62020CO0685
TIESAS RĪKOJUMS (pirmā palāta)
2021. gada 16. jūnijā (
*1
)
Apelācija – Tiesas Reglamenta 181. pants – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības sekas attiecībā uz Eiropas Savienības Tiesas locekļiem – Dalībvalstu valdību pārstāvju lēmums iecelt amatā Eiropas Savienības Tiesā trīs tiesnešus un vienu ģenerāladvokātu – Ģenerāladvokāta pilnvaru termiņa beigas – Atcelšanas prasība
Lietā C‑685/20 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2020. gada 16. decembrī iesniedza
Eleanor Sharpston
, ar dzīvesvietu Schoenfels (Luksemburga), ko pārstāv N. Forwood, BL, J. Robb, barrister, kā arī J. Flynn un H. Mercer, QC,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
pārējie lietas dalībnieki –
Eiropas Savienības Padome,
Dalībvalstu valdību pārstāvji,
atbildētāji pirmajā instancē,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader], M. Safjans [M. Safjan] un N. Jēskinens [N. Jääskinen],
ģenerāladvokāts: M. Špunars [M. Szpunar],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu lemt, izdodot motivētu rīkojumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 181. pantu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar savu apelācijas sūdzību Eleanor Sharpston lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 6. oktobra rīkojumu Sharpston/Padome un Dalībvalstu valdību pārstāvji (T‑550/20, nav publicēts, turpmāk tekstā – pārsūdzētais rīkojums, EU:T:2020:475), ar kuru tā noraidīja viņas lūgumu atcelt dalībvalstu valdību pārstāvju Lēmumu (ES) 2020/1251 (2020. gada 2. septembris), ar ko ieceļ amatā trīs Tiesas tiesnešus un vienu ģenerāladvokātu (OV 2020, L 292, 1. lpp., turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ciktāl tas attiecas uz Athanasios Rantos iecelšanu Tiesas ģenerāladvokāta amatā uz laikposmu no 2020. gada 7. septembra līdz 2021. gada 6. oktobrim.
Atbilstošās tiesību normas
2
Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp., turpmāk tekstā – “izstāšanās līgums”), kas apstiprināts ar Padomes Lēmumu (ES) 2020/135 (2020. gada 30. janvāris) (OV 2020, L 29, 1. lpp.) un kas stājās spēkā 2020. gada 1. februārī, preambulas astotajā norādē ir noteikts:
“Ņemot vērā, ka gan Savienības, gan Apvienotās Karalistes interesēs ir noteikt pārejas jeb īstenošanas periodu, kurā – neatkarīgi no visām sekām, ko Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības radīs attiecībā uz Apvienotās Karalistes dalību Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās, jo īpaši no tā, ka šā līguma spēkā stāšanās dienā izbeidzas pilnvaras visiem Savienības iestāžu, struktūru un aģentūru locekļiem, kuri izvirzīti, iecelti vai ievēlēti saistībā ar Apvienotās Karalistes dalību Savienībā, – Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā (un parasti ar tādām pašām sekām kā dalībvalstīs) būtu jāpiemēro Savienības tiesības, ieskaitot starptautiskos nolīgumus, lai novērstu traucējumus periodā, kad tiek risinātas sarunas par līgumu(‑iem) par turpmākajām attiecībām.”
3
LES 19. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Tiesas sastāvā ir pa vienam tiesnesim no katras dalībvalsts un ka tai palīdz ģenerāladvokāti.
4
Saskaņā ar LESD 252. pantu Tiesai palīdz astoņi ģenerāladvokāti un pēc Tiesas lūguma Eiropas Savienības Padome ar vienprātīgu lēmumu var palielināt ģenerāladvokātu skaitu.
5
Saskaņā ar deklarāciju attiecībā uz Līguma par Eiropas Savienības darbību 252. pantu par ģenerāladvokātu skaitu Tiesā, kas pievienota Starpvaldību konferences, kura pieņēma Lisabonas līgumu, Nobeiguma aktam, Dalībvalstu valdību pārstāvju konference ir paziņojusi, ka gadījumā, ja saskaņā ar LESD 252. panta pirmo daļu Tiesa prasītu, lai ģenerāladvokātu skaits tiktu palielināts par trim, proti, līdz vienpadsmit personām pašreizējo astoņu vietā, vajadzētu nodrošināt, ka Polijas Republikai, kā tas jau ir Vācijas Federatīvās Republikas, Francijas Republikas, Itālijas Republikas, Spānijas Karalistes un Apvienotās Karalistes gadījumā, ir pastāvīgs ģenerāladvokāts un ka tā vairs nepiedalās rotācijas sistēmā, kurā ietilptu pieci, nevis trīs ģenerāladvokāti.
6
Ar Padomes Lēmumu 2013/336/ES (2013. gada 25. jūnijs), ar ko Eiropas Savienības Tiesā palielina ģenerāladvokātu skaitu (OV 2013, L 179, 92. lpp.), ģenerāladvokātu skaits tika palielināts no astoņiem līdz vienpadsmit.
Tiesvedības priekšvēsture
7
2005. gadā pēc Apvienotās Karalistes valdības priekšlikuma dalībvalstu valdību pārstāvji iecēla E. Sharpston Tiesas ģenerāladvokāta amatā uz atlikušo viņas priekšteča pilnvaru termiņu, proti, līdz 2009. gada 6. oktobrim. 2009. gadā pēc jauna šīs pašas valdības priekšlikuma apelācijas sūdzības iesniedzēja tika iecelta par Tiesas ģenerāladvokāti uz jaunu sešu gadu pilnvaru termiņu no 2009. gada 7. oktobra līdz 2015. gada 6. oktobrim. Visbeidzot, saskaņā ar dalībvalstu valdību pārstāvju Lēmumu (ES, Euratom) 2015/578 (2015. gada 1. aprīlis), ar ko ieceļ amatā Tiesas tiesnešus un ģenerāladvokātus (OV 2015, L 96, 11. lpp.), apelācijas sūdzības iesniedzēja tika iecelta ģenerāladvokāta amatā laikposmā no 2015. gada 7. oktobra līdz 2021. gada 6. oktobrim.
8
2020. gada 29. janvārī Dalībvalstu valdību pārstāvju konference pieņēma deklarāciju par Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības sekām attiecībā uz Tiesas ģenerāladvokātiem, kurā tā atgādināja, ka, tā kā Apvienotā Karaliste ir sākusi LES 50. pantā paredzēto procedūru, lai izstātos no Savienības, Līgumi šai dalībvalstij vairs nebūs piemērojami no izstāšanās līguma spēkā stāšanās dienas. Tā arī atgādināja, ka līdz ar to Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru locekļu, kas ir izvirzīti, iecelti vai ievēlēti amatā saistībā ar Apvienotās Karalistes dalību Savienībā, pilnvaru termiņš beigsies izstāšanās dienā. Tā norādīja, ka no tā izriet, ka pastāvīgā ģenerāladvokāta amats, kas Apvienotajai Karalistei tika piešķirts ar deklarāciju attiecībā uz Līguma par Eiropas Savienības darbību 252. pantu par ģenerāladvokātu skaitu Tiesā, kas pievienota Starpvaldību konferences, kura pieņēma Lisabonas līgumu, Nobeiguma aktam, tiks iekļauts dalībvalstu rotācijas sistēmā ģenerāladvokātu iecelšanai. Tā norādīja, ka atbilstoši protokolārajai kārtībai nākamā dalībvalsts, kurai ir tiesības iecelt savu ģenerāladvokātu, esot Grieķijas Republika. Konferences dalībnieki vienojās, ka, ņemot vērā ārkārtas apstākļus, kādos šī iecelšana esot jāveic, un lai ievērotu noteikumu par Tiesas locekļu daļēju nomaiņu ik pēc trim gadiem un noteikumu par viņu pilnvaru sešu gadu termiņu, kas ir minēti LESD 253. pantā, ģenerāladvokāta, ko Grieķijas Republikas piedāvāja ģenerāladvokāta amatam, kas kļuvis vakants, pilnvaru termiņš beigsies dienā, kad notiks Tiesas locekļu daļēja nomaiņa, proti, 2021. gada 6. oktobrī.
9
Ar strīdīgo lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzējas pēctecis A. Rantos tika iecelts Tiesas ģenerāladvokāta amatā uz laikposmu no 2020. gada 7. septembra līdz 2021. gada 6. oktobrim.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
10
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 4. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz A. Rantos iecelšanu Tiesas ģenerāladvokāta amatā laikposmā no 2020. gada 7. septembra līdz 2021. gada 6. oktobrim.
11
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts tajā pašā dienā, apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lūdzot apturēt strīdīgā lēmuma, ciktāl tas attiecas uz minēto iecelšanu amatā, izpildi un no tā izrietošās sekas.
12
Ar 2020. gada 4. septembra rīkojumu Sharpston/Padome un Dalībvalstu valdību pārstāvji (T‑550/20 R, nav publicēts, EU:T:2020:416) Vispārējās tiesas pagaidu noregulējuma tiesnesis provizoriski apmierināja pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu līdz rīkojuma par pagaidu noregulējuma tiesvedības izbeigšanu pieņemšanai un atlika lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
13
Ar prasības pieteikumiem, kas Tiesas kancelejā iesniegti 2020. gada 5. septembrī, Padome un Dalībvalstu valdību pārstāvji katrs iesniedza apelācijas sūdzību par šo Vispārējās tiesas pagaidu noregulējuma tiesneša rīkojumu.
14
Ar Tiesas priekšsēdētāja vietnieces 2020. gada 10. septembra rīkojumu Padome/Sharpston (C‑423/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:700) un 2020. gada 10. septembra rīkojumu Dalībvalstu valdību pārstāvji/Sharpston (C‑424/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:705) 2020. gada 4. septembra rīkojums Sharpston/Padome un Dalībvalstu valdību pārstāvji (T‑550/20 R, nav publicēts, EU:T:2020:416) tika atcelts un pieteikumi par pagaidu pasākumu noteikšanu tika noraidīti pilnībā.
15
Būtībā ar 2020. gada 10. septembra rīkojumu Padome/Sharpston (C‑423/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:700) un 2020. gada 10. septembra rīkojumu Dalībvalstu valdību pārstāvji/Sharpston (C‑424/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:705) Tiesas priekšsēdētāja vietniece norādīja, ka nosacījums par fumus boni juris, lai pagaidu noregulējuma tiesnesis varētu apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzējas lūgto piemērošanas apturēšanu un pārējos pagaidu pasākumus, nav izpildīts, jo pamatprasība pirmšķietami ir jāuzskata par acīmredzami nepieņemamu, ciktāl tā bija vērsta pret Padomi, lai gan Padome nebija strīdīgā lēmuma autore, un ciktāl tā bija vērsta pret Dalībvalstu valdību pārstāvjiem, kuri, rīkojoties kā savu valdību pārstāvji un tādējādi kopīgi īstenojot dalībvalstu kompetences, nebija pakļauti Savienības Tiesas veiktajai tiesiskuma pārbaudei. Tādējādi ar šiem rīkojumiem Tiesas priekšsēdētāja vietniece nosprieda, ka, apmierinot pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kaut arī tikai provizoriski, Vispārējās tiesas pagaidu noregulējuma tiesnesis ir pieļāvis tiesību kļūdu. Ar minētajiem rīkojumiem Tiesas priekšsēdētāja vietniece visbeidzot noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas Vispārējā tiesā iesniegtos pieteikumus par pagaidu pasākumu noteikšanu.
16
Pārsūdzētā rīkojuma 31. punktā konstatējusi, ka strīdīgo lēmumu ir pieņēmusi nevis Padome, bet gan Dalībvalstu valdību pārstāvji, Vispārējā tiesa tā 32. punktā kā acīmredzami nepieņemamu noraidīja tajā celto prasību, ciktāl tā bija vērsta pret Padomi.
17
Attiecībā uz prasījumiem, kas vērsti pret Dalībvalstu valdību pārstāvjiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 33. un 34. punktā atgādināja, ka saskaņā ar LESD 263. pantu tās kompetencē ir tikai prasības, kas celtas par Savienības iestāžu un struktūru tiesību aktiem, un ka no Tiesas judikatūras izriet, ka akti, kurus ir pieņēmuši Dalībvalstu valdību pārstāvji, rīkojoties nevis Padomes locekļu statusā vai Eiropadomes locekļu statusā, bet gan savu valdību pārstāvju statusā un tādējādi kopīgi īstenojot dalībvalstu kompetences, nav pakļauti Savienības Tiesas veiktajai tiesiskuma pārbaudei.
18
Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 35. un 36. punktā atsaucās arī uz Tiesas priekšsēdētāja vietnieces 2020. gada 10. septembra rīkojumu Dalībvalstu valdību pārstāvji/Sharpston (C‑424/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:705), lai atgādinātu, pirmkārt, ka tiesību akts, ar ko ieceļ amatā Tiesas tiesnešus un ģenerāladvokātus saskaņā ar LESD 253. panta 1. punktu, tiek pieņemts, dalībvalstu valdībām vienojoties, un, otrkārt, ka prasība ir acīmredzami nepieņemama, ciktāl ar to tiek lūgts atcelt lēmumu, kuru pieņēmusi nevis Savienības iestāde vai struktūra, bet gan Dalībvalstu valdību pārstāvji, kuri īsteno dalībvalstu kompetences.
19
Pārsūdzētā rīkojuma 37. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz A. Rantos iecelšanu Tiesas ģenerāladvokāta amatā uz laikposmu no 2020. gada 7. septembra līdz 2021. gada 6. oktobrim.
20
Pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka no šī rīkojuma 34.–36. punktā minētās judikatūras izriet, ka Dalībvalstu valdību pārstāvju pieņemtie tiesību akti nav pakļauti tiesiskuma pārbaudei, ko veic Savienības tiesa.
21
Minētā rīkojuma 39. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka prasība ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama.
Tiesvedība Tiesā un apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi
22
Apelācijas sūdzībā E. Sharpston lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, uzdot pārējiem lietas dalībniekiem atbildēt uz jautājumu, vai ir jāuzskata, ka viņas pilnvaru termiņš ir beidzies brīdī, kad Apvienotā Karaliste izstājās no Savienības – 2020. gada 31. janvāra pusnaktī atbilstoši LES 50. panta 3. punktam, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, izņemot, ja tiesvedības stadija ļauj Tiesai pieņemt nolēmumu, un piespriest Padomei un Dalībvalstu valdību pārstāvjiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
23
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 181. pantu, ja apelācijas sūdzība vai kāda tās daļa ir acīmredzami nepieņemama vai nepamatota, Tiesa jebkurā laikā, rīkojoties pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, ar motivētu rīkojumu var nolemt noraidīt šo apelācijas sūdzību vai kādu tās daļu.
24
Šajā lietā ir jāpiemēro šis pants.
25
Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza piecus pamatus.
Par pirmo līdz trešo un piekto pamatu
Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti
26
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 263. pantu, pārsūdzētā rīkojuma 33. un 39. punktā nospriežot, ka prasība ir nepieņemama, ciktāl tā nav vērsta pret tiesību aktu, ko pieņēmusi Savienības iestāde vai struktūra.
27
Viņa apgalvo, ka ne tikai no LESD 263. panta formulējuma dažādās valodu redakcijās, bet arī no šī panta izstrādes vēstures un mērķa, kā arī no Tiesas judikatūras izriet, ka minētā panta piemērošanas joma ir jāinterpretē plaši, neatkarīgi no tā, vai runa ir par aktiem, uz kuriem tas attiecas, vai par to autoriem.
28
Viņa norāda, ka, lai gan Tiesa no LESD 263. panta piemērošanas jomas izslēdz aktus, kurus pieņēmuši Dalībvalstu valdību pārstāvji ārpus Savienības tiesiskā regulējuma, tas pats nevar attiekties uz tādiem aktiem kā strīdīgais lēmums, kurus ir pieņēmuši Dalībvalstu valdību pārstāvji, īstenojot kompetences, kas piešķirtas vai, kā apgalvots, piešķirtas ar Līgumiem, un kam Savienības tiesību sistēmā ir sekas.
29
Viņa apgalvo, ka pārsūdzētā rīkojuma 34., 36. un 38. punktā Vispārējā tiesa līdz ar to ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka visi akti, kurus Dalībvalstu valdību pārstāvji ir pieņēmuši citā statusā, nevis kā Padomes vai Eiropadomes locekļi, nevar būt pārbaudes tiesā priekšmets saskaņā ar LESD 263. pantu, un ka tai esot bijis jāizmanto sava kompetence, lai izvērtētu strīdīgā lēmuma tiesiskumu, jo ar to ir priekšlaicīgi izbeigts viņas ģenerāladvokāta pilnvaru termiņš.
30
Noslēguma piezīmēs apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka no 2020. gada 16. decembra sprieduma Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c. (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P, EU:C:2020:1028) 91.–98. punkta izriet, ka tas, ka nav iespējams pārbaudīt politisku vienošanos saskaņā ar LESD 263. pantu, paredz, ka pastāv alternatīvi tiesību aizsardzības līdzekļi pret tiesību aktiem, ar kuriem šī vienošanās tiek īstenota, lai izvairītos no tā, ka indivīdiem tiek liegtas viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā. Taču šajā gadījumā šādi alternatīvi tiesību aizsardzības līdzekļi nepastāvot.
31
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, nosakot savu kompetenci, kļūdaini nav nošķīrusi Dalībvalstu valdību pārstāvju lēmumu iecelt Tiesas ģenerāladvokātu no iepriekšējā lēmuma par šādi aizpildītā amata vakanci.
32
Viņa norāda, ka, lai gan parasti jautājums par to, vai Tiesas locekļa amats ir vakants, nerodas, nevar izslēgt, ka atsevišķos gadījumos šis jautājums rodas. Šajā ziņā viņa uzskata, ka Savienības tiesām būtu jāvar pārbaudīt dalībvalstu aktu, ar kuru prettiesiski konstatēta šāda amata vakance un ar kuru – uz šāda pamata – tiek iecelts jauns ģenerāladvokāts.
33
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tādējādi lemt par šo jautājumu piekrīt tikai Savienības tiesām, un viņa atsaucas it īpaši uz LES 19. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 4. un 6. pantu.
34
Apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka LESD paredzēto Dalībvalstu valdību pārstāvju pieņemto aktu spēkā esamību var apstrīdēt vismaz netieši, izmantojot citus procesuālos līdzekļus, nevis atcelšanas prasību, kā to ir atzinusi Padome Dalībvalstu valdību pārstāvju konferences vārdā iebildē par nepieņemamību, kas izvirzīta Vispārējā tiesā, un ka no tā ir jāsecina, ka ir jābūt iespējamam arī tiešam tiesību aizsardzības līdzeklim pret šiem tiesību aktiem.
35
Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā rīkojuma 34., 36. un 38. punktā konstatējot, ka par Dalībvalstu valdību pārstāvju pieņemtiem tiesību aktiem, lai kādi tie būtu, nevar celt prasību atbilstoši LESD 263. pantam.
36
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 34., 37. un 38. punktā ir kļūdaini interpretējusi principus, kas izriet no 1993. gada 30. jūnija sprieduma Parlaments/Padome un Komisija (C‑181/91 un C‑248/91, EU:C:1993:271).
37
Viņa apgalvo, ka no šī sprieduma neizriet, ka visi Dalībvalstu valdību pārstāvju, kuri rīkojas saskaņoti, pieņemtie akti nav pakļauti pārbaudei tiesā LESD 263. panta ietvaros, bet ka Tiesa minētajā spriedumā ir lēmusi tikai par aktiem, kurus Dalībvalstu valdību pārstāvji ir pieņēmuši ārpus Savienības tiesību sistēmas.
38
Tādējādi jautājums par to, vai Savienības tiesas ir kompetentas pārbaudīt tāda tiesību akta, kāds ir strīdīgais lēmums, tiesiskumu, ko Dalībvalstu valdību pārstāvji ir pieņēmuši saskaņā ar kompetenci, kas ir piešķirta vai, kā apgalvots, ir piešķirta ar Līgumiem un kam Savienības tiesību sistēmā ir sekas, Tiesas judikatūrā neesot atrisināts un uz to būtu jāatbild apstiprinoši.
39
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 34. un 38. punktā esot kļūdaini atsaukusies uz 1993. gada 30. jūnija spriedumu Parlaments/Padome un Komisija (C‑181/91 un C‑248/91, EU:C:1993:271) un it īpaši uz šī sprieduma 12. punktu, lai pamatotu savu analīzi, un tai esot bijis vismaz jāatsaucas uz citām šī sprieduma daļām, piemēram, tā 13. punktu, no kuriem izrietot, ka tiesību akti, kas Savienības tiesību sistēmā rada tiesiskas sekas attiecībā uz trešām personām, ir jāpakļauj Savienības tiesu pārbaudei.
40
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pakārtoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 31. un 32. punktā arī kļūdaini nav atbildējusi uz viņas argumentu, saskaņā ar kuru, lai arī Dalībvalstu valdību pārstāvji nevar būt atbildētāji prasībā, kas celta saskaņā ar LESD 263. pantu, atbildētajai ir jābūt Padomei kā šo pārstāvju alter ego vai kā Savienības iestādei, kas ar tiem ir visciešāk saistīta, ņemot vērā tās iesaisti strīdīgā lēmuma pieņemšanā un izziņošanā.
41
Viņa it īpaši pamatojas uz nepieciešamību pārbaudīt iespējamos Savienības tiesību pārkāpumus, ko pieļauj dalībvalstis, ja tās nevar būt atbildētājas šādā tiesvedībā, un uzskata, ka, lai arī Padome nav apstrīdētā tiesību akta autore, to tomēr vajadzētu varēt saukt pie atbildības Savienības tiesās.
42
Viņa norāda, ka Līgumu tiesību normās par Tiesas kompetenci nav izsmeļoši uzskaitīti atbildētāji, un pēc analoģijas atsaucas uz LESD 268. un 340. pantu.
43
Viņa norāda, ka ir jānosaka, vai viņas iepriekš ieņemtā amata vakances konstatāciju, kas ir izdarīta strīdīgajā lēmumā, ir izdarījusi Padome, Dalībvalstu valdību pārstāvji vai Eiropas Savienības Tiesas priekšsēdētājs, un uzskata, ka jebkurā gadījumā tiesības lemt par šo jautājumu ir vienīgi Tiesai.
44
Viņa piebilst, ka Padomei ar tās juridiskā dienesta starpniecību ir bijusi aktīva loma vai nu vienai pašai, vai kopīgi ar Dalībvalstu valdību pārstāvjiem, nosakot viņas pilnvaru termiņa priekšlaicīgu beigšanos, un ka tādējādi tā ir strīdīgajā lēmumā pieļautās kļūdas līdzautore.
Tiesas vērtējums
45
Ar pirmo līdz trešo un piekto pamatu, kuri ir jāanalizē kopā, apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot kā acīmredzami nepieņemamu viņas prasību atcelt strīdīgo lēmumu, pamatojoties uz to, ka to ir pieņēmuši Dalībvalstu valdību pārstāvji, rīkojoties šādā statusā, nevis Padome.
46
Saskaņā ar Tiesas judikatūru no LESD 263. panta formulējuma izriet, ka akti, kurus ir pieņēmuši Dalībvalstu valdību pārstāvji, rīkojoties nevis kā Padomes locekļi, bet gan kā savu valdību pārstāvji un tādējādi kopīgi īstenojot dalībvalstu kompetences, nav pakļauti Savienības Tiesas veiktajai tiesiskuma pārbaudei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1993. gada 30. jūnijs, Parlaments/Padome un Komisija, C‑181/91 un C‑248/91, EU:C:1993:271, 12. punkts).
47
Tātad atbilstošais kritērijs, ko Tiesa ir izmantojusi, lai izslēgtu Savienības tiesu kompetenci izskatīt tiesā celtu prasību, kura vērsta pret šādiem aktiem, ir kritērijs, kas attiecas uz šādu aktu autoru – neatkarīgi no to saistošām tiesiskajām sekām.
48
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmā un piektā pamata ietvaros izvirzītos argumentus, ka to tiesību aktu, uz kuriem ir atsauce LESD 263. pantā, autori, proti, Savienības iestādes un struktūras, būtu jāinterpretē plaši, lai uzskatītu, ka strīdīgo lēmumu ir pieņēmusi Savienības iestāde vai struktūra šī panta izpratnē, vai vismaz lai pielīdzinātu Vispārējā tiesā celto prasību prasībai, kas celta pret Padomes lēmumu, ņemot vērā tās iesaisti strīdīgā lēmuma pieņemšanā un izziņošanā, nevar pieņemt, nepārkāpjot šī panta skaidro formulējumu.
49
Šķiet acīmredzams, ka šāda interpretācija būtu pretrunā arī Līgumu autoru gribai – ko atspoguļo LESD 263. pants, kura piemērošanas joma attiecas tikai uz Savienības tiesību aktiem, kurus ir pieņēmušas Savienības iestādes un struktūras_– izslēgt no Tiesas pārbaudes tiesā tādus aktus, kas jāpieņem dalībvalstīm, piemēram, lēmumus par Savienības tiesu locekļu iecelšanu amatā.
50
Pretēji tam, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo trešajā pamatā, no iepriekš minētā izriet, ka nav nozīmes arī tam, vai Dalībvalstu valdību pārstāvji ir rīkojušies Līgumu vai citu juridisko avotu ietvaros, piemēram, starptautisko tiesību ietvaros.
51
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā rīkojuma 34. punktā atgādinot, ka no LESD 263. panta izriet, ka akti, kurus ir pieņēmuši Dalībvalstu valdību pārstāvji, rīkojoties nevis kā Padomes locekļi vai Eiropadomes locekļi, bet gan kā savu valdību pārstāvji un tādējādi kopīgi īstenojot dalībvalstu kompetences, nav pakļauti Savienības Tiesas veiktajai tiesiskuma pārbaudei.
52
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, tā kā Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības neizraisīja viņas ģenerāladvokāta pilnvaru termiņa beigšanos, Savienības tiesām būtu jāsaglabā to kompetence izvērtēt lēmuma par jauna ģenerāladvokāta iecelšanu tiesiskumu.
53
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā saskaņā ar LES 50. panta 3. punktu Apvienotajai Karalistei, sākot ar tās izstāšanās dienu, proti, ar 2020. gada 1. februāri, Līgumi vairs nebija piemērojami, šī valsts no šī datuma vairs nav dalībvalsts. No tā izriet, kā tas ir noteikts izstāšanās līguma preambulas astotajā norādē, ka šajā datumā automātiski izbeidzas to Savienības iestāžu, struktūru un aģentūru locekļu spēkā esošās pilnvaras, kuri ir tikuši izvirzīti, iecelti vai ievēlēti saistībā ar Apvienotās Karalistes dalību Savienībā (šajā ziņā skat. šodienas rīkojumu, Sharpston/Padome un Dalībvalstu valdību pārstāvju konference, C‑684/20 P, 49. punkts).
54
Līdz ar to strīdīgo lēmumu nevar uzskatīt par tādu, kas ietver apelācijas sūdzības iesniedzējai nelabvēlīgu lēmumu ar tiesiskām sekām, ciktāl ar to esot nolemts priekšlaicīgi izbeigt viņas ģenerāladvokāta pilnvaru termiņu, ne arī par tādu, kas ir balstīts uz šādu lēmumu, kuru Dalībvalstu valdību pārstāvju konference esot pieņēmusi 2020. gada 29. janvāra deklarācijā (šajā ziņā attiecībā uz šo deklarāciju skat. šodienas rīkojumu, Sharpston/Padome un Dalībvalstu valdību pārstāvju konference, C‑684/20 P, 48. punkts).
55
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas analīzi katrā ziņā nevar pieņemt, jo strīdīgo lēmumu nevar uzskatīt par tādu, kuru ir pieņēmusi LESD 263. pantā minētā Savienības iestāde vai struktūra.
56
Līdz ar to Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir uzskatījusi, ka tai nav kompetences izvērtēt strīdīgā lēmuma tiesiskumu.
57
No tā izriet, ka pirmais līdz trešais un piektais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatoti.
Par ceturto pamatu
Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti
58
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētā rīkojuma 32., 35. un 36. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini piešķīrusi precedenta vērtību Tiesas priekšsēdētāja vietnieces 2020. gada 10. septembra rīkojumam Dalībvalstu valdību pārstāvji/Sharpston (C‑424/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:705), lai gan šādā rīkojumā nevarēja iepriekš izlemt lietas būtību šajā lietā.
59
Turklāt šis rīkojums esot pieņemts, pārkāpjot procesuālos noteikumus, it īpaši tādēļ, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja netika uzklausīta, lai gan netika konstatēta nekāda steidzamība, bet arī tādēļ, ka Dalībvalstu pārstāvju izvirzītos argumentus esot bijis jānoraida kā nepieņemamus ar pamatojumu, ka tie pirmo reizi tika izvirzīti Tiesā.
60
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa pati ir pārkāpusi audi alteram partem principu, neļaujot viņai iesniegt savus apsvērumus par 1993. gada 30. jūnija sprieduma Parlaments/Padome un Komisija (C‑181/91 un C‑248/91, EU:C:1993:271) 12. punkta, kas minēts pārsūdzētā rīkojuma 34. punktā, atbilstību un par Tiesas priekšsēdētāja vietnieces 2020. gada 10. septembra rīkojuma Dalībvalstu valdību pārstāvji/Sharpston (C‑424/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:705), kas minēts pārsūdzētā rīkojuma 35. un 36. punktā, atbilstību. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot nepamatoti “izvērsusi” un “pagarinājusi” ne tikai šī Tiesas priekšsēdētāja vietnieces rīkojuma tiesiskās sekas, bet arī procesuālos pārkāpumus.
Tiesas vērtējums
61
Runājot par argumentiem, kas attiecas uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētā rīkojuma 35. un 36. punktā attiecībā uz Tiesas priekšsēdētāja vietnieces 2020. gada 10. septembra rīkojuma Dalībvalstu valdību pārstāvji/Sharpston (C‑424/20 P(R), nav publicēts, EU:C:2020:705) tvērumu, pietiek ar konstatējumu, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā nav pieļāvusi kļūdu, atgādinot, pirmkārt, minētā rīkojuma 35. punktā, ka tiesību akts, ar kuru tiek iecelti Tiesas tiesneši un ģenerāladvokāti, atbilstoši LESD 253. pantam tiek pieņemts ar dalībvalstu valdību kopīgu lēmumu, un, otrkārt, 36. punktā, ka prasība, kas celta saskaņā ar LESD 263. pantu, pret šādu tiesību aktu ir acīmredzami nepieņemama, ciktāl ar to tiek lūgts atcelt lēmumu, kuru pieņēmuši Dalībvalstu valdību pārstāvji, īstenojot šo valstu kompetenci. No tā izriet, ka šādi argumenti ir acīmredzami neefektīvi.
62
Argumenti par procesuālajiem pārkāpumiem, kas esot pieļauti, pieņemot šo Tiesas priekšsēdētāja vietnieces rīkojumu, turklāt ir acīmredzami nepieņemami, jo šis rīkojums nav šīs prasības priekšmets.
63
Līdz ar to kā acīmredzami nepieņemami ir jānoraida arī apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumi par to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi sacīkstes principu.
64
Tādēļ ceturtais pamats ir jānoraida kā daļēji acīmredzami nepieņemams un daļēji acīmredzami nepamatots.
65
Tātad no iepriekš minētā izriet, ka, tā kā neviens pamats, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, nav apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida kā daļēji acīmredzami nepieņemama un daļēji acīmredzami nepamatota.
66
Šādos apstākļos nav jāveic apelācijas sūdzības iesniedzējas lūgtais pierādījumu savākšanas pasākums.
Par tiesāšanās izdevumiem
67
Saskaņā ar [Tiesas] Reglamenta 137. pantu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībai, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lēmumu par tiesāšanās izdevumiem ietver rīkojumā par tiesvedības izbeigšanu.
68
Tā kā šis rīkojums ir pieņemts, pirms apelācijas sūdzība ir izsniegta pārējiem dalībniekiem un tātad pirms tiem varētu būt radušies tiesāšanās izdevumi, jānolemj, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) izdod rīkojumu:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt kā daļēji acīmredzami nepieņemamu un daļēji acīmredzami nepamatotu.
2)
Eleanor Sharpston sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.