62023CJ0454
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
27. února 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Azylová politika – Mezinárodní ochrana – Směrnice 2011/95/EU – Postavení uprchlíka – Článek 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 – Odnětí nebo nepřiznání postavení uprchlíka v případě nebezpečí pro bezpečnost hostitelského členského státu – Jednání a skutky před vstupem žadatele na území hostitelského členského státu – Přípustnost – Platnost – Článek 18 Listiny základních práv Evropské unie – Článek 78 odst. 1 SFEU – Úmluva o právním postavení uprchlíků (‚Ženevská úmluva‘)“
Ve věci C‑454/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (správní soud pro mezinárodní ochranu, Kypr) ze dne 19. června 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 18. července 2023, v řízení
Κ.Α.Μ.
proti
Kyperské republice,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún, předsedkyně senátu, D. Gratsias (zpravodaj), E. Regan, J. Passer a B. Smulders, soudci,
generální advokátka: L. Medina,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Κ. Α. Μ.: N. Charalambidou, dikigoros,
–
za Kyperskou republiku: F. Sotiriou a E. Symeonidou, jako zmocněnkyně,
–
za Spolkovou republiku Německo: J. Möller a R. Kanitz, jako zmocněnci,
–
za Evropský parlament: I. Anagnostopoulou a R. van de Westelaken, jako zmocněnci,
–
za Radu Evropské unie: M. Balta, M. Moore a K. Pleśniak, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux a A. Katsimerou, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká zaprvé výkladu článku 12 a čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9), jakož i článku 18 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a zadruhé platnosti tohoto čl. 14 odst. 4 písm. a) z hlediska čl. 78 odst. 1 SFEU a článku 18 Listiny.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi K. A. M. a Kyperskou republikou, zastoupenou Ypiresia Asylou (Azylová služba, Kypr), ve věci zamítnutí jeho žádosti o přiznání postavení uprchlíka touto službou z důvodu, že představuje nebezpečí pro bezpečnost tohoto členského státu.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3
Článek 1 Úmluvy o právním postavení uprchlíků, podepsané v Ženevě dne 28. července 1951 [Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], která vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 a byla doplněna Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků, který byl přijat v New Yorku dne 31. ledna 1967 a vstoupil v platnost dne 4. října 1967 (dále jen „Ženevská úmluva“), nadepsaný „Definice pojmu ‚uprchlík‘ “, v části F stanoví:
„Ustanovení [Ženevské úmluvy] se nevztahují na žádnou osobu, o níž jsou vážné důvody se domnívat, že
a)
se dopustila zločinu proti míru, válečného zločinu nebo zločinu proti lidskosti, ve smyslu mezinárodních dokumentů obsahujících ustanovení o těchto zločinech;
b)
se dopustila vážného nepolitického zločinu mimo zemi svého azylu dříve, než jí bylo povoleno se tam usadit jako uprchlík;
c)
je vinna činy, které jsou v rozporu se zásadami a cíli Spojených národů.“
4
Článek 33 této Úmluvy, nadepsaný „Zákaz vyhoštění a navracení (refoulement)“, stanoví:
„1.   Žádný smluvní stát nevyhostí jakýmkoli způsobem nebo nevrátí uprchlíka na hranice zemí, ve kterých by jeho život či osobní svoboda byly ohroženy na základě jeho rasy, náboženství, národnosti, příslušnosti k určité společenské vrstvě či politického přesvědčení.
2.   Výhody tohoto ustanovení však nemohou být požadovány uprchlíkem, který z vážných důvodů může být považován za nebezpečného v zemi, ve které se nachází, nebo který poté, co byl usvědčen konečným rozsudkem ze zvláště těžkého trestného činu, představuje nebezpečí pro společnost této země.“
Unijní právo
5
Body 21, 31 a 37 odůvodnění směrnice 2011/95 uvádějí:
„(21)
Přiznání postavení uprchlíka je deklaratorním aktem.
[…]
(31)
Jednání v rozporu s cíli a zásadami OSN jsou stanovena v preambuli a v článcích 1 a 2 Charty OSN a jsou vtělena zejména v rezoluci OSN týkající se opatření boje proti terorismu, v nichž se prohlašuje, že ‚jednání, metody a praktiky terorismu jsou v rozporu s cíli a zásadami Organizace spojených národů‘ a že ‚úmyslné financování, plánování a podněcování teroristických činů je rovněž v rozporu s cíli a zásadami Organizace spojených národů‘.
[…]
(37)
Pojmy bezpečnosti státu a veřejného pořádku se vztahují rovněž na případy, kdy státní příslušník třetí země patří ke spolčení podporujícímu mezinárodní terorismus nebo podporuje takové spolčení.“
6
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
d)
‚uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout, nebo vzhledem ke shora uvedeným obavám odmítá ochranu dotyčné země, nebo osoba bez státní příslušnosti, která se ze stejných shora uvedených důvodů nachází mimo zemi svého dosavadního pobytu, která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce nebo nemůže vrátit a na kterou se nevztahuje článek 12;
[…]“
7
Kapitola II uvedené směrnice, která je nadepsaná „Posuzování žádostí o mezinárodní ochranu“ a obsahuje články 4 až 8, stanoví náležitosti významné pro zjištění potřeby mezinárodní ochrany žadatele. Kapitola III téže směrnice, nadepsaná „Podmínky pro získání postavení uprchlíka“, která obsahuje články 9 až 12, uvádí kritéria pro osobu, která je uprchlíkem.
8
Článek 12 směrnice 2011/95, nadepsaný „Vyloučení“, v odstavci 2 stanoví:
„Státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti jsou vyloučeni z postavení uprchlíka, existují-li závažné důvody se domnívat, že
a)
se dopustili zločinu proti míru, válečného zločinu nebo zločinu proti lidskosti ve smyslu mezinárodních dokumentů obsahujících ustanovení o těchto zločinech;
b)
se dopustili vážného nepolitického zločinu mimo zemi svého azylu dříve, než byli uznáni uprchlíkem, tj. před vydáním povolení k pobytu na základě přiznání postavení uprchlíka. Za vážné nepolitické zločiny lze považovat zvlášť kruté činy, přestože byly údajně spáchány s politickým cílem;
c)
jsou vinni činy, které jsou v rozporu se zásadami a cíli OSN uvedenými v preambuli a v článcích 1 a 2 Charty OSN.“
9
Článek 13 této směrnice, nadepsaný „Přiznání postavení uprchlíka“, zní:
„Členské státy přiznávají postavení uprchlíka státním příslušníkům třetích zemí a osobám bez státní příslušnosti, které splňují podmínky pro získání postavení uprchlíka v souladu s kapitolami II a III.“
10
Článek 14 uvedené směrnice, nadepsaný „Odnětí, ukončení platnosti nebo zamítnutí prodloužení platnosti postavení uprchlíka“, v odstavcích 4 až 6 stanoví:
„4.   Členské státy mohou odejmout, ukončit nebo zamítnout prodloužení platnosti postavení přiznaného uprchlíkovi vládním, správním, soudním nebo kvazisoudním orgánem, jestliže
a)
existují dostatečné důvody k tomu, aby byl považován za nebezpečí pro bezpečnost členského státu, v němž se nachází;
b)
jako osoba odsouzená pravomocným rozsudkem za zvlášť závažný trestný čin představuje nebezpečí pro společnost dotyčného členského státu.
5.   V situacích uvedených v odstavci 4 se mohou členské státy rozhodnout nepřiznat postavení uprchlíka, jestliže toto rozhodnutí ještě nebylo přijato.
6.   Osoby, na které se vztahují odstavce 4 a 5, jsou způsobilé k právům uvedeným v článcích 3, 4, 16, 22, 31, 32 a 33 Ženevské úmluvy nebo podobným právům, pokud se nacházejí v dotyčném členském státě.“
11
Článek 21 téže směrnice, nadepsaný „Ochrana před navracením“, stanoví:
„1.   Členské státy dodržují zásadu nenavracení v souladu se svými mezinárodními závazky.
2.   Nevylučují-li to mezinárodní závazky uvedené v odstavci 1, mohou členské státy uprchlíka navrátit bez ohledu na to, zda je formálně uznán, jestliže
a)
existují závažné důvody k tomu, aby byl považován za nebezpečí pro bezpečnost členského státu, v němž se nachází, nebo
b)
jako osoba odsouzená pravomocným rozsudkem za zvlášť závažný trestný čin představuje nebezpečí pro společnost dotyčného členského státu.
3.   Členské státy mohou odejmout, ukončit platnost nebo zamítnout prodloužení platnosti nebo přiznání povolení k pobytu uprchlíkovi, na kterého se vztahuje odstavec 2.“
12
Článek 24 směrnice 2011/95, nadepsaný „Povolení k pobytu“, v odstavci 1 stanoví:
„Co nejdříve po přiznání mezinárodní ochrany udělí členský stát osobám, kterým bylo přiznáno postavení uprchlíka, povolení k pobytu, které má dobu platnosti alespoň tři roky a lze ji prodloužit, pokud tomu nebrání závažné důvody bezpečnosti státu nebo veřejného pořádku a aniž je dotčen čl. 21 odst. 3.“
Kyperské právo
13
Článek 5 Peri Prosfygon Nómos z roku 2000 (zákon o uprchlících z roku 2000) [EE, příloha 6 (I), č. 3383, 28.1.2000, s. 1], ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon o uprchlících“), nadepsaný „Vyloučení žadatele“, stanoví:
„1)   Žadatel je vyloučen z postavení uprchlíka:
[…]
c)
existují-li závažné důvody se domnívat, že:
i)
se dopustil zločinu proti míru, válečného zločinu nebo zločinu proti lidskosti ve smyslu mezinárodních úmluv obsahujících ustanovení o těchto zločinech; nebo
ii)
se dopustil vážného nepolitického zločinu v jiné zemi před vydáním povolení k pobytu na základě přiznání postavení uprchlíka; pro účely tohoto bodu pojem vážného nepolitického zločinu zahrnuje zvlášť kruté činy, přestože byly spáchány s údajně politickým cílem; nebo
iii)
je vinen činy, které jsou v rozporu se zásadami a cíli OSN uvedenými v preambuli a v článcích 1 a 2 Charty OSN; nebo
iv)
podněcuje k některému ze zločinů nebo činů uvedených v bodech i) až iii) nebo se jich jinak účastní.
[…]“
14
Článek 6A zákona o uprchlících stanoví:
„1)   Postavení uprchlíka se odejme, pokud vedoucí [Azylové služby]:
[…]
c)
má na základě dostatečných důvodů za to, že dotyčná osoba představuje nebezpečí pro bezpečnost Republiky; nebo
d)
se domnívá, že dotyčná osoba představuje nebezpečí pro kyperskou společnost, neboť byla pravomocně odsouzena za zvlášť závažný trestný čin.
1A)   Podá-li žádost osoba, která spadá do jedné z kategorií uvedených v odst. 1 písm. c) a d), vedoucí [Azylové služby] rozhodnutím zamítne žádost o přiznání postavení uprchlíka.
2)   Zjistí-li vedoucí [Azylové služby] po přezkoumání případu za použití per analogiam běžného řízení o posouzení žádostí podle článku 13, že je splněna jedna z podmínek uvedených v odstavci 1, odejme dotyčné osobě postavení uprchlíka písemným a odůvodněným rozhodnutím, v němž uvede skutkové i právní důvody, na kterých je toto rozhodnutí založeno; rovněž poučí dotyčnou osobu o jejím právu odvolat se proti tomuto rozhodnutí […]
[…]
5)   Osoby, na které se vztahují ustanovení odstavce 1 písm. b) nebo odstavce 1A, požívají po dobu, kdy se nacházejí na území pod kontrolou vlády Republiky, práv uvedených v článcích 3, 4, 16, 22, 31, 32 a 33 [Ženevské úmluvy].“
15
Článek 29 zákona o uprchlících, nadepsaný „Vyhoštění osob požívajících mezinárodní ochrany“, zní:
1)   Ředitel [Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsis (Úřad pro registraci obyvatel a přistěhovalců)] je oprávněn rozhodnout o vyhoštění osoby požívající mezinárodní ochrany:
a)
existují-li závažné důvody se domnívat, že dotyčná osoba představuje nebezpečí pro bezpečnost Republiky; […]
[…]
4)   Zakazuje se vydat příkaz k vyhoštění uprchlíka […] do země, ve které by byly jeho život nebo svoboda ohroženy nebo by mu hrozilo, že bude podroben mučení, ponižujícímu či nelidskému zacházení nebo pronásledování na základě pohlaví, náboženství, národnosti, příslušnosti k určitému společenství, politických názorů, ozbrojeného konfliktu nebo ekologické katastrofy.
[…]
6)   Osoby, na které se vztahují ustanovení odstavce 1, požívají po dobu, kdy se nacházejí na území pod kontrolou vlády Republiky, práv uvedených v článcích 3, 4, 16, 22, 31, 32 a 33 [Ženevské úmluvy].“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
16
Žalobce v původním řízení, K. A. M., marocký státní příslušník, který neoprávněně vstoupil na území Kyperské republiky dne 29. prosince 2018, podal dne 10. ledna 2019 u Azylové služby žádost o mezinárodní ochranu.
17
Dne 28. ledna 2019 Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (Úřad pro boj proti terorismu, Kypr) zaslal Azylové službě důvěrný dopis, v němž poukázal na nebezpečnost žalobce v původním řízení.
18
Podle informací, s nimiž byl žalobce v původním řízení seznámen a které zmiňuje v písemném vyjádření před Soudním dvorem, tento dopis uvádí zaprvé, že informace získané orgány Kyperské republiky identifikovaly dotyčného jako osobu vykonávající operativní činnost ve prospěch teroristické skupiny, zadruhé, že si protiřečil zejména ohledně cest před vstupem na území státní území, a zatřetí, že žalobce v původním řízení měl co do činění s belgickými, španělskými a francouzskými policejními orgány kvůli různým protiprávním jednáním a vyhrožoval bombovým útokem na belgické velvyslanectví v Maroku.
19
Dne 16. dubna 2019 oznámila Azylová služba žalobci v původním řízení zamítnutí jeho žádosti o mezinárodní ochranu. V tomto ohledu tato služba „konstatovala, že existují závažné důvody domnívat se, že pokud se [K. A. M.] vrátí do Maroka, bude z důvodu svých názorů skutečně pronásledován jak ze strany orgánů této země, tak ze strany společnosti“, a dospěla k závěru, že „z výše uvedených tvrzení [K. A. M.] podle všeho vyplývá, že ve vztahu k němu existují subjektivní a objektivní okolnosti, které mohou prokázat, že uprchl ze země původu a nechce se tam vrátit z důvodu oprávněných obav před pronásledováním z některého z důvodů uvedených v čl. 3 odst. 1 zákonů o uprchlících z let 2000 a 2018“. Uvedená služba nicméně uvedla, že příslušné orgány poukazovaly na dotyčného jako na osobu nebezpečnou pro kyperskou společnost a pro bezpečnost Kyperské republiky, a měla za to, že podmínky stanovené v čl. 6A odst. 1 písm. c) a čl. 6A odst. 1A zákona o uprchlících jsou splněny, a v důsledku toho mu odmítla přiznat postavení uprchlíka.
20
Poté, co žalobce v původním řízení podal téhož dne proti tomuto rozhodnutí správní opravný prostředek k Anatheoritiki Archi Prosfygon (Odvolací orgán v záležitostech uprchlíků, Kypr) (dále jen „odvolací orgán“), tento orgán dne 30. července 2019 uvedené rozhodnutí potvrdil. Z důvodů obdobných důvodům v tomto rozhodnutí měl totiž za to, že „mu je třeba odejmout postavení uprchlíka v souladu s čl. 6A odst. 1 písm. c) a čl. 6A odst. 1A zákonů o uprchlících z let 2000 a 2018“.
21
Dne 14. října 2019 žalobce v původním řízení podal k Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (správní soud pro mezinárodní ochranu, Kypr), který je předkládajícím soudem, žalobu znějící na zrušení rozhodnutí Odvolacího orgánu ze dne 30. července 2019.
22
V rámci této žaloby žalobce v původním řízení v podstatě tvrdí, že předkládající soud by měl předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, aby určil, zda čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95 může být vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení umožňuje odnětí postavení uprchlíka za minulé jednání nebo za činy, kterých se uprchlík údajně dopustil před vstupem do země ochrany a mimo ni, které nejsou uvedeny mezi akty představujícími důvody pro vyloučení z postavení uprchlíka a nemohou spadat ani pod článek 33 Ženevské úmluvy jakožto jednání, k němuž došlo před vstupem dotyčné osoby do země ochrany, a zda v případě kladné odpovědi na tuto otázku takový výklad uvedeného ustanovení rozšiřuje taxativní výčet případů, v nichž je vyloučení z postavení uprchlíka dovoleno na základě Ženevské úmluvy.
23
Kyperská republika před předkládajícím soudem zpochybňuje relevanci otázek navržených žalobcem v původním řízení pro vyřešení sporu v původním řízení a mimoto tvrdí, že pojem „nebezpečí pro bezpečnost státu“ již byl předmětem výkladu Soudního dvora a otázky bezpečnosti státu spadají do výlučné pravomoci členských států.
24
Předkládající soud nejprve uvádí, že mezi účastníky původního řízení není sporu o tom, zda skutečnosti, na nichž je založeno odmítnutí přiznat žalobci v původním řízení postavení uprchlíka, souvisí s jeho dřívějším jednáním nebo s jeho činy před vstupem na státní území.
25
Dále tento předkládající soud poznamenává, že ačkoli Soudnímu dvoru již byly položeny otázky obdobné otázkám vzneseným v rámci projednávané věci, dosud na ně konkrétně neodpověděl.
26
V tomto ohledu předkládající soud zaprvé uvádí, že ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403), byla Soudnímu dvoru položena otázka, zda ustanovení směrnice 2011/95, zejména čl. 14 odst. 4 až 6, která členským státům umožňují odejmout nebo nepřiznat postavení uprchlíka, představují ustanovení o odnětí nebo vyloučení, které není obsaženo v Ženevské úmluvě, a zda tato ustanovení byla platná s ohledem na ustanovení Listiny a Smlouvy o FEU, podle nichž musí být azylová politika Evropské unie v souladu s Ženevskou úmluvou.
27
Předkládající soud kromě toho poznamenává, že Soudní dvůr v tomto rozsudku rozhodl, že tato ustanovení jsou platná, a konkrétně zdůraznil, že odnětí a nepřiznání postavení uprchlíka nemá za následek, že by osoba, která má oprávněné obavy před pronásledováním v zemi svého původu, byla zbavena postavení uprchlíka nebo práv, která Ženevská úmluva s tímto postavením spojuje, čímž rozlišil mezi pojmem „osoba, která ‚je uprchlíkem‘ “, ve smyslu Ženevské úmluvy a pojmem „postavení uprchlíka“, jak je definován ve směrnici 2011/95.
28
Předkládající soud zadruhé poznamenává, že v bodech 100 až 105 rozsudku ze dne 9. listopadu 2010, B a D (C‑57/09 a C‑101/09, EU:C:2010:661), měl Soudní dvůr za to, že důvody pro vyloučení uvedené v čl. 12 odst. 2 písm. b) a c) směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. 2004, L 304, s. 12; Zvl. vyd. 19/07, s. 96), jež byla přepracována směrnicí 2011/95, mají za cíl postih činů spáchaných v minulosti, ale upřesnil, že jakékoli aktuální nebezpečí, které uprchlík případně představuje pro dotyčný členský stát, může být zohledněno nikoli v rámci tohoto ustanovení, ale v rámci čl. 14 odst. 4 písm. a) nebo čl. 21 odst. 2 této směrnice.
29
Za těchto podmínek se Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (správní soud pro mezinárodní ochranu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Může být ustanovení čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice [2011/95], podle něhož může být postavení uprchlíka odňato, pokud existují dostatečné důvody k tomu, aby byla dotyčná osoba považována za nebezpečí pro bezpečnost státu poskytujícího ochranu[,] vykládané ve spojení s čl. 78 odst. 1 SFEU a [Ženevskou úmluvou], jakož i s článkem 18 [Listiny] (týkající se práva na azyl), vykládáno v tom smyslu, že umožňuje odnětí postavení uprchlíka z důvodu minulého jednání nebo činů, kterých se uprchlík údajně dopustil před vstupem do země ochrany, k nimž došlo mimo zemi ochrany a není uvedeno mezi činy zakládajícími důvody pro vyloučení z postavení uprchlíka, s ohledem na ustanovení čl. 1 části F [Ženevské úmluvy] a článku 12 směrnice 2011/95 (ustanovení o vyloučení, která výslovně stanoví, z jakých důvodů může být osoba vyloučena z postavení uprchlíka)?
2)
V případě kladné odpovědi na [první otázku], je takto vykládaný čl. 14 odst. 4 písm. a) [směrnice 2011/95] slučitelný s článkem 18 [Listiny] a čl. 78 odst. 1 SFEU, které mimo jiné stanoví, že unijní sekundární právo musí být v souladu s [Ženevskou úmluvou], jejíž ustanovení o vyloučení [z postavení uprchlíka] uvedené v článku 1 [části F] [této úmluvy] je formulováno taxativně a musí být vykládáno restriktivně?
3)
Jaký je výklad pojmu ‚nebezpečí pro bezpečnost státu‘ pro účely použití čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice [2011/95], a to s ohledem na mimořádně vysoký standard podmínek, které se uplatní na tentýž pojem, jak je obsažen v čl. 33 odst. 2 [Ženevské úmluvy], a na závažné důsledky pro uprchlíka, jemuž je postavení odňato? Konkrétně, může tento článek zahrnovat posouzení nebezpečí spojeného s údajnými činy nebo jednáními, ke kterým došlo před vstupem do země ochrany? Může se pojem ‚nebezpečí pro bezpečnost státu‘ v rámci použití čl. 14 odst. 4 písm. [a)] směrnice [2011/95/] vztahovat na činy nebo jednání uprchlíka, k nimž nedošlo v tomto státě?“
K předběžným otázkám
Úvodní poznámky
30
Podle ustálené judikatury platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout předkládajícímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen, a z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 5. prosince 2023, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, bod 46 a citovaná judikatura).
31
Úvodem je třeba připomenout, že v souladu s požadavky jednotného uplatňování unijního práva a zásady rovnosti musí být výrazy ustanovení tohoto práva, které stejně jako čl. 14 odst. 4 a 5 směrnice 2011/95 výslovně neodkazují za účelem vymezení svého smyslu a dosahu na právo členských států, zpravidla vykládány autonomním a jednotným způsobem v celé Unii [obdobně viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Zvlášť závažný trestný čin), C‑402/22, EU:C:2023:543, bod 23 a citovaná judikatura].
32
V tomto ohledu ze znění čl. 14 odst. 4 této směrnice výslovně vyplývá, že odnětí postavení uprchlíka znamená, že toto postavení bylo předtím „[přiznáno] uprchlíkovi vládním, správním, soudním nebo kvazisoudním orgánem“. Naproti tomu možnost nepřiznat postavení uprchlíka stanovená v odstavci 5 tohoto článku předpokládá, že rozhodnutí o přiznání tohoto postavení „ještě nebylo přijato“.
33
V projednávané věci předkládající soud svými předběžnými otázkami žádá pouze o výklad čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95, který se týká odnětí postavení uprchlíka.
34
Z předkládacího rozhodnutí přitom vyplývá, že Azylová služba rozhodnutím oznámeným dne 16. dubna 2019 zamítla žádost o mezinárodní ochranu podanou žalobcem v původním řízení dne 10. ledna 2019. Jak potvrdil předkládající soud v odpovědi na žádost Soudního dvora o informace, tomuto rozhodnutí nepředcházelo žádné dřívější rozhodnutí, kterým by bylo žalobci v původním řízení postavení uprchlíka přiznáno vládním, správním, soudním nebo kvazisoudním orgánem Kyperské republiky ve smyslu čl. 14 odst. 4 směrnice 2011/95.
35
Je pravda, že předkládající soud v odpovědi na žádost Soudního dvora o informace tvrdí, že Azylová služba nakonec zamítla žádost žalobce v původním řízení o mezinárodní ochranu poté, co dospěla k závěru, že jsou naplněny skutečnosti, které mohou prokázat oprávněné obavy této osoby z pronásledování v zemi původu, a tedy poté, co bylo vydáno rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka, a tudíž o vyhovění jeho žádosti o přiznání tohoto postavení. Z toho vyplývá, že konečné zamítnutí této žádosti musí být kvalifikováno jako „odnětí“. Kromě toho uvádí, že rozhodnutí odvolacího orgánu uvedené postavení výslovně odňalo.
36
Je však třeba připomenout, že jak rozhodl Soudní dvůr, čl. 14 odst. 4 a 5 směrnice 2011/95 nemůže být vykládán v tom smyslu, že v kontextu systému zavedeného touto směrnicí má odnětí postavení uprchlíka nebo nepřiznání tohoto postavení za následek, že dotyčný státní příslušník třetí země nebo dotyčná osoba bez státní příslušnosti splňující podmínky uvedené v čl. 2 písm. d) uvedené směrnice ve spojení s ustanoveními kapitoly III této směrnice přestane být uprchlíkem ve smyslu tohoto čl. 2 písm. d) a článku 1 části A Ženevské úmluvy. Okolnost, že se dotyčná osoba nachází v jedné ze situací uvedených v čl. 14 odst. 4 a 5 směrnice 2011/95, totiž neznamená, že tato osoba přestává splňovat hmotněprávní podmínky pro to, aby byla uprchlíkem, jež se týkají existence oprávněné obavy před pronásledováním v zemi jejího původu [rozsudek ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, body 97 a 98].
37
Na rozdíl od názoru, jenž podle všeho zastává předkládající soud, proto skutečnost, že příslušný orgán v odůvodnění rozhodnutí o nepřiznání „postavení“ uprchlíka konstatoval, že dotyčný žadatel o mezinárodní ochranu splňuje hmotněprávní podmínky této směrnice „pro to, aby byl uprchlíkem“, nutně neznamená, že by toto rozhodnutí mělo být považováno za „odnětí“ tohoto „postavení“. Bez ohledu na takové konstatování, právě v případě, že členské státy uvedené postavení ještě nepřiznaly, mají možnost odmítnout jeho přiznání na základě čl. 14 odst. 5 uvedené směrnice, zejména pokud existují dostatečné důvody k tomu, aby byl dotyčný žadatel považován za nebezpečí pro bezpečnost členského státu, v němž se nachází, ve smyslu čl. 14 odst. 4 písm. a) této směrnice.
38
Za těchto podmínek je třeba dovodit, že otázky předkládajícího soudu se týkají jak případu odnětí postavení uprchlíka, tak případu nepřiznání tohoto postavení v situaci popsané v čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95, a že tedy tento soud žádá nejen o výklad tohoto ustanovení, ale i o výklad čl. 14 odst. 5 této směrnice. Bude na předkládajícím soudu, aby na základě údajů poskytnutých v bodech 32 až 37 tohoto rozsudku ověřil, zda původní rozhodnutí Azylové služby a rozhodnutí odvolacího orgánu dotčené ve sporu v původním řízení musí být kvalifikována jako rozhodnutí o odnětí uvedeného postavení, nebo jako rozhodnutí o jeho nepřiznání.
K první a třetí otázce
39
Podstatou první a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda čl. 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 směrnice 2011/95, ve spojení s čl. 78 odst. 1 SFEU a článkem 18 Listiny, musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může odejmout postavení uprchlíka nebo rozhodnout o jeho nepřiznání, pokud jsou dostatečné důvody k tomu, aby byl uprchlík považován za nebezpečí pro bezpečnost tohoto členského státu, založeny na jeho činech nebo jednáních před vstupem na území uvedeného členského státu, jednak s ohledem na skutečnost, že tyto činy a toto jednání nepředstavují důvody pro vyloučení z postavení uprchlíka výslovně stanovené v čl. 1 části F Ženevské úmluvy a v článku 12 této směrnice, a jednak na podmínky použitelné na pojem „nebezpečí pro bezpečnost země“ uvedený v čl. 33 odst. 2 této úmluvy, jakož i na závažné důsledky, které z toho pro uprchlíka vyplývají.
40
Zaprvé, pokud jde o otázku, zda výraz „dostatečné důvody k tomu, aby byl uprchlík považován za nebezpečí pro bezpečnost členského státu, v němž se nachází“, ve smyslu čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95, může odkazovat na činy nebo jednání tohoto uprchlíka před jeho vstupem na území dotyčného členského státu, je třeba uvést, že žádné ustanovení této směrnice nedefinuje smysl a dosah těchto výrazů. Tento výraz musí být vykládán v souladu s jeho obvyklým smyslem v běžném jazyce, s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém je použit, a cílům sledovaným právní úpravou, jejíž je součástí [obdobně viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Zvlášť závažný trestný čin), C‑402/22, EU:C:2023:543, bod 24 a citovaná judikatura].
41
Pokud jde nejprve o obvyklý smysl výrazu „dostatečné důvody k tomu, aby byl uprchlík považován za nebezpečí pro bezpečnost členského státu, v němž se nachází“, v běžném jazyce, je třeba uvést, že s ohledem na jeho obecnou povahu se nezdá, že by tento výraz odkazoval na jakékoli omezení takových „dostatečných důvodů“, a to ani geograficky či časově, ani pokud jde o povahu skutečností, z nichž tyto důvody vycházejí (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 22. září 2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság a další, C‑159/21, EU:C:2022:708, bod 89 a citovaná judikatura).
42
Pokud jde dále o kontext, v němž je tento výraz použit, je třeba zdůraznit, že na rozdíl od čl. 14 odst. 4 písm. b) směrnice 2011/95, který odkazuje na dva kumulativní prvky týkající se zaprvé existence pravomocného odsouzení za zvlášť závažný trestný čin a zadruhé nebezpečí pro společnost členského státu, v němž se dotyčný státní příslušník třetí země nachází, čl. 14 odst. 4 písm. a) tato směrnice umožňuje odejmout postavení uprchlíka státnímu příslušníkovi třetí země, který představuje nebezpečí pro bezpečnost tohoto členského státu nezávisle na existenci takového odsouzení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑8/22, EU:C:2023:542, body 30 a 40].
43
Pokud jde konečně o cíl čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95, je třeba konstatovat, že toto ustanovení tím, že odkazuje na „nebezpečí pro bezpečnost členského státu, v němž se nachází“, má za cíl předcházet riziku narušení této bezpečnosti, ke kterému by mohlo dojít z důvodu přítomnosti dotyčné osoby na území tohoto členského státu v okamžiku, kdy příslušný orgán rozhoduje, nebo v pozdějším okamžiku.
44
Kromě toho je pravda, že uvedené ustanovení představuje výjimku z pravidla uvedeného v článku 13 této směrnice, podle kterého členské státy přiznávají postavení uprchlíka státním příslušníkům třetích zemí, kteří splňují podmínky pro získání postavení uprchlíka, a musí být proto vykládáno restriktivně [obdobně viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑8/22, EU:C:2023:542, bod 32 a citovaná judikatura].
45
Nicméně minulé skutky nebo jednání přičitatelné této osobě mohou představovat relevantní okolnosti za účelem ověření tendence pokračovat v tomto jednání v budoucnu nebo takové skutky opakovat, zejména s ohledem na závažnost tohoto jednání nebo těchto skutků, dobu, která uplynula od okamžiku, kdy k nim došlo, a případný pozdější vývoj [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑8/22, EU:C:2023:542, body 63 a 64, jakož i citovaná judikatura].
46
Příslušný orgán tudíž nemůže být povinen vyloučit zohlednění minulých skutků nebo jednání přičitatelných uprchlíkovi pouze z toho důvodu, že k nim došlo před jeho vstupem na území členského státu, v němž se nachází.
47
Jak zdůrazňuje německá vláda, zdá se, že zohlednit takové skutky nebo jednání je nezbytné tím spíše, že příslušný orgán musí poprvé rozhodnout o žádosti o přiznání postavení uprchlíka podané žadatelem o mezinárodní ochranu, který krátce předtím vstoupil na území. Pokud by tomu tak nebylo, mohlo by se totiž posouzení případného nebezpečí, které uprchlík představuje pro bezpečnost dotyčného členského státu, v této situaci jevit v praxi jako nadměrně obtížné. Článek 14 odst. 5 směrnice 2011/95, který právě členským státům umožňuje, aby v takové situaci nepřiznaly postavení uprchlíka, by byl zčásti zbaven užitečného účinku.
48
Zadruhé, pokud jde o povahu činů nebo jednání, k nimž došlo před vstupem uprchlíka na území dotyčného členského státu, jež lze zohlednit pro účely posouzení nebezpečí pro bezpečnost tohoto členského státu, je třeba zdůraznit, že čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95 se vztahuje na jiný druh nebezpečí, než na který odkazuje čl. 14 odst. 4 písm. b) této směrnice, který se týká nebezpečí pro společnost tohoto členského státu [rozsudek ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑8/22, EU:C:2023:542, bod 41].
49
Konkrétně pojem „bezpečnost členského státu, v němž se [uprchlík] nachází“, uvedený v čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95, odpovídá pojmu „bezpečnost státu“ uvedenému v čl. 24 odst. 1 této směrnice. V tomto ohledu je třeba zohlednit judikaturu Soudního dvora, podle níž pojem „veřejná bezpečnost“ ve smyslu čl. 28 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46), zahrnuje jak vnitřní, tak vnější bezpečnost členského státu, a veřejná bezpečnost tedy může být dotčena zásahem do funkčnosti základních institucí a veřejných služeb, jakož i přežití obyvatelstva, stejně jako nebezpečím vážného narušení vnějších vztahů nebo mírového soužití národů anebo zásahem do vojenských zájmů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. června 2015, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, bod 78 a citovaná judikatura).
50
Jak vyplývá zejména z bodu 37 odůvodnění směrnice 2011/95, pojem „bezpečnost státu“ se vztahuje rovněž na případy, kdy státní příslušník třetí země patří ke spolčení podporujícímu mezinárodní terorismus nebo podporuje takové spolčení.
51
Je tedy na předkládajícím soudu, aby určil, zda informace, které byly Azylové službě předány Úřadem pro boj proti terorismu, a které odkazují na jednání žalobce v původním řízení a na skutky, které se ho týkají, k datu předcházejícímu jeho vstupu na území státu, mohou vést k obavám z nebezpečí narušení vnitřní nebo vnější bezpečnosti dotyčného členského státu, jak je definováno judikaturou připomenutou v bodě 49 tohoto rozsudku.
52
Kromě toho skutečnost, že čl. 14 odst. 4 písm. a) směrnice 2011/95 odkazuje na „dostatečné důvody“ k tomu, aby byl žadatel o mezinárodní ochranu „považován“ za nebezpečí pro bezpečnost dotyčného členského státu, kdežto čl. 14 odst. 4 písm. b) této směrnice se týká případu, kdy tento žadatel, který byl odsouzen pravomocným rozsudkem za zvlášť závažný trestný čin, „představuje“ nebezpečí pro společnost tohoto členského státu, naznačuje, že první z těchto ustanovení se může vztahovat nejen na skutečné a aktuální nebezpečí, ale i na potenciální nebezpečí [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky ze dne 2. dubna 2020, Komise v. Polsko, Maďarsko a Česká republika (Dočasný mechanismus relokace žadatelů o mezinárodní ochranu), C‑715/17, C‑718/17 a C‑719/17, EU:C:2020:257, bod 157 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který se dopustil vážného zločinu), C‑8/22, EU:C:2023:542, body 52 a 53].
53
Je však na příslušném orgánu, aby při uplatňování čl. 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 směrnice 2011/95 provedl pro každý jednotlivý případ posouzení všech okolností daného případu [rozsudek ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑8/22, EU:C:2023:542, bod 61 a citovaná judikatura], zejména s ohledem na skutečnosti uvedené v bodě 45 tohoto rozsudku.
54
Ze znění těchto ustanovení totiž vyplývá, že tento orgán musí mít prostor pro uvážení při rozhodování, zda důvody týkající se bezpečnosti dotyčného členského státu musí či nemusí vést k odnětí postavení uprchlíka nebo k jeho nepřiznání, což vylučuje, aby z konstatování existence nebezpečí pro tuto bezpečnost automaticky vyplývalo takové rozhodnutí. Kromě toho tento orgán musí svobodně posoudit rozsah informací poskytnutých orgány pověřenými specializovanými funkcemi souvisejícími s národní bezpečností a jejich relevanci pro toto rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság a další, C‑159/21, EU:C:2022:708, body 81 a 83).
55
Zatřetí zohlednění minulých skutků nebo jednání přičitatelných uprchlíkovi nebo žadateli o mezinárodní ochranu nemůže být omezeno okolností, že tyto skutky a tato jednání nepředstavují důvody pro vyloučení z postavení uprchlíka výslovně stanovené v čl. 1 části F Ženevské úmluvy a v článku 12 této směrnice.
56
V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když Unie není smluvní stranou Ženevské úmluvy, čl. 78 odst. 1 SFEU a článek 18 Listiny jí nicméně ukládají povinnost pravidla této úmluvy dodržovat. Výklad ustanovení směrnice 2011/95 tedy musí být proveden s ohledem na Ženevskou úmluvu a ostatní příslušné smlouvy uvedené v čl. 78 odst. 1 SFEU a práva uznaná v Listině, konkrétně v jejím článku 18 [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. března 2016, Alo a Osso, C‑443/14 a C‑444/14, EU:C:2016:127, bod 29 a citovaná judikatura, a ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 74].
57
Rozdíl mezi důvody pro vyloučení uvedenými v čl. 12 odst. 2 této směrnice, který je součástí kapitoly III této směrnice, na základě kterých je státní příslušník třetí země „vyloučen z postavení uprchlíka“, a důvody pro odnětí nebo nepřiznání tohoto postavení, které jsou stanoveny v čl. 14 odst. 4 a 5 této směrnice, však v podstatě odráží rozdíl existující mezi čl. 1 částí F Ženevské úmluvy a čl. 33 odst. 2 této úmluvy [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑8/22, EU:C:2023:542, bod 34 a citovaná judikatura].
58
Ze znění tohoto čl. 12 odst. 2 zejména vyplývá, že jsou-li podmínky v něm stanovené splněny, dotyčná osoba „je vyloučen[a]“ z postavení uprchlíka. Kromě toho podle systematiky směrnice 2011/95 článek 2 písm. d) této směrnice výslovně podmiňuje to, že je osoba „uprchlíkem“, skutečností, že se na dotyčnou osobu nevztahuje její článek 12 (pokud jde o směrnici 2004/83, obdobně viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2010, B a D, C‑57/09 a C‑101/09, EU:C:2010:661, bod 107). Naproti tomu, jak bylo připomenuto v bodě 36 tohoto rozsudku, odnětí postavení uprchlíka nebo nepřiznání tohoto postavení na základě čl. 14 odst. 4 nebo čl. 14 odst. 5 této směrnice nemá za následek, že dotyčný státní příslušník třetí země přestane být uprchlíkem ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice 2011/95 a čl. 1 části A Ženevské úmluvy.
59
Začtvrté je třeba podotknout, že situace uvedené v čl. 14 odst. 4 směrnice 2011/95, v nichž mohou členské státy odejmout postavení uprchlíka nebo na základě odstavce 5 tohoto článku 14 rozhodnout, že toto postavení nepřiznají, v zásadě odpovídají situacím, v nichž mohou členské státy navrátit uprchlíka na základě čl. 21 odst. 2 této směrnice a čl. 33 odst. 2 Ženevské úmluvy [rozsudek ze dne 14. května 2019, M. a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 93].
60
Pokud by však uprchlíkovi nacházejícímu se v jedné ze situací uvedených v čl. 14 odst. 4 a 5 a v čl. 21 odst. 2 směrnice 2011/95 hrozilo, že při jeho navrácení budou porušena jeho základní práva zakotvená v článku 4 a v čl. 19 odst. 2 Listiny, které absolutně zakazují mučení, jakož i nelidské či ponižující zacházení a tresty, bez ohledu na chování dotyčné osoby, a vyhoštění do státu, v němž této osobě hrozí vážné nebezpečí, že bude takovému zacházení vystavena, nemůže se dotyčný členský stát odchýlit od zásady nenavracení na základě čl. 33 odst. 2 Ženevské úmluvy [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, body 94 a 95].
61
Za těchto podmínek platí, že jelikož čl. 14 odst. 4 a 5 uvedené směrnice upravuje v situacích v něm uvedených možnost členských států odejmout postavení uprchlíka nebo toto postavení nepřiznat, kdežto čl. 33 odst. 2 Ženevské úmluvy umožňuje navrácení uprchlíka nacházejícího se v jedné z těchto situací do země, v níž by jeho život nebo svoboda byly ohroženy, stanoví unijní právo vyšší úroveň mezinárodní ochrany dotyčných uprchlíků, než jakou zajišťuje tato úmluva [rozsudek ze dne 14. května 2019, M. a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 96].
62
Na odnětí postavení uprchlíka nebo odmítnutí přiznání tohoto postavení podle čl. 14 odst. 4 nebo čl. 14 odst. 5 směrnice 2011/95 proto nelze nahlížet tak, že znamenají zaujetí stanoviska k odlišné otázce, a sice zda tato osoba může být vyhoštěna do země původu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který spáchal vážný zločin), C‑663/21, EU:C:2023:540, bod 41 a citovaná judikatura].
63
V rámci vyvažování mezi na jedné straně posouzením nebezpečí, které uprchlík představuje pro bezpečnost členského státu, v němž pobývá, pro určení, zda toto nebezpečí odůvodňuje odnětí postavení uprchlíka nebo nepřiznání tohoto postavení, a na druhé straně důsledky tohoto odnětí nebo tohoto nepřiznání pro jeho situaci, proto není třeba odkazovat na takovou výši závažnosti nebezpečí, která by mohla odůvodnit navrácení dotyčné osoby do země původu za podmínek vymezených v čl. 33 odst. 2 Ženevské úmluvy.
64
Konkrétně některé okolnosti, které nevykazují míru závažnosti odůvodňující navrácení tohoto žadatele, mohou být nicméně považovány za „dostatečné důvody“, které mohou odůvodnit odmítnutí vydat mu povolení k pobytu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. června 2015, T., C‑373/13, EU:C:2015:413, bod 75).
65
Odkaz na „dostatečné důvody“ k tomu, aby byl žadatel o mezinárodní ochranu nebo uprchlík považován za nebezpečí pro bezpečnost členského státu, v němž se nachází, totiž tomuto členskému státu jednoznačně ponechává široký prostor pro uvážení [v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Komise v. Polsko, Maďarsko a Česká republika (Dočasný mechanismus relokace žadatelů o mezinárodní ochranu), C‑715/17, C‑718/17 a C‑719/17, EU:C:2020:257, bod 156].
66
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že na první a třetí otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 směrnice 2011/95 ve spojení s čl. 78 odst. 1 SFEU a článkem 18 Listiny musí být vykládán v tom smyslu, že členský stát může odejmout postavení uprchlíka nebo rozhodnout o jeho nepřiznání, pokud se dostatečné důvody k tomu, aby byl uprchlík považován za nebezpečí pro bezpečnost tohoto členského státu ve smyslu čl. 14 odst. 4 písm. a) této směrnice, zakládají na činech nebo jednání tohoto uprchlíka před vstupem na území uvedeného členského státu. Je irelevantní, že tyto činy a toto jednání nepředstavují důvody pro vyloučení z postavení uprchlíka výslovně stanovené v čl. 1 části F Ženevské úmluvy a v článku 12 uvedené směrnice. Pro posouzení míry závažnosti nebezpečí odůvodňující odnětí postavení uprchlíka nebo nepřiznání tohoto postavení a důsledků tohoto odnětí nebo nepřiznání pro situaci uprchlíka není namístě vycházet z podmínek vztahujících se na pojem „nebezpečí pro bezpečnost země“ uvedených v čl. 33 odst. 2 této úmluvy ani ze závažných důsledků z toho vyplývajících pro tohoto uprchlíka.
K druhé otázce
67
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je v případě kladné odpovědi na první a třetí otázku čl. 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 směrnice 2011/95 platný s ohledem na čl. 78 odst. 1 SFEU a článek 18 Listiny v rozsahu, v němž tato ustanovení vyžadují dodržování Ženevské úmluvy, a zejména jejího čl. 1 části F.
68
Úvodem je třeba připomenout, že podle čl. 78 odst. 1 SFEU a článku 18 Listiny musí směrnice 2011/95 dodržovat pravidla Ženevské úmluvy [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 74 a citovaná judikatura].
69
Jak je připomenuto v bodě 57 tohoto rozsudku, je však třeba zohlednit rozdíl mezi důvody pro vyloučení uvedenými v čl. 12 odst. 2 této směrnice, který je součástí kapitoly III této směrnice, podle nichž je státní příslušník třetího státu „vyloučen z postavení uprchlíka“, a důvody pro odnětí nebo nepřiznání tohoto postavení, které jsou stanoveny v čl. 14 odst. 4 a 5 této směrnice, přičemž tento rozdíl v podstatě odráží rozdíl mezi čl. 1 částí F Ženevské úmluvy a čl. 33 odst. 2 této úmluvy.
70
Vzhledem k tomu, že jak je uvedeno v bodě 36 tohoto rozsudku, v rozsudku ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 97), Soudní dvůr rozhodl, že odnětí postavení uprchlíka nebo nepřiznání tohoto postavení na základě čl. 14 odst. 4 nebo čl. 14 odst. 5 směrnice 2011/95 nemá za následek, že dotyčný státní příslušník třetí země přestane být uprchlíkem ve smyslu čl. 2 písm. d) této směrnice a čl. 1 části A Ženevské úmluvy, tento čl. 14 odst. 4 a 5 nelze vykládat tak, že doplňuje nové důvody pro vyloučení toho, aby osoba byla uprchlíkem, k důvodům uvedeným v čl. 12 odst. 2 této směrnice a v čl. 1 části F této úmluvy.
71
Ostatně je třeba uvést, že Soudní dvůr v tomto rozsudku dospěl k závěru, že přezkum čl. 14 odst. 4 až 6 směrnice 2011/95 neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost těchto ustanovení z hlediska čl. 78 odst. 1 SFEU a článku 18 Listiny. [rozsudek ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka), C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, EU:C:2019:403, bod 112]. Z výše uvedeného přitom vyplývá, že přezkum čl. 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 této směrnice v rámci projednávané věci neodhalil žádnou novou skutečnost, která by mohla tento závěr zpochybnit v rozsahu, v němž se týká posledně uvedených ustanovení.
72
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba dospět k závěru, že přezkum čl. 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 směrnice 2011/95 neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost tohoto ustanovení z hlediska čl. 78 odst. 1 SFEU a článku 18 Listiny.
K nákladům řízení
73
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany ve spojení s čl. 78 odst. 1 SFEU a článkem 18 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládán v tom smyslu, že
členský stát může odejmout postavení uprchlíka nebo rozhodnout o jeho nepřiznání, pokud se dostatečné důvody k tomu, aby byl uprchlík považován za nebezpečí pro bezpečnost tohoto členského státu ve smyslu čl. 14 odst. 4 písm. a) této směrnice, zakládají na činech nebo jednání tohoto uprchlíka před vstupem na území uvedeného členského státu. Je irelevantní, že tyto činy a toto jednání nepředstavují důvody pro vyloučení z postavení uprchlíka výslovně stanovené v čl. 1 části F Úmluvy o právním postavení uprchlíků, podepsané v Ženevě dne 28. července 1951, která vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 a byla doplněna Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků, který byl přijat v New Yorku dne 31. ledna 1967 a vstoupil v platnost dne 4. října 1967, a v článku 12 uvedené směrnice. Pro posouzení míry závažnosti nebezpečí odůvodňující odnětí postavení uprchlíka nebo nepřiznání tohoto postavení a důsledků tohoto odnětí nebo nepřiznání pro situaci uprchlíka není namístě vycházet z podmínek vztahujících se na pojem „nebezpečí pro bezpečnost země“ uvedených v čl. 33 odst. 2 této úmluvy ani závažných důsledků z toho vyplývajících pro tohoto uprchlíka.
2)
Přezkum čl. 14 odst. 4 písm. a) a odst. 5 směrnice 2011/95 neodhalil žádnou skutečnost, kterou by mohla být dotčena platnost tohoto ustanovení z hlediska čl. 78 odst. 1 SFEU a článku 18 Listiny základních práv.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: řečtina.