62024CJ0398
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
30 октомври 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела — Регламент (ЕС) № 1215/2012 — Член 25, параграф 1 — Споразумение за предоставяне на компетентност — Недействителност поради неизпълнение на изискванията за материалноправна действителност съгласно правото на държавата членка на сезирания съд — Понятие“
По дело C‑398/24 [Pome] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Riigikohus (Върховен съд, Естония) с акт от 5 юни 2024 г., постъпил в Съда на 6 юни 2024 г., в рамките на производство по дело
А
срещу
Б,
СЪДЪТ (шести състав),
Състоящ се от F. Biltgen (докладчик), пpедседател на първи състав, изпълняващ функцията на председател на шести състав, A. Kumin и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за A, от K. Tamm, vandeadvokaat,
–
за B, от J. Tehver, vandeadvokaat,
–
за естонското правителство__ от M. Kriisa, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от S. Noë и E. Randvere, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 25, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между A и B, две физически лица, относно компетентността на естонските съдилища да разгледат иск за плащане на парично вземане.
Правна уредба
Регламент № 1215/2012
3
Съображения 4, 6, 15, 16, 19, 20 и 22 от Регламент № 1215/2012 гласят следното:
„(4)
[…] Затова от съществено значение са разпоредбите за уеднаквяване на правилата по спорове за компетентност по граждански и търговски дела и за осигуряване на бързо и опростено признаване и изпълнение на съдебни решения, постановени в държава членка.
[…]
(6)
С оглед на постигане на целта за свободно движение на съдебни решения по граждански и търговски дела е необходимо и целесъобразно правилата, приложими по отношение на компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения, да се уреждат с правен инструмент на Съюза, който е правно обвързващ и се прилага пряко.
[…]
(15)
Правилата за компетентността следва да са във висока степен предвидими и основани на принципа, че компетентността по правило се основава на местоживеенето на ответника. Винаги следва да е налице компетентност на това основание, освен в няколко ясно определени случаи, когато предметът на спора или автономията на страните обосновава различен свързващ фактор. Местоживеенето на правния субект трябва да се определя автономно, така че общите правила да се направят по-прозрачни и да се избегнат спорове за компетентност.
(16)
Наред с местоживеенето на ответника следва да съществуват алтернативни основания за компетентност, които са основани на тясна връзка между съда и процесуалното действие или с оглед да се улесни доброто правораздаване. С наличието на тясна връзка следва да се гарантира правна сигурност и да се избягва възможността срещу ответника да бъде подаден иск в съд на държава членка, която той не би могъл разумно да предвиди. […]
[…]
(19)
Автономията на страните по договор, различни от застрахователен, потребителски или трудов договор, където се допуска само ограничена автономия при избора на компетентен съд, следва да бъде съблюдавана при условията за изключителните основания за компетентност, предвидени в настоящия регламент.
(20)
Когато възниква въпрос за това, дали споразумението относно избора на съд в полза на съд или на съдилища на държава членка е недействително по отношение на материалноправната си действителност, този въпрос следва да се решава съгласно правото на държавата членка на съда или съдилищата, определени в споразумението, включително стълкновителните норми на тази държава членка.
[…]
(22)
При все това, с цел да се подобри ефективността на изключителните споразумения за избор на съд и да се избегнат способи за злоупотреба при съдебните спорове, е необходимо да се предвиди изключение от общото правило за висящи дела (lis pendens), с оглед на разрешаването по удовлетворителен начин на специфична ситуация, в която могат да възникнат успоредни производства […]“.
4
Член 15 от този регламент предвижда:
„Разпоредбите на настоящия раздел могат да се дерогират само със споразумение:
[…]
2)
което допуска притежателят на полицата, застрахованият или третото ползващо се лице да предявят иск в съдилища, различни от тези, посочени в този раздел;
[…]“.
5
Член 19 от посочения регламент гласи:
„Разпоредбите на настоящия раздел могат да се дерогират само със споразумение:
[…]
2)
което допуска потребителят да предяви иск в съдилища, различни от тези, посочени в този раздел;
[…]“.
6
Член 23 от същия регламент гласи следното:
„Разпоредбите на настоящия раздел могат да се дерогират само със споразумение:
[…]
(2)
което допуска работникът или служителят да предяви иск в съдилища, различни от тези, указани в настоящия раздел“.
7
Член 25, параграфи 1 и 4 от Регламент № 1215/2012 гласи:
„(1)   Ако страните, независимо от местоживеенето им, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност, освен ако споразумението е недействително по отношение на материалноправната си действителност съгласно правото на тази държава членка. Тази компетентност е изключителна, освен ако страните са уговорили друго. Споразумението за предоставяне на компетентност се сключва:
a)
писмено или устно, потвърдено с писмени доказателства;
б)
във форма, която е съобразена с практиките, които страните са установили помежду си; или
в)
в международната търговия, във форма, която е съобразена с обичая, който страните познават или е трябвало да познават и който в тази търговска дейност е широко известен на страните и редовно се съблюдава от страните по договори от вида, приложим в конкретната търговска дейност.
[…]
(4)   Споразумения […], с които се предоставя компетентност, нямат правно действие, ако противоречат на член 15, 19 или 23, или ако съдилищата, чиято компетентност те претендират да изключат, имат изключителна компетентност по силата на член 24“.
Естонското право
8
Член 104 от Tsiviilkohtumenetluse seadustik (Граждански процесуален кодекс) от 20 април 2005 г. (RT I 2005, 26, 197; 22/03/2024, 8) (наричан по-нататък „TsMS“) гласи следното:
„(1)   Съдът може да упражни компетентност и ако такава е предвидена в споразумение между страните и ако спорът е свързан със стопанската или професионалната дейност на двете страни или ако договорът е свързан със стопанската или професионалната дейност на една от страните, а другата страна е държавата, местен орган или друго публичноправно юридическо лице, или ако и двете страни са публичноправни юридически лица.
[…]
(3)   Независимо от разпоредбите на параграф 1 от настоящия член, споразумението за предоставяне на компетентност е действително и ако:
1)
то е сключено след възникването на спора;
2)
компетентността е уговорена, ако след сключването на споразумението ответникът установи местоживеенето си в чужда държава или премести мястото си на стопанска дейност или седалището си там, или ако мястото на стопанска дейност, местоживеенето или седалището му са неизвестни към момента на предявяване на иска“.
9
Член 106, алинея 1, точка 1 от TsMS предвижда:
„Споразумението за предоставяне на компетентност е нищожно, ако […] противоречи на разпоредбите на член 104, параграф 1 от настоящия кодекс […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
10
A и B живеят заедно в Португалия от 2020 г., а на 3 май 2022 г. придобиват там равни части от съсобствен апартамент.
11
На 27 август 2022 г. A и B сключват договор, по силата на който А прехвърля на B своите идеални част — 50 % от съсобствения апартамент. Като насрещна престация B признава задължението си към A, чийто размер отразява по-специално факта, че А е допринесъл за придобиването и обновяването на посочения апартамент в размер на 150000 EUR и че Б се е обогатил с тази сума, като е придобил самостоятелно право на собственост върху апартамента.
12
Страните се споразумяват, че този договор се урежда от естонското материално право и че свързаните с него спорове следва да бъдат уреждани доброволно и добросъвестно; уточнява се, че ако страните не постигнат споразумение, всеки правен спор, пряко или косвено свързан с този договор, следва да бъде разрешен от Harju Maakohus (Първоинстанционен съд Харю, Естония).
13
Въз основа на тази клауза за избор на съд, на 23 октомври 2023 г. А предявява пред Harju Maakohus (Първоинстанционен съд Харю) иск срещу B за плащане на парично вземане.
14
С решение от 15 ноември 2023 г. Harju Maakohus (Първоинстанционен съд Харю) отхвърля иска поради липса на териториална компетентност. Този съд се позовава на член 25, параграф 1, първо изречение от Регламент № 1215/2012, за да провери дали споразумението за предоставяне на компетентност е недействително поради неизпълнение на изискванията за материалноправната си действителност съгласно правото на държавата членка, чийто съд е избран с това споразумение, т.е. съгласно естонското право. Като се има предвид обаче, че член 106, параграф 1 във връзка с член 104, параграф 1 от TsMS допуска споразуменията за предоставяне на компетентност само ако се отнасят до стопанската или професионалната дейност на двете страни по съответния договор, което в случая не е така, посоченият първоинстанционен съд приема, че това споразумение за предоставяне на компетентност е нищожно.
15
A обжалва това решение пред Tallinna Ringkonnakohus (Апелативен съд Талин, Естония). Пред този съд той твърди, че позоваването в член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 на предвидено в правото на съответната държава членка основание за недействителност на споразумението за предоставяне на компетентност поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната [му] действителност“, отпраща към националното материално право, а не към процесуалното право, част от което обаче са членове 104 и 106 от TsMS.
16
С определение от 6 декември 2023 г. Tallinna Ringkonnakohus (Апелативен съд Талин) отхвърля жалбата и потвърждава посоченото съдебно решение. Всъщност, за да се определи дали клаузата за избор на съд е материалноправно законосъобразна съгласно естонското право, според този съд следва да се вземат предвид не само материалноправните разпоредби от това право, но и член 104, параграф 1 и член 106, параграф 1 от TsMS, които препращат към вида на съответния спор, като този въпрос е материалноправен, не процесуален.
17
A обжалва това определение пред Riigikohus (Върховен съд, Естония), който е запитващата юрисдикция. A счита, че разглежданата по главното дело клауза за възлагане на компетентност е действителна, тъй като член 104, параграф 1 от TsMS не може да се прилага успоредно с Регламент № 1215/2012, след като член 25 от него препраща само към материалното национално право. B счита, че тази клауза е недействителна на основание член 104, параграф 1 и член 106, параграф 1 от TsMS.
18
Според този съд, както следва от съображение 20 от Регламент № 1215/2012, член 25, параграф 1 от него препраща към правото на държавата членка като цяло, включително към неговите стълкновителните норми. Стълкновителните норми на естонското право обаче не позволявали на страните да изключат прилагането на онези стълкновителни норми, които са приложими към споразуменията за предоставяне на компетентност.
19
Запитващата юрисдикция счита, че за да може да се произнесе по спора в главното производство, следва да отговори на въпроса дали фактът, че естонското право поставя действителността на споразумение за предоставяне на компетентност в зависимост от изискването — физическите лица, страни по това споразумение, да действат в рамките на упражняваната стопанска и професионална дейност, както изискват член 104, параграф 1 и член 106, параграф 1 от TsMS, представлява въпрос относно материалноправната действителност на посоченото споразумение по смисъла на член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012. Според тази юрисдикция нито формулировката на тази разпоредба от правото на Съюза, нито практиката на Съда позволяват да се определи ясно дали понятието „недействително[ст]“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“ обхваща и условията, предвидени в това национално законодателство.
20
При тези обстоятелства Riigikohus (Върховен съд) решава да спре производството по делото и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли да се смята, че е въпрос относно материалноправната действителност на споразумение за предоставяне на компетентност по смисъла на член 25, параграф 1, последната част на първото изречение („освен ако споразумението е недействително по отношение на материалноправната си действителност съгласно правото на тази държава членка“) от Регламент [№ 1215/2012] обстоятелството, че действителността на споразумение за възлагане на компетентност е обвързана с условието сключилите го физически лица да действат в рамките на упражнявана стопанска и професионална дейност съгласно член 106, параграф 1, точка 1 от [TsMS], който предвижда, че сключеното между физически лица подобно споразумение е недействително, ако противоречи на член 104, параграф 1 [от TsMS], съгласно който правен спор между физически лица, който се разглежда от съд, определен със споразумение, трябва да е свързан с упражняваната стопанска или професионална дейност на двете страни?“.
По преюдициалния въпрос
21
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 трябва да се тълкува в смисъл, че условие, наложено от националното право, приложимо в държавата членка на определения за компетентен от договарящите страни съд, съгласно което условие, сключеното между физически лица споразумение за предоставяне на компетентност е действително само ако разглежданият спор е свързан с упражняваната от тези страни стопанска или професионалната дейност, трябва да се счита за основание за „недействителност“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“ по смисъла на тази разпоредба.
22
В самото начало следва да се припомни, че тъй като с Регламент № 1215/2012 се отменя и заменя Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 49 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 23, том 3, стр. 74), който от своя страна заменя Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последващите конвенции във връзка с присъединяването на нови държави членки към тази конвенция (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“), даденото от Съда тълкуване на разпоредбите от тези два правни акта се отнася и за Регламент № 1215/2012, когато тези разпоредби могат да се квалифицират като „еквивалентни“ на разпоредбите на последния регламент (решение от 16 май 2024 г., Топлофикация София (Понятие за местоживеене на ответника), C‑222/23, EU:C:2024:405, т. 49 и цитираната съдебна практика). Следователно даденото от Съда тълкуване на член 17, първа алинея от Брюкселската конвенция и на член 23, параграф 1 от Регламент № 44/2001 се отнася и за член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, доколкото последната разпоредба възпроизвежда по сходен и дори идентичен начин съдържанието на първите разпоредби.
23
Съгласно постоянната съдебна практика за тълкуването на разпоредба от правото на Съюза е необходимо да се имат предвид не само текстът ѝ, но и нейният контекст и целите и задачите на акта, от който тя е част (решения от 17 ноември 1983 г., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, т. 12, и от 9 октомври 2025 г., Cabris Investment, C‑540/24, EU:C:2025:766, т. 33 и цитираната съдебна практика).
24
Съгласно член 25, параграф 1, първо изречение от Регламент № 1215/2012, „[а]ко страните, независимо от местоживеенето им, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност, освен ако споразумението е недействително по отношение на материалноправната си действителност съгласно правото на тази държава членка“.
25
Макар от текста на член 25, параграф 1, първо изречение от Регламент № 1215/2012 да следва, че споразумение за предоставяне на компетентност може да бъде обявено за нищожно съгласно правото на държавата членка на определения с това споразумение съд, нито този член, нито която и да е друга разпоредба от този регламент все пак дефинират понятието „недействителност“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“.
26
Според обичайното значение на израза „материалноправна[…] действителност“ той се използва в съдебните решения и процесуалните документи като противовес на понятията за „форма“ и „допустимост“, които се анализират, преди съдът да премине към разглеждане на предмета на делото, а именно фактическите или правните въпроси, по които съдът трябва да се произнесе по искане на страните (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2025 г., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, т. 31).
27
Освен това следва да се отбележи, че член 25, параграф 1, първо изречение от Регламент № 1215/2012 се ограничава да въведе стълкновителна норма, определяща приложимото национално право, що се отнася до въпроса дали, въпреки факта че всички предвидени в този член условия за действителност са изпълнени, това споразумение може да бъде обявено за недействително на други материалноправни основания, предвидени в това национално право (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2025 г., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, т. 32).
28
Същевременно, освен че се позовава на понятието „недействителност“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“, член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 предвижда условия за действителност, характерни за споразуменията за предоставяне на компетентност, като те включват както условия от материалноправно естество, така и различни формални изисквания, на които трябва да отговаря такова споразумение (вж. в този смисъл решение от 7 юли 2016 г., Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, т. 33 и цитираната съдебна практика, както и решение от 27 февруари 2025 г., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, т. 35).
29
Така, за да бъде действително, споразумението за предоставяне на компетентност трябва по силата на член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 да бъде сключено или писмено, или устно, потвърдено с писмени доказателства, или във форма, която е съобразена с практиките, които страните са установили помежду си, или в международната търговия, във форма, която е съобразена с обичая, който страните познават или е трябвало да познават.
30
Като изисква споразумението за предоставяне на компетентност да отговаря на предвидените в него материалноправни и формални изисквания, член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 позволява да се гарантира реалността на съгласието на заинтересованите лица, като с оглед на грижата да се защити по-слабата договаряща страна се избегне възможността клаузите за предоставяне на компетентност, включени в договор само от една страна, да останат незабелязани (вж. в този смисъл решение от 7 юли 2016 г., Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, т. 36 и цитираната съдебна практика).
31
В това отношение Съдът е постановил, че действителността на клауза за предоставяне на компетентност може да зависи от спазването на определено формално изискване само ако то е свързано с условията по член 25 от Регламент № 1215/2012 и ако договарящите държави нямат свободата да предписват други формални изисквания освен предвидените в този регламент (вж. в този смисъл решение от 16 март 1999 г., Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, т. 35 и 37). Съдът уточнява също, че съображенията относно връзките между определения съд и спорното правоотношение или относно действителността на споразумението за предоставяне на компетентност нямат нищо общо с тези изисквания (вж. в този смисъл решение от 8 февруари 2024 г., Inkreal, C‑149/22, EU:C:2024:123, т. 34).
32
От това следва, че понятието „недействителност“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“, използвано в последната част от първото изречение от член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012, доколкото то по необходимост се отнася до условия за действителност, различни от тези, присъщи на предвидените в този регламент споразумения за предоставяне на компетентност, се отнася до общите основания за недействителност, които могат да са от значение за дадено договорно правоотношение, а именно по-специално пороците на волята, като грешка, измама, насилие или недееспособност за сключване на договор, както те са предвидени в правото на държавата членка на посочените за компетентни съдилища (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2025 г., Società Italiana Lastre, C‑149/23, EU:C:2025:120, т. 36).
33
Този извод се потвърждава от законодателната история на член 25, параграф 1, първо изречение, последна част от Регламент № 1215/2012, която част от разпоредбата не се съдържа нито в член 23 от Регламент № 44/2001, нито в член 17, първа алинея от Брюкселската конвенция, и която има за цел да въведе хармонизирано стълкновително правило относно материалноправната действителност на споразуменията за избор на съд, гарантирайки по този начин подобно решение по този въпрос, независимо кой е сезираният съд и отговарящо на решенията, закрепени в Хагската конвенция за споразуменията относно избор на съд, сключена на 30 юни 2005 г. (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2025 г., Società Italiana Lastre, C‑149/23, EU:C:2025:120, т. 40). В точки 125 и 126 от обяснителния доклад, изготвен от професорите Hartley и Dogauchi, като „материалноправни основания за недействителност“ се посочват общопризнатите основания за недействителност, като грешка, измама, насилие, въвеждане в заблуждение, ограничена дееспособност или недееспособност.
34
В случая следва да се констатира, че наложеното от естонското право условие, съгласно което споразумение за предоставяне на компетентност, приложимо в отношенията между физически лица, е действително само ако съответният правен спор е свързан с упражняваната от тези лица стопанска и професионална дейност, несъмнено би могло да наподоби изискването за наличие на дееспособност на съответните лица да сключват договори. Все пак това изискване не представлява класически случай на недееспособност на малолетно или непълнолетно лице или на закриляно пълнолетно лице, а в действителност се позовава на вида на упражняваната от договарящите се страни дейност, която не е с частноправен характер.
35
В допълнение следва да се подчертае, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, че тази национална разпоредба не е общоприложима към договорните правоотношения, тъй като поставеното с нея условие за действителност е специфично за споразуменията за предоставяне на компетентност. Следователно това условие не е част от общите основания за недействителност като посочените в точка 32 in fine от настоящото решение и би могло най-много да бъде част от специфичните за тези споразумения условия за действителност, които обаче, както следва от точки 28—31 от настоящото решение, са изчерпателно уредени в член 25 от Регламент № 1215/2012.
36
Поради това такова условие, което не е част от общите основания за недействителност на договорните правоотношения между страните, не може да бъде част от основанията за „недействителност“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“ по смисъла на член 25, параграф 1, първо изречение от Регламент № 1215/2012.
37
Тълкуването, което следва от точки 30—36 от настоящото решение, се потвърждава от целите, преследвани с член 25 от Регламент № 1215/2012 — да се зачита автономията на страните и да се укрепи ефективността на изключителните основания за избор на компетентен съд, визирани в съображения 15, 19 и 22 от този регламент (решение от 9 октомври 2025 г.Cabris Investment, C‑540/24, EU:C:2025:766, т. 43 и цитираната съдебна практика).
38
Всъщност член 25 от Регламент № 1215/2012 се основава на принципа на автономия на волята на страните (вж. в този смисъл решение от 18 ноември 2020 г., DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, т. 38) и именно в името на този принцип съвпадението на волята между страните позволява да се обоснове предимството, дадено на избора на съд, различен от този, който евентуално би следвало да бъде компетентен по силата на Регламент № 1215/2012 (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2013 г., Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, т. 26).
39
Обстоятелството, че с националното право се налага условие, съгласно което споразумение за предоставяне на компетентност е недействително, ако спорът не е свързан с упражняваната от договарящите страни стопанска и професионална дейност, обаче противоречи на автономията на волята на страните.
40
Освен това посоченото тълкуване е в съответствие с целта на Регламент № 1215/2012, която, както следва по-специално от съображения 4, 6, 15 и 16 от него, е да уеднакви правилата относно спорове за компетентност по граждански и търговски дела в правно обвързващ и пряко приложим правен акт на Съюза, с който законодателят на Съюза е искал да приеме правила за компетентност, които са във висока степен предвидими и прозрачни, за да укрепят правната сигурност и да улеснят доброто правораздаване (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2025 г., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, т. 38).
41
В това отношение Съдът многократно е постановявал, че за да се насърчават тези цели, и в частност целта за правна сигурност, следва да се укрепи правната защита на установените в Съюза лица, като едновременно се позволи на ищеца лесно да определи съда, който може да сезира, а на ответника — разумно да предвиди пред кой съд може да бъде призован (вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2025 г., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, т. 39 и цитираната съдебна практика).
42
Правната сигурност, гарантирана от Регламент № 1215/2012, обаче би била застрашена, ако националният законодател може да предвижда допълнителни условия за действителност, присъщи за споразуменията за предоставяне на компетентност, които се отнасят по-специално до наличието на връзка с вида дейност, упражнявана от съответните страни.
43
С оглед на всички изложени съображения на поставения преюдициален въпрос трябва да се отговори, че член 25, параграф 1 от Регламент № 1215/2012 следва да се тълкува в смисъл, че условие, наложено от националното право, приложимо в държавата членка на определения за компетентен от договарящите страни съд, съгласно което условие сключеното между физически лица споразумение за предоставяне на компетентност е действително само ако разглежданият спор е свързан с упражняваната от тези страни стопанска или професионалната дейност, трябва да се счита за основание за „недействителност“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“ по смисъла на тази разпоредба.
По съдебните разноски
44
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
Член 25, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела
трябва да се тълкува в смисъл, че
условие, наложено от националното право, приложимо в държавата членка на определения за компетентен от договарящите страни съд, съгласно което условие сключеното между физически лица споразумение за предоставяне на компетентност е действително само ако разглежданият спор е свързан с упражняваната от тези страни стопанска или професионалната дейност, не трябва да се счита за основание за „недействителност“ поради неизпълнение на изискванията за „материалноправната […] действителност“ по смисъла на тази разпоредба.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: естонски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.