62003CJ0372_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑372/03
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
ko 2003. gada 2. septembrī cēla
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Brauns [ G. Braun ] un V. Vilss [ W. Wils ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv M. Lumma [ M. Lumma ], pārstāvis,
atbildētāja.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši K. Gulmans [ C. Gulmann ], R. Šintgens [ R. Schintgen ] (referents), Dž. Arestis [ G. Arestis ] un J. Klučka [ J. Klučka ],
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 12. maijā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieņemot un uzturot spēkā 1998. gada 18. augusta Noteikumu par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē ( Verordnung über die Zulassung von Personen zum Strassenverkehr ) 6. panta 3. punkta 6. apakšpunktu un 4. punktu, 10. panta 2. punkta pirmo teikumu, 29. panta 1. un 3. punktu, kā arī 47. panta 2. punktu, t.i., Noteikumus par vadītāja apliecību piešķiršanu ( Fahrerlaubnis-Verordnung, BGB1 . 1998 I, 2214. lpp.; turpmāk tekstā – “ FeV ”), Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. panta 2. punkts, 3. pants, 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts, 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmais un trešais ievilkums un 8. panta 2. punkts Padomes 1991. gada 29. jūlija direktīvā 91/439/EEK par vadītāju apliecībām (OV L 237, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1996. gada 23. jūlija direktīvu 96/47/EK (OV L 235, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 91/439”).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
2. Direktīvas 91/439 [preambulas] trešais un piektais apsvērums ir izteikti šādi:
“tā kā ar Direktīvu 80/1263/EEK iedibinātā Kopienas parauga valsts transportlīdzekļa vadītāja apliecība ir jāpieskaņo, lai, cita starpā, ņemtu vērā transportlīdzekļu kategoriju un apakškategoriju saskaņošanu un padarītu vadītāju apliecības vieglāk saprotamas kā Kopienā, tā ārpus tās;
tā kā satiksmes drošības interesēs ir jānosaka minimālās prasības vadītāja apliecību izdošanai;
tā kā Direktīvas 80/1263/EEK 3. pants nosaka, ka nobeiguma noteikumi, kas Kopienā vispārina šajā pantā minētās transportlīdzekļu kategorijas, tiek pieņemti bez izņēmumu radīšanas iespējas, tāpat kā vadītāja apliecību derīguma noteikumi”.
3. Direktīvas 91/439 1. pantā ir noteikts:
“1. Atbilstoši šīs direktīvas noteikumiem dalībvalstis ievieš iekšzemes vadītāju apliecības, kas pamatojas uz I vai Ia pielikumā aprakstīto Kopienas paraugu.
2. Dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas.
3. Ja derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs iegūst parasto dzīvesvietu citā dalībvalstī nevis tajā, kura ir apliecību izdevusi, tad uzņēmēja dalībvalsts var uz vadītāja apliecības turētāju attiecināt savas valsts noteikumus par apliecības derīguma termiņu, medicīniskām pārbaudēm un nodokļiem, kā arī var ievadīt vadītāja apliecībā jebkuru administrēšanai nepieciešamo informāciju.”
4. Šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punktā ir uzskaitītas dažādas transportlīdzekļu kategorijas, par kurām var izsniegt vadītāju apliecības. Kategoriju iedalījums ir šāds:
– A kategorija: motocikli ar blakusvāģi vai bez tā;
– B kategorija: mehāniskie transportlīdzekļi, kuru maksimālā atļautā masa nepārsniedz 3500 kg, un B kategorijas vilcēja apvienojums ar piekabi, ja apvienojuma kopējā atļautā masa nepārsniedz 3500 kg;
– B + E kategorija: transportlīdzekļu apvienojums, kas sastāv no B kategorijas vilcēja un piekabes, ja apvienojums neatbilst B kategorijai;
– C kategorija: mehāniskie transportlīdzekļi, kas neatbilst D kategorijai un kuru maksimālā atļautā masa pārsniedz 3500 kg;
– C + E kategorija: transportlīdzekļu apvienojums, ja vilcējs atbilst C kategorijai un tā piekabes maksimālā atļautā masa pārsniedz 750 kg;
– D kategorija: mehāniskie transportlīdzekļi, ko izmanto cilvēku pārvadāšanai un kuriem ir vairāk par astoņām sēdvietām, neskaitot vadītāja sēdekli;
– D + E kategorija: transportlīdzekļu apvienojums, kur vilcējs atbilst D kategorijai un tā piekabes maksimālā atļautā masa pārsniedz 750 kg.
5. Atbilstoši Direktīvas 91/439 3. panta 2. punktam kategoriju A, B, B + E, C, C + E, D un D + E ietvaros var izdot īpašu vadītāja apliecību šādu apakškategoriju transportlīdzekļu vadīšanai:
– A1: vieglie motocikli ar motora tilpumu, kas nepārsniedz 125 cm³, un jaudu, kas nepārsniedz 11 kW;
– C1: mehāniskie transportlīdzekļi, kas neatbilst D kategorijai un kuru maksimālā atļautā masa pārsniedz 3500 kg, bet nepārsniedz 7500 kg;
– C1 + E: transportlīdzekļu apvienojums, kur vilcējs atbilst C1 apakškategorijai un tā piekabes maksimālā atļautā masa pārsniedz 750 kg, pie nosacījuma, ka tā izveidotā apvienojuma maksimālā atļautā masa nepārsniedz 12 000 kg un ka piekabes maksimālā atļautā masa nepārsniedz vilcēja pašmasu;
– D1: mehāniskie transportlīdzekļi, ko izmanto pasažieru pārvadāšanai un kam ir vairāk par astoņām sēdvietām, neskaitot vadītāja sēdekli, bet ne vairāk par 16 sēdvietām, neskaitot vadītāja sēdekli;
– D1 + E: transportlīdzekļu apvienojums, kur vilcējs atbilst D1 apakškategorijai un tā piekabes maksimālā atļautā masa pārsniedz 750 kg, pie nosacījuma, ka, pirmkārt, tā izveidotā apvienojuma maksimālā atļautā masa nepārsniedz 12 000 kg un piekabes maksimālā atļautā masa nepārsniedz vilcēja pašmasu un, otrkārt, piekabi neizmanto cilvēku pārvadāšanai.
6. Saskaņā ar Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta noteikumiem:
“Vadītāju apliecību izdošana ir pakļauta šādiem nosacījumiem:
a) C un D kategorijas vadītāju apliecības izdod tikai transportlīdzekļu vadītājiem, kam jau ir tiesības vadīt B kategorijas transportlīdzekļus;
b) B + E, C + E, D + E kategorijas vadītāju apliecības izdod tikai transportlīdzekļu vadītājiem, kam jau ir tiesības vadīt attiecīgi B, C un D kategorijas transportlīdzekļus.”
7. Minētās direktīvas 6. panta redakcija ir šāda:
“1. Minimālā vecuma noteikumi vadītāja apliecības izdošanai ir sekojoši:
a) 16 gadi:
– A1 apakškategorijai;
– B1 apakškategorijai;
b) 18 gadi:
– A kategorijai; tomēr atļauja vadīt motociklus ar jaudu, lielāku par 25 kW, vai ar jaudas/svara attiecību, lielāku par 0,16 kW/kg (vai motociklus ar blakusvāģiem ar jaudas/svara attiecību, lielāku par 0,16 kW/kg) ir atkarīga no mazākais divu gadu pieredzes ar motocikliem, kuriem ir zemāki tehniskie raksturlielumi atbilstoši A kategorijas vadītāja apliecībai; šī prasība attiecībā uz iepriekšējo pieredzi var tikt atcelta, ja kandidāts ir vismaz 21 gadu vecs, ir nokārtojis īpašu praktiskās braukšanas prasmes pārbaudi;
– B un B + E kategorijai;
– C un C + E kategorijai un C1 un C1 + E apakškategorijām, neierobežojot šādu transportlīdzekļu vadīšanas noteikumus, kas minēti Padomes 1985. gada 20. decembra regulā (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu [(OV L 370, 1. lpp.)];
c) 21 gads:
– D, D + E kategorijai un D1, D1 + E apakškategorijām, neierobežojot šādu transportlīdzekļu vadīšanas noteikumus, kas minēti Regulā (EEK) Nr. 3820/85.
2. Dalībvalstis var atkāpties no minimālā vecuma prasībām, kas noteiktas A, B un B + E kategorijai un izdot vadītāja apliecības no 17 gadu vecuma, izņemot noteikumus A kategorijai, kas izklāstīti 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējā teikumā.
3. Dalībvalstis var atteikties atzīt par derīgām savā teritorijā vadītāju apliecības, kas izdotas vadītājiem, jaunākiem par 18 gadiem.”
8. Šīs pašas direktīvas 8. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1. Ja dalībvalsts izdotas derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs ir pārcēlies uz parasto dzīvesvietu citā dalībvalstī, viņš var lūgt savu vadītāja apliecību apmainīt pret līdzvērtīgu vadītāja apliecību; dalībvalstij, kas veic apmaiņu, ja nepieciešams, ir jāpārbauda, vai iesniegtā vadītāja apliecība tiešām vēl ir derīga.
2. Ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalstis uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.”
9. Regulas Nr. 3820/85 5. pantā ir noteikts:
“1. Minimālais preču pārvadājumos iesaistīto transporta līdzekļu vadītāju vecums ir šāds:
a) transporta līdzekļiem, attiecīgos gadījumos ieskaitot piekabes vai puspiekabes, kuru pieļaujamais maksimālais svars nepārsniedz 7,5 tonnas – 18 gadi;
b) citiem transporta līdzekļiem:
– 21 gads
vai
– 18 gadi ar noteikumu, ka attiecīgai personai ir arodprasmes apliecība, ko atzinusi viena no dalībvalstīm un kas apstiprina, ka šī persona ir pabeigusi preču autopārvadājumiem paredzētu transporta līdzekļu vadītāju mācību kursu saskaņā ar Kopienas noteikumiem par minimālo mācību līmeni autotransporta vadītājiem.
[..]
5. Iekšējo transporta operāciju gadījumā, kas veikti līdz 50 kilometru rādiusam no vietas, kur bāzēts transporta līdzeklis, ieskaitot vietējus administratīvos apgabalus, kuru centri atrodas apgabalā, ko ietver šis rādiuss, dalībvalstis var samazināt minimālo vadītāja palīgu vecumu līdz 16 gadiem ar noteikumu, ka to dara arodizglītības nolūkā un ka ir ievēroti ierobežojumi, ko nodarbinātības jautājumiem uzlikusi šo valstu likumdošana.”
Valsts tiesiskais regulējums
10. FeV
6. panta 2. punktā ir noteikts minimālais vecums – 25 gadi A kategorijas lieljaudas motociklu vadīšanai.
11. Sas kaņā ar FeV
6. panta 3. punkta 6. apakšpunktu C1 + E un D vadītāja apliecības turētājiem ir atļauts vadīt D + E kategorijas transportlīdzekļus. Atbilstoši šī paša panta 4. punktam C1, C1 + E, C un C + E transportlīdzekļu kategoriju vadītāja apliecības turētājiem ir atļauts vadīt D kategorijas transportlīdzekļus, Vācijas teritorijā bez pasažieriem veicot noteiktus maršrutus, kas paredzēti minēto transportlīdzekļu tehniskā stāvokļa pārbaudei vai to pārvietošanai no vienas vietas uz citu.
12. FeV
9. pantā ir noteikts, ka vadītāja apliecību C1 kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai var izdot tikai tad, ja kandidāts minētās vadītāja apliecības saņemšanai jau ir B kategorijas vadītāja apliecības turētājs vai ja viņš atbilst šādas apliecības iegūšanas nosacījumiem. Šajā pēdējā gadījumā C1 kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību nevar izdot agrāk kā apliecību, kas derīga B kategorijas transportlīdzekļu [vadīšanai].
13. FeV
10. panta 2. punktā ir noteikts, ka vadītāja profesionālās apmācības ietvaros minimālais vecums B vai C1, vai C1 + E kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības iegūšanai ir 17 gadi, kurpretim C un C + E kategorijai šis vecums ir noteikts 18 gadi. Gadījumā, ja šādu atļauju ir jāizsniedz kandidātam, kurš vēl nav sasniedzis 18 gadu vecumu, ar medicīniski psiholoģiskās pārbaudes slēdzienu ir jāapstiprina tā [atbilstība] fiziskās un garīgās piemērotības standartiem. Tikmēr, kamēr apliecības turētājs nav sasniedzis 18 gadu vecumu, tam izsniegtā vadītāja apliecība ir derīga tikai maršrutiem, kas tiek veikti viņa profesionālās apmācības ietvaros.
14. Atbilstoši FeV
29. panta 1. un 2. punktam citas dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvās Republikas izdotās vadītāja apliecības turētājiem ir pienākums reģistrēt savas apliecības Vācijas administratīvajās iestādēs, ja to parastā dzīvesvieta ir Vācija un tie ir apliecības turētāji mazāk par diviem gadiem; par šī pienākuma neizpildi ir paredzēts naudas sods.
15. FeV
29. panta 3. punktā un 47. panta 2. punktā ir noteikts pienākums citas dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvās Republikas izdoto vadītāja apliecību turētājiem, kuru parastā dzīvesvieta ir tās teritorijā, apmainīt šo apliecību pret Vācijas apliecību, lai tajā par šo [turētāju] ievadītu noteiktu informāciju, it īpaši attiecībā uz šīs dalībvalsts izdotās apliecības derīguma termiņu, ja tas ir pārāk īss salīdzinājumā ar to, kāds tai pašai apliecībai ir dalībvalstī, kura to izsniegusi.
Pirmstiesas procedūra
16. Uzskatot, ka dažu Direktīvas 91/439 noteikumu transponēšana Vācijas tiesību aktos nav bijusi tai atbilstoša, Komisija ar 1997. gada 10. jūnija vēstuli pieprasīja Vācijas Federatīvajai Republikai iesniegt savus apsvērumus divu mēnešu termiņā.
17. Uzskatot, ka ar minēto tiesību aktu grozījumiem, kas tai tika iesniegti 1998. gada augustā, nav tikusi novērsta Vācijas Federatīvajai Republikai pārmestā pienākumu neizpilde, Komisija 2001. gada 18. jūlijā nosūtīja papildu brīdinājuma vēstuli šai dalībvalstij, uzaicinot to sniegt savus apsvērumus divu mēnešu termiņā.
18. Komisija, nebūdama pārliecināta par Vācijas iestāžu iesniegto apsvērumu pamatotību, atbildot uz šo [brīdinājuma] vēstuli, 2002. gada 21. martā nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai argumentētu atzinumu, aicinot dalībvalsti veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šī atzinuma prasības, kas izriet no Direktīvas 91/439, divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža.
19. Ar 2002. gada 10. jūnija vēstuli Vācijas iestādes atbildēja Komisijai, ka dažus iebildumus, kas izvirzīti šajā atzinumā, tās uzskata par nepamatotiem un ka, visīsākajā termiņā ieviešot FeV grozījumus, tiks ņemti vērā pārējie iebildumi.
20. Uzskatot, ka šāda atbilde nav apmierinoša, Komisija cēla šo prasību.
Par prasību
21. Savas prasības pamatojumam Komisija atsaucas uz sešiem iebildumiem par minimālo vecumu, kāds jāsasniedz, lai atļautu vadīt, pirmkārt, A kategorijas lieljaudas motociklus un, otrkārt, C1, kā arī C1 + E apakškategorijas transportlīdzekļus, par iespēju vadīt citus transportlīdzekļus, nevis tos, par kuriem ir iegūta apliecība, kā arī par [transportlīdzekļa] reģistrācijas un citas dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvās Republikas izdoto vadītāja apliecību apmaiņas procedūrām.
Par iebildumu par minimālo vecumu, kāds jāsasniedz, lai varētu vadīt A kategorijas lieljaudas motociklus
Lietas dalībnieku argumenti
22. Ar šo iebildumu Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā ir pārkāpusi Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma prasības, atbilstoši kurām minimālais vecums A kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības izdošanai ir noteikts 21 gads. Tomēr saskaņā ar FeV 6. panta 2. punkta otro teikumu – minimālais vecums, kāds vajadzīgs šādu transportlīdzekļu vadīšanai, ir 25 gadi. Komisija atzīmē, ka Direktīvas 91/439 6. pantā ir noteikts vienāds minimālais vecums [visās dalībvalstīs] un ka dalībvalstīm nav tiesību to ne pazemināt, ne paaugstināt, jo ar šo noteikumu ir paredzēta atsevišķu nosacījumu tuvināšana attiecībā uz atļauju vadīt dažādu kategoriju transportlīdzekļus. Tas, ka dalībvalstis var neizdot A kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības, nevarētu izmainīt secinājumu, saskaņā ar kuru vajadzīgais minimālais vecums šīs [apliecības] izdošanai nedrīkst būt mazāks par 21 gadu.
23. Šajā sakarā Vācijas valdība vispirms atzīmē, ka Direktīva 91/439 dalībvalstīm pieļauj atļaut vai neatļaut lieljaudas motociklu vadīšanu. Tomēr tāpēc, ka dalībvalstis var atteikties piešķirt šādu [vadīšanas] atļauju, nekas tām neliedz noteikt minimālo vecumu nedaudz lielāku par šajā direktīvā paredzēto.
24. Visbeidzot, šī valdība atsaucas uz to, ka Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētais termins “vismaz” nerada nekādu pamatu apšaubīt, ka dalībvalstis varētu paredzēt lielāku vecumu A kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai. Šis termins būtu lieks, ja likumdevējs būtu gribējis noteikt tikai 21 gadu par minimālo vecumu.
25. Visbeidzot, Vācijas valdība norāda, ka minimālā vecuma palielināšana A kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai tiek noteikta, pamatojoties uz satiksmes drošības apsvērumiem. Tostarp jaunās “vadītāja apliecības” direktīvas [ COM (2003) 621 (galīgā redakcija), 2003. gada 21. oktobris] sagatavošanas darbu un dokumentu ietvaros Komisija pati izvirzīja priekšlikumu palielināt attiecīgo minimālo vecumu līdz 24 gadiem, lai labāk atbilstu prasībām par satiksmes drošību.
Tiesas vērtējums
26. Pat ja, kā to apgalvo Komisija, no Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma un 2. panta izriet, ka tā nepieļauj, ka dalībvalstis tiem kandidātiem, kuri vēl nav sasnieguši 21 gada vecumu, atļauj vadīt A kategorijas lieljaudas motociklus, tik un tā šos noteikumus nevar saprast kā tādus, ar kuriem dalībvalstij tiek aizliegts paredzēt lielāku minimālo vecumu šīs kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai derīgas vadītāja apliecības izsniegšanai.
27. Nosakot, ka dalībvalstīm ir tiesības atļaut izdot šādu vadītāja apliecību kandidātiem, kas ir sasnieguši vismaz 21 gada vecumu, ar Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu nekādā veidā netiek ierobežotas dalībvalstu tiesības noteikt lielāku minimālo vecumu, bet tas tieši pretēji nozīmē, ka dalībvalstis var noteikt vecuma ierobežojumu, kas ir lielāks par 21 gadu.
28. Tā kā šajā gadījumā netiek apstrīdēts fakts, ka lielāka minimālā vecuma noteikšana salīdzinājumā ar Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējā teikumā noteikto vecumu šādu motociklu vadīšanai būtībā veicina satiksmes drošības pastiprināšanu, kas savukārt, kā tas izriet arī no minētās direktīvas preambulas, ir šīs direktīvas galvenais mērķis, šāda [lielāka minimālā vecuma] noteikšana nav pretrunā ar minēto noteikumu, ja vien tiek ievērots samērīguma princips.
29. Ar to, ka ar Direktīvas 91/439 6. panta 2. punktā minētajām atkāpēm tiek paredzētas tiesības tikai vajadzības gadījumā noteikt mazāku minimālo vecumu par to, kāds parasti noteikts dažādu kategoriju transportlīdzekļu vadīšanai, nevar atspēkot šo apgalvojumu, ciktāl tas izriet no pašas minimālās robežas noteikšanas loģikas, ka nozīme atkāpei no šīs [minimālā vecuma] robežas ir tikai tādā gadījumā, kad ar minēto robežu noteiktais slieksnis tiek pārkāpts virzienā uz leju, nevis gadījumā, kad dalībvalsts nosaka lielāku vecumu.
30. Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāsecina, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma pēdējais teikums būtībā pieļauj, ka dalībvalsts nosaka minimālo vecumu, kas lielāks par to, kāds noteikts ar šo noteikumu A kategorijā ietilpstošo lieljaudas motociklu vadīšanai.
31. Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāatzīst, ka Komisijas prasības pamatojumam izvirzītais pirmais iebildums nav pamatots un tādēļ ir noraidāms.
Par iebildumu par minimālo vecumu, kāds jāsasniedz, lai varētu vadīt C1 un C1 + E kategorijas transportlīdzekļus
Lietas dalībnieku argumenti
32. Ar šo iebildumu Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā ir pārkāpusi Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešo ievilkumu un Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu. No šo divu pantu kopīga lasījuma izriet, ka dalībvalsts nevar likumīgi izdot C1 vai C1 + E kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecību kandidātam, kurš nav sasniedzis 18 gadu vecumu. Tomēr, piemērojot FeV 10. panta 2. punkta pirmo teikumu, Vācijā šāda veida vadītāja apliecības izdod vadītājiem, kuriem ir 17 gadi. Šajā sakarā Komisija precizē, ka minētie Kopienas noteikumi pieļauj, ka persona, kura vēl nav sasniegusi 18 gadu vecumu, varētu uzsākt vadītāja profesionālās izglītības apmācības apguvi vai iegūt vadīšanas pieredzi, ar instruktora palīdzību apgūstot praktiskās iemaņas.
33. Attiecībā uz šo iebildumu Vācijas valdība vispirms uzsver, ka pretēji tam, kā to apgalvo Komisija, Vācijā, lai varētu iegūt C1 kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai vajadzīgo vadītāja apliecību, vispirms ir jāiegūst vadītāja apliecība B kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai.
34. Turpinot minētā valdība atzīmē, ka ar Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu vadītājam, kurš ir sasniedzis 18 gadu vecumu, ir ļauts vadīt transportlīdzekļus ar pieļaujamo maksimālo svaru 7,5 tonnas, pie nosacījuma, ka šim vadītājam ir arodprasmes apliecība. Tomēr šīs tiesības var realizēt tikai tad, ja apliecība minētajam vadītājam ir tikusi izsniegta 18 gadu vecumā. Tiktāl, ciktāl tāpat ir vajadzīga noteikta vadīšanas pieredze, noteikti ir jābūt iespējai iegūt minēto atļauju pirms šī vecuma sasniegšanas.
35. Visbeidzot, šī valdība norāda, ka vadītāja apliecība, kura, piemērojot FeV
10. panta 2. punktu, ir izdota vadītājam, kas ir jaunāks par 18 gadiem, nav pilnībā derīga C1 kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai, jo tās derīgums ir ierobežots ar profesionālās apmācības ietvaros veicamiem maršrutiem un tās izsniegšana ir atkarīga no divkārša nosacījuma par to, ka [vadītāja] apliecības īpašnieks apmeklē šo apmācību un ir veiksmīgi nokārtojis medicīnisko un psiholoģisko pārbaudi.
Tiesas vērtējums
36. Ir jāatgādina, ka Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešajā ievilkumā ir noteikts, ka minimālais vecums vadītāja apliecības izdošanai C1 un C1 + E kategorijas transportlīdzekļu vadīšanai ir 18 gadi.
37. Šāds pats vecuma ierobežojums preču pārvadājumos iesaistītiem transporta līdzekļu vadītājiem ir noteikts ar Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu.
38. Tomēr, kā ģenerāladvokāts to pamatoti ir atzīmējis savu secinājumu 41. punktā, ne Direktīvā 91/439, ne Regulā Nr. 3820/85 nav paredzēta iespēja izdarīt atkāpi no [prasības par] šo minimālo vecumu.
39. Pirmkārt, Direktīvas 91/439 6. panta 2. punkts, kurā izsmeļoši ir noteiktas tās transportlīdzekļu kategorijas, kuru vadīšanai, izdarot atkāpi no vispārējās normas, vadītāja apliecības var izdot kandidātiem, kuri ir sasnieguši 17 gadu vecumu, nav minēti C1 un C1 + E kategorijas transportlīdzekļi.
40. Otrkārt, tas, ka Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrais ievilkums pieļauj, ka persona, kas vēl nav sasniegusi 18 gadu vecumu, preču pārvadājumos iesaistīto transportlīdzekļu vadītāja apmācības ietvaros varētu iegūt vadīšanas pieredzi, nav interpretējams tādējādi, ka ar šo noteikumu dalībvalstīm tiek ļauts šādai personai izdot vadītāja apliecību minēto kategoriju transportlīdzekļu [vadīšanai].
41. Šādas vadītāja apliecības iegūšanai vajadzīgo vadīšanas pieredzi var iegūt, klātesot apmācības speciālistam un [atrodoties] tā uzraudzībā, un ar to nekādā veidā netiek uzlikts pienākums izdot apliecību, kas attiecīgajam kadidātam ļauj vadīt C1 vai C1 + E kategorijas transportlīdzekļus, ja viņu nepavada persona, kura ir atbildīga par viņa apmācību.
42. Tomēr šajā gadījumā no Vācijas valdības sniegtajiem paskaidrojumiem uz Tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem izriet, ka, piemērojot FeV
10. panta 2. punkta pirmo teikumu, personas, kuras ir sasniegušas 17 gadu vecumu, var iegūt apliecību, kas ļauj Vācijas teritorijā un vadītāja profesionālās apmācības ietvaros vadīt C1 un C1 + E kategorijas transportlīdzekļus, neesot klāt personai, kura ir atbildīga par viņu apmācību.
43. Turklāt no minētajiem paskaidrojumiem, kā arī no Komisijas sniegtās informācijas izriet, ka attiecīgo vadītāja apliecību, kurā, protams, ir ietvertas norādes par tās izmantošanas ierobežojumiem, nav jāapmaina pret citu vadītāja apliecību dienā, kad šie ierobežojumi vairs nav piemērojami, proti, dienā, kad minētās apliecības īpašnieks sasniedz 18 gadu vecumu.
44. No tā izriet, ka FeV
10. panta 2. punkta pirmais teikums nav saderīgs ar Direktīvas 91/439 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešo ievilkumu un Regulas Nr. 3820/85 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otro ievilkumu.
45. Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāatzīst, ka otrais iebildums, kas ir izvirzīts Komisijas prasības pamatojumam, ir pamatots.
Par trešo un sesto iebildumu
Lietas dalībnieku argumenti
46. Komisijas izvirzītais trešais iebildums ir par Direktīvas 91/439 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu ar FeV
6. panta 3. punkta 6. apakšpunktu, jo ar šo pēdējo noteikumu tiek noteikts, ka C1 + E un D kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas apliecību turētājiem ir atļauts vadīt D + E kategorijas transportlīdzekļus.
47. Ceturtajā iebildumā Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka, piemērojot FeV
6. panta 4. punktu, tā ir pārkāpusi Direktīvas 91/439 3. pantu, atļaujot C1, C1 + E, C un C + E kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību turētājiem Vācijas teritorijā vadīt D kategorijas transportlīdzekļus bez pasažieriem, ja maršruti ir veicami, tikai lai pārbaudītu transportlīdzekļa tehnisko stāvokli vai lai to pārvietotu no vienas vietas uz citu.
48. Komisijas izvirzītais piektais iebildums ir par Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā noteiktā principa par vadītāja apliecību savstarpēju atzīšanu pārkāpumu tiktāl, ciktāl ar FeV
29. panta 1. punktu tiek uzlikts pienākums vadītāja apliecību, kuras mazāk nekā pirms diviem gadiem ir izdevusi cita dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvā Republika, turētājiem ar to parasto dzīvesvietu tās teritorijā reģistrēt šo apliecību kompetentās administratīvās iestādēs 185 dienu laikā, sākot skaitīt no šīs dzīvesvietas noteikšanas dienas, pretējā gadījumā paredzot naudas sodu.
49. Izvirzot sesto iebildumu, Komisija pārmet Vācijas Federatīvajai Republikai, ka tā, piemērojot FeV
29. panta 3. punktu un 47. panta 2. punktu, ir pārkāpusi Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu un 8. panta 2. punktu, uzliekot pienākumu citas dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvās Republikas izdoto vadītāja apliecību turētājiem, kuru dzīvesvieta ir tās teritorijā, apmainīt šo apliecību pret Vācijas vadītāja apliecību. Šāda apmaiņa ir domāta, lai ļautu Vācijas iestādēm minētajā apliecībā ievadīt informāciju, it īpaši tās derīguma termiņu Vācijā, ja šis termiņš ir īsāks par to, kāds tai pašai apliecībai ir dalībvalstī, kura to izdevusi, vai informāciju par noteikumiem attiecībā uz vadīšanas tiesību pārbaudi.
50. Attiecībā uz šiem četriem iebildumiem Vācijas Federatīvā Republika atzīst, ka ar Komisijas paredzētiem FeV noteikumiem netiek nodrošināta pareiza Direktīvas 91/439 transpozīcija valsts tiesību aktos. Tomēr tā norāda, ka Noteikumu papildinājumi ( dritte Verordnung zur Änderung der FeV und anderer straßenverkehrsrechtlicher Vorschriften ), lai izpildītu šos pienākumus, tika pieņemti 2004. gada 9. augustā ( BGB1 . 2004 I, 2092. lpp.) un tie stājās spēkā 2005. gada 1. februārī.
Tiesas vērtējums
51. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pienākumu neizpilde ir jāvērtē atkarībā no situācijas attiecīgajā dalībvalstī, kāda tā ir argumentētajā atzinumā noteiktajā termiņā, un Tiesai nav jāņem vērā vēlāk notikušās izmaiņas, (skat. it īpaši Tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑103/00 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑1147. lpp., 23. punkts, un 2002. gada 30. maija spriedumu lietā C‑323/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4711. lpp., 8. punkts).
52. Tomēr šajā gadījumā nav strīda par to, ka, izbeidzoties 2002. gada 21. martā izdotajā argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, nav veikti pasākumi Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkta, 3. panta, 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 8. panta 2. punkta pareizas transpozīcijas nodrošināšanai.
53. Pastāvot šādiem apstākļiem, trešais un sestais iebildums, kas izvirzīti Komisijas prasības pamatojumam, ir uzskatāmi par pamatotiem.
54. Tādējādi ir jāatzīst, ka, pirmkārt, pieņemot un uzturot spēkā FeV 6. panta 3. punkta 6. apakšpunktu un 4. punktu, 10. panta 2. punkta pirmo teikumu, 29. panta 1. un 3. punktu, kā arī 47. panta 2. punktu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts, 3. pants, 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts, 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešais ievilkums un 8. panta 2. punkts, un ka, otrkārt, prasība pārējā daļā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
55. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1) pieņemot un uzturot spēkā 1998. gada 18. augusta Noteikumu par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē ( Verordnung über die Zulassung von Personen zum Strassenverkehr ) 6. panta 3. punkta 6. apakšpunktu un 4. punktu, 10. panta 2. punkta pirmo teikumu, 29. panta 1. un 3. punktu, kā arī 47. panta 2. punktu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. panta 2. punkts, 3. pants, 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts, 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta trešais ievilkums un 8. panta 2. punkts Padomes 1991. gada 29. jūlija direktīvā 91/439/EEK par vadītāju apliecībām, kas grozīta ar Padomes 1996. gada 23. jūlija direktīvu 96/47/EK;
2) prasību pārējā daļā noraidīt;
3) Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.