62021CJ0237_RES
Věc C‑237/21
S. M.
v.
Generalstaatsanwaltschaft München
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht München (vrchní zemský soud v Mnichově, Německo)]
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 22. prosince 2022
„Řízení o předběžné otázce – Občanství Evropské unie – Články 18 a 21 SFEU – Žádost, zaslaná členskému státu třetím státem, o vydání občana Unie, státního příslušníka jiného členského státu, který využil svého práva volného pohybu v prvně uvedeném členském státě – Žádost podaná za účelem výkonu trestu odnětí svobody – Zákaz vydávání, který se uplatňuje pouze na vlastní státní příslušníky – Omezení volného pohybu – Odůvodnění založené na zabránění tomu, aby čin zůstal nepotrestán – Proporcionalita“
Občanství Unie – Ustanovení Smlouvy – Osobní působnost – Státní příslušník členského státu, který má i státní příslušnost třetí země – Zahrnutí
(Články 18 a 21 SFEU)
(viz bod 31)
Občanství Unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Žádost třetího státu adresovaná členskému státu o vydání občana Unie, jenž je státním příslušníkem jiného členského státu a využil svého práva volného pohybu v prvně uvedeném členském státě – Žádost o vydání pro účely výkonu trestu odnětí svobody – Zákaz vydávání uplatňovaný jen na vlastní státní příslušníky dožádaného členského státu – Omezení volného pohybu občanů Unie trvale pobývajících v dožádaném členském státě – Odůvodnění založené na zabránění tomu, aby čin zůstal nepotrestán – Proporcionalita – Dožádaný členský stát, který umožňuje odpykání trestu uloženého v zahraničí na svém území – Povinnost zajistit občanům Unie trvale pobývajícím na jeho území možnost odpykat si trest na jeho území za stejných podmínek jako jeho vlastní státní příslušníci
(Články 18 a 21 SFEU)
(viz body 33–36, 39–42)
Občanství Unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Žádost třetího státu adresovaná členskému státu o vydání občana Unie, jenž je státním příslušníkem jiného členského státu a využil svého práva volného pohybu v prvně uvedeném členském státě – Žádost o vydání pro účely výkonu trestu odnětí svobody – Dožádaný členský stát, který zakazuje vydávat své vlastní státní příslušníky pro účely výkonu trestu a umožňuje odpykání trestu uloženého v zahraničí na svém území – Případná neslučitelnost odmítnutí vydat s povinnostmi, které pro dožádaný členský stát vyplývají z Evropské úmluvy o vydávání – Automatické a absolutní právo vyžádané osoby nebýt vydána mimo Evropskou unii – Neexistence
(Články 18 a 21 SFEU)
(viz bod 47)
Občanství Unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Žádost třetího státu adresovaná členskému státu o vydání občana Unie, jenž je státním příslušníkem jiného členského státu a využil svého práva volného pohybu v prvně uvedeném členském státě – Žádost o vydání pro účely výkonu trestu odnětí svobody – Dožádaný členský stát, který zakazuje vydávat své vlastní státní příslušníky pro účely výkonu trestu a umožňuje odpykání trestu uloženého v zahraničí na svém území s výhradou souhlasu třetího státu – Povinnost tohoto členského státu aktivně usilovat o získání tohoto souhlasu a využít přitom mechanismů spolupráce a pomoci v trestních věcech, které má k dispozici
(Články 18 a 21 SFEU)
(viz body 48–50, 56 a výrok)
Občanství Unie – Právo na volný pohyb a pobyt na území členských států – Žádost třetího státu adresovaná členskému státu o vydání občana Unie, jenž je státním příslušníkem jiného členského státu a využil svého práva volného pohybu v prvně uvedeném členském státě – Žádost o vydání pro účely výkonu trestu odnětí svobody – Dožádaný členský stát, který zakazuje vydávat své vlastní státní příslušníky pro účely výkonu trestu a umožňuje odpykání trestu uloženého v zahraničí na svém území s výhradou, že s tím třetí stát souhlasí – Právo dožádaného členského státu vydat občana Unie trvale pobývajícího na jeho území, neudělí-li třetí stát souhlas – Podmínka – Povinnost ověřit záruky stanovené článkem 19 Listiny základních práv Evropské unie
(Články 18 a 21 SFEU; Listina základních práv Evropské unie, článek 19)
(viz body 53–55, 56 a výrok)
Shrnutí
S. M., jenž má státní příslušnost Chorvatska, Bosny a Hercegoviny, jakož i Srbska, od roku 2017 žije a od roku 2020 pracuje v Německu. V listopadu 2020 požádaly orgány Bosny a Hercegoviny Spolkovou republiku Německo o vydání S. M. k výkonu trestu odnětí svobody, který mu byl za přijímání úplatků uložen bosenským soudem.
Generalstaatsanwaltschaft München (Generální státní zastupitelství v Mnichově, Německo) s odkazem na rozsudek Raugevicius (
1
) navrhlo, aby bylo vydání S. M. prohlášeno za nepřípustné.
Podle Oberlandesgericht München (vrchní zemský soud v Mnichově, Německo), který je předkládajícím soudem, závisí opodstatněnost tohoto návrhu na tom, zda musí být články 18 a 21 SFEU tak, že stanoví zákaz vydání občana Evropské unie i v případě, že je dožádaný členský stát (
2
) k jeho vydání povinen podle mezinárodních smluv.
Tato otázka nebyla v rozsudku ve věci Raugevicius zodpovězena, protože v uvedené věci byl dožádaný členský stát vzhledem k mezinárodním smlouvám oprávněn odmítnout vydání dotčeného občana Litvy mimo Unii. Naproti tomu v projednávané věci má Německo vůči Bosně a Hercegovině povinnost vydat S. M. na základě Evropské úmluvy o vydávání, podepsané v Paříži dne 13. prosince 1957. Podle článku 1 této Úmluvy mají totiž Spolková republika Německo i Bosna a Hercegovina povinnost vzájemně si vydávat k výkonu trestu osoby vyžádané justičními orgány dožadujícího státu. V tomto ohledu je prohlášením Německa podle článku 6 uvedené Úmluvy, týkajícím se ochrany jeho „občanů“ před vydáváním, pojem „občan“ omezen jen na osoby, které mají německou státní příslušnost.
Otázka, zda nezbytnost zvážit méně omezující opatření než vydání může znamenat, že dožádaný členský stát poruší své závazky vyplývající z mezinárodního práva, nebyla tedy v judikatuře Soudního dvora řešena.
Předkládající soud proto žádá Soudní dvůr o výklad článků 18 a 21 SFEU. Podstatou otázky je, zda uvedené články brání tomu, aby členský stát v případě žádosti o vydání k výkonu trestu odnětí svobody podané třetím státem ve vztahu ke státnímu příslušníkovi jiného členského státu trvale pobývajícímu v prvním členském státě, jehož vnitrostátní právo zakazuje vydávat mimo Unii jen jeho vlastní státní příslušníky a stanoví možnost vykonat trest odnětí svobody na jeho území za podmínky, že s tím třetí stát souhlasí, vydal tohoto občana Unie v souladu se závazky, které pro něj vyplývají z mezinárodní smlouvy, protože bez takového souhlasu nemůže výkon tohoto trestu skutečně převzít.
Soudní dvůr rozsudkem odpověděl, že články 18 a 21 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že
–
za takových okolností ukládají dožádanému členskému státu povinnost aktivně usilovat o získání souhlasu třetího státu, jenž podal žádost o vydání, s tím, aby trest uložený státnímu příslušníkovi jiného členského státu trvale pobývajícímu v dožádaném členském státě byl vykonán v tomto posledně uvedeném státě, a využít přitom všech mechanismů spolupráce a pomoci v trestních věcech, které má v rámci svých vztahů s tímto třetím státem k dispozici;
–
pokud takový souhlas získán není, nebrání tomu, aby dožádaný členský stát za takových okolností vydal tohoto občana Unie v souladu se závazky, které pro něj vyplývají z mezinárodní smlouvy, za předpokladu, že tímto vydáním nebude zasaženo do práv zaručených Listinou základních práv Evropské unie (
3
).
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr v prvé řadě připomenul, že v rozsudku ve věci Raugevicius, který se stejně jako věc v původním řízení týkal žádosti o vydání podané třetím státem, jenž s Unií neuzavřel dohodu o vydávání, shledal, že i když je s ohledem na neexistenci unijních právních pravidel upravujících vydávání státních příslušníků členských států do třetích států v pravomoci členských států přijímat taková pravidla, musí být při vykonávání této pravomoci dodrženo unijní právo, zejména článek 18 a čl. 21 odst. 1 SFEU.
S. M. jakožto státní příslušník Chorvatska legálně pobývající v Německu má coby občan Unie právo dovolávat se článku 21 odst. 1 SFEU a spadá do působnosti Smluv ve smyslu článku 18 SFEU. Okolnost, že má zároveň i státní příslušnost třetího státu, který podal žádost o vydání, mu nemůže bránit v tom, aby se dovolával práv a svobod přiznaných statusem občana Unie, zejména práv a svobod zaručených články 18 a 21 SFEU.
Ve druhé řadě Soudní dvůr podotkl, že pravidla členského státu upravující vydávání, která zavádějí rozdílné zacházení v závislosti na tom, zda má vyžádaná osoba státní příslušnost tohoto nebo jiného členského státu, mohou ovlivnit svobodu volného pohybu a pobytu státních příslušníků jiných členských států legálně pobývajících na území dožádaného členského státu, protože v jejich důsledku není těmto posledně zmíněným státním příslušníkům poskytnuta ochrana před vydáním, které požívají státní příslušníci naposled uvedeného členského státu.
V takové situaci, jaká nastala ve věci v původním řízení, tedy nerovné zacházení spočívající v umožnění vydání státního příslušníka jiného než dožádaného členského státu vede k omezení zmíněné svobody, které může být odůvodněné jen tehdy, když se zakládá na objektivních hlediscích a je přiměřené cíli legitimně sledovanému vnitrostátním právem.
Legitimní cíl zabránit nebezpečí, že osoby, které spáchaly trestný čin, zůstanou nepotrestány, může odůvodnit opatření směřující k omezení svobody upravené v článku 21 SFEU, pokud je takové opatření nezbytné pro ochranu zájmů, které má zaručit, a zároveň nemůže být těchto cílů dosaženo méně omezujícími opatřeními.
V případě žádosti o vydání k výkonu trestu odnětí svobody přitom možnost vykonat trest, na nějž se vztahuje žádost o vydání, na území dožádaného členského státu, pokud taková možnost v právu tohoto členského státu existuje, je alternativním opatřením k vydání, které méně zasahuje do výkonu práva na volný pohyb a pobyt občana Unie, jenž v dožádaném členském státě trvale pobývá. Podle článků 18 a 21 SFEU by tedy takový státní příslušník jiného členského státu, jenž má v dožádaném členském státě trvalý pobyt, měl mít možnost si odpykat trest na území tohoto členského státu za stejných podmínek jako jeho státní příslušníci.
Ve třetí řadě Soudní dvůr nicméně zdůraznil, že judikatura vycházející z rozsudku ve věci Raugevicius nezakotvila automatické a absolutní právo občanů Unie nebýt vydán mimo Unii. Soudní dvůr také upřesnil, že pokud vnitrostátní pravidlo, stejně jako ve věci v původním řízení, zavádí rozdílné zacházení mezi státními příslušníky dožádaného členského státu a občany Unie, kteří v tomto státě trvale pobývají, tím, že zákaz vydávání vztahuje jen na prvně uvedené státní příslušníky, musí tento členský stát aktivně usilovat o nalezení alternativního opatření k vydání, méně zasahujícího do výkonu práv a svobod, které z článků 18 a 21 SFEU plynou takovým občanům Unie v situaci, kdy o jejich vydání požádá třetí stát.
Pokud tedy uplatnění takového alternativního opatření k vydání spočívá v tom, že si občané Unie, kteří trvale pobývají v dožádaném členském státě, mohou odpykat trest v tomto členském státě za stejných podmínek jako jeho státní příslušníci, ale tato možnost je podmíněna souhlasem třetího státu, jenž podal žádost o vydání, ukládají články 18 a 21 SFEU dožádanému členskému státu povinnost aktivně usilovat o získání souhlasu tohoto třetího státu a využít přitom všech mechanismů spolupráce a pomoci v trestních věcech, které má k dispozici v rámci svých vztahů s uvedeným třetím státem.
Pokud tento třetí stát udělí souhlas s výkonem trestu odnětí svobody na území dožádaného členského státu, může tento členský stát umožnit občanovi Unie, na kterého se vztahuje žádost o vydání a který na tomto území trvale pobývá, aby si v něm odpykal trest uložený ve třetím státě, jenž podal žádost o vydání, a tím zajistit, že s tímto občanem bude zacházeno stejně jako s jeho vlastními státními příslušníky.
V takovém případě by uplatnění tohoto alternativního opatření k vydání mohlo dožádanému členskému státu rovněž umožnit, aby své pravomoci vykonal v souladu se svými mezinárodněsmluvními závazky vůči tomuto třetímu státu. Souhlas tohoto třetího státu s výkonem celého trestu uvedeného v žádosti o vydání na území dožádaného členského státu by totiž mohl vést k tomu, že vyhovět této žádosti již nebude třeba.
Pokud ovšem tento třetí stát souhlas neudělí, nebude možné uplatnit alternativní opatření k vydání vyžadované články 18 a 21 SFEU. V takovém případě může tento členský stát vydat dotyčnou osobu v souladu se závazky, které pro něj vyplývají z Evropské úmluvy o vydávání, jelikož odmítnutí takového vydání by neumožnilo zabránit nebezpečí, že tato osoba zůstane nepotrestána.
V tomtéž případě představuje vydání dotyčné osoby opatření nezbytné a přiměřené k dosažení uvedeného cíle, takže omezení práva volného pohybu a pobytu vyplývající z vydání k výkonu trestu je odůvodněné. Dožádaný členský stát musí nicméně ověřit, že tímto vydáním nebude dotčena ochrana poskytovaná článkem 19 odst. 2 Listiny, a sice ochrana před vážným nebezpečím, že by dotyčná osoba mohla být ve třetím státě, jenž podal žádost o vydání, vystavena trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému či ponižujícímu zacházení anebo trestu.
(
1
) – V rozsudku ze dne 13. listopadu 2018, Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, dále jen „rozsudek ve věci Raugevicius“), vyložil Soudní dvůr článek 18 SFEU (v němž je zakotvena zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti) a článek 21 SFEU (v jehož odstavci 1 je zaručeno právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států) v tom smyslu, že v případě žádosti třetí země o vydání občana Evropské unie, který využil svého práva volného pohybu, pro účely výkonu trestu odnětí svobody má dožádaný členský stát, jehož vnitrostátní právo zakazuje vydávat mimo Unii vlastní státní příslušníky pro účely výkonu trestu a stanoví možnost odpykat na jeho území trest uložený v zahraničí, povinnost zacházet s tímto občanem Unie, má-li na jeho území trvalý pobyt, stejným způsobem, jakým v oblasti vydávání zachází s vlastními státními příslušníky (bod 50 a výrok).
(
2
) – Členský stát, který byl požádán o vydání.
(
3
) – Dále jen „Listina“.