62022CC0339(01)
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 5 септември 2024 година (
1
)
Дело C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
срещу
Electrolux AB
(Преюдициално запитване, отправено от Svea Hovrätt (Апелативен съд, Стокхолм, Швеция)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност по граждански и търговски дела — Международна компетентност на съдилищата на държавите членки по отношение на спорове, свързани с патенти на трети държави — Иск за нарушение на патент — Възражение за недействителност — Регламент (ЕС) № 1215/2012 — Член 4, параграф 1 — Приложно поле — Член 24, точка 4 — Рефлексен ефект“
I. Въведение
1.
На 22 февруари 2024 г. представих заключение по настоящото дело (
2
). Впоследствие на 9 април 2024 г. в съответствие с член 60, параграф 3 от своя процедурен правилник Съдът решава да преразпредели делото на голям състав. Освен това с определение от 16 април 2024 г., прието на основание член 83 от същия правилник, Съдът постановява възобновяване на устната фаза на производството.
2.
В този контекст Съдът приканва заинтересованите страни да участват в ново съдебно заседание и да съсредоточат бъдещите си устни състезания върху третия преюдициален въпрос, поставен от Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм, Швеция), като припомням, че той се отнася до компетентността на съдилищата на държавите членки съгласно Регламент „Брюксел Iа“ (
3
) да разглеждат спорове, свързани с патенти на трети държави. Това съдебно заседание се проведе на 14 май 2023 г. На него представителите на BSH Hausgeräte GmbH (наричано по-нататък „BSH“), на Aktiebolaget Electrolux (наричано по-нататък „Electrolux“), на френското правителство и на Европейската комисия обсъждат този въпрос по същество.
3.
В съответствие с искането на Съда ще представя ново заключение, съсредоточено върху този трети въпрос. То ще послужи като „допълнение“ към първото заключение. Всъщност ще ми предостави рядката възможност да задълбоча някои аспекти на своите разсъждения в това отношение.
II. Анализ
4.
Ще припомня накратко контекста. BSH (установено в Германия) предявява пред шведските съдилища иск за нарушение на патент срещу Electrolux (установено в Швеция). BSH твърди по същество, че Electrolux нарушава „европейски патент“, издаден на BSH от Европейската патентна служба (ЕПС) (
4
) за няколко държави — членки на Съюза (включително Швеция), и една трета държава (Турция). Тъй като този „европейски патент“ не е единен наднационален патент, а по същество представлява съвкупност от национални патенти, всеки от които предоставя защита, валидна на територията на съответната държава (в съответствие с принципа на териториалност, приложим към такива патенти), този иск всъщност представлява съвкупност от искове за нарушение на патент (по един за всеки национален патент). За да оспори тези искове, Electrolux повдига възражение за недействителност на посочените права. С оглед на това възражение запитващата юрисдикция иска да установи дали шведските съдилища са компетентни да се произнесат по исковете, отнасящи се до патентите на държави членки, различни от Швеция (първи и втори преюдициален въпрос), и по иска, отнасящ се до турския патент (трети преюдициален въпрос). Както посочих във въведението, моят анализ ще се фокусира върху последния аспект и съответно върху международната компетентност на съдилищата на държавите членки да разглеждат спорове, свързани с патенти на трети държави.
5.
Отправната точка за този анализ не е (или вече не е) спорна. Регламент „Брюксел Ia“ е приложим и следователно определя компетентността на съдилищата на страните членки да разглеждат такъв спор, когато (и само на основанието, че) ответникът има местоживеене в Съюза (както в случая Electrolux) (
5
), независимо от „външния“ произход на съответния патент (
6
). Няма да се спирам отново на този въпрос и за повече подробности препращам към точки 24 и 101 от моето първо заключение.
6.
Що се отнася до решенията, предвидени в установения с Регламент „Брюксел Iа“ режим (наричан по-нататък „брюкселският режим“), ясен е друг един аспект. Страните не спорят, че съгласно предвиденото в член 4, параграф 1 от този регламент общо правило в по-голямата част от случаите (
7
) съдилищата на държава членка са компетентни да се произнасят по искове, свързани с чуждестранни патенти, включително на трети държави, когато ответникът има местоживеене на територията на тази държава членка. На това основание тези съдилища са компетентни по-специално да се произнасят по нарушение на такъв патент, извършено извън границите на посочената държава членка (
8
). Всъщност от решение Owusu (
9
) е видно, че по принцип компетентността, която посочените съдилища извеждат от това правило, освен обща, е и универсална.
7.
При това положение припомням, че същността на настоящото дело се състои в обстоятелството, че съгласно член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Iа“ съдилищата на държава членка, включително тези по местоживеене на ответника, не са компетентни да разглеждат по изключение искове, които имат за предмет регистрацията или действителността на патенти, депозирани или регистрирани (или считани за такива) в друга „държава членка“. Те не могат също така да се произнасят инцидентно по тези въпроси в рамките на иск за нарушение на патент. Всъщност в това отношение посочената разпоредба предоставя изключителна компетентност на „съдилищата на държавата членка“ на патента. Въпросът обаче е дали по силата на посочения регламент съдилищата на държавите членки не са компетентни да се произнасят по същество или инцидентно и по регистрацията или действителността на патенти на трети държави. Така повдигнатият въпрос е деликатен, отдавнашен и освен това широкообхватен: той се поставя по един и същ начин по отношение на всички дела, за които член 24 от посочения регламент предвижда правило за изключителна компетентност (вещни права върху недвижими имоти, действителност на вписванията в публичните регистри, изпълнение на решения и др.), когато съответната държава не е държава членка, а трета държава (
10
).
8.
На този въпрос BSH, френското правителство и Комисията предлагат отговор (който също е широкообхватен, тъй като е приложим независимо от вида на делото), според който, тъй като член 24 от Регламент „Брюксел Iа“ не предвижда изрично такава хипотеза, „просто“ се прилагало общото правило, предвидено в член 4, параграф 1 от този регламент. Следователно въз основа на това правило съдилищата на държавата членка, в която ответникът има местоживеене, имали право да се произнасят по-специално по регистрацията или действителността на патент на трета държава. Освен това след сезирането им те били длъжни да се произнасят по тези искове освен в случаите, когато се прилагат членове 33 и 34 от посочения регламент (случаи, които ще бъдат разгледани по-долу) (
11
).
9.
Първо ще разгледам някои от недостатъците на това тълкуване на Регламент „Брюксел Iа“ (А), след което ще посоча отново предложеното вече от мен решение (Б). Накрая, въз основа на разискванията пред Съда, проведени по време на второто съдебно заседание, ще разгледам едно „трето решение“ (В).
А.
Някои недостатъци на тезата за „простото“ прилагане на член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“
10.
Тук няма да преповтарям всички критики, които отправих в първото си заключение по отношение на тезата за „простото“ прилагане на член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“. Ще се спра само на два аспекта, които бяха в центъра на разискванията във второто съдебно заседание, а именно: 1) до каква степен би противоречало на международното обичайно право съдилищата на държава членка да се произнасят по регистрацията или действителността на патент на трета държава и 2) дали текстът на този регламент в настоящия му вид налага такова решение.
1. Ограниченията, наложени от международното обичайно право на съдебната компетентност на държавите
11.
Както твърдят по-голямата част от експертите и както впрочем признават френското правителство и Комисията (въпреки някои първоначални резерви) във второто съдебно заседание, международното обичайно право очертава съдебната компетентност („adjudicatory jurisdiction“) по граждански и търговски дела. По същество дадена държава може основателно да претендира за такава компетентност само когато съществува достатъчна привръзка между нея и даден спор, която може да бъде от териториален или национален характер. Следователно, когато държава определя международната компетентност на своите съдилища, като приема правила на международното частно право (или когато това прави Съюзът, що се отнася до съдилищата на държавите членки), тя (или той) трябва да спазва тази рамка (
12
).
12.
В това отношение за по-голямата част от споровете по граждански и търговски дела предвидената в член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“ универсална компетентност на съдилищата на държавата членка, в която ответникът има местоживеене, съответства на международното обичайно право. Всъщност една държава легитимно може да разглеждат исковете, предявени срещу лица с местоживеене на нейна територия, дори когато тези искове се отнасят до факти, настъпили на територията на друга държава (държава членка или трета държава). За тази цел това местоживеене установява достатъчна връзка между първата държава и тези искове. На това основание съдилищата на държавите членки могат законосъобразно да се произнасят по-конкретно по иск за нарушение на патент на трета държава, предявен срещу „местен“ ответник (
13
). Упражнявайки такава съдебна компетентност държавата членка, в която ответникът има местоживеене, не накърнява суверенитета на съответната трета държава. По-конкретно първата държава по никакъв начин не възпрепятства втората да упражнява собствената си съдебна компетентност по въпросния спор (
14
). Произтичащото от това припокриване на компетенции по отношение на един и същ спор не противоречи (а по-скоро е присъщо) на международното обичайно право (
15
).
13.
От друга страна и по изключение, с оглед на това право би било (твърде) укоримо съдилищата на една държава членка да се произнасят по определени граждански или търговски спорове, включващи друга държава (държава членка или трета държава), дори когато ответникът има местоживеене на територията на първата държава. Това се отнася по-конкретно до делата във връзка с регистрацията или действителността на патентите. Във второто съдебно заседание френското правителство и Комисията признават, че по тези дела се прилагат съображения за суверенитет, като същевременно подчертават, че тяхното значение е различно в отделните случаи. Според мен трябва да се направи разграничение между две положения.
14.
От една страна, очевидно е, че съдилищата на държава членка не могат да се произнасят законосъобразно по искове, които имат за предмет регистрацията или действителността на патент, заявен или регистриран в друга държава (държава членка или трета държава), с оглед на участието на орган на тази държава, а именно нейната служба за интелектуална собственост (наричана по-нататък „СИС“), в предоставянето на този патент и в управлението на регистъра, в който е вписан.
15.
Причината не е, че издаването на патент е „държавен акт“, отразяващ „суверенни“ политически решения, които не подлежат на контрол от чуждестранен съд. В наши дни СИС не разполагат (или рядко разполагат) със свобода на преценка относно възможността да предоставят патент. Те разглеждат заявките за патент с оглед на приложимите законови изисквания, издават патенти, когато тези изисквания са изпълнени, и съответно ги регистрират. Накратко, тяхното участие е по-скоро „автоматично“, отколкото „суверенно“. Това важи a fortiori за ролята на националните СИС по отношение на европейските патенти (като разглеждания в главното производство), тъй като тези служби, когато става въпрос за „признаване на действието“ на такъв патент за тяхната територия (като по този начин му придават същото действие като на национален патент), само потвърждават предварителната проверка от страна на ЕПС на изискванията за патентоспособност, предвидени в ЕПК.
16.
В действителност обяснението е много по-просто. Всъщност очевиден принцип на обичайното право е, че една държава не може да се намесва в работата на държавните органи на друга. Както държавата не може чрез съдилищата си да разпореди на чуждестранен орган да приеме даден акт, така не може и да измени или отмени актовете, произтичащи от този орган. Държавата, към която принадлежи въпросният орган, има изключителна материална компетентност в това отношение. Ето защо, както не могат да разпоредят на СИС на друга държава (държава членка или трета държава) да издаде патент за нейната територия, така съдилищата на държава членка не могат да разпоредят на тази служба да измени или заличи вписване в регистъра, който управлява, или дори да обяви erga omnes действителността на патента в основата на това вписване. Само държавата на посочената СИС може основателно да претендира, че има съдебна компетентност в това отношение (
16
). Подчертавам, че противно на това, което предположих в бележка под линия 51 от своето първо заключение, проблемът е абсолютно същият, що се отнася до искове във връзка с регистрирането или действителността на националните „части“ на европейските патенти (
17
).
17.
От друга страна, по принцип не би противоречало на международното обичайно право съдилищата на държава членка, сезирани с иск за нарушение на патент на трета държава, предявен срещу „местен“ ответник, да се произнесат по действителността на този патент като предварителен или инцидентен въпрос (тъй като наличието на действителен патент е задължителна предпоставка за успеха на такъв иск), например когато този ответник е повдигнал възражение за недействителност.
18.
Всъщност съгласно разясненията, дадени в предходната точка, и противно на твърденията на Electrolux, решаващо в това отношение е не естеството на въпроса, който трябва да бъде решен (действителността на патента), или това на приложимите правила (предвидените в правото на третата държава основания за обявяване на недействителност или процесуални правила, в случай на твърдян процесуален порок) (
18
), а естеството на решението, което трябва да бъде постановено. В рамките на иск за нарушение на патент сезираните съдилища на държавата членка няма да се произнесат по редовността на разглеждания патент, а просто ще посочат на междинен етап от съображенията си предложение (действителност или недействителност) с единствената цел да решат основния въпрос, който им е поставен (нарушение или липса на нарушение). Частните права на страните ще бъдат определени в диспозитива на постановеното от тях решение. В него на ответника ще бъде разпоредено да заплати обезщетение за вреди (и т.н.), когато нарушението е установено, а в противен случай искът на ищеца ще бъде отхвърлен. Доколкото по този начин поражда последици само inter partes и на мотивите, отнасящи се до действителността на патента, не може да се признае действие erga omnes, такова решение не надхвърля съдебната компетентност на държавата членка, в която ответникът има местоживеене (
19
).
2. Текстът на Регламент „Брюксел Ia“
19.
Правилото за изключителна компетентност по дела във връзка с регистрацията или действителността на патенти, съдържащо се в член 24, параграф 4 от Регламент „Брюксел Iа“, произтича от изложените съображения на международното обичайно право. Целта на това правило е, когато в спора участва държава членка, да се запази нейният суверенитет в международния ред (
20
), като се гарантира, че само нейните съдилища са компетентни да се произнесат (
21
). Посоченото правило дори преследва тази цел до степен на крайност, тъй като, припомням, в рамките на иск за нарушение на патент позволява на съдилищата на държава членка да разглеждат действителността на издаден от друга държава членка патент само инцидентно (
22
).
20.
Тъй като обаче член 24, параграф 4 от Регламент „Брюксел Ia“ се отнася само до патентите на държавите членки, тази разпоредба не може (без да се изопачи нейният текст) да обхване патентите на трети държави (
23
), като освен това този регламент не предвижда равностойна разпоредба по отношение на тях. В решение Owusu обаче Съдът приема, че единствените допустими изключения от общото правило, съдържащо се (понастоящем) в член 4, параграф 1 от посочения регламент, са „изрично предвидените“ (
24
) в същия регламент. Трябва ли обаче от всичко това да изведем, както правят BSH, френското правителство и Комисията, парадоксалното решение, според което, съдилищата на държавата членка на ответника, които нямат никаква компетентност да се произнасят по действителността на патенти на други държави членки, биха били компетентни (и дори задължени) да се произнасят по искове във връзка с действителността на патенти на трети държави?
21.
(Продължавам) да не споделям това мнение.
22.
В това отношение в самото начало ще припомня, че в решение Owusu Съдът не се е произнесъл по разглежданата в настоящото заключение особена хипотеза (
25
). Следователно към прилагането спрямо тази хипотеза на изводите, произтичащи от това съдебно решение, трябва да се подходи внимателно.
23.
Всъщност в настоящия случай, за разлика от делото, по което е постановено посоченото решение, не става въпрос за добавяне към брюкселския режим на изключение, което е принципно чуждо на този режим. В настоящия случай съставителите на посочения режим от самото начало са осъзнали, че регистрацията и действителността на патентите са специфични въпроси, които обосновават оставянето без приложение на общото правило за компетентност на съдилищата на държавата членка на ответника. Поради това те „изрично са предвидили“ правило за тази цел. Фактът, че това правило е ограничено до патентите на държавите членки, е лесно обясним. Брюкселският режим е вътрешен за Съюза режим на компетентност, който преследва присъщи за Съюза цели (а именно правилното функциониране на вътрешния пазар, а впоследствие и установяването на пространството на свобода, сигурност и правосъдие). Следователно изключенията от предвиденото в този режим общо правило, включително по дела във връзка с регистрацията и действителността на патентите, са замислени с оглед на разпределянето на компетентността по граждански и търговски дела между съдилищата на държавите членки (
26
). Тъй като обаче Съюзът няма правомощия да определя компетентността на съдилищата на трети държави, съставителите на посочения режим логично не са предвидили такива изключения в тяхна полза. Всъщност този режим първоначално не е съдържал нито едно изключение.
24.
В светлината на изложеното обяснение би било елементарно, ако от обстоятелството, че тези „изрични“ изключения се отнасят само да държавите членки, се направи изводът, че общото правило за компетентност на съдилищата на държавата членка по местоживеене на ответника е абсолютно в отношенията с трети държави и „просто“ се прилага, дори към искове, които имат за предмет действителността на патенти, издадени от тези държави, пренебрегвайки по този начин изключителната компетентност, която по принцип е призната на съдилищата на тези държави по такива дела. Подобен резултат би представлявал особено любопитен „външен ефект“ на брюкселския режим, който не е предвиден от първоначалните му съставители (
27
).
25.
Въпреки това BSH, френското правителство и Комисията възразяват, че след приемането на регламент „Брюксел Iа“ брюкселският режим съдържа някои изключения в полза на трети държави, а именно членове 33 и 34 от този регламент. Според тези страни с посочените нови членове законодателят на Съюза е възнамерявал да уреди изрично и най-вече изчерпателно отношенията между съдилищата на държавите членки и съдилищата на трети държави. В този контекст законодателят възнамерявал да разреши на първите да се откажат от компетентност в полза на вторите само при предвидените в тези членове обстоятелства, а именно когато съд на държава членка е сезиран със спор (независимо от предмета), който вече е висящ пред съдилищата на трета държава.
26.
Не съм убеден в тази теза. Както е видно от текста им и от заглавието на раздела от Регламент „Брюксел Ia“, в който се съдържат, членове 33 и 34 от този регламент се отнасят до конкретен въпрос, а именно „външните“ висящи дела и свързани искове. Макар тези членове безспорно да уреждат изрично и изчерпателно този конкретен въпрос, в текста на посочения регламент нищо не сочи, че законодателят на Съюза действително е възнамерявал да разреши с толкова конкретни разпоредби всички въпроси, които възникват в отношенията между съдилищата на държавите членки и тези на трети държави, включително въпросите, свързаните със зачитането на суверенитета на последните (
28
).
27.
Подготвителните работи не предоставят повече яснота в това отношение. Макар, както посочват същите страни, от тях да е видно, че френската делегация в Съвета е предложила в бъдещия регламент да се добави пълен „набор“ от правила, посветени на тези отношения (признавайки по-специално възможността за съдилищата на държавите членки за отказ от компетентност по дела, попадащи в изключителната компетентност на трета държава), и че този „набор“ не е бил възприет от законодателя на Съюза, в нито един публичен документ не се обяснява причината за това (което френското правителство потвърждава във второто съдебно заседание). И в този случай обаче само от отказа да се добавят въпросните правила не може да се направи извод за каквото и да било „ясно намерение“ на посочения законодател по отношение на разглеждания въпрос, и по-специално за „политически избор“ в полза на компетентността на съдилищата на държавите членки да се произнасят по дела, засягащи суверенитета на трети държави като отнасящите се до действителността на издаваните от тях патенти (
29
). Всъщност напълно е възможно същият законодател да е искал да уреди само „външните“ висящи дела и на този етап да остави на националното право на всяка държава членка (
30
) или на Съда грижата да отговори, посредством тълкуване на съществуващите правила, на останалите въпроси във връзка с отношенията между съдилищата на държавите членки и съдилищата на трети държави, включително на разглеждания в настоящото дело въпрос (
31
).
28.
Накратко, нито текстът, тълкуван в неговия контекст, нито зачитането, което Съдът дължи на законодателя на Съюза при спазване на институционалния баланс, налагат предложеното от BSH, френското правителство и Комисията решение. Като се има предвид „неяснотата“ около намерението на същия законодател и противно на твърдяното от това правителство, Съдът не би „подходил предпазливо“, като възприеме, след рудиментарни съображения a contrario (вж. т. 20 по-горе), толкова драстично тълкуване на Регламент „Брюксел Ia“ (
32
). Напротив, Съдът би проявил такава „предпазливост“, като от този регламент, следвайки обичайните си методи на тълкуване, изведе отговора, който съответства в най-голяма степен на преследваните от Регламента цели и на нормите от по-висш ранг, които го уреждат (
33
).
29.
В това отношение, от една страна, в точки 124—134 от своето първо заключение вече обясних защо тезата, че член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ следва „просто“ да се прилага, би противоречала на преследваните с него цели. Ще изтъкна само два аспекта, обсъдени (повторно) във второто съдебно заседание, а именно доброто правораздаване и правната защита на ответниците, установени в Съюза.
30.
По първия аспект, докато универсалната компетентност на съдилищата на държавата членка на ответника по дела за нарушение на патент допринася за доброто правораздаване (
34
), би било в противоречие с тази цел тези съдилища да са компетентни (и да са длъжни) да се произнасят по искове във връзка с действителността на патент, издаден от трета държава. Всъщност съдебно решение за недействителност, постановено от тези съдилища, никога не би било признато в третата държава и следователно на практика не би могло да накара СИС на тази държава да поправи регистрите си.
31.
По втория аспект такова решение също би било проблематично. Всъщност на практика то би могло да принуди лицата, установени в Съюза и притежатели на патенти на трети държави, да бъдат въвлечени пред съдилищата по местоживеенето им в ненужни (по обяснените в предходната точка причини) или дори злонамерени производства за обявяване на недействителност, образувани по искане на техните конкуренти с единствената цел да упражнят тормоз над тях (
35
).
32.
От друга страна, припомням, че тъй като при упражняването на своите компетенции Съюзът е длъжен да спазва международното право, включително обичайното право, Регламент „Брюксел Iа“ трябва да се тълкува в съответствие с това право (
36
). С оглед на изложените в предходния раздел обяснения обаче сериозно се съмнявам, че този регламент може да се тълкува по начина, предложен от BSH, френското правителство и Комисията. Всъщност не може да се твърди, че брюкселският режим е универсален, когато участва ответник от Съюза (
37
), и същевременно да се взема предвид само суверенитетът на държавите членки, пренебрегвайки този на третите държави (
38
).
Б.
Теорията за „рефлексния ефект“
33.
В светлината, от една страна, на всички недостатъци на тезата за „простото“ прилагане на член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“, и от друга страна, на факта, че този регламент (все още) не съдържа изрична дерогация за делата, предвидени в член 24 от този регламент, в случаите, когато участва трета държава, в точка 147 и сл. от своето първо заключение предложих решение (което също е широкообхватно, тъй като би било приложимо към всички тези дела (
39
)), основано на теорията за „рефлексния ефект“, развита преди много години от Droz (
40
).
34.
По същество то би означавало да се постанови, че макар по силата на общото правило, предвидено в член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“, съдилищата на държавите членки да са компетентни (поради липсата на разпоредба в обратен смисъл) да разглеждат спорове по разглежданите дела, засягащи трети държави, това правило, тълкувано контекстуално и телеологично, все пак им позволява да не упражняват тази компетентност. Всъщност макар, както е приел Съдът в решение Owusu, посоченото правило по принцип да има „задължителен характер“, подобно на Droz, считам, че „би се стигнало твърде далеч“ (
41
), ако този „задължителен характер“ бъде наложен и спрямо такива случаи.
35.
На практика това би означавало, че когато съдилищата на държава членка са сезирани с иск срещу „местен“ ответник, отнасящ се например до действителността на патент на трета държава, член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ би позволил на тези съдилища да използват правомощията, предвидени в националното им право (каквито и да са те, включително правомощията, произтичащи от техните правила на международното частно право), за да откажат да се произнесат. По същия начин, когато такива съдилища са сезирани с иск за нарушение на патент, отнасящ се до патент на трета държава, срещу „местен“ ответник и последният е повдигнал възражение за недействителност, те биха могли да откажат да се произнесат по това възражение, и евентуално да спрат производството по посочения иск в очакване на това органите на третата държава, издала патента, да се произнесат по неговата действителност, по начин, който „отразява“ положението по член 24, параграф 4 от този регламент (
42
).
36.
Както подробно обясних в своето първо заключение, според мен това тълкуване има предимството да предлага решение на обсъждания проблем, което, освен че се придържа към ограниченията на текста, е безспорно прагматично (
43
). По-конкретно, тъй като съдилищата на държавите членки не са напълно лишени от компетентност, а просто имат възможност да не се произнасят, това решение им дава известна гъвкавост да вземат предвид обстоятелствата във всеки отделен случай и ако е необходимо, да упражнят тази компетентност, когато страните не биха имали достъп до справедлив съдебен процес пред съдилищата на съответната трета държава, за да се избегне отказ от правосъдие (
44
).
37.
Противно на твърденията на френското правителство във второто съдебно заседание, това тълкуване не поставя под въпрос „общия и съгласуван“ (
45
) характер на брюкселския режим. От една страна, целта не е разглежданият въпрос да се изключи от този режим и да се остави изцяло на националното право на всяка държава членка. Той би бил добре уреден с посочения режим. Последният просто би предвидил като отговор частично и ограничено позоваване на националното право на сезирания съд (
46
). От друга страна, това тълкуване би допринесло именно за съгласуваността на същия този режим. Всъщност то би гарантирало, че в този контекст към еднакви положения се прилагат еднакви решения.
38.
И във второто съдебно заседание BSH (
47
), френското правителство и Комисията повтарят вече отправените в първоначалните си становища критики, че предоставянето на съдилищата на държавите членки на възможност да не се произнасят по разглежданите дела въз основа на националното им право би засегнало предвидимостта на компетентността и следователно правната сигурност, както и еднаквото прилагане на Регламент „Брюксел Iа“ по начин, противоречащ на „духа“ на решение Owusu.
39.
Все още не съм убеден, че това е така. От една страна, не става въпрос, както в делото, по което е постановено решение Owusu, на съдилищата на държавите членки да се остави широка свобода на преценка да не упражняват компетентността си по всеки„външен“ спор (което би засегнало сериозно предвидимостта на тяхната компетентност) (
48
), а да им се признае тясна свобода да не се произнасят по някои дела, доколкото това „би отразило“ решенията, приложими съгласно член 24 от Регламент „Брюксел Iа“.
40.
От друга страна, що се отнася до еднаквото прилагане на Регламент „Брюксел Iа“ във всички държави членки, в тях е общопризнато, че националните съдилища не следва да разглеждат въпросните дела, когато участват друга държава (
49
). Така съдилищата на държавите членки по принцип разполагат с правомощието съгласно националното си право да откажат да се произнасят в тези случаи (
50
). Накрая, докато конкретните условия, при които те правят това, по принцип могат да се различават в отделните държави членки, припомням, че правото на Съюза би регулирало в значителна степен националното право, както това бе обяснено в точки 150—152 от моето първо заключение. Това би гарантирало, че подобно решение се прилага по достатъчно последователен начин в целия Съюз.
41.
Във второто съдебно заседание френското правителство твърди още, че установяването на такъв „рефлексен ефект“ на правилата за изключителна компетентност изисква решаването на множество практически въпроси (обстоятелствата, при които сезираният съд трябва да спре производството вместо да откаже да се произнесе, възможността този съд да приеме служебно такава мярка и т.н.), което Съдът не може да направи въз основа на съдебната практика. В действителност според мен Съдът би следвало не да създаде изчерпателен режим за отказ от компетентност, а да въведе някои императиви, които произтичат от правото на Съюза, като за останалото препрати към националното право на всяка държава членка (
51
) (в очакване самият законодател на Съюза да добави такъв режим в Регламент „Брюксел Iа“).
В.
Възможното „трето решение“
42.
При все това някои от въпросите, поставени от Съда с оглед на провеждането на второто съдебно заседание, и представените от Комисията отговори, подсказват възможно „трето решение“, което би било както по-целенасочено (към регистрацията или действителността на патентите), така и по-радикално от предложения от мен отговор (и за което, признавам, не се бях сетил при изготвянето на първото си заключение).
43.
Това „трето решение“ предполага член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ да се тълкува в светлината на контекста, в който се вписва (вж. т. 23 по-горе), и в светлината на международното обичайно право (вж. т. 14—18 по-горе), в смисъл, че не предоставя никаква компетентност на съдилищата на държавата членка на ответника да разглеждат искове, които имат за предмет регистрацията или действителността на патентите на трети държави (
52
). Освен това, когато, както в настоящия случай, въпросът за действителността на такъв патент е повдигнат чрез възражение в рамките на иск за нарушение на патент, тази разпоредба би предоставила компетентност на посочените съдилища да се произнесат по този въпрос само инцидентно (
53
), единствено за целите на произнасянето по иска (
54
). Тя не би им дала право да признаят действие erga omnes на мотивите, отнасящи се до действителността на патента (или, a fortiori, в диспозитива на решението да дадат становище в това отношение, което има такова действие) (
55
).
44.
На практика това би означавало, че макар Регламент „Брюксел Iа“ да се прилага за такива искове (или възражения), когато ответникът е с местоживеене в Съюза, той не предоставя компетентност (или такова правомощие за обявяване erga omnes) на никой съд на държава членка. Следователно, когато такъв съд бъде сезиран с подобен иск срещу „местен“ ответник, той следва да прогласи въз основа на посочения регламент, че не е компетентен да го разгледа (или, в при възражение за недействителност, повдигнато в рамките на иск за нарушение на патент, да ограничи последиците от решението си до страните) (
56
).
45.
Това тълкуване би имало някои предимства. Най-напред, от теоретична гледна точка, като посочи, че брюкселският режим не предоставя компетентност на съдилищата на държавите членки да обявяват за недействителни патенти на трети държави (или, в рамките на производства за нарушение на патент, да придават действие erga omnes на някои свои констатации), Съдът би извлякъл несъмнено радикални, но същевременно логични (и следователно напълно защитими) последици от съображенията на международното обичайно право, изложени в точки 14—18 от настоящото заключение.
46.
По-нататък, посоченото тълкуване на практика би осигурило известна съгласуваност между решенията, които се прилагат „в рамките на Съюза“, и тези, които се прилагат в отношенията с трети държави, отново при спазване на буквата на член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Iа“ (
57
). То би отразило и съществуващите решения в сравнителното право, по-специално в правото на държавите членки (
58
).
47.
Накрая, същото тълкуване би имало предимството да предложи напълно еднакво (тъй като липсата на компетентност на съдилищата на държавите членки би произтичала пряко от Регламент „Брюксел Iа“ и би се прилагала по един и същи начин в целия Съюз) и предвидимо (тъй като на тези съдилищата не би била оставена никаква свобода на преценка относно възможността да се произнесат) решение на поставения проблем. Така то би съответствало напълно на „духа“ на решение Owusu.
48.
Подобно тълкуване на Регламент „Брюксел Iа“ обаче би било уязвимо за някои критики. Най-напред, от теоретична гледна точка може да се възрази, че то би било в противоречие с логиката на правилото за компетентност, предвидено в член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“. Това правило се основава на личните отношения между посочените съдилища и даден ответник. На това основание, както посочих в точка 6 от настоящото заключение, компетентността на тези съдилища обхваща по принцип всички искове, предявени срещу този ответник. Това правило само по себе си не прави никакво разграничение в зависимост от вида на спора.
49.
Възражението обаче има своите граници. Всъщност при положения „в рамките на Съюза“ някои дела са изключени от компетентността на съдилищата на държавата членка на ответника в съответствие с други разпоредби на Регламент „Брюксел I“ (по-специално член 24). Следователно би трябвало просто да се признае, че това понякога се отнася и за споровете, които засягат трети държави, като в самия член 4, параграф 1 от посочения регламент се признава наличието на някои имплицитни ограничения на тази компетентност, наложени от международното обичайно право.
50.
По-нататък, би могло да се отбележи, че от няколко официални доклада, свързани с брюкселските актове (
59
), от един пасаж от Становище 1/03 (
60
) и от съображение 24, втора алинея от Регламент „Брюксел I“ (
61
) може да се предположи, че съдилищата на държавите членки действително са компетентни на основание член 4, параграф 1 от този регламент да разглеждат дела във връзка с регистрацията или действителността на патенти, когато е засегната трета държава.
51.
И това възражение обаче има своите граници. Първо, въпросните доклади, освен че не подкрепят тяхната позиция, не предоставят автентично тълкуване на брюкселския режим, а в най-добрия случай представляват необвързващо ръководство в това отношение (
62
). Второ, тъй като Становище 1/03 само по себе си не се отнася до въпроса в основата на настоящото дело (
63
), посоченият пасаж би могъл да се разглежда по-скоро като obiter dictum, отворен към определени нюанси и уточнения, отколкото като напълно установено становище на Съда в това отношение (
64
). Трето, противоречието със съображение 24 от Регламент „Брюксел Iа“ би било много относително (
65
).
52.
Накрая, от практическа гледна точка критиката, която може да бъде отправена към подобно тълкуване на член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“, е липсата на гъвкавост на произтичащото от него решение. Всъщност, тъй като съдилищата на държавите членки биха били (изцяло) некомпетентни да се произнасят по исковете във връзка с регистрацията или действителността на патенти на трети държави, тези съдилища не биха имали свобода да решават дали да се откажат от компетентност. Те при всички положения биха били задължени да го направят. В някои случаи това би могло да задължи страните по спора да се явят пред съд на трета държава, който не предлага гаранции за справедлив съдебен процес. Тогава тези съдилища не биха имали възможност да разгледат спора.
53.
И в този случай основанието за тази критика е относително. Макар според мен такава свобода на преценка понякога да е задължителна (
66
), нейната целесъобразност е по-скоро съмнителна в конкретните случаи, които разглеждаме. Съдилищата на държавите членки биха надхвърлили границите, определени от международното обичайно право, ако трябва да обявят erga omnes недействителността на патент на трета държава дори при „необходимост“ (при липса на гаранции за справедлив процес от страна на съдилищата на третата държава), и тяхното решение така или иначе би било лишено от практическа стойност (
67
). В допълнение, въпреки че това би довело до положение, в което конкурент на притежател на патенти на трети държави с местоживеене в Съюза в нито един момент не може да предяви иск за недействителност на такъв патент пред същите съдилища на държавите членки, такъв конкурент винаги би могъл да оспори инцидентно действителността на този патент например в рамките на всяко производство за нарушение на патент, образувано срещу него (стига той самият да е има местоживеене в Съюза), или в рамките на „отрицателен установителен иск“ за отговорност, предявен срещу този притежател. Следователно той няма изцяло бъде лишен от защита пред тези съдилища във връзка с недействителни патенти на трети държави.
III. Заключение
54.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори третия преюдициален въпрос, поставен от Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм, Швеция), както следва:
„Член 24, точка 4 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела
трябва да се тълкува в смисъл, че
тази разпоредба не се прилага по отношение на действителността на патент, регистриран в трета държава. Въпреки това съдилищата на държавите членки, когато са компетентни по силата на друга разпоредба от този регламент, могат да не се произнасят по този въпрос“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Заключение по дело BSH Hausgeräte (C‑339/22, наричано по-нататък моето първо заключение, EU:C:2024:159).
(
3
)	Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламент „Брюксел Iа“).
(
4
)	В съответствие с процедурата, предвидена в Конвенцията за предоставяне на европейски патенти, подписана в Мюнхен (Германия) на 5 октомври 1973 г. (наричана по-нататък „ЕПК“).
(
5
)	Вж. съображение 13 и член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“.
(
6
)	Поне когато, както в случая, въпросът между Съюза (или държавата членка на сезирания съд) и съответната трета държава не се урежда от международна конвенция (вж. т. 23 и 135—138 от моето първо заключение).
(
7
)	Вж. в този смисъл решение от 8 септември 2022 г., IRnova (C‑399/21, наричано по-нататък решение IRnovaEU:C:2022:648, т. 40 и 48 и цитираната съдебна практика).
(
8
)	Нарушението на авторски права се извършва (задължително) на територията на държавата, издала съответния патент, тъй като съгласно принципа на териториалност обхватът на предоставените от него права е ограничен до тази територия.
(
9
)	Решение от 1 март 2005 г. (C‑281/02, наричано по-нататък решение Owusu, EU:C:2005:120, т. 10, 11 и 24—26). Това решение се отнася до Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела, подписана в Брюксел на 27 септември 1968 г. (ОВ L 304, 1978 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), заменена по-късно от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74), заменен на свой ред с Регламент „Брюксел Iа“. Трябва обаче да се гарантира приемственост в тълкуването на приложното поле на тези актове и на еквивалентните им разпоредби (вж. по-специално решение IRnova, т. 29 и 37).
(
10
)	Въпросът възниква mutatis mutandis и когато съд на Съюза е сезиран със спор, към който се прилага изключително споразумение за избор на съд. Член 25 от Регламент „Брюксел Iа“ предвижда, че съдилищата на държавите членки по принцип трябва да гарантират действието на такова споразумение, когато то определя за компетентни съдилищата на друга „държава членка“, без в него да се споменава хипотезата на споразумение в полза на съдилищата на трета държава. С оглед на фокуса на настоящото заключение ще се съсредоточа върху споровете, свързани с регистрацията и с действителността на патенти на трети държави, но в отделни случаи ще се спирам и на тези хипотези.
(
11
)	По същия начин съдилищата на държавата членка на ответника били компетентни — и длъжни да се произнесат — когато са сезирани въпреки наличието на изключително споразумение за избор на съд в полза на съдилищата на трета държава, тъй като Регламент „Брюксел Iа“ не предвижда правило в обратния смисъл.
(
12
)	Вж. по-специално, Parrish, A. Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach. — In: Stephan, P. B. et Cleveland, S. A. (eds), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law. Oxford Academic, New York, 2020, 303—318; Roorda, L. et Ryngaert, C. Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters. — In: Forlati, S. et Franzina, P. (eds), Universal Civil Jurisdiction — Which Way Forward?, Brill, Leyde, 2020, 74—95; Mills, A. Rethinking Jurisdiction in International Law. — The British Yearbook of International Law, Vol. 84, No. 1, 2014, 187—239.
(
13
)	Някои чуждестранни съдилища считат, че международното обичайно право или международната вежливост (comitas gentium) не им позволяват да се произнасят по нарушения на чуждестранен патент (вж. по-специално United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Федерален апелативен съд, Съединените щати), 1 февруари 2007 г., Jan K. Voda, M.D. с/у Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). Случаят обаче не е такъв. Що се отнася до обичайното право, току-що обясних защо. Що се отнася до comitas gentium, фактът, че съд на една държава осигурява действие на патент на друга държава, представлява, напротив, акт на вежливост спрямо нея (вж. Supreme Court (Върховен съд, Обединено Кралство), 27 юли 2011 г., Lucasfilm Limited and others с/у Ainsworth and another, [2011] UKSC 39, § 104, 105 и 109].
(
14
)	Вж. по аналогия решение Owusu (т. 30 и 31).
(
15
)	Всъщност достатъчни привръзки по смисъла на обичайното право може да съществуват с различни държави, какъвто е настоящият случай. Рискът от успоредни производства и противоречиви съдебни решения, присъщ на такова припокриване на компетенции, може да бъде намален от държавите или чрез вътрешни разрешения (като доктрината „forum non conveniens“ в държавите от англо-саксонската правна система или правилата за litis pendens в държавите от континенталната правна система), или като сключат по между си международни договори, разпределящи компетентността по граждански и търговски дела между съответните им съдилища.
(
16
)	Вж. точка 61 и бележка под линия 52 от моето първо заключение и цитираните препратки. Вж. освен това Droz, G. Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun. Paris: Dalloz, 1972, р. 156; Mayer, P. Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence. — Revue critique de droit international privé, No. 54, 1979, 362, 374—376; и Pataut, E. Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé). Paris: LGDJ, 1999, No. 4—11, 48, 97, 359. Такива съображения на международното обичайно право се прилагат и по повечето други дела, посочени в член 24 от Регламент „Брюксел Iа“. Така съдилищата на държава членка не могат да се произнасят по искове, които имат за предмет действителността на вписването в друг вид чуждестранен публичен регистър (член 24, точка 3) по причините, посочени в точка 16 по-горе. Тези съдилища не могат да се произнасят и по иск във връзка с изпълнение на съдебно решение (член 24, параграф 5) в друга държава с оглед на изключителната компетентност на всяка държава да упражнява принуда на територията си (вж. Постоянен съд за международно правосъдие, дело Франция с/у Турция (дело S.S. Lotus), 7 септември 1927 г., PCIJ Rep 1927, Series A 10, р. 18). Накрая (вероятно) би противоречало на международното обичайно право съд на държава членка да се произнесе по действителността на вещно право върху недвижим имот (член 24, точка 1, първата хипотеза), намиращ се в чужбина, като се имат предвид връзките между такова решение и териториалния суверенитет на всяка държава (вж. Mills, A., op. cit., p. 204). Обратно, тези въпроси на обичайното право не се поставя по дела за наем на недвижим имот (член 24, точка 1, втората хипотеза) или за действителността на търговски дружества и на решенията на техните органи (член 24, точка 2).
(
17
)	Всъщност, като се изключи компетентността на ЕПС (вж. членове 99—105 от ЕПК), такъв патент може да бъде отменен пред националните съдилища само „част“ по „част“. И в този случай само съд на държавата, в която е регистрирана дадена „част“, може да я обяви за недействителна и да разпореди заличаването ѝ от националния регистър, независимо че основанията за обявяване на недействителността на европейски патенти са предвидени в ЕПК (член 100) и че в случая турската „част“ на съответния патент има същото съдържание като шведската „част“.
(
18
)	Всъщност, макар съдилищата на държавата членка на ответника да могат да разглеждат иск за нарушение на патент на трета държава, те задължително трябва да преценят нарушението (и действителността) на патента в светлината на правото на третата държава. Независимо че всички държави могат да установяват патентно право, всяка държава има изключителна изрична компетентност по отношение на патентите, които издава за своята територия. Само съответната държава може да определи правата, предоставени от тези патенти, и условията за тяхната действителност (в този смисъл вж. Mayer, P., op. cit., 349—351).
(
19
)	Вж. точки 44 и 62 от моето първо заключение. Противно на твърдяното от Electrolux, принципът на териториалност на патентите, признат по-специално от Парижката конвенция за закрила на индустриалната собственост, подписана в Париж (Франция) на 20 март 1883 г., ревизирана последно в Стокхолм (Швеция) на 14 юли 1967 г. и изменена на 28 септември 1979 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 828, № 11851, стр. 305). (член 4bis) и от ЕПК (член 2, параграф 2), не засяга съдебната компетентност на държавите членки. Всъщност тези договори са неутрални по този въпрос. Въпреки че по силата на този принцип патентите предлагат защита, ограничена до територията на държавата, която ги е издала, и зависят от правото на тази държава, това не пречи чуждестранните съдилища да се произнасят по нарушението или дори по действителността (инцидентно) на съответния патент (вж. по аналогия решение от 19 април 2012 г., Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, т. 30). Посоченият принцип изисква само те да направят това в светлината на правото на същата държава, изискване, което впрочем вече произтича от обичайното право (вж. бележка под линия 18 по-горе).
(
20
)	Правилото за изключителна компетентност по дела относно действителността на вписвания в публичните регистри и правилото по дела относно изпълнението на съдебни решения, които се съдържат в точки 3 и 5 от този член, дори правилото по дела относно вещни права върху недвижими имоти, посочено в точка 1, първата хипотеза, според мен отразяват и международното обичайно право. За разлика от това, правилото по дела относно наем на недвижими имоти и правилото по дела относно действителност на търговски дружества (и т.н.), които се съдържат съответно в точка 1, първата хипотеза и точка 2, втората хипотеза на посочения член, произтичат единствено от съображения за добро правораздаване. Вж. бележка под линия 16 от настоящото заключение, точка 126 и бележка под линия 113 от моето първо заключение и цитираните в тях препратки, както и Pataut, E., op. cit., No. 4—11, 357, 385.
(
21
)	Съгласно обосновката на тези правила те имат задължителен характер, с чиято особена сила […] съдът е длъжен да се съобразява (решение от 13 юли 2006 г., GAT (C‑4/03, наричано по-нататък „решението GAT“, EU:C:2006:457, т. 24). Съдилищата на държава членка, сезирани с иск, който основно засяга дело, отнасящо се по-специално до действителността на патент на друга държава членка, са длъжни служебно да прогласят, че не са компетентни (вж. член 27 от Регламент „Брюксел Iа“). Освен това съдебно решение, постановено от посочените съдилища в противоречие на тези правила, не може да бъде признато или изпълнено в друга държава членка (вж. член 45, параграф 1, буква д) от Регламент „Брюксел Iа“).
(
22
)	За критика на това разрешение вж. точки 41—63 от моето първо заключение.
(
23
)	Вж. решение IRnova (т. 34 и 35).
(
24
)	Решение Owusu (т. 37).
(
25
)	Вж. решение Owusu (т. 48—52), както и точки 119 и 155 от моето първо заключение. По този начин Съдът се е съобразил със заключението на генерален адвокат Léger по това дело (C‑281/02, EU:C:2004:798, т. 69—71, 217 и 280).
(
26
)	Това следва ясно от тълкуването на член 4, параграф 1 във връзка с член 5, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“.
(
27
)	Вж. Droz, G., op. cit., No. 165; de Vareilles-Sommières, P. The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down. — In: de Vareilles-Sommières, P. (ed). Forum Shopping in the European Judicial Area, London: Hart Publishing, 2007, 101—114; Schauwecker, M. Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent? — TTLF Working Paper, No. 10, 2011, p. 43; Mills, A. Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local? — The International and Comparative Law Quarterly, vol. 65, No. 3, 2016, 541—579, по-специално, стp. 541, 542, 568 и 569.
(
28
)	Вж. точка 118 и бележка под линия 108 от моето първо заключение и цитираните препратки.
(
29
)	В това отношение отбелязвам, че делегацията на Франция в Съвета също е предложила в Регламент „Брюксел Ia“ да се посочи изрично, че когато съд на държава членка е сезиран със спор по дело, за което член 24 от този регламент предвижда правило за изключителна компетентност, но засягащо трета държава, се прилага общото правило, предвидено в член 4, параграф 1 от посочения регламент (вж. документ 8205/12, 27 март 2012 г., Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), стр. 5, „Член 34(1)“). Законодателят на Съюза обаче не е възприел и това уточнение. Очевидно е, че той не е искал да вземе „ясно“ становище, а напротив, да остави открит разглеждания тук въпрос.
(
30
)	Препращам към забележката на германската делегация, в която се посочва, че тя се противопоставя на предложението на френската делегация, тъй като „Регламент „Брюксел I“ не урежда изцяло международната компетентност на съдилищата на държавите членки спрямо съдилищата на трети държави“ и че това трябва да остане така (Съвет на Европейския съюз, документ 13756/11 ADD 1, 9 септември 2011 г., Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), стр. 3).
(
31
)	Виж Hess, B. The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast). — Think Tank European Parliament, 2011, р. 13: „Комисията не е възприела предложението в доктрината, че основанията за изключителна компетентност по член 22 от [Регламент „Брюксел I“] следва също да изключат компетентността на съдилищата на ЕС в сходните положения, които възникват в третите държави (т.нар. „рефлексен ефект“). Това решение изглежда приемливо, като се има предвид, че определянето на рефлексен ефект може да се счита за въпрос на тълкуване на Регламента, който може евентуално да бъде разгледан от Съда на ЕС […]“. (курсивът е мой).
(
32
)	Най-драматичната последица (тъй като е особено важна от практическа и икономическа гледна точка) от това тълкуване би била драстичното намаляване на полезното действие на споразуменията за избор на съд в полза на съдилищата на трети държави (тъй Регламентът не съдържа специална дерогация за тези споразумения). В точки 129—131 от моето първо заключение доказах в достатъчна степен незащитимостта на посоченото тълкуване в това отношение.
(
33
)	Противно на твърдяното от френското правителство, като действа по този начин, Съдът няма да „изземе правомощията на законодателя на Съюза“. Всъщност нищо не би възпрепятствало този законодател (в крайна сметка) да разгледа този въпрос при следващото преработване на брюкселския режим и да приеме изрични правила по въпроса, които да заместят приетото от Съда тълкуване.
(
34
)	Това дава възможност на един и същи съд да се произнася общо по „транснационални“ искове за нарушение на патент, свързани с национални патенти с идентичен или сходен предмет и претенции (по-конкретно различните „части“ на европейските патенти), като предявените от BSH в настоящия случай, и по този начин се избягва рискът от противоречиви решения.
(
35
)	Вж. в този смисъл, Droz, G., op. cit., No. 168.
(
36
)	Вж. по-специално решения от 16 юни 1998 г., Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, т. 46), от 27 февруари 2018 г., Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, т. 47), и от 26 април 2022 г., Полша/Парламент и Съвет (C‑401/19, EU:C:2022:297, т. 70).
(
37
)	Вж. точки 5 и 6 от настоящото заключение.
(
38
)	Или при зачитане този суверенитет по много частичен и косвен начин в рамките на механизма litis pendens, предвиден в членове 33 и 34 от Регламент „Брюксел Iа“, в зависимост от обстоятелства, които са толкова случайни и произволни като това дали съдилищата на съответната трета държава са били сезирани и дали това е станало преди сезирането на съдилищата на държавата членка на ответника (вж. т. 25 от настоящото заключение).
(
39
)	Всъщност, макар обсъдените по-горе съображения относно международното обичайно право, да се отнася само до някои от тези дела (вж. бележки под линия 16 и 20 от настоящото заключение), обосновките относно „рефлексния ефект“, изведени от структурата и целите на Регламент „Брюксел Iа“, се прилагат еднакво към всички дела. В допълнение това решение би се приложило също (но по различни причини) към споровете, към които се прилага изключително споразумение за избор на съд в полза на съдилищата на трети държави.
(
40
)	Вж. Droz, G., op. cit., No. 164—169.
(
41
)	Droz, G., op. cit., No. 167.
(
42
)	За това решение вж. точки 77—94 от моето първо заключение. Всъщност в контекста на теорията за „рефлексния ефект“ хипотезите, при които съдилищата на държавите членки са оправомощени да не се произнасят, съвпадат с материалния обхват на член 24 от Регламент „Брюксел Iа“. Разбира се, това би означавало това решение относно възраженията за недействителност да се прилага в международния ред, макар международното обичайно право да не го налага (и чиято основателност впрочем аз самият съм критикувал в т. 41—63 от моето първо заключение). Въпреки това такъв резултат се налага с оглед на съгласуваността на „вътрешните“ и „външните“ решения, които тази теория цели да гарантира (като вторите „отразяват“ първите). Във всеки случай възражението се компенсира от факта, че противно на това, което се изисква „в рамките на Съюза“, предложеното решение не задължава съдилищата на държавите членки да не се произнасят по такова възражение за недействителност. Те могат да се произнесат, когато сметнат, че е подходящо (което е по-малко проблемно).
(
43
)	Силата на довода на френското правителство, че това решение уреждало въпроса само частично, тъй като нищо не би попречило на сезираните съдилища да не упражнят тази възможност и например да обявят патент на трета държава за недействителен, е относителна. От една страна, рискът е повече теоретичен, отколкото реален, тъй като съдилищата на държавите членки традиционно не считат, че са компетентни да се произнасят по действителността на чуждестранни патенти (вж. бележка под линия 49 по-долу). От друга страна, ако съдилищата на държава членка действат по този начин, произтичащото от това нарушение на международното обичайно право би било по вина единствено на тази държава членка, а не на законодателя на Съюза, тъй като последният няма да е наложил това нарушение.
(
44
)	Проблем, който по принцип не може да възникне „в рамките на Съюза“, като се има предвид взаимното доверие, което държавите членки имат в съответните си съдебни институции (вж. т. 110 от моето първо заключение).
(
45
)	Становище 1/03 от 7 февруари 2006 г. (Нова конвенция от Лугано) (наричано по-нататък „Становище 1/03“, EU:C:2006:81, т. 148).
(
46
)	Не може да се твърди и че това би поставило под въпрос предимството на Регламент „Брюксел Ia“ пред националното право. Всъщност националното право би се прилагало по силата на Регламента. Вж. по аналогия Становище 1/03 (т. 148).
(
47
)	Освен това, макар BSH да критикува теорията за „рефлексния ефект“, решението, което то предлага, е много сходно с нея. Всъщност това дружество предлага на Съда да постанови, че макар съдилищата на държавата членка на ответника да са компетентни и длъжни по силата на член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ да се произнасят по искове, засягащи трети държави, те все пак могат да откажат да се произнесат по исковете във връзка с действителността на патент на трета държава, поради липсата на правен интерес на ищеца да предяви иск (предвид невъзможността за тези съдилища да разпоредят на чуждестранна СИС да заличи такъв патент от регистъра си), въз основа на националните си процесуални правила.
(
48
)	Вж. решение Owusu (т. 38—42).
(
49
)	Съгласно националното си право съдилищата на държавите членки по принцип не се считат за компетентни да се произнасят по действителността на чуждестранен патент или на право на собственост върху недвижим имот, намиращ се в друга държава, или по изпълнението на решения на територията на такава държава. Вж. най-общо Nuyts, A. Study on Residual Jurisdiction, General Report. 2007, p. 93—96, 103. Вж. примери: i) в Белгия относно дела във връзка с действителността на патентите: член 86, втора алинея от Loi portant le Code de droit international privé (Закон относно Кодекса на международното частно право) от 16 юли 2004 г. (Numac 2004009511, Moniteur Belge от 27 юли 2004 г., стр. 57340); ii) във Франция относно дела във връзка с недвижими имоти: Pataut, E., op. cit., No. 139, 148, 360, 361, 374—377 и относно дела във връзка с действителността на патентите: Mayer, P., Heuzé, V. et Remy, B. Droit international privé, 12. ed., Paris: LGDJ, 2019, p. 329—330; iii) в Обединеното кралство относно дела във връзка с недвижими имоти: House of Lords (Камара на лордовете, Обединеното кралство), 8 септември 1893 г. British South Africa Co с/у Companhia de Moçambique, [1893] AC 602 и относно дела във връзка с действителността на патентите, Supreme Court (Върховен съд, Обединено кралство), 27 юли2011 г., Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, §§ 54 и 56 и iv) в Швеция относно дела във връзка с действителността на патентите: Lundstedt, L. Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR. — Nordiskt immateriellt rättsskydd, vol. 76, No. 4, 348—364, No. 3.2.1.
(
50
)	Вж. a contrario решение Owusu (т. 43).
(
51
)	За тези изисквания вж. точки 149—152 от моето първо заключение. Впрочем много от въпросите, повдигнати от френското правителство, са чисто процесуални (може ли отказът от компетентност да е служебен и т.н.). По принцип обаче подобни въпроси не се уреждат от брюкселския режим, а от lex fori, при условие че не се накърнява полезното действие на този режим (вж. решение от 15 май 1990 г., Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, т. 17, 19 и 20). Именно това препоръчвам.
(
52
)	Същото важи и за останалите разпоредби на Регламент „Брюксел Iа“. Освен това, въпреки че е насочен към действителността на патенти на трети държави, според мен този отговор би могъл да се приложи по аналогия към исковете във връзка с действителността на право на собственост върху недвижим имот, намиращ се в трета държава, към действителността на вписването в друг публичен регистър на такава държава или към мярка за изпълнение, предприета от тази държава на нейната територия, тъй като всички тези искове повдигат въпроси за държавния суверенитет в международния ред. За сметка на това той не може да се приложи към дела, които не повдигат такива въпроси (наем недвижим имот, действителност на търговски дружества), или към спорове, към които се прилагат изключителни споразумения за избор на съд в полза на съдилища на трети държави. Според мен подходяща за тези случаи е само тезата за рефлексния ефект.
(
53
)	Следователно съдилищата на държавите членки не биха били длъжни, когато в рамките на иск за нарушение на патент на трета държава е повдигнато възражение за недействителност, да спрат производството до установяването от органите на тази държава на действителността на патента, както много често трябва да правят по силата на член 24, параграф 4 от Регламент „Брюксел Iа“ във връзка с патент на държава членка (вж. т. 77—94 от моето първо заключение). Впрочем, както посочих в точка 63 от това заключение, това решение следва да бъде изоставено de lege ferеnda и при спорове „в рамките на Съюза“. Поради това призовавам законодателя на Съюза да измени брюкселския режим в този смисъл.
(
54
)	Във второто съдебно заседание Съдът е попитал страните дали такава компетентност може да е в противоречие с член 17, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Не смятам, че е така. Всъщност това основно право със сигурност предполага, че съдилищата на държавите членки прилагат правата, предоставени от патенти на трети държави, когато са сезирани с искове с тази цел. Те обаче трябва да направят това само когато тези патенти са действителни. Тази разпоредба не им пречи да проверят дали е така. Ако в рамките на иск за нарушение на патент тези съдилища установят, че такъв патент е недействителен и отхвърлят иска на това основание, притежателят със сигурност няма да може повече да упражнява предоставените от патента права срещу така оправдания предполагаем нарушител. В случая обаче не би ставало въпрос за „лишаване от собственост“, а за обикновена последица от установяването на недействителност. Фактът, че подобно решение поражда последици inter partes, като патентът впрочем остава действителен, е присъщ на ограниченията на съдебната компетентност на държавите членки в тази област. Положение, което произтича от това, само по себе си не може да се разглежда като противоречащо на член 17, параграф 2.
(
55
)	Следователно (хипотетично) правило от националното процесуално право, което придава действие erga omnes на констатациите за действителност, направени в такова съдебно решение, следва да се отхвърли като противоречащо на член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“.
(
56
)	Сезираният съд не може да прогласи, че е компетентен въз основа на националното си право. Тъй като Регламент „Брюксел Iа“ се прилага с оглед на местоживеенето на ответника в Съюза, националните правила за компетентност се оставят без приложение (вж. решение от 25 февруари 2021 г., Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, т. 32).
(
57
)	Като същевременно се избягва прилагането в международния ред на крайното решение, предвидено за възраженията за недействителност в тази разпоредба (вж. бележка под линия 53 от настоящото заключение). Вж. като сравнение бележка под линия 42 по-горе.
(
58
)	Вж. бележка под линия 49 от настоящото заключение.
(
59
)	Вж. Jenard, P. et Möller, G. Rapport relatif à la convention de Lugano (JO 1990, C 189, p. 57), p. 54, и Almeida Cruz, M., Desantes Real, M. et Jenard, P. Rapport relatif à la convention de San Sebastián (JO 1990, C 189, p. 35), p. 25.
(
60
)	Вж. точка 153 от това становище 1/03 и точка 112 от моето първо заключение.
(
61
)	Всъщност членове 33 и 34 от Регламент „Брюксел Iа“ предвиждат, че „[к]огато компетентността се основава на член 4“, съд на държава членка може да се откаже от компетентност в случай на успоредно производство в трета държава, когато това е в съответствие с доброто правораздаване. В съображение 24, втора алинея от този регламент се посочва, че такъв може да е случаят, когато „съдът на третата държава има изключителна компетентност по конкретното дело при обстоятелства, при които съд на държава членка би имал изключителна компетентност“ (sic). Това следователно предполага, че съд на държава членка би могъл да бъде компетентен въз основа на член 4 от Регламента дори по отношение на искове с предмет, например, действителността на патенти на трети държави.
(
62
)	Вж. в този смисъл решение от 30 септември 2021 г., Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, т. 58).
(
63
)	Това решение се отнася до въпроса дали Съюзът има изключителна компетентност да сключи Конвенцията от Лугано (вж. т. 112 от моето първо заключение).
(
64
)	Освен това във въпросния пасаж Съдът е посочил съвсем общо всички дела, за които в член 24 от Регламент „Брюксел Iа“ е предвидено правило за изключителна компетентност, както и случаите на споразумения за избор на съд. Той не е разгледал подробно дали за някои от тези дела (включително регистрацията и действителността на патенти на трети държави), с оглед на техните особености, е изключена или ограничена компетентността на съдилищата на държавата членка на ответника (в това отношение вж. и следващата бележка под линия.
(
65
)	Всъщност, дори ако член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Iа“ се тълкува по начина, предложен в този раздел на настоящото заключение, все още биха съществували положения, при които съдилищата на държава членка биха били компетентни по силата на тази разпоредба, въпреки че в същото време съд на трета държава би имал изключителна компетентност, отразяваща предвидените в посочения регламент. Такъв може да бъде случаят на дело във връзка с наем на недвижим имот или с действителността на юридически лица или по аналогия във връзка с изключително споразумение за избор на съд в полза на съответния съд на третата държава.
(
66
)	По-конкретно, когато съдилищата на държавите членки са сезирани въпреки наличието на изключително споразумение за избор на съд в полза на съдилищата на трета държава.
(
67
)	Вж. точка 30 от настоящото заключение. Решението не е непознато в сравнителното право. Например във френското право не съществува forum necessitatis по дела във връзка с вещни права върху недвижим имот (вж. Pataut, E., op. cit, No. 374—377).