Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA RIMVĪDA NORKUS
[RIMVYDAS NORKUS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 15. janvārī (1)
Lieta C‑560/24 [Besthame] (i)
R.S.
pret
Minister for Justice
(Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38/EK – Savienības pilsoņa ģimenes locekļi – Atvasinātās uzturēšanās tiesības – Ģimenes locekļa vēlāka naturalizācija – 35. pants – Krāpšana vai tiesību ļaunprātīga izmantošana un/vai fiktīva laulība
I.      Ievads
1.        Juridiskais jautājums, kas izvirzīts
šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir šāds: vai dalībvalsts kompetentās iestādes var izmeklēt un attiecīgā gadījumā noteikt vai secināt, ka persona, kurai iepriekš ir bijušas atvasinātās uzturēšanās tiesības kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklim saskaņā ar Direktīvu 2004/38/EK (2), ir ļaunprātīgi izmantojusi tiesības vai krāpusies, pat ja šī persona starplaikā ir ieguvusi šīs dalībvalsts pilsonību un tādējādi tās uzturēšanās minētajā dalībvalstī vairs nav pamatota ar šo direktīvu?
2.        Šo jautājumu ir uzdevusi Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija) saistībā ar strīdu starp R.S. (turpmāk tekstā – “prasītājs pamatlietā”), kas ir naturalizējies Īrijas pilsonis, un Minister for Justice (tieslietu ministrs, Īrija; turpmāk tekstā – “Minister for Justice”) par to, ka pēdējais minētais ir konstatējis, ka pirms Īrijas pilsonības iegūšanas prasītājs pamatlietā, kas tolaik bija trešās valsts valstspiederīgais, bija noslēdzis fiktīvu laulību ar Savienības pilsoni vai sniedzis nepatiesu vai maldinošu informāciju, lai iegūtu uzturēšanās atļauju kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklis.
3.        Jautājuma izskatīšana liks Tiesai otro reizi pievērsties Direktīvas 2004/38 35. panta interpretācijai. Lai gan Tiesa jau ir atsaukusies uz tiesību ļaunprātīgu izmantošanu vai krāpšanu, it īpaši savā judikatūrā par personu brīvu pārvietošanos (3), pirmā prejudiciāla nolēmuma lieta par šā panta interpretāciju bija lieta, kurā tika pasludināts spriedums McCarthy u.c. (4).  Šajā spriedumā Tiesa nolēma, ka dalībvalsts nevar noteikt, ka trešās valsts pilsonim, kuram ir uzturēšanās atļauja kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklim, ieceļošanai ir nepieciešams iepriekš iegūt vīzu. Tā precizēja, ka minētais pants nepieļauj pasākumus, kuri, cenšoties sasniegt vispārējas prevencijas mērķi, liedz ģimenes locekļiem ieceļot bez vīzas kādas dalībvalsts teritorijā (5).
4.        Savukārt šajā lietā Tiesai ir iespēja izteikties par Direktīvas 2004/38 35. panta interpretāciju no cita skatpunkta. Iesniedzējtiesas lūgtā interpretācija neattiecas uz pašas tiesību ļaunprātīgas izmantošanas konstatēšanu, bet gan uz šīs direktīvas piemērojamību šai konstatēšanai, kā arī uz juridiskajām sekām, kas izriet no konstatējuma par šādu ļaunprātīgu izmantošanu pagātnē, ko galīgi konstatējušas dalībvalsts kompetentās iestādes. Pamatlietā iesniedzējtiesa ir konstatējusi fiktīvu laulību, un šī laulības kvalifikācija šajā lietā netiek apstrīdēta.
5.        Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir šaubas, vai Direktīvas 2004/38 35. pants ir piemērojams gadījumā, kad attiecīgā persona uzņemošajā dalībvalstī vairs nav ar šo direktīvu piešķirto tiesību “saņēmējs” minētās direktīvas izpratnē, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šī tiesību norma ļauj kompetentajām iestādēm izmeklēt fiktīvas laulības esību un konstatēt tās esību, neizsecinot no tā citas tūlītējas tiesiskas sekas.
6.        Šajos secinājumos ieteikšu Tiesai it īpaši uzskatīt, ka situācija, kad attiecīgā persona vairs nav “saņēmējs” Direktīvas 2004/38 izpratnē, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
7.        Šajos secinājumos atsaukšos uz Direktīvas 2004/38 25. un 28. apsvērumu, kā arī 2. panta 1. punktu un 2. punkta a) apakšpunktu, 3. panta 1. punktu, 15. panta 1. un 3. punktu, 30. panta 1. un 3. punktu, 31. panta 1. un 3. punktu un 35. un 36. pantu.
B.      Īrijas tiesības
8.        Direktīva 2004/38 Īrijas tiesībās ir transponēta ar European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (S.I. N
o 548 of 2015)
(2015. gada Noteikumi par Eiropas Kopienām (personu brīva pārvietošanās) (2015. gada
S.I. Nr. 548)) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2015. gada noteikumi”).
9.        2015. gada noteikumu 27. panta “Tiesību izbeigšanās” 1., 2. un 4. punktā noteikts:
“(1)      Ja ministrs saskaņā ar šiem noteikumiem pieņem lēmumu, ka attiecīgās tiesības, priekšrocība vai statuss pieprasīts, pamatojoties uz krāpšanu vai tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, viņš var attiecīgi atcelt, atteikt vai nepiešķirt: [..]
(b)      uzturēšanās atļauju [..].
(2)      Ja ministram ir pamatotas aizdomas, ka ar šiem noteikumiem piešķirtās tiesības, priekšrocība vai statuss, lai personu uzskatītu par atļauto ģimenes locekli, pieprasīts vai ir iegūts, pamatojoties uz krāpšanu vai tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, ministrs ir tiesīgs noskaidrot un iegūt tādu informāciju, kāda ir saprātīgi nepieciešama, lai izmeklētu konkrēto jautājumu.
[..]
(4)      Šajā pantā “tiesību ļaunprātīga izmantošana” ietver tostarp fiktīvu laulību [..].”
10.      Šo noteikumu 28. pantā “Fiktīva laulība” noteikts:
“(1)      Ministrs, pieņemot lēmumu par jebkuru ar šiem noteikumiem saistītu jautājumu, var neņemt vērā konkrētu laulību kā faktoru, kas ietekmē šo lēmumu, ja ministrs uzskata vai konstatē, ka šī laulība ir fiktīva laulība.
(2)      Ja lēmuma par jebkuru ar šiem noteikumiem saistītu jautājumu pieņemšanā ministrs ņem vērā apstākli par laulību un viņam ir pamatoti iemesli uzskatīt, ka laulība ir fiktīva, ministrs var nosūtīt laulātajiem paziņojumu, pieprasot attiecīgajām personām šajā paziņojumā norādītajā termiņā rakstveidā vai personīgi sniegt tādu informāciju, kas ir saprātīgi nepieciešama, lai ministrs pārliecinātos, ka laulība nav fiktīva.”
III. Pamatlietas fakti, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
11.      Trešā valstī dzimušais R.S. 2002. gadā ieceļoja Īrijā ar studentu uzturēšanās atļauju. 2010. gadā, sešpadsmit dienas pirms šīs uzturēšanās atļaujas termiņa beigām, R.S., kas tolaik bija trešās valsts valstspiederīgais, apprecējās ar Savienības pilsoni, kura bija izmantojusi savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties Īrijā. Pēc tam viņam tika piešķirta uzturēšanās atļauja uz pieciem gadiem kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklim.
12.      2015. gadā R.S. ieguva Īrijas pilsonību. Kopš tā laika viņa uzturēšanās Īrijā ir pamatota ar šo pilsonību. 2018. gadā R.S. un viņa laulātā izšķīrās. 2019. gadā trešās valsts valstspiederīgā iesniedza uzturēšanās pieteikumu Īrijā, pamatojoties uz to, ka viņa ir māte bērnam, Īrijas pilsonim, kura bioloģiskais tēvs ir R.S.
Saistībā ar šo pieteikumu tika veikta izmeklēšana, lai noteiktu, vai 2010. gadā noslēgtā laulība bijusi fiktīva.
13.      Ar 2019. gada 18. decembra lēmumu Minister for Justice “atcēla” 2010. gadā izsniegto uzturēšanās atļauju ar pamatojumu, ka uzturēšanās pieteikuma pamatojumā R.S. bija sniedzis maldinošus dokumentus un ka 2010. gadā noslēgtā laulība bijusi fiktīva. Pēc tam, kad R.S. iesniedza pārskatīšanas pieteikumu, šis lēmums tika apstiprināts ar 2020. gada 8. septembra lēmumu.
14.      2022. gada 1. februārī Minister for Justice pēc sarakstes ar R.S. padomdevējiem tomēr pieņēma jaunu lēmumu. Ar šo lēmumu viņš atcēla 2020. gada 8. septembra lēmumu un 2019. gada 18. decembra lēmumu un konstatēja, ka R.S. bija iesniedzis kļūdainus vai maldinošus dokumentus vai informāciju un noslēdzis fiktīvu laulību, lai iegūtu statusu vai tiesības, uz ko viņš citādi nebūtu varējis pretendēt atbilstoši Direktīvai 2004/38. Ministrs uzskatīja, ka “jebkuras tiesības vai statuss, kas saskaņā ar [šo] direktīvu piešķirts saistībā ar [šo] laulību [..], tiek uzskatīti par atsauktiem ab initio”.
15.      R.S. cēla High Court (Augstā tiesa, Īrija) atcelšanas prasību (certiorari) attiecībā uz visiem trim – 2020. gada 8. septembra, 2020. gada 13. februāra un 2022. gada 1. februāra – lēmumiem, pamatojoties uz
to, ka Minister for Justice bija rīkojies ultra vires. Ņemot vērā, ka R.S. bija Īrijas pilsonis, uz viņu vairs neesot attiekusies neviena 2015. gada noteikumu norma un neviena Direktīvas 2004/38 norma, un šie tiesību akti tātad neesot varējuši piešķirt Minister for Justice tiesības pieņemt šos lēmumus. High Court (Augstā tiesa) šo prasību noraidīja ar 2023. gada 18. maija spriedumu.
16.      R.S. iesniedza apelācijas sūdzību Court of Appeal (Apelācijas tiesa), proti, iesniedzējtiesā.
17.      Šī tiesa uzreiz precizē, ka 2022. gada 1. februāra lēmums jāuzskata nevis par tādu, ar kuru atceļ vai atsaka uzturēšanās tiesības, bet gan par tādu, kurā ietverta
“noteikšana”, “konstatējums” vai “secinājums” par R.S. situāciju vai rīcību pagātnē. Tā piebilst – šis lēmums ļauj saprast, ka šī noteikšana vai konstatējums var tikt paredzēti R.S. kā Īrijas pilsoņa statusa turpmākā pārskatīšanā, vienlaikus atzīstot, ka jebkurā turpmākā pārskatīšanā tiks ņemti vērā visi apstākļi un R.S.
pamattiesības. Attiecībā uz R.S. Īrijas pilsonības pārskatīšanu iesniedzējtiesa precizē, ka, ņemot vērā Supreme Court (Augstākā tiesa, Īrija) nesenos spriedumus, pašlaik nav nevienas konstitucionālas procedūras, kas ļautu veikt izmeklēšanu ar nolūku atcelt šo pilsonību.
18.      Pirmkārt, ņemot vērā iesniedzējtiesā iesniegtos argumentus, tā
vēlas noskaidrot Direktīvas 2004/38, un it īpaši tās 35. panta, piemērošanas jomu.
19.      Šajā ziņā
tā, vienlaikus norādot uz atšķirībām apstākļos šajā lietā un lietā, kurā pasludināts spriedums Lounes (6), uzskata, ka no sprieduma Lounes var secināt, ka Direktīva 2004/38 vairs nav piemērojama trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, ja šis valstspiederīgais iegūst uzņēmējas dalībvalsts pilsonību un tādējādi vairs neatbilst jēdziena “saņēmējs” definīcijai šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr spriedumā Chenchooliah (7) Tiesa esot nospriedusi, ka minētā direktīva ir piemērojama lēmumam par izraidīšanu, kas pieņemts attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš uzturējies uzņēmējā dalībvalstī kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, lai gan šis trešās valsts valstspiederīgais vairs nebija “saņēmējs” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.
20.      Iesniedzējtiesa vaicā, vai pēc analoģijas Direktīva 2004/38 joprojām reglamentē situāciju, kurā dalībvalsts kompetentā iestāde cenšas noteikt, vai persona ar šo direktīvu pamatotas uzturēšanās tiesības sākotnēji ir ieguvusi tiesību ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas ceļā brīdī, kad šī persona vairs nav “saņēmējs” minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.
21.      Otrkārt, iesniedzējtiesa konstatē, ka 2015. gada noteikumu 27. panta 1. un 2. punkts pilnvaro Minister for Justice, no vienas puses, atcelt, atteikt vai nepiešķirt uzturēšanās atļauju, kas pieprasīta, pamatojoties uz krāpšanu vai tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, un, no otras puses, izmeklēt krāpšanu vai ļaunprātīgo izmantošanu, par ko ir aizdomas. Lai gan atcelšana nevarētu būt ar atpakaļejošu spēku, izmeklēšana varētu attiekties gan uz aktuāliem vai izskatīšanā esošiem uzturēšanās atļaujas pieteikumiem, gan uz iepriekš iegūtām uzturēšanās atļaujām. Tomēr rodoties jautājums, vai izmeklēšanas pilnvaras var izmantot neatkarīgi, neveicot tādas konkrētas darbības kā uzturēšanās tiesību atcelšana vai atteikšana, kriminālvajāšana par noziedzīgu nodarījumu, izraidīšanas procedūra vai Īrijas pilsonības atsaukšanas procedūra.
22.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka šādas autonomas pilnvaras varētu būt netieši ietvertas 2015. gada noteikumu 27. panta 2. punktā. Tās varētu pamatot, ņemot vērā šo noteikumu mērķi un kontekstu kopumā, tostarp Savienības pilsonības režīmu, kas prasa stabilu sistēmu krāpšanas un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas novēršanai, atklāšanai un izskaušanai. Šī tiesa uzskata – lai vajadzības gadījumā varētu veikt minēto noteikumu 27. panta 2. punkta interpretāciju atbilstoši Savienības tiesībām, jānosaka, vai Direktīva 2004/38 ir piemērojama naturalizētam dalībvalsts valstspiederīgajam tikai tiktāl, ciktāl šī direktīva ļauj šai dalībvalstij izmeklēt fiktīvu laulību, kas noslēgta laikā, kad šis valstspiederīgais izmantoja uzturēšanās tiesības minētajā dalībvalstī atbilstoši šai direktīvai.
23.      Šajos apstākļos Court of Appeal (Apelācijas tiesa) ar 2024. gada 2. jūlija spriedumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2024. gada 19. augustā, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai personai, kura iepriekš ieguvusi atvasinātās uzturēšanās tiesības dalībvalstī, jo tā ir tāda Eiropas Savienības pilsoņa laulātais, kas uzņēmējā valstī izmanto Līgumā noteiktās tiesības, taču kura nesen ir kļuvusi par uzņēmējas valsts pilsoni un vairs nav nekādu Direktīvā 2004/38 [..] noteiktu priekšrocību saņēmēja šajā valstī, šī direktīva ir piemērojama vienīgi ar mērķi izmeklēt un (vajadzības gadījumā) pieņemt lēmumu vai secināt, ka šī persona iepriekš ir krāpusies vai ļaunprātīgi izmantojusi
tiesības
un/vai noslēgusi fiktīvu laulību minētās direktīvas 35. panta izpratnē, lai iegūtu šajā direktīvā paredzētu priekšrocību?”
24.      Rakstveida apsvērumus iesniedza R.S., Minister of Justice, Īrija, Vācijas valdība, kā arī Eiropas Komisija. 2025. gada 15. oktobra tiesas sēdē tika sniegti mutvārdu apsvērumi R.S., Īrijas, Vācijas valdības un Komisijas vārdā.
IV.    Juridiskā analīze
25.      Ar vienīgo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/38 35. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt izmeklēšanu un vajadzības gadījumā noteikt vai secināt, ka persona, kura iepriekš izmantojusi atvasinātās tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar šo direktīvu, ir krāpusies vai ļaunprātīgi izmantojusi
tiesības, ja šīs personas uzturēšanās attiecīgajā dalībvalstī vairs nav pamatota ar minēto direktīvu, tostarp, ja tā starplaikā ir ieguvusi šīs dalībvalsts pilsonību (8).
26.      Rakstveida un mutvārdu apsvērumos pamatlietas puses un ieinteresētās personas par Direktīvas 2004/38 35. panta interpretāciju
pauž atšķirīgus viedokļus.
27.      Vispārīgi raugoties, prasītājs pamatlietā un Vācijas valdība šaubās, vai
šī direktīva personai, kas, būdama trešās valsts valstspiederīgais, kādā dalībvalstī ir guvusi atvasinātās uzturēšanās tiesības kā migrējoša Savienības pilsoņa laulātais, ir piemērojama tad, ja šī persona starplaikā ir ieguvusi uzņēmējas dalībvalsts pilsonību. Tie būtībā uzskata, ka šāda persona vairs neatbilst jēdzienam “saņēmējs” minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē un šī direktīva tādējādi vairs nav minētajai personai piemērojama. It īpaši Vācijas valdība uzskata, ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas esības noteikšana ir valsts tiesību jautājums. Tāpēc tie iesaka uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu atbildēt noraidoši. Savukārt Minister for Justice un Īrija, kā arī Komisija uzskata, ka Direktīvas 2004/38 35. pants šajā lietā
ir piemērojams. Tie it īpaši vienprātīgi uzsver, ka šī tiesību norma ir tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma vispārējā principa izpausme. Līdz ar to tie iesaka uz prejudiciālo jautājumu atbildēt apstiprinoši.
28.      Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumu, juridisko analīzi iesākšu ar dažiem vispārīgiem apsvērumiem (A iedaļa). Turpināšu, kliedējot šaubas par to, ka Direktīva 2004/38, un it īpaši tās 35. pants, ir piemērojams pamatlietas situācijā (B iedaļa), un noslēgšu ar vērtējumu par to, kāds ir to
pilnvaru apjoms, ko šī tiesību norma piešķir dalībvalstīm (C iedaļa).
A.      Daži vispārīgi apsvērumi par Direktīvas 2004/38 piemērojamību
29.      Iesākumā atcerēsimies, ka no Direktīvas 2004/38 3. un 4. apsvēruma izriet: šīs direktīvas mērķis ir atvieglot pamattiesību un individuālo tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā – kas Savienības pilsoņiem tieši ir piešķirtas LESD 21. panta 1. punktā –
īstenošanu un ka tās mērķis it īpaši ir nostiprināt minētās tiesības (9). Direktīvas 2004/38 5. apsvērumā ir uzsvērts, ka minētās tiesības būtu jāpiešķir arī šo pilsoņu ģimenes locekļiem neatkarīgi no to valstiskās piederības, lai tās varētu īstenot, ievērojot objektīvus cieņas nosacījumus (10). Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šajā direktīvā nav piešķirtas nekādas autonomas tiesības Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie. Tādējādi iespējamās tiesības, kuras šiem valstspiederīgajiem ir piešķirtas ar minēto direktīvu, izriet no tiesībām, kādas ir attiecīgajam Savienības pilsonim tāpēc, ka viņš īsteno savu pārvietošanās brīvību (11). Tiesa vairākkārt ir atgādinājusi, ka atbilstoši Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktam tās piemērošanas jomā ietilpst un ar to piešķirto tiesību saņēmēji ir Savienības pilsoņi, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kuru pilsonības tiem nav, un viņu ģimenes locekļi – atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 2. punkta definīcijai –, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem (12).
30.      Šajā gadījumā, ņemot vērā, ka pēc laulības noslēgšanas 2010. gadā ar dalībvalsts valstspiederīgo, kas dzīvo Īrijā, prasītājs pamatlietā uzturējās šajā dalībvalstī kā Savienības pilsones, kura izmantojusi savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kuras pilsone viņa ir, laulātais, nav strīda par to, ka viņam bija atvasinātās uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvu 2004/38 un viņš ietilpa tās piemērošanas jomā. Tomēr no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka 2015. gadā viņš ieguva Īrijas pilsonību un tādējādi kopš tā laika uzturas Īrijā kā Īrijas pilsonis. Dažus gadus vēlāk, 2018. gadā, laulātie izšķīrās. Tādējādi ir skaidrs – ņemot vērā, ka šī direktīva reglamentē tikai Savienības pilsoņa un viņa ģimenes locekļu ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumus uzņēmējā dalībvalstī, prasītājs pamatlietā vairs neatbilst minētās direktīvas “saņēmēja” definīcijai 3. panta 1. punkta izpratnē (13).
31.      No tā izriet, ka brīdī, kad prasītājs pamatlietā ieguva ar Direktīvu 2004/38 piešķirtās tiesības, un laikposmā, uz kuru attiecās izmeklēšana par fiktīvas laulības pastāvēšanu, proti, no 2010. līdz 2015. gadam, viņam bija saņēmēja statuss šīs direktīvas izpratnē (14) kā tādas Savienības pilsones, kura izmantojusi savu pārvietošanās brīvību, dodoties uz citu dalībvalsti, kas nav tā dalībvalsts, kuras pilsonība viņai ir, un uzturoties tajā, laulātajam. Turpretī, ņemot vērā, ka 2015. gadā prasītājs pamatlietā naturalizējās Īrijā (15), viņa tiesiskais statuss mainījās saskaņā gan ar valsts tiesību aktiem, gan ar minēto direktīvu, un tādējādi, piemērojot spriedumu Lounes (16), šīs izmeklēšanas sākšanas brīdī 2019. gadā minētā direktīva vairs nereglamentēja viņa uzturēšanos šajā dalībvalstī (17).
32.      Vai tādējādi ir jāuzskata, ka, ņemot vērā, ka prasītājs pamatlietā vairs nav atvasināto ieceļošanas un uzturēšanās tiesību “saņēmējs” uzņēmējā dalībvalstī Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta izpratnē, šī direktīva nav piemērojama?
33.      Man tā nešķiet.
34.      Kā pierādīšu
turpmāk, saņēmēja statusa Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta izpratnē zaudēšana nenozīmē, ka šī direktīva vairs nav piemērojama, ja, kā tas ir šajā gadījumā, kompetentās valsts iestādes konstatē šajā direktīvā paredzēto noteikumu ļaunprātīgu izmantošanu vai krāpšanu, kas izdarīta laikā, kad prasītājam pamatlietā bija saņēmēja statuss. Šajā ziņā
jānorāda, ka Tiesa ir veikusi nošķīrumu starp minētās direktīvas piemērošanas jomu un saņēmēja statusu atbilstoši šai tiesību normai (18). Manuprāt, no tā izriet – lai gan Savienības pilsoņi un viņu ģimenes locekļi, kuri izmanto ar Direktīvu 2004/38 piešķirtās tiesības, ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā un ir tās saņēmēji minētās normas izpratnē, personas, kuras vairs neizmanto šīs tiesības tāpēc, ka ir zaudējušas saņēmēja statusu, tomēr var turpināt ietilpt šīs direktīvas piemērošanas jomā, jo, kā pierādīšu turpmāk šajos secinājumos, tajā ir ietvertas normas, kuru piemērošanai nav prasīts, lai attiecīgajai personai to piemērošanas brīdī būtu šāds statuss (19).
35.      Kad tas ir precizēts, turpinājumā analīzi vērsīšu uz jautājumu, vai Direktīva 2004/38, un it īpaši tās 35. pants, ir piemērojams šajā lietā.
B.      Par Direktīvas 2004/38 35. panta piemērojamību
36.      Lai noteiktu, vai Direktīvas 2004/38 35. pants ir piemērojams šajā lietā, jāpārbauda tā piemērošanas joma ratione temporis, proti, jānoskaidro, vai šī norma ir piemērojama, ja attiecīgajai personai iepriekš ir bijis šīs direktīvas saņēmēja statuss 3. panta 1. punkta izpratnē, bet persona to ir zaudējusi brīdī, kad pirmā minētā norma būtu jāpiemēro.
37.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai interpretētu Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (20). Viens no Savienības tiesību normas interpretācijā vērā ņemamiem apstākļiem var būt arī tās izstrādāšanas vēsture (21). Šim nolūkam veikšu šīs tiesību normas gramatisko, kontekstuālo un teleoloģisko interpretāciju.
1.      Par gramatisko interpretāciju
38.      Uzreiz atgādināšu, ka Direktīvas 2004/38 35. pantā “Tiesību ļaunprātīga izmantošana” paredzēts, ka “dalībvalstis nosaka pasākumus, kas vajadzīgi, lai liegtu, izbeigtu vai atsauktu ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, ja notiek to ļaunprātīga izmantošana vai krāpšana, piemēram, fiktīvas laulības. Visiem šādiem pasākumiem jābūt samērīgiem un uz tiem jāattiecina procesuālās garantijas, kas paredzētas 30. un 31. pantā”.
39.      Pirmkārt, norādīšu – nekas šīs normas formulējumā neļauj uzskatīt, ka ar to Savienības likumdevējs būtu vēlējies ierobežot laikā dalībvalstu iespēju veikt “pasākumus, kas vajadzīgi, lai liegtu, izbeigtu vai atsauktu ar [minēto] direktīvu piešķirtās tiesības, ja notiek to ļaunprātīga izmantošana vai krāpšana” (22). Citiem vārdiem, šajā formulējumā nav precizēts, ka dalībvalstij jāpieņem tikai “pasākumi, kas vajadzīgi” saistībā ar tiesībām, kuras pašlaik rada tiesiskas sekas saskaņā ar Direktīvu 2004/38. Paredzēt šādu ierobežojumu laikā nozīmētu praksē noteikt papildu nosacījumu, kas nav paredzēts minētās normas formulējumā. Gluži pretēji, šāda ierobežojuma laikā neesība nozīmē, ka šī iespēja tādējādi ir jāsaprot kā dalībvalstu tiesības veikt šādus pasākumus neatkarīgi no tā, vai attiecīgā persona izmanto vai ir izmantojusi tiesības, kas tai piešķirtas, pamatojoties uz Direktīvu 2004/38.
40.      Otrkārt, no Direktīvas 2004/38 35. panta formulējuma, kurā izmantots pagātnes divdabis “piešķirtās”, izriet, ka Savienības likumdevējs it īpaši runā par tiesībām, kuras attiecīgajai personai ir vai ir bijušas saskaņā ar šo direktīvu (23).
41.      Treškārt, norādīšu, ka šajā normā lietotais darbības vārds “liegt” ietver atteikumu piešķirt ieceļošanas vai uzturēšanās atļauju uzņēmējā dalībvalstī šīs direktīvas 3. panta 1. punktā minētajām personām, ja šīs personas ir ieguvušas ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, ļaunprātīgi izmantojot tiesības vai krāpjoties, un tādējādi neatbilst nosacījumiem, kuri minētajā direktīvā paredzēti šādu tiesību iegūšanai (24). Tātad šajā gadījumā būtu runa par tādām (iespējamām) tiesībām nākotnē ieceļot vai uzturēties, kas vēl nav radušās, jo minētā persona neatbilst Direktīvā 2004/38 prasītajiem nosacījumiem “saņēmēja” statusa iegūšanai šīs normas izpratnē.
42.      Ceturtkārt, norādīšu – darbības vārdu “izbeigt” un “atsaukt” lietojums Direktīvas 2004/38 35. pantā nozīmē, ka runa ir par šajā direktīvā piešķirto tiesību izbeigšanu vai atsaukšanu neatkarīgi no tā, vai šo tiesību sekas ir vai nav beigušās (25). Tādējādi šiem diviem darbības vārdiem var būt atpakaļejošs spēks, ciktāl tie var izraisīt šādu tiesību noteiktu seku izbeigšanos gan nākotnē, gan arī pagātnē (26). Principā šķiet, ka divu atsevišķu darbības vārdu izmantošana atbilst Savienības likumdevēja nodomam ietvert valsts pasākumus, kas ļauj gan atcelt tiesības ex nunc (piemēram, uzturēšanās atļaujas anulēšana), gan tās atsaukt ex tunc (27).
43.      No šīs interpretācijas tātad izriet, ka Savienības likumdevēja izvēle izmantot formulējumu “[liegt], [izbeigt] vai [atsaukt] ar [šo direktīvu] piešķirtās tiesības” skaidri izsaka vēlmi ietvert laikā ieceļošanas vai uzturēšanās tiesības (nākotnes, aktuālās vai pagātnes), ja šīs tiesības ir “piešķirtas ar [minēto direktīvu]”, un tas ļauj uzskatīt, ka šī direktīva ir piemērojama neatkarīgi no tā, ka attiecīgās tiesības vairs netiek izmantotas.
44.      Tādējādi, manuprāt, Direktīvas 2004/38 35. panta formulējums liek uzskatīt, ka šī norma ir piemērojama pasākumiem, kuri veikti saistībā ar tiesībām, kas ar šo direktīvu piešķirtas laikposmā, kurā šo tiesību īpašnieks bija “saņēmējs” šīs direktīvas izpratnē, un tas tā ir neatkarīgi no attiecīgās personas pašreizējās situācijas.
45.      Tomēr jāizvērtē, vai normatīvais konteksts, kurā iekļaujas minētās direktīvas 35. pants, apstiprina šo interpretāciju.
2.      Par kontekstuālo interpretāciju
a)      Iekšējā vai sistemātiskā interpretācija
46.      Attiecībā uz kontekstu, kurā iekļaujas Direktīvas 2004/38 35. pants, , pirmkārt, norādīšu,
ka iepriekšējos punktos izklāstītā interpretācija nav pretrunā šīs direktīvas 28. apsvēruma formulējumam, saskaņā ar kuru, “lai novērstu tiesību ļaunprātīgu izmantošanu vai krāpšanu, jo īpaši fiktīvas laulības vai citu veidu attiecības, kas noslēgtas vienīgi tādēļ, lai gūtu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai noteikt vajadzīgos pasākumus”. Gan šā apsvēruma, gan 35. panta plašais formulējums neliecina ne par kādu ierobežojumu laikā attiecībā uz to, kā dalībvalstis veic šādus pasākumus. Šajā ziņā
norādīšu, ka 28. apsvēruma formulējumā ir minētas “fiktīvas laulības vai citu veidu attiecības”, kas tādējādi liek domāt, ka pasākumi, kurus dalībvalstīm “vajadzētu būt iespējai noteikt” atbilstoši minētajam
35. pantam, var būt ar atpakaļejošu spēku, jo šādas laulības vai savienības vairākumā gadījumu jau ir noslēgtas brīdī, kad šis noteikums var tikt piemērots.
47.      Otrkārt, norādīšu, ka Direktīvas 2004/38 1. panta “Priekšmets” a) punktā paredzēts, ka šajā direktīvā it īpaši ir noteikti “nosacījumi, kas reglamentē Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu īstenotās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā”. Līdz ar to, ciktāl Direktīvas 2004/38 35. pantu piemēro situācijām, kurās tajā noteiktie nosacījumi brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesību izmantošanai bija izpildīti tikai formāli un tādējādi šie nosacījumi nebija ievēroti, minētais 1. pants attiecas uz šo 35. panta normu.
48.      Šajā ziņā, kā izriet no Direktīvas 2004/38 struktūras, un it īpaši no II–IV nodaļas attiecībā uz šajā direktīvā paredzētajiem uzturēšanās tiesību izmantošanas nosacījumiem struktūras, ar šo direktīvu ievieš sistēmu, kas aptver Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu situācijas izmaiņas uzņēmējā dalībvalstī, kā arī to tiesību izmaiņas, kuras viņiem ar šo direktīvu piešķirtas, sākot no brīža, kad tie ierodas dalībvalstī, kas nav viņu pilsonības dalībvalsts, līdz brīdim, kad tie atstāj šo dalībvalsti (28). Šī sistēma ietver gan dažādus posmus, kādos pilsonis un viņa ģimenes locekļi īsteno brīvas pārvietošanās tiesības (ieceļošana, uzturēšanās vai izceļošana), gan arī tiesības, kas šīm personām ir un kas atbilst katram attiecīgajam posmam (ieceļošanas tiesības, uzturēšanās tiesības, uzturēšanās tiesību saglabāšanas tiesības vai izceļošanas tiesības). Tādējādi, ja noteiktā brīdī (tostarp, kā tas ir šajā gadījumā, brīdī, kad attiecīgās tiesības ir iegūtas ļaunprātīgi) Savienības pilsonis un/vai viņa ģimenes locekļi vairs neatbilst Direktīvas 2004/38 nosacījumiem, zaudējot (pat ar atpakaļejošu spēku) savu “saņēmēju” statusu šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē un līdz ar to arī ieceļošanas un uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, tas tomēr nenozīmē, ka viņiem nav piemērojamas citas šīs direktīvas normas (29).
49.      Šajā mainīgajā kontekstā saistībā ar jēdzienu “saņēmējs” Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta izpratnē, manuprāt, ir svarīgi uzsvērt, ka šīs direktīvas35. pants attiecas uz pārvietošanās un uzturēšanās tiesībām, kuras noteiktu laiku tika izmantotas un kuras attiecīgajai personai saskaņā ar minēto direktīvu nekad nebūtu vajadzējis izmantot, jo tā tikai mākslīgā veidā izpildīja šo tiesību izmantošanas nosacījumus (30). Kā uzsvēra Komisija, 35. pants ir piemērojams juridiskām situācijām, kas radušās brīdī, kad iegūtas ar Direktīvu 2004/38 piešķirtās tiesības, lai šīs situācijas varētu kvalificēt, ņemot vērā praksi vai faktus, kas pierāda, ka šīs tiesības ir iegūtas ļaunprātīgi (31), un tas tā ir pat tad, ja attiecīgā persona vairs neizmanto minētās tiesības un tai vairs nav “saņēmēja” statusa šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē.
50.      Visbeidzot, treškārt, jāpiebilst, ka Direktīvas 2004/38 VII nodaļā ietvertie “Nobeiguma noteikumi”, kuru neatņemama sastāvdaļa ir 35. pants, skar šīs direktīvas faktisko īstenošanu kopumā (32). Pat neizskatot šos noteikumus dziļāk, it īpaši norādīšu, ka, ņemot vērā 35. un 36. panta atrašanās vietu VII nodaļā, tās ir transversālas normas, kas saistītas attiecīgi ar dalībvalstu tiesībām un pienākumu veikt pasākumus minētās direktīvas normu pārkāpuma gadījumā (33).
51.      Protams, atšķirībā no 35. panta 36. pants attiecas uz Savienības pilsoņiem vai viņu ģimenes locekļiem, kuri principā likumīgi izmanto tiesības, kas viņiem piešķirtas ar Direktīvu 2004/38, bet nav ievērojuši noteiktas tajā paredzētās administratīvās formalitātes (34). Turklāt šajās divās tiesību normās minētie pasākumi ir atšķirīga rakstura, proti, individuāli jeb īpaši pasākumi un vispārēji pasākumi (35). Tomēr, neraugoties uz šīm atšķirībām, neredzu iemeslus, kāpēc šīs divas normas nebūtu piemērojamas gadījumā, kad attiecīgā persona vairs nav saņēmējs
šīs direktīvas izpratnē. Gluži pretēji, kā jau uzsvēru, uz šīm divām normām attiecas citas minētās direktīvas normas (36). Ja tiktu nospriests pretēji, tad ne 35. pantā minētie pasākumi, ne arī sankcijas, ko dalībvalstis pieņēmušas saskaņā ar 36. pantu, nebūtu piemērojamas personai, kura vairs nebauda ar Direktīvu 2004/38 piešķirtās tiesības, pat ja, iegūstot vai izmantojot šīs tiesības, būtu pieļauta tiesību ļaunprātīga izmantošana vai šajā direktīvā noteikto pienākumu neizpilde, un tas minētajām normām
atņemtu jēgu.
b)      Ārējā interpretācija un sagatavošanas darbi
52.      Norādīšu, ka Direktīvas 2004/38 sagatavošanas darbos 35. pants sākotnējā Komisijas priekšlikumā nebija paredzēts (37). Šo pantu Padome pievienoja, “lai precizētu, ka tiesību ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas gadījumā dalībvalstis var atteikt, atcelt vai atsaukt visas ar [šo] direktīvu piešķirtās tiesības” (38). Tas ļauj apstiprināt Savienības likumdevēja gribu, kas izriet no minētās direktīvas 28. apsvēruma, ļaut dalībvalstīm “noteikt vajadzīgos pasākumus, lai aizsargātos no tiesību ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas, jo īpaši fiktīvām laulībām”, neatkarīgi no attiecīgās personas, kura izmanto vai ir izmantojusi ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, pašreizējās situācijas.
53.      To apstiprina arī Komisijas 2009. gada pamatnostādnes (39) un 2023. gada pamatnostādnes (40), kurām nav saistoša spēka un kurās minēta dalībvalstu iespēja saskaņā ar Direktīvas 2004/38 35. pantu veikt vajadzīgos pasākumus ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas gadījumā “jebkurā laikā”, gan lai “[atteiktu] piešķirt” ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, gan lai “pārtrauk[tu] vai anulē[tu]” šīs tiesības (41).
54.      Līdz ar to šo secinājumu 44. punktā izklāstīto gramatisko interpretāciju, saskaņā ar kuru Direktīvas 2004/38 35. pants ir piemērojams tādai situācijai kā pamatlietā aplūkojamā, apstiprina normatīvais konteksts un šīs direktīvas struktūra, kurā šī tiesību norma iekļaujas.
55.      Kad tas ir precizēts, iesniedzējtiesa arī vaicā, vai pēc analoģijas ir iespējams pamatoties uz atziņām, kas izriet no sprieduma Chenchooliah (42), lai uzskatītu, ka Direktīvas 2004/38 35. pants ir piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā aplūkojamā. Turpmāk tātad vērtēšu šo jautājumu.
c)      Par atziņām, kuras gūstamas no judikatūras pēc sprieduma “Chenchooliah”
56.      Šajā spriedumā Tiesa, pirmkārt, uzsvēra, ka jēdziens “saņēmējs” Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta izpratnē ir “dinamisks” jēdziens tādā ziņā, ka iepriekš iegūtais saņēmēja statuss vēlāk var tikt zaudēts, ja vairs nav izpildīti šajā noteikumā izvirzītie nosacījumi (43). Otrkārt, Tiesa norādīja, ka šajā direktīvā ir ietverti ne tikai noteikumi, kas regulē nosacījumus, kā iegūt kādas no šajā direktīvā paredzētajām uzturēšanās tiesībām, un nosacījumus, kuri jāizpilda, lai varētu turpināt baudīt attiecīgās tiesības (44). Tiesa piebilda, ka minētajā direktīvā tostarp ir ietverts noteikumu kopums, ar kuriem tiek regulēta situācija pēc tam, kad tiek zaudētas kādas no šīm tiesībām, tostarp gadījumā, kad Savienības pilsonis ir atstājis uzņēmēju dalībvalsti (45).
57.      Šajā kontekstā Tiesa, pirmām kārtām, konstatēja, ka situācijā, kad Savienības pilsonis ir atgriezies dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, un tādējādi vairs neizmanto savas tiesības uz brīvu pārvietošanos uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar Savienības tiesībām, trešās valsts valstspiederīgais, kas ir minētā Savienības pilsoņa laulātais, vairs nav “saņēmējs” minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, ja viņš paliek uzņēmējā dalībvalstī un vairs neuzturas kopā ar savu laulāto (46). Otrām kārtām, Tiesa nolēma – pat ja šā statusa zaudēšanas dēļ
attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam vairs nav tiesību uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, kuras tam noteiktu laikposmu bijušas, jo šis valstspiederīgais vairs neatbilst nosacījumiem, no kuriem šīs tiesības ir atkarīgas, šā statusa zaudēšana tomēr nenozīmē, ka Direktīva 2004/38 vairs nebūtu piemērojama attiecībā uz uzņēmējas dalībvalsts lēmumu par šīs personas izraidīšanu ar šādu pamatojumu (47).
58.      Ir taisnība, ka sprieduma Chenchooliah 64. punktā Tiesa, pamatojoties uz sprieduma Metock u.c. 95. punktu, atgādināja, ka “no brīža, kad trešās valsts valstspiederīgais, kurš ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, iegūst Direktīvā 2004/38 paredzētās tiesības ieceļot un uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, šī valsts šīs tiesības var ierobežot, vienīgi ievērojot šīs direktīvas 27. un 35. pantu”. Tomēr pirmā minētā sprieduma 67. punktā Tiesa uzskatīja, ka sprieduma Metock u.c. 95. punktā ietvertā atziņa nav piemērojama situācijā, kas tika skatīta pamatlietā lietā, kurā tika pasludināts spriedums Chenchooliah, – situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgā vairs nebija “saņēmēja”
minētās direktīvas izpratnē (48).
59.      Neuzskatu, ka šī Tiesas norāde būtu interpretējama tādējādi, ka Tiesa Direktīvas 2004/38 35. panta piemērošanu būtu vēlējusies saistīt ar laikposmu, kurā attiecīgā persona ir “saņēmējs” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē. Šo punktu saprotu drīzāk tādējādi, ka Tiesa tikai nošķīra situācijas, kas bija pamatā abiem šiem spriedumiem, proti, pirmajā situācijā, par ko bija runa lietā, kurā tika pasludināts spriedums Metock u.c., attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam uzņēmējā dalībvalstī bija atvasinātas uzturēšanās tiesības (tajā laikā spēkā esošas) (49) minētās direktīvas izpratnē, bet otrajā situācijā, par ko bija runa lietā, kurā tika pasludināts spriedums Chenchooliah, attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā bija zaudējusi šīs atvasinātās tiesības (kas tai bija iepriekš) (50). Līdz ar to, ciktāl abas situācijas bija atšķirīgas, joprojām bija jāatbild uz jautājumu, vai “saņēmēja” statusa Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta izpratnē zaudēšana nozīmēja, ka uz lēmumu par izraidīšanu, kas pieņemts galvenokārt tāpēc, ka šai valstspiederīgajai bija atteiktas atvasinātās uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvu 2004/38, attiecas nevis šī direktīva, bet gan valsts tiesību akti, kas piemērojami ārpus šīs direktīvas piemērošanas jomas (51).
60.      Kā esmu izklāstījis iepriekš, Tiesa sprieduma
Chenchooliah 69. punktā atzina, ka uz šo jautājumu jāsniedz noliedzoša atbilde, vienlaikus tā paša sprieduma 79. punktā nošķirot “saņēmēja” statusu šīs normas izpratnē un citu Direktīvas 2004/38 normu, proti, it īpaši 15. panta, piemērojamību (52).
61.      Šajā kontekstā rodas jautājums, vai šīs judikatūras atziņas apstiprina manis veikto kontekstuālo un sistemātisko interpretāciju par
minēto 35. pantu.
62.      Šajā ziņā
jāatzīmē, kā Tiesa norādījusi sprieduma
Chenchooliah 70. punktā, ka Direktīvā 2004/38 “ir ietverti ne tikai noteikumi, kas regulē nosacījumus, kā iegūt kādas no šajā direktīvā paredzētajām uzturēšanās tiesībām, un nosacījumus, kas jāizpilda, lai varētu turpināt baudīt attiecīgās tiesības” (53), bet tajā tostarp ir paredzēts “[tādu] noteikumu kopums, ar kuriem tiek regulēta situācija pēc tam, kad tiek zaudētas kādas no šīm tiesībām, tostarp gadījumā, kad Savienības pilsonis ir atstājis uzņēmēju dalībvalsti” (mans izcēlums).
63.      No apstākļa vārda “tostarp” lietojuma sprieduma Chenchooliah 70. punktā izriet, ka Direktīvā 2004/38 paredzētais “[tādu] noteikumu kopums, ar kuriem tiek regulēta situācija pēc tam, kad tiek zaudētas kādas no šīm tiesībām”, nekādā ziņā neaprobežojas ar gadījumu, kad Savienības pilsonis un/vai viņa ģimenes locekļi atstāj uzņēmējas dalībvalsts teritoriju. Pietiek ar atgādinājumu, ka šīs direktīvas kontekstā un struktūrā juridiskās situācijas, kas radušās brīdī, kad tiek iegūtas ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, var mainīties līdz brīdim, kad tās beidz pastāvēt citu iemeslu, nevis saņēmēja minētās direktīvas izpratnē
izceļošanas dēļ, tostarp tāpēc, ka attiecīgā persona ir naturalizējusies uzņēmējā dalībvalstī. Šīs juridiskās situācijas var arī beigt pastāvēt, ņemot vērā apstākļus, kas pierāda, ka šīs tiesības bija iegūtas ļaunprātīgi vai krāpnieciski, un tāpēc tās tiek izbeigtas vai atsauktas.
64.      Līdz ar to var apgalvot, ka valsts iestādes veikts konstatējums par fiktīvas laulības esību
varētu izraisīt it īpaši “formālu un ar atpakaļejošu spēku apveltītu atcelšanu” attiecībā uz atvasinātajām tiesībām, kuras trešās valsts valstspiederīgais faktiski bija ieguvis no Direktīvas 2004/38 ļaunprātīgā vai krāpnieciskā veidā, tādējādi izraisot šo tiesību “formālas” izmantošanas “zaudējumu ar atpakaļejošu spēku” neatkarīgi no tā, vai – kā šajā gadījumā – šīs tiesības tika izmantotas iepriekš, aizvien tiek izmantotas vai var tikt izmantotas nākotnē (54).
65.      Tāpēc no tā izriet, ka pēc analoģijas var pamatoties uz sprieduma Chenchooliah atziņām, lai uzskatītu, ka Direktīvas 2004/38 35. pants ir piemērojams tādai situācijai kā pamatlietā aplūkojamā.
3.      Teleoloģiskā interpretācija
66.      Pirmkārt, atgādināšu, ka, ņemot vērā Direktīvas 2004/38 mērķi, proti, veicināt pamattiesības un individuālās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, kuras Savienības pilsoņiem tieši piešķir LESD 21. panta 1. punkts (55), šīs direktīvas normas nav interpretējamas šauri un katrā ziņā ne tā, lai zaudētu lielu daļu to satura un lietderīgās iedarbības. Tādējādi, ciktāl Direktīvas 2004/38 35. pants ļauj dalībvalstīm ierobežot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, šajā normā ir atsauce uz tajā paredzētajām procesuālajām garantijām ar nolūku nodrošināt viņiem augstu aizsardzības līmeni (56). Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo Vācijas valdība, šaura minētās normas interpretācija šīm procesuālajām garantijām
atņemtu jēgu, tādējādi liekot šo aizsardzību zaudēt personām, kas apsūdzētas ļaunprātīgā vai krāpnieciskā rīcībā, lai gan minētās garantijas tieši ļauj nodrošināt šo tiesību efektivitāti un tādējādi veicina šīs direktīvas mērķa sasniegšanu.
67.      Apgalvot pretējo un uzskatīt, ka Direktīvas 2004/38 35. pants nav piemērojams, ja Savienības pilsonim un viņa ģimenes locekļiem vairs nav saņēmēju statusa, nozīmētu pretēji Savienības likumdevēja gribai, no vienas puses, neievērot samērīguma prasību, veicot “pasākumus, kas vajadzīgi,” kā noteikts šajā pantā, un, no otras puses, neievērot šīs direktīvas 30. un 31. pantu par lēmumu paziņošanu un piekļuvi tiesiskajiem un administratīvajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem. Attiecīgā gadījumā ne Savienības tiesību vispārējais samērīguma princips, ne arī šīs pēdējās divas normas nebūtu piemērojamas attiecīgajām personām, jo minētajās normās paredzētās procesuālās garantijas (kuru mērķis, kā tikko norādīju, ir saglabāt ar minēto direktīvu piešķirto tiesību efektivitāti) ir ieviestas, lai aizsargātu attiecīgās personas tieši brīdī, kad šīs personas zaudē tiesības sabiedriskās kārtības, valsts drošības, sabiedrības veselības vai citu iemeslu dēļ, un to mērķis ir it īpaši regulēt iespējamos izraidīšanas pasākumus (57).
68.      Līdz ar to, lai nodrošinātu Direktīvas 2004/38 un ar to piešķirto tiesību efektivitāti, personai, kas apsūdzēta ļaunprātīgā vai krāpnieciskā rīcībā, jābūt iespējai apstrīdēt šo apsūdzību un aizstāvēties, izmantojot efektīvus procesuālus tiesību aizsardzības līdzekļus; tas izriet arī no tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kuras garantētas ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta pirmo daļu (58).
69.      Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 2004/38 35. panta mērķi jānorāda – tāpat kā Komisija norādījusi rakstveida apsvērumos –, ka rīcība, kas veido “tiesību ļaunprātīgu izmantošanu”, var neizpausties brīdī, kad tiek izdarīts pārkāpums, bet atklāties vēlāk. Fiktīvas laulības ļaunprātīgais raksturs tiek atklāts tikai pēc tam, kad ir bijis iespējams iegūt pierādījumus par formāli laulāto pāri (59). Līdz ar to piekrist interpretācijai, saskaņā ar kuru 35. pants ir ierobežoti piemērojams tikai laikposmā, kurā personai vēl ir atvasinātās tiesības, kas piešķirtas ar šo direktīvu, nozīmētu izslēgt no šīs normas piemērošanas jomas tādu situāciju kā pamatlietā aplūkojamā, kurā fiktīvā laulība pietiekami ilgu laiku palikusi nepamanīta; tādā gadījumā šīs normas mērķis zaudētu jēgu.
70.      Turklāt jāatgādina, ka šī norma ir Savienības tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma vispārējā principa izpausme. Līdz ar to jēdziens “fiktīva laulība” jāinterpretē, ņemot vērā šo principu. Šo jautājumu skatīšu nākamajā iedaļā.
71.      No tā izriet, ka Direktīvas 2004/38 teleoloģiskā interpretācija liecina par labu tās 35. panta piemērojamībai.
C.      Par cīņu pret tiesību ļaunprātīgu izmantošanu Direktīvas 2004/38 35. panta kontekstā
1.      Par Vācijas valdības izvirzītajiem iebildumiem
72.      Kā jau minēju, Vācijas valdība uzskata, ka Direktīvas 2004/38 35. pants šajā gadījumā nav piemērojams. It īpaši tā rakstveida apsvērumos ir norādījusi, ka pārbaude a posteriori par to, vai ar šo direktīvu piešķirtās uzturēšanās tiesības ir iegūtas ļaunprātīgi vai krāpnieciski, ietilpstot valsts tiesību piemērošanas jomā saskaņā ar dalībvalstu procesuālo autonomiju.
73.      Nepiekrītu šai pieejai.
74.      Pirmām kārtām, lai gan, protams, ir taisnība, ka cīņa pret tiesību ļaunprātīgu izmantošanu attiecas gan uz Savienības tiesībām, gan uz valstu tiesībām, tomēr Savienības tiesību sistēmas ļaunprātīgas vai krāpnieciskas izmantošanas pārbaude jāveic Savienības tiesību sistēmas ietvaros, un it īpaši, kā Komisija pareizi norādīja, lai nodrošinātu Savienības tiesību normu “vienveidīgu piemērošanu” (60). Konkrētāk, vēlos atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Direktīva 2004/38 neliedz dalībvalstīm pilnvaras kontrolēt Savienības pilsoņu ģimenes locekļu ieceļošanu un uzturēšanos to teritorijā. Tomēr, tā kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklim, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgais, saskaņā ar Direktīvu 2004/38 ir tiesības ieceļot un uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, tā šīs tiesības var ierobežot, vienīgi ievērojot šīs direktīvas 27. un 35. pantu (61).
75.      No tā izriet, ka uzskatīt tā, kā uzskata Vācijas valdība, ka pārbaude a posteriori attiecībā uz tiesību pārvietoties un uzturēties saskaņā ar Direktīvu 2004/38 ļaunprātīgu vai krāpniecisku iegūšanu ir valsts tiesību aktu jautājums, pirmkārt, nozīmētu neņemt vērā brīdi, kurā sākotnēji iegūtas ar minēto direktīvu piešķirtās tiesības, un tātad neievērot izšķirīgi svarīgu elementu, proti, Savienības tiesisko regulējumu, kas noteicis šo tiesību iegūšanu. Ar šādu neievērošanu tiktu pārkāpts it īpaši Savienības tiesību sistēmai piemītošais vispārējais tiesiskās drošības princips. Būtu pretrunā šim principam piekrist pieejai, ka ar direktīvu piešķirto tiesību iegūšana atbilst Savienības tiesībām, bet šīs iegūšanas ļaunprātīgā rakstura noteikšana tiek regulēta ar valsts tiesību aktiem. Otrkārt, šāda pieeja nozīmētu piekrist tam, ka ikviena dalībvalsts var piemērot savus kritērijus, lai noteiktu, vai ir notikusi ar šo direktīvu piešķirto tiesību ļaunprātīga izmantošana, un tas apdraudētu Savienības tiesību lietderīgo iedarbību. Līdz ar to Direktīva 2004/38 jāpiemēro, lai pārbaudītu, vai tā ir izmantota ļaunprātīgi.
76.      Otrām kārtām, kā jau esmu atgādinājis, Direktīvas 2004/38 35. pants konkretizē vispārējo Savienības tiesību principu par tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegumu, kura mērķis ir nodrošināt efektīvu cīņu pret ļaunprātīgu rīcību (62). Šajā kontekstā, lai gan šīs direktīvas 35. pantā “tiesību ļaunprātīgas izmantošanas” jēdziens nav definēts, jāatgādina, ka tas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, par kuru Tiesa jau ir izteikusies. Tādējādi Tiesa ir precizējusi – lai pierādītu ļaunprātīgu praksi, pirmkārt, ir jābūt objektīvu apstākļu kopumam, no kura izriet, ka, lai arī formāli tiek ievēroti Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, šajā tiesiskajā regulējumā izvirzītais mērķis nav sasniegts, un, otrkārt, subjektīvam elementam, proti, vēlmei iegūt Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētu priekšrocību, mākslīgi radot tās iegūšanai prasītos priekšnoteikumus (63). Ļaunprātīgās izmantošanas objektīvais un subjektīvais nosacījums, kas ir kumulatīvi un ko Tiesa savā judikatūrā ir izklāstījusi, it īpaši ļauj nošķirt – un tas ir svarīgi – ar direktīvu piešķirto tiesību likumīgu izmantošanu un ļaunprātīgu izmantošanu (64). Saistībā ar šo jēdzienu un ņemot vērā 28. apsvērumu, šīs direktīvas nolūkos fiktīvu laulību var definēt kā laulību, kas noslēgta, no vienas puses, ja nepastāv patiesas attiecības starp pusēm, jo to savienība ir tikai mākslīga, un, no otras puses, vienīgi ar mērķi nodrošināt tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties, kas Savienības tiesībās piešķirtas Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, laulātajam vai laulātajai, kurš vai kura citādi nevarētu tās izmantot (65). Turpretī ir svarīgi norādīt – fakts, ka divas personas no savas patiesās laulības var gūt noteiktu labumu, piemēram, uzturēšanās tiesības, nenozīmē, ka tā ir fiktīva laulība un ka tātad ir notikusi tiesību ļaunprātīga izmantošana (66).
77.      To ņemot vērā, vēl jāatbild uz jautājumu par to, kāds ir Direktīvas 2004/38 35. pantā dalībvalstīm piešķirto kontroles pilnvaru apjoms.
2.      To kontroles pilnvaru apjoms, kuras dalībvalstīm piešķirtas ar 35. pantu
78.      Šajā manas analīzes posmā atbilde uz iesniedzējtiesas jautājumu tātad ir daļēji skaidra. Direktīvas 2004/38 35. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj dalībvalstīm atcelt, atsaukt vai anulēt, tostarp ar atpakaļejošu spēku, uzturēšanās tiesības, kas piešķirtas ar šo direktīvu, ja šīs tiesības jau ir zaudējušas spēku.
79.      Turklāt norādīšu, ka ar Direktīvu 2004/38 piešķirtās tiesības, kuras iegūtas ļaunprātīgi, bet kuras to īpašnieks kādu laiku, šajā gadījumā vismaz piecus gadus, vairs nav izmantojis, ne tikai varēja radīt tiesiskas sekas pagātnē, bet var aizvien radīt šādas sekas (pašlaik un nākotnē). Konstatējums, ka ar minēto direktīvu piešķirtās tiesības iepriekš ir iegūtas ļaunprātīgi, ļauj valsts iestādēm saskaņā ar šīs pašas direktīvas 35. pantu veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu to, ka iepriekšēja tiesību ļaunprātīga izmantošana kalpo par pamatu papildu pašreizējai tiesību iegūšanai vai tiesību iegūšanai nākotnē. Tādējādi, pat ja šīs uzturēšanās tiesības vairs netiek izmantotas, kā tas ir šajā gadījumā, minēto tiesību formāla atsaukšana varētu ļaut valsts iestādēm labot no šīm tiesībām izrietošās tiesiskās sekas (67).
80.      Šajā ziņā
attiecībā uz rīcības brīvību, kas ir dalībvalstīm šo kontroles pilnvaru īstenošanā, jāuzsver – no Direktīvas 2004/38 35. panta formulējuma izriet, ka, ņemot vērā darbības vārda “varēt” lietojumu [latviešu valodas versijā darbības vārds “varēt” nav lietots – tulk. piez.], šī tiesību norma tikai atļauj dalībvalstīm veikt vai nu dažus no tajā minētajiem pasākumiem, vai visus šos pasākumus, proti, ar šo direktīvu piešķirto tiesību atteikšanu, izbeigšanu vai atsaukšanu. Turpretī nekas minētās tiesību normas formulējumā nav interpretējams kā norāde uz to, ka dalībvalstīm būtu pienākums veikt vienu, vairākus vai visus minētos pasākumus. No tajā pašā tiesību normā esošā formulējuma “pasākumi, kas vajadzīgi” izriet, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, lai noteiktu pasākumus, kas ir nepieciešami, ņemot vērā konkrēto ļaunprātīgo praksi, kura veido paziņoto ļaunprātīgo izmantošanu. Tādējādi valsts iestādes individuāli un katrā gadījumā atsevišķi var konstatēt tiesību ļaunprātīgas izmantošanas esību, ja vien to veiktie pasākumi atbilst vispārējam samērīguma principam (piemērotība, nepieciešamība un samērīgums stricto sensu) un uz tiem attiecas minētajā direktīvā paredzētās procesuālās garantijas.
81.      To ņemot vērā, ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas arī noskaidrot, vai Direktīvas 2004/38 35. pants ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt izmeklēšanu par fiktīvu laulību un attiecīgā gadījumā to konstatēt vai secināt, ka tāda pastāv.
82.      Pirmām kārtām, jānorāda, ka Direktīvas 2004/38 35. pantā minēto “pasākum[u], kas vajadzīgi”, īstenošana neizbēgami nozīmē, ka dalībvalstīm ir pilnvaras izmeklēt tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, par kuru var pamatoti uzskatīt, ka tā notikusi brīdī, kad tika iegūtas ar šo direktīvu piešķirtās tiesības (68). Konkrētāk, kā norāda Komisija, šīs izmeklēšanas pilnvaras ļauj valsts iestādēm, pirmkārt, novērtēt un noteikt faktus un, otrkārt, ņemot vērā šos faktus, iespējams, kvalificēt kā ļaunprātīgas šīs direktīvas izpratnē juridiskās situācijas, kas radušās brīdī, kad tika iegūtas minētās tiesības. Protams, lai gan ļaunprātīgas tiesību izmantošanas konstatēšana nav ar minēto direktīvu piešķirto tiesību atteikšanas, izbeigšanas vai atsaukšanas pasākums stricto sensu, šāda konstatēšana tomēr ir nepieciešams un iepriekšējs solis, lai pieņemtu jebkādu minētajā normā paredzētu pasākumu, un, loģiski, tas tā ir pat tad, ja šīs tiesības jau ir zaudējušas spēku. Līdz ar to, kā apgalvo Minister for Justice, Īrija un Komisija, izmeklēšanas pilnvaras ir dalībvalstu autonomās pilnvaras, kuras īstenojot var konstatēt tiesību ļaunprātīgu izmantošanu vai krāpšanu. Tādējādi tās ietilpst dalībvalstu procesuālajā autonomijā un tām jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. un 9. pants.
83.      Otrām kārtām, jāpiebilst, ka atbilstoši tam, kā lietas dalībnieki diskutēja tiesas sēdē, dalībvalstu procesuālajā autonomijā ietilpst arī dalībvalstu iespējas veikt pasākumus saskaņā ar Direktīvas 2004/38 35. pantu ierobežošana laikā (69).
84.      Trešām kārtām, jāatgādina – ņemot vērā, ka Savienības tiesiskajā regulējumā nav paredzētas īpašas sankcijas cīņai pret tiesību ļaunprātīgu izmantošanu un krāpšanu saistībā ar tiesībām, kas piešķirtas ar šo direktīvu, iespēja paredzēt šāda veida sankcijas ietilpst dalībvalstu tiesību sistēmā ar nosacījumu, ka šīs sankcijas ir efektīvas, nediskriminējošas un samērīgas (70).
85.      Visbeidzot, ceturtām kārtām, norādīšu, ka tiesas sēdē, atbildot uz Tiesas jautājumu, Īrija uzsvēra – lai iegūtu Īrijas pilsonību naturalizācijas ceļā, personai noteiktu laiku jābūt likumīgi dzīvojušai Īrijā. Tā tomēr tiesas sēdē atgādināja, ka pamatlietā nav runas par prasītāja pamatlietā Īrijas pilsonības atsaukšanu.
86.      Katrā ziņā pilnības labad jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Īrijas pilsonības atsaukšana izraisītu Savienības pilsoņa statusa un no tā izrietošo tiesību zaudēšanu, bet šai atsaukšanai jāatbilst samērīguma principam saistībā ar sekām, ko tā izraisītu attiecībā uz konkrētās personas un attiecīgā gadījumā tās ģimenes locekļu situāciju atbilstoši Savienības tiesībām (71).
V.      Secinājumi
87.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 5. aprīļa Regulu (ES) Nr. 492/2011, 35. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tas ļauj kompetentajām valsts iestādēm veikt izmeklēšanu un attiecīgā gadījumā noteikt vai secināt, ka persona, kura iepriekš izmantojusi atvasinātās tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar šo direktīvu, ir krāpusies vai ļaunprātīgi izmantojusi tiesības, ja šīs personas uzturēšanās attiecīgajā dalībvalstī vairs nav pamatota ar minēto direktīvu, tostarp gadījumā, ja šī persona starplaikā ir ieguvusi šīs dalībvalsts pilsonību.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti
ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 5. aprīļa Regulu (ES) Nr. 492/2011 (OV 2011, L 141, 1. lpp.; labojumi – OV 2004, L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197, 34. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2004/38”).
3      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1992. gada 7. jūlijs, Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, 24. punkts); 2003. gada 23. septembris, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, 55.–58. punkts), un 2004. gada 19. oktobris, Zhu un Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, 34.–37. punkts). Pēdējā minētajā spriedumā Tiesa tikai noraidīja dalībvalsts argumentāciju, kas bija pamatota ar iespējamu tiesību ļaunprātīgu izmantošanu. Attiecībā uz judikatūru, kurā Tiesa ir atsaukusies uz Direktīvas 2004/38 35. pantu, bet šī norma nav minēta sprieduma rezolutīvajā daļā, skat. spriedumu, 2008. gada 25. jūlijs, Metock u.c. (C‑127/08, turpmāk tekstā – “spriedums Metock”, EU:C:2008:449, 75. punkts). Skat. arī spriedumu, 2019. gada 26. marts, SM (Bērns, kas nodots aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala) (C‑129/18, EU:C:2019:248), kā arī ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus šajā lietā (112.–117. punkts).
4      Spriedums, 2014. gada 18. decembris, McCarthy u.c. (C‑202/13, turpmāk tekstā – “spriedums McCarthy u.c.”, EU:C:2014:2450).
5      Skat. spriedumu McCarthy u.c. (58. punkts un rezolutīvā daļa).
6      Spriedums, 2017. gada 14. novembris, Lounes (C‑165/16, turpmāk tekstā – “spriedums Lounes”, EU:C:2017:862).
7      Spriedums, 2019. gada 10. septembris, Chenchooliah (C‑94/18, turpmāk tekstā – “spriedums Chenchooliah”, EU:C:2019:693).
8      Lai gan prejudiciālais jautājums faktiski attiecas tikai uz tiesību, kas piešķirtas ar Direktīvu 2004/38, zaudēšanu sakarā ar uzņēmējas dalībvalsts pilsonības iegūšanu, uzskatu – lai noteiktu, vai ir piemērojams šīs direktīvas 35. pants, attiecīgās personas naturalizācija ir tikai viens no gadījumiem, kas izraisa šo
tiesību zaudēšanu. Persona, kas ir saņēmējs atbilstoši minētajai direktīvai, var zaudēt savu statusu citu iemeslu, tostarp izceļošanas no minētās dalībvalsts, dēļ. Skat. šo secinājumu 63. punktu. Tādēļ man šķiet pamatoti, interpretējot šo tiesību normu, izmantot vispārēju pieeju, kas stingri neaprobežojas tikai ar saņēmēja statusa zaudēšanu naturalizācijas rezultātā; tas it īpaši atbilst labas tiesu pārvaldības vajadzībām. Pēc analoģijas skat. manus secinājumus lietā JYSK (C‑117/24, EU:C:2025:372, 60. punkts).
9      Skat. it īpaši spriedumus Metock (82. punkts); 2014. gada 12. marts, O. un B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, 35. punkts), kā arī 2025. gada 1. augusts, Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      Skat. it īpaši spriedumus Lounes (31. punkts) un McCarthy u.c. (31. un 33. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
11      Skat. it īpaši spriedumus Lounes (32. punkts) un McCarthy u.c. (34. punkts un tajā minētā judikatūra).
12      Skat. it īpaši spriedumu Lounes (34. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā
jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi – “ja Savienības pilsoņiem neatļautu īstenot normālu ģimenes dzīvi uzņēmējā dalībvalstī, tiktu nozīmīgi kavēta viņiem Līgumā garantēto brīvību īstenošana” (skat. spriedumu Metock (62. punkts)).
13      Pēc analoģijas skat. spriedumu Lounes (43. punkts).
14      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 2010. gadā prasītājam pamatlietā tika piešķirta uzturēšanās atļauja uz pieciem gadiem kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklim. Tomēr iesniedzējtiesa nenorāda, vai viņam bija piešķirtas pastāvīgas uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. pantu.
15      R.S. tiesas sēdē norādīja, ka Īrijas pilsonību ieguvis
2016. gada 23. aprīlī.
16      Atgādinājumam – lieta, kurā tika pasludināts šis spriedums, attiecās uz Spānijas valstspiederīgo, kura pēc uzturēšanās Apvienotajā Karalistē kopš 1996. gada 2009. gadā ieguva Apvienotās Karalistes pilsonību naturalizācijas ceļā, vienlaikus saglabājot Spānijas pilsonību. 2014. gadā šī valstspiederīgā apprecējās ar Alžīrijas valstspiederīgo. Viņš bija iesniedzis uzturēšanās atļaujas pieteikumu kā ES pilsoņa laulātais, bet Secretary of State for the Home Department (iekšlietu ministrs, Apvienotā Karaliste) pieteikumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka viņš bija pārsniedzis atļauto uzturēšanās laiku Apvienotajā Karalistē, pārkāpjot imigrācijas kontroles noteikumus.
17      Pēc analoģijas skat. spriedumu Lounes (41. un 44. punkts).  Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka, pirmām kārtām, Spānijas valstspiederīgā, kas naturalizējusies Apvienotajā Karalistē, vairs neatbilst jēdzienam “saņēmējs” Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta izpratnē un, otrām kārtām, šī direktīva vairs nereglamentēja viņas uzturēšanos šajā dalībvalstī, jo tā pēc būtības bija bez nosacījumiem. Līdz ar to Tiesa paziņoja, ka viņas laulātais, trešās valsts valstspiederīgais, atvasinātās uzturēšanās tiesības attiecīgajā dalībvalstī neizmantoja, pamatojoties uz šīs direktīvas normām. Skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Lounes (C‑165/16, EU:C:2017: 407.).
18      Tiesa sprieduma Lounes 34. punktā norādīja, ka “no [Direktīvas 2004/38] 3. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka tās piemērošanas jomā ietilpst un ar to piešķirto tiesību saņēmēji ir Savienības pilsoņi, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas “dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi”, un uz viņu ģimenes locekļiem [..], kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem”. Skat. šo secinājumu 29. punktu.
19      Pietiek ar norādi, ka Direktīvā 2004/38 nav nodaļas “Piemērošanas joma”. Toties tajā ir “I nodaļa” ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, kurā tostarp ir 1. pants “Priekšmets” un 3. pants “Saņēmēji”.
20      Skat. spriedumus, 1983. gada 17. novembris, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts), un 2022. gada 1. augusts, Familienkasse Niedersachsen-Bremen (C‑411/20, EU:C:2022:602, 51. punkts).
21      Skat. spriedumus, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50. punkts); 2019. gada 11. aprīlis, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, 37. punkts), kā arī 2024. gada 11. janvāris, Inditex (C‑361/22, EU:C:2024:17, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Skat. it īpaši angļu valodas (“refuse, terminate or withdraw”), vācu valodas (“zu verweigern, aufzuheben oder zu widerrufen”), spāņu valodas (“denegar, extinguir o retirar”), itāļu valodas (“rifiutare, estinguere o revocare”), lietuviešu valodas (“atsisakyti, nutraukti ar panaikinti”) un rumāņu valodas versiju
(“refuza, anula sau retrage”).
23      Skat. it īpaši angļu valodas (“any rights conferred”), vācu valodas (“die durch diese Richtlinie verliehenen Rechte”), spāņu valodas (“cualquier derecho conferido”), itāļu valodas (“un diritto conferito”), lietuviešu valodas (“bet kokią šia direktyva suteiktą teisę”) un rumāņu valodas versiju
(“orice drept conferit”).
24      Piemēram, atteikumu piešķirt vai atjaunot uzturēšanās atļauju. Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 53. punktu.
25      Runājot it īpaši par angļu valodu, darbības vārds “terminate” vispārīgi nozīmē pārtraukt kādu spēkā esošu situāciju, savukārt darbības vārds “withdraw” var nozīmēt atsaukt, kā arī atcelt. Itāļu valodā lietotais darbības vārds “estinguere” arī attiecas uz situāciju, kas ir spēkā, savukārt “revocare” nozīmē iepriekšēja paziņojuma vai iepriekšējas situācijas atsaukšanu, nepastāvot vajadzībai, lai kādam piederētu tas, kas tiek atsaukts. Tas pats attiecas uz vācu valodas versiju, kurā darbības vārds “widerrufen” nozīmē “atsaukt to, kas bija teikts vai paziņots”.
26      Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 49. punktu.
27      Nevar izslēgt, ka noteiktos valsts tiesību aktos var būt paredzēta atcelšana ar atpakaļejošu spēku vai atcelšana ierobežoti attiecināta uz sekām, kuras vēl jāīsteno. Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkojamais lēmums attiecas uz “noteikšanu”, “konstatēšanu” vai “secinājumu”, kas izdarīts, pamatojoties uz prasītāja pamatlietā situāciju vai rīcību pagātnē, proti, ka tiesības tika “uzskatītas par atsauktām ab initio”. Tādējādi Ministerfor Justice, šķiet, atkāpjas no iepriekšējā paziņojuma un atsauc nevis aktuālas prasītāja pamatlietā tiesības, bet gan tiesības, kuras tam bija piešķirtas pagātnē un kuru pašlaik tam vairs nav. Tiesas sēdē Īrija paskaidroja – šāds konstatējums nozīmē, ka uzturēšanās tiesības, kas faktiski tika izmantotas, tiek uzskatītas par tādām, kas juridiski nekad nav pastāvējušas, ņemot vērā ļaunprātīgo rīcību, kuru pārbaudīt ir iesniedzējtiesas pienākums.
28      Attiecībā uz Direktīvas 2004/38 struktūru skat. it īpaši II nodaļu “Izceļošanas un ieceļošanas tiesības” un III nodaļu “Uzturēšanās tiesības” (uz laiku līdz trim mēnešiem (6. pants) un ilgāk nekā trīs mēnešus (7. pants); pēdējā minētajā nodaļā ir reglamentēti arī uzturēšanās tiesību saglabāšanas nosacījumi, tie nosacījumi, ar kādiem šīs tiesības izbeidzas (12.–14. pants), kā arī procesuālās garantijas (15. pants)). Skat. arī IV nodaļu “Pastāvīgas uzturēšanās tiesības” (16.–21. pants).
29      Skat. šo secinājumu 34. un 49. punktu. Citiem vārdiem, ar Direktīvu 2004/38 ieviestā sistēma aptver Savienības pilsoņa un viņa ģimenes locekļu pārvietošanās brīvības īstenošanas “pilnīgu dzīves ciklu”. Skat. ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, 70.–75. punkts).
30      Skat. šo secinājumu 47. punktu. Turpretī, ņemot vērā, ka 35. pants neskar tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties, kuras attiecīgajai personai būtu bijušas, bet kuras būtu jāierobežo sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ, uz to neattiecas šīs direktīvas 1. panta c) punkts. Uz šādu ierobežojumu minēto iemeslu dēļ attiecas VI nodaļas “Ieceļošanas tiesību un uzturēšanās tiesību ierobežojumi sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ” normas.
31      Citiem vārdiem, brīdis, kad tiek iegūtas ar Direktīvu 2004/38 piešķirtās tiesības, loģiski nosaka šīs direktīvas piemērošanu. Pie šī aspekta nozīmības atgriezīšos šo secinājumu 75. un 82. punktā. Turklāt attiecībā uz ļaunprātīgas prakses pierādīšanu skat. šo secinājumu 76. punktu.
32      Runa it īpaši ir par normām attiecībā uz informācijas izplatīšanu (34. pants), iepriekšējo direktīvu atcelšanu (38. pants), ziņojumiem par šīs direktīvas piemērošanu (39. pants), transponēšanas kārtību (40. pants), stāšanos spēkā (41. pants) un adresātiem (42. pants).
33      Direktīvas 2004/38 36. pantā “Sankcijas” paredzēts, ka “dalībvalstis var pieņemt noteikumus par sankcijām, ko piemēro, ja tiek pārkāptas valsts tiesību normas, kas pieņemtas šīs direktīvas īstenošanai, un veic pasākumus, kas vajadzīgi to piemērošanai. Noteiktās sankcijas ir efektīvas un samērīgas” (mans izcēlums). Atgādinājumam – ar Direktīvas 2004/38 36. pantu ir kodificēta Tiesas pastāvīgā judikatūra šajā jomā. Skat. it īpaši spriedumus, 1989. gada 12. decembris, Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, 15. punkts), un 1998. gada 30. aprīlis, Komisija/Vācija (C‑24/97, EU:C:1998:184, 14. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      Skat. 5. panta 5. punktu attiecībā uz paziņošanu par konkrēto personu uzturēšanos uzņēmējas dalībvalsts teritorijā saprātīgā laikposmā; 8. panta 2. punktu; 9. panta 3. punktu un 20. panta 2. punktu attiecībā uz administratīvām formalitātēm, kas jāizpilda Savienības pilsonim un viņa ģimenes locekļiem (prasība reģistrēties un iesniegt pieteikumu uzturēšanās atļaujas saņemšanai).
35      Direktīvas 2004/38 36. pantā paredzētie pasākumi ir vispārēja rakstura pasākumi, savukārt, kā Tiesa jau ir norādījusi, pasākumiem, kurus valsts iestādes var veikt, pamatojoties uz šīs direktīvas 35. pantu, un kuru mērķis ir liegt, izbeigt vai atcelt ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, “ir jābūt pamatotiem ar individuālu attiecīgā gadījuma pārbaudi”, un tādējādi tie ir īpaša rakstura pasākumi. Skat. spriedumu McCarthy u.c. (49. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
36      Skat. šo secinājumu 47. punktu un 34. zemsvītras piezīmi.
37      Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (2001. gada 29. jūnijs), COM(2001) 257 final (OV 2001, C 270 E, 150. lpp.).
38      Padomes 2003. gada 5. decembra
Kopējā nostāja (EK)
Nr. 6/2004 (OV 2004, C 54 E, 12. lpp., it īpaši 32. lpp.). Mans izcēlums.
39      Komisijas Paziņojums Eiropas Parlamentam un Padomei par norādījumiem, kā labāk transponēt un piemērot Direktīvu 2004/38/EK par Eiropas Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (2009. gada 2. jūlijs) COM(2009) 313 final, 16. lpp. (turpmāk tekstā – “Komisijas 2009. gada pamatnostādnes”).
40      Komisijas paziņojums “Vadlīnijas par ES pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties” (2023. gada 6. decembris), C(2023) 8500 final (OV 2023, C 1392, 99. lpp.; turpmāk tekstā – “Komisijas 2023. gada pamatnostādnes”).
41      Skat. Komisijas 2009. gada pamatnostādnes, 20. lpp., un Komisijas 2023. gada pamatnostādnes, 72. lpp.
42      Šis spriedums bija saistīts ar strīdu starp Maurīcijas valstspiederīgo, kura dzīvoja Īrijā, un Minister for Justice and Equality (tieslietu un vienlīdzības ministrs, Īrija) par izbraukšanas lēmumu [lēmumu par izraidīšanu], kas atbilstoši Īrijas tiesību aktiem bija pieņemts attiecībā uz šo valstspiederīgo pēc tam, kad viņas laulātais, Savienības pilsonis, atgriezās dalībvalstī, kuras pilsonis viņš bija, proti, Portugālē, kur tam bija jāizcieš cietumsods. Izraidīšanas lēmumu atbilstoši valsts tiesību aktiem automātiski papildināja aizliegums ieceļot valsts teritorijā uz nenoteiktu laiku.
43      Skat. spriedumus Chenchooliah (62. punkts) un Lounes (38.–42. punkts). Attiecībā uz jēdziena “saņēmējs” Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta izpratnē “dinamisko” vai “mainīgo” raksturu skat. spriedumu Metock (73., 80. un 99. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, 47.–67. un 70. punkts).
44      Skat.
spriedumu Chenchooliah (70. punkts).
Skat. arī šo secinājumu 48. punktu un 28. zemsvītras piezīmi.
45      Skat. spriedumu Chenchooliah (70. punkts).
46      Šajā nozīmē skat. spriedumu Chenchooliah (59.–63. punkts).
47      Šajā nozīmē skat. spriedumu Chenchooliah (79. punkts). Atgādinājumam – Direktīvas 2004/38 15. panta “Procesuālās garantijas” 1. punktā noteikts, ka “procedūras, kas paredzētas 30. un 31. pantā, analoģiski piemēro visiem lēmumiem, ar ko ierobežo Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu brīvu pārvietošanos tādu iemeslu dēļ, kuri nav sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumi”. Šā panta 3. punktā paredzēts, ka “uzņēmēja dalībvalsts nedrīkst noteikt ieceļošanas aizliegumu, pamatojoties uz lēmumu par izraidīšanu, uz kuru attiecas 1. punkts”. Tiesa uzskata, ka 15. pantā paredzēta “kārtība, kas ir piemērojama gadījumā, kad saskaņā ar šo direktīvu piešķirtās pagaidu uzturēšanās tiesības ir beigušās, it īpaši situācijā, kad Savienības pilsonis vai viņa ģimenes loceklis, kuram agrāk ir bijušas piešķirtas uzturēšanās tiesības līdz trīs mēnešiem vai ilgāk par trim mēnešiem, attiecīgi saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu vai 7. pantu vairs neatbilst attiecīgo uzturēšanās tiesību nosacījumiem un tātad principā var tikt izraidīts no uzņēmējas dalībvalsts” (skat. šā sprieduma 74. punktu).
48      Skat. šo secinājumu 42. zemsvītras piezīmi.
49      Skat. spriedumu Chenchooliah (65. punkts).
50      Skat. spriedumu Chenchooliah (66. punkts).
51      Skat. spriedumu Chenchooliah (68. punkts).
52      Skat. šo secinājumu 57. punktu. Kā norādījuši daži doktrīnas autori, “aizsardzība, kas ir saistīta ar Savienības pilsonību, tādējādi tiek pagarināta: trešo valstu valstspiederīgie, kuriem ir bijušas atvasinātas uzturēšanās tiesības, ir labāk aizsargāti nekā trešo valstu valstspiederīgie, kas nekad nav bijuši saistīti ar Savienības pilsoni”. Skat. Ritleng, D., “Scope and meaning of Article 15 of Directive 2004/38: Yes but no: Chenchooliah”, Common Market Law Review, 57. sēj., Nr. 4, 2020, 1183.–1200. lpp., it īpaši 1195. lpp.
53      Skat. šo secinājumu 56. punktu.
54      Šajā gadījumā šīs ar Direktīvu 2004/38 piešķirto tiesību zaudēšanas ar atpakaļejošu spēku sekas bija tādas, ka – atbilstoši tam, ko norāda iesniedzējtiesa, – šīs tiesības tiek uzskatītas par “atsauktām ab initio”.
55      Skat. it īpaši spriedumus Metock (82. punkts); 2014. gada 12. marts, O. un B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, 35. punkts), un 2025. gada 1. augusts, Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
56      Kā izriet no Direktīvas 2004/38 25. apsvēruma, šo procesuālo garantiju mērķis it īpaši ir nodrošināt Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesību aizsardzību augstā līmenī, ja viņiem liedz atļauju ieceļot vai uzturēties citā dalībvalstī.
57      Skat. šo secinājumu 47. zemsvītras piezīmi.
58      Atgādinājumam – Direktīvas 2004/38 31. panta 3. punktā paredzēts, ka “pārsūdzības procedūrās tiek pārbaudīta lēmuma likumība, kā arī fakti un apstākļi, ar kuriem pamatots ierosinātais pasākums. Tām jānodrošina, ka lēmums nav nesamērīgs, jo īpaši, ņemot vērā 28. pantā noteiktās prasības”.
59      Skat. it īpaši Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei “Palīdzot valsts iestādēm cīnīties pret tiesību brīvi pārvietoties ļaunprātīgu izmantošanu: Rokasgrāmata par to, kā ES tiesību aktu par ES pilsoņu brīvu pārvietošanos ietvaros vērsties pret fiktīvām laulībām starp ES pilsoņiem un trešo valstu valstspiederīgajiem” (SWD(2014) 284 final), COM(2014) 604 final, 4.2. iedaļa (turpmāk tekstā – “rokasgrāmata par fiktīvām laulībām”). Skat. arī COM(2014) 284 final, 4.5. iedaļa,
42. lpp.
60      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2000. gada 23. marts, Diamantis (C‑373/97, EU:C:2000:150, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
61      Skat. šo secinājumu 58. punktā minēto judikatūru.
62      Vispārējais tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips tika nostiprināts 2000. gada 14. decembra
spriedumā Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52. un 53. punkts). Tiesa to skaidri atzina par vispārējo Savienības tiesību principu 2007. gada 5. jūlija
spriedumā Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, 38. punkts). No nesenākiem spriedumiem skat. spriedumu, 2011. gada 10. novembris, Foggia – SGPS (C‑126/10, EU:C:2011:718, 50. punkts). Šajā nozīmē skat. Tridimas, P. T., “The General Principles of Law: Who Needs Them?”,
Les Cahiers de Droit Européen, 52. sēj., Nr. 1, 2015, 419.–441. lpp., it īpaši 427. lpp.
63      Skat. spriedumus, 2000. gada 14. decembris, Emsland‑Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52. un 53. punkts), un McCarthy u.c. (54. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ģenerāladvokāta M. Špunara secinājumus lietā McCarthy u.c. (C‑202/13, EU:C:2014:345, 108.–115. punkts).
64      Tostarp personu brīvas pārvietošanās kontekstā Tiesa jau ir atgādinājusi – apstāklis, ka dalībvalsts pilsonis ir izvēlējies iegūt profesionālo kvalifikāciju nevis savas dzīvesvietas dalībvalstī, bet gan kādā citā dalībvalstī, lai tur gūtu labumu no labvēlīgākiem tiesību aktiem, pats par sevi neļauj secināt ļaunprātīgas tiesību izmantošanas esību. Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Torresi (C‑58/13 un C‑59/13, EU:C:2014:2088, 50. punkts), kā arī ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus šajās apvienotajās lietās (C‑58/13 un C‑59/13, EU:C:2014:265, 91. un 92. punkts).
65      Skat. Direktīvas 2004/38 28. apsvērumu un Komisijas 2023. gada pamatnostādnes, 72. lpp.: “Ļaunprātīga izmantošana var būt arī citu fiktīvu attiecību forma.”
66      Pēc analoģijas skat. spriedumus, 1999. gada 9. marts, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, 27. punkts), un 2003. gada 23. septembris, Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, 55. punkts). Šajā ziņā
atzīmēšu, kā norādījusi Komisija, ka “laulību nevar uzskatīt par fiktīvu vienīgi tādēļ, ka tā dod imigrācijas vai kādas citas priekšrocības. Attiecību kvalitāte 35. panta piemērošanā ir nesvarīga”. Skat. Komisijas 2009. gada pamatnostādnes, 16. lpp. Attiecībā uz iespējamas tiesību ļaunprātīgas izmantošanas pazīmēm, kas varētu būt par iemeslu izmeklēšanas sākšanai, skat. rokasgrāmatu par fiktīvām laulībām, 7. lpp., 4.1. punkts. Skat. arī EBTA tiesas 2021. gada 9. februāra spriedumu Kerim (E‑1/20, 36. punkts) un 2021. gada 23. novembra spriedumu Q u.c. (E‑16/20, 59.–64. punkts).
67      Tas attiektos tostarp uz sociālajiem pabalstiem vai sociālajām priekšrocībām, kuras Savienības pilsonis vai viņa ģimenes locekļi, kas ir trešās valsts valstspiederīgie, varētu joprojām saņemt vai pieprasīt, pamatojoties uz prettiesisko kopējo uzturēšanās laiku. Šādā gadījumā varētu būt runa par to, ka valsts iestādes atsaka sociālos pabalstus vai pat pieprasa to atmaksu.
68      No Komisijas 2009. gada pamatnostādnēm (16. lpp.) un Komisijas 2023. gada pamatnostādnēm (71. lpp.) izriet, ka Direktīva 2004/38 “neliedz dalībvalstīm izmeklēt atsevišķus gadījumus, ja pastāv pamatotas aizdomas par ļaunprātīgu izmantošanu. Tomēr ES tiesības aizliedz sistemātiskas pārbaudes”.
69      Ja valsts iestādes šādu apsūdzību izvirza tikai pēc ilga laika, var būt apdraudēta iespēja attiecīgajai personai efektīvi apstrīdēt apsūdzību par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu vai krāpšanu un efektīvi izmantot savas tiesības uz aizstāvību.
70      Kā, piemēram, fiktīvas laulības seku anulēšana saskaņā ar civiltiesībām vai administratīvi naudas sodi.  Šajā nozīmē skat. Komisijas 2009. gada pamatnostādnes, 16. lpp., un Komisijas 2023. gada pamatnostādnes, 71. un 72. lpp.
71      Skat. spriedumus, 2010. gada 2. marts, Rottmann (C‑135/08, EU:C:2010:104, 39., 41., 42., 45., 55. un 56. punkts), un 2019. gada 12. marts, Tjebbes u.c. (C‑221/17, EU:C:2019:189, 30.–32. un 40. punkts). Skat. arī spriedumus, 2022. gada 18. janvāris, Wiener Landesregierung (Naturalizācijas garantijas atsaukšana) (C‑118/20, EU:C:2022:34); 2020. gada 21. oktobris, Stadt Duisburg (Iegūto tiesību saglabāšana pēc naturalizācijas) (C‑720/19, EU:C:2020:847), kā arī 2023. gada 5. septembris, Udlændinge- og Integrationsministeriet (Dānijas pilsonības zaudēšana) (C‑689/21, EU:C:2023:626).