61995CO0012_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-12/95 P,
Transacciones Marítimas SA (Tramasa),
Makuspesca SA
og
Recursos Marinos SA,
Vigo (Spanien), ved advokaterne S. Martínez Lage, R. Allendesalazar Corcho og J. Vias Alonso, Madrid, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Aloyse May, 31, Grand-rue,
appellanter,
angaaende appel af kendelse om foreloebige forholdsregler afsagt den 26. oktober 1994 af praesidenten for Retten i Foerste Instans i de forenede sager T-231/94 R, T-232/94 R og T-234/94 R, Transacciones Marítimas SA, Recursos Marinos SA og Makuspesca SA mod Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber,
den anden part i appelsagen er:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent F. Santaolalla og A. Alcover, Kommissionens Juridiske Tjeneste, samt B. Vila Costa, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, og med valgt adresse i Luxembourg hos G. Kremlis, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLENS PRAESIDENT
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. januar 1995 har appellanterne i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A og artikel 50 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af en kendelse afsagt af praesidenten for Retten i Foerste Instans den 26. oktober 1994, hvorved en begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 2 i Kommissionens beslutning C(94) 670/3, C(94) 670/2 og C(94) 670/1 af 24. marts 1994 om bortfald af en faellesskabsstoette, der var ydet hver af appellanterne til bygning af et fiskerfartoej, blev taget til foelge (sagerne T-231/94 R, T-232/94 R og T-234/94 R).
2 I den appellerede kendelse er de faktiske omstaendigheder, der var baggrunden for tvisten, beskrevet som foelger:
"6. Sagsoegerne er selskaber, som efter deres vedtaegter har til formaal at udoeve virksomhed paa fiskeriomraadet, og indehaveren af aktiemajoriteten og den administrerende direktoer er den samme for hvert af dem. Transacciones Marítimas SA (Tramasa) blev stiftet i april 1984; Makuspesca SA og Recursos Marinos SA blev stiftet i november 1986.
7. Ved beslutning C(87) 2200/137 af 21. december 1987, truffet i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 4028/86 af 18. december 1986 om faellesskabsforanstaltninger til forbedring og tilpasning af fiskeri og akvakulturstrukturerne (EFT L 376, s. 7, herefter benaevnt 'forordning nr. 4028/86' ), bevilgede Kommissionen Tramasa en stoette paa 39 283 091 PTA til bygning af et fiskerfartoej med navnet 'Tiburón III' . Denne stoette daekkede 35% af det beloeb paa 112 237 000 PTA, som Kommissionen havde erklaeret, at der kunne gives stoette til. Dette beloeb var lavere end de samlede omkostninger ved projektet, som androg 126 500 000 PTA. Som det bestemmes i forordning nr. 4028/86, blev der ligeledes givet stoette af de spanske myndigheder til bygning af fartoejet 'Tiburón III' .
8. Den 6. april 1988 ansoegte Tramasa Kommissionen om en delvis udbetaling af faellesskabsstoetten paa grundlag af en faktura fra det vaerft, der varetog bygningen, af 15. marts 1988, som bekraeftede en betaling paa 51% af den samlede investering. Kommissionen foretog denne delvise udbetaling den 12. juli 1988. Den 25. oktober 1988 ansoegte Tramasa paa grundlag af en faktura fra vaerftet, som godtgjorde betaling af fartoejets samlede pris, om at udbetale restbeloebet. Kommissionen foretog denne udbetaling den 4. april 1989.
9. Den 9. oktober 1989 solgte Tramasa fartoejet 'Tiburón III' til en pris af 112 857 453 PTA.
10. Ved beslutning C(89) 632/73 af 26. april 1989, truffet i henhold til forordning nr. 4028/86, bevilgede Kommissionen Recursos Marinos en stoette paa 107 570 097 PTA til bygning af et fiskerfartoej ved navn 'Acechador' . Denne stoette daekkede 35% af det beloeb, som Kommissionen havde erklaeret, at der kunne gives stoette til, og som var paa 307 344 850 PTA. Dette beloeb var lavere end projektets samlede omkostninger, som androg 322 300 000 PTA. Som der ogsaa er hjemmel til i forordning nr. 4028/86, blev der ligeledes ydet stoette af de spanske myndigheder til bygningen af det paagaeldende fartoej.
11. Den 10. maj 1989 anmodede Recursos Marinos Kommissionen om at foretage en delvis udbetaling af faellesskabsstoetten paa grundlag af en faktura fra vaerftet af 2. maj 1989, som bekraeftede en betaling af 94% af den samlede investering. Den 28. juli 1989 foretog Kommissionen denne delvise udbetaling. Den 21. november 1989 anmodede Recursos Marinos Kommissionen om at udbetale reststoetten paa grundlag af en faktura fra vaerftet af 4. oktober 1989, som bekraeftede betaling af fartoejets samlede pris. Kommissionen foretog denne udbetaling den 28. november 1989.
12. I maj 1990 solgte Recursos Marinos fartoejet 'Acechador' til en pris af 175 000 000 PTA.
13. Ved beslutning C(89) 632/47 af 26. april 1989, truffet i henhold til forordning nr. 4028/86, bevilgede Kommissionen Makuspesca en stoette paa 79 934 630 PTA til bygning af en fiskerbaad ved navn 'Makus' . Denne stoette daekkede 35% af det beloeb, som Kommissionen havde erklaeret, at der kunne gives stoette til, og som var paa 214 070 374 PTA. Dette beloeb var lavere end projektets samlede omkostninger, som androg 217 250 000 PTA. Som der er hjemmel til i forordning nr. 4028/86, blev der ligeledes givet stoette fra de spanske myndigheder til bygning af fartoejet.
14. Den 5. juni 1989 anmodede Makuspesca Kommissionen om at udbetale faellesskabsstoetten og fremlagde en faktura fra vaerftet af 8. februar 1989, som bekraeftede betaling af fartoejets samlede pris. Kommissionen udbetalte denne stoette den 8. juni 1989.
15. I juli 1992 solgte Makuspesca fartoejet 'Makus' .
16. Mellem den 25. og den 31. marts 1990 aflagde Kommissionen i henhold til de befoejelser, som den har i henhold til artikel 46 i forordning nr. 4028/86, inspektionsbesoeg hos de sagsoegende virksomheder med det formaal at efterproeve, hvorledes den givne stoette var blevet anvendt. Disse inspektionsbesoeg vedroerte navnlig selskabernes regnskaber. Efter disse besoeg og paa Kommissionens anmodning foretog Intervención General de la Administración del Estado i maj 1990 inspektion i de tre virksomheder. Det fremgaar bl.a. af rapporter udarbejdet efter denne inspektion, at de paagaeldende selskabers regnskaber for regnskabsaaret 1987 var blevet naegtet godkendelse, at regnskaberne for regnskabsaaret 1988 var blevet godkendt inden for den af den spanske lov givne frist, og at regnskaberne for 1989 var blevet det efter udloebet af fristen. Efter denne inspektion traf de spanske myndigheder beslutninger om nedsaettelse af den stoette, som de havde ydet, og om tilbagebetaling af de beloeb, der var udbetalt for meget.
17. Det fremgaar af de dokumenter, der er vedlagt sagen, og af sagsoegernes advokaters udtalelser under retsmoedet den 9. august 1994, at Recursos Marinos er blevet oploest, og at de to andre sagsoegere ikke har udoevet nogen virksomhed i de seneste regnskabsaar."
3 I henhold til artikel 1 i beslutning C(94) 670/3, C(94) 670/2 og C(94) 670/1 af 24. marts 1994 bortfaldt den paagaeldende faellesskabsstoette. Beslutningernes artikel 2 bestemmer, at allerede udbetalt stoette skal tilbagebetales.
4 Den 15. juni 1994 anlagde appellanterne i henhold til EF-traktatens artikel 173 sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af beslutningerne. Den 6. juli 1994 nedlagde de i medfoer af EF-traktatens artikel 185 paastand om udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningernes artikel 2. Ved den nu appellerede kendelse traf praesidenten for Retten i Foerste Instans bestemmelse om forening af de tre sager med henblik paa behandlingen af begaeringerne om foreloebige forholdsregler [punkt 1) i kendelsens konklusion], om udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningernes artikel 2 [punkt 2) i kendelsens konklusion] og om, at udsaettelsen betinges af, at sagsoegerne stiller en bankgaranti til fordel for Kommissionen, svarende til summen af stoettebeloebene, indtil Retten har afsagt dom i hovedsagen [punkt 3) i kendelsens konklusion].
5 For Domstolen har appellanterne nedlagt paastand om annullation af punkt 3) i kendelsens konklusion.
6 I svarskriftet har Kommissionen nedlagt paastand om, at appellen forkastes, at der gives Kommissionen medhold i de paastande, den nedlagde for Retten, og at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
7 Ved processkrift af 23. februar 1995 har appellanterne fremsat begaering om, at Domstolens praesident i medfoer af procesreglementets artikel 117, stk. 1, tillader dem at indgive replik med henblik paa at give dem mulighed for at fremkomme med bemaerkninger til visse faktiske omstaendigheder og dokumenter, som Kommissionen for foerste gang har paaberaabt sig i svarskriftet. Ifoelge appellanterne er der sket en alvorlig kraenkelse af deres ret til kontradiktion, idet de paagaeldende omstaendigheder og dokumenter ikke er blevet fremlagt behoerigt for Retten.
8 Hertil bemaerkes, at de faktiske omstaendigheder, appellanterne har henvist til, samt de dokumenter, Kommissionen har fremlagt til stoette for sine indsigelser, ikke er relevante for afgoerelsen af den foreliggende appelsag. Den af appellanterne fremsatte begaering om indgivelse af replik kan derfor ikke tages til foelge.
9 Da parternes skriftlige indlaeg indeholder de oplysninger, der er noedvendige for, at Domstolen kan traeffe afgoerelse vedroerende appellen, er det ufornoedent, at parterne afgiver mundtlige indlaeg.
10 I appelskriftet har appellanterne anfoert, at ved behandlingen af begaeringen om foreloebige forholdsregler har Retten ved fastsaettelsen af bankgarantien tilsidesat princippet om en effektiv retsbeskyttelse og proportionalitetsprincippet, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer og i faellesskabsretsinstansernes praksis er anerkendt som en integrerende del af EF-traktatens artikel 185 og artikel 107, stk. 2, i Rettens procesreglement.
11 For saa vidt angaar foerstnaevnte princip har appellanterne anfoert, at den omstaendighed, at garantien fastsaettes til et beloeb, de umuligt kan stille, goer retten til en effektiv retsbeskyttelse illusorisk og er en tilsidesaettelse af artikel 107, stk. 2, i Rettens procesreglement, hvorefter udsaettelse af gennemfoerelsen ganske vist kan goeres betinget af, at der stilles en sikkerhed, men dette ogsaa kun kan bestemmes "under hensyn til omstaendighederne". Ifoelge appellanterne kan ingen af selskaberne opnaa en bankgaranti for et beloeb, der overstiger deres egenkapital, og heller ikke deres aktionaerer, hvis formueforhold ikke er af en saadan art, at de kan opnaa den paagaeldende sikkerhed.
12 Hertil bemaerkes, at ved afgoerelsen af, om en virksomhed kan stille en bankgaranti, skal der ikke alene tages hensyn til situationen for den virksomhed, som skal stille garantien, men ogsaa til de oekonomiske forhold for dens aktionaerer samt til de ressourcer, den koncern, virksomheden er en del af, som helhed raader over (jf. kendelse afsagt af Domstolens praesident den 7.5.1982, sag 86/82 R, Hasselblad mod Kommissionen, Sml. s. 1555, og kendelser afsagt af Rettens praesident den 21.12.1994, sag T-295/94 R, Buchmann mod Kommissionen, Sml. II, s. 1265, og sag T-301/94 R, Laakmann Karton mod Kommissionen, Sml. II, s. 1279).
13 Ved behandlingen af begaeringerne om foreloebige forholdsregler kunne Retten derfor ved vurderingen af, om appellanterne kunne opnaa bankgarantien, tage hensyn til, om de raadede over andre oekonomiske midler end deres egenkapital.
14 Det fremgaar af praemis 4 i den appellerede kendelse, at Rettens praesident anmodede appellanterne om at fremlaegge en raekke oplysninger vedroerende deres vedtaegter, deres retlige og formuemaessige forhold samt den gaeld, de havde paadraget sig over for banker. Han opfordrede dem ogsaa til at udtale sig om, hvorvidt de havde mulighed for at stille en bankgaranti, som daekkede det samlede stoettebeloeb.
15 Ved skrivelse af 26. august 1994 svarede appellanterne, at det var vanskeligt for dem at opnaa en bankgaranti. De gav dog ikke naermere oplysninger om, hvorfor det var umuligt at opnaa den paagaeldende garanti.
16 Naar Retten ved behandlingen af begaeringen om foreloebige forholdsregler har forlangt, at appellanterne skulle stille en bankgaranti, der oversteg deres egenkapital, findes den derfor ikke at have tilsidesat princippet om en effektiv retsbeskyttelse.
17 For saa vidt angaar proportionalitetsprincippet har appellanterne anfoert, at kravet om, at der eventuelt stilles en sikkerhed, kan vaere rimeligt med henblik paa at undgaa den skade, den begaerede udsaettelse kan paafoere modparten, men maa ikke blive en selvstaendig retssikrende foranstaltning til fordel for sidstnaevnte. Den interesse for Kommissionen, som Retten finder boer beskyttes som modydelse for udsaettelsen, er ifoelge appellanterne Kommissionens interesse i, at mulighederne for at gennemfoere den beslutning, hvis gennemfoerelse er blevet udsat, ikke forringes, men ikke, at mulighederne for gennemfoerelse bliver bedre, end de allerede er. Ifoelge appellanterne maa det understreges, at for saa vidt angaar den i EF-traktatens artikel 192 fastsatte tvangsfuldbyrdelsesprocedure kan Kommissionen kun foretage udlaeg i aktiver tilhoerende det selskab, beslutningen er rettet til, og for et beloeb, der ikke overstiger egenkapitalen.
18 Appellanterne har anfoert, at naar udsaettelsen af gennemfoerelsen i den appellerede kendelse er gjort betinget af, at der stilles en bankgaranti paa et beloeb, der overstiger dens egenkapital, er der tale om en tilsidesaettelse af artikel 107, stk. 2, i Rettens procesreglement og af proportionalitetsprincippet, som er en integrerende del af bestemmelsen.
19 Dette anbringende kan ikke tiltraedes.
20 I henhold til artikel 2 i hver enkelt af Kommissionens beslutninger paalaegges det de virksomheder, beslutningerne er rettet til, at tilbagebetale hele den stoette, de har faaet udbetalt.
21 Naar gennemfoerelsen af de naevnte bestemmelser i henhold til den appellerede kendelse er udsat, indtil Retten har afsagt dom i hovedsagen, er kendelsen ikke alene til hinder for, at Kommissionens beslutninger tvangsfuldbyrdes i mellemtiden, men ogsaa for, at andre retsmidler bringes i anvendelse med henblik paa at tilbagesoege hele den stoette, der efter de paagaeldende beslutninger er bortfaldet.
22 Ved behandlingen af sagen om foreloebige forholdsregler fandt Retten, at saafremt Kommissionen maatte afvente afgoerelsen af hovedsagen, ville den i tilfaelde af en frifindelsesdom loebe en reel risiko for ikke at forefinde tilstraekkelige aktiver til, at den omtvistede stoette kunne tilbagebetales. Med henblik paa at varetage Faellesskabets interesser fandt Retten derfor, at gennemfoerelsen af kendelsen maatte goeres betinget af, at der blev stillet en bankgaranti, der kunne give sikkerhed for en eventuel tilbagebetaling af de udbetalte stoettebeloeb.
23 Ved behandlingen af sagen om foreloebige forholdsregler har Retten saaledes foretaget en afvejning af de to parters interesser og samtidig sikret, at dommen i hovedsagen kan faa virkning efter sit indhold, baade saafremt der gives sagsoegeren medhold, og saafremt sagsoegte frifindes.
24 En saadan afvejning findes at vaere i overensstemmelse med artikel 107, stk. 2, i Rettens procesreglement og er ikke udtryk for en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet.
25 Appellen maa saaledes forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da appellanternes anbringender ikke er blevet taget til foelge, boer de paalaegges at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLENS PRAESIDENT
1) Appellen forkastes.
2) Transacciones Marítimas SA (Tramasa), Makuspesca SA og Recursos Marinos SA betaler appelsagens omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 7. marts 1995.