izskaidrotu, kāpēc tāda pati pieeja nav izmantota, aprēķinot naudas sodu, par kura samaksu YKK Stocko viena pati ir atbildīga.
161. Sadalot apelācijas sūdzības iesniedzēju atbildību BWA
sadarbībā, apstrīdētajā lēmumā ir skaidri atzīts, ka pirms 1997. gada marta YKK Stocko bija no YKK
grupas neatkarīgs uzņēmums. Turklāt apstrīdētajā lēmumā konstatēts, ka pastāv dažāda ilguma pārkāpumi, kurus izdarījušas attiecīgi YKK Stocko, no vienas puses, un YKK Stocko kopīgi ar YKK
grupu, no otras puses (72) . Tomēr, aprēķinot naudas sodu, un it īpaši nosakot preventīvo reizināšanas koeficientu, Komisija ņēma vērā vienīgi YKK
grupas kopējos resursus, tostarp attiecībā uz pārkāpuma laikposmu, kad par atbildīgu noteiktā uzņēmuma rīcībā nebija šo resursu.
162. Taču uzņēmums, kura lielums un kopējie resursi ir jāņem vērā, nosakot iespējamo preventīvo reizināšanas koeficientu, ir atbildīgais uzņēmums EKL 81. panta izpratnē.
163. Vispārējā tiesa tātad ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka Komisija, aprēķinot naudas sodu, kas uzlikts vienīgi YKK Stocko, drīkstēja piemērot reizināšanas koeficientu 1,25.
164. Kā izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, es uzskatu, ka izskatāmajā lietā attiecībā uz YKK Stocko
neviens reizināšanas koeficients nav pamatots. Līdz ar to naudas soda apmērs par laikposmu, pirms YKK Holding
grupa iegādājās YKK Stocko, ir jānosaka EUR 2 792 800.
IV – Par tiesāšanās izdevumiem
165. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Šī paša reglamenta 138. panta 3. punktā, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu piemērojams apelācijas tiesvedībā, paredzēts, ka, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
166. Šajā gadījumā vispirms ir jāatzīst, ka, manuprāt, divi no četriem apelācijas sūdzības pamatiem, kurus izvirzījušas apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir jāpieņem un tādēļ pārsūdzētais spriedums jāatceļ, savukārt divus pārējos pamatus es iesaku noraidīt.
167. Turpinot, kas attiecas uz prasību pirmajā instancē, jāatzīst, ka, samazinot naudas sodu, Tiesa arī atbalstīs divus no astoņiem apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem pamatiem (73) . Savukārt no pārsūdzētā sprieduma, ko Tiesai attiecībā uz šiem jautājumiem nevajadzētu atcelt, izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz pārējiem pamatiem, kurus tās izvirzījušas pirmajā instancē.
168. Šādos apstākļos, tā kā katrai no lietas dalībniecēm spriedums ir daļēji nelabvēlīgs gan pirmajā instancē, gan šajā apelācijas tiesvedībā, katrai lietas dalībniecei ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
V – Secinājumi
169. Līdz ar to es iesaku Tiesai:
– pirmo un otro pamatu noraidīt kā nepamatotus;
– atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 27. jūnija spriedumu lietā T‑448/07 YKK u.c./Komisija tiktāl, ciktāl, aprēķinot YKK Stocko Fasteners GmbH
uzliktā naudas soda apmēru, tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81. un 82.] pantā, 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo apmēru 10 %, kā arī preventīvo reizināšanas koeficientu;
– noteikt naudas sodu EUR 2 792 800, nevis EUR 19 250 000, kas uzliekams YKK Stocko Fasteners GmbH
par pārkāpuma laikposmu, kurā tā ir vienīgā atbildīgā;
– piespriest Eiropas Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus pašai gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā un, visbeidzot,
– piespriest YKK Corp ., YKK Holding Europe BV
un YKK Stocko Fasteners GmbH
segt savus tiesāšanās izdevumus pašām gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
(1) .
(2)  –	Spriedums lietā T‑448/07 YKK u.c./Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(3)  –	2007. gada 19. septembra lēmums par EK līguma 81. pantā paredzētās procedūras piemērošanu (Lieta COMP/39.168 – PO /Cietie galantērijas izstrādājumi: Aizdares līdzekļi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Tā kopsavilkums ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV 2009, C 47, 8. lpp.). Apstrīdētais lēmums ir viens no trijiem Komisijas lēmumiem attiecībā uz galantērijas izstrādājumu nozari – proti, 2005. gada 14. septembra Lēmums C(2005) 3765, galīgā redakcija (Lieta 38.337 – PO /Diegs), 2004. gada 26. oktobra Lēmums C(2004) 4221, galīgā redakcija (Lieta 38.338 – PO /Adatas) un apstrīdētais lēmums –, kas visi tika pieņemti pēc 2001. gada novembrī veiktajām pārbaudēm vairāku plastmasas un metāla galantērijas izstrādājumu ražotāju uzņēmumos.
(4)  –	Padomes 2002. gada 16. decembra Regula par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL 81. un 82.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(5)  – OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”.
(6)  –	Šajos secinājumos izmantošu veco numerāciju, jo apstrīdētais lēmums tika pieņemts, kad bija spēkā EK līgums.
(7)  –	Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”).
(8)  –	OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums par sadarbību”.
(9)  –	Skat. Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu, kuru Tiesa atgādināja 38. punktā savā 2011. gada 8. decembra spriedumā lietā C‑389/10 P KME Germany u.c./Komisija (Krājums, I‑13125. lpp.), kā arī pārsūdzētā sprieduma 140. punktā un tajā minētajā judikatūrā.
(10)  –	Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 508. apsvērumu.
(11)  –	Skat. apstrīdētā lēmuma preambulas 509. apsvērumu.
(12)  –	Skat. spriedumu lietā KME Germany u.c./Komisija (minēts iepriekš, 44. punkts) (saukta par “Rūpniecisko/vara santehnikas cauruļu tirgus” aizliegto vienošanos). Skat. arī 97. un nākamos punktus ģenerāladvokātes E. Šarpstones [ E. Sharpston ] secinājumos lietā, kurā 2013. gada 26. novembrī tika pasludināts spriedums C‑40/12 P Gascogne Sack Deutschland /Komisija.
(13)  –	2009. gada 12. novembra spriedums lietā C‑554/08 P (44. punkts). Skat. arī 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl /Komisija ( Recueil, I‑10821. lpp., 118. punkts), kā arī 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑534/07 P Prym
un Prym Consumer /Komisija (Krājums, I‑7415. lpp., 96. lpp.).
(14)  –	2011. gada 16. novembra spriedums lietā T‑79/06 (118. punkts). Skat. arī spriedumu lietā Gascogne Sack Deutschland /Komisija (minēts iepriekš).
(15)  –	2004. gada 3. septembra lēmums par [EKL 81. pantā un EEZ līguma 53. pantā noteiktās procedūras piemērošanu (Lieta COMP/E-1/38.069 – Vara santehnikas caurules) (turpmāk tekstā – “lēmums “Vara santehnikas caurules””). Skat. lēmuma “Vara santehnikas caurules” preambulas 629. apsvērumu, kurā precizēts, ka, “pat ja noteikta informācija lietas materiālos padarītu iespējamu rūpīgu novērtējumu par vienošanās ietekmi uz cenām noteiktā laikposmā, Komisijai nebūtu iespējams precīzi noteikt, kādā veidā cenas būtu mainījušās visa pārkāpuma laikā, ja aizliegtā vienošanās nebūtu pastāvējusi”.
(16)  –	Proti, 2011. gada 8. decembra spriedumi lietā C‑272/09 P KME Germany u.c./Komisija (Krājums, I‑12789. lpp.), lietā C‑386/10 P Chalkor /Komisija (Krājums, I‑13085. lpp.) un lietā KME Germany u.c./Komisija (minēts iepriekš).
(17)  –	Spriedums lietā KME Germany u.c./Komisija (minēts iepriekš, 45. punkts).
(18)  –	Skat. lēmuma “Vara santehnikas caurules” preambulas 629. un 673. apsvērumu un apstrīdētā lēmuma preambulas 507. apsvērumu.
(19)  –	Spriedums lietā KME Germany u.c./Komisija (minēts iepriekš, 41. punkts).
(20)  –	Turpat (44. punkts).
(21)  –	2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑30/05.
(22)  –	Skat. šī sprieduma 109. punktu, kurā ir norādes uz lēmuma, kas ir pieņemts šajā lietā, preambulas 318.–320. apsvērumu. Skat. arī Tiesas spriedumu lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija (minēts iepriekš, 78. punkts).
(23)  –	Vispārējās tiesas spriedums lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija (minēts iepriekš, 111. un 112. punkts).
(24)  –	Turpat (190. punkts).
(25)  –	2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri  u.c./Komisija (Krājums, I‑5425. lpp., 245. punkts).
(26)  –	Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka naudas soda sākumsumma EUR 50 miljonu apmērā atbilst 250 % no minimālās sākumsummas par pārkāpumiem, kas kvalificēti kā “sevišķi smagi”, proti, 312,5 % ar reizinātāju 1,25.
(27)  –	Apstrīdētā lēmuma preambulas 496., 497., 507.–509., 514.–516., 529. un 530. apsvērums.
(28)  –	Spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija (minēts iepriekš, 245. punkts).
(29)  –	Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02 Groupe Danone /Komisija (Krājums, II‑4407. lpp., 384. punkts). Skat. arī Tiesas spriedumu lietā KME Germany u.c./Komisija (minēts iepriekš, 93. un 96. punkts), kā arī Vispārējās tiesas 2011. gada 30. novembra spriedumu lietā T‑208/06 Quinn Barlo u.c./Komisija (Krājums, II‑7953. lpp., 244. punkts).
(30)  –	Skat. minētā sprieduma 93. punktu. Šajā kontekstā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑50/00 Dalmine /Komisija (Krājums, II‑2395. lpp., 292. punkts) un 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑26/02 Daiichi Pharmaceutical /Komisija (Krājums, II‑713. lpp., 113. punkts).
(31)  –	Attiecīgi Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑279/02 Degussa /Komisija (Krājums, II‑897. lpp.), kā arī spriedums lietā Prym
un Prym Consumer /Komisija (minēts iepriekš).
(32)  –	Attiecīgi Komisijas 2006. gada 3. maija lēmums attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL 81.] pantu un EEZ līguma 53. pantu pret Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA un Arkema SA (Lieta COMP/F/C.38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts), minētā lēmuma kopsavilkums publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV 2006, L 353, 54. lpp.), pieejams Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta interneta vietnē, un Komisijas 2006. gada 29. novembra lēmums par procedūru saskaņā ar [EKL 81.] pantu EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – BR / ESBR ), minētā lēmuma kopsavilkums publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV 2008, C 7, 11. lpp.), pieejams Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta interneta vietnē.
(33)  –	Attiecībā uz Lēmumu C(2006) 1766 skat. tā preambulas 455. apsvērumu un attiecībā uz Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija, skat. tā preambulas 462. apsvērumu.
(34)  –	Padomes 1962. gada 6. februāra regula – Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.).
(35)  –	Proti, “no 2002. gada 14. februāra šis paziņojums aizstāj 1996. gada paziņojumu visos gadījumos, kad neviens uzņēmums nav griezies Komisijā, lai gūtu labumu no minētajā paziņojumā paredzētā labvēlības statusa [kad neviens uzņēmums nav atsaucies uz pēdējo minēto]”.
(36)  –	Skat. 2007. gada 10. maija spriedumu lietā C‑328/05 P SGL Carbon /Komisija (Krājums, I‑3921. lpp., 83. punkts). Šajā ziņā skat. 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑297/98 P SCA Holding /Komisija ( Recueil, I‑10101. lpp., 36. punkts), kā arī spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija (minēts iepriekš, 399. punkts).
(37)  –	Skat. spriedumu lietā SGL Carbon /Komisija (minēts iepriekš, 81. punkts).
(38)  –	Skat. 2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. un 22. punktu salīdzinājumā ar 1996. gada paziņojuma par sadarbību 1.D punktu. Piemēram, kā gan var pamatoti apgalvot, ka informācija, kas neatbilst nosacījumam, ka tai “[jā]apstiprina izdarītā pārkāpuma esamība” (1996. gada paziņojuma par sadarbību D punkts), varēja tikt uzskatīta par pierādījumiem, kam ir “būtiska pievienotā vērtība salīdzinājumā ar pierādījumiem, kuri jau bija Komisijas rīcībā” (2002. gada paziņojuma par sadarbību 21. punkts).
(39)  –	Skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑15/02 BASF /Komisija (Krājums, II‑497. lpp., 588. punkts), kurā minēts, ka “naudas soda samazinājuma piešķiršana atbilstoši minētajai normai [proti, Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai 3. punkta sestais ievilkums, kas attiecas uz sadarbību ārpus 1996. gada paziņojuma par sadarbību konteksta] noteikti nozīmētu, ka uzņēmuma sadarbību nav bijis iespējams atlīdzināt, piemērojot Paziņojumu par sadarbību”.
(40)  –	Vispārējās tiesas 2011. gada 24. marta spriedums lietā T‑381/06.
(41)  –	Spriedums lietā FRA.BO /Komisija (minēts iepriekš, 93., 105. un 106. punkts).
(42)  –	Šī iemesla dēļ, tā kā šī sprieduma datums vēl nebija zināms, tiesas sēdē es nevarēju pateikt savu secinājumu datumu.
(43)  –	Secinājumos šeit citēts spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija (minēts iepriekš, 280. un 281. punkts).
(44)  –	Šo pašu secinājumu 39. zemsvītras piezīmē ģenerāladvokāte piebilst, ka “skaidrojumu par personisko atbildību gadījumā, kad atbildība par meitasuzņēmuma izdarītu pārkāpumu tiek attiecināta uz tā mātesuzņēmumu, skat. [2012. gada 19. jūlija] spriedum[a] apvienotajās lietās [C‑628/10 P un C‑14/11] Alliance One
[ International
un Standard Commercial Tobacco /Komisija un Komisija/ Alliance One International u.c. 42. punktā]”. Viņa norāda arī uz savu secinājumu 36.–40. punktu lietā, kurā tika taisīts 2013. gada 26. novembra spriedums C‑50/12 P Kendrion /Komisija.
(45)  –	Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu trešā apelācijas sūdzības iesniedzēja, YKK Stocko, ir piedalījusies pārkāpumā visu pārkāpuma laiku, proti, deviņus gadus un deviņus mēnešus, savukārt YKK Corp.
un YKK Holding, pirmā un otrā apelācijas sūdzības iesniedzēja, sāka tajā piedalīties (tieši vai netieši) tikai pēc Vācijas sabiedrības YKK Stocko Fasteners GmbH iegādes 1997. gadā (kļūstot par YKK Stocko ) un tajā piedalījās četrus gadus (apstrīdētā lēmuma preambulas 466.–468. apsvērums). Tieši šī iemesla dēļ, no vienas puses, YKK Corp . un YKK Holding
nav atzītas par atbildīgām par visa YKK Stocko
piemērotā naudas soda samaksu un, no otras puses, šī pēdējā tika atzīta par vienīgo atbildīgo par naudas soda EUR 19 250 000 apmērā samaksu.
(46)  –	Brīvs tulkojums un mans izcēlums.
(47)  –	Skat. it īpaši 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P Aristrain /Komisija ( Recueil, I‑11005. lpp., 95.–99. punkts), kā arī spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija (minēts iepriekš, 118. punkts).
(48)  –	Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija ( Recueil, 1825. lpp., attiecīgi 119. un 118. punkts).
(49)  –	2003. gada 10. decembra Lēmums par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/E‑2/37.857 – Organiskie peroksīdi) (C(2003) 4570, galīgā redakcija, un labojums – C(2004) 4). Kopsavilkums publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2005, L 110, 44. lpp.).
(50)  –	Komisijas 2010. gada 30. jūnija lēmums par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret uzņēmumiem ArcelorMittal, Emesa / Galycas / ArcelorMittal
(Spānija), GlobalSteelWire / Tycsa, Proderac, Companhia Previdente / Socitrel, Fapricela, Nedri / HIT Groep, WDI / Pampus, DWK / Saarstahl, voestalpine Austria Draht, Rautaruukki / Ovako, Italcables / Antonini, Redaelli, CB Trafilati Acciai, I. T. A. S ., Ori Martin / Siderurgica Latina Martin, Emme Holding
(Lieta COMP/38.344 – Priekšspriegojuma tērauds), ko groza ar Komisijas 2010. gada 30. septembra lēmumu un ar Komisijas 2011. gada 4. aprīļa lēmumu. Kopsavilkums publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV 2011, C 339, 7. lpp.) (preambulas 8. apsvērums).
(51)  –	Skat. lēmumu lietā “Priekšspriegojuma tērauds” (preambulas 8. apsvērums). Skat. sākotnējā 2010. gada 30. jūnija lēmuma, kas izziņots ar dokumenta numuru C(2010) 4387, galīgā redakcija, preambulas 1072.a apsvērumu.
(52)  –	Pat ja Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā pieprasīts, ka, aprēķinot 10 % maksimālo apmēru, atsauces punkts ir pēdējais finanšu gads pirms Komisijas lēmuma, ar kuru noteikts sods par attiecīgo pārkāpumu, tas tomēr neliedz šo maksimālo apmēru noteikt, balstoties tikai uz meitassabiedrības apgrozījumu attiecībā uz naudas sodu, kas tai vienīgajai ir uzlikts par laikposmu, pirms mātessabiedrība to iegādājās. Šajā kontekstā jāpiebilst, ka šīs apelācijas sūdzības ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējas turklāt ir apstrīdējušas tikai to gadu, kurš jāņem vērā attiecīgajā novērtējumā, jeb gadu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
(53)  –	Vispārējās tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98 Krupp Thyssen Stainless
un Acciai speciali Terni /Komisija ( Recueil, II‑3757. lpp., 63. punkts).
(54)  –	Šajā ziņā skat. 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑76/06 P Britannia Alloys & Chemicals /Komisija (Krājums, I‑4405. lpp., 44. punkts).
(55)  –	2000. gada 16. novembra spriedumi lietā C‑248/98 P KNP BT /Komisija ( Recueil, I‑9641. lpp., 71. punkts), lietā C‑279/98 P Cascades /Komisija ( Recueil, I‑9693. lpp., 78. un 79. punkts), lietā C‑286/98 P Stora Kopparbergs Bergslags /Komisija ( Recueil, I‑9925. lpp., 37. punkts), lietā SCA Holding /Komisija (minēts iepriekš, 27. punkts), kā arī 2011. gada 29. marta spriedums lietā C‑352/09 P ThyssenKrupp Nirosta /Komisija (Krājums, I‑2359. lpp., 143. punkts).
(56)  –	Skat. spriedumu lietā Cascades /Komisija (minēts iepriekš, 78.–80. punkts).
(57)  –	Šajā ziņā skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/ Anic Partecipazioni
( Recueil, I‑4125. lpp., 145. punkts), spriedumu lietā Cascades /Komisija (minēts iepriekš, 78. punkts), 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI u.c. (Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts), kā arī 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P Akzo Nobel u.c./Komisija (Krājums, I‑8237. lpp., 56. punkts).
(58)  –	2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02 (Krājums, II‑1887. lpp., 116. un 120. punkts).
(59)  –	Turklāt es vēlētos norādīt, ka – pretēji Komisijas argumentiem – man nešķiet, ka likumā noteikta maksimālā apmēra, kurš aprēķināts tikai no tās apgrozījuma, piemērošana meitassabiedrībai par pārkāpumu, kuru tā ir izdarījusi patstāvīgi, nevarētu kaitēt pārkāpuma prevencijas mērķim. Faktiski tas neliedz ņemt vērā grupas apgrozījumu, aprēķinot naudas sodu, ja tas attiecas uz grupas apgrozījumu par pārkāpuma daļu, kuru tā ir izdarījusi.
(60)  –	2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03. Šis spriedums tika publicēts kopsavilkuma veidā. Pilns sprieduma teksts pieejams vācu, angļu un franču valodā Vispārējās tiesas interneta vietnē.
(61)  –	Spriedums apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija (minēts iepriekš, 389.–391. punkts).
(62)  –	2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑344/04 IATA
un ELFAA
(Krājums, I‑403. lpp., 95. punkts), kā arī 2007. gada 3. maija spriedums lietā C‑303/05 Advocaten voor de Wereld
(Krājums, I‑3633. lpp., 56. punkts).
(63)  –	281. un 282. punkts (izcēlums mans). Skat. arī Tiesas spriedumu apvienotajās lietās Musique Diffusion française u.c./Komisija (minēts iepriekš, 121. punkts), kā arī Vispārējās tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑33/02 Britannia Alloys & Chemicals /Komisija (Krājums, II‑4973. lpp., 35. punkts).
(64)  –	2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 ( Recueil, II‑1487. lpp.).
(65)  –	Precīzāk, uz šī sprieduma 77.–80. punktu.
(66)  –	“In setting fines under the 1998 Guidelines the Commission took a seven-stage approach. First, it evaluated the ‘objective’ gravity of the infringement taken as a whole [..] Second, it determined an ‘individual starting amount’ for each member of the cartel [..] Third, the Commission applied, when appropriate, an increase percentage to those individual starting amounts, which reflected the additional impact caused by the duration of the infringement committed by each cartel participant [..] Fourth, the Commission considered the ‘subjective’ responsibility of each cartel participant [..] Fifth, it considered whether the upper limit of 10 per cent of the annual turnover applicable to the fine had been exceeded. Sixth, where relevant and as appropriate, it reduced the fine, in application of the Leniency Notice.
Finally, the Commission took account of any exceptional circumstances justifying an adjustment to the final amount of the fine” (izcēlums mans) (Faull, J. un Nikpay, A. (redaktori), The EC law of competition, Oxford University Press, 2007, 1025.–1026. lpp., šo komentāru sagatavoja Konkurences ģenerāldirektorāta ierēdņi). Skat. arī citu atzītu komentāru: Bellamy, C. un Child, G. (redaktori), European Union Law of Competition, Oxford University Press, 2013, 1095.–1097. lpp.
(67)  –	Vispārējās tiesas 2008. gada 18. jūnija sprieduma lietā T‑410/03 Hoechst /Komisija (Krājums, II‑881. lpp.) 379. un 382. punktā ir apstiprināts, ka saistībā ar otro palielināšanas pamatu attiecīgo uzņēmumu lielumam jāattiecas uz to situāciju pārkāpuma brīdī.
(68)  –	Skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 12. oktobra spriedumu lietā T‑38/05 Agroexpansión /Komisija (Krājums, II‑7005. lpp., 215. punkts).
(69)  –	175. punkts, kurā ir norādīts, ka “prasītājas rīcībā bija juridiska un ekonomiska rakstura pieredze [un infrastruktūras], kas dod tai iespēju vieglāk konstatēt, ka tās veiktā darbība ir pārkāpums, un tai arī ir jāapzinās sekas, ko izraisa konkurences noteikumu pārkāpumi”.
(70)  –	Šajā ziņā skat. Tiesas spriedumu Britannia Alloys & Chemicals /Komisija (minēts iepriekš, 44. punkts).
(71)  –	Komisijas 2005. gada 19. janvāra lēmums 2006/897/EK par procesu saistībā ar EK līguma 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals AB, Akzo Nobel AB, Atofina SA, Elf Aquitaine SA, Hoechst AG, Clariant GmbH, Clariant AG
(Lieta C.37.773 – Monohloretiķskābe ) (OV 2006, L 353, 12. lpp.).
(72)  –	Apstrīdētā lēmuma preambulas 541. apsvērums.
(73)  –	Skat. šo secinājumu 10. punkta otro ievilkumu.