Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 21. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2008/909/TI – Spriedumu krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, savstarpējā atzīšana – Neatzīšanas un neizpildes pamati – 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts – Persona, kas nav personiski piedalījusies tās lietas izskatīšanā, kurā pieņemts notiesājošs spriedums – Izņēmumi – Attiecīgās personas pilnvarojums juridiskajam pārstāvim aizstāvēt viņu lietas izskatīšanā un saņemt viņam adresētos dokumentus – Informācija par plānoto tiesas sēdes datumu un vietu – Attiecīgās personas brīvprātīga un nepārprotama atteikšanās no personiskas piedalīšanās minētajā tiesas sēdē – Izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes rīcības brīvība – Atbilstīgas interpretācijas pienākums
Lietā C‑447/24 [Höldermann] (i)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Kammergericht (Berlīnes Augstākā tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 21. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 25. jūnijā, tiesvedībā
Staatsanwaltschaft Berlin,
piedaloties
SO,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Regans [E. Regan] (referents), D. Gracijs [D. Gratsias], B. Smulderss [B. Smulders] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretāre: M. Sekežiņska [M. Siekierzyńska], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 15. maija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        SO vārdā – K. Bobisch, Rechtsanwalt,
–        Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un
J. Sawicka, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – H. Leupold,
F. Tomat un
J. Vondung, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 18. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. panta 1. punkta i) apakšpunktu Padomes Pamatlēmumā 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.; turpmāk – Pamatlēmums 2008/909).
2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā par tāda notiesājoša sprieduma atzīšanu un izpildi Vācijā, ar kuru Polijas tiesa aizmuguriski piespriedusi brīvības atņemšanas sodu Vācijas pilsonim.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatlēmums 2002/584
3        Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299 (turpmāk – Pamatlēmums 2002/584), 4.a panta “Aizmuguriski nolēmumi” 1. punktā paredzēts:
“Tāpat izpildes tiesu iestāde drīkst atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas izdots, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, ja nolēmums pieņemts aizmuguriski, izņemot gadījumus, kad Eiropas apcietināšanas orderī norādīts, ka saskaņā ar turpmākām sprieduma dalībvalsts tiesību aktos paredzētām procesuālajām prasībām attiecīgā persona:
a)      vai nu savlaicīgi:
i)      saņēma pavēsti un tādējādi tika informēta par tās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu, kurā pieņemts spriedums, vai ar citiem līdzekļiem saņēma oficiālu informāciju par minētās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu tādā veidā, ka ir nepārprotami konstatēts, ka attiecīgā persona zināja par paredzēto lietas izskatīšanu,
un
ii)      tika informēta par to, ka spriedums var tikt pieņemts aizmuguriski;
vai arī,
b)      zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, bija pilnvarojusi attiecīgās personas vai valsts ieceltu juriskonsultu aizstāvēt viņu lietas izskatīšanā, un minētais juriskonsults patiešām aizstāvēja attiecīgo personu minētajā lietas izskatīšanā;
vai arī
c)      ir saņēmusi nolēmumu un, būdama skaidri informēta par tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā personai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais nolēmums varētu tikt atcelts:
i)      ir skaidri paziņojusi, ka neapstrīd nolēmumu;
vai
ii)      attiecīgajā termiņā nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību;
vai arī
d)      nav [personiski] saņēmusi nolēmumu, bet:
i)      nolēmums personai tiks izsniegts tūlīt pēc nodošanas un persona tiks skaidri informēta par viņas tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā viņai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais nolēmums varētu tikt atcelts;
un
ii)      tiks informēta par termiņu, kādā jāpieprasa šāda lietas atkārtota izskatīšana vai pārsūdzība, kā minēts atbilstīgajā Eiropas apcietināšanas orderī.”
Pamatlēmums 2008/909
4        Saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 1. pantu “Definīcijas”:
“Šajā pamatlēmumā:
a)      “spriedums” ir galīgs sprieduma valsts tiesas pieņemts galīgais lēmums vai rīkojums, ar ko piespriež sodu fiziskai personai;
b)      “sods” ir jebkurš brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts pasākums, kas, pamatojoties uz kriminālprocesu, ir piespriests uz noteiktu vai nenoteiktu laiku par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu;
c)      “sprieduma valsts” ir dalībvalsts, kurā ir pieņemts spriedums;
d)      “izpildes valsts” ir dalībvalsts, kurai ir pārsūtīts spriedums, lai to atzītu un izpildītu.”
5        Šā pamatlēmuma 3. panta “Mērķis un darbības joma” 1. punktā noteikts:
“Šā pamatlēmuma mērķis ir izstrādāt noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij jāatzīst spriedums un jāizpilda sods, lai sekmētu notiesātās personas sociālo rehabilitāciju.”
6        Minētā pamatlēmuma 4. panta “Kritēriji sprieduma un apliecinošā dokumenta pārsūtīšanai uz citu dalībvalsti” 1. punktā paredzēts:
“Ar noteikumu, ka notiesātā persona atrodas sprieduma valstī vai izpildes valstī, un ar noteikumu, ka šī persona ir devusi savu piekrišanu, kā noteikts saskaņā ar 6. pantu, spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu, kura veidlapas paraugs dots I pielikumā, var nosūtīt uz vienu no šīm dalībvalstīm:
a)      uz notiesātās personas valstspiederības dalībvalsti, kurā šī persona dzīvo; [..]
[..].”
7        Šā paša pamatlēmuma 8. panta “Sprieduma atzīšana un soda izpilde” 1. punktā paredzēts:
“Saskaņā ar 4. pantu pārsūtīto spriedumu un pēc tam, kad veikta procedūra atbilstīgi 5. pantam, izpildes valsts kompetentā iestāde atzīst un tūlīt veic visus soda izpildei vajadzīgos pasākumus, izņemot gadījumus, kad tā nolemj izmantot kādu no 9. pantā paredzētajiem sprieduma neatzīšanas un neizpildīšanas pamatiem.”
8        Pamatlēmuma 2008/909 9. panta “Neatzīšanas un neizpildīšanas pamats” 1. punktā noteikts:
“Izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja:
[..]
i)      saskaņā ar 4. pantā paredzēto apliecinošo dokumentu persona personiski nepiedalījās tās lietas izskatīšanā, kurā pieņemts spriedums, izņemot gadījumus, kad apliecinošajā dokumentā norādīts, ka saskaņā ar sprieduma dalībvalsts tiesību aktos paredzētajām procesuālajām prasībām attiecīgā persona:
i)      vai nu savlaicīgi:
–        saņēma pavēsti un tādējādi tika informēta par tās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu, kurā pieņemts spriedums, vai ar citiem līdzekļiem saņēma oficiālu informāciju par minētās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu tādā veidā, ka ir nepārprotami konstatēts, ka attiecīgā persona zināja par paredzēto lietas izskatīšanu,
un
–        tika informēta par to, ka spriedums var tikt pieņemts aizmuguriski;
vai arī,
ii)      zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, bija pilnvarojusi attiecīgās personas vai valsts ieceltu pārstāvi aizstāvēt viņu lietas izskatīšanā, un minētais pārstāvis patiešām aizstāvēja attiecīgo personu minētajā lietas izskatīšanā;
vai arī
iii)      ir saņēmusi nolēmumu un, būdama skaidri informēta par tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā personai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais nolēmums varētu tikt atcelts:
–        ir skaidri paziņojusi, ka neapstrīd nolēmumu;
vai
–        attiecīgajā termiņā nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību;
[..].”
Pamatlēmums 2009/299
9        Atbilstoši Pamatlēmuma 2009/299 1., 4., 6., 8. un 15. apsvērumam:
“(1)      Apsūdzētas personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā ir iekļautas tiesībās uz taisnīgu tiesu, kas noteiktas [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas[, kas 1950. gada 4. novembrī parakstīta Romā,] 6. pantā, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Tiesa ir deklarējusi arī to, ka apsūdzētās personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā nav absolūtas un ka, ar konkrētiem nosacījumiem, apsūdzētā persona drīkst, skaidri paužot savu brīvu gribu vai klusējot, nepārprotami atteikties no minētajām tiesībām.
[..]
(4)      Tādēļ ir nepieciešams noteikt skaidrus un kopīgus pamatojumus [pamatus] aizmugurisku nolēmumu neatzīšanai. Šā pamatlēmuma mērķis ir precizēt šādus kopīgus pamatojumus [pamatus], lai dotu izpildes iestādēm iespēju izpildīt nolēmumu, kaut arī persona tiesā nav piedalījusies personiski, vienlaikus pilnīgi ievērojot personas tiesības uz aizstāvību. Šis pamatlēmums nav paredzēts, lai reglamentētu veidu un metodes, tostarp procesuālās prasības, kas tiek izmantotas, lai sasniegtu šajā pamatlēmumā minētos rezultātus, un tos nosaka katras dalībvalsts tiesību aktos.
[..]
(6)      Šis pamatlēmums, ar ko groza citus pamatlēmumus, paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem aizmuguriska nolēmuma atzīšanu un izpildi nedrīkstētu atteikt. Tie ir alternatīvi nosacījumi; ja viens no nosacījumiem ir izpildīts, tad izsniegšanas iestāde – aizpildot attiecīgo iedaļu Eiropas apcietināšanas orderī vai saskaņā ar pārējiem pamatlēmumiem paredzētajos apliecinājuma dokumentos – apstiprina, ka prasības ir vai tiks izpildītas, un tam vajadzētu būt pietiekami, lai izpildītu nolēmumu, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu.
[..]
(8)      Apsūdzētas personas tiesības uz taisnīgu tiesu ir garantētas [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kā to interpretē Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Šīs tiesības ietver attiecīgās personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā. Lai attiecīgā persona varētu īstenot šīs tiesības, tai ir jābūt informētai par plānoto lietas izskatīšanu. Saskaņā ar šo pamatlēmumu tās prasības izpilde, ka personai jābūt informētai par lietas izskatīšanu, būtu jānodrošina katrai dalībvalstij atbilstīgi saviem tiesību aktiem, ar to saprotot, ka tam ir jānotiek saskaņā ar iepriekšminētās konvencijas prasībām. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību judikatūru, apsverot, vai informācijas sniegšanas veids ir pietiekams, lai nodrošinātu, ka persona ir informēta par lietas izskatīšanu, īpašu uzmanību vajadzības gadījumā varētu pievērst arī attiecīgās personas centieniem saņemt tai adresēto informāciju.
[..]
(15)      Pamatojumi neatzīšanai ir fakultatīvi. Tomēr dalībvalstu tiesības pieņemt lēmumu transponēt šos pamatojumus attiecīgo valstu tiesību aktos īpaši reglamentē ar tiesībām uz taisnīgu tiesu, arī ņemot vērā šā pamatlēmuma vispārējo mērķi veicināt personu procesuālās tiesības un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās.”
10      Pamatlēmuma 2009/299 1. pantā “Mērķi un darbības joma” noteikts:
“1.      Šā pamatlēmuma mērķi ir stiprināt to personu procesuālās tiesības, pret kurām ierosināta krimināllieta, veicināt tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un jo īpaši uzlabot tiesu nolēmumu savstarpēju atzīšanu dalībvalstīs.
2.      Ar šo pamatlēmumu nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti [LES]
6. pantā, tostarp personu, pret kurām ierosināta krimināllieta, tiesības uz aizstāvību, un tas neskar nekādus tiesu iestāžu pienākumus šajā sakarā.
3.      Ar šo pamatlēmumu nosaka kopējus noteikumus par to, kā vienā dalībvalstī (izpildes dalībvalsts) atzīst un/vai izpilda tiesas nolēmumus, kas kādā citā dalībvalstī (izsniegšanas dalībvalsts) aizmuguriski pieņemti saskaņā ar [Pamatlēmuma 2002/584] 5. panta 1. punktu [..], [Pamatlēmuma 2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunktu [..].”
11      Ar Pamatlēmuma 2009/299
2. pantu “Grozījumi [Pamatlēmumā 2002/584]” saskaņā ar tā 1. punktu Pamatlēmumā 2002/584 tika iekļauts 4.a pants. Ar Pamatlēmuma 2009/299
5. pantu “Grozījumi [Pamatlēmumā 2008/909]” saskaņā ar tā 1. punktu Pamatlēmumā 2008/909 tika iekļauts 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts.
Direktīva (ES) 2016/343
12      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.), 36. apsvērums ir formulēts šādi:
“Konkrētos apstākļos vajadzētu būt iespējai nolēmumu par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu pieņemt, pat ja attiecīgā persona tiesas sēdē nepiedalās. Tas var būt gadījumos, kad aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām un tiesā tomēr neierodas. Ar aizdomās turētā vai apsūdzētā informēšanu par tiesas sēdi būtu jāsaprot personas uzaicināšana personīgi vai arī sniedzot minētajai personai oficiālo informāciju par attiecīgās tiesas sēdes laiku un vietu, izmantojot citus līdzekļus, kas ļauj tai uzzināt par tiesas sēdi. Tas, ka aizdomās turētais vai apsūdzētais ir informēts par neierašanās sekām, jo īpaši jāsaprot tā, ka persona ir informēta – ja šī persona uz tiesas sēdi neierodas, nolēmumu var pieņemt aizmuguriski.”
13      Šīs direktīvas 8. panta “Tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā” 2. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis var paredzēt, ka tiesas sēde, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez minētās personas klātbūtnes ar noteikumu, ka:
a)      aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām; vai
b)      aizdomās turēto vai apsūdzēto, kas ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru izraudzījies aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai valsts.”
Vācijas tiesības
14      Gesetz über internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Likums par starptautisko tiesisko palīdzību krimināllietās), redakcijā, kas publicēta 1994. gada 27. jūnijā (BGBl. 1994 I, 1537. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2022. gada 19. decembra likumu (BGBl. 2022 I, 2632. lpp.)
(turpmāk – IRG), 84.b pantā
“Papildu pieļaujamības nosacījumi” noteikts:
“(1)      Izpilde nav pieļaujama, ja:
[..]
2.      notiesātā persona nav piedalījusies tās lietas izskatīšanā, kurā pieņemts nolēmums,
[..]
(3)      Atkāpjoties no 1. punkta 2. apakšpunkta, izpilde ir pieļaujama arī tad, ja
1.      notiesātā persona savlaicīgi
a)      ir saņēmusi pavēsti par tās lietas izskatīšanu, kurā pieņemts nolēmums, vai
b)      ar citiem līdzekļiem ir saņēmusi oficiālu informāciju par plānoto lietas izskatīšanas, kurā pieņem spriedumu, datumu un vietu tādā veidā, ka ir nepārprotami konstatēts, ka attiecīgā persona zināja par paredzēto lietas izskatīšanu, un
c)      ir tikusi informēta par to, ka spriedums var tikt pieņemts arī aizmuguriski,
[..]
3.      notiesātā persona, zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, ir pilnvarojusi advokātu to aizstāvēt lietas izskatīšanas laikā, un minētais advokāts patiešām viņu ir aizstāvējis lietas izskatīšanā.
(4)      Atkāpjoties no 1. punkta 2. apakšpunkta, izpilde ir pieļaujama arī tad, ja notiesātā persona pēc sprieduma izsniegšanas
1.      ir skaidri paziņojusi, ka neapstrīd pasludināto spriedumu, vai
2.      attiecīgajā termiņā nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību.
Notiesātajai personai iepriekš
jābūt skaidri informētai par tās tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā tā var piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais spriedums varētu tikt atcelts.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
15      Ar 2019. gada 5. augusta spriedumu Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zeļonas Goras apgabaltiesa, Polija) piesprieda SO brīvības atņemšanas sodu uz vienu gadu par dalību noziedzīgā organizācijā.
16      Ar 2022. gada 24. marta spriedumu Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Poznaņas apelācijas tiesa, Polija) noraidīja apelācijas sūdzību, ko par šo spriedumu iesniedza SO aizstāvis.
17      Ar 2023. gada 30. janvāra nolēmumu Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zeļonas Goras apgabaltiesa)
apmierināja SO pieteikumu par brīvības atņemšanas soda izpildi Vācijā ar pamatojumu, ka viņš ir Vācijas pilsonis, viņa interešu centrs atrodas Berlīnē (Vācija) un arī viņa ģimene dzīvo šajā dalībvalstī.
18      Ar 2023. gada 2. februāra vēstuli, kurai bija pievienots gan šis nolēmums, gan Pamatlēmuma 2008/909
4. panta 1. punktā minētais apliecinošais dokuments, 2019. gada 5. augusta spriedums, kas pasludināts pirmajā instancē, un 2022. gada 24. marta spriedums apelācijā, kā arī paziņojums par SO pieteikumu poļu un vācu valodā, minētā tiesa lūdza Staatsanwaltschaft Berlin (Berlīnes prokuratūra, Vācija) kā kompetentajai Vācijas iestādei uzņemties SO piespriestā soda izpildi.
19      Berlīnes prokuratūra lūdza Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesas, Vācija) Sodu izpildes palātu atzīt, ka brīvības atņemšanas soda, kurš piemērots ar 2019. gada 5. augusta spriedumu, izpilde
ir pieļaujama.
20      Šajā Sodu izpildes palātā SO iebilda pret šo Berlīnes prokuratūras lūgumu, tostarp apgalvojot, ka viņš personīgi ir piedalījies tikai divās no 28 tiesas sēdēm Polijā, kas, ka viņš apgalvo, esot norisinājušās pirmajā instancē vairāk nekā četrus ar pusi gadus, un ka viņš arī personīgi nav piedalījies apelācijas tiesas sēdē. SO norāda, ka nezina, vai ir ticis aizstāvēts pārējās 26 pirmās instances tiesas sēdēs un apelācijas tiesvedībā.
21      Tā kā minētā Sodu izpildes palāta lūdza Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zeļonas Goras apgabaltiesa) sniegt papildu informāciju, pēdējā minētā 2023. gada 31. jūlija vēstulē norādīja, ka SO 2012. un 2014. gadā bija piedalījies trijās pirmās instances tiesas sēdēs, iesniedzis apsvērumus pēc būtības un lūdzis, lai pārējās tiesas sēdes viņa prombūtnes gadījumā notiktu aizmuguriski. SO esot bijis informēts par tiesībām piedalīties lietas izskatīšanā un par pienākumu paziņot par savas saziņas adreses maiņu, kā arī norādīt saziņas adresi Polijā. Turpretī SO neesot piedalījies apelācijas tiesvedībā, taču esot izmantojis aizstāvja atbalstu, kurš esot piedalījies abu instanču tiesas sēdēs. Apsūdzētās personas – tāpat kā aizstāvja – klātbūtne apelācijas tiesvedībā saskaņā ar Polijas tiesību aktiem neesot obligāta. Uzaicinājums ierasties uz lietas izskatīšanu apelācijā esot izsniegts pēc notiesātās personas norādītās Polijas saziņas adreses – tās aizstāvja birojam.
22      Ar 2023. gada 19. septembra vēstuli Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zeļonas Goras apgabaltiesa), atbildot uz jaunu Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) pieprasījumu, sniedza papildu informāciju par tiesvedību pirmajā instancē.
23      Ar 2023. gada 24. novembra nolēmumu Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) Sodu izpildes palāta noraidīja Berlīnes prokuratūras lūgumu atzīt par pieļaujamu SO notiesājošā sprieduma izpildi Vācijā, jo saskaņā ar Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zeļonas Goras apgabaltiesa) sniegto informāciju SO neesot ticis uzaicināts uz noteiktām procesa tiesas sēdēm, precizējot, ka nešķiet, ka procesuālās darbības, kas veiktas šajās tiesas sēdēs pirmajā instancē, būtu interesantas tikai līdzapsūdzētajiem vai ka SO būtu uzzinājis par šo informāciju citā veidā. Tāpat tajās neesot piedalījies aizstāvis notiesātās personas vārdā.
24      Berlīnes prokuratūra par šo lēmumu cēla prasību Kammergericht (Berlīnes Augstākā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa. Minētās prasības pamatojumam tā apgalvo, ka SO klātbūtne atsevišķās tiesas sēdēs, kurās tika uzklausīti viņa apsvērumi pēc būtības un kurās viņš lūdza izskatīt lietu arī aizmuguriski, ir pietiekama, jo nepiedalīties lietas izskatīšanā citās dienās esot bijis viņa patstāvīgs lēmums. Turklāt ar sava aizstāvja starpniecību SO pats Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zeļona Gora apgabaltiesa) esot lūdzis veikt soda izpildi Vācijā un tādējādi atteicies no IRG 84.b panta 1. punkta 2. apakšpunktā noteiktās aizsardzības.
25      Saskaņā ar SO aizstāvja paziņojumu SO neesot zinājis par apelācijas tiesvedību. Viņš neesot saņēmis pavēsti uz savu adresi Vācijā. Līdz ar to viņš arī neesot varējis, zinādams par paredzēto lietas izskatīšanu, pilnvarot ad litem pārstāvi aizstāvībai paredzētajā tiesas sēdē.
26      Pēc iesniedzējtiesas lūguma SO aizstāvis Polijas tiesās ar 2024. gada 28. februāra paziņojumu norādīja, ka viņa pilnvaras attiecas gan uz tiesvedību pirmajā instancē, gan uz apelācijas tiesvedību, ka SO ir norādījis sava advokātu biroja adresi kā adresi, uz kuru var tikt sūtīti SO adresētie paziņojumi Polijā un uz kuru SO var atbilstīgi tikt nosūtītas vēstules saskaņā ar Polijas tiesībām, un ka apelācijas tiesvedībā viņu aizstājusi kolēģe advokāte. Esot iespējams, ka viņš nebija informējis SO par tiesas sēdes datumu, jo SO klātbūtne tiesas sēdē nebija obligāta un advokātu esot pārstāvējusi kolēģe advokāte.
27      Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa jautā, vai pavēste, kas izsniegta pilnvarotajam pārstāvim, kuru aizmuguriski notiesātā persona
pati izraudzījusies tai adresēto dokumentu saņemšanai, atbilst Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punkta pirmajā ievilkumā paredzētajiem nosacījumiem, un tādēļ tai būtu jāatzīst un jāizpilda spriedums, ar kuru šī persona notiesāta.
28      Šajā ziņā minētā tiesa uzskata, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā ietvertais jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” jāsaprot tāpat kā identiskais jēdziens Pamatlēmuma 2002/584
4.a pantā, kuru Tiesa jau ir interpretējusi 2017. gada 10. augusta spriedumā Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628) un 2023. gada 21. decembra spriedumā Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (C‑397/22, EU:C:2023:1030), jo šīm abām tiesību normām ir identisks formulējums, tās ir grozītas ar vienu un to pašu pamatlēmumu un nav nekāda iemesla nodošanas Eiropas apcietināšanas ordera izpildei gadījumus aplūkot atšķirīgi no gadījumiem, kad dalībvalsts apņemas izpildīt notiesājošu spriedumu. Tātad šim jēdzienam, ja kriminālprocess noris vairākās instancēs, būtu jāattiecas tikai uz tiesvedību, kurā pēc faktisko un tiesisko apstākļu atkārtotas pārbaudes ir pieņemts galīgais nolēmums par attiecīgās personas vainu un piespriests sods. Šajā gadījumā runa esot par 2022. gada 24. marta apelācijas tiesas sēdi Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Poznanas apelācijas tiesa), nevis par tiesvedību pirmajā instancē, ko veica Landgericht Berlin (Berlīnes apgabaltiesa) Sodu izpildes palāta.
29      Iesniedzējtiesa sliecas uzskatīt, ka noliedzoša atbilde uz uzdoto jautājumu izriet no 2016. gada 24. maija sprieduma Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346) un 2023. gada 21. decembra sprieduma Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (C‑397/22, EU:C:2023:1030) attiecībā uz tiesību normu, kas formulēta identiski un iekļauta Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta a) apakšpunktā i) punktā, – kuros Tiesa nospriedusi, ka pavēste, kas nodota attiecīgās personas mājsaimniecības pilngadīgai personai, kura ir apņēmusies šo pavēsti nodot attiecīgajai personai, atbilst šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem tikai tad, ja izdotais Eiropas apcietināšanas orderis ļauj pārliecināties, vai un, attiecīgā gadījumā, kurā brīdī šī persona faktiski ir nodevusi šo pavēsti attiecīgajai personai. Tādējādi izsniegšanas tiesu iestādei Eiropas apcietināšanas orderī būtu jānorāda elementi, kas tai ļāvuši pierādīt, ka attiecīgā persona patiešām ir oficiāli saņēmusi informāciju par savas lietas izskatīšanas datumu un vietu. Šo judikatūru varētu attiecināt uz Pamatlēmuma 2008/909/TI 4. panta 1. punktā paredzēto apliecinošo dokumentu, kurā šajā lietā šāda informācija nav iekļauta.
30      Tomēr pamatlietas fakti atšķiroties no tiem, kas tika izskatīti lietās, kurās pasludināti šie spriedumi, ar to, ka šajā gadījumā personu, kura saņēma attiecīgo dokumentu, SO bija skaidri izraudzījies kompetentajās tiesu iestādēs par pilnvaroto pārstāvi, kas ir pilnvarots pieņemt dokumentus, norādot viņa adresi kā to, uz kuru var sūtīt šādus dokumentus. No tā varētu secināt, ka SO vēlējās, lai dokumentu izsniegšana
pārstāvim, kurš pilnvarots tos saņemt, tiktu pielīdzināta izsniegšanai viņam pašam.
31      Otrām kārtām, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša,
iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāpārbauda, vai notiesātā persona, pati nepiedaloties, tika pārstāvēta apelācijas tiesvedībā tādējādi, ka ir izslēdzams pamats sprieduma, ar kuru tā notiesāta, atzīšanas un izpildes atteikumam. Līdz ar to tā vēlas noskaidrot, vai Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta piemērošanas nosacījumi ir izpildīti tad, ja šī persona brīdī, kad tā pilnvaro savu aizstāvi viņu pārstāvēt, zināja nevis par tiesas sēdes datumu, bet gan tikai par to, ka notiks lietas izskatīšana.
32      Šī tiesa norāda, ka saskaņā ar šo tiesību normu tiesas sēdes datums būtu jānosaka pirms aizstāvja pilnvarošanas. Tomēr tas ne vienmēr attiecas uz apelācijas tiesvedību. Proti, minētā tiesa norāda, ka parasti pirmās instances tiesā notiesāta persona, kas pilnvaro aizstāvi iesniegt apelācijas sūdzību, tāpat viņu pilnvaros aizstāvībai apelācijas tiesvedībā – pat šīs personas prombūtnē, ciktāl tas ir pieļaujams saskaņā ar valsts tiesību aktiem un ciktāl šīs personas klātbūtne apelācijas lietas izskatīšanā nav obligāta. Minētā tiesa norāda, ka minētā persona skaidri zina, ka notiks lietas izskatīšana apelācijā, jo tā iesniedz apelācijas sūdzību, bet vēl nezina precīzu datumu, kurā apelācijas tiesa ieplānos tiesas sēdi.
33      Kā norāda iesniedzējtiesa, ar to vien, ka ir zināms par to, ka notiks apelācijas tiesvedība, pietiek, ņemot vērā, ka tiesvedības turpinājumā tikai no notiesātās personas būs atkarīgs, vai tā, pati neierodoties pirmajā instancē, sazināsies ar tiesu un savu aizstāvi, lai saņemtu informāciju par noteikto apelācijas izskatīšanas datumu.
34      Iesniedzējtiesa piebilst, ka pat gadījumos, kad aizstāvis sava klienta vārdā ceļ apelāciju, klientam par to nezinot, tad, ja viņš, nesagaidot, ka klients ar viņu sazinās, vēlas ievērot apelācijas celšanas termiņu, apelācijas tiesvedība netiks turpināta, nevēršoties pie attiecīgās personas un nesaņemot no tās apstiprinājumu. Līdz ar to šī tiesa no izvēlētā aizstāvja un viņa kolēģes, kas viņu aizstāja Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Poznanas apelācijas tiesa), iesaistīšanās secina, ka apspriešanās ar SO ir notikusi un ka SO noteikti zināja par apelācijas tiesvedības nenovēršamību, pat ja šīs apspriešanās brīdī tiesas sēdes datums vēl nebija noteikts.
35      Trešām kārtām, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša un atbilde uz otro jautājumu ir tāda, ka tiesas sēdes datumam jau ir jābūt noteiktam un attiecīgajai personai par to ir jāzina brīdī, kad tās aizstāvim tiek piešķirts pilnvarojums, iesniedzējtiesa norāda, ka apņemšanās izpildīt sodu nebūtu pieļaujama saskaņā ar IRG 84.b panta 1. punkta 2. apakšpunktu, jo neesot piemērojama IRG 84.b panta 3. punkta 3. apakšpunktā, ar kuru Vācijas tiesībās transponēts Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts, paredzētā atkāpe.
36      Tomēr minētā tiesa norāda – lai gan Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punktā izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir piešķirta rīcības brīvība, IRG 84.b panta 1. punkta 2. apakšpunktā ir paredzēts absolūts atzīšanas un izpildes atteikuma pamats. Minētā tiesa uzskata, ka tā nevar interpretēt šo tiesību normu contra legem, proti, tādējādi, ka tai, izvērtējot atteikuma pamatu, ir rīcības brīvība, kas pārsniedz
IRG 84.b panta 3. un
4. punktā paredzētos izņēmumus.
37      Iesniedzējtiesa norāda, ka, ja tai būtu šāda rīcības brīvība, apņemšanās izpildīt notiesājošu spriedumu tiktu atzīta par pieļaujamu. Proti, SO, neraugoties uz tā iesniegto apelācijas sūdzību, neuzturēja pietiekamus kontaktus ar Polijas tiesu iestādēm un savu aizstāvi, kura biroja adresi bija norādījis kā adresi tiesas dokumentu saņemšanai. Acīmredzami viņam nebija īpašas
intereses pašam piedalīties apelācijas tiesvedībā. Turklāt SO pats lūdza uzņemties viņa soda izpildi Vācijai. Ņemot vērā šos apstākļus, minētā tiesa nekonstatē SO leģitīmās intereses par to, lai viņam atteiktu soda izpildi šajā dalībvalstī.
38      Tas liek minētajai tiesai uzdot Tiesai jautājumu par Vācijas tiesību aktu saderību ar Savienības tiesību pārākuma principu, pat ja atbilde par nesaderību varētu tikt izsecināta no 2023. gada 21. decembra sprieduma Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (C‑396/22, EU:C:2023:1029), kurā Tiesa nosprieda, ka Vācijas tiesības nav saderīgas ar Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punktu, kura formulējums ir identisks Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta formulējumam.
39      Ceturtām kārtām, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai notiesātā persona, kura pati nav ieradusies tiesā, var atteikties no aizsardzības, kas izriet no Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai šīs personas lūgums sprieduma dalībvalsts kompetentajai iestādei izpildīt sodu tās izcelsmes dalībvalstī ir uzskatāms par šādu atteikšanos.
40      SO attieksme šajā gadījumā esot pretrunīga, jo, no vienas puses, viņš, neizvirzot iebildumus vai atrunas pret notiesājošo spriedumu, ir Polijā lūdzis izpildīt sodu Vācijā, bet, no otras puses, viņš šajā dalībvalstī izpildes stadijā izvirza pret to iebildumus. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis apstāklis būtu jāņem vērā, īstenojot rīcības brīvību, kādai tai būtu jābūt, lai atzītu un izpildītu spriedumu, ar kuru aizmuguriski notiesāta persona. Tomēr valsts tiesībās tai šāda rīcības brīvība neesot atzīta.
41      Pat ja Pamatlēmumā 2008/909 nav ietverts nekāds juridiskais pamats, no kura minētā tiesa varētu secināt, ka aizmuguriski notiesātā persona var atteikties no aizsardzības, kas izriet no šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta, tā konstatē, ka šī tiesību norma attiecas uz gadījumu, kad persona ar savu attieksmi procesā var izlemt, vai vēlas izmantot aizsardzību pret aizmuguriski pieņemta nolēmuma atzīšanu un izpildi. Proti, minētās tiesību normas iii) punktā šai personai esot paredzēta iespēja atteikties no šāda lēmuma apstrīdēšanas. Lai gan šā nolēmuma izpildāmība šajā ziņā varētu būt atkarīga no aizmuguriski notiesātās personas gribas, iespējams arī atzīt, ka minētā nolēmuma turpmākā izpilde ir atkarīga no šīs gribas, kuru SO šajā gadījumā esot paudis, lūgdams
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Zeļonas Goras apgabaltiesa) izpildīt sodu Vācijā.
42      Šādos apstākļos Kammergericht (Berlīnes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai pavēste, kas izsniegta notiesātās personas norādītajam vietējam pārstāvim, kurš pilnvarots saņemt tiesas dokumentus, atbilst Pamatlēmuma [2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punkta pirmajā ievilkumā noteiktajām prasībām?
2)      Vai Pamatlēmuma [2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts jāsaprot tādējādi, ka pilnvarojuma piešķiršanas brīdī lietas izskatīšanas datumam jau ir jābūt ieplānotam un attiecīgajai personai jābūt par to informētai, vai arī ir pietiekami, ja attiecīgā persona piešķir vai apstiprina pilnvarojumu, ar pārliecību zinot, ka lietas izskatīšana notiks?
3)      Vai ar Savienības tiesību pārākumu ir saderīgi tas, ka Vācijas likumdevējs [IRG] 84.b panta 1. punkta 2. apakšpunktā aizmuguriski pieņemtu notiesājošu spriedumu ir noteicis kā [izpildes lūguma] absolūtu nepieļaujamības pamatu, lai gan Pamatlēmuma [2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā šajā ziņā ir paredzēts tikai fakultatīvs atteikuma pamats?
4)      Vai attiecīgā persona var atteikties no Pamatlēmuma [2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā paredzētās aizsardzības, tādējādi pieļaujot aizmuguriska sprieduma izpildi, pat ja nav izpildīti [šā] pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i)–iii) punktā paredzētie nosacījumi? Vai tas, ka attiecīgā persona lūdz sprieduma valsts kompetentajai iestādei, lai sods tiktu izpildīts tās izcelsmes valstī, ir uzskatāms par šādu atteikumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
43      Šajā ziņā jāatgādina – tāpat kā Pamatlēmums 2002/584, arī Pamatlēmums 2008/909 krimināllietās piešķir konkrētu formu savstarpējas uzticēšanās un savstarpējas atzīšanas principiem. Šis pamatlēmums pastiprina tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās attiecībā uz spriedumu atzīšanu un izpildi gadījumos, kad personām citā dalībvalstī piespriests brīvības atņemšanas sods vai kāds ar brīvības atņemšanu saistīts pasākums, lai sekmētu viņu sociālo rehabilitāciju (spriedums, 2025. gada 4. septembris, C.J.  (Sprieduma izpilde atbilstoši EAO),
C‑305/22, EU:C:2025:665, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
44      Saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 3. panta 1. punktu tā mērķis ir definēt noteikumus, kas, lai veicinātu notiesātās personas sociālo rehabilitāciju, ļauj dalībvalstij atzīt citas dalībvalsts tiesas spriedumu un izpildīt tās piespriesto sodu.
45      Šajā nolūkā Pamatlēmuma 2008/909
4. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēta iespēja, ka spriedums kopā ar apliecinošo dokumentu, kura paraugs ir ietverts šā pamatlēmuma I pielikumā, tiek nosūtīts notiesātās personas pilsonības dalībvalstij, kuras teritorijā tā dzīvo.
46      Šajā kontekstā Pamatlēmuma 2008/909 8. panta 1. punkts paredz, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei principā ir jāapmierina pieteikums par citā dalībvalstī pieņemta sprieduma atzīšanu un par tajā piespriesta brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta pasākuma izpildi, ja šis pieteikums tai tiek nosūtīts atbilstoši minētā pamatlēmuma 4. un
5. pantam. Principā tā var atteikties apmierināt šādu pieteikumu, tikai atsaucoties uz minētā pamatlēmuma 9. pantā izsmeļoši uzskaitītajiem atzīšanas un izpildes atteikuma pamatiem (spriedums, 2023. gada 9. novembris, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, 20. punkts).
47      It īpaši saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktu, uz kuru attiecas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja saskaņā ar šā pamatlēmuma 4. pantā paredzēto apliecinošo dokumentu attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā pieņemts attiecīgais nolēmums.
48      Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa attiecībā uz Pamatlēmuma 2002/584
4.a pantu ir nospriedusi, ka jēdziens “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums” šīs tiesību normas izpratnē ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz tiesvedību, kurā pieņemts tiesas nolēmums, ar kuru galīgi notiesāta persona, kuras nodošana tiek lūgta Eiropas apcietināšanas orderī (skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), C‑398/22, EU:C:2023:1031, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
49      Konkrētāk, attiecībā uz gadījumu, par kādu ir runa pamatlietā un kurā tiesvedība ir norisinājusies divās secīgās instancēs, proti, pirmajā instancē un tad apelācijas tiesvedībā, Tiesa nosprieda, ka instancei, kurā pieņemts apelācijas nolēmums, vienīgajai ir nozīme saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 4.a panta 1. punkta piemērošanu, jo šajā instancē ir pieņemts nolēmums, ko vairs nav iespējas pārsūdzēt parastajā kārtībā un ar ko lieta tātad ir galīgi izlemta pēc būtības (skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), C‑398/22, EU:C:2023:1031, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
50      Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 45. punktā – šāda interpretācija jēdzienam “lietas izskatīšana, kurā ir pieņemts nolēmums”, kurš ietverts Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punktā, ir piemērojama arī Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktam, jo šīm abām tiesību normām, kas attiecīgajos pamatlēmumos iekļautas ar vienu un to pašu Savienības tiesību aktu, proti, ar Pamatlēmumu 2009/299, it īpaši attiecīgi ar tā 2. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu, formulējums ir līdzīgs vai pat identisks un ir analoģiski mērķi, it īpaši attiecībā uz personas tiesībām personiski piedalīties lietas izskatīšanā un šīs personas tiesību uz aizstāvību ievērošanu, ja nolēmums pieņemts aizmuguriski, kā tas citastarp izriet no Pamatlēmuma 2009/299 1., 4., 6. un
8. apsvēruma.
51      Identisku iemeslu dēļ tas pats attiecas uz citu Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punktā ietverto jēdzienu interpretāciju, ko Tiesa veikusi savā judikatūrā par šo tiesību normu, it īpaši interpretāciju, kas attiecas uz jēdzieniem un izteicieniem, uz kuriem attiecas minētās tiesību normas a)–c) apakšpunkts un kuru formulējums precīzi atbilst Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i)–iii) punkta formulējumam, kas ir uzdoto jautājumu priekšmets.
52      Atbilde uz uzdoto jautājumu ir jāformulē iepriekš izklāstīto ievada apsvērumu gaismā.
Par pirmo jautājumu
53      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu ietvaros tai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Šajā ziņā tai no visas valsts tiesas sniegtās informācijas un tostarp no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma ir tiesības nošķirt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (spriedums, 2025. gada 5. jūnijs, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
54      Šajā gadījumā no pirmā jautājuma formulējuma izriet, ka tas formāli attiecas uz Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punktā paredzēto gadījumu. Šis gadījums attiecas uz situāciju, kurā saskaņā ar šā pamatlēmuma 4. pantā paredzēto apliecinošo dokumentu attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā pasludināts notiesājošais spriedums, bet saskaņā ar šīs tiesību normas pirmo ievilkumu ir tikusi vai nu personiski uzaicināta un tādējādi tikusi informēta par tās lietas izskatīšanas plānoto datumu un vietu, kurā pieņemts šis spriedums, vai ar citiem līdzekļiem tikusi oficiāli un faktiski informēta par šīs lietas izskatīšanas plānoto datumu un vietu, un tādējādi ir nepārprotami konstatēts, ka tā zināja par paredzēto lietas izskatīšanu un saskaņā ar minētās tiesību normas otro ievilkumu bija informēta, ka nolēmums var tikt pieņemts aizmuguriski.
55      Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā iesniedzējtiesai ir jālemj nevis par situāciju, kurā attiecīgā persona tikusi informēta, ka nolēmums var tikt pieņemts aizmuguriski, bet gan par situāciju, kurā šī ieinteresētā persona ir pilnvarojusi juridisko pārstāvi un šis pārstāvis to patiešām aizstāvēja minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā paredzētajā lietas izskatīšanā.
56      Līdz ar to pirmais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to Tiesai tiek lūgts noteikt, vai šī pēdējā minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais nosacījums, ka personai jāzina par paredzēto lietas izskatīšanu, ir izpildīts tad, ja pavēste
izsniegta nevis attiecīgajai personai tieši, bet gan juridiskajam pārstāvim, kuru šī persona ir pilnvarojusi aizstāvībai lietā un kuru tā izraudzījusies sprieduma dalībvalstī šai personai adresēto dokumentu saņemšanai.
57      Saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktu izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, ja saskaņā ar šā pamatlēmuma 4. pantā paredzēto apliecinošo dokumentu attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā
pieņemts šis spriedums, izņemot gadījumus, kad šajā apliecinošajā dokumentā ir norādīts, ka attiecīgā persona saskaņā ar citām sprieduma valsts tiesību aktos noteiktajām procesuālajām prasībām atbilst kāda no 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) vai iii) punktā minētajiem gadījumiem piemērošanas nosacījumiem.
58      No tā izriet, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei principā ir pienākums atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, neraugoties uz to, ka attiecīgā persona nav piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā
pieņemts šis spriedums, ja ir izpildīti kāda no minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) vai iii) punktā minētajiem gadījumiem piemērošanas nosacījumi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 24. maijs, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 35. punkts).
59      Proti, katrā no šajos punktos minētajiem gadījumiem notiesājoša sprieduma atzīšana un izpilde neapdraud nedz attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību, nedz arī tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas nostiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk – Harta) 47. pantā un 48. panta 2. punktā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21 un C‑515/21, EU:C:2023:235, 73. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), jo šādos gadījumos ir jāuzskata, ka attiecīgā persona brīvprātīgi un nepārprotami ir atteikusies no personīgas dalības lietas izskatīšanā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, 52. punkts).
60      Konkrētāk, runājot par Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktu, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir pienākums atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, neraugoties uz to, ka attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā
pieņemts šis spriedums, ja šī persona, zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, aizstāvībai šajā lietā pilnvarojusi juridisko pārstāvi, kuru izraudzījusies vai nu pati, vai dalībvalsts un kurš viņu patiešām ir aizstāvējis šajā lietā.
61      Protams, no Tiesas judikatūras par Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punktu – kurš, kā norādīts šā sprieduma 54. punktā, būtībā attiecas uz gadījumu, kad attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā tā notiesāta, bet ir tikusi personiski uzaicināta vai ar citiem līdzekļiem faktiski tikusi oficiāli informēta par šīs lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu, – izriet, ka, ņemot vērā it īpaši šīs tiesību normas pirmā ievilkuma formulējumu, saskaņā ar kuru ir nepārprotami jāpierāda, ka persona “zināja par paredzēto lietas izskatīšanu”, apstāklis, ka pavēsti izsniedz trešajai personai, kura apņemas šo pavēsti nodot attiecīgajai personai, neļauj nepārprotami pierādīt ne to, ka šī persona “faktiski” saņēmusi informāciju par lietas izskatīšanas datumu un vietu, ne, attiecīgā gadījumā, precīzu saņemšanas brīdi (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2016. gada 24. maijs, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 47. punkts, un 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), C‑398/22, EU:C:2023:1031, 31. punkts).
62      Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 53. punktā, citādi ir situācijā, kurā pavēste izsniegta juridiskajam pārstāvim, kuru ieinteresētā persona ir pilnvarojusi aizstāvībai lietā un kuru tā ir izraudzījusies sprieduma dalībvalstī, lai saņemtu tai adresētos dokumentus.
63      Proti, tas, ka sprieduma dalībvalsts kompetentās iestādes šo pavēsti izsniegušas ieinteresētās personas juridiskā pārstāvja birojā, ir uzskatāms par pašas šīs personas informēšanu, jo šādā gadījumā tiek uzskatīts, ka šī persona ir saņēmusi minēto pavēsti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
64      Līdz ar to uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais nosacījums, ka personai jāzina par paredzēto lietas izskatīšanu, ir izpildīts, ja pavēste
izsniegta nevis attiecīgajai personai tieši, bet gan juridiskajam pārstāvim, kuru šī persona ir pilnvarojusi aizstāvībai lietā un kuru tā ir izraudzījusies sprieduma dalībvalstī šai personai adresēto dokumentu saņemšanai.
Par otro jautājumu
65      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā tā piemērošana ir pakārtota nosacījumam, ka attiecīgajai personai tiesas sēdes datums, kas noteikts tās lietas izskatīšanai, ir jāzina brīdī, kad tā pilnvaro juridisko pārstāvi aizstāvēt viņu šajā lietā.
66      Vispirms jānorāda, ka saskaņā ar minēto tiesību normu izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei saskaņā ar šā sprieduma 57.–59. punktā atgādināto judikatūru pienākums atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, ja attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kurā pieņemts šis spriedums, ir tad, ja šī persona atbilstoši šīs tiesību normas prasībai zināja par paredzēto lietas izskatīšanu, pilnvaroja pašas izraudzītu vai valsts ieceltu juridisko pārstāvi aizstāvībai šajā lietā un minētais pārstāvis patiešām viņu aizstāvējis minētajā lietā.
67      Tādēļ, lai atbildētu uz otro jautājumu, jānosaka tās prasības tvērums, kas ietverta Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā par to, ka attiecīgajai personai ir jāzina par paredzēto lietas izskatīšanu, ievērojot, ka – tā kā nav atsauces uz valsts tiesībām – tas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurš Savienības teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 24. maijs, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 28.–31. punkts).
68      Šajā saistībā ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un tiesiskajā regulējumā, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedumi, 1983. gada 17. novembris, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts, kā arī 2025. gada 4. septembris, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș u.c., C‑489/23, EU:C:2025:651, 31. punkts).
69      Attiecībā uz Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta formulējumu jānorāda, ka šīs tiesību normas formulējums dažādās valodu versijās neļauj viennozīmīgi noteikt, vai minētajā tiesību normā tās piemērošanai ir prasīts, lai attiecīgajai personai būtu bijis zināms precīzs tās tiesas sēdes datums, kurā tā notiesāta.
70      It īpaši, lai gan šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta itāļu valodas versijā šāda prasība ir skaidri ietverta, dažās valodu versijās, piemēram, angļu un franču valodā, ir tikai prasītas “zināšanas par paredzēto lietas izskatīšanu”, savukārt citās, piemēram, vācu un ungāru valodā, ir prasītas “zināšanas par noteikto tiesas sēdi” vai, piemēram, čehu, poļu un zviedru valodā – “zināšanas par paredzēto tiesas sēdi”.
71      Lai gan, protams, šie dažādie izteikumi varētu likt domāt, ka ieinteresētajai personai, kā tas ir skaidri paredzēts šīs tiesību normas itāļu valodas versijā, ir bijis jāzina precīzs tiesas sēdes datums, kurā tā notiesāta, tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienā no Savienības tiesību normas valodu versijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats tās interpretācijai vai arī tam nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar pārējo valodu versijām. Savienības tiesību normas ir interpretējamas un piemērojamas vienveidīgi, ņemot vērā visu Savienības oficiālo valodu redakcijas. Tādējādi pretrunu starp Savienības tiesību akta teksta dažādām valodu versijām gadījumā attiecīgā norma ir jāinterpretē atbilstoši tā regulējuma vispārējai sistēmai un mērķim, kura sastāvdaļa tā ir (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 23. oktobris, Naturvårdsverke (Atkritumu apstrāde pēc atpakaļņemšanas), C‑221/24 un C‑222/24, EU:C:2025:818, 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
72      Šajā ziņā attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts, ir jākonstatē, ka šīs tiesību normas i) punktā ir prasīts, lai attiecīgā persona tiktu personiski uzaicināta un tādējādi informēta par tādas “lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu”, kurā pieņemts šis nolēmums, vai arī, izmantojot citus līdzekļus, faktiski oficiāli informēta par “šīs lietas izskatīšanas plānoto dienu
un vietu”, un tādējādi nepārprotami konstatēts, ka “viņa zināja par paredzēto lietas izskatīšanu”.
73      Tādējādi jākonstatē, ka no paša Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punkta formulējuma izriet, ka tajā ietvertā frāze “zināja par paredzēto lietas izskatīšanu” prasa, lai attiecīgā persona būtu informēta par tiesas sēdes datumu un vietu, kas noteikta lietas izskatīšanai, kurā tā notiesāta.
74      Veicot kontekstuālu interpretāciju, šķiet, ka no tā var secināt, ka atbilstošajai prasībai, kas ietverta šā 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā, konsekvences apsvērumu dēļ var tikt piešķirts tāds pats tvērums, un tādēļ šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir prasīts, lai attiecīgā persona būtu informēta par lietas izskatīšanas dienu un vietu, kurā šī persona ir notiesāta.
75      Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2016/343 – kurā paredzēti minimālie noteikumi attiecībā uz dažiem kriminālprocesa elementiem, tostarp uz “tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā”, – normas, it īpaši tās 8. panta 2. punkts, kas ir konteksta elements, kuram ir nozīme, interpretējot šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunktu, ņemot vērā starp šīm abām tiesību normām pastāvošo funkcionālo saikni (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 16. janvāris, VB II (Informācija par tiesībām uz lietas izskatīšanu no jauna), C‑400/23, EU:C:2025:14, 48. punkts).
76      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punktu dalībvalstis var paredzēt, ka tiesas sēde, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez minētās personas klātbūtnes vai nu ar šīs tiesību normas a) punktā paredzēto nosacījumu, ka aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām, vai arī ar b) punktā paredzēto nosacījumu, ka aizdomās turēto vai apsūdzēto, kas ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru izraudzījies vai nu pats aizdomās turētais, vai apsūdzētais, vai valsts.
77      Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punktā īpaša nozīme ir piešķirta attiecīgās personas informēšanai, jo tajā ikviena iespēja organizēt aizmugurisku lietas izskatīšanu ir tieši pakļauta nosacījumam, ka šī persona ir tikusi informēta par lietas izskatīšanu. Pamatojoties it īpaši uz šīs direktīvas 36. apsvērumu, Tiesa ir precizējusi, ka gan 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā, gan b) apakšpunktā paredzētais nosacījums, saskaņā ar kuru attiecīgā persona ir jāinformē par lietas izskatīšanu tiesā, prasa, lai šī persona tiktu informēta par plānoto tiesas sēdes dienu un vietu, lai tā varētu uzzināt par minēto lietas izskatīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, HN (Apsūdzētā, kas ir izraidīts no teritorijas, process), C‑420/20, EU:C:2022:679, 51. un 52. punkts).
78      Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta teleoloģiskā interpretācija apstiprina arī interpretāciju, saskaņā ar kuru šā ii) apakšpunkta prasība nozīmē, ka attiecīgajai personai ir jābūt informētai par plānoto tiesas sēdes datumu un vietu, kas noteikta lietas izskatīšanai, kuras iznākumā tā notiesāta.
79      Proti, kā skaidri izriet no Pamatlēmuma 2009/299
1. panta, lasot to 1. un 15. apsvēruma gaismā, šā 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta mērķis, precizējot kopējo notiesājošā sprieduma izpildes pamatu definīciju, lai gan attiecīgā persona nav piedalījusies lietas izskatīšanā, ir aizsargāt tās tiesības personiski piedalīties pret viņu uzsāktajā kriminālprocesā, un tas ir tiesību uz aizstāvību būtisks elements un, vispārīgāk, tam ir fundamentāla nozīme Hartas 47. panta otrajā un trešajā daļā, kā arī 48. pantā nostiprināto tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu
ievērošanā, vienlaikus uzlabojot tiesu nolēmumu savstarpēju atzīšanu starp dalībvalstīm (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21 un C‑515/21, EU:C:2023:235, 50. un 60. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
80      Taču Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta interpretācija, saskaņā ar kuru attiecīgā persona ir jāinformē par lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu, veicina šo mērķu sasniegšanu, jo tā ļauj attiecīgajai personai, ja tā vēlas, ierasties personiski līdz brīdim, kad faktiski notiek lietas izskatīšana, vai – alternatīvi – ļauj pārliecināties, ka šī persona brīvprātīgi un nepārprotami ir atteikusies ierasties uz lietas izskatīšanu.
81      Šajā kontekstā vēl jāprecizē, ka pretēji tam, ko varētu likt domāt Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta formulējums, šo tiesību normu nevar saprast tādējādi, ka tajā būtu prasīts, lai informācija par attiecīgās personas tiesas sēdes datumu un vietu, kas noteikta lietas izskatīšanai, būtu sniegta pirms tam, kad šī persona pilnvaro juridisko pārstāvi aizstāvībai lietā, pretējā gadījumā – kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 106. punktā – būtu noteiktas pārmērīgas formālas prasības, piemēram, nepieciešamība apstiprināt vai atjaunot šo pilnvarojumu apelācijas tiesvedībā, lai gan tas sākotnēji piešķirts attiecībā uz visu procesu.
82      Proti, ciktāl šādas informācijas mērķis ir ļaut attiecīgajai personai personiski piedalīties lietas izskatīšanā, nav nozīmes tam, vai tā ir saņemta pirms vai pēc juridiskā pārstāvja pilnvarošanas. Turklāt jānorāda, ka tad, ja attiecīgā persona pilnvaro juridisko pārstāvi iesniegt apelāciju un pārstāvēt viņu attiecīgajā tiesvedībā, šis pilnvarojums noteikti tiek sniegts pirms informēšanas par noteikto apelācijas izskatīšanas datumu un vietu, kas pēc definīcijas šajā stadijā vēl nav zināma.
83      Tādējādi no iepriekš minētā izriet, ka prasība Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā nozīmē, ka attiecīgajai personai jābūt laikus informētai par tās tiesas sēdes datumu un vietu, kas noteikta lietas izskatīšanai, un nav svarīgi, vai šī informācija viņu sasniegusi pirms vai pēc tam, kad tā pilnvaroja juridisko pārstāvi aizstāvībai lietā.
84       Līdz ar to uz otro jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar šo tiesību normu tās piemērojamība ir atkarīga no tā, vai attiecīgā persona ir savlaicīgi informēta par noteikto tiesas sēdes datumu, nevis no tā, vai šī persona iegūst minēto informāciju pirms juridiskā pārstāvja pilnvarošanas aizstāvībai šajā lietā.
Par trešo jautājumu
85      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir noteikts pienākums atteikties atzīt un izpildīt sprieduma dalībvalstī pasludinātu notiesājošu spriedumu, ja nav izpildīti šīs tiesību normas i)–iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi.
86      Šis jautājums pamatlietā ir lietderīgs tikai tad, ja iesniedzējtiesai, ņemot vērā atbildi uz otro jautājumu, būtu jākonstatē, ka šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā paredzētā gadījuma piemērošanas nosacījumi pamatlietas apstākļos nav izpildīti.
87      No paša 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta formulējuma, it īpaši no norādes, ka izpildes tiesu iestāde “var” atteikties atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, izriet, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir iespēja atteikties atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, ja attiecīgā persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā taisīts šis spriedums, izņemot, ja šā pamatlēmuma 4. pantā paredzētajā apliecinošajā dokumentā ir norādīts, ka ir izpildīti šīs tiesību normas i), ii) [vai] iii) punktā paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), C‑396/22, EU:C:2023:1029, 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
88      Tādējādi šā
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā ir ierobežota iespēja atteikties atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, vienveidīgi un precīzi nosakot nosacījumus, kuru gadījumā nevar tikt atteikta šāda aizmuguriski pieņemta sprieduma
atzīšana un izpilde (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21 un
C‑515/21, EU:C:2023:235, 49. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
89      Līdz ar to izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei – kā izriet no šā sprieduma 58. punkta – ir pienākums atzīt un izpildīt notiesājošo spriedumu, neraugoties uz to, ka attiecīgā persona nav piedalījusies tiesas sēdē, kurā pieņemts šis spriedums, ja ir izpildīti kāda no attiecīgi 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) vai iii) punktā minētajiem gadījumiem piemērošanas nosacījumi.
90      Tagad, kad tas ir precizēts, ņemot vērā, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā ir paredzēts fakultatīvs notiesājoša sprieduma neatzīšanas un neizpildes pamats, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde katrā ziņā – pēc tam, kad ir konstatējusi, ka šīs tiesību normas i), ii) un iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi nav izpildīti tās personas situācijā, uz kuru attiecas šāds spriedums, – var ņemt vērā visus katras lietas konkrētos apstākļus, tostarp šīs personas uzvedību, kuri tai ļauj pārliecināties, ka šā sprieduma atzīšana un izpilde nenozīmē šīs personas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21 un
C‑515/21, EU:C:2023:235, 76. un 78. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
91      Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā aplūkojamajā valsts tiesiskajā regulējumā izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir noteikts pienākums atteikties atzīt un izpildīt sprieduma dalībvalstī pasludinātu notiesājošu spriedumu, ja nav izpildīti Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punktā paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumi. Tādējādi šis tiesiskais regulējums atņem šai iestādei rīcības brīvību, lai, pamatojoties uz lietas apstākļiem, pārbaudītu, vai tomēr var uzskatīt, ka attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību ir ievērotas, un tādējādi nolemtu atzīt un izpildīt attiecīgo notiesājošo spriedumu.
92      Šādos apstākļos jākonstatē, ka šāds valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunktam.
93      Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības tiesību pārākuma princips jāinterpretē tādējādi, ka tas neuzliek valsts tiesai pienākumu atstāt bez piemērošanas tādu valsts tiesību normu, kura nav saderīga ar minētā pamatlēmuma normām, jo tām nav tiešas iedarbības. Tomēr dalībvalstu iestādēm, tai skaitā tiesām, cik vien iespējams ir jāveic savu valsts tiesību atbilstīga interpretācija, kas tām ļauj nodrošināt rezultātu, kurš ir saderīgs ar šā pamatlēmuma mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), C‑398/22, EU:C:2023:1031, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
94      Proti, lai gan pamatlēmumiem nevar būt tiešas iedarbības, to saistošais raksturs tomēr rada dalībvalstu iestādēm pienākumu veikt savu iekšējo tiesību atbilstīgu interpretāciju, sākot no datuma, kurā beidzas šo pamatlēmumu transponēšanas termiņš. Tātad, piemērojot valsts tiesības, šīm iestādēm tās ir jāinterpretē cik vien iespējams attiecīgā pamatlēmuma formulējuma un mērķa gaismā, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu, un tas tomēr izslēdz valsts tiesību contra legem interpretāciju. Atbilstīgās interpretācijas princips prasa ņemt vērā valsts tiesības kopumā un piemērot tajās atzītās interpretācijas metodes, lai nodrošinātu attiecīgā pamatlēmuma pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilst tā mērķim (spriedums, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
95      No tā izriet, ka, ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā, it īpaši šīs tiesību normas ii) punktā, minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, tai, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, būtu pienākums: interpretēt pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu cik vien iespējams
Pamatlēmuma 2008/909 teksta un mērķa gaismā, – tādējādi, ka tā, pamatojoties uz visiem lietas apstākļiem, var novērtēt, vai attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību tomēr var tikt uzskatītas par ievērotām, un tādēļ attiecīgais notiesājošais spriedums būtu jāatzīst un jāizpilda.
96      Līdz ar to uz trešo jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir noteikts pienākums atteikties atzīt un izpildīt sprieduma dalībvalstī pasludinātu notiesājošu spriedumu, ja neviens no šīs tiesību normas i)–iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumiem nav izpildīts.
Par ceturto jautājumu
97      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, ja tā konstatē, ka nav izpildīti minētās tiesību normas i)–iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi, var ņemt vērā faktu, ka attiecīgā persona ir lūgusi sprieduma dalībvalsts kompetento iestādi izpildīt notiesājošo spriedumu savas valstspiederības dalībvalstī, kurā atrodas tās interešu centrs, – lai nolemtu, ka izpilde nenozīmē šīs personas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
98      Uzreiz jāprecizē, ka atbilde uz šo jautājumu – tāpat kā uz trešo jautājumu – pamatlietā ir lietderīga tikai tad, ja iesniedzējtiesai, ņemot vērā atbildi uz otro jautājumu, būtu jākonstatē, ka šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā paredzētā gadījuma piemērošanas nosacījumi pamatlietas apstākļos nav izpildīti.
99      Kā norādīts šā sprieduma 57.–59. punktā, minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i)–iii) punktā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem ir jāuzskata, ka attiecīgā persona brīvprātīgi un nepārprotami ir atteikusies personiski piedalīties savas lietas izskatīšanā, līdz ar to izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jāatzīst un jāizpilda notiesājošs spriedums, kas pasludināts šādas lietas izskatīšanas iznākumā.
100    Kā iesniedzējtiesa norāda savā nolēmumā, atteikuma pamatā var būt attiecīgās personas rīcība, ja gadījumā, kas atbilst šā 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta iii) punktā paredzētajam, šī persona ir skaidri norādījusi, ka neapstrīd aizmuguriski pieņemtu nolēmumu, vai ka tā noteiktajā termiņā nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību.
101    Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 129. un 130. punktā, fakts, ka attiecīgā persona, kā tas ir pamatlietā, ir lūgusi sprieduma dalībvalsts kompetentajai iestādei, lai tai aizmuguriski piespriestais sods tiktu izpildīts tās valstspiederības dalībvalstī, kurā atrodas tās interešu centrs, pats par sevi neatbilst šajā tiesību normā izklāstītajiem nosacījumiem, kā to pamatoti ierosina iesniedzējtiesa ceturtajā jautājumā, jo nekas neliedz ieinteresētajai personai iesniegt šādu lūgumu, vienlaikus paturot tiesības apstrīdēt notiesājošo spriedumu, ar kuru piespriests šis sods, un lūgt lietas izskatīšanu no jauna.
102    Tagad, kad tas ir precizēts, jāatgādina, ka no šā sprieduma 90. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde pēc tam, kad ir konstatējusi, ka nav izpildīti Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i)–iii) apakšpunktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi, var ņemt vērā citus apstākļus, kas tai ļauj pārliecināties, ka attiecīgā notiesājošā sprieduma atzīšana un izpilde nebūs saistīta ar šīs personas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, – it īpaši tās rīcību.
103    Šādos apstākļos izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei tātad ir atļauts ņemt vērā tādu lūgumu kā pamatlietā par to, lai sods tiktu izpildīts šīs personas valstspiederības dalībvalstī, kurā atrodas tās interešu centrs, lai nolemtu, ka šī izpilde nav saistīta ar tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, un tādēļ nav jāpiemēro Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā paredzētais neatzīšanas un neizpildīšanas pamats, neraugoties uz to, ka nav izpildīti šīs tiesību normas i)–iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi.
104    Līdz ar to uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, ja tā konstatē, ka nav izpildīti minētās tiesību normas i)–iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi, var ņemt vērā faktu, ka attiecīgā persona ir lūgusi sprieduma dalībvalsts kompetento iestādi izpildīt sodu savas valstspiederības
dalībvalstī, kurā atrodas tās interešu centrs, lai nolemtu, ka šī izpilde nenozīmē šīs personas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
105    Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)      Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
šajā tiesību normā paredzētais nosacījums, ka personai jāzina par paredzēto lietas izskatīšanu, ir izpildīts tad, ja pavēste izsniegta nevis attiecīgajai personai tieši, bet gan juridiskajam pārstāvim, kuru šī persona ir pilnvarojusi aizstāvībai lietā un kuru tā ir izraudzījusies sprieduma dalībvalstī šai personai adresēto dokumentu saņemšanai.
2)      Pamatlēmuma 2008/909, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
saskaņā ar šo tiesību normu tās piemērojamība ir atkarīga no tā, vai attiecīgā persona ir savlaicīgi informēta par noteikto tiesas sēdes datumu, nevis no tā, vai šī persona iegūst minēto informāciju pirms juridiskā pārstāvja pilnvarošanas aizstāvībai šajā lietā.
3)      Pamatlēmuma 2008/909, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir noteikts pienākums atteikties atzīt un izpildīt sprieduma dalībvalstī pasludinātu notiesājošu spriedumu, ja neviens no šīs tiesību normas i)–iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumiem nav izpildīts.
4)      Pamatlēmuma 2008/909, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, ja tā konstatē, ka nav izpildīti minētās tiesību normas i)–iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi, var ņemt vērā faktu, ka attiecīgā persona ir lūgusi sprieduma dalībvalsts kompetento iestādi izpildīt sodu savas valstspiederības dalībvalstī, kurā atrodas tās interešu centrs, lai nolemtu, ka šī izpilde nenozīmē šīs personas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
[Paraksti]
* Tiesvedības valoda – vācu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.