62014TO0810
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (sestā palāta)
2016. gada 27. jūnijā (
*1
)
“Tāda Tiesas sprieduma neizpilde, ar kuru ir konstatēta valsts pienākumu neizpilde — Kavējuma nauda — Lēmums par kavējuma naudas noteikšanu — Valsts tiesību aktu, kas nav saderīgi ar Savienības tiesībām, atcelšana — Valsts pienākumu neizpildes izbeigšanas datums — Iepriekšēja lēmuma, ar kuru ar ir noteikta kavējuma nauda saistībā ar šī paša Tiesas sprieduma izpildi, atcelšana — Res judicata spēks — Acīmredzami juridiski nepamatota prasība”
Lieta T‑810/14
Portugāles Republika, ko pārstāv L. Inez Fernandes, J. de Oliveira un S. Nunes de Almeida, pārstāvji,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv G. Braga da Cruz un M. Heller, pārstāvji,
atbildētāja,
par prasību, kas celta atbilstoši LESD 263. pantam, atcelt Komisijas 2014. gada 3. oktobra Lēmumu MARKT/A2/3523710, ar kuru tiek noteikta kavējuma nauda, kas Portugāles Republikai ir jāmaksā par laikposmu no 2008. gada 10. līdz 29. janvārim, izpildot 2008. gada 10. janvāra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3).
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen] (referents), tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Tiesvedības priekšvēsture
Procedūras par valsts pienākumu neizpildi pret Portugāles Republiku
1
2003. gadā Eiropas Kopienu Komisija uzsāka procedūru par valsts pienākumu neizpildi pret Portugāles Republiku, jo uzskatīja, ka līgumslēdzēju iestāžu atbildības iestāšanās nosacījumi, kas bija paredzēti šīs dalībvalsts tiesību aktos, nebija saderīgi ar Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvu 89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (OV 1989, L 395, 33. lpp.).
2
2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632) Tiesa apstiprināja Komisijas argumentāciju, minētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktā nospriežot, ka, “neatceļot 1967. gada 21. novembra Dekrētlikumu Nr. 48051, kas paredz zaudējumu atlīdzināšanu personai gadījumā, kad tiek pārkāptas Kopienu tiesības publiskā iepirkuma jomā vai valsts tiesības, ar kurām tās tiek ieviestas, ar nosacījumu, ka ir pierādīta vaina vai tīša nevērība, Portugāles Republika [nebija] izpildījusi savus pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar [..] Direktīvas 89/665 1. [panta] 1. punktu un 2. [panta] 1. punkta c) apakšpunktu”.
3
Tomēr uzskatot, ka Portugāles Republika nebija izbeigusi konstatēto valsts pienākumu neizpildi, Komisija uzsāka otro procedūru par valsts pienākumu neizpildi, lūdzot Tiesu piespriest kavējuma naudu. Tiesā atklātā tiesas sēde notika 2007. gada 5. jūlijā.
4
2007. gada 31. decembrī tika publicēts Lei no 67/2007 Aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (Likums Nr. 67/2007, ar kuru pieņem valsts un citu publisku iestāžu ārpuslīgumiskās civiltiesiskās atbildības režīmu; Diário da República, 1. sērija, Nr. 251, 2007. gada 31. decembris; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 67/2007”). Ar minētā likuma 5. pantu tostarp tika atcelts 1967. gada 21. novembra Dekrētlikums Nr. 48051, kas minēts 2004. gada 14. oktobra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632) rezolutīvajā daļā (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 48051”). Saskaņā ar šī likuma 6. pantu tas stājās spēkā 30 dienas pēc tā publicēšanas, proti, 2008. gada 30. janvārī.
5
2008. gada 10. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) Tiesa konstatēja, ka Portugāles Republika, neatceļot Dekrētlikumu Nr. 48051, nebija izbeigusi valsts pienākumu neizpildi, kas tika konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632). Tādēļ tā piesprieda kavējuma naudu. 2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) rezolutīvās daļas 1) un 2) punkts ir formulēti šādi:
“1)
neatceldama [..] Dekrētlikumu Nr. 48051, saskaņā ar kuru ir jāpierāda vaina vai tīša nevērība, lai atlīdzinātu zaudējumus personām, kam Kopienu tiesību publisko iepirkumu jomā vai valsts noteikumu, kas tās īsteno, pārkāpuma dēļ nodarīts kaitējums, Portugāles Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus 2004. gada 14. oktobra sprieduma izpildei lietā C‑275/03 Komisija/Portugāle, un šī iemesla dēļ tā nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar EKL 228. panta 1. punktu;
2)
piespriest Portugāles Republikai samaksāt [..] Komisijai kontā “Eiropas Kopienas pašu resursi” kavējuma naudu EUR 19392 apmērā par katru nokavēto dienu, īstenojot vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu iepriekš minēto 2004. gada 14. oktobra spriedumu Komisija/Portugāle, sākot no šī sprieduma pasludināšanas dienas līdz minētā 2004. gada 14. oktobra sprieduma izpildei.”
Pirmais lēmums par noteikšanu un tiesvedības Vispārējā tiesā un Tiesā
6
Komisija, uzskatot, ka ar Likumu Nr. 67/2007, it īpaši minētā likuma pielikuma par valsts un citu publisku iestāžu ārpuslīgumisko civiltiesisko atbildības režīmu 7. pantu, nebija pareizi transponēta Direktīva 89/665, uzsāka pārrunas ar Portugāles Republiku, kas turpinājās vairākās sanāksmēs. Portugāles Republika uzskatīja, ka, pieņemot Likumu Nr. 67/2007, ar kuru tika atcelts Dekrētlikums Nr. 48051, tā bija pilnībā izpildījusi 2004. gada 14. oktobra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632).
7
2008. gada 15. jūlijā Komisijas Iekšējā tirgus un pakalpojumu ģenerāldirektorāta (ĢD) ģenerāldirektors iesniedza Portugāles Republikai prasību samaksāt kavējuma naudu, kas radusies attiecībā uz laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 31. maijam.
8
Kaut arī apstrīdot Komisijas nostāju, tomēr, lai izbeigtu šo viedokļu atšķirību, Portugāles Republika pieņēma 2008. gada 17. jūlijaLei no 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (Likums Nr. 31/2008, ar ko groza Likumu Nr. 67/2007; Diário da República, 1. sērija, Nr. 137, 2008. gada 17. jūlijs), ar kuru ar atpakaļejošu spēku no 2008. gada 30. janvāra groza Likuma Nr. 67/2007 pielikumā esošā valsts un citu publisko iestāžu ārpuslīgumiskās civiltiesiskās atbildības režīma 7. pantu. Komisija tātad uzskatīja, ka Portugāles Republika bija izbeigusi valsts pienākumu neizpildi, kas bija konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632).
9
2008. gada 25. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2008) 7419, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “pirmais lēmums par noteikšanu”), ar ko nosaka kopējo kavējuma naudas summu, kas radusies Portugāles Republikai, izpildot 2008. gada 10. janvāra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3), EUR 3665088 apmērā par laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 17. jūlijam.
10
Portugāles Republika cēla prasību atcelt pirmo lēmumu par noteikšanu, kuru Vispārējā tiesa apmierināja 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127). Šajā spriedumā Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisijas kompetencē principā bija noteikt Tiesas piespriestās kavējuma naudas, tomēr šī kompetence bija stingri ierobežota, iekļaujot tikai secinājumu izdarīšanu no Tiesas konstatējumiem. Tā kā Tiesas konstatētā pienākumu neizpilde attiecās uz to, ka nebija atcelts Dekrētlikums Nr. 48051, Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija bija pārsniegusi savu kompetenci, pēc savas ierosmes pārbaudot, vai ar jauno Portugāles tiesību aktu tika pareizi transponēta Direktīva 89/665. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tikai Tiesa bija kompetenta veikt šādu novērtējumu.
11
Savā prasībā Portugāles Republika prasīja galvenokārt atcelt pirmo lēmumu par noteikšanu un pakārtoti daļēji atcelt minēto lēmumu, ciktāl tā sekas attiecās uz laiku pēc 2008. gada 29. janvāra. Vispārējā tiesa pilnībā atcēla pirmo lēmumu par noteikšanu. Tā nesprieda par Portugāles Republikas argumentāciju, kas tikusi sniegta pakārtoti, saskaņā ar kuru bija jāņem vērā datums, kurā konstatētā pienākumu neizpilde bija izbeigta, proti, 2008. gada 30. janvāris, datums, kurā bija stājies spēkā Likums Nr. 67/2007, kā arī grozījumi ar atpakaļejošu spēku, kas veikti ar Likumu Nr. 31/2008.
12
Komisijas iesniegtā apelācijas sūdzība par 2011. gada 29. marta spriedumu Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) tika noraidīta. 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Tiesa nosprieda:
“37
Atbilstoši LESD 260. panta 1. punktam, ja Tiesa konstatē, ka dalībvalsts nav izpildījusi kādu Līgumos paredzētu pienākumu, šai valstij ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi Tiesas sprieduma izpildei.
38
Saskaņā ar minētā panta 2. punktu, ja Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šo spriedumu, tā var vērsties Tiesā, lai tā piespriestu šai valstij maksāt sodanaudu un/vai kavējuma naudu.
39
Pretēji ar LESD 258. pantu izveidotajai procedūrai, kas ir vērsta uz dalībvalsts rīcības, kas ir Eiropas Savienības tiesību pārkāpums, konstatēšanu un izbeigšanu (skat. spriedumus, 1979. gada 7. februāris, Francija/Komisija, 15/76 un 16/76, Recueil, 321. lpp., 27. punkts, kā arī 2007. gada 6. decembris, Komisija/Vācija, C‑456/05, Krājums, I‑10517. lpp., 25. punkts), LESD 260. pantā paredzētās procedūras mērķis ir daudz šaurāks, jo tā ir paredzēta tikai, lai liktu pārkāpējai dalībvalstij izpildīt spriedumu par valsts pienākumu neizpildi (spriedumi, 2005. gada 12. jūlijs, Komisija/Francija, C‑304/02, Krājums, I‑6263. lpp., 80. punkts, kā arī 2010. gada 21. septembris, Zviedrija u.c./API un Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, Krājums, I‑8533. lpp., 119. punkts).
40
Līdz ar to šī pēdējā minētā procedūra ir jāuzskata par īpašu Tiesas sprieduma izpildes procesu un, citiem vārdiem runājot, – par sprieduma izpildes veidu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 92. punkts). Tādējādi šādā procedūrā tiek iztirzāta tikai dalībvalstij LESD noteikto pienākumu, ko Tiesa, pamatojoties uz LESD 258. pantu, ir uzskatījusi par pamatotu, neizpilde (spriedums, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Portugāle, C‑457/07, Krājums, I‑8091. lpp., 47. punkts).
41
A fortiori, ja Tiesa piespriež attiecīgajai dalībvalstij samaksāt kavējuma naudu, tas, ka Komisija pārbauda šīs valsts veiktos pasākumus, lai izpildītu šo spriedumu, naudas summu, kas jāmaksā, piemērojot noteiktās sankcijas, piedziņa ir jāveic, ņemot vērā pienākumu neizpildes robežas, ko Tiesa ir noteikusi atbilstoši LESD 258. un 260. pantam taisītajos spriedumos.
42
Šajā lietā gan no [2004. gada 14. oktobra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632)], gan no [2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3)] rezolutīvās daļas izriet, ka Tiesas konstatētā valsts pienākumu neizpilde ir saistīta ar Dekrētlikuma Nr. 48051, kurā finansiālas atlīdzības piešķiršanai personai, kas cietusi Savienības tiesību pārkāpuma publiska iepirkuma jomā dēļ, ir paredzēts nosacījums, ka ir pierādīta vaina vai ļaunprātība, neatcelšanu.
43
Lai izpildītu [2004. gada 14. oktobra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632)], Portugāles Republika pieņēma Likumu Nr. 67/2007. Ar šo likumu, kas stājās spēkā dažas dienas pēc [2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3)] pasludināšanas, tika atcelts Dekrētlikums Nr. 48051.
44
Pēc minētā likuma pārbaudīšanas Komisija tomēr nolēma, ka tas neatbilst Savienības tiesībām un tādējādi ar to netiek nodrošināta atbilstoša [2004. gada 14. oktobra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632)] izpilde.
45
No tā starp minēto iestādi un Portugāles Republiku radās domstarpības par Likuma Nr. 67/2007 juridisko saturu un interpretāciju, kuru rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kurā, precīzi pamatojoties uz savu šī likuma iedarbības interpretāciju, Komisija aprēķināja Tiesas noteiktās kavējuma naudas apmēru.
46
To darot, Komisija pieņēma lēmumu par Likuma Nr. 67/2007 saderību ar Direktīvu 89/665, kaut arī, kā Vispārējā tiesa pareizi ir norādījusi [2011. gada 29. marta sprieduma Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127)] 83.–85. punktā, ar šo likumu ir izveidots atbildības režīms, kas atšķiras no ar Dekrētlikumu Nr. 48051 izveidotā režīma un ko Tiesa agrāk nav varējusi pārbaudīt.
47
Protams, ir taisnība, ka [2011. gada 29. marta sprieduma Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127)], ar kuru dalībvalstij ir noteikta kavējuma nauda, izpildes ietvaros, kā būtībā norādījusi Vispārēja tiesa pārsūdzētā sprieduma 81. punktā, Komisijai ir jāspēj novērtēt dalībvalsts pasākumus, ko tā ir veikusi Tiesas notiesājošā sprieduma izpildei.
48
Tomēr, kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi sprieduma [2011. gada 29. marta sprieduma Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127)] 82. punktā, šīs novērtējuma brīvības īstenošana nevar ietekmēt Tiesas ekskluzīvo kompetenci lemt par valsts tiesību aktu atbilstību Savienības tiesībām.
[..]
52
No minētā izriet, ka, ja, pārbaudot sprieduma, ko Tiesa taisījusi atbilstoši LESD 260. pantam, izpildi, ir domstarpības starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti par valsts prakses vai regulējuma, kas iepriekš nav pārbaudīts Tiesā, piemērotību šāda sprieduma izpildei, Komisija, pieņemot lēmumu, nevar pati izlemt šādas domstarpības un izdarīt no tā secinājumus, kas piemērojami kavējuma naudas aprēķināšanai.”
Apstrīdētais lēmums
13
Ar 2014. gada 3. oktobra lēmumu MARKT/A2/3523710 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kas paziņots 2014. gada 6. oktobrī, Komisijas Iekšējā tirgus un pakalpojumu ĢD ģenerāldirektors lūdza Portugāles Republikai samaksāt summu EUR 387840 apmērā, kas atbilst noteiktajai kavējuma naudai par laikposmu no 2008. gada 10. līdz 29. janvārim, lai izpildītu 2008. gada 10. janvāra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3).
14
Apstrīdētā lēmuma pamatā esošā motivācija ir šāda:
“Tā kā motīvi, uz kuriem Tiesa balstīja savu 2014. gada spriedumu, attiecās vienīgi uz to daļu no Komisijas lēmuma, ar kuru tā pieprasīja Portugālei samaksāt kavējuma naudu par laikposmu no 2008. gada 30. janvāra līdz 17. jūlijam, Portugāles Republikai ir jāizpilda 2008. gada spriedums par laikposmu no 2008. gada 10. janvāra (sprieduma pasludināšanas datums) līdz 2008. gada 29. janvārim ieskaitot (likums stājās spēkā 2008. gada 30. janvārī).”
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
15
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2014. gada 12. decembrī, Portugāles Republika cēla šo prasību.
16
Portugāles Republikas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
17
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
18
Vispārējā tiesa uzskata, ka ir lietderīgi šajā lietā piemērot tās Reglamenta 126. pantu, saskaņā ar kuru, ja tai acīmredzami nav kompetences izskatīt prasību vai pēdējā ir acīmredzami nepieņemama vai acīmredzami juridiski nepamatota, tā pēc tiesneša referenta priekšlikuma jebkurā brīdī var lemt ar motivētu rīkojumu, neveicot turpmākas procesuālas darbības.
Par Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt šo lietu
19
Replikā Portugāles Republika apgalvo, ka Vispārējās tiesas kompetencē nav lemt par jautājumu attiecībā uz saistību izpildi, kas dalībvalstīm uzliktas saskaņā ar Līgumiem, jo šāda kompetence esot tikai Tiesai. Tādēļ, ņemot vērā, ka Tiesa nav izskatījusi jautājumu par to, vai Portugāles Republika, publicējot Likumu Nr. 67/2007, ir izbeigusi valsts pienākumu neizpildi, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), vai arī tikai ar minētā likuma stāšanos spēkā varēja tikt izbeigta minētā valsts pienākumu neizpilde, šo jautājumu vajadzētu izvērtēt Tiesai, nevis Vispārējai tiesai.
20
Atbildot uz Vispārējās tiesas veiktu procesa organizatorisko pasākumu, Portugāles Republika precizēja savu nostāju, norādot, ka tā ar šo argumentu nevēlas pret savu prasību celt iebildi par to, ka Vispārējās tiesas kompetencē nav to izskatīt, bet ka tā apgalvo, ka, tā kā lietas jautājumi ietilpst Tiesas ekskluzīvā kompetencē, apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tādēļ, ka tā pieņemšana nav bijusi tā autora kompetencē.
21
Portugāles Republikas sniegtie precizējumi ir jāpieņem, jo jautājums, vai Komisijas kompetencē bija pieņemt apstrīdēto lēmumu, ir jāizvērtē, izskatot prasības pamatotību.
22
Katrā ziņā pietiek atgādināt, ka 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) 53. punktā Tiesa nosprieda, ka Vispārējā tiesā var tikt celta prasība atcelt šādu lēmumu un par tās taisīto spriedumu var tikt iesniegta apelācijas sūdzība Tiesā.
Par prasības pamatotību
23
Argumenti, kādus Portugāles Republika ir iesniegusi savas prasības pamatošanai, var tikt sagrupēti sešos pamatos. Pirmais pamats ir balstīts uz Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību, jo tikai Savienības tiesu kompetencē esot noteikt kavējuma naudas, kas piespriestas, piemērojot LESD 260. panta 2. punktu. Otrais pamats ir balstīts uz to, ka ar apstrīdēto lēmumu ir nepareizi izpildīts 2014. gada 15. janvāra spriedums Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Trešais pamats ir balstīts uz res judicata spēka pārkāpumu, un ceturtais pamats – uz tiesiskās noteiktības, “tiesisko attiecību stabilitātes” un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu. Ar piekto pamatu Portugāles Republika apgalvo, ka nav ievērots princips ne bis in idem. Visbeidzot sestais pamats ir balstīts uz to, ka nav ievērots kompetenču sadalījums starp Savienību un dalībvalstīm, ciktāl apstrīdētajā lēmumā dalībvalstu iespēja atlikt to pieņemto normu stāšanos spēkā tika ierobežota.
24
Ievadā ir jāizvērtē Komisijas apsvērumi par apstrīdētajā lēmumā noteiktās kavējuma nauda pamatotību. No šo apsvērumu, uz kuriem Portugāles Republika atbildēja replikā, pamatotības lielā mērā ir atkarīga šīs prasības pamatotība.
Ievada apsvērumi attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā noteiktās kavējuma naudas pamatotību
25
Komisija uzskata, ka, ja dalībvalsts ir atzīta par vainīgu, ka nav atcēlusi tiesību aktu, kas nav saderīgs ar Savienības tiesībām, datums, kurā ir uzskatāms, ka šī dalībvalsts ir izbeigusi tai pārmesto valsts pienākumu neizpildi, ir datums, kurā stājās spēkā norma, ar kuru nesaderīgais tiesību akts ir atcelts, proti, datums, kurā šī atcelšana stājās spēkā, nevis minētās normas publicēšanas datums, ja šis otrais datums ir agrāks par pirmo. Pretējā gadījumā dalībvalstij, kas atzīta par vainīgu valsts pienākumu neizpildē, būtu viegli izvairīties no pienākuma izbeigt šo valsts pienākumu neizpildi, publicējot Tiesas spriedumos pieprasītās normas, vienlaikus atliekot to spēkā stāšanos.
26
Tādējādi gan LESD 260. panta 2. punktā, gan LESD 258. pantā paredzētajās procedūrās Tiesai, lai izvērtētu, vai dalībvalsts ir izbeigusi tai pārmesto valsts pienākumu neizpildi, būtu jāņem vērā valsts tiesību akta spēkā stāšanās datums, nevis tā pieņemšanas datums.
27
Komisija uzskata, ka no procedūras, kurā tika pieņemts pirmais lēmums par noteikšanu, izriet, ka Portugāles Republika – kā turklāt tika norādīts 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) – tolaik uzskatīja, ka, pieņemot Likumu Nr. 67/2007, ir pilnībā izpildījusi 2004. gada 14. oktobra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), un apgalvoja, ka datums, kurš bija jāņem vērā, bija minētā likuma spēkā stāšanās datums, proti, 2008. gada 30. janvāris.
28
Portugāles Republika apgalvo, ka, pieņemot Likumu Nr. 67/2007, tā ir izbeigusi valsts pienākumu neizpildi, kas tikusi konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632). Tikai tādēļ, ka šī atcelšana tika paziņota Tiesai tikai dažas dienas pirms 2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) pasludināšanas, Tiesa, kura tādēļ nevarēja to ņemt vērā, esot nolēmusi uzlikt kavējuma naudu. Tā uzskata, ka, tā kā tā ir izbeigusi valsts pienākumu neizpildi, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), pirms 2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) pasludināšanas, tai nevarēja tikt piespriesta nekāda kavējuma nauda. Datums, kurš esot jāņem vērā, lai izvērtētu valsts pienākumu neizpildes izbeigšanu, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), esot Likuma Nr. 67/2007 publicēšanas datums, proti, 2007. gada 31. decembris.
29
Turklāt Portugāles Republika apgalvo, ka tā ir vienmēr apstrīdējusi, ka tai varētu tikt piespriesta kavējuma naudu, un tā tikai pakārtoti tiesvedībā par pirmā lēmuma par apstiprināšanu apstrīdēšanu atzina, ka, ja valsts pienākumu neizpildes izbeigšanas datums, kas būtu jāņem vērā, bija Likuma Nr. 67/2007 spēkā stāšanās datums, tad pēc 2008. gada 29. janvāra tai katrā ziņā nevarēja tikt piespriesta nekāda kavējuma nauda.
30
Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz pieņēmumu, ka, ja dalībvalsts pienākumu neizpildes izbeigšana ir atkarīga no valsts tiesību akta, kas nav saderīgs ar Savienības tiesībām, atcelšanas, lai noteiktu datumu, kurā minētā valsts pienākumu neizpilde ir izbeigta, ir jāņem vērā datums, kurā nesaderīgās normas atcelšana stājās spēkā gadījumos, kad – kā šajā lietā – šī spēkā stāšanās ir vēlāka par akta, ar kuru tā atcelta, publicēšanu (skat. šā rīkojuma 14. punktu). Tādējādi šajā lietā lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai, kā Komisija norādījusi apstrīdētajā lēmumā, ir jāuzskata, ka pienākumu neizpilde, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), tika izbeigta līdz ar Likuma Nr. 67/2007 spēkā stāšanos, proti, 2008. gada 30. janvārī, vai, kā to apgalvo Portugāles Republika, minētā pienākumu neizpilde tika izbeigta ar Likuma Nr. 67/2007 publicēšanu, proti, 2007. gada 31. decembrī. Otrajā gadījumā Portugāles Republika – ja tā ir izbeigusi valsts pienākumu neizpildi pirms 2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) pasludināšanas – pamatoti varētu apgalvot, ka nekāda kavējuma nauda tai nevarēja tikt piespriesta.
31
Šādu jautājumu tomēr var atrisināt, ņemot vērā judikatūru. Vispirms, izskatot prasību par valsts pienākumu neizpildi, pamatojoties uz LESD 258. pantu, Tiesa nosprieda, ka iespējama valsts tiesību akta nesaderība ar Savienības tiesībām nevar tikt konstatēta, jo attiecīgā valsts norma vēl nebija spēkā datumā, ko Komisija noteikusi argumentētajā atzinumā (spriedums, 2013. gada 18. jūlijs_Komisija/Polija, C‑313/11, EU:C:2013:481, 43.–48. punkts). Tādēļ šajā spriedumā Tiesa piešķīra izšķirošu nozīmi tiesību aktiem, kas bija spēkā dienā, kas tai būtu jāņem vērā, lai izvērtētu, vai ir notikusi valsts pienākumu neizpilde.
32
Tad saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa nosprieda, ka tādā gadījumā, kad likuma, ar kuru tiek transponēta direktīva, spēkā stāšanās bija pakārtota valsts izpildes akta pieņemšanai, valsts tiesību aktu nesaderība ar Savienības tiesībām varētu tikt konstatēta, ja, beidzoties direktīvā noteiktajam transponēšanas termiņam, attiecīgais izpildes akts nebūtu ticis pieņemts. Tādējādi Tiesa piešķīra īpaši svarīgu nozīmi transponēšanas likuma efektivitātei, proti, tā spēkā stāšanās brīdim, nospriežot, ka ar to, ka dalībvalsts kompetentās iestādes to ir pieņēmušas, nepietiek, lai direktīvai būtu tiešu iedarbība (spriedums, 2014. gada 18. decembris, SETAR, C‑551/13, EU:C:2014:2467, 40. punkts).
33
Visbeidzot procedūrā par valsts pienākumu neizpildi, lai noteiktu kavējuma naudu un soda naudu, pamatojoties uz LESD 260. panta 2. punktu, Tiesa nosprieda, ka, ja likums stājas spēkā pēc Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktā datuma, bet pirms Tiesas sprieduma pasludināšanas, nevar tikt uzlikta kavējuma nauda, jo attiecīgā pienākumu neizpilde tika izbeigta pirms Tiesas sprieduma pasludināšanas (spriedums, 2008. gada 9. decembris, Komisija/Francija, C‑121/07, EU:C:2008:695, 20. un 26. punkts). Tomēr, tā kā bija jāņem vērā attiecīgā likuma spēkā stāšanās datums un tas bija vēlāks par argumentētajā atzinumā noteikto datumu, Tiesa piesprieda dalībvalstij samaksāt naudas sodu.
34
Tādējādi saskaņā ar judikatūru, ja pienākumu neizpildes izbeigšana ir atkarīga no valsts pasākuma, piemēram, atcelšanas pasākuma noteikšanas, lai noteiktu valsts pienākumu neizpildes izbeigšanas datumu, ir jāņem vērā tā spēkā stāšanās datums. Tādējādi šajā gadījumā valsts pienākumu neizpilde, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632) un kas bija ar Savienības tiesībām nesaderīgu tiesību aktu esamība (Dekrētlikums Nr. 48051), tika izbeigta, kad stājās spēkā Likums Nr. 67/2007, ar kuru tika atcelts nesaderīgais tiesību akts, proti, 2008. gada 30. janvārī. Komisijai tātad bija pamats uzskatīt – kā tā izdarīja apstrīdētajā lēmumā –, ka no 2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) izriet, ka kavējuma nauda Portugāles Republikai bija jāuzliek no minētā sprieduma pasludināšanas dienas, proti, 2008. gada 10. janvāra, par laikposmu, kurā Dekrētlikums Nr. 48051 joprojām bija spēkā, t.i., līdz 2008. gada 29. janvārim ieskaitot.
35
Tagad ir jāpārbauda, vai ar Portugāles Republikas iesniegtajiem argumentiem tomēr var tikt pamatota apstrīdētā lēmuma nelikumība.
Par pirmo pamatu, kas balstīts uz Komisijas kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu neesamību
36
Portugāles Republika apgalvo, ka Komisijas kompetencē nebija pieņemt apstrīdēto lēmumu, jo kompetence pieņemt šādus lēmumus esot tikai Savienības tiesām. Tādējādi, tā kā to ir pieņēmusi iestāde, kuras kompetencē tas nebija, apstrīdētais apdraudot Līgumos paredzēto tiesību aizsardzības līdzekļu līdzsvaru, kā arī tiesības uz aizstāvību, kas dalībvalstīm ir pienākumu neizpildes procedūrās, kā, pēc tās domām, Tiesa to ir nospriedusi 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) 55. punktā.
37
Komisija uzskata, ka tās kompetencē bija pieņemt apstrīdēto lēmumu.
38
Ir jāatgādina, ka jautājums par Komisijas kompetenci pieņemt lēmumus par Tiesas uzlikto kavējuma naudu noteikšanu tika skaidri izskatīts Vispārējās tiesas 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127). Tiesa šādu nostāju apstiprināja 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) 41. punktā.
39
2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) Vispārējā tiesa atsaucās uz šādiem ievada apsvērumiem:
“57
Jāatgādina, ka atbilstoši EKL 226. pantam, ja Komisija uzskata, ka dalībvalsts nav izpildījusi kādu EKL paredzētu pienākumu, tā sniedz argumentētu atzinumu par attiecīgo jautājumu, vispirms dodot attiecīgajai valstij iespēju sniegt savus paskaidrojumus. Ja attiecīgā valsts Komisijas noteiktajā termiņā neizpilda šā atzinuma prasības, Komisija var vērsties Tiesā.
58
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai, atbilstoši EKL 226. pantam formulētajos paziņojumos vai citādi paužot savu nostāju šīs procedūras laikā, nav tiesību galīgi noteikt dalībvalsts tiesības un pienākumus vai sniegt tai garantijas par noteiktas rīcības atbilstību Līgumam un ka atbilstoši EKL 226.–228. pantam dalībvalstu tiesības un pienākumi un to rīcības vērtējums var izrietēt tikai no Tiesas sprieduma (Tiesas spriedumi, 1981. gada 27. maijs, 142/80 un 143/80 Essevi un Salengo, Recueil, 1413. lpp., 16. punkts, un 2001. gada 22. februāris, C‑393/98 Gomes Valente, Recueil, I‑1327. lpp., 18. punkts).
59
Turklāt atbilstoši EKL 228. panta 2. punktam, izskatot prasību, ko Komisija cēlusi pēc tam, kad tā ir izdevusi argumentētu atzinumu, uz kuru dalībvalsts nav reaģējusi, Tiesa, ja tā atzīst, ka dalībvalsts nav izpildījusi tās spriedumu, var noteikt kavējuma naudu vai soda naudu.
60
EKL 228. panta 2. punktā paredzētā procedūra ir jāuzskata par īpašu tiesas sprieduma izpildes procesu, citiem vārdiem runājot, par izpildes veidu (Tiesas spriedums, 2005. gada 12. jūlijs, C‑304/02 Komisija/Francija, Krājums, I‑6263. lpp., 92. punkts).
61
Tomēr ir jākonstatē, ka EKL nav noteikti šajā jaunajā procedūrā Tiesas pasludināta sprieduma izpildes noteikumi, it īpaši tad, ja ir noteikta soda nauda.
62
Tomēr, tā kā Tiesas spriedumā, kas taisīts atbilstoši EKL 228. panta 2. punktam, ir piespriests dalībvalstij iemaksāt Komisijas kontā “Eiropas Kopienu pašu resursi” soda naudu un tā kā atbilstoši EKL 274. pantam Komisija ir atbildīga par budžeta izpildi, tai ir jāpiedzen naudas summas, kas ir jāiemaksā Savienības budžetā, izpildot spriedumu saskaņā ar regulām, kas pieņemtas, piemērojot EKL 279. pantu.
63
Tomēr EKL nav paredzēti īpaši noteikumi par strīdu, kas šajā ziņā rodas starp dalībvalsti un Komisiju, regulējumu.
64
No minētā izriet, ka EKL noteiktie prasību veidi ir piemērojami un ka par lēmumu, ar kuru Komisija nosaka summu, kas dalībvalstij ir jāmaksā kā tai piespriestā soda nauda, var celt prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam.
65
Tādējādi Vispārējai tiesai saskaņā ar EKL 225. panta 1. punkta pirmās daļas noteikumiem ir kompetence izskatīt šādu prasību.
66
Tomēr, īstenojot šo kompetenci, Vispārējā tiesa nevar piesavināties ekskluzīvo kompetenci, kas EKL 226. un 228. pantā ir noteikta Tiesai.
67
Tātad prasības atcelt tiesību aktu, pamatojoties uz EKL 230. pantu, ietvaros Vispārējā tiesa nevar taisīt spriedumu un vērsties pret Komisijas lēmumu par tāda Tiesas sprieduma izpildi, kas, pamatojoties uz EKL 228. panta 2. punktu, pieņemts jautājumā par dalībvalsts tai EKL paredzēto pienākumu neizpildi, ko Tiesa iepriekš nebūtu izskatījusi.”
40
No šīs argumentācijas izriet, ka Komisija ir principā kompetenta kā Savienības budžeta uzskaitvede un grāmatvede atgūt summas, kas dalībvalstīm ir jāmaksā, ja Tiesa tām ir uzlikusi kavējuma naudu, pamatojoties uz LESD 260. panta 2. punktu. Šī kompetence nozīmē, ka Komisija var izvērtēt, vai ir izpildīti nosacījumi, ko Tiesa ir noteikusi spriedumā, ar kuru ir uzlikta kavējuma nauda, lai noteiktu attiecīgo valsts pienākumu neizpildes izbeigšanas datumu. Tomēr šī kompetence neattiecas uz iespēju Komisijai izvērtēt dalībvalsts tiesību normas vai rīcības atbilstību Savienības tiesībām, par kuru Tiesa iepriekš nav ieņēmusi nostāju.
41
Tādējādi attiecībā uz pirmo lēmumu par noteikšanu Vispārējā tiesa, kuras nostāju apstiprināja Tiesa, uzskatīja, ka, ciktāl pienākumu neizpilde, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632) un 2008. gada 10. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3), bija tas, ka nav atcelts Dekrētlikums Nr. 48051, Komisija varēja tikai pārbaudīt to, vai ir notikusi šī atcelšana. Tādējādi tā nevarēja, kā tā bija izdarījusi, uzskatīt, ka no Likuma Nr. 67/2007 izrietošā atcelšana nebija pietiekama, un secināt, ka tikai ar jaunu tiesību aktu, kas tika pieņemts 2008. gada jūlijā, tika izbeigta Portugāles tiesību aktu nesaderība ar Direktīvu 89/665. To darot, Komisija izvērtēja jaunā atbildības režīma, kas noteikts Likuma Nr. 67/2007 pielikumā, un režīma, kas noteikts ar 2008. gada 17. jūlija likumu, atbilstību Direktīvai 89/665. Tomēr Tiesai nebija iespējas spriest par šo jautājumu.
42
Savukārt apstrīdētajā lēmumā Komisija noteica kavējuma naudu, atsevišķi neizvērtējot Portugāles tiesību aktu atbilstību Direktīvai 89/665. Komisija tikai konstatēja valsts tiesību normas, ar kuru tika atcelts Dekrētlikums Nr. 48051, spēkā stāšanās datumu, turklāt Tiesa precizēja, ka šī atcelšana bija pietiekama, lai tiktu izbeigta valsts pienākumu neizpilde, kas tika konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632). No tā izriet, ka tā nav pārkāpusi principa kompetenci, kas tai ir, īstenojot Savienības budžetu.
43
Tāpēc pirmais pamats ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatots.
Par otro pamatu, kas attiecas uz 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) nepareizu izpildi
44
Portugāles Republika apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) seku “mākslīgu dalījumu”. Tā uzskata, ka minētajā spriedumā nav nevienas norādes, kas ļautu Komisijai nošķirt vairākus laikposmus. Vispārējā tiesa 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un Tiesa 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) esot apstiprinājušas vienotu pamatu par prettiesiskumu. Ne 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) rezolutīvajā daļā, ne motīvu daļā nav pamata šādai nošķiršanai. Tāpēc sprieduma sekas nevarot laikā tikt atšķirīgi piemērotas, pirmkārt, laikposmam no 2008. gada 10. līdz 29. janvārim un, otrkārt, laikposmam no 2008. gada 30. janvāra līdz 17. jūlijam.
45
Turklāt pirmais lēmums par noteikšanu esot pilnībā ticis atcelts ar 2011. gada 29. marta spriedumu Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), kas apelācijas instancē pilnībā tika apstiprināts ar 2014. gada 15. janvāra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Šajā pēdējā spriedumā Tiesa esot galīgi noteikusi lietas dalībnieku tiesības. Ar apstrīdēto lēmumu esot tikusi apdraudēta tiesiskā noteiktība un Savienības tiesu iestāžu pilnvaras, mākslīgi radot īslaicīgu atšķirību starp diviem laikposmiem un pieprasot atgriezties procesuālajā un materiālajā situācijā, kas galīgi noteikta ar diviem iepriekš minētajiem spriedumiem.
46
Turklāt kavējuma naudas aprēķinā par laikposmu no 2008. gada 10. līdz 29. janvārim neesot ņemts vērā LESD 260. panta 2. punktā izvirzītais mērķis mudināt dalībvalstis izbeigt iepriekš konstatētās valsts pienākumu neizpildes, nevis tās sodīt. Šajā gadījumā, tā kā Portugāles Republika esot izbeigusi valsts pienākumu neizpildi, 2007. gada 31. decembrī publicējot Likumu Nr. 67/2007, tai neesot bijusi jāmaksā nekāda kavējuma nauda.
47
Komisija apstrīd šos argumentus.
48
Portugāles Republikas argumentācija ir balstīta uz teoriju, saskaņā ar kuru, tā kā Tiesa 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) apstiprinot pirmā lēmuma par noteikšanu, ko Vispārējā tiesa pieņēma 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), atcelšanu, balstījās tikai uz vienu pamatu, proti, ka Komisijas kompetencē nebija noteikt 2008. gada 18. jūliju par valsts pienākumu neizpildes, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), izbeigšanas datumu, līdz ar to visa kavējuma nauda, kas noteikta par laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 18. jūlijam, ir zaudējusi savu juridisko pamatu. Tādēļ laikposmā, par kuru kavējuma nauda tika atcelta, būtu nepareizi nošķirt laikposmu no 2008. gada 10. līdz 29. janvārim, par kuru atkal varētu tikt piespriesta jauna kavējuma nauda.
49
Šāda 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) interpretācija varētu tikt pieņemta tikai tādā gadījumā, ja šajā spriedumā Tiesa būtu nospriedusi, ka Portugāles Republikai nevar tikt piespriesta nekāda kavējuma nauda. Tomēr tas tā nav noticis. Proti, 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Tiesa apstiprināja Vispārējās tiesas analīzi, kas sniegta 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), saskaņā ar kuru Komisija nevarēja pamatot savu lēmumu par kavējuma naudas aprēķinu ar interpretāciju, kas iepriekš nav tikusi iesniegta Tiesai tiesvedībā saistībā ar valsts pienākumu neizpildi par Portugāles tiesību aktu neatbilstību Direktīvai 89/665. Tiesa, apstiprinot Vispārējās tiesas analīzi, arī uzskatīja, ka pienākumu neizpilde, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), bija tas, ka nebija atcelts Dekrētlikums Nr. 48051. Savukārt nedz 2014. gada 15. janvāra spriedums Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), nedz 2011. gada 29. marta spriedums Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) neliedz Komisijai uzskatīt, ka valsts pienākumu neizpildes, kas konstatēta 2004. gada 14. oktobra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632), izbeigšanas faktiskais datums ir diena, kad stājās spēkā minētā atcelšana, proti, 2008. gada 30. janvāris. Tādējādi šā rīkojuma 30.–34. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Komisijai bija pamats aprēķināt kavējuma naudu, kas jāmaksā par laikposmu no 2008. gada 10. līdz 29. janvārim.
50
Tādējādi, pretēji tam, ko Portugāles Republika, šķiet, apgalvo savā otrajā pamatā, Komisija nav “augšāmcēlusi” kavējuma naudu, kas ir zaudējusi juridisko pamatu 2011. gada 29. marta sprieduma Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) dēļ. Kavējuma nauda, kas aprēķināta apstrīdētajā lēmumā, ir balstīta uz pamatu – to, ka Likums Nr. 67/2007 nav stājies spēkā, – kas ir atšķirīgs no pamata, uz kuru bija balstīta kavējuma nauda, kas piespriesta par to pašu laikposmu pirmajā lēmumā par apstiprināšanu, – un to, ka nav pieņemts ar Direktīvu 89/665 saderīgs tiesību akts.
51
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatots.
Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz res judicata spēka neievērošanu
52
Portugāles Republika uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemts vērā res judicata spēks. No šī principa izrietot aizliegums pieņemt jaunu aktu ar tādu pašu saturu kā atceltais akts. Apstrīdētā lēmuma saturs daļēji esot tāds pats, pat ja tas attiecas uz īsāku laikposmu nekā pirmais lēmums par noteikšanu.
53
Portugāles Republika apgalvo, ka 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) tika lemts par 2004. gada 14. oktobra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑275/03, nav publicēts, EU:C:2004:632) izpildi. Tādējādi tam, kas tika nolemts 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), no vienas puses, un jautājumam, kas ir jāizskata šajā lietā, no otras puses, esot viens un tas pats priekšmets. Portugāles Republika uzskata, ka lietu, kurās tika pasludināts 2011. gada 29. marta spriedums Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedums Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), priekšmets bija prasība noteikt, vai Portugāles Republikai bija vai nebija jāmaksā 2008. gada 10. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) piespriestā kavējuma nauda.
54
Turklāt Vispārējā tiesa un Tiesa, kad tās attiecīgi pieņēma 2011. gada 29. marta spriedumu Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), esot zinājušas, ka 2008. gada 30. janvārī bija stājies spēkā Likums Nr. 67/2007, pēc tam, kad bija pasludināts 2008. gada 10. janvāra spriedums Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3). Tādējādi, ja Komisijas arguments bija pamatots, tām esot bijis jāuzskata, ka pirmais lēmums par noteikšanu ir jāatceļ daļēji, ciktāl tas aptvēra laikposmu no 2008. gada 30. janvāra, un jāapstiprina pirmais lēmums par noteikšanu, ciktāl tas attiecās uz laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 29. janvārim. Tomēr Vispārējā tiesa savā spriedumā, ko Tiesa apstiprinājusi, esot atcēlusi kopumā pirmo lēmumu par noteikšanu. Tādējādi 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) nenovēršami esot ticis spriests par kavējuma naudas pamatotību attiecībā uz laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 29. janvārim un apstrīdētajā lēmumā neesot ticis ievērots res judicata spēks, kas saistīts ar šiem spriedumiem.
55
Komisija apstrīd šos argumentus.
56
No otrā pamata analīzes (skat. šā rīkojuma 49. un 50. punktu) izriet, ka 2011. gada 29. marta spriedumā Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) Komisija principā netika kritizēta par kavējuma naudas uzlikšanu pirmajā lēmumā par noteikšanu. Šis lēmums tika atcelts tikai tāpēc, ka tas bija balstīts uz kļūdainu pamatu. Līdz ar to nav nekādu šķēršļu, lai Komisija pieņemtu jaunu lēmumu, kas balstīts uz citiem pamatiem nekā tie, kuri izraisīja pirmā lēmuma par noteikšanu atcelšanu. Tādēļ ir jāuzskata, ka šīs lietas priekšmets un cēlonis ir atšķirīgi no lietām, kurās pasludināts 2011. gada 29. marta spriedums Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedums Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
57
Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka Portugāles Republika nevar atsaukties uz to, ka Vispārējā tiesa nav daļēji atcēlusi pirmo lēmumu par noteikšanu. Tā kā atbilstoši Portugāles Republikas šajā lietā galvenokārt izvirzītajiem prasījumiem pastāvēja pamats pilnīgai minētā lēmuma atcelšanai, Vispārējai tiesai nebūtu bijis iespējams tikai daļēji atcelt pirmo lēmumu par noteikšanu, tādējādi ar tiesisku pamatu aizstājot kļūdaino juridisko pamatu, uz kuru Komisija bija pamatojusi savu pirmo lēmumu. Ja nav tiesību akta, kurā tas būtu paredzēts, Vispārējai tiesai nav pilnvaru grozīt lēmumus, par kuriem tajā, pamatojoties uz LESD 263. pantu, tiek celta prasība par atcelšanu.
58
No tā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatots.
Par ceturto pamatu, kas ir balstīts uz tiesiskās noteiktības, “tiesisko attiecību stabilitātes” un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu
59
Portugāles Republika apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpti tiesiskās noteiktības, “tiesisko attiecību stabilitātes” un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi. Tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi liedzot Komisijai vēl turpināt procedūru. Lai gan tā atzīst, ka Savienības tiesībās nepastāv procesuāls noilgums, tā uzskata, ka šajā gadījumā būtu pamatoti uzskatīt – ņemot vērā ilgo laiku, kas pagājis no Komisijas pirmajiem soļiem pirms procedūras par valsts pienākumu neizpildi uzsākšanu līdz pirmā lēmuma par noteikšanu atcelšanai, kas ir kļuvusi galīga, – ka Komisijas prasījumi tai samaksāt kavējuma naudu tika pilnībā atcelti ar 2014. gada 15. janvāra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Vispārējā tiesa un vēlāk Tiesa esot aizliegušas Komisijai tai uzlikt kavējuma naudu.
60
Turklāt pilnībā atlīdzinot kavējuma naudu, ieskaitot procentus, kas tai bija uzlikti ar pirmo lēmumu par noteikšanu, Komisija esot radījusi tiesisko paļāvību, ka nekāda kavējuma nauda nav jāmaksā par laikposmu no 2008. gada 10. janvāra līdz 29. janvārim. Šajā ziņā Portugāles Republika norāda, ka, ja Komisija uzskatīja, ka kavējuma nauda bija jāmaksā par šo laikposmu, tai esot bijis jāveic šā parāda ieskaits ar atmaksu pēc pirmā lēmuma par noteikšanu atcelšanas, nevis jāveic atmaksa pilnā apmērā. Tā arī apgalvo, ka, atmaksājot pilnībā kavējuma naudu, Komisija tiesiski rīkojās atbilstoši 2011. gada 29. marta spriedumam Portugāle/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127) un 2014. gada 15. janvāra spriedumam Komisija/Portugāle (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Ja pieņēmums, uz kuru Komisija balstās apstrīdētajā lēmumā, bija pareizs, Vispārējai tiesai esot bijis jāatceļ pirmais lēmums par noteikšanu tikai daļā, kas attiecās uz laikposmu pēc 2008. gada 29. janvāra.
61
Komisija apstrīd šos argumentus.
62
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pat ja nav [attiecīga] tiesību akta, iespēja atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienai privātpersonai, kurai iestāde ir radījusi pamatotas cerības, sniedzot tai precīzas garantijas (skat. spriedumus, 1987. gada 11. marts, Van den Bergh en Jurgens un Van Dijk Food Products (Lopik)/EEK, 265/85, EU:C:1987:121, 44. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2009. gada 30. novembris, Francija un France Télécom/Komisija, T‑427/04 un T‑17/05, EU:T:2009:474, 259. punkts un tajā minētā judikatūra).
63
Par šādām garantijām uzskata jebkādā veidā paziņotas precīzas, beznosacījuma un saskaņotas ziņas, ko snieguši pilnvaroti un uzticami avoti. Turpretī neviens nevar atsaukties uz šī principa pārkāpumu, ja administrācija nav sniegusi precīzas garantijas (skat. spriedumu, 2006. gada 14. februāris, TEA‑CEGOS u.c./Komisija, T‑376/05 un T‑383/05, EU:T:2006:47, 88. punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumu, 2009. gada 30. novembris, Francija un France Télécom/Komisija, T‑427/04 un T‑17/05, EU:T:2009:474, 260. punkts).
64
Jānorāda, ka Portugāles Republika neapgalvo, ka būtu no Komisijas saņēmusi precīzas un beznosacījumu garantijas, saskaņā ar kurām tai nevar piespriest nekādu kavējuma naudu, izpildot 2008. gada 10. janvāra spriedumu Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3). Turklāt šādas garantijas, pat pieņemot, ka tās būtu sniegtas, kas nekādā veidā neizriet no Vispārējai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, būtu acīmredzami nelikumīgas, jo Tiesas piespriestās kavējuma naudas noteikšana nepiešķir Komisijai nekādu rīcības brīvību pēc vajadzības. Kolīdz Tiesa piespriež dalībvalstij samaksāt kavējuma naudu, Komisijai pārbauda, vai vainīgā dalībvalsts ievēro Tiesas spriedumā noteiktos nosacījumus, un nosaka kavējuma naudu par laikposmu, kurā tas nav ticis pilnībā izpildīts.
65
Otrkārt, tiesiskās drošības princips paredz, ka ikvienam administrācijas aktam, kurš rada juridiskas sekas, ir jābūt skaidram un precīzam, lai ieinteresētās personas varētu nepārprotami uzzināt savas tiesības un pienākumus un attiecīgi rīkoties (spriedumi, 1998. gada 1. oktobris, Langnese‑Iglo/Komisija, C‑279/95 P, EU:C:1998:447, 78. punkts, un 2009. gada 30. novembris, Francija un France Télécom/Komisija, T‑427/04 un T‑17/05, EU:T:2009:474, 300. punkts).
66
Ir jākonstatē, ka, lai gan Portugāles Republika atsaucas uz šī principa pārkāpumu, tā nekādi nenorāda, kā tas būtu ticis pārkāpts šajā gadījumā, jo apstrīdētā lēmuma piemērošanas jomas skaidrība prasībā netika apstrīdēta. Pat atzīstot, ka, piesedzoties ar šo principu, Portugāles Republika faktiski mēģina apgalvot, ka tai pēc pirmā lēmuma par noteikšanu atcelšanas un Komisijas atmaksātās kavējuma naudas bija tiesības uz savas juridiskās situācijas neaizskaramību, ne tiesiskās noteiktības princips, ne jebkāds cits vispārīgs Savienības tiesību princips katrā ziņā nevar pamatot šādas tiesības.
67
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatots.
Par piekto pamatu, kas ir balstīts uz principa ne bis in idem pārkāpumu
68
Portugāles Republika apgalvo, ka Komisija, pieņemot jaunu individuālu tiesību aktu, esot centusies panākt to, ko tā neesot panākusi tāpēc, ka Savienības tiesa atcēla pirmo lēmumu par noteikšanu. Tādēļ apstrīdētā lēmuma pieņemšana esot pretrunā ne vien tiesiskās noteiktības principam, bet arī principam ne bis in idem. Tā kā ar apstrīdēto lēmumu ir uzlikta kavējuma nauda, lai gan Likums Nr. 67/2007 esot ticis pieņemts pirms 2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) pasludināšanas, tam ir represīvs raksturs, kas sagrozot LESD 260. panta 2. punkta piemērošanas jomu.
69
Komisija apstrīd šos argumentus.
70
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ne bis in idem princips, kas nostiprināts arī Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 7. protokola 4. pantā, ir Savienības tiesību pamatprincips, kura ievērošanu nodrošina tiesas (skat. spriedumu, 2006. gada 29. jūnijs, Showa Denko/Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, 50. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantā ir paredzēts, ka nevienu nav atļauts atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā par noziedzīgu nodarījumu, par kuru tas saskaņā ar likumu Savienībā jau ir ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu krimināllietā.
71
Portugāles Republika attiecībā uz piekto pamatu apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu pēc pirmā lēmuma par noteikšanu atcelšanas, ir ticis pārkāpts princips ne bis in idem.
72
Šajā ziņā ir jānorāda, ka LESD 260. panta 2. punktā paredzētajam mehānismam ir raksturīgi, ka Komisijas veiktā noteikšana ir tikai izpildes akts attiecīgajai dalībvalstij uzliktajam pienākumam samaksāt kavējuma naudu, kas izriet no tiesas pasludinātā sprieduma. Tādējādi šajā gadījumā ir tikai viens sods, proti, kavējuma nauda, kas piespriesta 2008. gada 10. janvāra spriedumā Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3), kura divi izpildes veidi ir pirmais lēmums par noteikšanu un apstrīdētais lēmums. Tādējādi, ja tā pirmajā reizē noteica kavējuma naudu lēmumā, kura nelikumību kritizēja Savienības tiesa, Komisija ir tiesīga un pat atbildīga (skat. šā rīkojuma 64. punktu) veikt jaunu noteikšanu, pieņemot jaunu lēmumu, tomēr vienlaikus nepārkāpjot principu ne bis in idem.
73
No iepriekš minētā izriet, ka piektais pamats ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatots.
Par sesto pamatu, kas ir balstīts uz kompetenču sadalījuma starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm pārkāpumu
74
Portugāles Republika uzskata, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek ierobežota dalībvalstu iespēja paredzēt vacatio legis laikposmus. Tādējādi Komisija neesot ievērojusi kompetenču sadalījumu starp Savienību un dalībvalstīm.
75
Portugāles Republika apgalvo, ka šajā gadījumā 30 dienu vacatio legis laikposms bija nepieciešams – un tādējādi atbilstošs samērīguma principam –, lai ļautu indivīdiem un valsts iestādēm sagatavoties, pirmkārt, administratīvā atbildības režīma, kas bija spēkā jau 40 gadus, atcelšanai, un, otrkārt, tā aizvietošanai ar jauno atbildības režīmu, kas izveidots ar Likumu Nr. 67/2007. Datumu, kad stājas spēkā jauns likums, dalībvalstis varēja noteikt saskaņā ar diskrecionāro rīcības brīvību. Savukārt apstrīdētā lēmuma pamatā esot bijusi Komisijas vēlme ierobežot dalībvalstu pilnvaras, pārkāpjot noteikumus, kas reglamentē kompetenču sadali starp Savienību un dalībvalstīm.
76
Komisija apstrīd šos argumentus.
77
Pretēji tās apgalvotajam, Portugāles Republika šajā gadījumā acīmredzami brīvi varēja atlikt Likuma Nr. 67/2007 spēkā stāšanos uz laikposmu, kura ilgumu tā pati noteica. Tādējādi tā pieņēma šo likumu, kas vajadzīgs, lai izbeigtu Tiesas konstatēto valsts pienākumu neizpildi, tādā datumā, kas, ņemot vērā laikposma ilgumu, ko tā bija brīvi izvēlējusies, stājās spēkā pēc 2008. gada 10. janvāra sprieduma Komisija/Portugāle (C‑70/06, EU:C:2008:3) pasludināšanas. Šī iemesla dēļ, kā tas izriet no šā rīkojuma 34. punkta, Komisija pamatoti uzskatīja, ka Portugāles Republikai bija jāmaksā apstrīdētajā lēmumā noteiktā kavējuma nauda.
78
Sestais pamats tātad arī ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatots. Tādējādi no visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kā acīmredzami juridiski nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
79
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā Portugāles Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
izdod rīkojumu:
1)
prasību noraidīt kā acīmredzami juridiski nepamatotu;
2)
Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Luksemburgā, 2016. gada 27. jūnijā
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.