62005CJ0007_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Apvienotās lietas no C‑7/05 līdz C‑9/05
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Bundesgerichtshof
(Vācija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2004. gada 11. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti 2005. gada14. janvārī, tiesvedībās
Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH
pret
Ulrich Deppe,
Hanne‑Rose Deppe,
Thomas Deppe,
Matthias Deppe,
Christine Urban (dzimusi Deppe ) (C‑7/05),
pret
Siegfried Hennings
(C‑8/05)
un pret
Hartmut Lübbe
(C‑9/05 ) .
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši J. Makarčiks [ J. Makarczyk ], P. Kūris [ P. Kūris ] (referents), Dž. Arestis [ G. Arestis ] un J. Klučka [ J. Klučka ],
ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [ D. Ruiz‑Jarabo Colomer ],
sekretārs B. Fileps [ B. Fülöp ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 12. janvārī,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH vārdā – K. fon Girke [ K. von Gierke ], Rechtsanwalt,
– U. Depes [ U. Deppe ], H. R. Depes [ H.‑R. Deppe ], T. Depes [ T. Deppe ], M. Depes [ M. Deppe ] un K. Urbanas [ C. Urban ] (C‑7/05), Z. Heningsa [ S. Hennings ] (C‑8/05) un H. Libes [ H. Lübbe ] (C‑9/05) vārdā – M. Mīršs [ M. Miersch ], Rechtsanwalt,
– Vācijas valdības vārdā – K. Šulce‑Bāra [ C. Schulze‑Bahr ], pārstāve,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Dohertijs [ B. Doherty ] un F. Erlbahers [ F. Erlbacher ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 9. februārī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. panta 2., 4. un 5. punktu Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulā (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par atkāpi lauksaimniecībā, kas paredzēta 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (OV L 173, 14. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1998. gada 3. decembra Regulu (EK) Nr. 2605/98 (OV L 328, 6. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1768/95”).
2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībās starp Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH
(turpmāk tekstā – “ STV ”), Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieku (turpmāk tekstā – “īpašnieki”) organizāciju un Ulrihu Depi, Hannerozi Depi, Tomasu un Matiasu Depēm un Kristīnu Urbanu, kas ir Dītera Depes mantinieki, kā arī Zigfrīdu Heningsu un Hartmutu Libi, lauksaimniekiem, par atlīdzības maksājumu sakarā ar tādu sēklu sēšanu, uz kurām attiecināma šī aizsardzība.
Atbilstošās tiesību normas
3. Saskaņā ar 1. pantu Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (OV L 227, 1. lpp., turpmāk tekstā – “pamatregula”) tiek izveidota Kopienas augu šķirņu aizsardzības sistēma kā vienīgais un ekskluzīvais Kopienas rūpnieciskā īpašuma aizsardzības veids, kas attiecas uz augu šķirnēm.
4. Minētās regulas 14. panta 1. punktā ir paredzēta atkāpe no Kopienas augu šķirņu aizsardzības:
“Neatkarīgi no 13. panta 2. punkta un lauksaimniecības produkcijas aizsardzības nolūkā lauksaimnieki pavairošanai laukā paši savā īpašumā drīkst lietot ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu, kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība.”
5. Tā paša panta 3. punkta ceturtais ievilkums attiecas uz finanšu nosacījumiem, kādos lauksaimnieki, kuri nav sīkzemnieki, var iegūt šo priekšrocību. Šiem lauksaimniekiem ir “jāmaksā īpašniekam taisnīga atlīdzība, kas ir ievērojami zemāka nekā summa, ko iekasē par tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu ražošanu tādā pašā platībā; attiecīgās taisnīgās atlīdzības faktiskais apjoms laika gaitā var mainīties, ievērojot to, kādā mērā izmanto 1. punktā paredzēto atkāpšanos attiecībā uz attiecīgo šķirni”.
6. Regulas Nr. 1768/95 1. pantā ir ietverti nosacījumu īstenošanas noteikumi, lai varētu īstenot pamatregulas 14. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus.
7. Regulas Nr. 1768/95 2. pantā ir noteikts, ka:
“1. Šīs regulas 1. pantā minētos nosacījumus īsteno gan selekcionāru pārstāvošais īpašnieks, gan lauksaimnieks, rīkojoties tā, lai aizsargātu viens otra likumīgās intereses.
2. Likumīgās intereses netiek uzskatītas par aizsargātām, ja viena vai vairākas no šīm interesēm tiek nelabvēlīgi ietekmētas, neņemot vērā vajadzību saglabāt saprātīgu līdzsvaru starp tām vai vajadzību pēc samērības starp attiecīgā nosacījuma mērķi un tā īstenošanas faktiskajām sekām.”
8. Saskaņā ar minētās regulas 5. pantu:
“1. Taisnīgas atlīdzības apjomi, kas jāmaksā īpašniekam saskaņā ar pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturto ievilkumu, var būt līguma priekšmets līgumā starp īpašnieku un attiecīgo lauksaimnieku.
2. Ja šāds līgums nav noslēgts vai nav piemērojams, atlīdzības apjomi ir ievērojami zemāki par to, ko iekasē par tās pašas šķirnes viszemākās oficiāli sertificētās kategorijas pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā.
Ja lauksaimnieka saimniecības platībās nenotiek attiecīgās šķirnes pavairojamā materiāla licencēta audzēšana un ja visā Kopienā nav vienoti augšminētās atlīdzības apjomi, tad atlīdzības apjomi ir ievērojami zemāki par to, kādi parasti šim nolūkam ir ietverti cenā, par kādu pārdod tās pašas šķirnes viszemākās oficiāli sertificētās kategorijas pavairojamo materiālu no šī reģiona, ar nosacījumu, ka minētais apjoms nav augstāks par to, kādu iekasē reģionā, kurā pavairojamais materiāls ir izaudzēts.
3. Atlīdzības apjomu uzskata par ievērojami zemāku pamatregulas 14. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma nozīmē, kā iepriekš norādīts 2. punktā, ja tas nepārsniedz tādu, kas nepieciešams, lai kā ekonomisku faktoru, kas nosaka, cik lielā mērā tiek izmantots izņēmums, iedibinātu vai stabilizētu samērīgi līdzsvarotu attiecību starp licencēto pavairojamo materiālu un no tām attiecīgajām šķirnēm ievāktā produkta audzēšanu, uz kurām attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība. Šādu attiecību uzskata par samērīgi līdzsvarotu, ja tā nodrošina, ka kopumā īpašnieks saņem likumīgu kompensāciju par visu viņa šķirnes izmantošanu.”
9. Ar Regulu Nr. 2605/98, kas stājās spēkā 1998. gada 24. decembrī, Regulas Nr. 1768/95 5. panta sākotnējai redakcijai tika pievienoti šādi punkti:
“4. Ja 2. punktā minētajā gadījumā atlīdzības apjomu nosaka līgumi, kas noslēgti starp tām īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām – ar apstrādātāju organizāciju līdzdalību vai bez tās –, kuras nodibinātas Kopienā attiecīgi Kopienas, valsts, reģionālā vai vietējā līmenī, tad šajos līgumos noteiktie apjomi tiek izmantoti kā pamatnostādnes, lai noteiktu atlīdzības apjomu, kas maksājama attiecīgajā platībā un par attiecīgajām sugām, ja attiecīgo organizāciju pilnvarotie pārstāvji par šiem apjomiem un to izmaksas nosacījumiem rakstiski paziņojuši Komisijai un ja, pamatojoties uz to, līgumos noteiktie apjomi un to izmaksas nosacījumi ir publicēti Kopienas Augu šķirņu biroja Oficiālajā Vēstnesī
[ Bulletin officiel ].
5. Ja 2. punktā minētajā gadījumā līgums, kā tas minēts 4. punktā, nav piemērojams, tad maksājamā atlīdzība ir 50 % no summām, ko iekasē par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā, kā norādīts 2. punktā.
Tomēr, ja dalībvalsts līdz 1999. gada 1. janvārim paziņojusi Komisijai par to, ka 4. punktā minētā līguma noslēgšana starp attiecīgajām valsts vai reģionālā līmenī nodibinātajām organizācijām ir nenovēršama, tad atlīdzība, kas maksājama attiecīgajā platībā un par attiecīgajām sugām, ir 40 %, nevis 50 %, kā minēts iepriekš, taču vienīgi izmantojot tādus atvieglojumus lauksaimniecībā, kas noteikti pirms šāda līguma noslēgšanas un ne vēlāk kā 1999. gada 1. aprīlī.
6. Ja 5. punktā minētajā gadījumā lauksaimnieks atbilstošā periodā izmantojis attiecīgos atvieglojumus lauksaimniecībā par vairāk nekā 55 % uz kopējo šķirnes materiālu, ko viņš izmantojis audzēšanai, tad atlīdzības apjoms, kas maksājams attiecīgajā platībā un par attiecīgajām sugām, ir tādā pašā apmērā, kā tas, kas attiecībā uz konkrēto šķirni būtu piemērojams, ja to attiecīgajā dalībvalstī aizsargātu šīs valsts augu šķirņu selekcionāru autortiesības, ja pastāvētu tāda valsts sistēma, kas būtu šādu apjomu noteikusi, un ar nosacījumu, ka šis apjoms ir lielāks par 50 % no summas, kas jāmaksā par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu, kā paredzēts 2. punktā. Ja valsts sistēmā šāds līmenis nav noteikts, tiek piemēroti 5. panta nosacījumi neatkarīgi no procentuāli izmantotā apmēra.”
10. Regulas Nr. 1768/95 6. panta 1. punktā ir noteikts šādi:
“Neskarot 2. punktā paredzēto, lauksaimnieka individuālais pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību rodas tad, kad viņš faktiski izmanto ievākto produktu pavairošanas mērķiem savā laukā.
Īpašnieks var noteikt maksāšanas termiņu un veidu. Tomēr viņš nevar noteikt agrāku maksāšanas termiņu par dienu, kad rodas pienākums.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
11. Bundesgerichtshof [Federālā Augstākā tiesa] izskata STV
iesniegto kasācijas prasību pret apelācijas instances spriedumu, ar ko ir noraidīts tās lūgums par papildu kompensāciju, ko tā ir iesniegusi attiecībā uz Dītera Depes mantiniekiem, kā arī Heningsu un Libi.
12. Saskaņā ar iesniedzējtiesas apgalvoto nedz zemāko instanču tiesu spriedumos, nedz arī doktrīnā nav vienotas pamatnostādnes par to, kas ietilpst “ievērojami zemākas” atlīdzības jēdzienā Regulas Nr. 1768 5. panta 2. punkta izpratnē un pēc kādiem kritērijiem šī atlīdzība būtu jānosaka.
13. Turklāt šī tiesa atsaucas uz to, ka Regulas Nr. 1768/95 5. pantā nav norādes uz to, kam tad būtu jānosaka minētā atlīdzība, ja nav noslēgts līgums starp īpašnieku un lauksaimnieku, kurš nodarbojas ar audzēšanu. Tā kā minētais īpašnieks saskaņā ar šīs regulas 6. pantu var noteikt viņam pienākošās atlīdzības maksājuma termiņu un veidu, varētu pieņemt, ka viņam ir tiesības arī noteikt tās apmēru.
14. Minētā tiesa apgalvo, ka saskaņā ar šo pašu 5. pantu atbildētājiem pamata lietā ir jāmaksā taisnīga atlīdzība par audzēšanu, ko tie veikuši, un kurai līguma starp pusēm neesamības dēļ ir jābūt ievērojami zemākai par to, ko iekasē par tās pašas šķirnes viszemākās oficiāli sertificētās kategorijas pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā (turpmāk tekstā – “C tiesības”). Jēdziens “ievērojami zemāka” vienmēr nozīmē būtisku cenas samazinājumu, salīdzinot ar C tiesībām. Tā pati tiesa precizē, ka no tirgus viedokļa raugoties, par būtisku ir uzskatāma atlaide 20 % apmērā no atlīdzības.
15. Iesniedzējtiesa izsaka šaubas par kritērijiem, pēc kuriem nosakāms atlīdzības taisnīgums, ja tā tiek fiksēta juridiski. Atsaukdamās uz Regulu Nr. 2605/98, tā apgalvo – no tā, ka īpašnieku un lauksaimnieku organizāciju starpā noslēgtie līgumi tiek izmantoti kā pamatnostādnes, varētu izsecināt, ka īpašnieks var noteikt atsevišķus ierobežojumus attiecībā uz atlīdzības, ko tam maksā ar līgumu nesaistītais lauksaimnieks, noteikšanu, nepieņemot citus aprēķināšanas noteikumus. Tādējādi, pamatojoties uz 1996. gada sadarbības līgumu, kurš kā pamatnostādne varētu būt būtisks, par taisnīgu varētu uzskatīt likmi 80 % apmērā no maksas par sertificēto sēklu licenci.
16. Bundesgerichtshof uzskata – no tā, ka profesionālo organizāciju starpā noslēgtajiem līgumiem ir pamatnostādņu funkcija, var arī secināt, ka minētā līguma būtiskākie pamatnoteikumi būtu jāietver arī atlīdzības noteikšanas tiesiskajā regulējumā. Ar šādu risinājumu varētu izvairīties no būtisku atšķirību rašanās starp aprēķinu, kas veikts, pamatojoties uz līgumu, un saskaņā ar likumu veikto aprēķinu.
17. Iesniedzējtiesa tomēr norāda, ka 1996. gada sadarbības līgums Kopienas Augu šķirņu biroja (turpmāk tekstā –“Birojs”) Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts tikai 1999. gada 16. augustā. Tā vēlas noskaidrot jautājumu, vai Regulas Nr. 1768/95 5. pantā paredzētās formālās prasības ir piemērojamas arī sadarbības līgumiem, kas bija tiesiski noslēgti jau pirms Regulas Nr. 2605/98 stāšanās spēkā.
18. Šādos apstākļos Bundesgerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību visās trijās pamata prāvās un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1) Vai prasība noteikt atlīdzības apjomu par audzēšanu atbilstoši Regulas (EK) Nr. 1768/95 5. panta 2. punktam, saskaņā ar kuru atlīdzības apjomi ir “ievērojami zemāki” par summu, ko iekasē par tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā, ir izpildīta arī tad, ja šī atlīdzība ir iepriekš noteikta 80 % apmērā no šīs summas?
2) Vai gadījumā, kad atlīdzība tiek noteikta saskaņā ar likumu, 5. panta 4. un 5. punkts Regulā (EK) Nr. 1768/95, kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 2605/98, nosaka atlīdzības apjomu par audzēšanu?
Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šādi tiek noteikts atlīdzības apjoms arī par audzēšanu, kas notikusi pirms Regulas (EK) Nr. 2605/98 spēkā stāšanās?
3) Vai tas, ka līgumam starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām ir pamatnostādņu funkcija Regulas (EK) Nr. 1768/95, kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 2605/98, 5. panta 4. punkta izpratnē, nozīmē to, ka šī līguma būtiskie pamatelementi (aprēķina parametri) ir izmantojami, nosakot atlīdzības apjomu saskaņā ar likumu arī gadījumā, kad, aprēķinot saskaņā ar likumu noteiktu atlīdzību, īpašnieka rīcībā nav visu parametru, kas vajadzīgi, lai veiktu aprēķinu, pamatojoties uz līgumu, kurš atrodas lauksaimnieka rīcībā un kurš neuzliek lauksaimniekam pienākumu sniegt šo informāciju?
Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šāda veida līguma tiesiskā spēkā esamība, ja šim līgumam ir jāpilda šāda pamatnostādņu funkcija, nozīmē to, ka ir jāievēro 5. panta 4. punkta prasības Regulā (EK) Nr. 1768/95, kas grozīta ar Regulu (EK) N r. 2605/98, arī gadījumā, kad līgums tika noslēgts pirms Regulas (EK) Nr. 2605/98 stāšanās spēkā?
4) Vai 5. panta 5. punkts Regulā (EK) Nr. 1768/95, kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 2605/98, paredz atlīdzības maksimālo robežu gadījumā, kad atlīdzība tiek noteikta ar līgumu un/vai saskaņā ar likumu?
5) Vai starp profesionālajām organizācijām noslēgts līgums var tikt izmantots kā pamatnostādnes Regulas (EK) Nr. 1768/95, kas grozīta ar Regulu (EK) Nr. 2605/98, 5. panta 4. punkta izpratnē gadījumā, kad tajā noteiktā atlīdzības likme pārsniedz 50 % no šīs regulas 5. panta 5. punktā noteiktajām summām?”
19. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 26. janvāra rīkojumu lietas no C‑7/05 līdz C‑9/05 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī galīgā sprieduma taisīšanai.
Par pirmo jautājumu
20. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai atlīdzība, kas noteikta 80 % apmērā no C tiesībām, ir uzskatāma par atbilstošu prasībai, saskaņā ar ko šai atlīdzībai ir jābūt “ievērojami zemākai” nekā C tiesībām, saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 5. panta 2. punktu.
21. Iesākumā ir jāprecizē, ka īpašniekam atlīdzība var tikt piešķirta trīs veidos: pirmkārt, noslēdzot līgumu starp īpašnieku un lauksaimnieku saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 5. panta 1. punktā noteikto, otrkārt, noslēdzot līgumus starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām saskaņā ar minētās regulas 5. panta 4. punktu un, visbeidzot, pakārtoti, nosakot atlīdzības apjomu saskaņā ar dažām minētās regulas 5. panta 2. un 5. punktā minētajām nostādnēm.
22. Ņemot vērā faktu, ka šajā gadījumā nav noslēgts neviens līgums, kā arī nav notikusi neviena pievienošanās kādam līgumam, ir jāpiemēro trešā šā sprieduma iepriekšējā punktā minētā atlīdzības apjoma noteikšanas metode.
23. Kā savos apsvērumos ir norādījusi arī Komisija, ir jānošķir dažādie gadījumi atkarībā no tā, vai tie attiecas uz situācijām pirms vai pēc Regulas Nr. 2605/98 stāšanās spēkā.
24. Attiecībā uz pirmajiem gadījumiem ir jāatgādina, ka no Regulas Nr. 1768/95 2. panta 2. punkta izriet, ka īpašnieka un lauksaimnieka likumīgās intereses var uzskatīt par aizsargātām tikai tad, ja tiek ņemta vērā “vajadzība saglabāt saprātīgu līdzsvaru starp tām vai vajadzība pēc samērības starp attiecīgā nosacījuma mērķi un tā īstenošanas faktiskajām sekām”.
25. Turklāt minētās regulas 5. panta 3. punktā kā noteicošs kritērijs “ievērojami zemākas” atlīdzības noteikšanai ir saglabāta nepieciešamība izveidot vai stabilizēt pamatoti līdzsvarotu attiecību starp licenzētu pavairošanas materiāla izmantošanu un no aizsargātajām šķirnēm iegūtās ražas audzēšanu.
26. Turklāt minētās regulas 5. panta 2. punktā kā atsauce tiek izmantoti “atlīdzības apjomi [..], ko iekasē par tās pašas šķirnes viszemākās oficiāli sertificētās kategorijas pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā”.
27. Attiecībā uz gadījumiem, kas atbilst situācijām pēc Regulas Nr. 2605/98 stāšanās spēkā, Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktā ir noteikts, ka īpašniekiem pienākas atlīdzība 50 % apmērā no C tiesībām un pārejas periodā ir noteikta atlīdzība pat 40 % apmērā, lai veicinātu līgumu noslēgšanu starp īpašniekiem un lauksaimniekiem.
28. No tā izriet, ka īpašnieku atlīdzības aprēķināšanai iepriekš noteiktā likme 80 % apmērā no C tiesībām ir pārāk augsta un, lai noteiktu piemērojamo likmi, ir jāņem vērā lietā minēto situāciju daudzveidība un attiecīgā platība.
29. Tādēļ uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka iepriekš noteiktā atlīdzība 80 % apmērā no C tiesībām, atsaucoties uz pamatregulas 14. panta 3. punktā minēto atkāpi, neatbilst nosacījumam par to, ka minētajai atlīdzībai ir jābūt “ievērojami zemākai” par summu, ko maksā par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu Regulas Nr. 1768/95 5. panta 2. punkta izpratnē, neskarot valsts tiesas vērtējumu attiecībā uz citiem atbilstošajiem apstākļiem katrā no pamata prāvām.
Par otro jautājumu
30. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai īpašnieka tiesību noteikšanas ietvaros Regulas Nr. 1768/95 5. panta 4. un 5. punktā ietilpst tādi noteikumi, ar kuriem varētu noteikt īpašniekam pienākošos atlīdzību.
31. Pirmkārt, no minētā 4. punkta teksta skaidri izriet, ka noteikumiem par šīs atlīdzības apjoma noteikšanu ir jābūt ietvertiem līgumos, kas noslēgti starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām un kas tiek izmantoti kā pamatnostādnes, ja minētie līgumi tiek paziņoti Komisijai un Birojs tos publicē.
32. Otrkārt, Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktā ir noteikts, ka gadījumos, kad līguma nav, minētās atlīdzības apjoms ir 50 % no C tiesībām un vienīgā atkāpe ir Regulas Nr. 2605/98 septītajā apsvērumā minētā pielāgošana valsts skalai.
33. Iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai šīs normas pauž pamatprincipu, kas piemērojams laikposmam pirms Regulas Nr. 2605/98 spēkā stāšanās.
34. Komisija šajā sakarā apgalvo, ka ar atpakaļejošu spēku piemērot minētās regulas noteikumus darījumiem, kas noslēgti pirms tās spēkā stāšanās, būtu pretēji tiesiskās drošības principam.
35. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1768/95 5. panta 4. un 5. punkta noteikumi tika ieviesti ar Regulu Nr. 2605/98 un ka tajā nav nevienas skaidras norādes par to, ka šos noteikumus varētu ar atpakaļejošu spēku piemērot darījumiem, kuri noslēgti pirms pēdējās regulas stāšanās spēkā.
36. Tomēr, papildinot Regulas Nr. 1768/95 5. pantu un skaidri uz to atsaucoties, tā paša panta 4. un 5. punkts var kalpot kā vadlīnija atlīdzības noteikšanai situācijās, kas radušās pirms to stāšanās spēkā.
37. Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka kritēriji īpašniekam pienākošās atlīdzības apjoma noteikšanai ir paredzēti Regulas Nr. 1768/95 5. panta 4. un 5. punktā. Šiem kritērijiem nav atpakaļejoša spēka, bet tie var kalpot kā vadlīnija šīs atlīdzības aprēķināšanai attiecībā uz audzēšanu, kas veikta pirms Regulas Nr. 2605/98 stāšanās spēkā.
Par trešo un piekto jautājumu
38. Ar šiem diviem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām noslēgto līgumu piemērošanas jomu un saturu.
39. Vispirms jāatzīmē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 5. panta 4. punktu šāds līgums ir izmantojams kā pamatnostādne par attiecīgajām platībām pienākošās atlīdzības noteikšanai, ja atlīdzību apjomi un ar tiem saistītie nosacījumi ir paziņoti Komisijai un publicēti Biroja Oficiālajā Vēstnesī .
40. Līdz ar to no Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punkta skaidri izriet, ka minētā atlīdzība ir noteikta 50 % no C tiesībām apmērā gadījumos, kad nav piemērojams līgums starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām.
41. No tā izriet, ka šī 50 % likme nav vienīgā atlīdzības likme, par ko attiecīgie līguma dalībnieki var vienoties, vedot sarunas par šādu līgumu.
42. Visbeidzot, ņemot vērā Regulas Nr. 2605/98 noteikumus, kuros nekādā veidā nav nošķirti līgumi, kas noslēgti pirms un pēc tās stāšanās spēkā, ir jāprecizē, ka, ja līgums starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām ir noslēgts pirms Regulas Nr. 2605/98 stāšanās spēkā, tad tas par pamatnostādni var kalpot tikai tad, ja tas atbilst iepriekš minētajām formālajām paziņošanas un publicēšanas prasībām.
43. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo un piekto jautājumu ir jāatbild, ka, lai Regulas Nr. 1768/95 5. panta 4. punktā minētais līgums, kas noslēgts starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām, varētu kalpot kā pamatnostādne visos tā aspektos, tad šim līgumam ir jābūt paziņotam Komisijai un publicētam Biroja Oficiālajā Vēstnesī
– pat tad, ja tas ir noslēgts pirms Regulas Nr. 2605/98 spēkā stāšanās datuma. Šādā līgumā var paredzēt tādu atlīdzības likmi, kas atšķiras no tās, kas pakārtoti noteikta Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktā.
Par ceturto jautājumu
44. Ar šo jautājumu Bundesgerichtshof
pēc būtības lūdz Tiesu precizēt, vai Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktā minētie 50 % ir maksimālā atlīdzības robeža.
45. Pirmkārt, ir jāprecizē, ka minētais 5. panta 5. punkts ir piemērojams tikai tad, ja nav piemērojams īpašnieku un lauksaimnieku organizāciju starpā noslēgtais līgums.
46. Otrkārt, un kā to savu secinājumu 55. punktā norāda arī ģenerāladvokāts, no šīs normas paša teksta ir secināms, ka minētais apjoms ir obligāts un neatspoguļo vienkāršu augstāko vai zemāko robežu. Fakts, ka Kopienu likumdevējs minētās normas otrajā daļā bija paredzējis izņēmumu, neatspēko šo apsvērumu, jo šis izņēmums bija piemērojams tikai ierobežotā laikposmā un tā mērķis bija veicināt ātru līgumu noslēgšanu īpašnieku un lauksaimnieku organizāciju starpā līdz 1999. gada 1. aprīlim.
47. Tādēļ uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja nav piemērojams starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām noslēgts līgums, īpašniekam maksājamā atlīdzība ir jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 5. panta 5. punktu kā nemainīga summa, kas nav nedz augstākā, nedz zemākā robeža.
Par tiesāšanās izdevumiem
48. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1) iepriekš noteiktā atlīdzība 80 % apmērā no summas, ko iekasē par tās pašas šķirnes viszemākās oficiāli sertificētās kategorijas pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu tādā pašā platībā, atsaucoties uz atkāpi, kas noteikta 14. panta 3. punktā Padomes 1994. gada 27. jūlija Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, neatbilst nosacījumam par to, ka minētajai atlīdzībai ir jābūt “ievērojami zemākai” par summu, ko maksā par pavairojamā materiāla licencētu audzēšanu 5. panta 2. punkta izpratnē Komisijas 1995. gada 24. jūlija Regulā (EK) Nr. 1768/95, ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1998. gada 3. decembra Regulu (EK) Nr. 2605/98, neskarot valsts tiesas vērtējumu attiecībā uz citiem atbilstošajiem apstākļiem katrā no pamata prāvām;
2) kritēriji Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašniekam pienākošās atlīdzības apjoma noteikšanai ir paredzēti 5. panta 4. un 5. punktā Regulā Nr. 1768/95, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2605/98. Šiem kritērijiem nav atpakaļejoša spēka, bet tie var kalpot kā vadlīnija šīs atlīdzības aprēķināšanai attiecībā uz audzēšanu, kas veikta pirms Regulas Nr. 2605/98 stāšanās spēkā;
3) lai Regulas Nr. 1768/95, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2605/98, 5. panta 4. punktā minētais līgums, kas noslēgts starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām, varētu kalpot kā pamatnostādne visos tā aspektos, tad šim līgumam ir jābūt paziņotam Eiropas Kopienu Komisijai un publicētam Kopienas Augu šķirņu biroja Oficiālajā Vēstnesī
– pat tad, ja tas ir noslēgts pirms Regulas Nr. 2605/98 spēkā stāšanās datuma. Šādā līgumā var paredzēt tādu atlīdzības likmi, kas atšķiras no tās, kas pakārtoti noteikta 5. panta 5. punktā Regulā Nr. 1768/95, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2605/98;
4) gadījumā, ja nav piemērojams starp īpašnieku un lauksaimnieku organizācijām noslēgts līgums, īpašniekam, uz kuru attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesības, maksājamā atlīdzība ir jānosaka saskaņā ar 5. panta 5. punktu Regulā Nr. 1768/95, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2605/98, kā nemainīga summa, kas nav nedz augstākā, nedz zemākā robeža.