61998CJ0368_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C-368/98,
jejímž předmětem je žádost zaslaná Soudnímu dvoru na základě článku 177 Smlouvy o ES (nyní článek 234 ES) Cour du travail de Mons (Belgie), směřující k získání, ve sporu projednávaném před tímto soudem mezi
Abdonem Vanbraekelem a dalšími
a
Alliance nationale des mutualités chrétiennes (ANMC),
rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu článků 22 a 36 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující se v rámci Společenství, ve  znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983 (Úř. věst. L 230, s. 6; Zvl. vyd. 05/01, s. 35), jakož i článku 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES),
SOUDNÍ DVŮR,
ve složení G. C. Rodríguez Iglesias, předseda, C. Gulmann, A. La Pergola (zpravodaj), M. Wathelet a V. Skouris, předsedové senátů, D. A. O. Edward, J. P. Puissochet, P. Jann, L. Sevón, R. Schintgen a F. Macken, soudci,
generální advokát: A. Saggio,
vedoucí soudní kanceláře: H. A. Rühl vrchní rada,
s ohledem na písemná vyjádření předložená:
– za belgickou vládu J. Devadderem, jako zmocněncem,
– za německou vládu W.-D. Plessingem a C. D. Quassowskim, jako zmocněnci,
– za španělskou vládu R. Silva de Lapuerta, jako zmocněnkyní,
– za francouzskou vládu K. Rispal-Bellanger a A. de Bourgoingem, jako zmocněnci,
– za irskou vládu M. A. Buckleyem, jako zmocněncem,
– za nizozemskou vládu M. A. Fierstrou, jako zmocněncem,
– za rakouskou vládu C. Pesendorfer, jako zmocněnkyní,
– za finskou vládu T. Pynnä, jako zmocněnkyní,
– za vládu Spojeného království J. E. Collinsem, jako zmocněncem, ve spolupráci s S. Moore, barrister,
– za Komisi Evropských společenství P. Hillenkampem a H. Michard, jako zmocněnci,
s přihlédnutím ke zprávě k jednání,
po vyslechnutí ústních vyjádření belgické vlády, zastoupené A. Snoecx, jako zmocněnkyní, dánské vlády, zastoupené J. Moldem, jako zmocněncem, německé vlády, zastoupené W.-D. Plessingem, španělské vlády, zastoupené R. Silva de Lapuerta, francouzské vlády, zastoupené C. Bergeot, jako zmocněnkyní, irské vlády, zastoupené B. Lenihanem, SC a N. Hyland, BL, nizozemské vlády, zastoupené M. A. Fierstrou, rakouské vlády, zastoupené C. Pesendorfer, finské vlády, zastoupené T. Pynnä, švédské vlády, zastoupené A. Krusem, jako zmocněncem, vlády Spojeného království, zastoupené S. Moore, a Komise, zastoupené H. Michard, na jednání konaném dne 22. února 2000,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 18. května 2000,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Rozsudkem ze dne 9. října 1998, došlým Soudnímu dvoru dne 16. října 1998, položil Cour du travail de Mons (odvolací pracovněprávní soud v Mons) (Belgie) na základě článku 177 Smlouvy o ES (nyní článek 234 ES) předběžnou otázku týkající se výkladu článků 22 a 36 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující se v rámci Společenství, ve  znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983 (Úř. věst. L 230, s. 6; Zvl. vyd. 05/01, s. 35, dále jen „nařízení č. 1408/71“), jakož i článku 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES).
2. Tato otázka vyvstala v rámci sporu mezi p. Vanbraekel spolu s jeho šesti dětmi, jako dědici pí Descamps, a Alliance nationale des mutualités chrétiennes (národní svaz křesťanských vzájemných zdravotních pojišťoven, dále jen „ANMC“), ohledně odmítnutí, ze strany posledně jmenovaného, náhrady výdajů na ústavní péči vynaložených pí Descamps v souvislosti s ortopedickým chirurgickým zákrokem podstoupeným v nemocnici nacházející se ve Francii.
Právní rámec
Právo Společenství
3. Článek 22 odst. 1 nařízení č. 1408/71 stanoví:
„Pracovník, který splňuje podmínky právních předpisů příslušného státu pro vznik nároku na dávky, případně s přihlédnutím k článku 18, a
a) jehož stav vyžaduje okamžité dávky během pobytu na území jiného členského státu,
nebo
b) […]
nebo
c) který má povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení přiměřeného jeho stavu,
má nárok
i) na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu nebo bydliště podle jí uplatňovaných právních předpisů, jako by u ní byl pojištěn; doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se však řídí právními předpisy příslušného státu;
ii) na peněžité dávky poskytované příslušnou institucí podle jí uplatňovaných právních předpisů. Na základě dohody mezi příslušnou institucí a institucí místa pobytu nebo bydliště však může tyto dávky poskytovat instituce místa pobytu nebo bydliště na účet příslušné instituce v souladu s právními předpisy příslušného státu.“
4. Článek 22 odst. 2 druhý pododstavec nařízení č. 1408/71 stanoví:
„Povolení požadované podle odst. 1 písm. c) nelze odmítnout, pokud příslušné léčení je zařazeno mezi dávky stanovené právními předpisy členského státu, na jehož území má dotyčná osoba bydliště, a pokud jí toto léčení nemůže být, s ohledem na její současný zdravotní stav a pravděpodobný vývoj choroby, poskytnuto ve lhůtě obvykle nezbytné k poskytnutí předmětné léčby v členském státě místa bydliště.“
5. Oddíl 7 hlavy III kapitoly 1 nařízení č. 1408/71, nazvaný „Náhrada mezi institucemi“, obsahuje článek 36, který je tohoto znění:
„1. Aniž je dotčen článek 32, jsou věcné dávky poskytované na základě této kapitoly institucí jednoho členského státu na účet instituce jiného členského státu plně nahrazeny.
2. Náhrady uvedené v odstavci 1 se určují a provádějí postupem stanoveným prováděcím nařízením uvedeným v článku 97 buď na základě prokázaných skutečných výdajů, nebo paušální částkou.
Používají-li se paušální částky, musí být takové, aby zajistily, že se náhrada co nejvíce blíží skutečným výdajům.
3. Dva nebo více členských států nebo příslušné instituce těchto členských států mohou stanovit jiné způsoby náhrady nebo se mohou zříci všech náhrad mezi institucemi, které podléhají jejich pravomoci.“
Vnitrostátní právní rámec
6. Článek 76c odst. 1 zákona ze dne 9. srpna 1963 o zavedení a organizaci režimu povinného pojištění pro případ nemoci a invalidity (dále jen „zákon ze dne 9. srpna 1963“) stanovil v rozhodné době z hlediska skutečností v původním řízení následující:
„Dávky stanovené tímto zákonem nejsou přiznány, až na výjimky stanovené králem, pokud se příjemce v době, kdy nárok na dávky uplatňuje, skutečně nezdržuje na belgickém území nebo pokud byly zdravotní dávky poskytnuty v zahraničí“.
7. Článek 221 odst. 1 královské vyhlášky ze dne 4. listopadu 1963, kterou se provádí zákon ze dne 9. srpna 1963, stanoví:
„Zdravotní dávky poskytnuté v zahraničí jsou přiznány:
[…]
2° příjemci, pokud jeho uzdravení vyžaduje hospitalizaci, jež může být provedena za lepších léčebných podmínek v zahraničí a jež je předem shledána revizním lékařem nezbytnou“.
8. Belgická vláda nicméně ve svém písemném vyjádření uvádí, že žádosti o povolení k léčení v jiném členském státě jsou nadále posuzovány s ohledem na článek 22 nařízení č. 1408/71, a nikoliv s ohledem na shora uvedené belgické právní předpisy.
9. Z ministerských pokynů převzatých ve vnitřním pokynu č. 83/54-80/54 Institut national d´assurance maladie-invalidité (INAMI) ze dne 4. února 1983 tak podle belgické vlády vyplývá, že belgické právní předpisy se již neuplatňují v případech, kdy je předmětná situace upravena právní úpravou Společenství.
10. Metodický pokyn Ministerstva O.A. č. 81/215-80/51 ze dne 18. června 1971 stanoví, pokud jde o poskytování formuláře E 112, uvedeného v nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1408/71 (Úř. věst. L 74, s. 1), a tudíž k úhradě léčebných výkonů poskytnutých v jiném členském státě, následující:
„I. Při provádění článku 22 nařízení č. 1408 je třeba se opírat o následující zásady:
1° povolení k léčení v zahraničí nemůže být vydáno, lze-li z léčebně-technického hlediska podstoupit léčbu stejně tak i v Belgii;
2° je-li ve velmi výjimečných případech, to znamená tehdy, když léčbu nelze provést v Belgii, vydáno povolení k léčení v zahraničí, revizní lékař jasně určí zdravotnické zařízení nebo specializovaného lékaře, jakož i předpokládanou dobu léčení;
3° s výhradou bodu 2° nemohou být výkony nehrazené belgickým pojištěním poskytovány v zahraničí, to znamená, že formulář E 112 nemůže být vydán pro výkony, které nejsou v Belgii hrazeny ze zdravotního a invalidního povinného pojištění (absolutní omezení).
[…]“.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
11. Paní Descamps, belgická státní příslušnice s bydlištěm v Belgii a registrovaná u ANMC, trpěla oboustrannou artrózou kolenního kloubu a v únoru 1990 požádala ANMC o povolení k tomu, aby mohla podstoupit ortopedický chirurgický zákrok ve Francii, který by byl hrazen ANMC.
12. Toto povolení bylo odmítnuto z důvodu, že žádost nebyla dostatečně odůvodněna, jelikož pí Descamps nepředložila lékařský posudek vystavený lékařem činným v národním fakultním zdravotnickém zařízení.
13. Paní Descamps poté, co bez ohledu na tento nedostatek povolení postoupila v dubnu 1990 ve Francii uvedený zákrok, podala k Tribunal du travail de Tournai (soud pro pracovněprávní spory v Tournai) (Belgie) žalobu, kterou se domáhala toho, aby jí ANMC uhradila náklady na tuto péči.
14. Tribunal du travail de Tournai rozsudkem ze dne 10. prosince 1991 tuto žalobu zamítl. Měl za to, že rozhodnutí o odmítnutí povolení přijaté ANMC bylo opodstatněné, zejména z důvodu, že pí Descamps „nepředložila posudek alespoň jednoho belgického vysokoškolského profesora, kterým by prokázala, že zákrok provedený ve Francii byl proveden za lepších léčebných podmínek, než by býval mohl být proveden v Belgii“.
15. Na základě odvolání proti tomuto rozhodnutí podaného pí Descamps shledal Cour du travail de Mons svým mezitímním rozsudkem ze dne 8. října 1993, že požadavek posudku zpracovaného belgickým vysokoškolským profesorem, přijatý Tribunal du travail de Tournai, je pro účely povolení příliš přísný. Stejným rozsudkem Cour du travail de Mons ustanovil znalce, aby vyhodnotil, zda uzdravení pí Descamps vyžadovalo v březnu 1990 hospitalizaci, jež mohla být uskutečněna v zahraničí za lepších léčebných podmínek nežli v Belgii.
16. Podle závěrů znaleckého posudku předloženého dne 29. prosince 1994 „uzdravení pí Jeanne Descamps vyžadovalo v březnu 1990 hospitalizaci, jež mohla být poskytnuta za lepších léčebných podmínek v zahraničí (chirurgický zákrok Dr. Cartiera v Paříži, čl. 221 odst. 1 královské vyhlášky ze dne 4. listopadu 1963)“.
17. Z návrhů účastníků předložených Cour du travail de Mons po předložení znaleckého posudku se podává, že za okolností věci v původním řízení by náhrada léčebných výdajů činila 38 608,89 FRF v případě přihlédnutí ke koeficientům pro náhradu stanoveným francouzskými předpisy a 49 935,44 FRF v případě uplatnění koeficientů stanovených belgickými předpisy.
18. Paní Descamps zemřela v průběhu řízení, dne 10. srpna 1996. Její dědicové, tj. manžel p. Vanbraekel spolu s jejími šesti dětmi, pokračovali
v řízení.
19. Cour du travail de Mons s přihlédnutím ke znaleckému posudku uvedl, že ANMC bude uloženo nahradit výdaje na hospitalizaci pí Descamps „v souladu s článkem 22 nařízení 1408/71 a s články 59 a 60 Smlouvy“. Cour du travail de Mons přitom upřesnil, že již zbývá rozhodnout jen o otázce výše náhrady, načež se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Uznal-li vnitrostátní soud v rámci sporu, o němž je před ním vedeno řízení, nezbytnost hospitalizace v členském státě jiném, nežli je stát příslušné instituce – přičemž předchozí povolení uvedené v článku 22 nařízení 1408/71 bylo odmítnuto:
a) Je třeba provést náhradu výdajů na hospitalizaci podle režimu státu příslušné instituce nebo podle režimu zavedeného státem, na jehož území došlo k hospitalizaci?
b) Lze s ohledem na článek 36 nařízení 1408/71 uplatnit omezení výše náhrady stanovené právními předpisy státu příslušné instituce i přes to, že tento článek zmiňuje plnou náhradu?“
K přípustnosti
20. Podle vlád irské, nizozemské a Spojeného království, předkládací rozsudek přesně neuvádí důvody, proč vnitrostátní soud potřebuje výklad práva Společenství za účelem rozhodnutí sporu a neobsahuje dostatek údajů, pokud jde o rozhodné právní a skutkové okolnosti, jež by členským státům umožňovaly účinný výkon jejich práva předložit Soudnímu dvoru písemná vyjádření.
21. V tomto ohledu je namístě připomenout, že z ustálené judikatury sice plyne, že nezbytnost dospět k takovému výkladu práva Společenství, který by byl pro vnitrostátního soudce užitečný, vyžaduje, aby tento soudce vymezil skutkový a normativní rámec, do nějž jsou včleněny otázky, které klade, anebo aby přinejmenším vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou tyto otázky postaveny (viz zejména rozsudek ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo a další, C‑320/90 až C‑322/90, Recueil, s. I‑393, bod 6; usnesení ze dne 19. března 1993, Banchero, C‑157/92, Recueil, s. I‑1085, bod 4; ze dne 30. dubna 1998, Testa a Modesti, C‑128/97 a C‑137/97, Recueil, s. I‑2181, bod 5, a ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Recueil, s. I‑4979, bod 15). Soudní dvůr rovněž opakovaně zdůraznil, jak důležité je, aby předkládající soudce uvedl přesné důvody, jež ho vedly k tomu, aby se zabýval výkladem práva Společenství, a považoval za nezbytné položit Soudnímu dvoru předběžné otázky (viz zejména usnesení ze dne 25. června 1996, Italia Testa, C‑101/96, Recueil, s. I‑3081, bod 6; výše uvedené Testa a Modesti, bod 15, a výše uvedené Laguillaumie, bod 16).
22. V projednávané věci je však nutné konstatovat, že předkládající soud podobné požadavky neporušil.
23. Je totiž třeba mít v patrnosti, že předkládací rozsudek uvádí použitelné vnitrostátní předpisy a popis skutkového stavu, který je, byť stručný, dostačující k tomu, aby Soudní dvůr mohl rozhodnout.
24. Kromě toho, jak již bylo podotknuto výše, předkládající soud již rozhodl, že za okolností věci v původním řízení podmínky, na něž právo Společenství váže existenci nároku na náhradu péče poskytnuté v členském státě jiném, než je stát registrace, byly skutečně naplněny. Jak zdůrazněno v předkládacím rozsudku, žádost o výklad určená Soudnímu dvoru směřuje pouze k určení výše náhrady, k níž má dojít, a zejména toho, zda je v tomto ohledu na místě uplatnit režim platný v členském státě registrace nebo režim plynoucí z předpisů členského státu, na jehož území byla péče poskytnuta.
25. Za těchto okolností je namístě otázku položenou předkládajícím soudem přezkoumat.
K první části předběžné otázky
26. Podstatou první části otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, že osobě, jež podala žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, přičemž následně je prokázáno, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, podléhá náhrada výdajů na péči ze strany příslušné instituce pravidlům pro hrazení péče platným v členském státě registrace nebo pravidlům plynoucím z předpisů členského státu, na jehož území byla péče poskytnuta.
27. Za účelem odpovědi na tuto otázku je namístě úvodem uvést, že i když to vnitrostátní soud neupřesňuje, ustanovení práva Společenství, jejichž výklad se jeví pro odpověď na vznesenou otázku rozhodným, jsou jednak čl. 22 odst. 1 písm. c) a i) nařízení č. 1408/71, jednak článek 59 Smlouvy.
28. Jak již bylo podotknuto výše, předkládající soud ostatně sám upřesňuje, že již rozhodl, že léčebné výdaje dotčené v původním řízení budou hrazeny ANMC „v souladu s článkem 22 nařízení 1408/71 a s články 59 a 60 Smlouvy“.
Článek 22 nařízení č. 1408/71
29. Co se týče použitelnosti článku 22 nařízení č. 1408/71 na věc v původním řízení je třeba zaprvé připomenout jednak, že pí Descamps skutečně podala žádost o předchozí povolení založenou na tomto ustanovení, a jednak, že předkládající soud rozhodl zbavit účinků odmítnutí povolení, které bylo ve věci vydáno.
30. Zadruhé je třeba upřesnit, že skutečnost, že odmítnutí povolení bylo soudním rozhodnutím v původním řízení shledáno neopodstatněným na základě měřítek pro povolení stanovených vnitrostátními právními předpisy, a nikoliv na základě měřítek vyjádřených v čl. 22 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1408/71, nikterak
neumožňuje mít za to, jak tvrdila belgická vláda, že není namístě toto nařízení použít.
31. Ze znění čl. 22 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1408/71 totiž vyplývá, že jediným účelem tohoto ustanovení je určit okolnosti, za kterých je vyloučeno, aby příslušná národní instituce mohla odmítnout povolení vyžádané na základě čl. 22 odst. 1 písm. c). Toto ustanovení naopak nikterak neomezuje případy, ve kterých může být takové povolení uděleno v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. c). Z toho plyne, že je-li povolení uděleno na základě vnitrostátního pravidla, které, jako právní předpisy dotčené v původním řízení, stanoví udělení povolení, pokud jde prokázáno, že hospitalizace může být uskutečněna za lepších léčebných podmínek v zahraničí, je třeba mít za to, že takové povolení představuje povolení ve smyslu čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71.
32. Co se týče dosahu práv udělených čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 sociálnímu pojištěnci, jenž je držitelem povolení, z dikce tohoto odst. 1 písm. i) plyne, že takový pojištěnec má v zásadě nárok na věcné dávky poskytované na účet příslušné instituce institucí místa pobytu podle ustanovení právních předpisů státu, v němž jsou dávky poskytovány, jako by tam byl pojištěnec registrován, a že pouze doba, po kterou jsou dávky poskytovány, se řídí právními předpisy příslušného státu. Toto ustanovení tím, že takto zaručuje sociálním pojištěncům spadajícím do působnosti právních předpisů členského státu a vybaveným povolením přístup k péči v ostatních členských státech za stejně výhodných podmínek, jako jsou ty, které svědčí sociálním pojištěncům spadajícím do působnosti právních předpisů těchto ostatních členských států, přispívá k usnadnění volného pohybu sociálních pojištěnců.
33. Z předchozího vyplývá, že musí být uplatněny způsoby hrazení péče stanovené právními předpisy členského státu, v němž je péče poskytována, přičemž příslušná instituce je povinna následně poskytnout instituci místa pobytu náhradu za podmínek stanovených v článku 36 nařízení č. 1408/71.
34. Užitečný účinek stejně jako duch těchto ustanovení mimoto velí mít za to, že bylo-li sociálnímu pojištěnci, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, přičemž následně je prokázáno buď samotnou příslušnou institucí, anebo soudním rozhodnutím, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, má tento pojištěnec přímo k tíži příslušné instituce nárok na náhradu ve výši rovnocenné té, která by bývala měla být zpravidla hrazena, kdyby bylo povolení od počátku řádně vydáno.
35. Jelikož předkládající soud uvádí, že náhrada, k níž by mohlo dojít v případě použití belgického režimu, by byla vyšší, nežli náhrada, jež by vyplývala z použití francouzského režimu, a jelikož si v tomto ohledu klade otázku výše náhrady, na niž mají žalobci v původním řízení, ve svém postavení dědiců pí Descamps vzhledem k ustanovení práva Společenství skutečně nárok, naskýtá se otázka, zda se dotyční mohou kromě toho domáhat doplňkové náhrady odpovídající rozdílu mezi těmito dvěma režimy.
36. V tomto ohledu je třeba připomenout, že není účelem článku 22 nařízení č. 1408/71 upravit výdaje vynaložené v souvislosti s péčí poskytnutou v jiném členském státě, a tím pádem tento článek nikterak nebrání náhradě těchto výdajů členskými státy podle sazeb platných v členském státě registrace (viz rozsudek ze dne 28. dubna 1998, Kohll, C‑158/96, Recueil, s. I‑1931, bod 27), jestliže předpisy členského státu registrace takovou náhradu předvídají a sazby uplatňované podle těchto předpisů se ukáží výhodnějšími než sazby uplatňované členským státem, v němž byla péče poskytnuta.
37. Článek 22 nařízení č. 1408/71 tedy sice nebrání náhradě doplňující tu, která vyplývá z uplatnění režimu členského státu pobytu, jestliže se režim uplatňovaný v členském státě registrace ukáže výhodnějším, ale toto ustanovení nicméně ani takovou doplňkovou náhradu neukládá. Za těchto podmínek je namístě zkoumat, zda taková povinnost nemůže vyplývat z článku 59 Smlouvy.
Pravidla týkající se volného pohybu služeb
38. Nejdříve je třeba určit, zda situace, jež je předmětem původního řízení, skutečně spadá do rozsahu působnosti volného pohybu služeb ve smyslu článku 59 Smlouvy.
39. Některé vlády, jež Soudnímu dvoru předložily písemná vyjádření, totiž zpochybňovaly, že nemocniční služby mohou představovat hospodářskou činnost ve smyslu článku 60 Smlouvy o ES (nyní článek 50 ES).
40. Úvodem je třeba připomenout, že podle článku 60 Smlouvy se pokládají za služby výkony poskytované zpravidla za úplatu, pokud nejsou upraveny ustanoveními o volném pohybu zboží, kapitálu a osob.
41. Z ustálené judikatury kromě toho plyne, že léčebná činnost spadá do rozsahu působnosti článku 60 Smlouvy, aniž by bylo namístě rozlišovat v tomto ohledu podle toho, zda je péče poskytována v nemocnici nebo mimo ni (viz rozsudky ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377, bod 16; ze dne 4. října 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, C‑159/90, Recueil, s. I‑4685, bod 18, a výše uvedený Kohll, body 29 a 51).
42. Z ustálené judikatury rovněž plyne, že zvláštní povaha některých výkonů služeb neznamená, že by tyto činnosti byly vyňaty ze základní zásady volného pohybu služeb (rozsudky ze dne 17. prosince 1981, Webb, 279/80, Recueil, s. 3305, bod 10, a výše uvedený Kholl, bod 20) stejně jako, že skutečnost, že vnitrostátní právní úprava dotčená v původním řízení spadá do oblasti sociálního zabezpečení, nemůže vyloučit použití článků 59 a 60 Smlouvy (výše uvedený rozsudek Kholl, bod 21).
43. Jelikož nemocniční výkony dotčené v původním řízení vskutku spadají do rozsahu působnosti volného pohybu služeb, je dále namístě zabývat se tím, zda skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy nezaručují pojištěnci, který je v tomto členském státě registrován a bylo mu povoleno podstoupit pobyt v nemocnici v jiném členském státě v souladu s čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, úroveň hrazení péče obdobnou té, na niž by měl nárok, kdyby byl umístěn v nemocnici ve členském státě své registrace, nevede k omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 59 Smlouvy.
44. V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že článek 59 Smlouvy brání použití jakýchkoli vnitrostátních předpisů, jejichž účinkem se poskytování služeb mezi členskými státy stává obtížnějším, nežli poskytování služeb výlučně uvnitř některého členského státu (rozsudky ze dne 5. října 1994, Komise v. Francie, C‑381/93, Recueil, s. I‑5145, bod 17, a výše uvedený Kholl, bod 33).
45. V projednávaném případě je nepochybné, že okolnost, že sociální pojištěnec má nárok na méně výhodnou úroveň hrazení péče, je-li mu poskytována ústavní léčba v jiném členském státě, než když podstupuje stejnou léčbu v členském státě registrace, je způsobilá odradit tohoto pojištěnce od toho, aby se obracel na poskytovatele léčebných služeb usazené v jiných členských státech, ba mu i v tom bránit, a představuje jak pro tohoto pojištěnce, tak pro poskytovatele překážku pro volný pohyb služeb (viz obdobně rozsudky Luisi a Carbone, výše uvedený, bod 16; ze dne 28. ledna 1992, Bachmann, C‑204/90, Recueil, s. I‑249, bod 31, a výše uvedený Kholl, bod 35).
46. Za těchto podmínek je konečně namístě přezkoumat, zda skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy nezaručují pojištěnci, který je v tomto členském státě registrován, nejméně stejně výhodnou úroveň hrazení péče, jsou-li služby ústavní péče poskytnuty v jiném členském státě, může být objektivně odůvodněna.
47. V tomto ohledu je namístě připomenout, že Soudní dvůr již dříve rozhodl, že nelze vyloučit, že riziko vážného ohrožení finanční rovnováhy systému sociálního zabezpečení, může představovat naléhavý důvod obecného zájmu způsobilý odůvodňovat překážku pro zásadu volného pohybu služeb (výše uvedený rozsudek Kohll, bod 41).
48. Soudní dvůr stejně tak uznal, pokud jde o cíl zachování vyvážené a všem dostupné zdravotní a nemocniční služby, že i když je takový cíl je vnitřně spojen se způsobem financování systému sociálního zabezpečení, mohou se na něj rovněž vztahovat odchylky z důvodů veřejného zdraví uvedené v článku 56 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 46 ES), pokud přispívá k dosažení vysoké úrovně ochrany zdraví (výše uvedený rozsudek Kohll, bod 50).
49. Soudní dvůr navíc upřesnil, že článek 56 Smlouvy umožňuje členským státům omezit volný pohyb zdravotních a nemocničních služeb v rozsahu, v němž je zachování léčebné kapacity nebo lékařské odbornosti na vnitrostátním území podstatné pro veřejné zdraví, nebo dokonce pro přežití jejich obyvatelstva (výše uvedený rozsudek Kohll, bod 51).
50. Co se týče situace, o kterou jde v rámci sporu v původním řízení, je nicméně nutno připustit, že žádný z naléhavých důvodů zmíněných v bodech 47 až 49 stávajícího rozsudku nemůže odůvodňovat překážku dotčenou v původním řízení.
51. Je totiž třeba připomenout, že v projednávané věci předkládající soud rozhodl, že pí Descamps měla skutečně nárok na získání povolení upraveného vnitrostátními právními předpisy, které se na ni vztahovaly, jakož i článkem 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71. Za takových okolností nelze tvrdit, že by vyplacení doplňkové náhrady odpovídající rozdílu mezi režimem hrazení péče upraveným právními předpisy členského státu registrace a režimem uplatňovaným členským státem pobytu, je-li prvně jmenovaný příznivější nežli posledně jmenovaný, mohlo ohrozit zachování vyvážené a všem dostupné zdravotní a nemocniční služby v členském státě registrace či zachování léčebné kapacity nebo lékařské odbornosti na vnitrostátním území.
52. Kromě toho, jelikož taková doplňková náhrada, která je závislá na režimu hrazení péče v členském státě registrace, již pojmově neznamená žádné dodatečné finanční zatížení pro systém zdravotního pojištění tohoto státu ve srovnání s úhradou nesenou v případě hospitalizace v tomto státě,
nelze ani tvrdit, že uložení takové doplňkové náhrady k tíži tohoto systému zdravotního pojištění by mohlo mít významný dopad na financování systému sociálního zabezpečení (výše uvedený rozsudek Kholl, bod 42).
53. S přihlédnutím k veškerým předchozím úvahám je namístě na první část předběžné otázky odpovědět tak, že čl. 22 odst. 1 písm. c) a i) nařízení č. 1408/71 musí být vykládán v tom smyslu, že má-li sociální pojištěnec povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení, instituce místa pobytu je povinna mu poskytnout věcné dávky v souladu s jí používanými pravidly hrazení zdravotní péče,
jako by byl pojištěnec u ní registrován.
Bylo-li sociálnímu pojištěnci, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení, toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, přičemž se následně prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, má dotyčný přímo k tíži příslušné instituce nárok na náhradu ve výši rovnocenné té, která by byla bývala hrazena institucí místa pobytu, kdyby povolení bylo bývalo od počátku řádně vydáno.
Účelem článku 22 nařízení č. 1408/71 není upravovat případnou náhradu podle sazeb platných v členském státě registrace, a tento článek tedy ani nebrání tomu, aby tento stát vyplácel doplňkovou náhradu odpovídající rozdílu mezi režimem hrazení péče upraveným právními předpisy uvedeného státu a režimem uplatňovaným členským státem pobytu, je-li prvně jmenovaný příznivější nežli posledně jmenovaný a právní předpisy členského státu registrace takovou náhradu stanoví, ani takovou doplňkovou náhradu neukládá.
Článek 59 Smlouvy musí být vykládán v tom smyslu, že je-li náhrada výdajů vynaložených na služby ústavní péče poskytnuté v členském státě pobytu vyplývající z použití pravidel platných v tomto státě, nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití právních předpisů platných v členském státě registrace v případě hospitalizace v tomto posledně jmenovaném státě, musí příslušná instituce
sociálnímu pojištěnci poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající tomuto rozdílu.
Ke druhé části předběžné otázky
54. Podstatou druhé části otázky předkládajícího soudu je, zda článek 36 nařízení č. 1408/71 musí být vykládán v tom smyslu, že z tohoto ustanovení vyplývá, že sociální pojištěnec, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 a jemuž bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, má nárok na náhradu veškerých zdravotních výdajů, které vynaložil v členském státě, kde mu byla poskytnuta péče, jakmile se prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné.
55. Za účelem zodpovězení takto přeformulované otázky postačí konstatovat, že ze samotné dikce článku 36 nařízení č. 1408/71 vyplývá, že plná náhrada mezi institucemi, na kterou toto ustanovení odkazuje, se týká pouze věcných dávek poskytovaných institucí členského státu pobytu na účet příslušné instituce podle ustanovení hlavy III kapitoly 1 tohoto nařízení. Z toho plyne, jak již bylo dříve vyloženo v bodech 32 a 33 stávajícího rozsudku, že uvedená náhrada se vztahuje jen na věcné dávky, jejichž hrazení institucí místa pobytu právní předpisy používané touto institucí stanoví, a přesně v rozsahu stanoveném pro toto hrazení.
56. Na druhou část předběžné otázky je tedy namístě odpovědět tak, že článek 36 nařízení č. 1408/71 nemůže být vykládán v tom smyslu, že by z tohoto ustanovení mělo vyplývat, že sociální pojištěnec, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 a jemuž bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, má nárok na náhradu veškerých zdravotních výdajů, které vynaložil v členském státě, kde mu byla poskytnuta péče, jakmile se prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné.
K nákladům řízení
57. Výdaje vzniklé belgické, dánské, německé, španělské, francouzské, irské, nizozemské, rakouské, finské, švédské vládě a vládě Spojeného království, jakož i Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
o otázce, kterou mu položil Cour du travail de Mons rozsudkem ze dne 9. října 1998, rozhodl takto:
1) Článek 22 odst. 1 písm. c) a i) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a členy jejich rodin pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983, musí být vykládán v tom smyslu, že má-li sociální pojištěnec povolení příslušné instituce k odjezdu na území jiného členského státu za účelem léčení, instituce místa pobytu je povinna mu poskytnout věcné dávky v souladu s jí používanými pravidly hrazení zdravotní péče,
jako by byl pojištěnec u ní registrován.
Bylo-li sociálnímu pojištěnci, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) tohoto nařízení, toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, přičemž se následně prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné, má dotyčný přímo k tíži příslušné instituce nárok na náhradu ve výši rovnocenné té, která by byla bývala hrazena institucí místa pobytu, kdyby povolení bylo bývalo od počátku řádně vydáno.
Účelem článku 22 tohoto nařízení není upravovat případnou náhradu podle sazeb platných v členském státě registrace, a tento článek tedy ani nebrání tomu, aby tento stát vyplácel doplňkovou náhradu odpovídající rozdílu mezi režimem hrazení péče upraveným právními předpisy uvedeného státu a režimem uplatňovaným členským státem pobytu, je-li prvně jmenovaný příznivější nežli posledně jmenovaný a právní předpisy členského státu registrace takovou náhradu stanoví, ani takovou doplňkovou náhradu neukládá.
Článek 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES) musí být vykládán v tom smyslu, že je-li náhrada výdajů vynaložených na služby ústavní péče poskytnuté v členském státě pobytu, vyplývající z použití pravidel platných v tomto státě, nižší nežli náhrada, jež by vyplývala z použití právních předpisů platných v členském státě registrace v případě hospitalizace v tomto posledně jmenovaném státě, musí příslušná instituce sociálnímu pojištěnci poskytnout doplňkovou náhradu odpovídající tomuto rozdílu.
2) Článek 36 nařízení č. 1408/71, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením č. 2001/83, nemůže být vykládán v tom smyslu, že by z tohoto ustanovení mělo vyplývat, že sociální pojištěnec, jenž podal žádost o povolení na základě čl. 22 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 a jemuž bylo toto povolení příslušnou institucí odmítnuto, má nárok na náhradu veškerých zdravotních výdajů, které vynaložil v členském státě, kde mu byla poskytnuta péče, jakmile se prokáže, že toto odmítnutí bylo neopodstatněné.