ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA5. února 1963 (*)Ve věci 26/62_jejímž
předmětem je žádost předložená Soudnímu dvoru na základě čl. 177
pododstavce 1 písm. a) a pododstavce 3 Smlouvy o založení
Evropského hospodářského společenství, Tariefcommissie, nizozemským
správním soudem, který rozhoduje v poslední instanci
v daňových záležitostech, a směřující k získání, ve sporu
probíhajícím před tímto soudem_meziN.V. Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos, se
sídlem v Utrechtu, zastoupenou H. G. Stibbem a L. F. D. ter
Kuilem, oběma advokáty v Amsterodamu, s adresou pro účely
doručování na generálním konzulátu Nizozemska v Lucemburku_aNederlandse administratie der belastingten (nizozemskou
daňovou správou), zastoupenou inspektorem pro dovozní cla
a potravní daň v Zaandamu, s adresou pro účely doručování
na velvyslanectví Nizozemska v Lucemburku_rozhodnutí o předběžné otázce týkající se následujících otázek:1)      zda
článek 12 Smlouvy o EHS má vnitřní účinek, jinými slovy, zda
procesní subjekty mohou na základě tohoto článku uplatnit individuální
práva, kterým musí soudy poskytovat ochranu;2)      pokud
tomu tak je, zda uplatnění dovozního cla vůči žalobkyni v původním
řízení ve výši 8 procent na dovoz močovino-formaldehydu ze Spolkové
republiky Německo do Nizozemska představuje nedovolené zvýšení ve smyslu
článku 12 Smlouvy o EHS nebo zda se jedná o rozumnou úpravu
dovozního cla platného před 1. březnem 1960, která, ačkoli znamená
aritmeticky zvýšení, nesmí být pokládána za zakázanou ve smyslu článku
12_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení A. M. Donner, předseda, L. Delvaux a R. Rossi, předsedové
senátů, O. Riese, Ch. L. Hammes (zpravodaj), A. Trabucchi a R.
Lecourt, soudci_generální advokát: K. Roemer_vedoucí soudní kanceláře: A. Van Houtte_vydává tentoRozsudek I – K řízeníK
procesní správnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
předložené na základě článku 177 Smlouvy o EHS Soudnímu dvoru ze
strany Tariefcommissie, soudu ve smyslu tohoto článku, nebyla vznesena
žádná námitka.Dále není namístě uplatnit ve vztahu k této žádosti žádné výhrady z úřední povinnosti.  II – K první otázceA – K pravomoci Soudního dvora Nizozemská
a belgická vláda zpochybňují pravomoc Soudního dvora s tím,
že v projednávané věci se jedná o žádost, která se nevztahuje
k výkladu, ale k provádění Smlouvy v rámci nizozemského
ústavního práva.Konkrétněji pak s tím,
že Soudní dvůr nemá pravomoc, aby se vyslovil k případné přednosti
ustanovení Smlouvy o EHS buď před nizozemskými zákony, nebo před
jinými smlouvami uzavřenými Nizozemskem a začleněnými do jeho
vnitrostátního práva; že řešení takového problému spadá do výlučné
pravomoci vnitrostátních soudů s výhradou žalob za podmínek
stanovených články 169 a 170 Smlouvy.Ovšem
v projednávaném případě není Soudní dvůr vyzván k tomu, aby
rozhodoval o provádění Smlouvy podle zásad nizozemského
vnitrostátního práva, které zůstává v pravomoci vnitrostátních
soudů, ale byl požádán, v souladu s článkem 177 písm. a)
Smlouvy, výlučně o to, aby vyložil dosah článku 12 uvedené smlouvy
v rámci práva Společenství a z hlediska jeho dopadu na
jednotlivce.Tato námitka tedy nemá právní základ.Belgická
vláda nadto odmítá pravomoc Soudního dvora z důvodu, že odpověď,
kterou by Soudní dvůr mohl podat na první otázku Tariefcommissie není
relevantní pro řešení sporu, který byl tomuto soudu předložen.Ovšem
pro pravomoc Soudního dvora v projednávané věci je třeba
a postačuje, aby bylo právně dostačujícím způsobem prokázáno, že se
položená otázka týká výkladu Smlouvy.Úvahy,
které mohly vést vnitrostátní soud při volbě jeho otázek, stejně jako
relevance, kterou jim chce přisoudit v rámci sporu, který mu je
předložen k rozhodnutí, jsou z posouzení Soudního dvora
vyloučeny.Ze znění položených otázek vyplývá, že se vztahují k výkladu Smlouvy;čímž spadají do pravomoci Soudního dvora;takže tato námitka rovněž není opodstatněná.B - K věci samé Tariefcommissie
na prvním místě pokládá otázku, zda článek 12 Smlouvy má přímý účinek
ve vnitrostátním právu v tom smyslu, že by příslušníci členských
států mohli uplatňovat na základě tohoto článku práva, kterým musí
vnitrostátní soudce poskytovat ochranu.Aby bylo možné říci, zda ustanovení mezinárodní smlouvy mají takový dosah, je třeba posuzovat jejich ducha, stavbu a znění.Z
cíle Smlouvy o EHS, kterým je vytvoření společného trhu, jehož
fungování se přímo dotýká procesních subjektů Společenství, vyplývá, že
tato smlouva je více než dohodou zakládající pouze vzájemné povinnosti
mezi smluvními státy.Toto pojetí je
potvrzeno preambulí Smlouvy, která se kromě vlád týká i národů,
a konkrétněji zřízením orgánů institucionalizujících suverénní
práva, jejichž výkon se dotýká jak členských států, tak jejich občanů.Dále
je třeba poznamenat, že příslušníci států spojených ve Společenství
jsou povoláni ke spolupráci na fungování tohoto Společenství
prostřednictvím Evropského parlamentu a Hospodářského
a sociálního výboru.Krom toho úloha
Soudního dvora v rámci článku 177, jehož cílem je zajistit jednotný
výklad Smlouvy vnitrostátními soudy, potvrzuje, že členské státy
přiznaly právu Společenství závaznou povahu, které se jejich příslušníci
mohou dovolávat před těmito soudy.Z tohoto
stavu věcí je třeba vyvodit, že Společenství představuje nový právní
řád mezinárodního práva, v jehož prospěch státy omezily, byť ve
vymezených oblastech, svá suverénní práva a jehož subjekty nejsou
jen členské státy, ale rovněž jejich příslušníci.Právo
Společenství, nezávislé na zákonodárství členských států, tudíž nejen
ukládá jednotlivcům povinnosti, ale je rovněž určeno k vytváření
práv, která se jako taková stávají součástí jejich jmění.Tato
práva vznikají nejenom tehdy, když to Smlouva výslovně stanoví, ale
také v důsledku povinností, které Smlouva jasně stanoveným způsobem
ukládá jak jednotlivcům, tak členským státům a orgánům
Společenství.Vzhledem k systematice
Smlouvy v oblasti cel a poplatků s rovnocenným účinkem je
třeba zdůraznit, že článek 9, který zakládá Společenství na celní unii,
obsahuje jako zásadní pravidlo zákaz těchto cel a poplatků.Toto
ustanovení je uvedeno v záhlaví té části Smlouvy, která vymezuje
„základy Společenství“, a je provedeno a vysvětleno
v článku 12.Znění článku 12 uvádí jasný a bezpodmínečný zákaz, který je závazkem nikoli konat, ale nekonat.Tento závazek ostatně není doprovázen žádnou výhradou států podřizující jeho provedení pozitivnímu aktu vnitrostátního práva.Tento
zákaz je svou samotnou povahou dokonale způsobilý k vyvolání
přímých účinků v právních vztazích mezi členskými státy
a jejich procesními subjekty.Provádění článku 12 nevyžaduje žádný legislativní zásah ze strany států.Skutečnost,
že tento článek označuje členské státy jako subjekty závazku zdržet se,
neznamená, že jejich příslušníci nemohou být beneficienty tohoto
závazku.Krom toho argument vycházející
z článků 169 a 170 Smlouvy, kterého se dovolávaly všechny tři
vlády, které předložily ve svých spisech Soudnímu dvoru vyjádření, je
chybný.Skutečnost, že Smlouva ve výše
uvedených článcích umožňuje Komisi a členským státům pohnat před
Soudní dvůr stát, který nesplnil své povinnosti, totiž pro jednotlivce
neznamená, že se případně nemůže dovolávat před vnitrostátním soudem
těchto povinností, stejně tak jako skutečnost, že Smlouva dává Komisi
prostředky pro zajištění dodržování stanovených povinností, nevylučuje
možnost dovolávat se porušení těchto povinností ve sporech mezi
jednotlivci před vnitrostátními soudy.Omezení
záruk proti porušení článku 12 členskými státy pouze na řízení podle
článků 169 a 170 by odstranilo veškerou přímou právní ochranu
individuálních práv jejich příslušníků.Odvolání
se na tyto články by mohlo být neúčinné, pokud by k němu mělo
dojít až po vykonání vnitrostátního rozhodnutí přijatého v rozporu
s ustanoveními Smlouvy.Bdělost
jednotlivců, majících zájem na ochraně svých práv, vede k účinné
kontrole, která se připojuje k té, kterou články 169 a 170
svěřují Komisi a členským státům.Z
předchozích úvah vyplývá, že podle ducha, stavby a znění Smlouvy
musí být článek 12 vykládán v tom smyslu, že má přímé účinky
a vytváří individuální práva, kterým vnitrostátní soudy musí
poskytovat ochranu.  III – Ke druhé otázceA – K pravomoci Soudního dvora Znění
této otázky se podle vyjádření belgické a nizozemské vlády zdá
vyžadovat, aby Soudní dvůr pro její řešení zkoumal celní klasifikaci
močovino formaldehydu dováženého do Nizozemska, přičemž pokud jde
o tuto klasifikaci, Van Gend a Loos a inspektor pro
dovozní cla a spotřební daň v Zaandamu nejsou zajedno
s ohledem na „Tariefbesluit“ z roku 1947.Otázka
tedy údajně nezahrnuje výklad Smlouvy, ale týká se jednotlivého případu
použití nizozemských celních předpisů na klasifikaci aminoplastů, který
je mimo pravomoc svěřenou článkem 177 písm. a) soudu Společenství.Na základě toho tedy žádost Tariefcommissie údajně přesahuje pravomoc Soudního dvora.Nicméně
skutečný dosah otázky položené Tariefcommissie se týká toho, zda podle
práva je skutečné zvýšení cla na určitý výrobek, které není důsledkem
zvýšení sazeb, ale nového zařazení výrobku v návaznosti na změnu
jeho celní klasifikace, v rozporu se zákazem stanoveným
v článku 12 Smlouvy.Z tohoto hlediska
se položená otázka týká výkladu tohoto ustanovení Smlouvy,
a konkrétněji dosahu, který je třeba přikládat pojmu cel
uplatňovaných před vstupem Smlouvy v platnost.Soudní dvůr tedy má pravomoc na tuto otázku odpovědět. B - K věci saméZe
znění a stavby článku 12 Smlouvy vyplývá, že pro účely zjištění,
zda cla nebo poplatky s rovnocenným účinkem byly zvýšeny při
porušení tam obsaženého zákazu, je třeba vzít v úvahu skutečně
uplatňovaná cla a poplatky k datu vstupu Smlouvy
v platnost.Krom toho vzhledem
k zákazu v článku 12 Smlouvy může takové protiprávní zvýšení
vyplývat jak z nové úpravy sazebníku, mající za následek
klasifikaci výrobku do položky s vyšší celní sazbou, tak
z vlastního zvýšení celní sazby.Není
důležité vědět, jakým způsobem došlo ke zvýšení cel, jakmile je
v jednom členském státě výrobek podroben od vstupu Smlouvy
v platnost vyšší sazbě.Použití článku
12 v souladu s výše uvedeným výkladem spadá do pravomoci
vnitrostátního soudu, kterému přísluší, aby zjistil, zda příslušný
výrobek, v tomto případě močovino formaldehyd pocházející ze
Spolkové republiky Německo, je na základě celních opatření uvedených
v platnost v Nizozemsku postižen dovozním clem vyšším, než
jaké platilo k 1. lednu 1958.Soudní
dvůr nemá pravomoc prověřovat v této věci opodstatněnost vzájemně
si odporujících tvrzení, která mu byla předložena během řízení, ale musí
je přenechat k posouzení vnitrostátním soudům. K nákladům řízeníVýdaje vzniklé Komisi EHS a vládám členských států, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují.Toto
řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu
incidenčního řízení ve sporu probíhajícím před Tariefcommissie;
k rozhodnutí o nákladech řízení je tak příslušný uvedený soud.Z těchto důvodů_s ohledem na podání;po vyslechnutí zprávy soudce zpravodaje;po vyslechnutí ústních vyjádření žalobkyně v původním řízení a Komise EHS;po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta;s ohledem na články 9, 12, 14, 169, 170 a 177 Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství;s ohledem na Protokol o statutu Soudního dvora Evropských společenství;s ohledem na jednací řád Soudního dvora Evropských společenství_SOUDNÍ DVŮRvyjadřující
se k žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, která mu
byla předložena rozhodnutím Tariefcommissie ze dne 16. srpna 1962,
rozhodl takto:1)      Článek
12 Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství má
přímé účinky a vytváří pro procesní subjekty individuální práva,
kterým musí vnitrostátní soudy poskytovat ochranu.2)      Pro
účely zjištění, zda cla nebo poplatky s rovnocenným účinkem byly
zvýšeny při porušení zákazu obsaženého v článku 12 Smlouvy, je
třeba vzít v úvahu cla a poplatky skutečně uplatňované
příslušným členským státem k datu vstupu Smlouvy v platnost;takové
zvýšení může vyplývat jak z nové úpravy sazebníku, mající za
následek klasifikaci výrobku do položky s vyšší celní sazbou, tak
ze zvýšení uplatňované celní sazby.3)      K rozhodnutí o nákladech tohoto řízení je příslušný Tariefcommissie.Takto rozhodnuto v Lucemburku dne 5. února 1963.DonnerDelvauxRossiRieseHammesTrabucchi       Lecourt Vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 5. února 1963.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaA. Van Houtte        A. M. Donner* Jednací jazyk: nizozemština.