62007CC0158
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JÁNA MAZÁKA
přednesené dne 10. července 2008 (
1
)
Věc C-158/07
Jacqueline Förster
v.
Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
„Volný pohyb osob — Student, který je státním příslušníkem členského státu a který se odebral do jiného členského státu, aby zde získal vzdělání — Stipendia na životní náklady pro studenty — Občanství Evropské unie — Článek 12 ES — Právní jistota“
I – Úvod
1.
Usnesením ze dne 16. března 2007, došlým Soudnímu dvoru dne, předložil Vrchní soud sociálního zabezpečení (Centrale Raad van Beroep, Nizozemsko) v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES řadu otázek, které se týkají výkladu právních předpisů Společenství o právu pracovníků na volný pohyb a pobyt, a ustanovení Smlouvy o občanství Unie, ve spojení s článkem 12 ES.
2.
Žádost byla předložena v rámci sporu mezi Jacqueline Förster, německou státní příslušnicí, která se přestěhovala do Nizozemska za účelem získání vysokoškolského vzdělání, a jež tam původně v průběhu studia rovněž vykonávala placenou práci, a Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (dále jen „IBG“), správním orgánem pověřeným uplatňováním nizozemských právních předpisů týkajících se financování studia. Jacqueline Förster zpochybňuje odmítnutí IBG poskytnout jí finanční pomoc na pokrytí nákladů studia a životních nákladů (dále jen „stipendium“), pokud jde o období, ve kterém již nebyla hospodářsky činná, z důvodu, že si nezachovala postavení pracovníka Společenství, ani nesplňovala požadavek legálního pobytu v Nizozemsku po nepřetržitou dobu pěti let, uplatňovaný IBG.
3.
V projednávané věci se tedy v zásadě jedná o dvě otázky. První, zda se (migrující) student v takové situaci, ve které byla J. Förster, může dovolávat práva pracovníka Společenství na rovné zacházení za účelem získání stipendia, navzdory skutečnosti, že v rozhodné době ukončila předchozí zaměstnání a byla tak hospodářsky nečinná.
4.
Zadruhé, předkládajícího soudu si přeje ověřit, zda se takový student jako J. Förster, jakožto občan Unie, může v každém případě opřít o zásadu rovného zacházení zakotvenou v prvním odstavci článku 12 ES za účelem získání stipendia, a zejména zda a za jakých podmínek může být získání takového stipendia učiněno závislým na požadavku, aby dotčený student legálně pobýval v hostitelském členském státu po dobu pěti let před podáním žádosti o finanční podporu.
5.
Soudní dvůr je tak žádán, aby zpřesnil svou judikaturu plynoucí z rozsudku Bidar a zejména své zjištění, že je legitimní, aby členský stát poskytl finanční podporu pouze studentům, kteří prokázali „určitý stupeň integrace do společnosti tohoto státu“ (
2
).
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
6.
Článek 7 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (
3
) stanoví:
„1.   S pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, nesmí být na území jiného členského státu z důvodu jeho státní příslušnosti zacházeno jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky, zejména z oblasti odměňování, propouštění a návratu k povolání nebo opětného zaměstnání, pokud se stal nezaměstnaným.
2.   Požívá stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci.“
7.
Článek 1 směrnice Rady 93/96/EHS ze dne 29. října 1993 o právu pobytu pro studenty (
4
) stanoví:
„Pro upřesnění podmínek usnadňujících výkon práva pobytu a s cílem zajistit přístup k odbornému vzdělání bez diskriminace pro státního příslušníka členského státu, který byl přijat k odbornému vzdělávání v jiném členském státě, přiznávají členské státy právo pobytu každému studentovi, který je státním příslušníkem členského státu a který nepožívá toto právo na základě jiných právních předpisů Společenství, a rovněž manželce nebo manželovi studenta a nezaopatřeným dětem, pokud student prokáže dotyčnému vnitrostátnímu orgánu prohlášením nebo obdobnými prostředky, které si zvolí a které jsou přinejmenším rovnocenné, že má dostatečné prostředky, aby se nestal během svého pobytu zatížením pro systém sociálního zabezpečení [sociální pomoci] hostitelského členského státu, a za podmínky, že je zapsán do uznaného vzdělávacího zařízení, aby v něm jako hlavní činnost získal odborné vzdělání, a že má v hostitelském členském státě uzavřeno zdravotní pojištění vůči všem rizikům.“
8.
Článek 3 směrnice 93/96 stanoví:
„Tato směrnice nezakládá pro studenty požívající právo pobytu nárok na výplatu stipendií [na životní náklady] od hostitelského státu.“
9.
Článek 2 nařízení Komise (EHS) č. 1251/70 ze dne 29. června 1970 o právu pracovníků zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání v tomto státě (
5
) zní:
„1.   Právo trvale zůstat na území členského státu má:
a)
pracovník, který v době skončení své činnosti dosáhl věku stanoveného právním předpisem tohoto státu pro vznik nároku na starobní důchod a který byl v tomto státě zaměstnán alespoň dvanáct měsíců a bydlel zde nepřetržitě více než tři roky;
[…].“
10.
Podle článku 7 uvedeného nařízení „[p]rávo na rovné zacházení stanovené nařízením Rady (EHS) č. 1612/68 se vztahuje také na osoby, na které se vztahuje toto nařízení.“
11.
Nařízení č. 1612/68 bylo změněno a směrnice 93/96 byla zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států (
6
), kterou členské státy měly v souladu s jejím článkem 40 provést do .
12.
Podle čl. 16 odst. 1 směrnice 2004/38:
„Právo trvalého pobytu v hostitelském členském státě mají občané Unie, kteří tam nepřetržitě legálně pobývají po dobu pěti let. […]“
13.
Článek 24 směrnice 2004/38, nadepsaný „Rovné zacházení“ stanoví:
„1.   S výhradou zvláštních ustanovení výslovně uvedených ve Smlouvě a v sekundárních právních předpisech požívají všichni občané Unie, kteří pobývají na základě této směrnice na území hostitelského členského státu, v oblasti působnosti Smlouvy stejného zacházení jako státní příslušníci tohoto členského státu. Právo na rovné zacházení se vztahuje i na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a mají právo pobytu nebo trvalého pobytu.
2.   Odchylně od odstavce 1 není hostitelský členský stát povinen přiznat nárok na sociální pomoc v prvních třech měsících pobytu nebo případně během delšího období stanoveného v čl. 14 odst. 4 písm. b), ani není povinen přiznat před nabytím práva trvalého pobytu podporu při studiu, včetně odborné přípravy, jíž se rozumí stipendia nebo půjčky na studium osobám jiným než zaměstnaným osobám, osobám samostatně výdělečně činným, osobám ponechávajícím si takové postavení a jejich rodinným příslušníkům.“
B – Příslušné vnitrostátní právo
14.
Pravidla upravující udělování stipendií jsou stanovena v zákoně o stipendiu (Wet studiefinanciering, dále jen „WSF 2000“). Jeden z požadavků se týká státní příslušnosti žadatelů. Tento požadavek je upraven čl. 2.2 WSF 2000, který od 1. září 2000 do stanovil:
„Stipendium může být poskytnuto:
a)
studentům, kteří mají nizozemskou státní příslušnost,
b)
studentům, kteří nemají nizozemskou státní příslušnost, ale mají bydliště v Nizozemsku a na základě smlouvy nebo rozhodnutí organizace mezinárodního práva veřejného je s nimi v otázce stipendií zacházeno jako s nizozemskými občany, nebo
c)
studentům, kteří nemají nizozemskou státní příslušnost, ale mají bydliště v Nizozemsku a patří do skupiny osob, se kterými je na základě obecného správního opatření zacházeno stejně jako s nizozemskými občany, pokud jde o financování studia.“
15.
Článek 2.2 odst. 2, doplněný s účinností od 21. listopadu 2003 zní:
„Odchylně od odst. 1 písm. b) podmínka, aby student měl bydliště v Nizozemsku, neplatí pro studenty, na které se tato podmínka nepoužije na základě Smlouvy nebo rozhodnutí organizace mezinárodního práva veřejného. Obecným správním opatřením nebo na základě takového opatření mohou být stanovena pravidla pro řádné provedení tohoto odstavce.“
16.
Dne 5. března 2005 přijal IBG, správní orgán odpovědný za uplatňování WSF 2000, Hlavní zásady kontroly migrujících pracovníků (Beleidsregel controlebeleid migrerend werknemerschap) (
7
). Zásady nabyly účinnosti dne a upravují kontrolu období stipendia s účinností od kalendářního roku 2003. Stanoví, že IBG vychází z předpokladu, že jakýkoliv student, který ve sledovaném období pracuje v průměru alespoň 32 hodin měsíčně, má automaticky postavení pracovníka Společenství. Pokud však student nesplňuje kritérium 32 hodin, IBG provede podrobnější šetření konkrétních okolností případu.
17.
V návaznosti na rozsudek Soudního dvora ve věci Bidar (
8
) krom toho IBG přijal dne 9. května 2005 Hlavní zásady úpravy žádostí o stipendium pro studenty z EU, EHP a Švýcarska (Beleidsregel aanpassing aanvraag studiefinanciering voor studenten uit EU, EER of Zwitserland, dále jen „Beleidsregel z “) (
9
), které v souladu se svým článkem 5 vstoupily v platnost dnem vyhlášení se zpětným účinkem od .
18.
Článek 2 odst. 1 a 2 Beleidsregel z 9 května 2005 zní:
„1.   Studentovi, který je státním příslušníkem členského státu Evropské unie nebo jiného státu, jenž je smluvní stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 nebo Švýcarska, může být na základě žádosti přiznán nárok na stipendium podle WSF 2000 […], pokud před podáním žádosti legálně pobýval v Nizozemsku nepřetržitě po dobu nejméně pěti let. Ostatní ustanovení WSF 2000 […] se použijí bez omezení.
2.   Požadavek pobytu stanovený v prvním odstavci se považuje za splněný, pokud byl student v uvedeném období registrován v obecní databázi osobních údajů (GBA).“
19.
Od 11. října 2006 je tato problematika upravena právními předpisy a Beleidsregel z  byl zrušen.
III – Skutkové okolnosti, řízení a předložené otázky
20.
Podle předkládacího rozhodnutí a informací poskytnutých při jednání je skutkový stav věci následující:
21.
Jacqueline Förster, německá státní příslušnice, se narodila 18. června 1979 a vyrostla v Grevenbroich, Německo; obec se nachází 49 km od nizozemsko-německých hranic.
22.
Dne 5. března 2000 se J. Förster usadila v Nizozemsku, kde se okamžitě zapsala ke studiu pro učitele základních škol, a dne do bakalářského studia pedagogiky na universitě v Amsterodamu (Hogeschool van Amsterdam).
23.
Od 16. března 2000 též vykonávala různá zaměstnání v call centrech, která byla zprostředkována pracovní agenturou.
24.
Od října 2002 do června 2003 J. Förster absolvovala placenou pracovní stáž na plný úvazek v nizozemské škole poskytující speciální středoškolské vzdělávání žákům s poruchami chování nebo psychickými poruchami.
25.
Po skončení této pracovní stáže již J. Förster v roce 2003 nevykonávala žádné placené zaměstnání. Od července 2004 je v Nizozemsku opět zaměstnána.
26.
Podle předkládacího rozhodnutí J. Förster vždy v Nizozemsku pobývala legálně.
27.
IBG přiznal J. Förster stipendium od září 2000. Toto stipendium bylo periodicky prodlužováno, vždy za předpokladu, že J. Förster bude pro následující období považována za pracovníka ve smyslu článku 39 ES, se kterým musí být, pokud jde o stipendium, zacházeno podle čl. 7 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1612/68, jako se studentem nizozemské státní příslušnosti.
28.
Její nárok na stipendium skončil dne 1. září 2004 poté, kdy složila závěrečnou bakalářskou zkoušku v oboru pedagogika.
29.
Původně bylo J. Förster přiznáno stipendium také pro druhou polovinu roku 2003. Nicméně IBG po provedené kontrole rozhodnutím ze dne 3. března 2003 konstatoval, že J. Förster od července 2003 již nebyla výdělečně činná a že nemůže být nadále považována za pracovníka Společenství. Proto jí bylo nařízeno, aby vrátila stipendium vztahující se k druhé polovině roku 2003 a také částku za jízdenku na veřejnou dopravu pro uvedené období, která byla hrazena IBG.
30.
Jacqueline Förster proti tomuto rozhodnutí podala žalobu k Rechtbank Alkmaar (oblastní soud Alkmaar) s tvrzením, že v první polovině roku 2003 odpracovala tolik hodin placeného zaměstnání, že by rovněž měla být považována za pracovníka Společenství, pokud jde o druhou polovinu roku 2003. Podpůrně tvrdila, že jakožto občan Společenství plně integrovaný do nizozemské společnosti byla oprávněna k získání stipendia za uvedené období na základě rozsudku ve věci Bidar (
10
).
31.
IBG odmítl, že by J. Förster mohla být považována za pracovníka Společenství pro druhou polovinu roku 2003, a měl zato, že jeho rozhodnutí je v souladu s právem Společenství, jak je vyložil rozsudek Bidar. Byl toho názoru, že studenti v jejím postavení, kterým nesvědčí jakákoliv práva z konkrétního ustanovení zakazujícího diskriminaci, jsou oprávněni k získání stipendia pouze za podmínky, že v Nizozemsku legálně pobývají nejméně pět let; v případě J. Förster tomu tak v roce 2003 nebylo.
32.
Rechtbank Alkmaar ve svém rozsudku ze dne 12. září 2005 žalobu zamítl. Měl za to, že J. Förster ve druhé polovině roku 2003 jednak nevykonávala skutečné a efektivní zaměstnání, a tudíž nemohla být považována za pracovníka Společenství, a krom toho se nemohla opírat o rozsudek ve věci Bidar, jelikož před zahájením studia nebyla žádným způsobem integrována do nizozemské společnosti.
33.
Původní řízení před Centrale Raad van Beroep se týká odvolání, které J. Förster podala proti uvedenému rozsudku. V zásadě tvrdí, že v rozhodné době byla již natolik integrována do nizozemské společnosti, že jí podle práva Společenství vznikl nárok na stipendium pro druhou polovinu roku 2003, a podpůrně pak uvádí, že by měla být pro celý rok 2003 považována za pracovníka Společenství. Pokud jde o IBG, setrval na svém názoru.
34.
Předkládající soud prozatím souhlasí s názorem IBG, že nelze mít za to, že si J. Förster zachovala postavení pracovníka Společenství pro druhou polovinu roku 2003, jelikož začátek jejího studia nenavazoval na činnosti předtím vykonávané v Nizozemsku, a nedobrovolná nezaměstnanost, která by ji mohla dovést k závěru, že je k nastoupení studia nucena, nepřichází v úvahu, a odkazuje zejména na rozsudky Soudního dvora ve věcech Ninni-Orasche (
11
) a Fahmi a Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado (
12
).
35.
Uvádí nicméně, že by J. Förster mohl svědčit nárok na stipendium na základě právních předpisů o bývalých pracovnících nebo pravidel týkajících se občanství Unie, ve spojení se zákazem diskriminace na základě státní příslušnosti, stanoveným v článku 12 ES.
36.
To s sebou nese řadu otázek. Zaprvé, předkládající soud má pochybnosti ohledně působnosti nařízení č. 1251/70, zejména ohledně toho, zda se jeho článek 7 použije též na studenty, kteří přišli do Nizozemska především za účelem studia a zpočátku byli v omezeném rozsahu zaměstnáni a zároveň pokračovali ve studiu, ale mezitím pracovat přestali.
37.
Zadruhé, předkládající soud zdůrazňuje, že se v průběhu původního řízení objevila řada dosud nezodpovězených otázek výkladu ohledně občanství Unie a článku 12 ES, včetně otázky, zda ve světle rozsudku ve věci Bidar (
13
) směrnice 93/96 vylučuje, aby se student v postavení srovnatelném s postavením J. Förster, která přišla do Nizozemska především za účelem studia, dovolával za účelem získání stipendia článku 12 ES.
38.
Předkládající soud se dále ptá, jaké závěry je třeba dovodit z rozsudků ve věcech Bidar (
14
) a Trojani (
15
), pokud jde o požadavek pěti let pobytu stanovený Beleidsregel z 9. května 2005 a používaný takovým způsobem, jaký uplatňoval IBG.
39.
Zejména chce nejprve zjistit, zda se v otázce stipendia mohou občané Společenství vůbec dovolávat prvního odstavce článku 12 ES před tím, nežli legálně pobývali v hostitelském členském státu určitou dobu nebo mají povolení k pobytu.
40.
Zadruhé, si klade otázku, zda je požadavek pobytu stanovený vnitrostátním právem v souladu s článkem 12 ES, je-li ukládán výhradně státním příslušníkům jiných členských států.
41.
Zatřetí, pokud takový požadavek může v zásadě být odůvodněný, vyvstává otázka, zda požadavek pěti let pobytu, používaný takovým způsobem, jak to činí IBG, je v souladu s uvedeným článkem. V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že skutečnost, že uvedené období je odvozeno ze směrnice 2004/38, naznačuje, že je v souladu s právem. Pokud tomu tak je, táže se, v jakém rozsahu může být použito bez omezení v individuálních případech, v nichž ostatní faktory, jako například určitá volba studia nebo vazba na nizozemského partnera, naznačují podstatný stupeň integrace do nizozemské společnosti.
42.
Konečně předkládací usnesení uvádí, že rozhodnutí založené na Beleidsregel z 9. května 2005, kterým bylo odmítnuto poskytnutí stipendia J. Förster pro druhou polovinu roku 2003 z důvodu, že v Nizozemsku legálně nepobývala nepřetržitě po dobu nejméně pěti let, je založeno na výkladu rozsudku ve věci Bidar, a tudíž na kritériu, které v relevantní době nebylo známé, což může být v rozporu s rozsudkem ve věci Collins (
16
), že požadavek pobytu musí být založen na předem známých kritériích. Soud nicméně zdůrazňuje, že otázka svévolnosti nepřipadá v úvahu a že vzhledem k tomu, že rozhodné období spadá do minulosti, se zdá, že se nejedná o narušení právní jistoty dotčené osoby. Krom toho zdůrazňuje, že IBG publikoval Beleidsregel z  krátce po vyhlášení rozsudku ve věci Bidar.
43.
Z uvedených důvodů Centrale Raad van Beroep přerušil řízení a předložil Soudnímu dvoru následující otázky:
„1.
Použije se článek 7 nařízení (EHS) č. 1251/70 také na studenty, kteří přišli do Nizozemska především za účelem studia a nejdříve v omezeném rozsahu vedle svého studia vykonávali výdělečnou činnost, kterou však mezitím ukončili?
2.
Vylučuje směrnice 93/96, aby se studenti, na které odkazuje první otázka, při žádosti o plné stipendium úspěšně dovolávali článku 12 ES?
3.
a)
Platí pravidlo, že se hospodářsky nečinní občané Unie mohou dovolávat článku 12 ES pouze tehdy, pokud určitou dobu legálně pobývali v hostitelském členském státě nebo byli držiteli povolení k pobytu, také pro žádost o podporu na pokrytí životních nákladů studentů?
b)
Jestliže ano, je přípustné stanovit pro takové období požadavek určité doby pobytu, který je uplatňován výlučně vůči osobám, které mají jinou státní příslušnost nežli státní příslušnost hostitelského členského státu?
c)
Jestliže ano, je požadavek pěti let pobytu v souladu s článkem 12 ES?
d)
Jestliže ne, jaká délka doby pobytu může být vyžadována?
4.
Postačí v individuálních případech kratší legální pobyt, jestliže jiné faktory než délka doba pobytu nasvědčují značnému stupni integrace do společnosti hostitelského státu?
5.
Pokud, jak je zjevné z rozsudku Soudního dvora, jednotlivci mohou se zpětným účinkem dovodit z článku 12 ES širší práva, než bylo dříve předpokládáno, může být splnění s tím spojených oprávněných podmínek vyžadováno za období v minulosti, jestliže byly tyto podmínky oznámeny krátce po vydání rozsudku?“
IV – Právní analýza
A – Úvodní poznámky
44.
Jak je patrné z popisu skutkových okolností uvedeného v předkládacím rozhodnutí, zásadní otázkou projednávaného sporu je, zda má J. Förster za okolností projednávané věci právo na rovné zacházení na základě práva Společenství, pokud jde o poskytnutí stipendia na vysokoškolské vzdělání.
45.
Požadavek J. Förster se týká období, ve kterém nevykonávala žádné zaměstnání, a tudíž nebyla hospodářsky činná. Jak již bylo uvedeno výše (
17
), tato okolnost je rozhodující v právu Společenství, které – zejména pokud jde o čerpání sociálních dávek – obecně činí rozdíl mezi hospodářsky činnými osobami (zaměstnanci a osobami samostatně výdělečně činnými) na jedné straně a hospodářsky nečinnými osobami na straně druhé. První kategorie osob má na základě práva Společenství zpravidla širší práva nežli kategorie druhá.
46.
Judikatura Soudního dvora například rozlišuje mezi na jedné straně státními příslušníky členských států, jakými jsou uchazeči o zaměstnání, kteří dosud nevstoupili do zaměstnaneckého vztahu a kterým svědčí zásada rovného zacházení pouze v rozsahu, v němž jde o přístup k zaměstnání, a na straně druhé těmi, kteří již vstoupili na pracovní trh hostitelského členského státu a mohou na základě čl. 7 odst. 1 nařízení č. 1612/68 požadovat stejná sociální a daňová zvýhodnění jako tuzemští pracovníci (
18
).
47.
Obdobně, pokud jde o právo migrujících studentů na sociální dávky, je situace taková, že přinejmenším podle směrnice 93/96, stejně jako před dosažením pěti let souvislého pobytu podle směrnice 2004/38, nemá „zcela“ hospodářsky nečinný migrující student v zásadě žádný nárok na výplatu podpory na životní náklady hostitelským členským státem. Nicméně student, který splňuje požadavky stanovené na postavení pracovníka Společenství ve smyslu článku 39 ES, se může dovolávat čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/98, který pracovníkům z jakéhokoliv členského státu poskytuje právo na stejné zacházení v jiném členském státě, jako mají jeho vlastní státní příslušníci, pokud jde o nárok na sociální výhody (
19
).
48.
Jacqueline Förster bylo právě na tomto základě, jinými slovy na základě jejího postavení pracovníka Společenství, poskytnuto v Nizozemsku stipendium. Uvedené prostředky jí nicméně byly pro druhou polovinu roku 2003 odňaty z důvodu, že v průběhu uvedeného období již nadále nebyla v pracovním poměru, což je skutečnost, která není v tomto řízení zpochybňována.
49.
V tomto ohledu má předkládající soud správně za to, že podle zvláštních právních předpisů Společenství, jakým je například nařízení č. 1251/70, a v souladu s rozsudky ve věcech Lair (
20
) a Ninni-Orasche (
21
), jsou určitá práva související se sociálními výhodami, spojená s postavením pracovníka, zaručena migrujícím pracovníkům, i když tito pracovníci již nejsou v pracovním poměru.
50.
Uvedený soud nicméně „prozatím“ souhlasí s názorem, že J. Förster nemůže být považována za osobu, která si zachovala postavení pracovníka Společenství ve smyslu článku 39 ES a čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68. První otázka tudíž odkazuje pouze na nařízení č. 1251/70. Opačné tvrzení Komise nicméně zaslouží podle mého názoru zvážení. V první části mého posouzení tedy budu zkoumat otázku, zda, či za jakých okolností, se student v takové situaci, o kterou se zde jedná, může dovolávat práva, aby s ním bylo pokud jde o stipendium zacházeno stejně, a to buď na základě nařízení č. 1251/70, nebo jako s pracovníkem na základě nařízení č. 1612/68.
51.
V této souvislosti je třeba připomenout, že skutečnost, že vnitrostátní soud předložil otázku, která uvádí konkrétní ustanovení práva Společenství, nebrání Soudnímu dvoru v tom, aby bez ohledu na to, co je uvedeno v takové otázce, podal vnitrostátnímu soudu veškerý výklad práva Společenství, který mu umožní přijmout rozhodnutí ve věci, která mu byla předložena (
22
).
52.
V každém případě pro studenty, kteří se nemohli domáhat takového konkrétního práva na rovné zacházení, jaké je přiznáno pracovníkům Společenství, zavedení občanství Unie otevřelo další možnou cestu, mimo jiné k právu na rovné zacházení, pokud jde o podporu na životní náklady.
53.
Jak Soudní dvůr uvedl, občanství Unie má být základním statusem státních příslušníků členských států a umožňuje, aby s jednotlivci, kteří se nacházejí ve stejné situaci, bylo zacházeno stejně, bez ohledu na jejich státní příslušnost (
23
). Pokud jde konkrétně o dávky sociální podpory, Soudní dvůr uvedl tento status v život například ve věcech Martínez Sala, Trojani a Bidar tím, že rozhodl, že se občan Unie, který není hospodářsky činný, může dovolávat prvního odstavce článku 12 ES, pokud legálně pobýval v hostitelském členském státu po určitou dobu nebo má povolení k pobytu (
24
).
54.
Lze tedy říci, že pojem občanství Unie, jak byl rozvinut v judikatuře Soudního dvora, vyznačuje proces oprošťování subjektivních práv přiznávaných na základě práva Společenství od jejich ekonomického rámce. To je ve skutečnosti cíl, kterého se dovolává Soudní dvůr, když uvedl, že se občanství Unie má stát „základním statusem státních příslušníků členských států“. Práva stanovená právem Společenství – zejména právo nebýt vystaven bezdůvodné diskriminaci – nejsou nadále poskytnuta občanům pouze tehdy, pokud využívají hospodářských svobod a přijímají s nimi související postavení (pracovník, poskytovatel služeb), ale jsou jim přiznána přímo, na základě jejich statusu občana Unie (
25
).
55.
Zatímco práva na sociální dávky byla původně vázána na výkon hospodářských činností (zejména ve formě placeného zaměstnání, na kterém je založen pojem pracovníka), mohou být nyní dostupná i hospodářsky nečinným občanům na základě zásady zákazu diskriminace. Zatímco dříve bylo po členském státu požadováno, aby převzal plnou sociální odpovědnost a poskytoval sociální péči osobám, které již vstoupily na jeho pracovní trh (
26
), tedy těm, které nějakým způsobem přispívaly do jeho hospodářství, má být nyní taková finanční solidarita v zásadě rozšířena na všechny občany Unie, kteří legálně pobývají na jeho území.
56.
Přesto je třeba uvést, že přetrvávají určitá omezení. Jak Soudní dvůr zdůraznil v rozsudcích ve věcech Grzelczyk a Bidar, je po členských státech požadováno, aby projevily „určitou míru finanční solidarity“ při organizování a použití svých systémů sociálního zabezpečení, na rozdíl od toho, co by bylo možno nazvat solidaritou neomezenou (
27
). Pokud jde o podporu na životní náklady studentů, Soudní dvůr v rozsudku ve věci Bidar přijal, že členským státům je dovoleno zajistit, aby se pro ně poskytování sociální pomoci nestalo neúnosnou zátěží a že poskytování takové podpory může být omezeno na studenty, kteří prokážou „určitý stupeň integrace“ (
28
).
57.
Na tomto základě a ve světle rozsudku ve věci Bidar, chce předkládající soud otázkami 2, 3 a 4, kterými se budu zabývat společně ve druhé části mého posouzení, zjistit, zda za okolností projednávané věci se J. Förster může dovolávat svého práva – jakožto občana Unie – na rovné zacházení podle článku 12 ES za účelem získání stipendia pro druhou polovinu roku 2003. Jinými slovy, je slučitelné s uvedeným článkem, aby poskytnutí stipendia migrujícím studentům podléhalo bez výjimky podmínce splnění požadavku pobytu po dobu pěti let?
58.
Jak správně uvedla Komise, článek 12 ES, kterého se výslovně dovolává předkládající soud a který zakotvuje obecnou zásadu zákazu diskriminace z důvodu státní příslušnosti, se samostatně uplatňuje pouze v situacích upravených právem Společenství, pro něž Smlouva nestanoví zvláštní pravidlo o zákazu diskriminace. Názor ohledně uvedeného článku je tudíž nezbytné vyjádřit pouze v případě, že věc v původním řízení nespadá do rámce článku 39 ES a článku 7 nařízení č. 1612/68, který je konkrétním vyjádřením práva pracovníků Společenství na rovné zacházení (
29
).
59.
Konečně, ve třetí části své analýzy se budu zabývat otázkou 5, která se týká údajné zpětné účinnosti dodatečných požadavků uložených nizozemskými orgány, pokud jde o nárok migrujících studentů na stipendium.
B – Použitelnost zásady zákazu diskriminace na základě ustanovení týkajících se volného pohybu pracovníků
1. Hlavní argumenty účastníků řízení
60.
V tomto řízení předložily písemná vyjádření nizozemská, německá, rakouská, belgická, švédská a finská vláda a vláda Spojeného království, jakož i Komise a J. Förster. Uvedené strany se, s výjimkou rakouské a finské vlády, zúčastnily jednání dne 23. dubna 2008, kterého se dále zúčastnila dánská vláda.
61.
Komise je toho názoru, že na rozdíl od tvrzení předkládajícího soudu J. Förster může být považována za pracovníka Společenství ve smyslu článku 39 ES a nařízení č. 1612/68, jak je Soudní dvůr vyložil zejména v rozsudcích Lair (
30
), Brown (
31
) a Ninni-Orasche (
32
), jelikož okolnosti projednávané věci naznačují podstatnou souvislost mezi její pracovní stáží a jejím studiem. Pokud jde o druhou polovinu roku 2003, může se tedy opřít o čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 za účelem získání dotčeného stipendia, které představuje „sociální výhodu“ ve smyslu uvedeného nařízení.
62.
Rakouská, dánská, německá, nizozemská a švédská vláda tento názor v zásadě zpochybňují. Německá a nizozemská vláda při jednání uvedly, že podle jejich názoru předchozí pracovní stáž nemůže vést k získání postavení pracovníka Společenství, pokud jde o období po jejím ukončení. V tomto ohledu musí být projednávaná věc odlišena od rozsudků ve věcech Lair (
33
), a Ninni-Orasche (
34
), podle kterých musí existovat kontinuita mezi předchozí činností, jakožto zaměstnané osoby a následným studiem. Jaqcueline Förster se ani nestala nezaměstnanou ve smyslu uvedené judikatury, jelikož k povaze takové pracovní stáže patří, že je pouze dočasná.
63.
Pokud jde o nařízení č. 1251/70, J. Förster tvrdí, že se může dovolávat článku 7 uvedeného nařízení za účelem nároku na stipendium pro druhou polovinu roku 2003.
64.
Naproti tomu všichni ostatní účastníci řízení, kteří předložili vyjádření ohledně tohoto bodu se v zásadě shodují a tvrdí, že v souladu s článkem 1 nařízení č. 1251/80, je nařízení buď nepoužitelné rationae personae, nebo je pro projednávanou věc nerelevatní.
2. Posouzení
65.
Podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 má pracovník, který je státním příslušníkem členského státu a využije volného pohybu pracovníků, požívat stejných sociálních výhod v hostitelském členském státu jako tuzemští pracovníci.
66.
Soudní dvůr již rozhodl, že finanční podpora na životní náklady a stipendium poskytnuté za účelem vysokoškolského studia vedoucího k získání profesní kvalifikace představuje sociální výhodu ve smyslu uvedeného článku (
35
). Je nesporné, že dotčené stipendium takovou výhodu představuje (
36
).
67.
Osoby splňující podmínky postavení pracovníků ve smyslu článku 39 ES a čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68, tedy mohou využít svého práva na rovné zacházení, pokud jde o poskytnutí dotčeného stipendia.
68.
Z ustálené judikatury vyplývá, že koncept „pracovníka“, na který je v uvedených ustanoveních odkazováno, má ve Společenství konkrétní význam a nesmí být vykládán restriktivně. Jakákoliv osoba provozující činnosti, které jsou efektivní a skutečné, čímž jsou vyloučeny činnosti provozované v tak malém rozsahu, že mohou být považovány za čistě okrajové a doplňkové, musí být považována za „pracovníka“. Podle uvedené judikatury zásadní vlastností zaměstnaneckého vztahu je, že osoba po určitou dobu vykonává činnosti pro jinou osobu a pod jejím vedením, za což je na druhou stranu odměňována (
37
).
69.
Je důležité uvést, že v projednávané věci jak vnitrostátní orgány, tak předkládající soud zjevně vychází z předpokladu, že v období, které předcházelo druhé polovině roku 2003 byla J. Förster ve skutečném pracovním poměru, který jí umožňoval, aby se domáhala postavení migrujícího pracovníka na základě skutečnosti, že od března 2000 vykonávala různá zaměstnání, a od října 2002 do června 2003 placenou pracovní stáž (na plný úvazek). Proto bylo J. Förster poskytnuto stipendium v souladu s nařízením č. 1612/68 a na základě nizozemských pravidel požadujících odpracování v průměru 32 hodin placeného zaměstnání měsíčně. Není tedy důvod pochybovat o tom, že J. Förster do června 2003 splňovala nezbytné podmínky pro to, aby byla považována za pracovníka, jak je požadováno předpisy o volném pohybu pracovníků, jmenovitě podmínku, aby její pracovní činnosti byly efektivní a skutečné, a nikoliv čistě okrajové a doplňkové.
70.
V této souvislosti je možné připomenout, že podle judikatury Soudního dvora skutečnost, že pracovní činnosti spočívají v přípravném výcviku nebo činnosti na zkrácený úvazek jako taková nevylučuje osobu, která je uskutečňuje, z postavení pracovníka (
38
).
71.
Na druhé straně je rovněž nesporné, že v průběhu druhé poloviny roku 2003 J. Förster již nebyla zaměstnána.
72.
Ačkoliv dotčená osoba zpravidla po skončení pracovního poměru ztrácí své postavení pracovníka, uvedené postavení nicméně může, jak jsem uvedl výše, působit určité účinky i poté (
39
).
73.
Článek 7 nařízení č. 1251/70 o právu pracovníků zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání v tomto státě, na který výslovně odkazuje otázka 1, tak především rozšiřuje právo na rovné zacházení stanovené nařízením Rady č. 1612/68 na osoby, „na které se vztahuje toto nařízení“.
74.
Sdílím však názor převážné většiny účastníků řízení, kteří předložili vyjádření, že nařízení č. 1251/70 se nepoužije ratione personae na osobu v situaci J. Förster. Článek 1 uvedeného nařízení nemůže být rozumně vykládán izolovaně od článku 2, jenž upřesňuje, kteří pracovníci mají právo trvale zůstat na území členského státu. Jedná se o pracovníky, jejichž pracovní poměr skončil z důvodu jejich věku, pracovní neschopnosti nebo jejich zaměstnání v jiném členském státu. Vzhledem k tomu, že osoba v situaci, která je popsána v projednávané věci, zjevně nespadá do žádné z uvedených kategorií, se článek 7 nařízení č. 1251/70 nepoužije.
75.
Otázka 1 tedy musí být zodpovězena záporně.
76.
Na druhém místě je nicméně třeba zkoumat, zda za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené v původním řízení, může mít student prospěch z judikatury ve věcech Lair, Brown, Raulin a Ninni-Orasche. V uvedených rozsudcích Soudní dvůr rozhodl, že státní příslušník jiného členského státu, který v hostitelském členském státu studuje vysokou školu vedoucí k získání odborné kvalifikace poté, co v takovém členském státu vykonával pracovní činnost, musí být považován za osobu, která si zachovala postavení pracovníka za předpokladu, že existuje vazba, nebo „kontinuita“, o které hovoří Soudní dvůr, mezi předchozí pracovní činností a studiem (
40
).
77.
Soudní dvůr nicméně upřesnil, že takovou kontinuitu nelze požadovat tehdy, pokud se migrující pracovník nedobrovolně stal nezaměstnaným a je okolnostmi panujícími na trhu práce nucen podstoupit rekvalifikaci na jinou oblast činnosti. V tomto ohledu vzal Soudní dvůr v úvahu, že souvislé kariéry jsou nyní méně obvyklé nežli tomu tak bylo dříve, a pracovní činnosti jsou příležitostně přerušovány obdobími odborného výcviku nebo rekvalifikace (
41
).
78.
Soudní dvůr konečně odmítl rozšířit požívání výhod z práv vyplývajících z postavení pracovníka na okolnosti, za kterých existuje podezření na zneužití. Tak by tomu bylo například tehdy, pokud by bylo prokázáno, že státní příslušník členského státu vstoupil na území jiného členského státu pouze za tím účelem, aby po velmi krátkém období výkonu pracovní činnosti využíval výhod plynoucích ze systému podpory studentů v uvedeném státu (
42
), nebo je-li prokázáno, že osoba získala postavení pracovníka výlučně na základě přijetí k dotčenému studiu na vysoké škole. Za takových okolností je pracovní poměr, který je jediným základem pro práva vyplývající z nařízení č. 1612/98, pouze doplňkem ke studiu, které má být financováno stipendiem (
43
).
79.
Je nakonec na vnitrostátním soudu, aby provedl zkoumání skutkových okolností nezbytných pro určení, zda v souladu s jednotlivými kritérii, která vyplývají z výše uvedené judikatury, žalobkyně v původním řízení může být považována za osobu, která si zachovala postavení pracovníka Společenství po skončení svého zaměstnání (
44
). Informace předložené Soudnímu dvoru v projednávané věci nicméně umožňují učinit následující poznámky.
80.
Zaprvé, v rozporu s tím, co tvrdila zejména německá vláda, skutečnost, že osoba přišla do hostitelského členského státu „především za účelem studia“, jak předkládající soud uvedl v otázce 1,  od počátku studovala a přitom pracovala jako zaměstnanec, jako taková podle mého názoru nevylučuje tuto osobu z možnosti dovolávat se výše uvedené judikatury.
81.
V tomto ohledu je rozhodující skutečnost, zda taková osoba opravdu vykonávala skutečnou práci, tedy pracovní činnosti, které jsou efektivní a opravdové, a nikoliv pouze okrajové a doplňkové ve smyslu konceptu „pracovníka“ (
45
). Je-li prokázáno, že daná osoba objektivně tyto podmínky splňuje, nemůže ji skutečnost, že je současně považována za studenta, zbavit postavení pracovníka a s ním souvisejících práv. Ze stejného důvodu nesmí možnost, že je hlavním důvodem studium, sama o sobě ovlivnit to, že je tato osoba považována za pracovníka.
82.
Tento názor podporuje i nedávný rozsudek ve věci C-294/06, který se týká čl. 6 odst. 1 rozhodnutí č. 1/80 Rady přidružení ze dne 19. září 1980 o vývoji přidružení, ve kterém se Soudní dvůr zabýval otázkou, zda v případech, kdy turečtí státní příslušníci, jejichž činnosti jinak splňují všechny tři podmínky uvedené v tomto ustanovení, jsou osobami vykonávajícími práci au pair nebo studenty, je tato skutečnost zbavuje postavení pracovníka a brání tomu, aby působili na řádném trhu práce v některém členském státě ve smyslu tohoto ustanovení. Soudní dvůr odpověděl záporně a uvedl, že se dotčené osoby mohou zcela opřít o práva, která jim uvedené ustanovení poskytuje, za předpokladu, že jsou splněny objektivní podmínky obsažené v uvedeném ustanovení, aniž by musely být zohledněny důvody, pro které bylo dotčené osobě poprvé uděleno právo vstupu nebo časová omezení, která jsou případně spojená s jejím právem pracovat (
46
).
83.
Zadruhé, pokud jde o podmínku, že buď existuje kontinuita mezi činností v postavení zaměstnance a následným studiem, nebo se dotčená osoba stala nedobrovolně nezaměstnanou, z tvrzení J. Förster vyplývá, že přestala pracovat v druhé polovině roku 2003 z důvodu, že se musela soustředit na dokončení svého studia. Za takových okolností její situace nemůže být podle mého názoru popsána jako nedobrovolná nezaměstnanost. Nicméně souhlasím s Komisí, že kritérium kontinuity může být v projednávané věci splněno, a to jak z časového, tak z věcného hlediska.
84.
V tomto ohledu je především třeba uvést, že placená pracovní stáž předcházející druhé polovině roku 2003 spočívala ve speciálním středoškolském vzdělávání žáků s poruchami chování nebo psychickými problémy, tedy v činnosti, která se, pokud jde o obsah, jistě vztahovala k jejímu studiu pedagogiky (
47
).
85.
Při použití kritéria kontinuity je třeba mít na paměti, že, jak již Soudní dvůr uvedl v rozsudku ve věci Lair (
48
), souvislé kariéry jsou v dnešním pracovním prostředí méně obvyklé, nežli tomu bylo v minulosti. Zejména od mladších lidí na počátku jejich profesního života je z řady důvodů často očekáváno, že prokáží flexibilitu ohledně svého vzdělání a výcviku, stejně jako ohledně prvních kroků v zaměstnání, nebo jsou k tomu dokonce nuceni okolnostmi trhu práce. Požadavek kontinuity tedy nesmí být vykládán příliš striktně, aby bylo zabráněno vyloučení podstatné části pracujících studentů z nároku na výhody plynoucí z jejich práv jako pracovníků Společenství, navzdory skutečnosti, že již byli hospodářsky činní a vstoupili na trh práce v hostitelském členském státu.
86.
Zatřetí se jeví, že v projednávané věci neexistuje důkaz o zneužití. Zejména s ohledem na skutečnost, že J. Förster byla před ukončením zaměstnání ve skutečném placeném pracovním poměru po dobu delší než tři roky, nelze tvrdit, že vstoupila do jiného členského státu pouze za účelem využívání výhod systému podpory studentů v takovém státu (
49
).
87.
Navíc při jednání vyšlo najevo, že J. Förster přišla do Nizozemska a zahájila tam práci a studium rovněž z důvodu svého osobního vztahu s osobou usazenou v Nizozemsku. Tato skutečnost může ukazovat, že do uvedeného státu nevstoupila pouze za účelem účasti na jeho systému podpory studentů (
50
).
88.
Dále se jeví, že není důvod předpokládat, že byla zaměstnána pouze proto, že byla přijata na vysokou školu, což by vedlo k hodnocení jejího zaměstnání jako zaměstnání, které je pouze doplňkem k jejímu studiu.
89.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že článek 7 nařízení č. 1251/70 se nepoužije na studenta v takové situaci, o kterou se v jedná v původním řízení potud, pokud uvedený student nespadá do žádné z kategorií pracovníků, na které odkazuje článek 2 uvedeného nařízení.
90.
Student v takové situaci, o kterou se jedná v projednávané věci, však v zásadě může v hostitelském členském státu jako pracovník Společenství využít svého práva podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68 na stejné sociální výhody jako tuzemský pracovník, aby získal takové stipendium, jako je předmětné stipendium. Nicméně vnitrostátnímu soudu přísluší, aby určil, zda jsou v projednávané věci skutečně splněny jednotlivé podmínky popsané výše, pokud jde o zachování postavení pracovníka po ukončení zaměstnání.
C – Použitelnost zásady zákazu diskriminace podle článku 12 ES a požadavek pobytu ve světle rozsudku ve věci Bidar
91.
Jak je patrné z odpovědi naznačené výše, student v takové situaci, o kterou se jedná v projednávané věci, může podle mého názoru dovodit své právo na rovné zacházení, pokud jde o stipendium, ze svého postavení pracovníka Společenství. Budu se nicméně zabývat, a to zcela podpůrně, otázkami 2 až 4, které se týkají ověření, zda se student za okolností, které jsou dány v projednávané věci, může k uplatnění nároku na stipendium úspěšně dovolávat článku 12 ES.
1. Hlavní argumenty účastníků řízení
92.
Jacqueline Förster tvrdí, že směrnice 93/96 nemůže vyloučit studenty, kteří se nacházejí ve stejné situaci jako ona, z nároku na stipendium, jelikož ustanovení Smlouvy mají vyšší právní sílu nežli směrnice. Pokud jde o rozsudek Bidar (
51
), tvrdí, že vedle požadavku legálního pobytu v době podání žádosti o stipendium, je rozhodujícím kritériem otázka, zda je dotčená osoba podstatným způsobem integrována do společnosti hostitelského členského státu, přičemž nelze klást rovnítko mezi tuto integraci a určitou délku legálního pobytu. V tomto ohledu uvádí, že délka pobytu v trvání pěti let je podstatně delší, nežli tři roky, které byly akceptovány v rozsudku ve věci Bidar, a brání většině studentů v tom, aby stipendium vůbec získali.
93.
Podle jejího názoru by členské státy měly být povinny posoudit v každé konkrétní věci, zda dotčená osoba vykazuje dostatečný stupeň integrace do společnosti hostitelského členského státu, a vzít v úvahu osobní faktory.
94.
Komise se otázkami 2 až 5 zabývá pouze pro případ, že Soudní dvůr nepřijme její názor, že se J. Förster jako pracovník Společenství může dovolávat článku 39 ES a článku 7 nařízení 1612/68. Tvrdí, zaprvé, že projednávaná věc musí být posouzena ve světle práva Společenství použitelného v rozhodné době, tedy článků 12 ES a 18 ES, směrnice 93/96 a směrnice 90/364/EHS ze dne 28. června 1990 o právu pobytu (
52
). Směrnice 2004/38 se naproti tomu nepoužije.
95.
Ačkoliv Komise v zásadě souhlasí s J. Förster, vysvětlila při jednání, že směrnice 93/96 brání osobě, která dovozuje své právo pobytu pouze z uvedené směrnice, a nikoliv z dalšího ustanovení práva Společenství, aby při žádosti o stipendium úspěšně uplatňovala článek 12 ES, jak je rovněž patrné z rozsudku ve věci Bidar. Naproti tomu hospodářsky nečinný občan Unie, který v hostitelském členském státu po určitou dobu legálně pobýval ve smyslu směrnice 90/364 nebo který má povolení k pobytu, se článku 12 ES úspěšně dovolávat může.
96.
Požadavek pěti let pobytu, jak jej používá nizozemská vláda, nemůže být v důsledku toho považován sám o sobě za diskriminační, jelikož lze mít za to, že státní příslušníci hostitelského členského státu, kteří zpravidla žijí v takové zemi po celý život, kritérium určitého stupně integrace splňují.
97.
Podle názoru Komise však požadavek pobytu nemůže být vůči J. Förster uplatněn absolutně, jak je navrhováno členskými státy. V závislosti na okolnostech musí být vzata v úvahu další kritéria za účelem určení stupně integrace, například skutečnost, zda se osoba narodila v blízkosti hranic či zda již dříve v hostitelském členském státu pracovala. Zdůrazňuje, že podle článku 37 směrnice 2004/38 členské státy mohou použít příznivější kritéria, nežli je požadavek pěti let pobytu stanovený v čl. 24 odst. 2 uvedené směrnice, ačkoliv připouští, že tak nejsou povinny učinit.
98.
Všechny vlády, které předložily v tomto řízení vyjádření v zásadě souhlasí, i když na základě poněkud odlišných argumentů, že by předložené otázky měly být zodpovězeny v tom smyslu, že za stejných skutkových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci, se student nemůže úspěšně dovolávat článku 12 ES za účelem žádosti o poskytnutí stipendia.
99.
Pokud jde o směrnici 93/96, nizozemská, belgická a dánská vláda tvrdí, že podle rozsudku ve věci Bidar je nutné rozlišovat mezi osobami, které se stěhují do jiného členského státu s prvotním cílem studovat, a osobami, které se usadí v jiném členském státu z jiných důvodů a pak se rozhodnou, že budou studovat. První kategorie studentů spadá do působnosti směrnice 93/96, která jim brání v tom, aby se dovolávali článku 12 ES pro získání stipendia, zatímco druhá kategorie má v tomto ohledu na základě uvedeného článku právo na stejné zacházení, jako vlastní státní příslušníci. Podle např. nizozemské, dánské a švédské vlády článek 3 směrnice 93/96, který vylučuje nárok na poskytnutí podpory na životní náklady, představuje příklad restriktivního ustanovení nebo omezení ve smyslu čl. 18 odst. 1 ES. Naproti tomu podle rakouské vlády uvedená směrnice v zásadě nebrání tomu, aby se studenti dovolávali článku 12 ES, pokud jde o nárok na vyplácení podpory na životní náklady.
100.
Vlády v podstatě souhlasí s tím, že členským státům nic nebrání v tom, aby vázaly poskytnutí takové podpory na požadavek pěti let pobytu, jako je tomu v projednávané věci, který je jasným a dostatečným kritériem, nebo na povolení k trvalému pobytu. Krom toho panuje shoda ohledně skutečnosti, že neexistuje povinnost provádět v individuálních případech konkrétní posouzení integrace do dotčené společnosti nebo používat jiná kritéria, nežli je kritérium délky pobytu, ačkoliv členské státy mají volnost, aby tak učinily, a mohou poskytnout stipendium za velkorysejších podmínek, pokud si to přejí.
101.
V tomto ohledu se většina vlád opírá o směrnici 2004/38, zejména o její čl. 24 odst. 2 ve spojení s čl. 16 odst. 1, jakož i o její článek 37, zatímco uznávají, že uvedená směrnice není na projednávanou věc použitelná ratione temporis. Některé členské státy rovněž zdůraznily širokou posuzovací pravomoc, kterou při poskytování sociální podpory mají.
102.
Zejména nizozemská vláda a vláda Spojeného království rovněž zdůrazňují, že jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ve věci Bidar (
53
), velkorysejší poskytování dávek studentům by vzhledem k počtu zahraničních studentů mohlo na členské státy uvalit neúnosné finanční břemeno. To by mohlo mít vliv na celkovou úroveň poskytované podpory. Řada vlád rovněž uvádí, že individuální posouzení stupně integrace by buď nebylo možné z administrativních důvodů, nebo, jak tvrdí německá vláda, by bylo v rozporu se zásadami právní jistoty a legality.
2. Posouzení
103.
Otázky, kterými se zde budu zabývat, mohou být v zásadě rozděleny do dvou hlavních oblastí. Předkládající soud chce zaprvé zjistit, zda se student v takové situaci, o kterou se jedná v původním řízení, ve světle rozsudku ve věci Bidar v zásadě může dovolávat článku 12 ES pokud jde o takovou pomoc při úhradě životních nákladů studentů, jakou je dotčené stipendium. Pokud tomu tak je, odkazuje předkládající soud zadruhé na nizozemský předpis, podle kterého poskytnutí stipendia závisí pouze na splnění požadavku pěti let pobytu, a ptá se, za jakých podmínek takový student ve skutečnosti může mít nárok na stipendium na základě uvedeného článku. Ačkoliv tyto otázky mohou být do značné míry zodpovězeny odkazem na rozsudek ve věci Bidar a judikaturu citovanou v tomto rozsudku, tato judikatura musí být v určitých ohledech upřesněna ve světle okolností projednávané věci.
104.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora, která je shrnuta v rozsudku ve věci Bidar, se občan Unie, který legálně pobývá na území hostitelského členského státu, může dovolávat článku 12 ES ve všech situacích, které spadají ratione materiae do působnosti práva Společenství (
54
).
105.
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že tyto situace zahrnují zejména ty, které spadají pod výkon základních svobod zaručených Smlouvou, a ty, které spadají pod výkon práva volně se pohybovat a pobývat na území členských států přiznaného článkem 18 ES (
55
).
106.
Krom toho Soudní dvůr zdůraznil, že nic v textu Smlouvy neumožňuje mít za to, že pokud se studenti, kteří jsou občany Unie, přemístí do jiného členského státu, aby tam studovali, jsou zbaveni práv přiznaných Smlouvou občanům Unie (
56
).
107.
Dále, jak již Soudní dvůr uvedl v rozsudku ve věci D’Hoop, státní příslušník členského státu, který se přestěhuje do jiného členského státu a studuje tam na střední škole, využívá svobody volného pohybu zaručené článkem 18 ES (
57
).
108.
Konečně, pokud jde o dávky sociální podpory, Soudní dvůr ve věci Bidar připomněl, že občan Unie, který není hospodářsky činný, se může dovolávat prvního odstavce článku 12 ES, pokud legálně pobýval v hostitelském členském státu po určitou dobu nebo má povolení k pobytu (
58
).
109.
Pokud jde o projednávanou věc, občan Unie, jakým je J. Förster, který odejde do jiného členského státu a tam provozuje pracovní činnosti a studuje, tím nepochybně využívá a práva svobodně se pohybovat a pobývat v jiném členském státu na základě článku 18 ES. Mimoto není zpochybňováno, že J. Förster v Nizozemsku od počátku svého studia pobývala vždy legálně, včetně druhé poloviny roku 2003.
110.
Z toho vyplývá, že se občan Unie ve stejné situaci jako J. Förster v zásadě může dovolávat článku 12 ES ve všech situacích, které spadají do působnosti práva Společenství.
111.
V této souvislosti Soudní dvůr ve věci Bidar rozhodl, že na rozdíl od dřívější judikatury ve věcech Brown a Lair (
59
), a s přihlédnutím k vývoji práva Společenství, kterého bylo od té doby dosaženo, podpora poskytovaná ať již ve formě dotovaných půjček nebo stipendií studentům legálně pobývajícím v hostitelském členském státě a směřující k pokrytí jejich životních nákladů spadá pro účely zákazu diskriminace stanoveného v prvním odstavci článku 12 ES do rozsahu působnosti Smlouvy (
60
).
112.
Ve světle výše uvedených vyjádření je tedy možné dojít k závěru, přinejmenším prozatím, že takový student, o jakého jde v projednávané věci, který po určitou dobu legálně pobýval v hostitelském členském státu, se v zásadě a za podmínek, kterým se budu věnovat dále, může při uplatnění takového nároku na stipendium, o který se zde jedná, dovolávat článku 12 ES.
113.
Nicméně jak předkládací usnesení, tak vyjádření účastníků řízení ukazují nejistotu, pokud jde o dopad směrnice 93/96 na toto zjištění a význam skutečnosti, že osoba přichází do jiného členského státu „především za účelem“ studia. Konkrétně bylo tvrzeno, že projednávaná věc musí být odlišena od věci Bidar z toho důvodu, že žalobce v uvedené věci nepřišel do Spojeného království s prvotním cílem v uvedeném státu studovat, a dovozoval své právo pobytu z článku 18 ES a směrnice 90/364, a nikoliv ze směrnice 93/96.
114.
Je pravda, že Soudní dvůr v rozsudku ve věci Bidar uvedl, že článek 3 směrnice 93/96 nevylučuje, aby se státní příslušník členského státu, který na základě článku 18 ES a směrnice 90/364 legálně pobývá na území jiného členského státu, po dobu takového pobytu dovolával základní zásady rovného zacházení zakotvené v čl. 12 odst. 1 ES (
61
).
115.
Nicméně nemám za to, že z toho vyplývá, že se uvedená zásada nepoužije na osobu, která dovozuje své právo pobytu namísto toho ze směrnice 93/96. Z ustálené judikatury počínaje rozsudkem ve věci Baumbast a R vyplývá, že občané Unie mohou v každém případě dovodit svoje právo pobývat na území jiného členského státu přímo z čl. 18 odst. 1 ES (
62
).
116.
Uvedený článek nesporně podřizuje právo pobytu omezením a podmínkám uloženým Smlouvou a opatřeními přijatými k jejímu provedení. Mezi takovými omezeními a podmínkami jsou ty, které jsou stanovené, pokud jde o zaměstnané osoby, směrnicí Rady 68/360/EHS (
63
), pokud jde o studenty, směrnicí 93/96, a směrnicí 90/364 (
64
), pokud jde o státní příslušníky členských států Společenství, kterým právo pobytu nevzniklo na základě jiných ustanovení práva Společenství.
117.
Z rozsudku ve věci Grzelczyk a ještě více z rozsudku ve věci Trojani vyplývá, že Soudní dvůr rozlišuje mezi právem pobytu a podmínkami, kterým je podřízeno na jedné straně, a možností, aby se občan Unie dovolával zásady rovného zacházení zakotvené v článku 12 ES na straně druhé, například při uplatňování nároku na sociální výhody. Důsledkem toho je, že členské státy mohou podřizovat právo pobytu podmínkám a omezením stanoveným jednotlivými směrnicemi o právu pobytu, ale pokud občan Unie pobývá legálně v dotčeném hostitelském členském státu, ať již na základě práva Společenství nebo dokonce pouze na základě vnitrostátního práva, jako tomu bylo v případě Michela Trojaniho (
65
), má takový občan Unie právo na rovné zacházení. V důsledku toho je jediným způsobem, jak zabránit poskytování sociálních dávek, který mají členské státy k dispozici, ukončení pobytu občana Společenství (
66
).
118.
Uvedená judikatura tak podle všeho naznačuje, že sekundární právo Společenství, které stanoví podmínky a omezení práva pobytu musí být na základě odkazu uvedeného v čl. 18 odst. 1 považováno za druh lex specialis ve vztahu k uvedenému článku, nikoliv však k článku 12 ES.
119.
Soudní dvůr krom toho již ve věci Grzelczyk uvedl, že zatímco článek 3 směrnice 93/96 objasňuje, že tato směrnice pro studenty požívající právo pobytu nezakládá nárok na výplatu stipendií od hostitelského státu, žádné ustanovení uvedené směrnice naproti tomu nevylučuje osoby, na něž se vztahuje, z nároku na výplatu sociální dávky (
67
).
120.
Jinými slovy, i když směrnice 93/96 nestanoví nárok na podporu na životní náklady, může se přesto takový nárok vztahovat na studenty spadající do působnosti uvedené směrnice na základě jiného ustanovení práva Společenství, například článku 12 ES.
121.
Pokud jde o studenta v původním řízení, který přišel „především za účelem studia“, předkládající soud sám uvedl, že záměr, se kterým osoba do členského státu přichází, je těžko prokazatelný. Krom toho, takový záměr není rozhodující, pokud jde o použitelnost směrnice 93/96. Není tak v kontextu projednávané věci relevantní.
122.
Z výše uvedených skutečností vyplývá, že článek 3 směrnice 93/96 nevylučuje, aby se státní příslušník členského státu, který legálně pobývá na území jiného členského státu, po dobu uvedeného pobytu dovolával základní zásady rovného zacházení zakotvené v čl. 12 odst. 1 ES za účelem uplatnění takového nároku na stipendium v hostitelském členském státu, o jaký se jedná v původním řízení, i když je jeho právo pobytu založeno na uvedené směrnici.
123.
Zbývá zkoumat, co se týče otázek 3 písm. b), písm. c) a otázky 4, zda uvedený článek umožňuje členskému státu, aby vázal nárok státních příslušníků jiných členských států na takové stipendium na dosažení pěti let pobytu.
124.
Z rozsudku ve věci Bidar vyplývá, že ačkoliv členské státy musí při organizování a používání systémů sociální podpory prokázat určitý stupeň finanční solidarity se státními příslušníky jiných členských států, je přípustné, aby členský stát zajistil, aby se poskytování podpory na pokrytí životních nákladů studentů z jiných členských států nestalo neúnosnou zátěží, která by mohla mít důsledky pro celkovou úroveň podpory, jež může být tímto státem poskytnuta (
68
).
125.
Jak Soudní dvůr uvedl v citovaném rozsudku, je proto legitimní, aby členský stát poskytoval podporu pokrývající životní náklady pouze studentům, kteří prokázali určitý stupeň integrace do společnosti tohoto státu (
69
).
126.
Soudní dvůr nicméně objasnil, že členský stát nemůže požadovat, aby studenti prokázali vztah k jeho trhu práce (
70
), což je požadavek, který Soudní dvůr označil několikrát za legitimní v souvislosti se sociálními dávkami (
71
).
127.
Soudní dvůr ve věci Bidar rozhodl, že podmínka dostatečného stupně integrace do společnosti může být prokázána zjištěním, že dotčený student po určitou dobu pobýval v hostitelském členském státu. Uznal, že požadavek tří let pobytu stanovený dotčenými vnitrostátním předpisy v uvedené věci byl přiměřenou dobou (
72
).
128.
V projednávané věci vyvstává otázka, zda ve světle uvedeného rozsudku požadavek pěti let pobytu odpovídá legitimnímu cíli, který má zaručit, že žadatel o podporu prokáže určitý stupeň integrace do společnosti. Jak řada vlád zdůraznila ve svých vyjádřeních, členské státy požívají širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o kritéria používaná k posouzení stupně propojení se společností, co se týče sociálních dávek, jako například předmětného stipendia v původním řízení. Nicméně stále musí dodržovat omezení stanovená právem Společenství, zejména zásadu proporcionality (
73
).
129.
Členským státům je pochopitelně umožněno používat v určitém rozsahu obecné podmínky, které nevyžadují další individuální posouzení, jako byl například požadavek tří let pobytu ve věci Bidar. Judikatura Soudního dvora nicméně rovněž připomíná, že působnost stanovené podmínky nesmí být natolik obecná, aby systematicky vylučovala studenty – bez ohledu na jejich skutečný stupeň integrace do společnosti – z možnosti studovat za stejných podmínek jako státní příslušníci hostitelského členského státu. Jinými slovy, použité kritérium musí být stále ukazatelem stupně integrace do společnosti (
74
).
130.
Podle mého názoru tomu tak není v případě požadavku pěti let pobytu, jelikož lze rozumně předpokládat, že řada studentů může prokázat podstatný stupeň integrace do společnosti značně dříve, než-li tato lhůta uplyne. Tak je tomu obzvláště u studentů, kteří – stejně jako J. Förster – v hostitelském členském státu vedle svého studia rovněž provozovali pracovní činnosti. Ve skutečnosti, jak tvrdila J. Förster, může požadavek pěti let pobytu bránit studentům, kteří využili svého práva přestěhovat se do jiného členského státu a studovat v něm, aby využili, pokud jde o stipendium, svého práva na rovné zacházení, které jim jako občanům Unie přísluší, bez ohledu na skutečnou vazbu na společnost hostitelského členského státu, kterou si mohli vybudovat. To podle mého názoru nemůže být považováno za přiměřené.
131.
Je pravda, že směrnice 2004/38 nestanoví členským státům povinnost, aby poskytovaly podporu na životní náklady při studiu před získáním práva trvalého pobytu, a tudíž před uplynutím pěti let. Nicméně, vedle skutečnosti, že uvedená směrnice není na skutkové okolnosti projednávané věci použitelná, nemůže se odchýlit od požadavků vyplývajících z článku 12 ES a obecné zásady proporcionality.
132.
Doba pěti let nepřetržitého pobytu v hostitelském členském státu spíše představuje krajní mez, v jejímž rámci může být ještě možné tvrdit, že student studující v jiném členském státu neprokázal míru intergrace do společnosti tohoto státu dostatečnou k tomu, aby splnil podmínky pro rovné zacházení stanovené v článku 12 ES, pokud jde o takové sociální dávky, jakými je například podpora na životní náklady studentů.
133.
Pokud již student pobývá v hostitelském členském státu po dobu tří let, jako je tomu v projednávané věci, jeví se jako nepřiměřené, aby stipendium bylo odmítnuto, i když ještě nemuselo uplynout pět let, pokud student může předložit přiměřené důkazy o tom, že je již dostatečně integrován do společnosti hostitelského členského státu.
134.
Konečně nejsem toho názoru, že výše uvedený sled úvah by měl být ovlivěn skutečností, že požadavek pobytu je ukládán pouze státním příslušníkům jiných členských států. Jak uvedla Komise, je legitimní předpokládat, že státní příslušníci členského státu mají skutečné pouto ke společnosti tohoto členského státu.
135.
Na otázky 3 písm. b), písm. c) a písm. d) a otázku 4, je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že je na základě článku 12 ES vykládaného ve spojení se zásadou proporcionality vyloučeno, aby členský stát upíral takové stipendium, o které se jedná v původním řízení, hospodářsky nečinnému studentovi z jiného členského státu, který již tři roky legálně pobývá na území hostitelského členského státu, pouze z důvodu, že uvedený student nepobýval v hostitelském členském státu po dobu pěti let před zahájením dotčeného studijního období, pokud ostatní skutečnosti, které mají být studentem prokázány vhodnými prostředky, ukazují podstatný stupeň integrace do společnosti hostitelského členského státu.
D – Otázka 5 týkající se právní jistoty
1. Hlavní argumenty účastníků řízení
136.
Jacqueline Förster tvrdí, že sporný příkaz k vrácení stipendia i její odvolání proti němu časově předcházejí Beleidsregel z 9. května 2005. Je v rozporu se zásadou právní jistoty a s článkem 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, přijímat pravidla omezující její práva poté, kdy se odvolala na článek 12 ES (
75
).
137.
Komise v témže smyslu navrhuje odpovědět na otázku 5 záporně a tvrdí, že vnitrostátní soud musí při výkladu pravidel svého vnitrostátního práva vzít v úvahu základní právní zásady, zejména zásady právní jistoty a zákazu zpětné účinnosti.
138.
Německá, rakouská a nizozemská vláda zase tvrdí, že pokud rozsudek Soudního dvora se zpětnou účinností umožní, aby osoby dovodily více práv z článku 12 ES, než se dříve mělo za to, lze jim rovněž při provádění uvedeného rozsudku stanovit požadavky ohledně minulých období. To je podle názoru nizozemské vlády v souladu s rozsudkem ve věci Collins (
76
).
2. Posouzení
139.
Otázkou 5 se budu zabývat pro úplnost, bez ohledu na odpovědi navrhované pro předchozí otázky. Z předkládacího usnesení vyplývá, že předkládající soud v zásadě usiluje o zjištění, zda zásada právní jistoty, použitá takovým způsobem, jako v rozsudku ve věci Collins, brání tomu, aby nizozemské orgány odmítly poskytnout stipendium pro druhou polovinu roku 2003 na základě požadavku na délku pobytu, uvedeného v Beleidsregel z 9. května 2005, přijatém v návaznosti na rozsudek ve věci Bidar, pokud taková pravidla stanoví více práv – v daném případě velkorysejší přístup ke stipendiím – než dříve. Stipendium bylo dříve poskytováno pouze studentům z jiných členských států, kteří na ně měli nárok na základě článku 39 ES nebo 43 ES.
140.
Zásada právní jistoty je základní zásadou práva Společenství, která zejména vyžaduje, aby právní úprava byla jasná a přesná, tak aby se procesní subjekty mohly jednoznačně seznámit se svými právy a povinnostmi. Jejím cílem je zajistit předvídatelnost právních situací a vztahů, které vyplývají z práva Společenství (
77
). Soudní dvůr proto v rozsudku ve věci Collins uvedl, že použití požadavku pobytu vnitrostátními orgány musí být založeno na jasných, předem známých kritériích (
78
).
141.
Judikatura Soudního dvora nicméně rovněž ukazuje, že je významné, zda dotčené pravidlo zahrnuje pozitivní nebo negativní důsledky pro jednotlivce. V případě pravidla ukládajícího jednotlivcům povinnosti je striktní dodržování požadavků vyplývajících ze zásady právní jistoty a ochrany jednotlivce přirozeně obzvláště důležité (
79
).
142.
Zásada právní jistoty a ochrany jednotlivce proto, podle mého názoru, nevylučuje, aby byl předpis použit se zpětnou účinností, pokud jeho použití dotčenému jednotlivci poskytuje výhodnější právní postavení (
80
).
143.
Odpověď na otázku 5 tedy zní, že zásada právní jistoty nevylučuje, aby členský stát použil takový předpis, jako je Beleidsregel z 9. května 2005, na období v minulosti, pokud takové použití dotčenému jednotlivci poskytuje výhodnější právní postavení.
V – Závěry
144.
S ohledem na výše uvedené skutečnosti proto Soudnímu dvoru navrhuji, aby na předběžné otázky odpověděl následovně:
„1)
článek 7 nařízení Komise (EHS) č. 1251/70 ze dne 29. června 1970 o právu pracovníků zůstat na území členského státu po skončení zaměstnání v tomto státě se nepoužije na studenta v takové situaci, o kterou se jedná v projednávané věci potud, pokud uvedený student nespadá do žádné kategorie, na kterou odkazuje článek 2 uvedeného nařízení;
2)
student v takové situaci, o jakou se jedná v projednávané věci, se v hostitelském členském státu v zásadě může jako pracovník Společenství dovolávat podle čl. 7 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství práva na stejné sociální výhody jako tuzemský pracovník, aby získal takové stipendium, jako je předmětné stipendium. Nicméně vnitrostátnímu soudu přísluší, aby určil, zda jsou v projednávané věci skutečně splněny jednotlivé podmínky popsané výše, pokud jde o zachování postavení pracovníka po ukončení zaměstnání;
3)
článek 3 směrnice Rady 93/96/EHS ze dne 29. října 1993 o právu pobytu pro studenty nevylučuje, aby se státní příslušník členského státu, který legálně pobývá na území jiného členského státu, dovolával základní zásady rovného zacházení zakotvené v čl. 12 odst. 1 ES za účelem uplatnění takového nároku na stipendium v hostitelském členském státu, o jaký se jedná v původním řízení, i když je jeho právo pobytu založeno na uvedené směrnici;
4)
článek 12 ES vykládaný ve spojení se zásadou proporcionality brání tomu, aby členský stát upíral takové stipendium, o které se jedná v původním řízení, hospodářsky nečinnému studentovi z jiného členského státu, který již tři roky legálně pobývá na území hostitelského členského státu pouze z důvodu, že uvedený student nepobýval v hostitelském členském státu po dobu pěti let před zahájením dotčeného studijního období, pokud ostatní skutečnosti, které mají být studentem prokázány vhodnými prostředky, ukazují podstatný stupeň integrace do společnosti hostitelského členského státu;
5)
zásada právní jistoty nevylučuje, aby členský stát použil takový předpis, jako je Beleidsregel z 9. května 2005, na období v minulosti, pokud takové použití dotčenému jednotlivci poskytuje výhodnější právní postavení.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Rozsudek ze dne 15. března 2005 (C-209/03, Sb. rozh. s. I-2119, bod 57).
(
3
) – Úř. věst. L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15.
(
4
) – Úř. věst. L 317, s. 59; Zvl. vyd. 06/02, s. 250.
(
5
) – Úř. věst. L 142, s. 24; Zvl. vyd. 05/01, s. 32.
(
6
) – Úř. věst. L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46.
(
7
) – AG/OCW/MT-05.11.
(
8
) – Citovaný v poznámce pod čarou 2.
(
9
) – AGOCenW/MT/05.
(
10
) – Citovaný v poznámce pod čarou 2.
(
11
) – Rozsudek ze dne 6. listopadu 2003 (C-413/01, Recueil, s. I-13187).
(
12
) – Rozsudek ze dne 20. března 2001 (C-33/99, Recueil, s. I-2703, bod 72).
(
13
) – Citovaný v poznámce pod čarou 2.
(
14
) – Citovaný v poznámce pod čarou  2.
(
15
) – Rozsudek ze dne 7. září 2004 (C-456/02, Sb. rozh. s. I-7573).
(
16
) – Rozsudek ze dne 23. března 2004 (C-138/02, Recueil, s. I-2703, bod 72).
(
17
) – Viz v tomto smyslu stanoviska generálního advokáta Geelhoeda ve věci Trojani, citované v poznámce od čarou 15, bod 10, a ve věci Bidar, citované v poznámce pod čarou 2, bod 12.
(
18
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Collins, citovaný v poznámce pod čarou 16, body 30 a 31, a rozsudek ze dne 18. června 1987 ve věci Lebon (316/85, Recueil, s. 2811, bod 26.
(
19
) – Ohledně této otázky viz dále body 65 a 66.
(
20
) – Rozsudek ze dne 21. června 1988 (39/86, Recueil, s. 3161).
(
21
) – Citovaný v poznámce pod čarou 11.
(
22
) – Viz například rozsudek ze dne 12. prosince 1990, SARPP (C-241/89, Recueil, s. I-4695, bod 8), a rozsudek ve věci Trojani, citovaný v poznámce pod čarou 15, bod 38.
(
23
) – Viz například rozsudky ze dne 17. září 2002, Baumbast a R (C-413/99, Recueil, s. I-7091, bod 82); ze dne, Grzelczyk (C-184/99, Recueil, s. I-6193, bod 31), a ze dne, Garcia Avello (C-148/02, Recueil, s. I-11613, bod 22).
(
24
) – Rozsudky ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C-85/96, Recueil, s. I-2691, bod 63); Trojani, citovaný v poznámce pod čarou 15, bod 43, a Bidar, citovaný v poznámce pod čarou 2, bod 37.
(
25
) – Viz v podobném smyslu stanoviska generálního advokáta Cosmy ve věci Wijsenbeek (C-378/87, Recueil, s. I-1999, body 84 až 86), a generálního advokáta Poiarese Madura Carbonati Apuani (C-72/03, Recueil, s. I-8027, body 68 a 69).
(
26
) – Viz rozsudek ze dne 27. září 1988, Mateucci (235/87, Recueil, s. 5589, bod 16).
(
27
) – Viz rozsudek Grzelczyk, citovaný v poznámce pod čarou 23, bod 44, a Bidar, citovaný v poznámce pod čarou 2, bod 56.
(
28
) – Rozsudek Bidar, citovaný v poznámce pod čarou 2, body 56 a 57; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. října 2007 ve spojených věcech Morgan a Bucher (C-11/06 a C-12/06, Sb. rozh. s. I-9161, bod 43).
(
29
) – Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 11. ledna 2007, Kai Lyyski (C-40/05, Sb. rozh. s. I-33), a ze dne, Weigel (C-387/01, Recueil, s. I-4981, body 57 až 59).
(
30
) – Citovaný v poznámce pod čarou 20.
(
31
) – Rozsudek ze dne 21. června 1988 (197/86, Recueil, s. 3205).
(
32
) – Citovaný v poznámce pod čarou 11.
(
33
) – Citovaný v poznámce pod čarou 20.
(
34
) – Citovaný v poznámce pod čarou 11.
(
35
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Matteucci, citovaný v poznámce pod čarou  26, bod 23; rozsudek ve věci Lair, citovaný v poznámce pod čarou  20, body 23, 24 a 28; Brown, citovaný v poznámce pod čarou  31, bod 25, a rozsudek ze dne 16. února 1992, Bernini (C-3/90, Recueil, s. I-1071, bod 23).
(
36
) – Viz v tomto smyslu zejména rozsudek ve věci Fahmi a Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, citovaný v poznámce pod čarou 12, bod 45.
(
37
) – Viz zejména rozsudky ze dne 3. července 1987, Lawrie-Blum (66/85, Recueil, s. 2121, bod 16 a 17); rozsudek Martínez Sala, citovaný v poznámce pod čarou 24, bod 32, a ze dne, Meeusen (C-337/97, Recueil, s. I-3289, bod 13).
(
38
) – Viz rozsudek ve věci Lawrie-Blum, citovaný v poznámce pod čarou 37, body 19 až 21, a rozsudek ze dne 23. března 1982, Levin, (53/81, Recueil, s. 1035, bod 17).
(
39
) – Viz bod 49 výše; viz rovněž rozsudek ve věci Martínez Sala, citovaný v poznámce pod čarou  24, bod 33.
(
40
) – Viz rozsudky ve věci Lair, citovaný v poznámce pod čarou 20, bod 39; Brown, citovaný v poznámce pod čarou 31, bod 26; rozsudek ze dne 26. února 1992, Raulin (C-357/89, Recueil, s. I-1027, bod 21), a Ninni-Orasche, citovaný v poznámce pod čarou 11, bod 35. To se však nepoužije na pracovníky, kteří se po ukončení svého zaměstnání v hostitelském členském státu rozhodli k návratu do členského státu svého původu (tak tomu v projednávané věci není). Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Fahmi a Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, citovaný v poznámce pod čarou 12, body 46 a 47.
(
41
) – Viz zejména rozsudky Lair, citovaný v poznámce pod čarou  20, body 37 a 38, a Ninni-Orasche, citovaný v poznámce pod čarou  11, bod 35.
(
42
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Lair, citovaný v poznámce pod čarou  20, bod 43.
(
43
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Brown, citovaný v poznámce pod čarou  31, body 27 a 28.
(
44
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Ninni-Orasche, citovaný v poznámce pod čarou  11, bod 41.
(
45
) – Viz bod 68 výše.
(
46
) – Rozsudek ze dne 24. ledna 2008, Payir, Akyuz a Ozturk (C-294/06, Sb. rozh. s. I-203, body 34, 43 a 46).
(
47
) – Podle mého názoru není nutné prokazovat, že kontinuita existovala rovněž pokud jde o práci, vykonávanou před pracovní stáží, jelikož pracovní stáž sama o sobě představuje v každém případě skutečnou a opravdovou činnost, a nikoli činnost čistě okrajovou a doplňkovou, což tedy umožňuje, aby J. Förster byla považována za pracovníka.
(
48
) – Viz výše, bod 77.
(
49
) – Viz výše, bod 78.
(
50
) – Rozsudek ve věci Ninni-Orasche, citovaný v poznámce pod čarou 11, bod 47.
(
51
) – Citovaný v poznámce pod čarou  2.
(
52
) – Úř. věst. L 180, s. 26; Zvl. vyd. 20/01, s. 3
(
53
) – Citovaný v poznámce pod čarou  2.
(
54
) – Viz rozsudky ve věci Bidar, citovaný v poznámce pod čarou  2, bod 32; Martínez Sala, citovaný v poznámce pod čarou  24, bod 63, a Grzelczyk, citovaný v poznámce pod čarou  23, bod 32.
(
55
) – Rozsudky ve věci Bidar, citovaný v poznámce pod čarou  2, bod 33; ze dne 24. listopadu 1998, Bickel a Franz (C-274/96, Recueil, s. I-7637, body 15 a 16); Grzelczyk, citovaný v poznámce pod čarou  23, bod 33; Garcia Avello, citovaný v poznámce pod čarou  23, body 22 a 23, a Morgan a Bucher, citovaný v poznámce pod čarou  28, bod 23.
(
56
) – Rozsudky Bidar, citovaný v poznámce pod čarou  2, bod 34, a Grzelczyk, citovaný v poznámce pod čarou  23, bod 35.
(
57
) – Rozsudek ze dne 11. července 2002 (C-224/98, Recueil, s. I-6191, body 29 až 34).
(
58
) – Viz v tomto smyslu rozsudky Bidar, citovaný v poznámce pod čarou  2, bod 37; Martínez Sala, citovaný v poznámce pod čarou  24, bod 24, a Trojani, citovaný v poznámce pod čarou  15, bod 43.
(
59
) – Viz rozsudky ve věci Lair, citovaný v poznámce pod čarou  20, bod 15, a Brown, citovaný v poznámce pod čarou  31, bod 18.
(
60
) – Viz zejména body 42 a 48 uvedeného rozsudku (citovaného v poznámce pod čarou 2).
(
61
) – V bodu 46 rozsudku (citovaného v poznámce pod čarou  2).
(
62
) – Citovaný v poznámce pod čarou  23, bod 84.
(
63
) – Směrnice Rady ze dne 15. října 1968 o odstranění omezení pohybu a pobytu pracovníků členských států a jejich rodinných příslušníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, 19. 10. 1968, s. 13; Zvl. vyd. 05/01, s. 27).
(
64
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 23. března 2006, Komise v. Belgie (C-408/03, Sb. rozh. s. I-2647, bod 65).
(
65
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ve věci Trojani, citovaný v poznámce pod čarou 15, bod 37.
(
66
) – Viz v tomto smyslu rozsudky ve věci Grzelczyk, citovaný v poznámce pod čarou 23, body 37 až 42, a Trojani, citovaný v poznámce pod čarou 15, zejména body 36, 37 a 43 až 46; viz v tomto smyslu též rozsudek ve věci Bidar, citovaný v poznámce pod čarou 2, body 36 a 47.
(
67
) – Viz rozsudek ve věci Grzelzcyk, citovaný v poznámce pod čarou 23, bod 39.
(
68
) – Bod 56 uvedeného rozsudku (citovaného v poznámce pod čarou 2) s odkazem na rozsudek ve věci Grzelczyk, citovaný v poznámce pod čarou 23, bod 44.
(
69
) – Bod 57 uvedeného rozsudku. Viz v tomto smyslu rovněž rozsudek ve věci Morgan a Bucher, citovaný v poznámce pod čarou  28, bod 43; pokud jde o uvedené kritérium v kontextu důchodu poskytnutého civilním obětem války a represí, rozsudek ze dne 26. října 2006, Tas-Hagen a Tas (C-192/05, Sb. rozh. s. I-10451, bod 34, a rozsudek ze dne, Nerkowska (C-499/06, Sb. rozh. s. I-3993, bod 37).
(
70
) – Viz rozsudek ve věci Bidar, citovaný v poznámce pod čarou  2, bod 58.
(
71
) – Viz například rozsudky D’Hoop, citovaný v poznámce pod čarou  57, bod 38, a Collins, citovaný v poznámce pod čarou  16, bod 67.
(
72
) – Viz v tomto smyslu body 59 až 61 (rozsudek citovaný v poznámce pod čarou  2).
(
73
) – Viz v tomto smyslu rozsudky ve věci Nerkowska, citovaný v poznámce pod čarou  69, bod 38; Tas-Hagen a Tas, citovaný v poznámce pod čarou  69, bod 36; Morgan a Bucher, citovaný v poznámce pod čarou  28, bod 46, a rozsudek ze dne 11. července 2007, Schwarz a Gootjes- -Schwarz (C-76/05, Sb. rozh. s. I-6849, bod 79).
(
74
) – Viz v tomto smyslu odůvodnění rozsudku ve věci Bidar, citovaného v poznámce pod čarou 2, pokud jde o podmínku  vyžadující, aby student byl usazen v hostitelském členském státu, a rozsudku Morgan, citovaného v poznámce pod čarou 28, bod 46.
(
75
) – Odkazuje na rozsudek ESLP ze dne 9. prosince 1994, Stran Greek Refineries a Stratis Andreadis v. Řecko, řada A, č. 301-B.
(
76
) – Citovaný v poznámce pod čarou 16.
(
77
) – Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 21. června 1988, Komise v. Irsko (257/86, Recueil, s. 3249, bod 12), a ze dne, Belgie v. Komise (C-110/03, Sb. rozh. s. I-2801, bod 30).
(
78
) – Citovaný v poznámce pod čarou 16, bod 72.
(
79
) – Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 15. prosince 1987, Irsko v. Komise (239/86, Recueil, s. 5271, bod 17); ze dne, Van Es Douane Agenten (C-143/93, Recueil, s. I-431, bod 27), a ze dne, Verening voor Energie, Milieu en Water a další (C-17/03, Sb. rozh. s I-4983, bod 80).
(
80
) – Rozsudek Evropského soudu pro lidská práva, o který se opírá J. Förster, citovaný v poznámce pod čarou 75, ve kterém uvedený soud rozhodl, že došlo k porušení čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, není podle mého názoru relevantní, jelikož se týká formy zásahu zákonodárce do výkonu spravedlnosti, jež má ovlivnit soudní rozhodnutí sporu (viz body 49 a 50 uvedeného rozsudku).