Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. februārī (1)
Lieta C‑873/24 [Marwanak] (i)
GK,
NU,
TZ,
MV,
UK
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 650/2012 – Eiropas mantošanas apliecība – Izdevējiestādes pienākumi – Mantojums, kurā ietilpst nekustamais īpašums, kurš atrodas citā dalībvalstī, kas nav apliecības izdošanas dalībvalsts – Nekustamā īpašuma reģistrācijas tiesību normas tajā dalībvalstī, kurā atrodas nekustamais īpašums, kuras nosaka, ka ierakstīšana nekustamā īpašuma reģistrā ir atkarīga no tā, vai apliecībā ir ietverta informācija par mantoto nekustamo īpašumu – Pienākums ietvert šo informāciju universālās sukcesijas gadījumā
I.      Ievads
1.        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā attiecas uz jautājumu, kas ir strīdīgs kopš Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2) stāšanās spēkā, proti, kādos gadījumos Eiropas mantošanas apliecībā (turpmāk tekstā – “EMA”) jāietver informācija par mantojumā ietilpstošu mantu? Šaubas rodas saistībā ar to, ka, lai gan Regulas Nr. 650/2012 normas paredz iespēju ietvert šādu informāciju EMA, šo normu formulējums attiecībā uz apstākļiem, kādos tas jādara, nav skaidrs.
2.        Problēma kļūst īpaši aktuāla gadījumos, kad dažādās dalībvalstīs ir atšķirīgas mantošanas tiesību un reģistrācijas tiesību prasības. No vienas puses, mantošanai piemērojamos tiesību aktos var būt paredzēts, ka mantojums pāriet universālās sukcesijas ceļā, tāpēc posmā, kurā tiek apliecinātas mantinieku tiesības uz mantojumu, mantojumā ietilpstoša manta netiek noteikta. No otras puses, tās dalībvalsts reģistrācijas tiesību aktos, kuras reģistrā ierakstīta mantotā mantojumā ietilpstoša manta, var būt noteikts, ka mantinieka tiesību ierakstīšana reģistrā ir atkarīga no tā, vai dokumentā, ar ko pamato ierakstu, ir ietverta informācija par mantojumā ietilpstošu mantu. Vai šādā gadījumā EMA jāietver informācija par mantoto mantojumā ietilpstošu mantu?
3.        Šo jautājumu esmu aplūkojis jau iepriekš secinājumos lietā Registrų centras (3). Tajā paudu viedokli, ka nav pienākuma ietvert EMA informāciju par mantojumā ietilpstošu nekustamo īpašumu, ja mantojums kopumā tiek nodots vienam mantiniekam universālās sukcesijas ceļā (4). Spriedumā
Registrų centras (5) šis jautājums
netika galīgi atrisināts, jo tas nebija tieši iesniedzējtiesas uzdotā prejudiciālā jautājuma priekšmets (6). Šo jautājumu vajadzētu izlemt spriedumā šajā lietā.
II.    Tiesiskais regulējums
A.      Savienības tiesības
1.      Regula Nr. 650/2012
4.        Regulas Nr. 650/2012 7., 18., 67., 68. un 71. apsvērumā noteikts:
“(7)      Būtu jāveicina iekšējā tirgus pienācīga darbība, novēršot šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu
elementi. [..]
[..]
(18)      Prasības par nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrāciju reģistrā būtu jāizslēdz no šīs regulas darbības jomas. Tāpēc tas, ar kādiem juridiskiem nosacījumiem un kā jāveic reģistrācija [..] un kuru iestāžu [..], ziņā ir pārbaudīt, vai ir izpildītas visas prasības un vai iesniegtā vai sagatavotā dokumentācija ir pietiekama un vai tajā ir iekļauta vajadzīgā informācija, būtu jānosaka pēc tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas reģistrs. Iestādes jo īpaši var pārbaudīt, vai reģistrācijai iesniegtā dokumentā minētās mirušā tiesības uz mantojumā ietilpstošu īpašumu ir kā tādas reģistrētas reģistrā vai ir citādi pierādītas saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas reģistrs. [..] [EMA], kas izdota saskaņā ar šo regulu, vajadzētu būt derīgam dokumentam, lai mantojamo īpašumu varētu reģistrēt kādas dalībvalsts reģistrā. Tam nevajadzētu liegt [reģistrācijas] iestādēm prasīt, lai persona, kas piesakās reģistrācijai, sniedz tādu papildu informāciju vai iesniedz tādus papildu dokumentus, kādi vajadzīgi saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas reģistrs, piemēram, informāciju vai dokumentus par nodokļu maksājumiem. [..]
[..]
(67)      Lai panāktu ātru, vienkāršu un efektīvu mantošanas lietu ar pārrobežu elementiem nokārtošanu Savienības robežās, mantiniekiem [..] vajadzētu spēt vienkārši apliecināt savu statusu un/vai tiesības un pilnvaras citā dalībvalstī, piemēram, dalībvalstī, kurā atrodas mantojamais īpašums. Lai dotu viņiem iespēju to darīt, ar šo regulu būtu jāparedz vienotas formas apliecības – [EMA] – izveidošana [..].
(68)      Iestādei, kas izdod [EMA], būtu jāņem vērā nekustamā īpašuma reģistrēšanas formalitātes, kas paredzētas dalībvalstī, kurā atrodas reģistrs. Šim nolūkam ar šo regulu būtu jāparedz informācijas apmaiņa starp dalībvalstīm par šādām formalitātēm.
[..]
(71)      [EMA] vajadzētu būt vienādam spēkam visās dalībvalstīs. Tai nevajadzētu būt izpildāmam dokumentam pašai par sevi, taču tai būtu jābūt pierādījuma spēkam, un būtu jāuzskata, ka tā patiesi apliecina apstākļus, kas noteikti saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem, piemēram, pēdējās gribas rīkojumu spēkā esamībai pēc būtības. [EMA] pierādījuma spēks nebūtu jāattiecina uz elementiem, kurus šī regula nereglamentē, piemēram, uz jautājumu par izcelsmi vai jautājumu par to, vai konkrētā manta tiešām piederējusi mirušajam. Jebkurai personai, kura veic maksājumus vai nodod mantojamo īpašumu personai, kura [EMA] norādīta kā tiesīga saņemt šādus maksājumus vai īpašumu kā mantinieks vai legātārs, būtu jāpiešķir pienācīga aizsardzība, ja tā rīkojusies labticīgi, paļaujoties uz [EMA] norādītās informācijas pareizību. Tāda pati aizsardzība būtu jāpiešķir jebkurai personai, kura, paļaujoties uz [EMA] norādītās informācijas pareizību, nopērk vai saņem mantojamo īpašumu no personas, kura [EMA] norādīta kā tāda, kas ir pilnvarota atsavināt šādu īpašumu [..].”
5.        Šīs regulas 1. pantā “Darbības joma” paredzēts:
“1.      Šo regulu piemēro mirušo atstātā mantojuma mantošanai. To nepiemēro nodokļu, muitas vai administratīvos jautājumos.
2.      No šīs regulas darbības jomas ir izslēgti šādi jautājumi:
[..]
k)      in rem tiesību būtība; un
l)      nekustamā vai kustamā īpašuma tiesību reģistrācija reģistrā, tostarp juridiskās prasības šādai reģistrācijai, un sekas, ko rada šādu tiesību reģistrācija vai nereģistrēšana reģistrā.”
6.        Šīs regulas VI nodaļā “[EMA]” ir iekļauts 62.–73. pants.
7.        Minētās regulas 62. panta “[EMA] izveide” 1. un 3. punktā noteikts:
“1.      Ar šo regulu tiek izveidota [EMA], ko izdod izmantošanai citā dalībvalstī un kam ir 69. pantā uzskaitītās sekas.
[..]
3.      [EMA] neaizstāj dalībvalstīs līdzīgam nolūkam izmantotus iekšējus dokumentus. Tomēr no brīža, kad [EMA] ir izdota izmantošanai citā dalībvalstī, tai ir 69. pantā uzskaitītās sekas arī tajā dalībvalstī, kuras iestādes to ir izdevušas saskaņā ar šo nodaļu.”
8.        Šīs regulas 63. pantā noteikti iespējamie EMA izsniegšanas mērķi un tā 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.      [EMA] paredzēts izmantot mantiniekiem, legātāriem, kam ir tiešas mantošanas tiesības, un testamentu izpildītājiem vai mantojumu pārvaldniekiem, kam citā dalībvalstī jāatsaucas uz savu statusu vai attiecīgi jāīsteno savas tiesības kā mantiniekiem vai legātāriem un/vai savas pilnvaras kā testamentu izpildītājiem vai mantojuma pārvaldniekiem.
2.      Jo īpaši [EMA] var izmantot, lai apliecinātu vienu vai vairākus no turpmāk minētajiem apstākļiem:
a)      katra [..] mantinieka [..] statusu un/vai tiesības un to attiecīgās mantojuma daļas;
b)      konkrētas mantas vai konkrētu mantu, kas veido daļu no mantojuma, piešķiršanu mantiniekam(‑iem) [..], kas minēts(‑i) [EMA];
[..]”
9.        Regulas Nr. 650/2012 66. pantā “Pieteikuma izskatīšana” paredzēts:
“1.      Saņemot pieteikumu, izdevējiestāde pārbauda informāciju un paziņojumus, kā arī dokumentus un citus pieteikuma iesniedzēja iesniegtos pierādījumus. Tā pēc savas iniciatīvas, ja tā ir noteikts vai atļauts tās tiesību aktos, izdara pieprasījumus, kas nepieciešami minētajai pārbaudei, vai lūdz pieteikuma iesniedzēju sniegt jebkādus citus pierādījumus, ko tā uzskata par nepieciešamiem.
2.      Ja pieteikuma iesniedzējs nav spējis iesniegt attiecīgo dokumentu kopijas, kas atbilst autentiskuma noteikšanas nosacījumiem, izdevējiestāde var izlemt pieņemt citus pierādījumu veidus.
3.      Ja tā noteikts tās tiesību aktos un ievērojot tajos paredzētos nosacījumus, izdevējiestāde var prasīt, lai deklarācijas apliecinātu ar zvērestu vai ar svinīgu solījumu zvēresta vietā.
4.      Izdevējiestāde veic visus vajadzīgos pasākumus, lai informētu labuma guvējus par pieteikumu [EMA] saņemšanai. Ja tas vajadzīgs apliecināmo apstākļu noskaidrošanai, tā uzklausa jebkuru iesaistīto personu un jebkuru izpildītāju vai pārvaldnieku un nāk klajā ar publiskiem paziņojumiem, kuru mērķis ir dot iespēju citiem iespējamiem labuma guvējiem pieteikt savas tiesības.
5.      Šī panta nozīmē dalībvalsts kompetentā iestāde pēc pieprasījuma citas dalībvalsts izdevējiestādei sniedz informāciju, kas jo īpaši ir tās zemes reģistros, civilstāvokļa reģistros un reģistros, kuros reģistrēti dokumenti un fakti, kas ir svarīgi attiecībā uz mirušā mantojumu vai laulības mantisko attiecību regulējumam, vai līdzvērtīgam mantisko attiecību regulējumam, ja minētā kompetentā iestāde saskaņā ar valsts tiesību aktiem būtu pilnvarota šādu informāciju sniegt citai savas valsts iestādei.”
10.      Šīs regulas 67. panta “Apliecības izdošana” 1. punktā paredzēts:
“Izdevējiestāde saskaņā ar šajā nodaļā izklāstīto procedūru nekavējoties izdod [EMA], kad saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem, ir konstatēti apliecināmie apstākļi. Tā izmanto veidlapu, kas izveidota saskaņā ar 81. panta 2. punktā minēto konsultēšanās procedūru.
[..]”.
11.      Šīs regulas 68. pantā “[EMA] saturs” paredzēts:
“[EMA] ietver šādu informāciju, ciktāl tas ir vajadzīgs mērķim, kuram to izdod:
[..]
l)      katra mantinieka daļa un attiecīgā gadījumā tiesību un/vai mantas saraksts, kas pienākas katram konkrētam mantiniekam;
[..].”
12.      Minētās regulas 69. pantā “[EMA] spēks” paredzēts:
“1.      [EMA] bez kādas īpašas procedūras ir spēkā visās dalībvalstīs.
2.      Tiek pieņemts, ka [EMA] precīzi uzrādīti apstākļi, kuri konstatēti saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem. Tiek uzskatīts, ka personai, kura [EMA] minēta kā mantinieks, [..] ir [EMA] minētais statuss un/vai ir tiesības vai pilnvaras, kas norādītas [EMA], bez nekādiem citiem nosacījumiem un/vai ierobežojumiem, kas saistīti ar minētajām tiesībām vai pilnvarām, kā vien tie, kas norādīti [EMA].
3.      Tiek uzskatīts, ka jebkura persona, kura, rīkojoties uz [EMA] apstiprinātās informācijas pamata, veic maksājumus vai nodod īpašumu personai, kas [EMA] minēta kā tāda, kura ir pilnvarota pieņemt maksājumu vai īpašumu, ir veikusi darījumu ar personu, kas ir pilnvarota pieņemt maksājumu vai īpašumu, izņemot, ja tā zina, ka [EMA] saturs neatbilst patiesībai, vai ja tā par to nezina rupjas nolaidības dēļ.
4.      Ja persona, kas [EMA] minēta kā tāda, kas ir pilnvarota atsavināt mantojamo īpašumu, šādu īpašumu atsavina citas personas labā, uzskata, ka minētā cita persona, ja tā rīkojas uz [EMA] apstiprinātās informācijas pamata, ir veikusi darījumu ar personu, kura ir pilnvarota atsavināt attiecīgo īpašumu, izņemot, ja tā zina, ka [EMA] saturs neatbilst patiesībai, vai ja tā par to nezina rupjas nolaidības dēļ.
5.      [EMA] ir derīgs dokuments, lai mantojamo īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā, neskarot 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktu.”
13.      Šīs regulas 70. panta 1. un 3. punktā noteikts:
“1.      Izdevējiestāde patur apliecības oriģinālu un izsniedz vienu vai vairākas apliecinātas kopijas pieteikuma iesniedzējam un jebkurai citai personai, kas uzrāda likumīgu interesi.
[..]
Izsniegtās apliecinātās kopijas ir derīgas ierobežotā sešu mēnešu laikposmā [..].”
2.      Īstenošanas regula Nr. 1329/2014
14.      Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1329/2014 (7) 1. panta 5. punktā noteikts:
“Veidlapa, kas minēta [Regulas Nr. 650/2012] 67. panta 1. punktā un kas jāizmanto [EMA], ir 5. pielikumā paredzētā V veidlapa [turpmāk tekstā – “EMA veidlapa”].”
15.      EMA veidlapas pielikumu vidū ir IV pielikums “Mantinieka(‑u) statuss un tiesības”.
16.      Minētā IV pielikuma no 8. līdz 10. punktam paredzētas ailes, kurās jānorāda informācija, kas aprakstīta šādi:
“8.      Mantiniekam ir tiesības uz šādu mantojuma daļu (norādiet): [..]
9.      Mantiniekam piešķirtā manta, attiecībā uz kuru pieprasīts apliecinājums (norādiet mantu un visas būtiskās ziņas tās identifikācijai): [..]
10.      Mantinieka tiesību ierobežojumi un ar tām saistītie nosacījumi (norādiet, vai mantinieka tiesības ir ierobežotas saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem un/vai pēdējās gribas rīkojumu): [..]”.
17.      Neviens no iepriekš minētajiem punktiem EMA veidlapā nav atzīmēts kā obligāts.
18.      EMA veidlapas 13. zemsvītras piezīmē sniegti papildu paskaidrojumi par šīs veidlapas IV pielikuma 9. punkta saturu. Saskaņā ar to – vairumā valodu versiju – šajā ailē, pirmām kārtām, jānorāda, vai mantinieks ieguvis īpašumtiesības vai citas tiesības uz mantu, un pēdējā minētajā gadījumā jānorāda šo tiesību būtība un citas personas, kam ir tiesības uz mantu (8). Otrām kārtām, ja manta reģistrēta reģistrā, jānorāda informācija, kas nepieciešama saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā ved reģistru, lai varētu minēto mantu identificēt. Turklāt 13. zemsvītras piezīmes beigās ir paredzēta iespēja EMA pievienot attiecīgos dokumentus.
B.      Vācijas tiesības
19.      Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss; turpmāk tekstā – “BGB”) 1922. panta “Universālā sukcesija” 1. punkts, kurš ir piemērojams šajā lietā, formulēts šādi:
“Ar personas nāvi (mantojuma atklāšanās) tās manta (mantojums) kopumā pāriet vienai vai vairākām citām personām (mantinieki).”
C.      Čehijas tiesības
20.      Zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon; Likums Nr. 256/2013 par nekustamā īpašuma kadastru; turpmāk tekstā – “Nekustamā īpašuma kadastra likums”) 8. panta
a)–h) punktā norādīta sīka informācija par nekustamo īpašumu, kas jāietver dokumentos, ar ko pamato nekustamā īpašuma ierakstīšanu reģistrā, un šī informācija atšķiras atkarībā no tā, vai ieraksts attiecas uz apbūvētu vai neapbūvētu zemesgabalu, ēku, kas nav zemes daļa, būvniecības stadijā esošu vienību vai ēku, kas reģistrēta zemesgrāmatā saskaņā ar citu likumu, vai arī no tā, vai uz zemesgabalu attiecas vienkāršota reģistrācijas procedūra.
21.      Saskaņā ar Nekustamā īpašuma kadastra likuma 17. panta 2. punkta a) apakšpunktu reģistrācijas procedūrā kadastra iestāde pārbauda, vai iesniegtais oficiālais dokuments atbilst prasībām, kas noteiktas dokumentam, ar ko pamato ierakstīšanu kadastra reģistrā.
22.      Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška) (Noteikumi Nr. 357/2013 par nekustamā īpašuma kadastru; turpmāk tekstā – “Noteikumi par nekustamā īpašuma kadastru”) 69. panta 6. punktā paredzēts:
“Ja dokumentā, kas izsniegts saskaņā ar tādas tieši piemērojamo Eiropas Savienības tiesību normas nosacījumiem, kura apstiprina universālo sukcesiju, nav minētas tiesības vai nekustamais īpašums, kas ir tiesiskās pēctecības priekšmets, jo to nepieļauj tās valsts tiesību sistēma, kurā dokuments ir izdots, kadastra iestāde reģistrē īpašumtiesību vai citas lietu tiesību izmaiņas, pamatojoties uz šo dokumentu un tiesību pārņēmēja deklarāciju, ievērojot 66. panta 4. punkta a) līdz d) un f) apakšpunktā minētās prasības.”
III. Pamattiesvedība, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
23.      2013. gada 1. martā mantojuma atstājējs un viņa sieva sastādīja kopīgu testamentu, kurā viņi viens otru noteica par saviem mantiniekiem un viņu meitu kā vienīgo pēdējā mirušā laulātā mantinieci (9). Testatora nāve iestājās 2015. gada 5. oktobrī, un tolaik viņa pastāvīgā dzīvesvieta bija Vācijā. Viņa meita nomira 2019. gada 5. janvārī, bet sieva – 2022. gada 21. februārī. Mantojumā tostarp ietilpa nekustamais īpašums Čehijas Republikā.
24.      Pieteikuma iesniedzēji ir mantojuma atstājēja meitas bērni. 2023. gada 27. aprīlī viņi iesniedza Vācijas kompetentajai rajona tiesai pieteikumu par EMA izdošanu, lai nokārtotu mantojuma lietu attiecībā uz nekustamo īpašumu, kas atrodas Čehijas Republikā. Pieteikumā viņi norādīja mantojuma atstājēja sievu kā vienīgo mantinieci, un mantojuma atstājēja meitas bērnus kā mantojuma atstājēja sievas mantiniekus, katram ar mantojuma daļu
1/5 apmērā. Tāpat viņi lūdza, lai EMA tiktu norādīta informācija par mantojumā ietilpstošo nekustamo īpašumu, kas atrodas Čehijas Republikā. Viņi norādīja, ka saskaņā ar Čehijas Nekustamā īpašuma kadastra likumu, kā arī ņemot vērā to, ka mantojuma atstājēja meita mirusi pirms mantojuma atstājēja sievas, viņas mantinieku ierakstīšana kadastra reģistrā, pamatojoties uz EMA, būs iespējama tikai tad, ja šis nekustamais īpašums būs skaidri norādīts EMA.
25.      Ar 2023. gada 19. jūlija lēmumu rajona tiesa noraidīja pieteikuma iesniedzēju pieteikumu par Čehijas Republikā esošā nekustamā īpašuma norādīšanu EMA. Sūdzību par šo lēmumu noraidīja Oberlandesgericht (Federālās zemes Augstākā tiesa, Vācija; turpmāk tekstā – “OLG”) ar 2023. gada 11. decembra lēmumu. Pamatojot lēmumu, OLG norādīja, ka informatīva konkrētu mantojuma objektu iekļaušana, kuriem nevar piemērot Regulā Nr. 650/2012 paredzēto prezumpciju par atbilstību likumam un tiesiskās paļāvības aizsardzību, būtu pretrunā regulas mērķim izveidot instrumentu ar formālu saturu, ko bez problēmām var izmantot jebkurā dalībvalstī. OLG ieskatā neesot paredzēts, ka izdevējiestādei jāpārbauda, vai mantošanas brīdī mirušajam joprojām piederēja konkrētais mantojamais īpašums.
26.      Pieteikuma iesniedzēji iesnieguši apelācijas sūdzību par OLG lēmumu Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa. Tajā viņi lūdz izdot EMA, kurā būtu ietverta informācija par to, ka mantojamajā īpašumā ietilpst nekustamais īpašums, kas atrodas Čehijas Republikā.
27.      Iesniedzējtiesa norāda, ka Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta interpretācija nav acīmredzama. Daļā Vācijas tiesu judikatūras un literatūras tiek uzskatīts, ka informācijas par mantojumā ietilpstošu mantu ietveršana EMA nav iespējama, ja tiek piemērotas Vācijas materiālās mantojuma tiesības saistībā ar tajās paredzēto universālās sukcesijas principu. Pretējā viedokļa piekritēji norāda uz EMA mērķi, proti, vienkāršot mantojuma nokārtošanu dalībvalstīs, un tas atbalsta šādas informācijas ietveršanu minētajā dokumentā.
28.      Iesniedzējtiesa norāda – Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta formulējums liecina, ka šāda informācija EMA būtu jāietver tikai tad, ja mantojumā ietilpstoša manta tiek nodota mantiniekiem ar lietu tiesisku iedarbību. Tomēr tā norāda, ka EMA nebūtu efektīva, ja šādas informācijas neesība izraisītu atteikumu veikt ierakstu, jo nav izpildīta tās valsts reģistrācijas tiesību aktos paredzētā prasība, kurā atrodas nekustamais īpašums.
29.      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkts jāinterpretē tādējādi, ka [EMA] jāietver nekustamā īpašuma
atrašanās valsts tiesību aktos prasītajā informācija, lai mantinieks tiktu reģistrēts zemesgrāmatā kā tāda nekustamā īpašuma īpašnieks, kas veido daļu no mantojuma un kas atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas izdevējiestāde, ja mantinieks ir lūdzis iekļaut šo informāciju [EMA], lai viņu reģistrētu kā īpašnieku nekustamā īpašuma atrašanās valsts zemesgrāmatā, un ieraksts nekustamā īpašuma atrašanās valsts zemesgrāmatā saskaņā ar nekustamā īpašuma atrašanās valsts tiesību aktiem gadījumā, ja [EMA] tiek iesniegts kā vienīgais dokuments, lai pamatotu lūgumu veikt ierakstu, var notikt tikai tad, ja [EMA] ir ietverta šī informācija?
2)      Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka saskaņā ar piemērojamajām mantojuma tiesībām mantojuma pāreja notiek universālas sukcesijas veidā?
3)      Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka pirmajā jautājumā minētais ieraksts nekustamā īpašuma atrašanās valsts zemesgrāmatā saskaņā ar nekustamā īpašuma atrašanās valsts tiesību aktiem var tikt izdarīts, nevis iesniedzot [EMA], kurā ir ietverta pirmajā jautājumā minētā informācija, bet gan arī tad, ja mantinieks vai pēc viņa nāves mantinieka mantinieks papildus [EMA], kurā nav ietverta pirmajā jautājumā minētā informācija, iesniedz nekustamā īpašuma atrašanās valsts zemesgrāmatā vēl vienu dokumentu, kurā ir mantinieka vai – pēc viņa nāves – mantinieka mantinieka deklarācija?”
30.      Rakstveida apsvērumus iesnieguši prasītāji pamatlietā, Čehijas, Vācijas, Spānijas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
IV.    Analīze
A.      Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
31.      Lietā Albausy (10) Tiesa atzinusi par nepieņemamu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas ietvēra jautājumus par EMA izdošanas procedūru un ko iesniedza rajona tiesa, kura saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem ir EMA izdevējiestāde. Šāds lēmums tika pamatots ar secinājumu, ka EMA izdevējiestāde neveic tiesas funkciju un tāpēc tai nav tiesību vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. pantu (11).
32.      Šādas situācijas izskatāmajā lietā nav, jo iesniedzējtiesa ir tiesa, kas izskata apelācijas sūdzību par nolēmumu, ar ko noraidīta sūdzība par EMA izdevējiestādes lēmumu. No Tiesas pastāvīgās judikatūras savukārt izriet, ka tiesas funkcijas veic un par tiesu LESD 267. panta nozīmē ir uzskatāma tiesa, kas izskata apelācijas sūdzību par tādas tiesas nolēmumu, kas neveic tiesas funkcijas (12). Tādējādi, pat ja valsts tiesa, kas ir EMA izdevējiestāde, neveic tiesas funkcijas, šādas funkcijas veic tiesa, kas izskata apelācijas sūdzību par lēmumu, ar ko noraidīts pieteikums par EMA izdošanu. Tādējādi šajā lietā iesniedzējtiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B.      Par prejudiciālajiem jautājumiem
33.      Iesniedzējtiesas prejudiciālie jautājumi ir cieši saistīti, tāpēc es ierosinu tos izskatīt kopā. Tā kā valstu tiesu lēmumi noraidīt pieteikuma iesniedzēju lūgumu ietvert EMA informāciju par mantoto nekustamo īpašumu pamatojās uz secinājumu, ka tam pretrunā ir tas, ka mantojums ir nodots universālās sukcesijas ceļā, es uzskatu, ka iesniedzējtiesai būtu noderīga atbilde uz šādi formulētu jautājumu: vai tad, kad mantojums ir nodots universālās sukcesijas ceļā, pastāv pienākums pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma ietvert EMA informāciju par mantoto nekustamo īpašumu, kas atrodas citā dalībvalstī, ja, no vienas puses, nekustamā īpašuma atrašanās vietas dalībvalsts reģistrācijas tiesību normas nosaka, ka mantinieka tiesību ierakstīšana, pamatojoties uz EMA, ir atkarīga no tā, vai EMA ir ietverta šī informācija, un, no otras puses, pieļauj iespēju veikt ierakstu, pamatojoties uz EMA, kurā šāda informācija nav ietverta, ja mantinieki ir iesnieguši paziņojumu, kurā ir sniegta trūkstošā informācija?
34.      Secinājumos, pirmām kārtām, analizēšu EMA mērķi un tās kā tāda dokumenta funkciju, ar kuru pamato ierakstu nekustamā īpašuma reģistros. Otrām kārtām, izklāstīšu dažus apsvērumus par šī instrumenta raksturu. Trešām kārtām, pierādīšu, ka no regulas neizriet pienākums EMA ietvert informāciju par mantojumā ietilpstošu nekustamu īpašumu universālās sukcesijas gadījumā. Ceturtām kārtām, apsvēršu iespēju pieņemt citu interpretāciju, kas nav manis ierosinātā interpretācija.
1.      Par EMA mērķi un tās kā tāda dokumenta funkciju, ar kuru pamato ierakstu nekustamā īpašuma reģistros
35.      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 7. apsvērumu tās mērķis ir novērst šķēršļus, ko saistībā ar personu brīvu pārvietošanos rada grūtības izmantot savas tiesības attiecībā uz mantošanu, kurai ir pārrobežu elementi (13). No šīs regulas 67. apsvēruma savukārt izriet, ka šis mērķis jāsasniedz tostarp ar EMA, kas izveidota ar šo regulu. Šīs regulas 18. apsvērumā paredzēts, ka EMA jo īpaši jākļūst par derīgu dokumentu, lai mantojamo īpašumu varētu reģistrēt kādas dalībvalsts reģistrā.
36.      Tādējādi EMA tika izstrādāta kā instruments, kas mantiniekiem (14) ļautu viegli pierādīt savas tiesības uz mantojumā ietilpstošu mantu, kas atrodas citā dalībvalstī, tostarp ierakstīt savas tiesības attiecīgajos reģistros, jo īpaši nekustamā īpašuma reģistros (15).
37.      Tomēr pēdējā minētajā jomā EMA efektivitāte ar Regulas Nr. 650/2012 normām nav pilnībā garantēta. Lai gan saskaņā ar minētās regulas 69. panta 5. punktu EMA ir derīgs dokuments, lai mantojamo īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā, tomēr jāievēro šīs regulas 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunkts. Savukārt no pēdējām minētajām tiesību normām izriet, ka visi jautājumi par tiesību uz nekustamā īpašuma ierakstīšanu reģistrā ir izslēgti no tās piemērošanas jomas. Tādējādi, lai gan EMA ir “derīgs dokuments, lai reģistrētu”, tas vēl nenozīmē, ka ieraksta veikšana reģistrā, pamatojoties uz to, ir jāveic neatkarīgi no ierakstu veikšanas nosacījumiem, kas paredzēti attiecīgās dalībvalsts reģistrācijas tiesībās.
38.      Šādā situācijā rodas jautājums, kā nodrošināt, ka EMA var sasniegt tai izvirzīto mērķi un pildīt funkciju kā dokuments, ar ko pamato ierakstu reģistrā, ja mantojamā nekustamā īpašuma atrašanās vietas reģistrācijas tiesību normas paredz noteiktas prasības attiecībā uz tāda dokumenta saturu, ar ko pamato ierakstu reģistrā, un izdota EMA šīm prasībām neatbilst.
39.      Secinājumos lietā Registrų centras es ierosināju, ka – interpretējot regulas normas par informāciju par mantojumā ietilpstošu mantu – jāpārbauda, vai gadījumā, ja šī informācija nav nepieciešama, lai noteiktu tiesību pārņemšanu pēc mantojuma atstājēja, tās neietveršana EMA faktiski neļauj noteikt juridisku pēctecību attiecībā uz konkrētu mantojumā ietilpstošo mantu. Ja tā tas nav, nav pamata atteikties veikt ierakstu. Ar šādu pieeju tiktu nodrošināta Regulas Nr. 650/2012 mērķu sasniegšana un izpildīta apspriestā EMA funkcija, vienlaikus ļaujot izvairīties no vairākām praktiskām grūtībām, kas saistītas ar EMA satura pielāgošanu citas valsts reģistrācijas tiesību aktu prasībām un secinājumu izdarīšanu par mantojumā ietilpstošu mantu, kuri nav paredzēti tiesību aktos, ko piemēro EMA izdevējiestāde.
40.      Tiesa nepiekrita manam viedoklim par reģistrācijas iestāžu pienākumu veikt ierakstu, pamatojoties uz EMA, kurā nav ietverta visa informācija par mantojamo nekustamo īpašumu, kā to prasa Lietuvas reģistrācijas tiesības. Spriedumā Registrų centras tā atzina, ka šīs informācijas trūkums ir pietiekams pamats, lai noraidītu pieteikumu par mantinieka tiesību ierakstīšanu reģistrā (16).
41.      Izslēdzot iespēju uzlikt reģistrācijas iestādēm pienākumu veikt ierakstus, pamatojoties uz EMA, kura neatbilst visām reģistrācijas tiesību aktos noteiktajām prasībām, kas paredzētas dokumentam, ar ko pamato ierakstu, Tiesa tomēr neizlēma, ka visa šī informācija jāietver EMA. Tā arī norādīja, ka tas, ka EMA nav ietverta informācija par mantoto nekustamo īpašumu, neapdraud tās spēkā esību attiecībā uz citiem ar to apliecinātajiem apstākļiem, piemēram, mantinieka statusu (17). Šādā situācijā nevar pieņemt, ka no sprieduma Registrų centras izrietētu pienākums EMA ietvert visu reģistrācijas tiesību aktos paredzēto informāciju par mantoto nekustamo īpašumu.
42.      Šādā situācijā, kaut arī ir taisīts spriedums
Registrų centras, joprojām ir aktuāls jautājums, kādā mērā no Regulas Nr. 650/2012 normām izriet pienākums EMA ietvert informāciju par mantojumā ietilpstošu mantu, kas reģistrēta citā dalībvalstī vestā reģistrā. Tas ir vēl jo vairāk pamatots, jo no Regulas Nr. 650/2012 18. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs paredzējis, ka EMA iesniegšana pati par sevi var nebūt pietiekama, lai izpildītu visas reģistrācijas tiesību aktos noteiktās reģistrācijas prasības, un ka šādā gadījumā reģistrācijas iestādēm var būt nepieciešams pieprasīt papildu informāciju vai papildu dokumentus.
2.      Par EMA raksturu
43.      Interpretējot Regulas Nr. 650/2012 un Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 normas, ciktāl tās attiecas uz EMA, jāņem vērā šī instrumenta specifika un raksturs.
44.      Atbilstoši Regulas Nr. 650/2012 62. pantam un 63. panta 1. punktam EMA ir dokuments, kas galvenokārt apstiprina mantinieku statusu un tiesības – principā citā dalībvalstī, kas nav EMA izdošanas dalībvalsts (18). Turklāt EMA ir autonoms Savienības tiesību instruments, kura tiesiskais režīms ir noteikts Regulas Nr. 650/2012 VI nodaļas normās (19), kuras precizētas ar Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 normām. Šīs normas precizē EMA izdošanas noteikumus, tās struktūru un tās radītās juridiskās sekas (20).
45.      EMA tiesiskā režīma saskaņošana palielina iespēju sasniegt šim instrumentam izvirzītos mērķus, jo tā novērš tipiskas grūtības, kas saistītas ar tādu dokumentu pieņemšanu, kas izdoti citās dalībvalstīs saskaņā ar to valsts tiesību aktiem. Noteikumi, kas reglamentē EMA darbību tiesiskajos darījumos, tostarp tās formu un struktūru, ir vispārēji piemērojami visās dalībvalstīs, kas piemēro Regulu Nr. 650/2012 (21). Šajā nozīmē EMA nav citas dalībvalsts dokuments, bet gan visām dalībvalstīm kopīgs dokuments.
46.      Neraugoties uz to, nevar pieņemt, ka izdotas EMA darbība citā dalībvalstī ir tikpat vienkārša kā valsts tiesību aktos paredzēto dokumentu darbība. Tas galvenokārt ir tāpēc, ka mantojuma tiesības nav saskaņotas Savienības līmenī. EMA savā būtiskajā daļā apliecina apstākļus attiecībā uz mantojuma atklāšanas tiesiskajām sekām, kuras pirmām kārtām izriet no mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem, kas ir dalībvalsts vai trešās valsts tiesību akti, kuri norādīti, piemērojot Regulas Nr. 650/2012 normas.
47.      Tādēļ citās dalībvalstīs pareiza EMA ietvertas
informācijas interpretācija var nebūt pašsaprotama. It īpaši tāpēc, ka pašai izdevējiestādei var nebūt skaidrs, kā šī informācija jāietver. EMA tiek izdota uz veidlapas, kuras izmantošana ir obligāta (22). Tajā ietvertā informācija izriet no
atsevišķu mantošanas seku ierakstiem konkrētās EMA veidlapas ailēs. Ierakstīšanai ailēs nav nepārprotami jāizriet no piemērojamos tiesību aktos noteiktajām normām (23).
48.      Tādējādi EMA autonomija nelikvidē visas grūtības, kas saistītas ar citā dalībvalstī izdota dokumenta izmantošanu, jo tās saturs būtībā ir rezultāts secinājumiem, kas izdarīti, pamatojoties uz kādas dalībvalsts vai trešās valsts tiesību aktiem (24), un šīs tiesības parasti nebūs tās dalībvalsts tiesību akti, kurā EMA tiks izmantota (25).
49.      No Regulas Nr. 650/2012 normām izriet, ka Savienības likumdevējs apzinājās šīs grūtības un centās tās mazināt, norādot uz vajadzību ņemt vērā atsevišķas citu dalībvalstu tiesību normas, izdodot EMA. To apliecina, piemēram, minētās regulas 68. apsvērums, kurā uzsvērta vajadzība ņemt vērā citas dalībvalsts reģistrācijas tiesību aktu prasības attiecībā uz nekustamā īpašuma aprakstu, izdodot EMA, kas satur informāciju par nekustamo īpašumu.
50.      No tā tomēr neizriet, ka Savienības likumdevējs būtu uzskatījis, ka konkrētā EMA forma un saturs būtu jāpakļauj tās dalībvalsts tiesību aktiem, kas reglamentē procedūru, kurā EMA tiks izmantota. EMA nav vienreizējās lietošanas dokuments jeb valsts tiesību aktos paredzēta pieteikuma pamats, bet gan autonoms dokuments. Tam jābūt plaši piemērojamam dokumentam gan citās procedūrās un citiem mērķiem kā tie, kas pamatoja tā izdošanu, gan citās dalībvalstīs
kā tajā, kurā radās nepieciešamība to izdot. To apliecina vairākas Regulas Nr. 650/2012 normas.
51.      Pirmkārt, EMA sekas regulā ir noteiktas autonomi. Tādējādi šīs sekas rodas neatkarīgi no sekām, ko rada attiecīgie valsts dokumenti, kas apliecina mantinieku statusu un tiesības. Regulas Nr. 650/2012 69. panta 2. punktā ir noteikta prezumpcija, ka mantiniekiem ir tiesības un pilnvaras, kas norādītas EMA, bez jebkādiem nosacījumiem vai ierobežojumiem, izņemot tos, kas tajā ir skaidri noteikti. Minētā panta 3. un 4. punktā paredzēta aizsardzība trešām personām, kuras rīkojas labticīgi un veikušas darbības ar personām, kas ir pilnvarotas saskaņā ar EMA saturu, proti, personām, kas veic maksājumu pilnvarotajai personai saskaņā ar EMA saturu, un personām, kas iegūst mantojuma tiesības no personas, kas pilnvarota saskaņā ar EMA saturu. Minētā panta 5. punktā noteikts, ka EMA ir derīgs dokuments, lai mantojamo īpašumu reģistrētu attiecīgajā dalībvalsts reģistrā, neskarot Regulas Nr. 650/2012 1. panta 2. punkta k) un l) apakšpunktu. Tajā pašā laikā no minētās Regulas 71. apsvēruma izriet, ka EMA pierādījuma spēks nebūtu jāattiecina uz elementiem, kuri regulā nav reglamentēti, piemēram, uz jautājumu par to, vai konkrētā manta tiešām piederējusi mirušajam.
52.      Otrkārt, EMA rada iepriekš minētās sekas neatkarīgi no tā, kā tās mērķis ir noteikts pieteikumā par tās izdošanu. Tās mērķis tomēr nav zināms citām personām, jo EMA veidlapā nav ietverta informācija par to (26). Tādējādi izdota EMA darbojas tiesiskajos darījumos un rada noteiktas sekas atkarībā no tās satura, neatkarīgi no tās sākotnējā izdošanas mērķa.
53.      Treškārt, EMA derīgums nav ierobežots laikā. Regulas Nr. 650/2012 70. panta 3. punktā paredzēts tikai sešu mēnešu derīguma termiņš EMA kopijām, nevis pašai EMA. Kā izriet no 70. panta 1. punkta, ņemot vērā šīs regulas 72. apsvērumu, pati EMA tiek glabāta izdevējiestādē (27).
54.      Ceturtkārt, no Regulas Nr. 650/2012 70. panta 1. punkta izriet arī, ka izdevējiestāde izdod EMA kopijas ne tikai pieteikuma iesniedzējam, bet arī jebkurai personai, kas izrāda likumīgu interesi (28).
55.      Piektkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 615/2012 62. panta 3. punktu izdotai EMA ir tādas pašas sekas, kādas minētas šīs regulas 69. pantā, tostarp izdevējiestādes dalībvalstī. Tāpēc tas nozīmē, ka tās teritoriālā piemērošanas joma dalībvalstīs nav ierobežota.
56.      Ņemot vērā iepriekš minēto, jāatzīst, ka, pat ja EMA izdošana ir pamatota ar mantinieka konkrētu vajadzību pierādīt savu statusu un tiesības citā dalībvalstī, šāds dokuments nav paredzēts tikai viena konkrēta mērķa sasniegšanai, jo īpaši tāda mērķa sasniegšanai kā mantinieka tiesību reģistrēšana nekustamā īpašuma reģistrā citā dalībvalstī, kurā ir reģistrēts mantotais nekustamais īpašums. Bet tā tika izveidota kā dokuments, kas paredzēts potenciāli plašai izmantošanai tiesiskajos darījumos, tostarp to var izmantot citas personas, kas nav mantinieks, kā arī citiem mērķiem, kuri nebija tās izdošanas pamatā.
57.      Tādā gadījumā tiesisko darījumu drošības apsvērumi liek būt ļoti piesardzīgiem, izdodot EMA izdevējiestādēm paredzētas vadlīnijas par to, kā to sagatavot un kā tajā ietvert dažāda veida informāciju. Ņemot vērā potenciāli plašo EMA izmantošanas jomu un risku, ka tajā ietverta informācija var tikt nepareizi interpretēta, es uzskatu, ka EMA pirmkārt būtu jāsniedz uzticama un pilnīga informācija par mantinieku statusu un tiesībām, kas izriet no mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem, kā tas norādīts regulas normās. Tajā ietvertās informācijas apjoms būtu jāierobežo, attiecinot to tikai uz elementiem, kas ir nepieciešami saskaņā ar regulas saturu un ir būtiski no EMA radīto seku viedokļa saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 69. pantu. EMA nedrīkst ietvert informāciju, kas nav vajadzīga, lai tiesisko darījumu dalībnieki varētu noteikt mantinieku tiesību un pienākumu apjomu. Tajā arī nedrīkst ietvert informāciju, kuras apliecināšana neietilpst izdevējiestādes kompetencē un kuras ietveršana EMA var radīt nepareizu priekšstatu par oficiālu apliecinājumu attiecībā uz apstākļiem, kurus nav paredzēts apliecināt ar EMA. Jebkurā gadījumā tās saturs nedrīkst būt atkarīgs no dalībvalstu tiesību aktos attiecīgajiem valsts dokumentiem paredzētajām prasībām.
3.      Par pienākumu ietvert EMA informāciju par mantojumā ietilpstošu mantu universālās sukcesijas gadījumā (vai šī pienākuma neesību)
58.      Lai analizētu jautājumu par pienākumu ietvert EMA informāciju par mantoto nekustamo īpašumu, aplūkošu tiesību normas, kas nosaka EMA saturu, izdevējiestādes kompetences jomu un EMA izdošanas procedūru. Pēc tam izvērtēšu, vai šo tiesību normu analīzes rezultāti ļauj sasniegt regulas mērķus un EMA pildīt savas funkcijas. Nobeigumā ierosināšu atbildi uz prejudiciālajiem jautājumiem.
a)      Tiesību normas, kas nosaka EMA saturu
59.      Regulas Nr. 650/2012 formulējums nerada šaubas par to, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis iespēju EMA ietvert informāciju par mantojumā ietilpstošu mantu, kā arī par to, ka ar šī instrumenta palīdzību tas vēlējies atvieglot mantiniekiem ierakstu veikšanu nekustamā īpašuma reģistros, kas atrodas citās dalībvalstīs.
60.      Pirmkārt, iespēja EMA norādīt konkrētu mantojumā ietilpstošu mantu izriet tieši no Regulas Nr. 650/2012 63. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 68. panta l) apakšpunkta, kā arī no EMA veidlapas IV pielikuma 9. punkta, ko es sīkāk izklāstīšu turpmāk. Otrkārt, no Regulas Nr. 650/2012 68. apsvēruma izriet, ka EMA izdevējiestādei ir jāņem vērā formālās prasības nekustamā īpašuma reģistrēšanai dalībvalstī, bet minētās regulas 77. pants nosaka dalībvalstu pienākumu sniegt informācijas lapas, kurās uzskaitīti visi dokumenti vai informācija, kas parasti vajadzīgi tāda nekustamā īpašuma reģistrēšanai, kurš atrodas to teritorijā. Treškārt, Regulas Nr. 650/2012 66. panta 5. punktā paredzēta iespēja dalībvalsts iestādei sniegt EMA izdevējiestādei citā dalībvalstī tostarp informāciju, kas iekļauta zemesgrāmatās.
61.      No iepriekš minētā tomēr neizriet, kādos gadījumos EMA būtu jāietver informācija par mantojumā ietilpstošu mantu. Pirmkārt, nav iespējams uzskatīt, ka tas, ka Savienības likumdevējs iekļāvis Regulas Nr. 650/2012 normās jautājumus par ierakstiem nekustamā īpašuma reģistros un tādu mehānismu paredzēšanu, kuri atvieglotu tādas informācijas ietveršanu EMA, kas ļauj veikt šādus ierakstus, nosaka pienākumu EMA norādīt mantojumā ietilpstošu mantu, kura ierakstīta attiecīgajos reģistros. Šādu mehānismu pastāvēšana nenozīmē, ka tie jāpiemēro; tā nav “Čehova bise”, kas karājas pie sienas.
62.      Tātad – vai no Regulas Nr. 650/2012 normām var izsecināt pienākumu EMA norādīt mantojumā ietilpstošu mantu un kādos gadījumos?
63.      Visupirms mantojumā ietilpstošas mantas norādīšana EMA ir paredzēta Regulas Nr. 650/2012 63. pantā par EMA izdošanas mērķi. Saskaņā ar minētā panta 2. punkta b) apakšpunktu EMA var izmantot “jo īpaši”, lai apliecinātu “konkrētas mantas vai konkrētu mantu, kas veido daļu no mantojuma, piešķiršanu mantiniekam(‑iem) [..], kas minēts apliecībā”.
64.      Šīs normas valodu versijās nav būtisku atšķirību (29). No tā izriet, ka EMA jānorāda konkrēta mantojumā ietilpstoša manta, kas bija “piešķirta” (30). Lai gan ir grūti viennozīmīgi interpretēt pēdējo minēto terminu, šķiet, –
tas norāda, ka pastāv īpašs pamats, lai mantiniekam pārietu tiesības uz konkrētu mantojumā ietilpstošu mantu.
65.      Turklāt iespēja norādīt EMA mantojumā ietilpstošu mantu tieši izriet no Regulas Nr. 650/2012 68. panta, kurā definēts EMA saturs. Saskaņā ar minētā panta l) punktu EMA var norādīt “katra mantinieka daļu un attiecīgā gadījumā tiesību un/vai mantas sarakstu, kas pienākas katram konkrētam mantiniekam”.
66.      Tādējādi šajā tiesību normā attiecībā uz mantinieka tiesībām uz mantojumā ietilpstošu mantu netiek lietots tas pats jēdziens, kas izmantots šīs pašas regulas 63. panta 2. punkta b) apakšpunktā. Šī terminoloģijas atšķirība ir sastopama daudzās valodu versijās. Turklāt tajā minēta ne tikai manta, bet arī tiesības. No tā var secināt vienīgi to, ka informācijas apjoms, kas jānorāda EMA saskaņā ar šīs regulas 68. panta l) apakšpunktu in fine, ir plašāks nekā informācijas apjoms, kas norādīts tās 63. panta 2. punkta b) apakšpunktā (31).
67.      Tomēr šajā lietā būtiska ir Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta pēdējās daļas interpretācija. Saskaņā ar to EMA var ietvert
attiecīgā gadījumā tiesību vai mantas sarakstu, kas pienākas katram konkrētam mantiniekam (32).
68.      Atšķirības starp valodu versijām neļauj izdarīt pārāk tālejošus secinājumus par šīs normas piemērošanas jomu. Tomēr šķiet, ka no tā, tāpat kā no Regulas Nr. 650/2012 63. panta 2. punkta b) apakšpunkta, izriet, ka tas neattiecas uz mantojumā ietilpstošā mantas sastāvu kā tādu, bet attiecas uz to, ka pastāv konkrētas tiesības uz noteiktas mantojumā ietilpstošas mantas
nodošanu.
69.      Uz to, ka pastāv šādas īpašas tiesības uz noteiktu mantojumā ietilpstošu mantu, norāda arī formulējums “attiecīgā gadījumā”, kas lietots Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta beigās. Tas tiek lietots pirms vārdiem “tiesību un/vai mantas saraksts, kas pienākas katram konkrētam mantiniekam”, bet neparādās pirms vārdiem “katra mantinieka daļa”, kas minēti Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta pirmajā daļā.
70.      Kā norāda iesniedzējtiesa, Vācijas judikatūra un doktrīna lielākoties atbalsta viedokli, ka jēdziens “attiecīgā gadījumā” attiecas uz situācijām, kad mantojumā ietilpstoša manta pāriet konkrētam mantiniekam ar lietu tiesībām, bet tas neattiecas uz mantojuma pāreju universālās sukcesijas ceļā. Šāds viedoklis pausts arī citu dalībvalstu doktrīnā (33).
71.      Tam nepiekrīt citi doktrīnas pārstāvji, kuri uzskata, ka nepieciešamību ietvert informāciju par mantojumā ietilpstošu mantu nosaka konkrētas EMA izdošanas mērķis (34).
72.      Pēdējo minēto viedokli atbalsta arī Čehijas un Spānijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tās jo īpaši norāda, ka vārdi “attiecīgā gadījumā”, kas lietoti Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punktā, attiecas uz konkrētas EMA izdošanas mērķi Regulas 63. panta izpratnē. Tas nozīmētu, ka, ja EMA izdošanas mērķis ir ierakstīt mantinieka tiesības nekustamo īpašumu reģistrā kādā dalībvalstī un nosacījums ieraksta veikšanai ir mantotā nekustamā īpašuma norādīšana EMA saturā, tad pastāv situācija, kas pamato nekustamā īpašuma norādīšanu EMA. Citiem vārdiem sakot, formulējums “attiecīgā gadījumā” būtu jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē –
“ja to pamato EMA izdošanas mērķis”.
73.      Manuprāt, Regulas Nr. 650/2012 68. panta sistēmiska interpretācija nedod pamatu piekrist šādai argumentācijai. Jau no šī panta pirmā punkta izriet, ka EMA ietver noteiktu informāciju, tostarp l) punktā paredzēto informāciju, ciktāl tas ir vajadzīgs mērķim, kuram to izdod. Ja Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punktā lietoto formulējumu “attiecīgā gadījumā” interpretētu šādi – “ja EMA izdošanas mērķis to pamato”, formulējuma “attiecīgā gadījumā” lietojums būtu lieks. Tā kā šāda papildu norāde ir lietota, tas, iespējams, darīts, lai norādītu, ka šāda norāde tiks sniegta, ja būs konkrēti apstākļi, kas to pamato.
74.      Kāds īpašs apstāklis slēpjas aiz vārdiem “attiecīgā gadījumā”?
75.      Jāatzīmē, ka Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punktā paredzēts vispirms ietvert informāciju par katra mantinieka daļu un tikai pēc tam – “attiecīgā gadījumā” – par tiesību vai mantas sarakstu. Jāuzsver, ka Savienības likumdevējs ir noteicis skaidru struktūru, saskaņā ar kuru uzskaitīt informāciju, ko ietver EMA, piecpadsmit secīgos punktos, kuri katrs ir veltīts cita veida informācijai. Tā kā vienā un tajā pašā punktā ir runa par mantinieku mantojuma daļu un, eventuāli, par mantojumā ietilpstošu mantu, kas viņiem pienākas, jāpieņem, ka abos gadījumos ir runa par tiesību uz mantojumu noteikšanu kopumā, piemērojot viena veida noteikumus, proti, noteikumus, kas nosaka mantinieku tiesību uz mantojumu apjomu.
76.      Mantinieku tiesību uz mantojumu apjomu var noteikt attiecībā uz visām mantojuma atstājēja tiesībām un pienākumiem, norādot mantinieka daļu mantojumā, vai attiecībā uz konkrētu mantojumā ietilpstošu mantu, nosakot mantinieka vai konkrētu mantinieku tiesības uz konkrētu mantu. Piemēram, mantinieks var būt arī legatārs saskaņā ar vindikācijas legātu. Alternatīvi – mantošanai piemērojamos tiesību aktos var būt noteiktas mantojuma atstājēja laulātā tiesības uz noteiktu mantojumā ietilpstošu mantu neatkarīgi no mantojuma daļas. Nav izslēgta arī īpašu noteikumu pastāvēšana, kas saimniecisku, ģimenes vai sociālu apsvērumu dēļ nosaka ierobežojumus attiecībā uz tādas konkrētas mantas mantošanu, uz kuru attiecas Regulas Nr. 650/2012 30. pants, (35) vai to ietekmē. Nevar izslēgt arī tādu mantojuma tiesību aktu pastāvēšanu, kas pieļauj dalīta testamenta sastādīšanu, ar kuru testators ar liettiesiskām sekām sadalīs atsevišķu mantu.
77.      Tāpēc man šķiet loģiski, ka Savienības likumdevējam, paredzot Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punktā, ka EMA jāietver informācija par mantinieku tiesību uz mantojumu apjomu, bija jāņem vērā, ka pati norāde uz mantojuma daļu var izrādīties nepietiekama, lai pareizi atspoguļotu šo informāciju. Tā tas būs, ja mantojuma tiesību aktos vai – pakārtoti – kopā ar derīgu mantojuma rīkojumu būs paredzēti īpaši noteikumi par noteiktas mantojumā ietilpstošas mantas pāreju mantiniekiem ar liettiesiskām sekām (36). Šādā gadījumā būs nepieciešams noteikt mantinieku tiesības attiecībā uz konkrētu mantojumā ietilpstošu mantu, nevis attiecībā uz mantinieka mantiskajām tiesībām un pienākumiem kopumā (37). Universālās sukcesijas gadījumā šāda situācija nepastāv.
78.      No Komisijas, Čehijas un Spānijas valdības ierosinātās interpretācijas izriet, ka Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punktā pirmā daļa attiecas uz mantinieku daļām mantojumā, bet otrā daļa – uz mantas piederību mantojumam. Šādā gadījumā runa būtu par pilnīgi atšķirīga veida informāciju: pirmām kārtām, par mantinieka tiesībām, kas noteiktas saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem, otrām kārtām, par mantojuma sastāvu, kas ir galvenokārt noteikts saskaņā ar lietu tiesībām. Ņemot vērā informācijas atšķirīgo raksturu, būtu drīzāk sagaidāms, ka – ja tāda būtu bijusi Savienības likumdevēja iecere, konsekventi secīgos punktos uzskaitot informācijas kategorijas, kas norādamas EMA, – tas mantojumā ietilpstošas mantas norādīšanai būtu paredzējis atsevišķu punktu.
79.      Tomēr nevar runāt par šādu Savienības likumdevēja nekonsekvenci un neatbilstību, ja – kā es iepriekš ierosināju – vārdi “attiecīgā gadījumā” attiecas uz tādu īpašu noteikumu esību, kuri paredz tiesisku pēctecību attiecībā uz noteiktu mantojumā ietilpstošu mantu, nevis uz mantojuma atstājēja tiesībām un pienākumiem kopumā. Šāda interpretācija ļauj arī saprast iemeslus, kāpēc Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) apakšpunktā daudzās valodu versijās lietoti termini, kas liecina par nepieciešamību, lai pastāvētu atsevišķu mantinieku tiesības uz noteiktu mantojumā ietilpstošu mantu.
80.      Šī interpretācija nav pretrunā EMA veidlapas IV pielikuma saturam. Šo punktu saturs, protams, nevar būt izšķirošs Regulas Nr. 650/2012 normu interpretācijā, jo EMA veidlapa pieņemta ar Komisijas īstenošanas regulu, t.i., aktu, kam ir zemāks rangs nekā regulai. Tādējādi īstenošanas regulas saturs ir atvasināts no tā, kā šī iestāde interpretē Regulas Nr. 650/2012 normas. Tomēr jāatzīmē, ka EMA veidlapas IV pielikumā ir atsevišķa aile, kurā jānorāda informācija par mantojuma daļu (8. punkts), un atsevišķa aile, kurā jānorāda informācija par piešķirto mantu (9. punkts). Neviens no šiem diviem punktiem nav atzīmēts kā obligāti aizpildāms (38). Tas liecina, ka ar to ir atzīts, ka mantinieka tiesības uz mantojumu var tikt noteiktas dažādos veidos.
81.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka no Regulas Nr. 650/2012 normām izriet, ka izdevējiestādei nav pienākuma EMA ietvert informāciju par mantojumā ietilpstošu mantu, ja mantojums pāriet universālās sukcesijas ceļā. Šādā situācijā daļas, kas pienākas mantiniekam, norādīšana ir pietiekama, lai norādītu viņa tiesību uz mantojumu apjomu.
b)      Noteikumi, kas nosaka EMA izdevējiestādes kompetences apjomu
82.      Šo interpretāciju apstiprina regulas normas, kas nosaka EMA izdevējiestādes kompetences apjomu.
83.      Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 67. pantu izdevējiestāde izdod EMA, kad saskaņā ar mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem vai saskaņā ar jebkādiem citiem tiesību aktiem, ko piemēro konkrētiem apstākļiem, ir konstatēti apliecināmie apstākļi. Attiecībā uz minētā teikuma izcelto daļu – no šīs regulas 71. apsvēruma izriet, ka runa ir par tādiem jautājumiem kā pēdējās gribas rīkojumu spēkā esība pēc būtības. Tādējādi minētā norma atsaucas uz Regulas Nr. 650/2012 III nodaļas “Piemērojamie tiesību akti” normām. Tajā ietvertie panti, jo īpaši 21., 22. un 23. pants, attiecas uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu un darbības jomu attiecībā uz mantošanu kopumā. Turpmākie panti attiecas uz piemērojamajiem tiesību aktiem tādās jomās kā pēdējās gribas rīkojumi, mantojuma līgumi vai paziņojumi par mantojuma pieņemšanu vai atraidīšanu.
84.      Gandrīz neviens no Regulas Nr. 650/2012 III nodaļas pantiem sīki nereglamentē mantošanu, atsaucoties uz konkrētu mantojumā ietilpstošu mantu (39).
85.      Ņemot vērā iepriekš minēto, manuprāt, būtu jāpieņem, ka informācijas par mantojumā ietilpstošu mantu ietveršana būtu EMA izdevējiestādes kompetencē, ja tas būtu vajadzīgs, ņemot vērā mantošanai piemērojamus tiesību aktus kopumā. Šo tiesību aktu darbības joma noteikta Regulas Nr. 650/2012 23. panta 2. punktā. No Regulas Nr. 650/2012 23. panta 2. punkta e) apakšpunkta izriet, ka tiesību akti, kas noteikti saskaņā ar šīs regulas 21. un 22. pantu, reglamentē tādas mantas, tiesību un saistību, kas veido daļu no mantojuma, nodošanu mantiniekiem un – atkarībā no gadījuma – legatāriem, tostarp nosacījumus un sekas, ko rada mantojuma vai legāta pieņemšana vai atraidīšana. Tomēr no šīs normas neizriet, ka vispārējām mantojuma lietām piemērojamie tiesību akti attiecas uz jautājumiem par konkrētas mantojumā ietilpstošas mantas piederību mantojuma atstājējam.
86.      Šāds risinājums nav pārsteidzošs. Saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 1. panta 1. punktu tā ir piemērojama mirušo atstātā mantojuma mantošanai. Regulas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā norādīts, ka saskaņā ar regulu mantošana aptver visus mantas, tiesību un saistību nodošanas veidus nāves gadījumā neatkarīgi no tā, vai tā būtu labprātīga nodošana saskaņā ar pēdējās gribas rīkojumu vai nodošana likumiskas mantošanas gadījumā. Tādējādi mantošanai piemērojamie tiesību akti nosaka kārtību, kādā mantojumā ietilpstoša manta tiek nodota mantojuma atstājēja tiesību pārņēmējiem. Konkrētas mantas piederība mantojamam īpašumam neietilpst mantošanai piemērojamo tiesību aktu darbības jomā, kā arī jomā uz kuru attiecas Regula Nr. 650/2012. To nepārprotami apstiprina jau minētā Regulas 71. apsvēruma formulējums. Tajā noteikts, ka EMA pierādījuma spēks nebūtu jāattiecina uz elementiem, kuri regulā nav reglamentēti, piemēram, uz jautājumu par to, vai konkrētā manta tiešām piederējusi mirušajam.
87.      Tomēr universālās sukcesijas gadījumā ar apstiprinājumu par to, ka konkrēta manta pieder mantojumam, tiek vienīgi noskaidrots, ka konkrētā manta piederējusi mirušajam. Tātad būtībā būtu jāveic pasākumi, par kuriem Savienības likumdevējs minētajā Regulas Nr. 650/2012 71. apsvērumā skaidri norādījis, ka uz tiem regulas normas neattiecas. Tādējādi konkrētas mantas piederības mantojumam noteikšana neietilpst EMA izdevējiestādes kompetencē, jo tā pārsniedz jomu, ko reglamentē mantošanai piemērojami tiesību akti vai jebkuri citi tiesību akti, kas piemērojami konkrētiem jautājumiem Regulas Nr. 650/2012 67. panta izpratnē.
88.      Citādi ir singulārās sukcesijas gadījumā, kur tas ir nepieciešams, lai noteiktu mantojuma priekšmetu. Ja mantojumā ietilpstoša manta, kura ir tiesību pēctecības priekšmets, nav precizēta, nav iespējams noteikt mantinieka mantošanas ceļā iegūto tiesību apjomu.
c)      Normas, kas nosaka EMA izdošanas procedūru
89.      To, ka no Regulas Nr. 650/2012 normām neizriet, ka universālās sukcesijas gadījumā EMA jānorāda mantojumā ietilpstošā manta, apstiprina arī tādu regulas normu analīze, kas nosaka EMA izdošanas procedūru.
90.      Šī procedūra ir reglamentēta Regulas Nr. 650/2012 66. pantā. Tā ir pieteikuma procedūra, un izdevējiestādes uzdevums ir pārbaudīt pieteikuma iesniedzēja sniegto informāciju un paziņojumus, kā arī dokumentus un citus pierādījumus. Šajā pantā (1. punkta otrajā teikumā un 3. punktā) izdevējiestādes pilnvaras (attiecīgi pārbaudīt pēc savas iniciatīvas un prasīt sniegt deklarācijas, kas apliecinātas ar zvērestu) divreiz padarītas atkarīgas no valsts tiesību aktos paredzēto pilnvaru apjoma.
91.      Tādējādi EMA izdošanas procedūra nav pilnībā saskaņota. Ja valsts tiesību aktos nav paredzēta rīkošanās pēc iestādes iniciatīvas vai iespēja apliecināt deklarācijas ar zvērestu attiecībā uz mantojumā ietilpstošas mantas piederību mantojumam, tas nozīmē, ka izdevējiestāde var tikai pārbaudīt pieteikuma iesniedzēja apgalvojumus un tā iesniegtos dokumentus. Šādā gadījumā, ja pieteikuma iesniedzējs lūdz apstiprināt mantinieka tiesības uz mantojumā ietilpstošu mantu, kas atrodas citā dalībvalstī un uz ko attiecas universālā sukcesija, izdevējiestādes uzdevums ir analizēt pieteikuma iesniedzēja iesniegtos dokumentus.
92.      Šāda procedūra – universālās sukcesijas gadījumā – nav vajadzīga, ir laikietilpīga, dārga un neefektīva.
93.      Pirmkārt, tā nav vajadzīga, jo izdevējiestādes veikta pārbaude par mantojumā ietilpstošas mantas piederību mantojumam ir lieka, ja no mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem izriet, ka mantinieks ir mantojis mantojuma daļu, un tas jau izriet no EMA satura. Tas, ka mantojuma atstājēja tiesības uz konkrētu mantu ir pierādītas, nozīmē, ka – ja nav īpašu ziņu, kas liek izdarīt citādus secinājumus, – EMA tiesības uz šo mantu ir nodotas mantiniekiem noteiktās daļās. Turklāt mantojumā ietilpstošas mantas ierakstīšana EMA pati par sevi ir lieka, jo EMA pierādījuma spēks neattiecas uz mantas piederību mantojumam. Proti, Regulā nav paredzēts, ka ieraksts būtu saistīts ar prezumpciju par mantas piederību mantojumam.
94.      Otrkārt, tā ir laikietilpīga un dārga, jo prasa veikt noskaidrošanu, pamatojoties uz ārvalstu tiesību aktiem un dokumentiem, iegūt dokumentu kopijas un, iespējams, apliecināt dokumentus, bieži vien arī sagatavot tulkojumu EMA izdevējiestādes oficiālajā valodā. Izdevējiestādei vispirms būtu jānosaka, vai pārbaudei iesniegtie dokumenti ir autentiski un vai tie pierāda, ka manta pieder mantojamam īpašumam. Tam ir vajadzīga ārvalstu tiesību aktu analīze, iespējams, arī konsultācijas ar citas dalībvalsts iestādēm (40). Pēdējā minētajā gadījumā jārēķinās ar to, ka jāveic tulkojumi citas dalībvalsts oficiālajā valodā. Turklāt, lai izdevējiestāde varētu veikt šo novērtējumu, pieteikuma iesniedzējam būtu jāsedz izmaksas par attiecīgo dokumentu kopiju saņemšanu dalībvalstī, kurā atrodas nekustamais īpašums, un – ja šie dokumenti ir sastādīti valodā, kas nav izdevējiestādes oficiālā valoda, – pieteikuma iesniedzējam būtu jāsamaksā par tulkošanu uz šo valodu, un pēc tam jāsamaksā par saņemtās EMA kopijas tulkošanu uz tās dalībvalsts oficiālo valodu, kurā atrodas nekustamais īpašums.
95.      Treškārt, tā ir neefektīva, jo visos gadījumos, kad par pamatu tiek ņemtas reģistrācijas iestādes izsniegtu dokumentu kopijas, attiecīgie secinājumi par mantas piederību mantojumam tiek izdarīti, pamatojoties uz informāciju, kas ir šīs iestādes rīcībā, un šī iestāde, no vienas puses, ir avots informācijai par mantojumā ietilpstošu mantu, kas reģistrēta tās vestajā reģistrā (izsniedzot attiecīgas kopijas, lai tās iesniegtu izdevējiestādei), bet, no otras puses, tā saņem savu ģenerēto informāciju, kas ietverta EMA, pēc tam, kad tā ir divreiz iztulkota (pēc tam, kad saņemts pieprasījums par mantinieka tiesību reģistrēšanu reģistrā, pamatojoties uz EMA). EMA izdevējiestādes apstiprinājums par reģistrācijas iestādes izsniegto kopiju, lai reģistrācijas iestāde varētu izdarīt atzīmi par reģistrētās mantas īpašnieka maiņu, šajā gadījumā šķiet “māksla mākslas dēļ”. Tajā pašā laikā tas nedod nekādu garantiju, ka ieraksts reģistrā tiks veikts. Galīgais novērtējums par visu ietvertās informācijas pilnīgumu un pareizību no reģistrācijas tiesību prasību viedokļa ir reģistrācijas iestādes kompetencē, ko tostarp Regulas Nr. 650/2012 18. apsvērumā uzsvēris Savienības likumdevējs. Tas var nozīmēt nepieciešamību veikt izmaiņas izdotā EMA, ņemot vērā reģistrācijas iestāžu prasības (41).
d)      Ierosinātās interpretācijas pieņemšanas sekas
96.      Protams, var pārmest, ka interpretācijā, saskaņā ar kuru no Regulas Nr. 650/2012 normām neizriet, ka universālās sukcesijas gadījumā EMA jānorāda mantojumā ietilpstoša manta, nav ņemti vērā EMA mērķi un tās kā tāda dokumenta funkcija, ar kuru pamato mantinieku tiesību ierakstīšanu nekustamā īpašuma reģistrā citā dalībvalstī.
97.      Pirmkārt, vēršu uzmanību uz to, ka ne visās dalībvalstīs reģistrācijas tiesību normas nosaka, ka mantinieka tiesību ierakstīšana reģistrā, kurā reģistrēts mantotais nekustamais īpašums, ir atkarīga no tā norādīšanas EMA (42). Attiecībā uz EMA efektivitāti šajās valstīs ierosinātā interpretācija neko nemaina.
98.      Otrkārt, atgādinu, ka no sprieduma Registrų centras izriet – tas, ka informācija par nekustamo īpašumu nav norādīta EMA, neapdraud tās derīgumu attiecībā uz citiem tajā apliecinātiem apstākļiem, piemēram, mantinieka statusu (43), savukārt no Regulas Nr. 650/2012 18. apsvēruma izriet, ka būtu jābūt iespējai iesniegt reģistrācijas noteikumos prasīto trūkstošo informāciju, mantiniekiem iesniedzot papildu informāciju vai dokumentus. Čehijas likumdevējs ir pielāgojies pēdējā minētajā apsvērumā izklāstītajām pamatnostādnēm, paredzot iespēju mantiniekiem iesniegt papildu paziņojumu, ar ko ir iespējams iesniegt trūkstošo informāciju, kuras nenorādīšana EMA neļauj veikt ierakstu, pamatojoties vienīgi uz to (44).
99.      Tādējādi ierosinātā interpretācija neliecina par to, ka EMA kā dokuments, ar ko pamato ierakstu reģistrā, ir neefektīva. Tajā pašā laikā tai būtu jāveicina lielāka tiesisko darījumu drošība.
100. Pirmkārt, tā apstiprina kompetences robežas EMA izdevējiestādei, t.i., iestādei, kura ir pilnvarota apliecināt apstākļus, kas izriet no mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem un kas ir būtiski no Regulas Nr. 650/2012 69. pantā noteikto EMA seku viedokļa. Savukārt tas, ka EMA tiek ietverta informācija par mantojumā ietilpstošu mantu universālās sukcesijas gadījumā, var radīt nepareizu priekšstatu personām, kurām EMA tiek uzrādīta, ka EMA faktiski ir arī oficiāls apliecinājums par konkrētas mantas piederību mantojumam, tomēr EMA to neapliecina (45).
101. Otrkārt, ierosinātā interpretācija ļauj izvairīties no riska, ka nepareizi vai neprecīzi tiek apliecināti apstākļi, kam dalībvalstī, kuras tiesību aktos nav paredzētas līdzīgas darbības mantojuma tiesību apliecināšanas posmā, EMA izdevējiestāde nav gatava un tai nav atbilstošu instrumentu un zināšanu.
102. Treškārt, EMA, kas ir tiesisko attiecību priekšmets un pati par sevi ir apjomīgs dokuments, netiek pārslogota ar lieku informāciju, kuras ietveršana var radīt dažādas šaubas trešām personām. Man šķiet – tas, ka ir ietverta informācija par atsevišķu mantojumā ietilpstošu mantu, kas nodota universālās sukcesijas ceļā, var radīt trešo personu šaubas par to, kāda nozīme ir tam, ka EMA nav norādīta cita mantojumā ietilpstoša manta. Man ir bažas, ka trešās personas var norādīt, ka noteiktus darījumus ar mantiniekiem, kuriem ir izdota EMA, tās veiks tikai ar nosacījumu, ka tajā ir ietverta informācija par citu mantojumā ietilpstošu mantu, kas ir būtiska no veicamā darījuma viedokļa. Tas var radīt vajadzību vairākkārt papildināt EMA.
103. Vienlaikus vēršu uzmanību uz to, ka gadījumā, ja universālās sukcesijas ceļā mantojums tiek nodots vairāk nekā vienai personai, informācijas par mantoto mantu iekļaušana būtu jāsaista ar pienākumu EMA veidlapas IV pielikuma 10. punktā ietvert precīzu informāciju par ierobežojumiem attiecībā uz iespēju rīkoties ar šīs mantas daļām. No Regulas Nr. 650/2012 69. panta 2. punkta izriet prezumpcija, ka mantiniekiem ir tiesības un pilnvaras, kas norādītas EMA, bez jebkādiem nosacījumiem vai ierobežojumiem, izņemot tos, kas tajā ir skaidri norādīti. Tomēr universālās sukcesijas gadījumā līdzmantinieku tiesības rīkoties ar mantojumā ietilpstošas mantas daļām pirms mantojuma sadalīšanas bieži vien ir ierobežotas (46). Šādā gadījumā EMA papildus informācijai par mantojumā ietilpstošu mantu vai mantas daļu
būtu jāiekļauj informācija par iespējas rīkoties ar to ierobežojumiem, kuri izriet no mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem. Pretējā gadījumā EMA radīs nepareizu priekšstatu par mantinieka tiesību, kas izriet no pēdējām minētajām tiesībām, apjomu.
e)      Atbilde uz jautājumiem
104. Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, uzskatu, ka Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkts jāinterpretē tādējādi, ka EMA izdevējiestādei nav pienākuma pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma ietvert tajā informāciju par mantojumā ietilpstošu nekustamo īpašumu, kas atrodas citā dalībvalstī, ja mantojums tiek nodots universālās sukcesijas ceļā. Tā tas ir neatkarīgi no dalībvalsts, kurā atrodas mantotais nekustamais īpašums, reģistrācijas tiesību aktos noteiktajām prasībām, kuras paredzētas dokumentiem, ar ko pamato ierakstus nekustamā īpašuma reģistrā.
4.      Par iespēju pieņemt interpretāciju, kas atšķiras no manis ierosinātās interpretācijas
105. Pieteikuma iesniedzēji pamatlietā, Čehijas un Spānijas valdības, kā arī Komisija ierosina tādu Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta interpretāciju, kas
atšķiras no iepriekš minētās interpretācijas (47). Tās uzskata, ka regulas un EMA mērķi liecina par to, ka informācija par mantoto nekustamo īpašumu jāietver EMA, ja tas ļauj izpildīt reģistrācijas tiesību prasības un veikt ierakstu reģistrā, kurā tas ir reģistrēts. Pretējā gadījumā izdotā EMA neveic savu funkciju.
106. Jau iepriekš norādīju uz šādas interpretācijas negatīvu ietekmi uz EMA izdošanas procesa vienkāršību, ātrumu un efektivitāti (48). Uzsveru, ka šāda interpretācija rada īpaši grūtu situāciju izdevējiestādēm dalībvalstīs, kuru procesuālajos tiesību aktos nav paredzēts līdzīgā procedūrā apstiprināt konkrētas mantas piederību mantojumam vai vispārīgi sastādīt inventāra sarakstu. Tām jāapstiprina mantinieka īpašumtiesības vai citas tiesības uz noteiktu mantojumā ietilpstošu mantu, darbojoties procesuālajā vakuumā, t.i., saskaņā ar nenoteiktiem principiem, kā arī pamatojoties uz ārvalstu lietu tiesībām un dokumentiem, kas izstrādāti citā dalībvalstī. Turklāt apliecinājums tiek veikts apstākļiem, ko nav paredzēts apliecināt ar EMA.
107. Tomēr, ja iepriekš minētos argumentus Tiesa uzskatītu par nebūtiskiem un piekristu Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta interpretācijai, ko ierosinājuši pieteikuma iesniedzēji pamatlietā, Čehijas un Spānijas valdība un Komisija, uz pirmo jautājumu būtu jāatbild apstiprinoši, bet uz otro jautājumu – noliedzoši.
108. No sprieduma
Registrų centras izriet – tas, ka EMA nav ietverta informācija par mantoto nekustamo īpašumu, kā to prasa tās dalībvalsts reģistrācijas tiesības, kurā atrodas nekustamais īpašums, ir pietiekams pamats, lai noraidītu pieteikumu par mantinieka tiesību reģistrēšanu, ja tas ir vienīgais dokuments, kas iesniegts tā pamatošanai (49). Tātad, ja interpretācijas virzienu nosaka mērķis reģistrēt mantinieka tiesības reģistrā, kas tiek uzturēts dalībvalstī, kurā atrodas mantotais nekustamais īpašums, un reģistrācijas nosacījums ir informācijas par mantoto nekustamo īpašumu ietveršana EMA, tad izdevējiestādei šī informācija jāietver EMA arī gadījumā, ja tiesības uz mantu iegūtas mantojuma nodošanas rezultātā universālās sukcesijas ceļā.
109. Šādā situācijā būtu atsevišķi jāizskata iesniedzējtiesas uzdotais trešais jautājums.
110. Šis jautājums balstās uz pieņēmumu, ka šajā lietā mantinieku ierakstīšana Čehijas Republikas uzturētajā nekustamo īpašumu reģistrā, pamatojoties uz EMA, kurā nav ietverta informācija par mantoto nekustamo īpašumu, ir iespējama saskaņā ar Noteikumu par nekustamo īpašumu kadastru 69. panta 6. punktu. Pirmšķietami šī tiesību norma ļauj precizēt EMA, kura nesatur visu nepieciešamo informāciju par mantoto nekustamo īpašumu, iesniedzot paziņojumu, kurš satur šo informāciju. Tādēļ rodas jautājums, vai arī šādā situācijā EMA jāietver informācija par nekustamā īpašuma mantošanu.
111. No pieteikuma iesniedzēju pamatlietā un Komisijas rakstveida apsvērumiem izriet, ka šāds pieņēmums ir kļūdains. Tie norāda, ka pieteikuma iesniedzēji pamatlietā nevarētu izmantot minētajā normā paredzēto iespēju, jo viņi ir nekustamo īpašumu reģistrā reģistrētā mantojuma atstājēja tālākie tiesību pārņēmēji, un minētajā pantā paredzēto paziņojumu varētu iesniegt tikai tiešā tiesību pārņēmēja, proti, mantojuma atstājēja mirusī sieva.
112. Nav pamata un iespējas apstrīdēt šos apgalvojumus. Tā kā šajā lietā nav iespējams veikt mantinieku tiesību ierakstu reģistrā saskaņā ar Noteikumu par nekustamo īpašumu kadastru 69. panta 6. punktu, jautājums, kas balstās uz pieņēmumu, ka tas ir iespējams, ir hipotētisks un tādējādi nepieņemams (50).
113. Tomēr, ja Tiesa šim vērtējumam nepiekrīt, īsumā analizēšu šo jautājumu.
114. No Regulas Nr. 650/2012 68. panta izriet, ka atsevišķas ziņas tiek ietvertas EMA, ciktāl tās ir nepieciešamas tās izdošanas mērķa sasniegšanai. Pamatojoties uz to, var apgalvot, ka – tā kā informācijas par nekustamo īpašumu ietveršana EMA nav nepieciešama tās izdošanas mērķa sasniegšanai, proti, lai reģistrētu mantinieka tiesības nekustamā īpašuma reģistrā, jo šo ierakstu var veikt pēc papildu paziņojuma iesniegšanas, – ir iespējams atteikties šo informāciju ietvert EMA, jo tas nav nepieciešams, lai sasniegtu tās izdošanas mērķi.
115. Uzskatu, ka, ja no mantotā nekustamā īpašuma atrašanās vietas reģistrācijas tiesībām skaidri izrietētu, ka informācijas par mantoto nekustamo īpašumu ietveršana EMA nav nepieciešama, lai veiktu ierakstu reģistrā, ko ved dalībvalsts, kurā atrodas šis īpašums, izdevējiestādei būtu pamats atteikties ietvert šo informāciju, atsaucoties uz Regulas Nr. 650/2012 68. pantu. Šī informācija nebūtu nepieciešama, lai sasniegtu EMA izdošanas mērķi.
116. Tomēr izdevējiestādei būtu jāpārliecinās, ka šī informācija patiešām nav nepieciešama. Ja reģistrācijas tiesību akti – lai pamatotu ierakstu – paredz pienākumu uzrādīt dokumentu, kas satur attiecīgo informāciju, bet vienlaikus paredz arī atkāpes no šī pienākuma attiecībā uz EMA, atteikums ietvert informāciju EMA būtu jāveic tikai tad, ja nav nekādu šaubu par to, ka šīs atkāpes piemērošanas nosacījumi konkrētajā gadījumā var būt izpildīti.
117. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka gadījumā, ja tiek pieņemta nevis manis ierosinātā Regulas Nr. 650/2012 68. panta l) punkta interpretācija, bet cita un trešais jautājums tiek atzīts par pieņemamu, uz to būtu jāatbild, ka izdevējiestādei nav pienākuma ietvert EMA informāciju par mantoto nekustamo īpašumu, ja reģistrācijas tiesības dalībvalstī, kurā atrodas nekustamais īpašums, paredz iespēju reģistrēt mantinieku tiesības reģistrā, pamatojoties uz EMA, kurā nav ietverta šāda informācija, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi, piemēram, iesniegta atbilstoša deklarācija, kurā sniegta trūkstošā informācija, vai iesniegti noteikti dokumenti, tomēr ar nosacījumu, ka mantinieki objektīvi var izpildīt šos nosacījumus.
V.      Secinājumi
118. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzdoto pirmo, otro un trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 650/2012 (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi 68. panta l) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
Eiropas mantošanas apliecības izdevējiestādei nav pienākuma pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma ietvert tajā informāciju par mantojumā ietilpstošu nekustamo īpašumu, kas atrodas citā dalībvalstī, ja mantojums tiek nodots universālās sukcesijas ceļā. Tā tas ir neatkarīgi no dalībvalsts, kurā atrodas mantotais nekustamais īpašums, reģistrācijas tiesību aktos noteiktajām prasībām, kuras paredzētas dokumentiem, ar ko pamato ierakstus nekustamā īpašuma reģistrā.
1      Oriģinālvaloda – poļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.).
3      Mani secinājumi lietā Registrų centras u.c. (C‑354/21, EU:C:2022:587, turpmāk tekstā – “secinājumi lietā Registrų centras”).
4      Skat. jo īpaši manu secinājumu lietā Registrų centras 52.–61. punktu.
5      Spriedums, 2023. gada 9. marts, Registrų centras (C‑354/21, EU:C:2023:184; turpmāk tekstā – “spriedums Registrų centras”).
6      Prejudiciālie jautājumi tajā lietā neattiecās uz EMA izdevējiestādes pienākumiem, bet gan uz tādas reģistra iestādes pienākumiem, kas izskata pieteikumu par mantinieka tiesību ierakstīšanu reģistrā, pamatojoties uz EMA, kurā nav ietverta reģistrācijas tiesību aktos noteiktā informācija par mantoto nekustamo īpašumu.
7      Komisijas Īstenošanas regula (2014. gada 9. decembris), ar ko izveido veidlapas, kuras minētas Regulā (ES) Nr. 650/2012 par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2014, L 359, 30. lpp.).
8      Franču valodas versijā 13. zemsvītras piezīmē šis teikums nav iekļauts.
9      Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tas nav precizēts, bet – tā kā informācija nav norādīta – es secinu, ka valsts tiesas ir atzinušas, ka saskaņā ar mantošanas tiesību aktiem šāda satura testaments ir spēkā.
10      Spriedums, 2025. gada 23. janvāris (C‑187/23, EU:C:2025:34).
11      Spriedums, 2025. gada 23. janvāris, Albausy (C‑187/23, EU:C:2025:34, 66. un 67. punkts).
12      Skat. it īpaši spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, 57.–59. un 63. punkts).
13      Spriedums, 2017. gada 12. oktobris,
Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, 56. punkts).
14      Kā arī – kā izriet no Regulas Nr. 650/2012 63. panta 1. punkta – legatāriem, kuriem ir tiešas mantošanas tiesības, un testamentu izpildītājiem vai mantojumu pārvaldniekiem. Turpmāk secinājumos es atsaukšos tikai uz mantiniekiem. Mani apsvērumi attiecīgi attieksies arī uz legatāriem, kam ir tiešas mantošanas tiesības.
15      Par EMA skat. Regulas Nr. 650/2012 sistēmā manu secinājumu lietā Registrų centras 39.–46. punktu.
16      Sprieduma Registrų centras 51. punkts.
17      Sprieduma Registrų centras 52. punkts.
18      No vienas puses, saskaņā ar Regulas Nr. 650/2012 62. panta 1. punktu EMA tiek izdota izmantošanai citā dalībvalstī. No otras puses, minētās regulas 62. panta 3. punktā noteikts, ka tā rada arī šajā regulā paredzētās sekas izdevējiestādes dalībvalstī.
19      Sprieduma
Registrų centras 40. punkts un tajā minētā judikatūra.
20      Tas neizslēdz tādu valsts tiesību aktu pieņemšanu, kuri nosaka noteiktus jautājumus, kas nav reglamentēti Savienības tiesību aktos.
21      Atgādinu, ka Īrija un Dānija nepiemēro Regulu Nr. 650/2012 (skat. šīs regulas 82. un 83. apsvērumu). Turpmākajā secinājumu daļā vienkāršības labad, atsaucoties uz Regulas Nr. 650/2012 teritoriālo piemērošanas jomu, minēšu Savienību un Savienības dalībvalstis, ar to domājot dalībvalstis, kuras piemēro Regulu Nr. 650/2012.
22      Spriedums, 2019. gada 17. janvāris, Brisch (C‑102/18, EU:C:2019:34, 30. punkts).
23      Skat., piemēram, 2018. gada 1. marta spriedumu Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 38.–44. punkts) par veidu, kādā EMA tiek noradīta informācija par daļu, kas piešķirta pārdzīvojušajam laulātajam, pamatojoties uz noteikumiem par laulāto mantiskajām attiecībām
BGB 1371. panta 1. punktā.
24      Regulas Nr. 650/2012 20. pantā noteikts, ka jebkurus šajā regulā noradītos
tiesību aktus piemēro neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav dalībvalsts tiesību akti.
25      Tomēr tas nav neiespējami. Izņemot situāciju, kad EMA tiek izmantota dalībvalstī, kurā tā ir izdota (skat. šo secinājumu 18. zemsvītras piezīmi), var iedomāties, ka saistībā ar to, ka mantojuma atstājējs izvēlējies mantojuma tiesībām piemērojamos tiesību aktus, kuri ir mantotā nekustamā īpašuma atrašanās vietas valsts tiesību akti, EMA apliecinās apstākļus, kas noteikti saskaņā ar mantotā nekustamā īpašuma atrašanās vietas tiesību aktiem, nevis saskaņā ar izdevējiestādes dalībvalsts tiesību aktiem.
26      Atšķirībā no EMA izdošanas pieteikuma veidlapas, kura ir Īstenošanas regulas Nr. 1329/2014 IV pielikums, kurā ir atsevišķa aile, kur norādīt EMA izdošanas mērķi.
27      Spriedums, 2021. gada 1. jūlijs, Vorarlberger Landes- und Hypotheken‑Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, 21. punkts).
28      Spriedums, 2021. gada 1. jūlijs, Vorarlberger Landes- und Hypotheken‑Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, 42. punkts).
29      Skat. it īpaši
šīs valodu versijas: spāņu (“la atribución de uno o varios bienes concretos”), vācu (“die Zuweisung eines bestimmten Vermögenswerts oder bestimmter Vermögenswerte”), angļu (“the attribution of a specific asset or specific assets”), franču (“l’attribution d’un bien déterminé ou de plusieurs biens déterminés”), itāļu (“l’attribuzione di uno o più beni determinati”), portugāļu (“A atribuição de um bem ou bens determinados específicos”).
30      Spāņu valodā “atribución”, vācu valodā “Zuweisung”, angļu valodā “attribution”, franču valodā “attribution”, itāļu valodā “attribuzione”, portugāļu valodā “atribuição”.
31      Tomēr tas nenozīmē, ka šie divi noteikumi ir pretrunā viens otram. EMA mērķu saraksts, kas norādīts Regulas Nr. 650/2012 63. panta 2. punktā, nav izsmeļošs, un uz to norāda vārdu “jo īpaši” lietojums šīs normas pirmajā daļā (skat. šo secinājumu 63. punktu).
32      Skat., piemēram, šīs versijas: spāņu (“a cada heredero determinado”), vācu (“einem bestimmten Erben”), angļu (“for any given heir”), franču (“à un héritier déterminé”), itāļu (“a ogni erede”) un portugāļu (“um determinado herdeiro”).
33      Skat. M. Margoński, Europejskie poświadczenie spadkowe, Varšava, Wolters Kluwer, 2022, 429. lpp.
34      Skat. A. Bonomi, P. Wautelet, “Article 68. – Contenu du certificat”, no: Le droiteuropéendessuccessions, 2. izd., Brisele, Bruylant, 2016, 861. lpp.; Ch. Budzikiewicz, Contents of the Certificate, no: A.‑L. Calvo Caravaca, A. Davì, H‑P. Mansel, (red.), The EU SuccessionRegulation: A Commentary, Kembridža, Cambridge University Press, 2016, 763. lpp.; M. Semelová, “Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik”, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, Nr. 4, 201. lpp.
35      Agrāk Polijas mantojuma tiesībās bija paredzēti īpaši noteikumi par lauku saimniecību mantošanu. Daudzu tiesu praksē spriedumos, kas apliecināja mantojuma sekas, bija atsevišķs lēmums par mantojuma mantošanu un atsevišķs lēmums par lauku saimniecības mantošanu.
36      Tas neattiecas it īpaši uz damnācijas legātiem. Šajā gadījumā mantojumā ietilpstošas mantas nodošana konkrētam mantiniekam, kurš vienlaikus ir arī legatārs, būs tikai darījuma rezultāts, nevis mantojuma atklāšanas sekas.
37      Šajā ziņā skat. G. Alonso Landeta, Artículo 68. El contenido del certificado sucesorio, no: J. L. Iglesias Buigues, G. Pallao Moreno (red.), Sucesionesinternacionales. ComentariosalReglamento (UE) 650/2012, Valensija, Tirant lo Blanch, 2015, 542.–543. lpp.
38      Saskaņā ar EMA veidlapas skaidrojumiem obligātās ailes ir atzīmētas ar zvaigznīti. Šādas zvaigznītes nav ne EMA veidlapas IV pielikuma 8., ne 9. punktā.
39      Izņēmums ir minētais šīs regulas 30. pants, kurā paredzēts: ja tās valsts tiesību akti, kurā atrodas nekustamais īpašums, uzņēmējsabiedrība vai citas īpašas mantas kategorijas, nosaka ierobežojumus attiecībā uz minētās mantas mantošanu vai to ietekmē, šos tiesību aktus piemēro mantošanai, ciktāl saskaņā ar minētās valsts tiesību aktiem tie ir piemērojami neatkarīgi no mantošanai piemērojamiem tiesību aktiem.
40      Šajā ziņā vēršu uzmanību uz to, ka valsts nekustamā īpašuma reģistri var darboties saskaņā ar dažādiem principiem un tajos iekļautajiem datiem var būt atšķirīgs pierādījuma spēks. Papildus zemes reģistru sistēmai, kas ietver datus par īpašumtiesībām uz nekustamo īpašumu un darbojas Vācijā, Austrijā vai Polijā, dažās valstīs, piemēram, Beļģijā,
Francijā vai Portugālē, darbojas nekustamā īpašuma aktu reģistrācijas sistēmas, kas ietver visu ar konkrēto nekustamo īpašumu saistīto dokumentu kopumu, bet neietver informāciju par tā pašreizējo juridisko statusu, kura būtu saistīta ar noteiktu prezumpciju rašanos (publiska ticamība). Šādu reģistru gadījumā var nebūt skaidrs, kāds ir nekustamā īpašuma pašreizējais juridiskais statuss (L. M. Martínez Velencoso, The land register in European law: A comparative and economic analysis, no: L. M. Martínez Velencoso, S. Bailey, A. Pradi (red.), Transfer of immovables in European private law. The common core of European private law, Kembridža, Cambridge University Press, 2017, 11. lpp.).
41      Par līdzīgām citu subjektu prasībām
skat. M. Margoński, minēts iepriekš, 428. lpp. Autors apraksta Polijas notāra pieredzi, kuram bija jāmaina izdota EMA, kurā jau bija informācija par diviem mantojuma atstājēja bankas kontiem Luksemburgā, pēc tam, kad tika atklāts iepriekš nezināms fakts, ka mantojuma atstājējs tajā pašā bankā bija veicis arī naudas noguldījumu.
42      Šāda problēma nepastāv ne Vācijā, ne Polijā. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā izriet arī, ka Oberster Gerichtshof der Republik Österreich (Austrijas Republikas Augstākā tiesa) 2018. gada 15. maija lēmumā (5 Ob 35/18k, ZEV 2019, 353, 26. punkts) nolēmusi, ka EMA nav jānorāda mantojumā ietilpstošais nekustamais īpašums.
43      Sprieduma Registrų centras 52. punkts.
44      Attiecībā uz iespēju piemērot šo normu šajā lietā skat. šo secinājumu10.–112. punktu.
45      Kā izriet no iepriekš minētā Regulas Nr. 650/2012 71. apsvēruma.
46      Šajā ziņā it īpaši domāju BGB 2033. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru līdzmantinieks nevar rīkoties ar mantojuma daļu, kā arī Polijas Civilkodeksa 1036. pantu, kas paredz, ka mantojuma daļas nodošana ir atkarīga no pārējo mantinieku piekrišanas, pretējā gadījumā darījums ir spēkā neesošs attiecībā pret mantiniekiem, ja tiek pārkāptas viņu tiesības uz mantojuma sadali.
47      Skat. šo secinājumu 72. punktu.
48      Skat. šo secinājumu 92.–95. punktu.
49      Sprieduma Registrų centras 51. punkts.
50      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 5. jūnijs, Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad, (C‑310/24, EU:C:2025:406, 44. punkts).