ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (sedmého senátu)
10. dubna 2025(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Společná zemědělská politika (SZP) – Financování, řízení a sledování SZP – Nařízení (EU) č. 1306/2013 – Financování z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) – Článek 54 – Ochrana finančních zájmů Evropské unie – Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článek 3 – Vymáhání neoprávněně vyplacených částek dotace – Prekluzivní lhůta – Pořádková lhůta“
Ve věci C‑657/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Nejvyššího správního soudu (Česká republika) ze dne 4. října 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 7. listopadu 2023, v řízení
M. K.
proti
Ministerstvu zemědělství,
SOUDNÍ DVŮR (sedmý senát),
ve složení: M. Gavalec (zpravodaj), předseda senátu, Z. Csehi a F. Schalin, soudci,
generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
za soudní kancelář: R. Stefanova-Kamiševa, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. prosince 2024,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za M. K.: F. Šimák, advokát,
–        za Ministerstvo zemědělství: R. Pokorný, jako zmocněnec,
–        za českou vládu: J. Benešová, J. Očková, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–        za bulharskou vládu: C. Mitova a R. Stojanov, jako zmocněnci,
–        za Evropskou komisi: L. Radu Bouyon a K. Walkerová, jako zmocněnkyně,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 54 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1306/2013 ze dne 17. prosince 2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 352/78, (ES) č. 165/94, (ES) č. 2799/98, (ES) č. 814/2000, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 485/2008 (Úř. věst. 2013, L 347, s. 549).
2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi M. K. a Ministerstvem zemědělství (Česká republika) ve věci rozhodnutí, kterým byla M. K. uložena povinnost vrátit neoprávněně vyplacené částky dotace.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95
3        Ve třetím bodě odůvodnění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. 1995, L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340) je uvedeno:
„[...] je […] důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy [Evropských] [s]polečenství“.
4        Článek 1 tohoto nařízení zní:
„1.      Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.
2.      ‚Nesrovnalostí‘ se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované, a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného výdaje.“
5        Článek 3 uvedeného nařízení stanoví:
„1.      Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.
V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. V případě víceletých programů běží promlčecí doba v každém případě až do definitivního ukončení programu.
Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.
Promlčení však nastane nejpozději ke dni, v němž uplynula lhůta rovnající se dvojnásobku promlčecí doby, aniž příslušný orgán uložil sankci, s výjimkou případů, kdy bylo řízení podle čl. 6 odst. 1 pozastaveno.
2.      Lhůta pro výkon rozhodnutí, na základě kterého byla uložena správní sankce, činí tři roky. Tato lhůta běží ode dne, kdy rozhodnutí nabude právní moci.
Přerušení a pozastavení se řídí odpovídajícími pravidly vnitrostátního práva.
3.      Členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než která je uvedena v odstavci 1 nebo odstavci 2.“
Nařízení č. 1306/2013
6        Bod 37 odůvodnění nařízení č. 1306/2013 uváděl:
„(37)      Pokud jde o [Evropský zemědělský záruční fond (EZZF)], částky získané zpět by měly být vráceny do fondu, jedná-li se o výdaje, jež nejsou v souladu s právem Unie a na něž neexistovalo žádné právo. S cílem poskytnout dostatek času pro všechny nezbytné správní postupy, včetně vnitřních kontrol, by členské státy měly vrácení prostředků vyžádat u příjemce do 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, a případně ji obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získání. Je třeba stanovit systém finanční odpovědnosti v případě, že dojde k nesrovnalostem a zpět není získána celá částka. K tomuto účelu je vhodné stanovit postup umožňující [Evropské] [k]omisi chránit zájmy rozpočtu [Evropské] [u]nie přijetím rozhodnutí o tom, že dotyčnému členskému státu budou částečně připsány k tíži částky, k jejichž ztrátě došlo z důvodu nesrovnalostí a jež nebyly získány zpět v přiměřené lhůtě. V některých případech nedbalosti ze strany členského státu lze rovněž připsat dotyčnému členskému státu k tíži částku v plné výši. Aniž jsou dotčeny povinnosti, které mají členské státy splňovat podle svých vnitrostátních postupů, je nicméně vhodné, aby finanční zátěž byla spravedlivě rozdělena mezi Unii a členské státy. Stejná pravidla by měla platit pro [Evropský zemědělský fond pro rozvoj venkova (EZFRV)], avšak s požadavkem, že částky zpětně získané nebo zrušené v důsledku nesrovnalostí by měly zůstat k dispozici pro schválené programy rozvoje venkova v daném členském státě vzhledem k tomu, že byly tomuto státu přiděleny. Je rovněž třeba stanovit oznamovací povinnost členských států.“
7        Článek 5 nařízení č. 1306/2013, nadepsaný „Výdaje z EZFRV“, zněl:
„EZFRV se provádí v rámci sdíleného řízení mezi členskými státy a Unií. Poskytuje prostředky pro finanční příspěvek Unie pro programy rozvoje venkova prováděné v souladu s právem Unie týkajícími se podpory pro rozvoj venkova.“
8        Hlava IV nařízení č. 1306/2013, nadepsaná „Finanční řízení fondů“, obsahovala kapitolu IV, nadepsanou „Schvalování účetní závěrky“, jejíž oddíl III se týkal „Nesrovnalost[í]“.
9        V rámci tohoto oddílu III článek 54 uvedeného nařízení, nadepsaný „Společná ustanovení“, stanovil:
„1.      V případě neoprávněných plateb v důsledku nesrovnalosti nebo nedbalosti požádají členské státy u příjemce o vrácení těchto plateb do 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, popřípadě poté, co tuto zprávu nebo podobný dokument obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získávání daných plateb. Odpovídající částky se v okamžiku podání žádosti o vrácení plateb zaznamenají do knihy dlužníků platební agentury.
2.      Nedojde-li ke zpětnému získání plateb do čtyř let od data žádosti o vrácení plateb, nebo do osmi let v případě, že zpětné získání je vymáháno u vnitrostátních soudů, pak finanční důsledky toho, že platby nebyly získány zpět, nese z 50 % dotyčný členský stát a z 50 % jsou kryty z rozpočtu Unie, aniž je dotčen požadavek, že dotyčný členský stát musí v souladu s článkem 58 pokračovat ve vymáhání neoprávněně vyplacených částek.
Pokud v souvislosti s vymáháním neoprávněně vyplacených částek stanoví pravomocný správní nebo soudní akt, že k žádné nesrovnalosti nedošlo, dotyčný členský stát vykáže finanční zátěž, kterou nesl podle prvního pododstavce, jako výdaj vůči fondům.
Pokud však z důvodů, jež nebyly způsobeny dotyčným členským státem, není možné částku získat zpět ve lhůtě uvedené v prvním pododstavci a tato částka, která má být získána zpět, přesahuje 1 milion EUR, může Komise na žádost členského státu tuto lhůtu prodloužit až o polovinu původně stanovené doby.
3.      V řádně odůvodněných případech se členské státy mohou rozhodnout ve vymáhání plateb nepokračovat. Toto rozhodnutí může být přijato pouze v těchto případech:
a)      pokud je souhrn vynaložených a odhadovaných nákladů na zpětné získání vyšší než částka, která má být získána zpět, […]
[...]
b)      pokud se ukáže, že zpětné získání není možné z důvodu platební neschopnosti dlužníka nebo osob za nesrovnalost právně odpovědných zjištěné a uznané v souladu s vnitrostátním právem dotyčného členského státu.
Je-li rozhodnutí podle prvního pododstavce tohoto odstavce přijato předtím, než se na dlužnou částku začala vztahovat pravidla uvedená v odstavci 2, jsou finanční důsledky toho, že částky nebyly získány zpět, kryty z rozpočtu Unie.
4.      Částky, jež členské státy ponesou podle odstavce 2 tohoto článku, zanesou do roční účetní závěrky, která má být předána Komisi v souladu s čl. 102 odst. 1 písm. c) bodem iv). Komise splnění této povinnosti ověří a v prováděcím aktu podle čl. 51 případně provede nezbytné úpravy v prováděcím aktu.
5.      Za předpokladu, že byl použit postup podle čl. 52 odst. 3, může Komise přijmout prováděcí akty, kterými z financování Unií vyloučí částky připsané k tíži rozpočtu Unie v těchto případech:
a)      pokud členský stát nedodržel lhůty uvedené v odstavci 1;
b)      pokud má za to, že rozhodnutí nepokračovat ve zpětném získání částek přijaté členským státem podle odstavce 3 není odůvodněné;
c)      pokud má za to, že nesrovnalost nebo neexistence zpětně získaných částek jsou důsledkem nesrovnalosti nebo nedbalosti, které lze přičíst správním orgánům nebo jinému úřednímu subjektu členského státu.
Tyto prováděcí akty se přijímají poradním postupem podle čl. 116 odst. 2.“
10      V rámci uvedeného oddílu III článek 56 uvedeného nařízení, nadepsaný „Zvláštní ustanovení pro EZFRV“, stanovil:
„V případě, že jsou v operacích nebo programech rozvoje venkova zjištěny nesrovnalosti a nedbalost, provádějí členské státy finanční úpravy tak, že úplně nebo částečně zruší dotyčné vynakládání finančních prostředků Unie. Členské státy vezmou v úvahu povahu a závažnost zjištěných nesrovnalostí, jakož i úroveň finanční ztráty pro EZFRV.
Zrušené částky finančních prostředků Unie vynakládaných v rámci EZFRV a částky získané zpět, jakož i související úroky se opětovně přidělí na dotyčný program. Zrušené nebo zpětně získané finanční prostředky Unie však může členský stát opětovně použít pouze na operaci stanovenou v témže programu rozvoje venkova a za předpokladu, že tyto prostředky nejsou opětovně přiděleny na operace, jež byly předmětem finanční úpravy. Po uzavření programu rozvoje venkova vrátí členský stát částky získané zpět do rozpočtu Unie.“
11      Hlava V nařízení č. 1306/2013, nadepsaná „Kontrolní systémy a sankce“, obsahovala kapitolu I, nadepsanou „Obecná pravidla“, jejíž součástí byly články 58 až 66 tohoto nařízení.
12      Článek 58 tohoto nařízení, nadepsaný „Ochrana finančních zájmů Unie“, v odstavci 1 stanovil:
„1.      Členské státy přijmou v rámci [společné zemědělské politiky (SZP)] veškeré právní a správní předpisy a veškerá další opatření nezbytná k zajištění účinné ochrany finančních zájmů Unie, zejména k:
[...]
e)      zpětnému získání neoprávněných plateb a úroku a dle potřeby k zahájení soudního řízení za tímto účelem.“
České právo
13      Předkládající soud vysvětluje, že v době proplacení dotace dotčené ve věci v původním řízení, tedy dne 7. července 2015, český právní řád nestanovil prekluzivní dobu pro vyžádání vrácení neoprávněně získané dotace u jejího příjemce.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
14      Dne 28. června 2012 M. K., česká fyzická osoba, podala žádost o dotaci z Programu rozvoje venkova ČR, opatření III.1.2 „Podpora zakládání podniků a jejich rozvoje“ (dále jen „PRV“) na projekt nazvaný „Stavební úprava objektu na podnikání“.
15      Dne 13. března 2013 podepsala M. K. dohodu o poskytnutí dotace, jíž se zavázala k plnění pravidel PRV.
16      Dne 7. července 2015 byla M. K. vyplacena dotace na předmětný projekt ve výši 5 239 422 korun českých (Kč) (přibližně 210 000 eur).
17      Po kontrole tohoto projektu, která proběhla dne 29. dubna 2016, Státní zemědělský intervenční fond v oznámení ze dne 24. května 2016 konstatoval, že dotčený objekt nebyl užíván na předmětné podnikání a porušení pravidel PRV ze strany M. K. vede ke snížení vyplacené dotace o 100 %.
18      Přezkumná komise ministerstva zemědělství uvedené oznámení dne 12. září 2016 potvrdila.
19      Dne 11. června 2018 vydal Státní zemědělský intervenční fond rozhodnutí, kterým uložil M. K. povinnost vrátit všechny takto neoprávněně vyplacené finanční prostředky ve výši 5 239 422 Kč.
20      Ministerstvo zemědělství odvolání M. K. proti tomuto rozhodnutí dne 7. května 2020 zamítlo.
21      Městský soud v Praze (Česká republika) se v žalobě, kterou M. K. podala proti rozhodnutí o zamítnutí odvolání, zabýval námitkou, že došlo k zániku oprávnění dotyčného členského státu požadovat od M. K. vrácení dotace dotčené v původním řízení, neboť k žádosti o vrácení této dotace ze strany příslušných českých orgánů došlo až po uplynutí lhůty 18 měsíců ve smyslu čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, načež shledal, že v daném případě k zániku tohoto oprávnění nedošlo, neboť tato lhůta je pořádkovou, nikoli prekluzivní lhůtou, přičemž k zániku uvedeného oprávnění může vést pouze nedodržení lhůty prekluzivní.
22      Svým rozsudkem se uvedený soud v tomto směru odchýlil od judikatury Nejvyššího správního soudu (Česká republika), který je předkládajícím soudem, vyplývající z rozsudku devátého senátu posledně zmíněného soudu, v němž bylo rozhodnuto, že taková lhůta, jako je lhůta dotčená v původním řízení, je lhůtou prekluzivní.
23      Proti rozsudku Městského soudu v Praze byla podána kasační stížnost k předkládajícímu soudu, který věc v původním řízení přidělil pátému senátu.
24      Pátý senát předkládajícího soudu však tuto věc předložil rozšířenému senátu tohoto soudu, neboť měl za to, že jelikož je lhůta 18 měsíců stanovená v čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013 lhůtou pořádkovou, a dotyčný členský stát je tedy oprávněn požadovat vrácení neoprávněných plateb u příjemce dotace i po uplynutí této lhůty, je nutno se odchýlit od stávající vnitrostátní judikatury.
25      Předkládající soud zdůrazňuje, že je povinen předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a to nejprve z důvodu existence rozdílů ve své vlastní judikatuře, pokud jde o kvalifikaci lhůty stanovené v čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, dále z důvodu, že některou z variant výkladu, jež přicházejí v úvahu, nelze považovat za jasnou, hodnověrnou a zjevně přesvědčivější než varianty jiné, a konečně z důvodu neexistence odpovědi, která by v tomto ohledu vyplývala z judikatury Soudního dvora.
26      Pokud jde o výklad čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, předkládající soud poznamenává, že na rozdíl od lhůty stanovené v čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013 je lhůta uvedená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 výslovně označena za promlčecí.
27      Předkládající soud dále uvádí, že čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013 upravuje vztah mezi dotyčným členským státem a Unií, nikoliv mezi tímto členským státem a příjemcem předmětné dotace.
28      Předkládající soud naproti tomu s odkazem na rozsudek ze dne 8. května 2019, Järvelaev (C‑580/17, EU:C:2019:391), uvádí, že body 95 a 96 tohoto rozsudku mohou být vykládány v tom smyslu, že nebrání výkladu, podle něhož je lhůta 18 měsíců v čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013 na jedné straně pořádkovou lhůtou ve vztahu mezi dotyčným členským státem a Unií, avšak současně i prekluzivní lhůtou ve vztahu mezi tímto členským státem a příjemcem předmětné dotace.
29      Za těchto okolností se Nejvyšší správní soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba čl. 54 odst. 1 nařízení [č. 1306/2013] vykládat tak, že uplynutím lhůty 18 měsíců podle tohoto ustanovení zaniká oprávnění členského státu požadovat po příjemci vrácení neoprávněných plateb?“
K předběžné otázce
30      Úvodem je třeba uvést, že i když se položená otázka týká pouze čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, pokud jde o zánik oprávnění dotyčného členského státu požadovat vrácení neoprávněně vyplacených částek dotace z EZFRV u jejího příjemce, ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že si předkládající soud ve skutečnosti klade otázku, zda toto ustanovení zavádí prekluzivní lhůtu ve vztahu mezi tímto členským státem a tímto příjemcem, která vylučuje použití promlčecí lhůty stanovené v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95.
31      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013 ve spojení s čl. 3 odst. 1 prvním pododstavcem nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vymáhání neoprávněně vyplacených částek dotace z EZFRV od jejího příjemce mohlo být zahájeno po uplynutí lhůty 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, popřípadě poté, co tuto zprávu nebo podobný dokument obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získávání daných plateb.
32      V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 1 odst. 1 nařízení č. 2988/95 zavádí „obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na [unijní] právo“, a to – jak vyplývá z třetího bodu odůvodnění uvedeného nařízení – s cílem „bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují finanční zájmy [Unie]“ (rozsudky ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, bod 31, a ze dne 22. prosince 2010, Corman, C‑131/10, EU:C:2010:825, bod 36).
33      Jak vyplývá z čl. 4 odst. 1 nařízení č. 2988/95, tato správní opatření mohou spočívat v odnětí neoprávněně získané výhody formou povinnosti nahradit neoprávněně vyplacené částky, avšak nevykazují povahu sankce (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. září 2014, Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 45, a ze dne 7. dubna 2022, IFAP, C‑447/20 a C‑448/20, EU:C:2022:265, bod 46).
34      Promlčecí doba uvedená v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 je tedy použitelná jak na nesrovnalosti vedoucí k uložení správní sankce ve smyslu článku 5 tohoto nařízení, tak na takové nesrovnalosti, o jaké jde ve věci v původním řízení, které jsou předmětem správního opatření směřujícího k vymáhání neoprávněně získané výhody v souladu s článkem 4 uvedeného nařízení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. března 2017, Glencore Céréales France, C‑584/15, EU:C:2017:160, bod 26 a citovaná judikatura, a ze dne 6. února 2025, Emporiki Serron – Emporias kai Diathesis Agrotikon Proionton, C‑42/24, EU:C:2025:56, bod 18).
35      Článek 3 odst. 1 první pododstavec nařízení č. 2988/95 stanoví promlčecí dobu ve věcech stíhání, která se použije zejména na takováto správní opatření a jejíž běh začíná od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti, kterou se podle čl. 1 odst. 2 téhož nařízení rozumí „jakékoli porušení právního předpisu [Unie] vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet [Unie]“ (rozsudky ze dne 29. ledna 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 21, a ze dne 7. dubna 2022, IFAP, C‑447/20 a C‑448/20, EU:C:2022:265, bod 47).
36      Přijetím nařízení č. 2988/95, a zejména jeho čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce, unijní normotvůrce rozhodl o zavedení obecného pravidla promlčení, jímž zamýšlel jednak vymezit minimální dobu použitelnou ve všech členských státech a jednak vyloučit možnost stíhat nesrovnalost poškozující finanční zájmy Unie po uplynutí období čtyř let od okamžiku, kdy k této nesrovnalosti došlo (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. ledna 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 27, a ze dne 7. dubna 2022, IFAP, C‑447/20 a C‑448/20, EU:C:2022:265, bod 48).
37      Tento čl. 3 odst. 1 první pododstavec v druhé větě upřesňuje, že se tato čtyřletá promlčecí doba použije v případě, že neexistují „odvětvové předpisy“, a sice předpisy přijaté na úrovni Unie, a nikoli na vnitrostátní úrovni, které stanoví „kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Corman, C‑131/10, EU:C:2010:825, body 41 a 42 a citovaná judikatura).
38      Z toho plyne, že od data vstupu nařízení č. 2988/95 v platnost může být každá nesrovnalost poškozující finanční zájmy Unie stíhána příslušnými orgány členských států v zásadě ve lhůtě čtyř let, s výjimkou odvětví, pro něž unijní normotvůrce stanovil kratší lhůtu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, bod 117 a citovaná judikatura).
39      Pokud se však unijní normotvůrce rozhodl v jiných obecných nebo odvětvových právních předpisech stanovit povinnost vrácení nesprávně použitých nebo neoprávněně získaných finančních prostředků, jsou relevantním právním základem pro účely vrácení těchto finančních prostředků právě tyto právní předpisy (rozsudek ze dne 4. října 2024, Komise v. PB, C‑721/22 P, EU:C:2024:836, bod 53 a citovaná judikatura).
40      Pokud tedy ke zpětnému získávání částek neoprávněně vyplacených v rámci programu podpory schváleného a spolufinancovaného z EZFRV v programovém období 2007–2013, jako jsou částky dotčené ve věci v původním řízení, dojde po skončení tohoto programového období, tedy po 1. lednu 2014, musí být toto zpětné získávání založeno na ustanoveních nařízení č. 1306/2013, a zejména na jeho článku 56 [rozsudek ze dne 29. února 2024, Eesti Vabariik (Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet), C‑437/22, EU:C:2024:176, bod 44 a citovaná judikatura].
41      V tomto ohledu je třeba uvést, že článek 54 nařízení č. 1306/2013, obsažený v hlavě IV tohoto nařízení, nadepsané „Finanční řízení fondů“, a konkrétně v kapitole IV tohoto nařízení, nadepsané „Schvalování účetní závěrky“, v odstavci 1 obecně stanoví, že „[v] případě neoprávněných plateb v důsledku nesrovnalosti nebo nedbalosti požádají členské státy u příjemce o vrácení těchto plateb“.
42      Článek 54 nařízení č. 1306/2013 upravuje v rámci systému finanční odpovědnosti týkajícího se nesrovnalostí, v jejichž důsledku musí být neoprávněně vyplacené částky dotace získány od jejího příjemce zpět, rozdělení finančních důsledků mezi rozpočet Unie a rozpočet členského státu odpovědného za vymáhání těchto částek.
43      V tomto rámci uvedený čl. 54 odst. 1 stanoví lhůtu 18 měsíců ode dne formálního zjištění existence nesrovnalosti, v níž „by měly“ členské státy požadovat vrácení částek u dotyčného příjemce, jinak jim budou částky dotčené dotace připsány k tíži v souladu s odst. 5 písm. a) uvedeného článku 54.
44      V souladu s posledně uvedeným ustanovením totiž Komise může za předpokladu, že byl použit postup podle čl. 52 odst. 3 nařízení č. 1306/2013, přijmout prováděcí akty, kterými z financování Unií vyloučí částky připsané k tíži rozpočtu Unie, pokud dotyčný členský stát nedodržel lhůtu 18 měsíců uvedenou v čl. 54 odst. 1 tohoto nařízení.
45      Kromě toho podle bodu 37 odůvodnění uvedeného nařízení „[b]y členské státy měly vrácení prostředků vyžádat u příjemce do 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, a případně ji obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získání“, přičemž se zde dále poznamenává, že „[j]e třeba stanovit systém finanční odpovědnosti v případě, že dojde k nesrovnalostem a zpět není získána celá částka“, a že „je vhodné stanovit postup umožňující Komisi chránit zájmy rozpočtu Unie přijetím rozhodnutí o tom, že dotyčnému členskému státu budou částečně připsány k tíži částky, k jejichž ztrátě došlo z důvodu nesrovnalostí a jež nebyly získány zpět v přiměřené lhůtě“.
46      Členský stát, který zjistí existenci nesrovnalosti, je tudíž povinen vymáhat neoprávněně vyplacenou dotaci a musí zejména požádat příjemce o vrácení plateb do 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, popřípadě poté, co tuto zprávu nebo podobný dokument obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získávání daných plateb. Z toho plyne, že členské státy mohou a v zájmu řádného finančního řízení zdrojů Unie musí přistoupit k uvedenému zpětnému získávání bez zbytečného odkladu (rozsudek ze dne 8. května 2019, Järvelaev, C‑580/17, EU:C:2019:391, body 95 a 96).
47      Z toho vyplývá, že čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, který upravuje zpětné získávání částek neoprávněně vyplacených z důvodu nesrovnalosti od dotyčného příjemce, se týká finančního vztahu mezi Unií a dotyčným členským státem, takže se toto ustanovení nepoužije na vztah mezi tímto členským státem a příjemcem neoprávněných plateb.
48      Uplynutí 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, popřípadě poté, co tuto zprávu nebo podobný dokument obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získávání daných plateb, ve smyslu uvedeného ustanovení, tedy nevede k zániku oprávnění členského státu požadovat vrácení neoprávněně vyplacených částek dotace u jejího příjemce. Uplynutí této lhůty může mít naproti tomu pro tento členský stát důsledky týkající se povinností, které pro něj vyplývají v oblasti finančního řízení prostředků pocházejících z rozpočtu Unie.
49      S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 54 odst. 1 nařízení č. 1306/2013 ve spojení s čl. 3 odst. 1 prvním pododstavcem nařízení č. 2988/95 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vymáhání neoprávněně vyplacených částek dotace z EZFRV od jejího příjemce mohlo být zahájeno po uplynutí lhůty 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, popřípadě poté, co tuto zprávu nebo podobný dokument obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získávání daných plateb.
K nákladům řízení
50      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (sedmý senát) rozhodl takto:
Článek 54 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1306/2013 ze dne 17. prosince 2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 352/78, (ES) č. 165/94, (ES) č. 2799/98, (ES) č. 814/2000, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 485/2008 ve spojení s čl. 3 odst. 1 prvním pododstavcem nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání tomu, aby vymáhání neoprávněně vyplacených částek dotace z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) od jejího příjemce mohlo být zahájeno po uplynutí lhůty 18 měsíců poté, co byla schválena kontrolní zpráva nebo podobný doklad konstatující, že došlo k nesrovnalosti, popřípadě poté, co tuto zprávu nebo podobný dokument obdržela platební agentura či subjekt odpovědný za zpětné získávání daných plateb.
Gavalec
Csehi
Schalin
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 10. dubna 2025.
Vedoucí soudní kanceláře
Předseda senátu
A. Calot Escobar
M. Gavalec
*      Jednací jazyk: čeština.