62008CC0089
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 12. května 2009 (
1
)
Věc C-89/08 P
Evropská komise
v.
Irsko a další
„Kasační opravný prostředek — Státní podpory — Osvobození minerálních olejů od spotřební daně — Nařízení (ES) č. 659/1999 — Článek 1 písm. b) bod v) — Nedostatek odůvodnění — Úloha soudu — Nepominutelný důvod uplatněný soudem Společenství bez návrhu — Porušení zásady kontradiktornosti — Rozsah povinnosti uvést odůvodnění“
1.
V projednávané věci by měl Soudní dvůr upřesnit povinnosti, které vyplývají ze zásady kontradiktornosti soudům Společenství, pakliže uplatňují bez návrhu nepominutelný právní důvod.
2.
Předmětem této věci je kasační opravný prostředek podaný Komisí Evropských společenství proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 12. prosince 2007, Irsko a další v. Komise (
2
), ve kterém tento soud zrušil rozhodnutí Komise 2006/323/ES ze dne 7. prosince 2005 o osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (aluminy) od spotřební daně, kterou zavedla Francie v regionu Gardanne, Irsko v regionu Shannon a Itálie na Sardínii (
3
).
3.
Ve sporném rozhodnutí Komise kvalifikovala osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (aluminy) od spotřební daně, která byla před několika lety povolena Radou Evropské unie na návrh Komise, v souladu s příslušnými směrnicemi v oblasti spotřebních daní, jako státní podpory, které nejsou slučitelné se společným trhem.
4.
V tomto rozhodnutí měla Komise za to, že takováto osvobození od daně nejsou podporami existujícími, nýbrž podporami novými, které by jejich příjemci měli v zásadě vrátit. Komise nicméně uznala, že rozhodnutí Rady, na základě kterých byly tyto podpory povoleny, vzbudila legitimní očekávání ohledně jejich souladu s pravidly společného trhu. Proto Komise nařídila jejich vrácení pouze ode dne, kdy došlo ke zveřejnění zahájení formálního vyšetřovacího řízení, týkajícího se těchto osvobození od daně ve vztahu k pravidlům v oblasti státních podpor v Úředním věstníku Evropských společenství.
5.
Sporné rozhodnutí bylo předmětem žaloby na neplatnost podané Irskem, Francouzskou republikou a Italskou republikou, a zároveň dvěma společnostmi, Eurallumina SpA (
4
) a Aughinish Alumina Ltd (
5
).
6.
Soud v napadeném rozsudku uplatnil bez návrhu důvod, podle kterého bylo uvedené rozhodnutí stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, jelikož bylo v rozhodnutí bez vysvětlení uvedeno, že sporná osvobození od daně nejsou existujícími podporami ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 (
6
).
7.
Soud na základě tohoto důvodu zrušil sporné rozhodnutí, aniž by k tomu předem získal vyjádření účastníků řízení.
8.
Komise na podporu svého návrhu na zrušení napadeného rozsudku uplatňuje několik důvodů. Zaprvé, uvádí, že Soud neměl právo uplatnit bez návrhu dotčený důvod, a zadruhé, že porušil zásadu kontradiktornosti. Zároveň žádá, aby Soudní dvůr rozhodl, že je napadený rozsudek nesprávný v tom, že uvádí, že sporné rozhodnutí je stiženo vadou spočívající v porušení povinnosti uvést odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999.
9.
Navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že Soud sice naprosto správně uplatnil tento důvod i bez návrhu, ale byl povinen, v souladu se zásadou kontradiktornosti, získat vyjádření účastníků řízení ohledně dotčeného důvodu. Z toho vyvozuji, že nedodržení tohoto požadavku odůvodňuje zrušení napadeného rozsudku.
10.
Zároveň navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že sporné rozhodnutí není stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999 a dále navrhuji, aby vrátil spis Soudu za účelem přezkoumání důvodů pro zrušení dotčeného rozhodnutí, uplatněných uvedenými třemi členskými státy a dvěma společnostmi.
I – Právní rámec
A – Směrnice týkající se spotřebních daní z minerálních olejů
11.
Spotřební daně z minerálních olejů jsou předmětem několika směrnic, a sice směrnice Rady 92/81/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní na minerální oleje (
7
), směrnice Rady 92/82/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování spotřebních daní z minerálních olejů (
8
) a směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (
9
), která zrušila směrnice 92/81 a 92/82 s účinností od 31. prosince 2003.
12.
Článek 8 odst. 4 směrnice Rady 92/81 umožnil Radě, aby na návrh Komise povolila členskému státu zavést osvobození od daní nebo snížení spotřebních daní, kromě těch stanovených v uvedené směrnici.
13.
Směrnice 2003/96 v čl. 2 odst. 4 písm. b) druhé odrážce stanovila, že se nevztahuje na dvojí použití energetických produktů, to znamená na takové případy, kdy jsou produkty určeny k užívání jakožto palivo a zároveň jsou užívány k jiným účelům než jako palivo nebo pohonná hmota. Proto od doby, kdy tato směrnice vešla v účinnost, již neexistuje minimální spotřební daň na těžký topný olej používaný při výrobě oxidu hlinitého. Směrnice 2003/96 v čl. 18 odst. 1 krom toho povoluje členským státům, aby s výhradou předchozího posouzení Radou pokračovaly v uplatňování snížených daní nebo osvobození od daně uvedených v příloze II směrnice pojednávající o osvobození těžkých topných olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu uhličitého v regionu Gardanne, Shannon a na Sardínii, od spotřební daně, a to až do 31. prosince 2006.
B – Systém státních podpor
1. Smlouva o ES
14.
Článek 87 odst. 1 ES stanoví:
„Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné se společným trhem, nestanoví-li tato smlouva jinak.“
15.
Článek 88 ES stanoví:
„1.   Komise ve spolupráci s členskými státy zkoumá průběžně režimy podpor existující v těchto státech. Navrhuje jim vhodná opatření, která vyžaduje postupný rozvoj nebo fungování společného trhu.
2.   Zjistí-li Komise poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek, že podpora poskytovaná některým státem nebo ze státních prostředků není slučitelná se společným trhem podle článku 87 nebo že je zneužívána, rozhodne, že dotyčný stát ve lhůtě stanovené Komisí takovou podporu zruší nebo upraví.
[…]
3.   Komise musí být včas informována o záměrech poskytnout nebo upravit podpory, aby mohla podat svá vyjádření. Má-li za to, že takový záměr není s ohledem na článek 87 slučitelný se společným trhem, zahájí neprodleně řízení podle odstavce 2. Dotyčný členský stát neprovede zamýšlená opatření, dokud Komise v tomto řízení nepřijme konečné rozhodnutí.“
2. Nařízení Rady č. 659/1999
16.
Podle čl. 1 písm. b) nařízení Rady č. 659/1999 pojem „existující podpora“ zahrnuje:
„[…]
v)
jakoukoli podporu, která se považuje za existující podporu, protože v době, kdy začala být uskutečňována, nevytvářela podporu, a poté se stala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna. Pokud se některá opatření stala podporou následkem liberalizace činnosti právem Společenství, taková opatření nebudou považována za existující podporu po datu stanoveném pro liberalizaci.“
II – Skutečnosti předcházející sporu
17.
Osvobození těžkých topných olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu uhličitého od spotřební daně je uplatňováno od roku 1983 Irskem v regionu Shannon, od roku 1993 Italskou republikou na Sardínii a od roku 1997 Francouzskou republikou v regionu Gardanne.
18.
Tato osvobození od daně byla povolena rozhodnutími Rady 92/510/EHS (
10
), 93/697/ES (
11
) a 97/425/ES (
12
). Zároveň byla Radou vícekrát prodloužena, naposledy rozhodnutím 2001/224/ES (
13
), až do 31. prosince 2006.
19.
V pátém bodě odůvodnění rozhodnutí 2001/224 bylo uvedeno, že toto rozhodnutí nepředjímá výsledek případných řízení o narušení fungování jednotného trhu, která by mohla proběhnout na základě článků 87 ES a 88 ES a nezprošťuje rovněž členské státy povinnosti oznamovat Komisi záměry poskytnout státní podporu podle článku 88 ES.
20.
Třemi rozhodnutími ze dne 30. října 2001, zveřejněnými v Úředním věstníku Evropských společenství dne 2. února 2002 (
14
), zahájila Komise řízení podle čl. 88 odst. 2 ES o každém z dotčených osvobození od daně. Na závěr tohoto řízení přijala sporné rozhodnutí.
21.
V tomto rozhodnutí měla Komise za to, že osvobození od daně přiznaná před 1. lednem 2004, tedy datem, kdy vstoupila v platnost směrnice 2003/96, jsou státními podporami ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
22.
Uvedla, že musejí být analyzovány jako podpory nové, a nikoli jako podpory existující. Toto posouzení založila Komise zejména na skutečnosti, že dotčená osvobození od daně neexistovala před tím, než Smlouva vstoupila v platnost v dotčených členských státech, že nebyla nikdy povolena Radou ani Komisí na základě pravidel upravujících státní podpory, a na tom, že se ustanovení čl. 4 odst. 6 nařízení Rady č. 659/1999 nepoužijí (
15
).
23.
V 69. bodě odůvodnění sporného rozhodnutí Komise uvedla, že se čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 v projednávaném případě nepoužije.
24.
Dále vysvětlila v jakém ohledu byly dotčené podpory neslučitelné se společným trhem.
25.
Ohledně osvobození od daně přiznaných po 1. lednu 2004 se Komise rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení podle čl. 88 odst. 2 ES.
26.
Komise nakonec přezkoumávala, v jakém rozsahu musejí být vráceny podpory, jež lze považovat za osvobození od daně přiznaná do 31. prosince 2003. Znovu připomněla, že jsou členské státy povinny vrátit protiprávní podpory prohlášené za neslučitelné se společným trhem, pokud ovšem takové vrácení není v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství, jako je zásada legitimního očekávání či zásada právní jistoty.
27.
Komise se domnívala, že s ohledem na rozhodnutí o osvobození od daně a na skutečnost, že tato rozhodnutí, včetně rozhodnutí 2001/224, byla přijata na její návrh, byli příjemci sporných osvobození od daně oprávněni dovolávat se legitimního očekávání, pokud jde o soulad těchto osvobození od daně s právem Společenství obecně, ale to pouze do 2. února 2002, kdy bylo zveřejněno rozhodnutí o zahájení řízení podle čl. 88 odst. 2 ES v Úředním věstníku Evropských společenství.
28.
Ve výroku sporného rozhodnutí je uvedeno, že dotčená osvobození od daně přiznaná do 31. prosince 2003 jsou státními podporami ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, dále že tyto podpory přiznané mezi 3. únorem 2002 a 31. prosincem 2003 nejsou slučitelné se společným trhem v rozsahu, v němž příjemci neuhradili poplatek alespoň ve výši 13,01 eura za 1000 kg těžkého topného oleje, a že uvedené neslučitelné podpory musejí být vráceny ze všech třech dotčených států.
III – Řízení před Soudem a napadený rozsudek
29.
Návrhy došlými kanceláři Soudu ve dnech 16._17. a 23. února 2006 podalo Irsko, Francouzská republika, Italská republika, Eurallumina a Aughinish Alumina žalobu na částečnou či úplnou neplatnost sporného rozhodnutí. Tyto jednotlivé věci byly spojeny pro účely ústní části řízení a rozsudku.
30.
Žalobci podle napadeného rozsudku uplatnili 23 žalobních důvodů, vycházejících zejména z nesprávné kvalifikace sporných osvobození od daně jakožto podpor nových namísto podpor existujících, porušení zásad ochrany legitimního očekávání, právní jistoty, respektování přiměřené lhůty, presumpce platnosti, zásady lex specialis derogat legi generali, užitečného účinku a řádné správy. Zároveň se dovolávali porušení článku 87 ES, jakož i porušení povinnosti uvést odůvodnění týkající se použití tohoto článku.
31.
Podle bodu 46 napadeného rozsudku Soud uvedl, že považoval za vhodné uplatnit i bez návrhu důvod vycházející z nedostatku odůvodnění sporného rozhodnutí, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999.
32.
Poté co Soud připomenul, že neexistence či nedostatek odůvodnění představuje nepominutelný důvod, který musí být uplatněn soudem Společenství i bez návrhu, a připomenul judikaturu týkající se rozsahu povinnosti uvést odůvodnění v právních aktech Společenství, uvedl, že Komise ve sporném rozhodnutí přezkoumávala, zda dotčená osvobození od daně představují nové podpory či podpory existující a tvrdila, že čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 nebyl v daném případě použitelný, aniž by ovšem uvedla důvody této nepoužitelnosti.
33.
Soud měl podle bodů 56 a 62 napadeného rozsudku za to, že následující zvláštní okolnosti vyžadovaly, aby Komise zvláště odůvodnila, proč nebylo toto ustanovení použito.
34.
Zaprvé, v několika rozhodnutích povolujících dotčená osvobození od daně je uvedeno, že Komise připouští, že tato osvobození od daně nenarušují hospodářskou soutěž a dále z ničeho nevyplývá, že by pojem „narušení hospodářské soutěže“ měl jiný význam v oblasti daňové než v oblasti státních podpor. Několik rozhodnutí také uvádí, že Komise bude pravidelně přezkoumávat dotčená osvobození od daně, za účelem zaručení jejich souladu s fungováním vnitřního trhu a jinými cíly smlouvy.
35.
Zadruhé, Komise v bodě 97 odůvodnění sporného rozhodnutí uznala, že tato rozhodnutí o povolení, přijatá na základě jejích vlastních návrhů, mohla vzbudit dojem, že dotčená osvobození od daně nemohla být kvalifikována jako státní podpory v době, kdy byla uplatněna. Okolnost, že se tento bod odůvodnění vyskytuje v části pojednávající o vracení podpor, nemůže podle Soudu snížit jeho působnost s ohledem na kvalifikaci dotčených osvobození od daně jako státních podpor.
36.
Zatřetí, dotčená osvobození od daně byla povolena a prodloužena Radou na návrh Komise a s výjimkou rozhodnutí 2001/224 nebyl v žádném z těchto aktů zmíněn možný rozpor s pravidly upravujícími státní podpory. V 96. bodě odůvodnění sporného rozhodnutí Komise zdůrazňuje, že zúčastnění neočekávají, že Komise předloží Radě návrhy, které jsou neslučitelné s ustanoveními Smlouvy.
37.
Soud z těchto okolností vyvodil, že Komise porušila povinnost uvést odůvodnění, kterou jí ukládá článek 253 ES, týkající se toho, proč nebyl v projednávaném případě použit čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999.
38.
Soud stanovil neplatnost sporného rozhodnutí a uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
IV – Kasační opravný prostředek
39.
Komise žádá Soudní dvůr, aby zrušil napadený rozsudek, vrátil věci Soudu a stanovil, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
40.
Irsko, Francouzská republika, Italská republika, Eurallumina a Aughinish Alumina žádají Soudní dvůr, aby zamítl kasační opravný prostředek a uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
41.
Eurallumina podpůrně žádá Soudní dvůr, pro případ, že by vyhověl šestému žalobnímu důvodu kasačního opravného prostředku Komise, podle kterého Soud nemohl zrušit sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž rozšířilo formální vyšetřovací řízení na osvobození od daně na období po 1.lednu 2004, aby zrušil napadený rozsudek pouze co se týče tohoto rozšíření.
42.
Komise na podporu svého návrhu na zrušení napadeného rozsudku a vrácení věci Soudu uvádí šest důvodů kasačního opravného prostředku.
43.
První důvod kasačního opravného prostředku směřuje k prokázání, že Soud překročil svoji pravomoc tím, že uplatnil bez návrhu důvod vycházející z nedostatku odůvodnění sporného rozhodnutí. Druhý důvod kasačního opravného prostředku vychází z porušení zásady kontradiktornosti a porušení práv obhajoby. Cílem třetího důvodu kasačního opravného prostředku je prokázat, že otázka, zda dotčené podpory spadají pod čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 nemohla být přezkoumána. Čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku směřuje k prokázání, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že je sporné rozhodnutí stiženo vadou spočívající v porušení povinnosti uvést odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999. Komise nakonec v šestém důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že Soud nemohl zrušit sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž rozšiřuje formální vyšetřovací řízení na osvobození od daně přiznaná po 31. prosinci 2003.
44.
Před přezkoumáním těchto důvodů kasačního opravného prostředku je třeba připomenout, že v bodě 46 napadeného rozsudku Soud uvedl, že považoval za vhodné uplatnit i bez návrhu důvod vycházející z nedostatku odůvodnění sporného rozhodnutí ohledně nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999.
45.
Na jednání bylo potvrzeno, že žalobci sice před Soudem skutečně zpochybňovali kvalifikaci osvobození od daně jakožto nových podpor přijatou Komisí ve sporném rozhodnutí a tvrdili, že dotčená osvobození od daně měla být kvalifikována jako existující podpory, avšak nikdy neopírali svoji argumentaci o ustanovení čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999 (
16
).
46.
Vzhledem k níže uvedeným úvahám je tedy třeba konstatovat, že účastníci řízení jednak před Soudem netvrdili, že musejí být dotčená osvobození od daně kvalifikována jako existující podpory podle čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999 a dále, že důvod uplatněný bez návrhu Soudem, vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, co se týče nepoužití tohoto ustanovení, účastníci řízení neprojednávali.
A – K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
1. Argumenty účastníků řízení
47.
První důvod kasačního opravného prostředku vychází formálně z nedostatku pravomoci Soudu, vad řízení, které poškozují zájmy navrhovatelky podávající kasační opravný prostředek, z porušení dispoziční zásady, z porušení ustanovení článku 230 ES ve spojení s článkem 253 ES, jakož i článku 21 statutu Soudního dvora a článků 44 odst. 1 a 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu.
48.
Tento důvod se dělí na dvě části.
49.
V rámci první části důvodu Komise tvrdí, že Soud tím, že uplatnil bez návrhu důvod vycházející z nedostatku odůvodnění sporného rozhodnutí, překročil rámec sporu vymezený účastníky řízení a tím překročil svou pravomoc, porušil dispoziční zásadu, rozhodl ultra petitum a způsobil vady řízení, které poškozují zájmy Komise.
50.
Uvádí, že s ohledem na povinnosti vnitrostátního soudu provádět právo Společenství, tak jak byly definovány v rozsudcích ze dne 14. prosince 1995, van Schijndel et van Veen (
17
) a ze dne 7. června 2007, van der Weerd a další (
18
), nemohl Soud uplatnit bez návrhu dotčený důvod, jelikož tento důvod vůbec nesouvisel s 23 žalobními důvody, kterých se dovolávali účastníci řízení. Účastníci řízení nikdy netvrdili, že by mohl být čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 relevantní.
51.
Výše uvedený důvod se zvláště vůbec netýkal skutečností vyplývajících ze spisů týkajících se předmětných pěti spojených věcí, které neponechávaly žádný prostor pro to, aby bylo možné se domnívat, že dotčená osvobození od daně nebyla v době svého zavedení podporami a že se následně stala podporami následkem vývoje společného trhu.
52.
V rámci druhé části důvodu Komise tvrdí, že důvod uplatněný bez návrhu se ve skutečnosti týká legality sporného rozhodnutí po meritorní stránce, a nikoli jeho odůvodnění, jelikož odůvodnění vyžadované Soudem nebylo nezbytné pro to, aby se zúčastnění seznámili s důvody sporného rozhodnutí, ani pro to, aby Soud mohl vykonávat svůj přezkum. Soud tak porušil pravidla o úloze soudu Společenství co se týče přezkumu odůvodnění napadených právních aktů, tak jak byla upřesněna judikaturou, zvláště pak rozsudkem ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France (
19
), ve kterém Soudní dvůr jednoznačně rozlišil mezi důvody zpochybňujícími vnější legalitu napadeného aktu, které musí soud Společenství případně uplatnit i bez návrhu, a důvody týkajícími se vnitřní legality, které mohou být přezkoumány pouze na návrh účastníků.
53.
Komise tvrdí, že Soud tím, že uplatnil dotčený důvod, který se ve skutečnosti týká meritu sporného rozhodnutí, zároveň porušil pravidla týkající se povinnosti uvést žalobní důvody v žalobě, uvedené v článku 21 statutu Soudního dvora a v článcích 44 odst. 1 a 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu.
54.
Odpůrci s touto argumentací nesouhlasí.
2. Posouzení
55.
Jsem stejného názoru jako odpůrci, že skutečnosti vylíčené Komisí v rámci první části jejího důvodu kasačního opravného prostředku nejsou opodstatněné.
56.
V první řadě, co se týče první části důvodu, pravomoc soudu Společenství uplatnit bez návrhu takový důvod, jaký uplatnil bez návrhu Soud v projednávaném případě, nemůže být určována podle výše uvedených rozsudků van Schijndel a van der Weerd a další, zmiňovaných Komisí.
57.
Tyto rozsudky se týkají omezení procesní autonomie členských států zásadami rovnocennosti a efektivity. Vztahují se k otázce, zda vnitrostátní soud, podle toho, zda jeho procesní právo stanoví či nestanoví, že může uplatnit i bez návrhu důvod podle vnitrostátního práva, musí na základě těchto zásad uplatnit i bez návrhu použití práva Společenství. Výše uvedené rozsudky uvádějí zejména v jaké míře zavazuje zásada efektivity vnitrostátní soud k tomu, aby uplatnil i bez návrhu důvod podle práva Společenství, když mu jeho procesní právo nedovoluje uplatnit i bez návrhu důvod vyplývající z práva vnitrostátního. Právě v tomto kontextu bylo ve výše uvedeném rozsudku van der Weerd a další rozhodnuto, že vnitrostátní soud není povinen bez návrhu použít právo Společenství, pokud účastníci měli sami možnost uplatnit takový důvod během řízení.
58.
Toto omezení dosahu zásady efektivity není použitelné na projednávanou věc, ve které se jedná o posouzení pravomoci soudu Společenství. Tato pravomoc vyplývá z autonomních pravidel, která vycházejí buď z pravidel upravujících řízení před soudy Společenství, nebo z judikatury.
59.
Jak Komise zajisté právem připomněla, z těchto pravidel, zejména z článku 21 statutu Soudního dvora a z článku 44 odst. 1 jednacího řádu Soudu rovněž vyplývá, že spor je určen a vymezen účastníky řízení. Z toho plyne, že soud Společenství nemůže překročit rámec návrhů, které jsou mu předloženy v návrhových žádáních účastníků. Zároveň o těchto návrzích musí v zásadě rozhodnout v rámci skutkového a právního stavu vylíčeného účastníky řízení.
60.
Role soudu Společenství nicméně není pasivní a nemůže být omezena na posuzování kvality návrhů každého z účastníků sporu, za přísného držení se důvodů a argumentů jimi uváděných. Soud Společenství nemá totiž pouze funkci rozhodce. Musí také na základě článku 220 ES zajišťovat dodržování práva Společenství.
61.
Pravidla týkající se řízení před každým soudem Společenství, stejně jako judikatura, stanovily tedy několik případů, ve kterých je soud Společenství nadán pravomocí uplatnit i bez návrhu právní důvod, aby tak naplnil svoje poslání posuzovat otázky legality.
62.
Na základě svého jednacího řádu může soud konstatovat i bez návrhu svoji zjevnou nepříslušnost k rozhodnutí o návrhu nebo zjevnou nepřípustnost návrhu, případně jeho zjevnou právní neopodstatněnost (
20
). Také může i bez návrhu posoudit splnění nepominutelných podmínek řízení (
21
), tzn. konstatovat, zda došlo k porušení takových základních podmínek přípustnosti žaloby, jako je respektování lhůt pro podání žaloby (
22
), existence napadnutelného právního aktu (
23
), aktivní legitimace (
24
), atd.
63.
Zároveň mu podle judikatury přísluší uplatnit i bez návrhu porušení pravidla právního řádu Společenství, pokud se toto pravidlo zdá být dostatečně důležité pro to, aby mohlo být kvalifikováno jako nepominutelné. Bylo tak uznáno, že soud Společenství musí konstatovat i bez návrhu překážku věci pravomocně rozsouzené (
25
) a nedostatek příslušnosti tvůrce právního aktu (
26
). Zároveň musí uplatnit i bez návrhu porušení podstatných formálních náležitostí, tj. vad, které mají vliv na formu právního aktu nebo řízení a poškozují práva třetích osob či osob uvedených v tomto aktu, jakož i vad, které mohou mít vliv na obsah uvedeného právního aktu (
27
), jako je například nedostatečné osvědčení pravosti aktu (
28
) či jeho neoznámení (
29
).
64.
V takovýchto případech je vada, kterou je napadený právní akt stižen dostatečně závažné povahy, aby odůvodnila sankci uplatněnou soudem Společenství, byť daná vada nebyla uplatněna navrhovatelem. Jinými slovy, pokud je napadený právní akt Společenství v rozporu s překážkou věci pravomocně rozsouzené nebo byl-li přijat nepříslušným orgánem či došlo-li k porušení podstatných formálních náležitostí, není tak důležité, zda vady takového právního aktu namítl i navrhovatel na podporu svého návrhu na zrušení. Ochrana právního řádu Společenství umožňuje soudu posuzujícímu otázky legality, a případně mu ukládá povinnost, aby konstatoval, že je dotčený právní akt stižen vadou, která v každém případě znamená jeho zrušení.
65.
V souladu s ustálenou judikaturou spadá nedostatek odůvodnění pod porušení podstatných formálních náležitostí a zakládá nepominutelný důvod, který musí být uplatněn soudem Společenství i bez návrhu (
30
).
66.
Uznání této povinnosti by bylo zbaveno užitečného účinku, pokud by pravomoc soudu Společenství uplatnit i bez návrhu některý z výše zmiňovaných důvodů byla podmíněna tím, že takový důvod musí navazovat na důvody a argumenty uplatňované účastníky řízení. Respektování takové podmínky by totiž bylo v rozporu se samotným cílem této pravomoci uplatnit důvod i bez návrhu právě v situaci, kdy bylo porušeno nepominutelné pravidlo a účastníci řízení toto porušení neuplatnili.
67.
Soudu Společenství rozhodujícímu o žalobě na neplatnost tedy nelze vytýkat, že překročil rámec sporu, že překročil svou pravomoc, že rozhodl ultra petitum ani že porušil svůj jednací řád, pakliže uplatní i bez návrhu právě takový důvod, který se dotýká legality právního aktu, jehož zrušení je navrhováno.
68.
Stejně tak Komise neopodstatněně tvrdí, že Soud v napadeném rozsudku překročil rámec sporu z toho důvodu, že důvod uplatněný i bez návrhu nesouvisel se skutečnostmi uvedenými účastníky řízení.
69.
Lze si totiž jen stěží představit jak by Soud tím, že uplatní i bez návrhu důvod vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, mohl vystoupit z rámce sporu, když je podle článku 253 ES kladen požadavek odůvodnění na každý právní akt Společenství. Kromě toho se tento argument zdá být opodstatněný o to méně, že čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 je ve sporném rozhodnutí výslovně uveden.
70.
Tato analýza nepředjímá řešení otázky, zda se Soud správně domníval, že je sporné rozhodnutí stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999. Chci v tomto stadiu analýzy pouze uvést, že Soud tím, že uplatňuje i bez návrhu tuto otázku, vykonává svoji úlohu soudu posuzujícího otázky legality. Z toho důvodu se argument Komise, podle kterého ze spisů předložených Soudu nevyplývá žádná okolnost, jež by umožňovala mít za to, že byl čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 použitelný, týká podle mého názoru otázky, zda je či není sporné rozhodnutí stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, co se týče nepoužití tohoto ustanovení. Tento argument nemůže zpochybňovat pravomoc Soudu dotčený důvod i bez návrhu uplatnit.
71.
Skutečnosti vytýkané Komisí v první části přezkoumávaného důvodu nejsou tedy podle mého názoru opodstatněné.
72.
Zadruhé, v rozporu s tím, co tvrdí Komise v druhé části přezkoumávaného důvodu, Soud pod záminkou nedostatečného odůvodnění neuplatnil bez návrhu důvod týkající se legality sporného rozhodnutí po meritorní stránce.
73.
Zajisté bylo opakovaně rozhodnuto, že zatímco chybějící či nedostatečné odůvodnění představuje nepominutelný důvod, který musí být uplatněn soudem Společenství, porušení právní normy vztahující se k použití Smlouvy o ES, ve smyslu článku 230 ES, může být přezkoumáno soudem Společenství pouze na návrh žalobce (
31
). Soudní dvůr měl tak za to, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když vytýkal orgánu, jenž právní akt vydal, porušení požadavku odůvodnění, ačkoli měl ve skutečnosti vytknout nesprávné posouzení (
32
). Napadený rozsudek nicméně takový nedostatek neobsahuje.
74.
Z judikatury, a zejména ze zmiňovaného rozsudku Komise v. Sytraval a Brink’s France, vyplývá, že důvod vycházející z nedostatku odůvodnění se uplatní nejen v případě, že napadený rozsudek zcela postrádá odůvodnění, ale také je-li toto odůvodnění nedostatečné v bodě, který může být určující pro řešení, ke kterému orgán Společenství v tomto právním aktu dospěl.
75.
Ve věci, která vedla k vydání tohoto rozsudku, tak Soud zrušil rozhodnutí Komise o zamítnutí stížnosti odborové komory Chambre syndicale nationale des entreprises de transport de fonds et valeurs (Sytraval) a společnosti Brink’s France SARL, označující podpory udělené Francouzskou republikou společnosti Sécuripost SA jako státní podpory. Soudní dvůr měl za to, že Soud právem rozhodl, že dotčené rozhodnutí je stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění z toho důvodu, že Komise nezodpověděla výtku výslovně uvedenou ve stížnosti, týkající se úplného či částečného placení zaměstnanců Sécuripost SA státem, přičemž tato výtka neměla pouze okrajový aspekt.
76.
Soudní dvůr zároveň rozhodl, že toto posouzení Soudu bylo opodstatněné i co se týče výtek stěžovatelů, vycházejících z absence odvodů Sécuripost SA do fondů pojištění v nezaměstnanosti pro dočasně přidělené úředníky, na které Komise odpověděla pouze prohlášením, že „není třeba žádných odvodů do fondů pojištění v nezaměstnanosti ohledně míst dočasně přidělených úředníků, jelikož jejich statut jim zaručuje zaměstnání“.
77.
Soudní dvůr měl naopak za to, že Soud v rámci údajného nedostatku odůvodnění vytýkal Komisi zjevnou chybu v posouzení, a že tak zpochybňoval legalitu dotčeného rozhodnutí po meritorní stránce, když například rozhodl, že skutečnost, že holding dceřiných společností Poste poskytl předem 15000000 FRF společnosti Sécuripost SA za úplatu, nepostačovala k prokázání, že se nejednalo o státní podporu, poněvadž takové úplatné plnění může být uskutečněno za sazbu úplaty, která představuje konkrétní zvýhodnění, takže Komise měla vyšetřit, zda uplatněná sazba odpovídala sazbě tržní (
33
).
78.
Ačkoli může být ve světle dvou posledně uvedených příkladů někdy obtížné určit přesnou hranici mezi nedostatečným odůvodněním a nesprávným posouzením, nic to nemění na tom, že důvod uplatněný bez návrhu Soudem v napadeném rozsudku není odtržen od svého účelu a jasně se podle mého názoru týká odůvodnění sporného rozhodnutí.
79.
Připomínám totiž, že Soud rozhodl, že sporné rozhodnutí bylo stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, jelikož je v bodě 69 odůvodnění tohoto rozhodnutí bez jakéhokoli vysvětlení uvedeno, že se čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 v tomto případě neuplatní. Soud tedy nemohl zpochybnit opodstatněnost odůvodnění, na základě kterého Komise usuzovala, že toto ustanovení nebylo použitelné, poněvadž toto odůvodnění nebylo uvedeno.
80.
Opakovaně je třeba uvést, že tato analýza nepředjímá odpověď na otázku, zda byla Komise povinna poskytnout odůvodnění, na základě kterého nebyl čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 v projednávaném případě použitelný nebo jinými slovy, zda sporné rozhodnutí v tomto bodě vykazuje nedostatek odůvodnění ospravedlňující jeho zrušení. Tato otázka, jež je předmětem čtvrtého a pátého důvodu tohoto kasačního opravného prostředku, bude zkoumána níže. Podle mého názoru musí být jasně odlišena od problematiky posuzované v rámci prvního důvodu, jež se týká pravomoci soudu Společenství uplatnit i bez návrhu takový právní důvod, jako je právní důvod vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění.
81.
Zdá se mi důležité v tomto stadiu analýzy potvrdit, že Soud, jakožto soud posuzující otázky legality sporného rozhodnutí, měl nezbytnou pravomoc k tomu, aby uplatnil bez návrhu takovýto důvod, v souladu s judikaturou, podle které mu přísluší uplatnit bez návrhu jakýkoli důvod vycházející z porušení podstatných formálních náležitostí.
82.
Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby první důvod kasačního opravného prostředku zamítl jako neopodstatněný.
B – K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
1. Argumenty účastníků řízení
83.
Komise tvrdí, že daný důvod uplatněný Soudem bez návrhu nebyl projednán, ba ani zmíněn během písemné ani ústní části řízení před tímto Soudem. Tvrdí, že Soud tak porušil zásadu kontradiktornosti, která představuje obecnou zásadu řízení u soudů Společenství a která je zakotvena v článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané dne 4. listopadu 1950 v Římě (dále jen „EÚLP“).
84.
Odpůrci v podstatě tvrdí, že na základě článku 62 jednacího řádu Soudu má tento soud diskreční pravomoc nařídit znovuotevření ústní části řízení a že z tohoto článku a článku 113 téhož jednacího řádu vyplývá, že povinnost vyslechnout účastníky řízení předtím, než soud uplatní určitý důvod bez návrhu, se uplatní pouze co se týče důvodů vedoucích k nepřípustnosti žaloby či nevydání rozhodnutí ve věci samé. Odpůrci rovněž tvrdí, že článek 6 EÚLP se nepoužije na veřejnoprávní právnické osoby jako je Komise. Jestliže by Soudní dvůr dospěl k opačnému závěru, tvrdí, že význam zásady kontradiktornosti se musí přizpůsobit dotčeným účastníkům řízení a povaze věci.
85.
Odpůrci uvádějí, že tato zásada byla v projednávaném případě dodržena, jelikož napadený rozsudek není založen na dokumentech a skutečnostech, o nichž Komise nevěděla.
86.
Odpůrci mimo jiné tvrdí, že zájmy Společenství nebyly dotčeny. Jednak nebyla porušena práva Komise, jelikož ta nebyla prohlášena za občanskoprávně či trestněprávně odpovědnou. Dále nemohl být nedostatek odůvodnění napraven a posteriori, takže znovuotevření ústní části řízení by nemohlo Komisi umožnit uplatnit argumenty vedoucí Soud k tomu, aby tento důvod bez návrhu neuplatnil.
2. Posouzení
87.
Bezvýhradně sdílím postoj Komise.
88.
Pokud, jak jsem již uvedl dříve, měl Soud nepochybně pravomoc k tomu, aby uplatnil bez návrhu takovýto důvod, považuji za stejně podstatné i tvrzení, že tato pravomoc mohla být platně vykonána pouze při dodržení zásady kontradiktornosti.
89.
Soudní dvůr potvrdil důležitost a značný dosah této zásady v právním řádu Společenství. V souladu s ustálenou judikaturou tak představuje základní zásadu (
34
), která musí být dodržována i při neexistenci zvláštní právní úpravy v rámci jakéhokoli řízení, jež může vést k vydání rozhodnutí orgánu Společenství, jímž mohou být citelně dotčeny zájmy některých osob (
35
).
90.
Před soudy Společenství se tudíž uplatní zásada kontradiktornosti. Může mimo jiné prospívat všem účastníkům sporu, a to jak osobám soukromého práva, tak členským státům (
36
) nebo orgánům. V souladu s tímto úryvkem z rozsudku Snupat v. Vysoký úřad (
37
), „je v rozporu se základní právní zásadou, pokud soudní rozhodnutí vychází ze skutkových okolností nebo dokumentů, s nimiž se účastníci řízení nebo kterýkoli z nich nemohli seznámit, a k nimž se tedy nemohli vyjádřit“.
91.
Tato formulace svědčí o tom, že zásada kontradiktornosti je vlastní pojmu „právní stát“ a že znamená předchozí diskusi ve vztahu ke všemu, na čem soud, před nímž je vedeno řízení založí své rozhodnutí, bez ohledu na postavení účastníků v tomto řízení. Orgány Společenství, jejichž právní akty jsou z hlediska legality podrobeny přezkumu soudem Společenství, a které jsou v tomto ohledu účastníky řízení, musí mít tedy ze zásady kontradiktornosti také prospěch, a to za stejných podmínek jako ostatní subjekty uvedené v článku 230 ES, nezávisle na tom, zda mají oprávnění k tomu, aby se dovolávaly porušení článku 6 EÚLP před Evropským soudem pro lidská práva.
92.
Podle judikatury znamená zásada kontradiktornosti jednak právo každého účastníka řízení seznámit se skutečnostmi, na kterých soud založí své rozhodnutí, a jednak právo vyjadřovat se k nim (
38
). Tato judikatura je v souladu s výkladem práva na kontradiktorní řízení Evropským soudem pro lidská práva, podle kterého je toto právo obsaženo v pojmu „spravedlivý proces“, uvedeném v článku 6 EÚLP (
39
).
93.
Zásada kontradiktornosti neposkytuje každému účastníku řízení pouze právo seznamovat se a vyjadřovat se k listinám a vyjádřením předloženým soudu protistranou, nýbrž také znamená právo seznamovat se a vyjadřovat se ke skutečnostem uplatněným soudem bez návrhu, na kterých soud hodlá založit své rozhodnutí.
94.
Soudní dvůr jasně uznal toto právo, když Soud zakládá své rozhodnutí na skutečnostech a dokumentech, se kterými se nemohli účastníci řízení seznámit (
40
). Naopak, pokud se nemýlím, Soudní dvůr dodnes toto právo neuznal v případě, v němž soud Společenství hodlá vyřešit spor na základě nepominutelného důvodu uplatněného bez návrhu.
95.
Povinnost dodržovat zásadu kontradiktornosti je podle mého názoru v tomto případě třeba vyžadovat ve stejné míře.
96.
Jak Komise zdůraznila ve svém písemném vyjádření, tuto povinnost totiž lze zcela jasně dovodit z judikatury Evropského soudu pro lidská práva. Podle této judikatury musí i soud dodržovat zásadu kontradiktornosti, zejména pokud zamítne opravný prostředek či rozhodne spor na základě důvodu uplatněného bez návrhu (
41
).
97.
Vzhledem k cílům sledovaným zásadou kontradiktornosti nevidím krom toho rozdíl mezi situací, na níž odkazuje výše uvedený rozsudek Plant a další v. Komise a South Wales Small Mines, ve které chce soud založit svoje rozhodnutí na skutečnostech či dokumentech, ke kterým se účastníci nevyjádřili, a situací, ve které soud uplatňuje bez návrhu čistě právní důvod.
98.
Zásadě kontradiktornosti mohou být totiž připisovány dva cíle. Prvním z nich je informování soudu. Tím, že jsou všechny skutečnosti, které mohou mít dopad na vyřešení sporu podrobeny vyjádření účastníků řízení, může soud rozhodnout zcela nestranně a s plnou znalostí věci, z právního i skutkového hlediska.
99.
Druhým cílem je podložit důvěru, kterou musí mít právní subjekty pokud jde o výkon spravedlnosti. Tato důvěra znamená, že účastníkům řízení bude zajištěna možnost vyjádřit se ke všem okolnostem, na kterých soud založil své rozhodnutí.
100.
Tyto úvahy se uplatní také v případě, kdy soud Společenství uplatňuje bez návrhu čistě právní důvod. Rozhodnutí ve sporu za použití právní normy, ať již je nepominutelná či nikoli, tak spočívá nezbytně na posouzení soudu, jež může být pouze obohaceno a posíleno či v opačném případně vyvráceno vyjádřením stran. Stejně tak, pokud jde o stranu sporu, která neměla ve věci úspěch, skutečnost, že se nemohla vyjádřit k právní normě, která způsobila její neúspěch, byť se jedná o právní normu nepominutelnou, u ní může vzbudit oprávněně dojem – vzhledem k tomu, že se nemohla bránit – že soud byl spojencem její protistrany.
101.
Jistě, jak zdůrazňují odpůrci, zásada kontradiktornosti není absolutní a může být předmětem výjimek.
102.
Co se týče písemností a informací předložených soudu, je tak možné, aby jejich oznamování podléhalo omezením, pokud je to odůvodněno zachováváním základních práv či důležitým veřejným zájmem, jako je ochrana obchodního tajemství (
42
). Stejně tak může soud Společenství na základě svého jednacího řádu nařídit předběžné opatření v rámci řízení o předběžném opatření „dříve než druhý účastník řízení předloží své vyjádření“ (
43
). Soud Společenství může nakonec usnesením a bez předchozího vyslechnutí žalobce odmítnout žalobu, je-li zjevně nepříslušný k jejímu projednání nebo je-li žaloba zjevně nepřípustná nebo zjevně postrádá jakýkoli právní základ (
44
).
103.
Tyto případy však musí být podle mého názoru chápány spíše jako výjimky z pravidla. Všechny se týkají specifických situací, ve kterých je dán legitimní důvod k odchýlení se od zásady kontradiktornosti. V prvních dvou případech se jedná o ochranu důležitého veřejného zájmu, se kterým musí být zásada kontradiktornosti poměřována nebo o zaručení efektivnosti předběžného opatření.
104.
Co se týká usnesení vydaných v případě nepříslušnosti, nepřípustnosti či nedostatku jakéhokoli právního základu, odchýlení se od zásady kontradiktornosti, ačkoli je více diskutabilní, může být nicméně vysvětleno tak, že odmítnutí je tak zřejmé, že o tom není sporu. Jinými slovy lze připustit, že odmítnutí žaloby nespočívá na posouzení soudu, ale na prostém konstatování jednoho z těchto důvodů.
105.
Z toho vyplývá, že článek 113 jednacího řádu Soudu prvního stupně nemůže být vykládán v tom smyslu, že by měl soud Společenství, v případě uplatňování bez návrhu, respektovat zásadu kontradiktornosti pouze v případech uvedených v tomto ustanovení, tedy když uplatňuje bez návrhu nedostatek nepominutelných podmínek řízení či když konstatuje, že je žaloba bezpředmětná.
106.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám by měl být podle mého názoru tento článek chápán v tom smyslu, že svěřuje pravomoc soudu Společenství uplatňovat určité důvody i bez návrhu, a nikoli, že omezuje význam zásady kontradiktornosti. Právě naopak, tím, že výše uvedený článek výslovně stanoví, že účastníci řízení musí být vyslechnuti, potvrzuje důležitost této základní zásady při tom, když soud uplatňuje některý důvod bez návrhu. Musí být chápán jakožto zvláštní projev základní zásady kontradiktornosti.
107.
Soud Společenství musí tedy dodržovat tuto zásadu, jestliže hodlá vyřešit spor na základě nepominutelného důvodu uplatněného bez návrhu. Za tímto účelem mu přísluší podrobit tento důvod vyjádření účastníků řízení, případně tím, že znovuotevře ústní část řízení.
108.
Je nesporné, že Soud v projednávané věci tuto povinnost porušil.
109.
Odpůrci nicméně zpochybňují, že zásada kontradiktornosti byla porušena, jelikož vzhledem k tomu, že nedostatek odůvodnění nemohl být zhojen, nemohlo znovuotevření ústní části řízení Komisi umožnit uvést argumenty vedoucí Soud k tomu, aby dotčený důvod bez návrhu neuplatnil. Zájmy Komise nebyly tedy dotčeny.
110.
Zásada kontradiktornosti je zajisté spjata s právy obhajoby a není přípustné, aby tato práva byla uplatňována čistě formalisticky. V souladu s ustálenou judikaturou je k tomu, aby bylo uznáno porušení práv obhajoby účastníka řízení a vedlo ke zrušení právního aktu Společenství třeba, aby došlo k zásahu do zájmů tohoto účastníka řízení (
45
).
111.
Vzhledem k cílům sledovaným zásadou kontradiktornosti a hodnotě této zásady v právním řádu Společenství, je nicméně těžko představitelné, že by zájmy účastníků řízení nebyly dotčeny, když soud uplatňuje bez návrhu nepominutelný právní důvod, na kterém hodlá založit své rozhodnutí a který nespadá do rámce usnesení o zjevné nepříslušnosti či nepřípustnosti. V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 113 jednacího řádu Soudu prvního stupně ukládá Soudu povinnost vyslechnout bez omezení účastníky řízení, posuzuje-li bez návrhu, zda jsou splněny nepominutelné podmínky řízení.
112.
Z toho vyplývá, že i když se v očích soudu jeví řešení sporu natolik nepochybným, že vyjádření účastníků řízení na něj nemají žádný dopad, účastníci řízení mají přece jen právo být o tomto důvodu předem informováni a vyjádřit se k němu.
113.
V projednávané věci nelze mimoto vyloučit, že by dodržení zásady kontradiktornosti mohlo mít na rozhodnutí Soudu dopad.
114.
V tomto stadiu analýzy je totiž nevýznamné, že je nedostatek odůvodnění právního aktu Společenství vadou, která v zásadě nemůže být napravena. Důležité je to, že je analýza Soudu, podle které je sporné rozhodnutí stiženo vadou spočívající v porušení povinnosti uvést odůvodnění, založena na opravdovém posouzení a že může být předmětem sporu.
115.
Posouzení dodržování požadavku odůvodnění právního aktu Společenství spočívá totiž na konkrétní analýze tohoto aktu s ohledem na několik kritérií citovaných ustálenou judikaturou.
116.
Odůvodnění vyžadované článkem 253 ES musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů, jakož i zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (
46
).
117.
V bodech 56 a 62 napadeného rozsudku vylíčil Soud důvody, na základě kterých podle něj měla Komise přezkoumat, zda mohla být sporná osvobození od daně považována za existující podpory ve smyslu čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999, a na základě kterých dovodil, že sporné rozhodnutí bylo stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, jelikož se omezilo na pouhé konstatování, že se toto ustanovení neuplatní.
118.
Není možné vyloučit, že posouzení Soudu mohlo být odlišné, kdyby bylo Komisi umožněno přednést své vyjádření ohledně těchto okolností a uvést před Soudem ty samé argumenty, které rozvinula v rámci čtvrtého a pátého důvodu v projednávaném kasačním opravném prostředku.
119.
S přihlédnutím ke všem těmto úvahám Soudnímu dvoru navrhuji, aby prohlásil, že druhý důvod kasačního opravného prostředku vznesený Komisí je opodstatněný a aby rozhodl, že Soud tím, že zrušil sporné rozhodnutí na základě důvodu uplatněného bez návrhu, jenž nebyl projednán účastníky řízení, porušil zásadu kontradiktornosti, a tím poškodil zájmy Komise.
120.
V důsledku toho navrhuji napadený rozsudek zrušit.
C – K důsledkům zrušení napadeného rozsudku
121.
Článek 61 statutu Soudního dvora uvádí, že v případě zrušení rozsudku napadeného kasačním opravným prostředkem může Soudní dvůr buď vrátit věc zpět Soudu, nebo sám vydat rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
122.
Spor v projednávané věci má dva aspekty. Jednak je napadené rozhodnutí předmětem návrhu na zrušení, založeného na řadě důvodů, které nebyly přezkoumány Soudem, a které v důsledku toho nemohou být přezkoumány Soudním dvorem.
123.
Krom toho měl Soud za to, že výše uvedené rozhodnutí bylo stiženo vadou spočívající v porušení povinnosti uvést odůvodnění a tento bod by měl být přezkoumán tímto soudem před posouzením žalobních důvodů směřujících ke zrušení aktu uplatněných účastníky řízení.
124.
Vzhledem k tomu, že otázka, zda je sporné rozhodnutí stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999, byla předmětem debaty před Soudním dvorem, jsem toho názoru, že u tohoto bodu stav řízení dovoluje, aby o něm bylo rozhodnuto.
125.
Jak již Komise krom toho uvedla, rozhodnutí Soudním dvorem je, pokud jde o tento bod, jediným možným řešením s ohledem na řádný výkon spravedlnosti. Umožní totiž vyvarovat se toho, aby se debata o této otázce opakovala před Soudem a případně vedla k vydání rozsudku omezeného na výše uvedenou otázku, který by v nejhorším případě mohl být předmětem kasačního opravného prostředku a nového vrácení věci Soudu, za účelem přezkoumání žalobních důvodů směřujících ke zrušení aktu uplatněných účastníky řízení.
126.
Soudní dvůr tak již postupoval ve výše uvedeném rozsudku Plant a další v. Komise a South Wales Small Mines, ve kterém se rozhodl přezkoumat přípustnost žaloby (
47
) poté, co konstatoval, že se Soud dopustil vad řízení, jež poškodily zájmy žalobců tím, že prohlásil návrh žalobců za nepřípustný na základě písemností, s nimiž se nemohli seznámit.
127.
Navrhuji proto Soudnímu dvoru přezkoumat společně čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku Komise, ve kterých se Komise snaží prokázat, že napadený rozsudek je nesprávný v tom, že Soud rozhodl, že sporné rozhodnutí bylo stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999.
1. Argumenty účastníků řízení
128.
Čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku Komise vychází z porušení článku 253 ES ve spojení s články 87 odst. 1 ES a 88 odst. 1 ES, respektive, ve spojení s pravidly o průběhu řízení v oblasti státních podpor a čl. 1 písm. b) bodem v) nařízení Rady č. 659/1999.
129.
V rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku Komise tvrdí, že odůvodnění sporného rozhodnutí prokazuje, že dotčená osvobození byla vždy považována za podpory od doby, co byla zavedena, jelikož výše uvedené rozhodnutí líčí právně dostačujícím způsobem a v souladu s požadavky judikatury, že výše uvedená osvobození mohla ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž. Za těchto podmínek nebylo podle tohoto orgánu nutné vysvětlovat detailněji důvody, na základě kterých se čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 neuplatní.
130.
V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku Komise uvádí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení, když se domníval, že zvláštní okolnosti, jež se vesměs týkaly jednání Rady či Komise, vyžadovaly, aby sporné rozhodnutí obsahovalo zvláštní odůvodnění ohledně použitelnosti čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999, zatímco pojem „státní podpora“, ať již existující či nové, je objektivní a nemůže záviset na jednání či prohlášeních orgánů, a to tím spíše, nesouvisí-li toto jednání či tato prohlášení s přezkumem státních podpor. Soud tak podle Komise zpochybnil postoj přijatý Soudním dvorem v rozsudku ze dne 22. června 2006, Belgie a Forum 187 v. Komise (
48
).
131.
V reakci na čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku odpůrci uvádějí, že odůvodnění nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999 nelze jasně dovodit ze sporného rozhodnutí, které tím pádem neodpovídá požadavku na jasné a jednoznačné odůvodnění. Soud kromě toho vytýkal Komisi, že neuvedla důvody, na základě kterých se domnívala, že sporná osvobození od daně narušují hospodářskou soutěž na společném trhu, když se přitom zdálo, že je dříve posuzovala opačně. Soud v tomto kontextu s ohledem na judikaturu správně konstatoval, že Komise měla uvést důvody prokazující, že provedla analýzu, která odůvodňuje její závěr. V rámci tohoto důvodu Komise usiluje o zhojení nedostatku odůvodnění, kterým je stiženo sporné rozhodnutí a o to, aby Soudní dvůr rozhodl o meritorních otázkách, které nesouvisí s tímto nedostatkem.
132.
V reakci na pátý důvod kasačního opravného prostředku odpůrci tvrdí, že Soud nezpochybnil objektivní povahu pojmu „státní podpora“, ale že se pouze domníval, že vzhledem k předchozím rozhodnutím Rady a Komise a oprávněnému očekávání, které tato rozhodnutí vzbudila ohledně legality sporných osvobození od daně, měla Komise ve sporném rozhodnutí vysvětlit důvody, které objektivně vedly k nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999. Jelikož odůvodnění rozhodnutí musí být uvedeno v samotném rozhodnutí, nemohou vysvětlení poskytnutá Komisí chybějící odůvodnění nahradit.
2. Posouzení
133.
Jsem toho názoru, že to, že ve sporném rozhodnutí nebylo Komisí vysvětleno, proč nepoužila čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999, neodůvodňuje zrušení tohoto rozhodnutí z důvodu porušení povinnosti uvést odůvodnění.
134.
V souladu s výše uvedenou judikaturou musí být otázka, zda právní akt Společenství splňuje povinnost uvést odůvodnění uloženou článkem 253 ES, předmětem konkrétního posouzení, a to zejména z hlediska obsahu dotčeného aktu, okolností za kterých byl přijat, jakož i nutnosti poskytnout vysvětlení osobám tímto aktem bezprostředně a osobně dotčeným.
135.
Jak jsem již uvedl, Komise ve sporném rozhodnutí dospěla k závěru, že osvobození minerálních olejů od spotřební daně, která byla povolena Radou na návrh Komise, představovala nové státní podpory, které nebyly slučitelné s pravidly Smlouvy v oblasti státních podpor.
136.
Jak Soud zdůraznil v bodech 56 a 62 napadeného rozsudku, z odůvodnění těchto povolovacích rozhodnutí vyplývají některé poznatky, na jejichž základě se mohly dotčené členské státy a podniky legitimně domnívat, že Komise měla za to, že tato osvobození od daně nebyla státními podporami, zejména proto, že nevedla k narušení hospodářské soutěže.
137.
Bylo tedy důležité, aby Komise ve sporném rozhodnutí jasně uvedla důvody, na základě kterých dospěla k protichůdnému závěru. Měla zejména uvést důvody, proč měla za to, že dotčená osvobození od daně narušovala či mohla narušit hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
138.
V bodech 58 a 64 odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí uvedla Komise důvody, na základě kterých se domnívá, že jsou dotčená osvobození od daně státními podporami. Uvedla, že tato osvobození od daně splňují podmínky požadované čl. 87 odst. 1 ES, to znamená, že poskytují určitým společnostem zvýhodnění, přičemž toto zvýhodnění je poskytnuto prostřednictvím státních zdrojů, že ovlivňují obchod mezi členskými státy a že narušují či mohou narušit hospodářskou soutěž.
139.
Podle bodu 59 odůvodnění sporného rozhodnutí jsou osvobození od daně financována prostřednictvím státních zdrojů, poněvadž se stát vzdává určitých příjmů, které mohl vybrat. Podle bodu 60 odůvodnění tohoto rozhodnutí poskytují osvobození od daně výhodu svým příjemcům, jelikož snižují cenu důležité suroviny. Nakonec podle bodů 61 a 62 odůvodnění výše uvedeného rozhodnutí lze předpokládat, že tato osvobození od daně ovlivňují obchod uvnitř Společenství a narušují či mohou narušit hospodářskou soutěž, jelikož oxid hlinitý (alumina) je předmětem obchodu mezi členskými státy, a vyrábí se také v Německu, Řecku, Španělsku a Maďarsku, a poněvadž byla tato osvobození od daně podle vlastního vyjádření příjemců a Francouzské republiky zavedena za tím účelem, aby byli evropští výrobci konkurenceschopní v celosvětovém měřítku.
140.
Je nezbytné podotknout, že podle těchto posouzení Komise jsou všechny podmínky, včetně narušení či hrozby narušení hospodářské soutěže mezi členskými státy, splněny bez časového omezení, to znamená od doby, kdy byla dotčená osvobození od daně zavedena.
141.
Z tohoto odůvodnění tedy jasně vyplývá, že Komise měla za to, že dotčená osvobození od daně se nestala státními podporami následkem vývoje společného trhu, nýbrž že podléhala této kvalifikaci od samého počátku, takže nemají a priori spadat do působnosti čl. 1 písm.b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999.
142.
Z toho lze zároveň v tomto stadiu výkladu sporného rozhodnutí vyvodit, že pokud měla Komise při povolování těchto osvobození od daně Radou za to, že nebyla v rozporu s ustanoveními Smlouvy, která upravují oblast státních podpor, pak bylo toto posouzení nesprávné, a že v rámci zvláštního přezkumného řízení uvedeného v článku 88 ES dospěla k opačnému závěru.
143.
Komise ve sporném rozhodnutí uvedla následně důvody, na základě kterých jsou dotčená osvobození od daně státními podporami novými, a nikoli státními podporami existujícími. Uvedla, že tato osvobození od daně neexistovala před přistoupením příslušných tří členských států, že nebyla nikdy přezkoumána z hlediska ustanovení Smlouvy, která upravují oblast státních podpor, a že nebyla oznámena.
144.
Právě v tomto rámci Komise v bodě 69 odůvodnění sporného rozhodnutí uvedla, že se čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999 v projednávaném případě neuplatní.
145.
S ohledem na výklad tohoto ustanovení v citovaném rozsudku Belgie a Forum 187 v. Komise se toto posouzení jeví jako opodstatněné. V bodě 71 tohoto rozsudku bylo totiž rozhodnuto, že se toto ustanovení neuplatní v případě, že Komise změní své posouzení týkající se vnitrostátního opatření.
146.
Komise zajisté toto vysvětlení k bodu 69 odůvodnění sporného rozhodnutí nepřipojila. V tomto ohledu lze případně vyjádřit politování nad tím, že Komise neuvedla, že posouzení, které poskytla ohledně těchto osvobození v rámci jejich povolování Radou, na základě směrnic ohledně osvobození minerálních olejů od spotřební daně, nemohlo odůvodnit jejich zařazení do působnosti čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999. Toto politování by se mohlo zároveň opírat o skutečnost, že v době, kdy bylo sporné rozhodnutí přijato, uvedený rozsudek Belgie a Forum 187 v. Komise, nebyl ještě vydán.
147.
Mám však za to, že takové vysvětlení nebylo skutečně nutné vzhledem ke znění čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999, poněvadž toto ustanovení nesměřuje ke změně v posuzování orgány Společenství, ale pouze k „vývoji společného trhu“ či „liberalizaci činnosti právem Společenství“.
148.
Soud v každém případě Komisi neopodstatněně vytýkal, že nepřezkoumala otázku, zda sporná osvobození od daně mohla být považována za existující státní podpory ve smyslu tohoto ustanovení, a to z toho důvodu, že nebyla podporami v momentu svého zavedení, ale že se jimi stala následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla dotčenými členskými státy pozměněna.
149.
Komise podle méno názoru nebyla povinna provést takový přezkum, pakliže v bodech 58 až 64 odůvodnění sporného rozhodnutí uvedla, že dotčená osvobození od daně jsou státními podporami bez časového omezení, tedy od jejich zavedení. Toto odůvodnění je podle mého názoru dostačující k tomu, aby umožnilo členským státům a podnikům bezprostředně a osobně dotčeným sporným rozhodnutím pochopit, proč se Komise domnívala, že se dotčená osvobození od daně nestala státními podporami z důvodu vývoje společného trhu a v důsledku toho nespadala do působnosti ustanovení čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999.
150.
Tato analýza se nedotýká otázky, zda Komise ve sporném rozhodnutí právně dostačujícím způsobem prokázala, že dotčená osvobození od daně splňují podmínky uvedené v čl. 87 odst. 1 ES od samého počátku a obzvláště, že od doby svého zavedení narušují či mohou narušit hospodářskou soutěž. Chci pouze uvést, že vzhledem k poznatkům uvedeným v bodech 58 až 64 odůvodnění sporného rozhodnutí nebylo nezbytné, aby Komise přezkoumala, zda se dotčená osvobození od daně stala podporami následkem vývoje společného trhu a spadala pod čl. 1 písm. b) bod v) nařízení Rady č. 659/1999.
151.
S ohledem na tyto úvahy se domnívám, že sporné rozhodnutí není stiženo vadou spočívající v porušení povinnosti uvést odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady č. 659/1999.
V – Závěry
152.
S ohledem na předcházející úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následujícím způsobem:
„1)
Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 12. prosince 2007, Irsko a další v. Komise (T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 a T-69/06), se zrušuje v rozsahu, v němž:
—
zrušuje rozhodnutí Komise 2006/323/ES ze dne 7. prosince 2005 o osvobození minerálních olejů používaných jako palivo při výrobě oxidu hlinitého (aluminy) od spotřební daně, které zavedla Francie v regionu Gardanne, Irsko v regionu Shannon a Itálie na Sardínii, z toho důvodu, že v tomto rozhodnutí Komise Evropských společenství porušila povinnost odůvodnění, co se týče nepoužití čl. 1 písm. b) bodu v) nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se provádí článek [88 ES], v projednávaném případě;
—
žalobu ve věci T-62/06 ve zbývající části zamítá a
—
stanoví, že Komise Evropských společenství ponese vlastní náklady a nahradí náklady žalobců, včetně nákladů spojených s řízením o předběžném opatření ve věci T-69/06 R.
2)
Věci T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 a T-69/06 se vrací Soudu prvního stupně Evropských společenství.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 a T-69/06; dále jen „napadený rozsudek“.
(
3
) – Úř. věst. 2006, L 119, s. 12, dále jen „sporné rozhodnutí“.
(
4
) – Dále jen „Eurallumina“.
(
5
) – Dále jen „Aughinish Alumina“.
(
6
) – Nařízení ze dne 22. března 1999, kterým se provádí článek [88 ES] (Úř. věst. L 83, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339).
(
7
) – Úř. věst. L 316, s. 12.
(
8
) – Úř. věst. L 316, s. 19.
(
9
) – Úř. věst. L 283, s. 51; Zvl. vyd. 09/01, s. 405.
(
10
) – Rozhodnutí ze dne 19. října 1992, povolující členským státům pokračovat v uplatňování snížení spotřebních daní nebo osvobození od existujících spotřebních daní z některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům, v souladu s postupem stanoveným v čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81/EHS (Úř. věst. L 316, s. 16).
(
11
) – Rozhodnutí ze dne 13. prosince 1993, povolující určitým členským státům uplatňování či pokračování v uplatňování snížení nebo osvobození od spotřebních daní z některých minerálních olejů používaných k zvláštním účelům, v souladu s postupem stanoveným v čl. 8 odst. 4 směrnice 92/81/EHS (Úř. věst. L 321, s. 29).
(
12
) – Rozhodnutí ze dne 30. června 1997, povolující členským státům uplatňování či pokračování v uplatňování snížení spotřebních daní či osvobození od existujících spotřebních daní z některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům v souladu s postupem stanoveným ve směrnici 92/81/EHS (Úř. věst. L 182, s. 22).
(
13
) – Rozhodnutí Rady ze dne 12. března 2001 o snížení daní a osvobození od spotřební daně z některých minerálních olejů používaných ke zvláštním účelům (Úř. věst. L 84, s. 23; Zvl. vyd. 09/01, s. 342)
(
14
) – ‚Úř. věst. C 30, s. 17, 21 a 25.
(
15
) – Toto ustanovení stanoví, že podpora je považována za povolenou, když byla oznámena Komisi, a pokud ta nepřijala do dvou měsíců rozhodnutí.
(
16
) – Irsko a Aughinish Alumina tvrdili, že dotčená osvobození od daně byla existujícími podporami, a to jednak na základě čl. 1 písm. b) iii) nařízení č. 659/1999 z toho důvodu, že Komise do dvou měsíců po oznámení podpory nevydala rozhodnutí, a jednak na základě ustanovení článku 1 písm. b) iv) ve spojení s čl. 15 odst. 3 téhož nařízení proto, že existovala již více než 10 let a nakonec proto, že odpovídala právním závazkům, jež Irsko převzalo před svým přistoupením k Evropskému společenství. Italská republika se odvolávala na čl. 1 písm. b) ii) nařízení č. 659/1999 z toho důvodu, že výše uvedená osvobození od daně byla řádně povolena Radou.
(
17
) – C-430/93 a C-431/93, Recueil, s. I-4705.
(
18
) – C-222/05 až C-225/05, Sb. rozh. s. I-4233.
(
19
) – C-367/95 P, Recueil, s. I-1719.
(
20
) – Článek 92 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora a články 111 jednacího řádu Soudu prvního stupně a 76 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu.
(
21
) – Viz čl.92 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora a články 113 jednacího řádu Soudu prvního stupně a 77 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu.
(
22
) – Rozsudek ze dne 29. června 2000, Politi v. Fondation européenne pour la formation (C-154/99 P, Recueil, s. I-5019, bod 15 a citovaná judikatura).
(
23
) – Usnesení ze dne 14. ledna 1992, ISAE a Interdata v. Komise (C-130/91, Recueil, s. I-69, bod 11).
(
24
) – Rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Itálie v. Komise (C-298/00 P, Recueil, s. I-4087, bod 35), a ze dne 2. května 2006, Region Siciliana v. Komise (C-417/04 P, Sb. rozh. s. I-3881, bod 36).
(
25
) – Rozsudek ze dne 1. června 2006, P & O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya v. Komise (C-442/03 P a C-471/03 P, Sb. rozh. s. I-4845, bod 45).
(
26
) – Rozsudek ze dne 13. července 2000, Salzgitter v. Komise (C-210/98 P, Recueil, s. I-5843, bod 56).
(
27
) – Tato definice je použita v Rideau, J., „Recours en annulation“, Jurisclasseur, 2008, svazek 331, bod 24.
(
28
) – Rozsudek ze dne 6. dubna 2000, Komise v. Solvay (C-287/95 P a C-288/95 P, Recueil, s. I-2391, bod 55).
(
29
) – Rozsudek ze dne 8. července 1999, Hoechst v. Komise (C-227/92 P, Recueil, s. I-4443, bod 72).
(
30
) – Rozsudek ze dne 30. března 2000, VBA v. Florimex a další (C-265/97 P, Recueil, s. I-2061, bod 114).
(
31
) – Rozsudky Komise v. Sytraval a Brink’s France, výše uvedený (bod 67), VBA v. Florimex a další, výše uvedený (bod 114), jakož i rozsudek ze dne 2. října 2003, International Power a další v. NALOO (C-172/01 P, C-175/01 P, C-176/01 P a C-180/01 P, Recueil, s. I-11421, bod 145).
(
32
) – Výše uvedené rozsudky Komises v. Sytraval a Brink’s France (body 68 až 72); VBA v. Florimex a další (body 111 až 115), jakož i International Power a další v. NALOO (bod 144).
(
33
) – Výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France (bod 70).
(
34
) – Rozsudek ze dne 10. července 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America v. Impala (C-413/06 P, Sb. rozh. s. I-4951, bod 61).
(
35
) – Rozsudek ze dne 13. února 1979, Hoffmann-La Roche v. Komise (85/76, Recueil, s. 461, bod 9), a ze dne 10. července 2001, Ismeri Europa v. Účetní dvůr (C-315/99 P, Recueil, s. I-5281, bod 28).
(
36
) – Viz zejm. rozsudek ze dne 9. června 2005, Španělsko v. Komise (C-287/02, Sb. rozh. s. I-5093, bod 37).
(
37
) – Rozsudek ze dne 22. března 1961 (42/59 a 49/59, Recueil, s. 101, 156).
(
38
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. ledna 2002, Plant a další v. Komise a South Wales Small Mines (C-480/99 P, Recueil, s. I-265, body 25 až 34), jakož i ze dne 14. února 2008, Varec (C-450/06, Sb. rozh. s. I-581, bod 47).
(
39
) – Viz zejm. ESLP, rozsudek Nideröst-Huber v. Švýcarsko ze dne 18. února 1997, (Sbírka rozsudků a rozhodnutí, 1997-I, s. 108, § 24).
(
40
) – Viz výše uvedený rozsudek Plant a další v. Komise a South Wales Small Mines, (body 25 až 34). Soudní dvůr měl za to, že Soud porušil zásadu kontradiktornosti, když založil své rozhodnutí o nepřípustnosti žaloby na skutečnostech, s nimiž se žalobci nemohli seznámit.Viz rovněž rozsudek ze dne 13. prosince 2005, Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C-78/03 P, Sb. rozh. s. I-10737, body 44 až 50), ve kterém Soudní dvůr prohlásil za opodstatněný žalobní důvod vylíčený Komisí, podle kterého Soud nesprávně překvalifikoval žalobu navrhovatelky tak, že směřuje k ochraně procesních práv, která navrhovatelka vyvozuje z čl. 88 odst. 2 ES, a přitom neumožnil tomuto orgánu, aby odpověděl na žalobní důvod vycházející z porušení těchto procesních práv.
(
41
) – Viz zejm. ESLP, rozsudky Clinique des Acacias a další v. Francie ze dne 13. října 2005, (§ 38), jakož i Prikyan a Angelova v. Bulharsko ze dne 16. února 2006, (§ 42).
(
42
) – Ve výše uvedeném rozsudku Varec (body 47, 50 a 51) Soudní dvůr rozhodl, že zásada kontradiktornosti, co se týče všech informací ohledně řízení o zadání veřejné zakázky, musí být v rámci žaloby podané proti rozhodnutí přijatému zadavatelem ohledně dotčeného řízení o zadání veřejné zakázky, poměřena s právem jiných hospodářských subjektů na ochranu jejich důvěrných údajů a jejich obchodního tajemství. Viz ve stejném smyslu čl. 116 odst. 2 jednacího řádu Soudu prvního stupně, který upravuje možnost, aby předseda Soudu nesděloval vedlejším účastníkům sporu ty písemnosti obsažené ve spisu, které mají důvěrný charakter.
(
43
) – Článek 84 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora, čl. 105 odst. 2 jednacího řádu Soudu prvního stupně a čl. 104 odst. 3 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu.
(
44
) – Článek 92 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, článek 111 jednacího řádu Soudu prvního stupně a článek 76 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu.
(
45
) – Viz jakožto příklad použití této judikatury rozsudek ze dne 2. října 2003, Corus UK v. Komise (C-199/99 P, Recueil, s. I-11177, body 19 až 25).
(
46
) – Viz zejm. rozsudky ze dne 15. dubna 2008, Nuova Agricast (C-390/06, Sb.rozh. s. I-2577, bod 79), jakož i ze dne 1. července 2008, Chronopost a La Poste v. UFEX a další (C-341/06 P a C-342/06 P, Sb. rozh. s. I-4777, bod 88 a citovaná judikatura).
(
47
) – Výše uvedený rozsudek Plant a další v. Komise a South Wales Small Mines, (bod 35).
(
48
) – C-182/03 a C-217/03, Sb. rozh. s. I-5479.