ROZSUDEK TRIBUNÁLU (pátého senátu)
20. října 2016 (*)
„EZZF a EZFRV – Výdaje vyloučené z financování – Ochrana vinic – Výdaje vynaložené Českou republikou – Právní jistota – Legitimní očekávání“
Ve věci T‑141/15,
Česká republika, zastoupená M. Smolkem, J. Očkovou, J. Vláčilem a L. Březinovou, jako zmocněnci,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zastoupené B. Eggers a P. Ondrůškem, jako zmocněnci,
žalované,
jejímž předmětem je návrh na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení prováděcího rozhodnutí Komise (EU) 2015/103 ze dne 16. ledna 2015, kterým se z financování Evropskou unií vylučují některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) a v rámci Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. 2015, L 16, s. 33), v části, kterou se vylučují předpokládané výdaje České republiky v rámci EZZF na jisté opatření na ochranu vinic v letech 2010 až 2012 v celkové výši 2 123 199,04 eur,
TRIBUNÁL (pátý senát),
ve složení A. Dittrich (zpravodaj), předseda, J. Schwarcz a V. Tomljenović, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: L. Grzegorczyk, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 2. června 2016,
vydává tento
Rozsudek
Skutečnosti předcházející sporu
1        Dne 9. července 2008 předložila Česká republika Komisi Evropských společenství návrh programu podpory pro roky 2009 až 2014 ve smyslu čl. 5 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 479/2008 ze dne 29. dubna 2008 o společné organizaci trhu s vínem, o změně nařízení (ES) č. 1493/1999, (ES) č. 1782/2003, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 3/2008 a o zrušení nařízení (EHS) č. 2392/86 a (ES) č. 1493/1999 (Úř. věst. 2008, L 148, s. 1).
2        Návrh programu obsahoval rovněž opatření na ochranu proti poškození keřů révy vinné způsobovanému zvěří a ptactvem, která měla být prováděna buď mechanickými způsoby, tj. oplocením vinice nebo plašicími stroji různé konstrukce, nebo aktivními způsoby za účasti lidského činitele působícího zvuky (dále jen „sporné ochranné opatření“).
3        Komise proti výše uvedenému návrhu vznesla námitky ve smyslu čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 uvedené v dopise ze dne 8. října 2008. Námitky Komise se však netýkaly sporného ochranného opatření.
4        Česká republika návrh programu dle námitek Komise upravila a nový návrh zaslala Komisi dne 12. února 2009. Druhý návrh opět obsahoval sporné ochranné opatření v nezměněné podobě oproti původnímu návrhu. Komise proti druhému návrhu již nevznesla žádné připomínky.
5        U příležitosti auditního šetření vedeného pod referenčním číslem VT/VI/2009/101/CZ, v jehož rámci byl posuzován soulad opatření učiněných v České republice v rámci restrukturalizace a přeměny vinic s podmínkami pro poskytování podpory na restrukturalizaci a přeměnu vinic a které se týkalo hospodářského roku 2007/2008, zaslala Komise dne 20. února 2009 České republice sdělení podle čl. 11 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 885/2006 ze dne 21. června 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (ES) č. 1290/2005, pokud jde o akreditaci platebních agentur a dalších subjektů a schválení účetní závěrky EZZF a EZFRV (Úř. věst. 2006, L 171, s. 90). Toto sdělení zní v relevantní části takto:
„Tento výsledek však ukazuje, že restrukturalizační práce se v zásadě omezily na ochranu existující vinice proti zvířatům, aniž by se do ní jinak zasahovalo. V tomto přístupu se objevuje problém souladu s ohledem na čl. 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 1493/1999, jenž stanoví, že cílem tohoto režimu je přizpůsobení produkce poptávce na trhu. Pokud se restrukturalizace v České republice omezila na pouhou ochranu existující vinice proti zvířatům, není prima facie výdaj způsobilý, jelikož nemá vztah k požadavkům právních předpisů.“ V témže dopise Komise uvedla, že české orgány musí „provést všechna opatření nezbytná k tomu, aby byly odstraněny zjištěné nedostatky a nesoulad“.
6        Dopisem ze dne 22. září 2009 oznámila Komise svůj záměr provést další auditní šetření, a to pod referenčním číslem VT/VI/2009/004/CZ. Toto šetření se mělo týkat opatření restrukturalizace a přeměny ve vinařském odvětví v České republice v hospodářském roce 2008/2009.
7        Ve dnech 26. až 29. ledna 2010 Komise v České republice toto šetření provedla.
8        Ve sdělení ze dne 22. března 2010 podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 885/2006 (dále jen „sdělení ze dne 22. března 2010“) uvedla Komise v rámci šetření pod referenčním číslem VT/VI/2009/004/CZ mimo jiné následující:
„Během kontroly na místě vyjádřil auditorský tým pochybnosti o tom, zda aktivní a pasivní ochrana před ptactvem a volně žijícími zvířaty je v rámci režimu restrukturalizace a přeměny přípustnou činností.“
9        V témže dokumentu Komise České republice dále sdělila, že „[a]ktivní a pasivní ochranu před ptactvem a volně žijícími zvířaty nelze považovat za nové opatření, díky němuž by se změnila správa vinic způsobem vyžadujícím přizpůsobení produkce poptávce na trhu“. Ve sdělení se konečně připomíná, že „[n]ařízení Rady č. 1493/99 jasně stanoví, že cílem [restrukturalizačních činností] by mělo být ‚přizpůsobení produkce poptávce na trhu‘ “.
10      Dne 31. ledna 2011 zaslala Komise České republice zápis z dvoustranného jednání ve smyslu čl. 11 odst. 1 třetího pododstavce nařízení č. 885/2006, které proběhlo dne 13. prosince 2010 mezi zástupci České republiky a Komise a týkalo se obou shora uvedených šetření. Od 31. ledna 2011 již Komise veškerou korespondenci v projednávané věci uvozuje čísly obou šetření.
11      V uvedeném zápisu Komise nepovažovala výdaje vynaložené v České republice na sporné ochranné opatření za způsobilé a vyžádala si od České republiky přesnou částku těchto výdajů ohlášených ve finančních rocích 2008 až 2010.
12      Dne 3. prosince 2012 zaslala Komise České republice sdělení podle čl. 11 odst. 2 třetího pododstavce a čl. 16 odst. 1 nařízení č. 885/2006. V tomto sdělení Komise zopakovala a upřesnila svůj názor, že podoby aktivní a pasivní ochrany vinic zavedené v České republice neodpovídají pojetí restrukturalizace a přeměny dle článku 11 nařízení Rady (ES) č. 1493/1999 ze dne 17. května 1999 o společné organizaci trhu s vínem (Úř. věst. 1999, L 179, s. 1; Zvl. vyd. 03/26, s. 25) a článku 11 nařízení č. 479/2008. Komise v tomto ohledu navrhla finanční opravu ve výši 52 347 157,43 korun českých (Kč) a 11 984 289,94 eur, a to za finanční roky 2007 až 2010, přičemž pro roky 2007 a 2008 se použije nařízení č. 1493/1999, pro další roky pak nařízení č. 479/2008.
13      Na žádost České republiky ze dne 17. ledna 2013 se dne 19. června 2013 konalo zasedání smírčího orgánu, který dne 2. července 2013 vydal závěrečnou zprávu ke smírčímu řízení č. 13/CZ/552. Smírčí orgán v této zprávě navrhuje, aby Komise nenavrhla žádnou finanční opravu pro výdaje v rámci celého programu podpory pro léta 2009–2014, resp. aby Komise znovu uvážila uložení navrhované finanční opravy ve výši 52 347 157,43 Kč a 11 984 289,94 eur.
14      Dopisem ze dne 22. dubna 2014 předala Komise České republice konečné stanovisko po předložení zprávy smírčího orgánu. Komise v tomto stanovisku opakovaně sděluje, že podle ní nelze sporné ochranné opatření považovat za přípustné v rámci programu restrukturalizace a přeměny vinic.
15      Co se týče finančních roků 2007 až 2009, Komise uvedla, že neuplatnění námitek z její strany proti návrhu programu podpory ve vztahu ke spornému ochrannému opatření vyvolalo oprávněné očekávání České republiky, že podpory na toto opatření byly způsobilé. Podle Komise však Česká republika nemohla mít v tomto ohledu legitimní očekávání po obdržení dopisu Komise ze dne 22. března 2010. Z tohoto důvodu byla dle Komise finanční oprava oprávněná u všech výdajů, k nimž byl učiněn závazek po 22. březnu 2010. Následně navrhla finanční opravu za finanční roky 2010 až 2012 v celkové výši 2 123 199,04 eur.
16      Komise konečně přijala prováděcí rozhodnutí (EU) 2015/103 ze dne 16. ledna 2015, kterým se z financování Evropskou unií vylučují některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) a v rámci Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. 2015, L 16, s. 33, dále jen „napadené rozhodnutí“), a to na základě článku 52 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1306/2013 ze dne 17. prosince 2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 352/78, (ES) č. 165/94, (ES) č. 2799/98, (ES) č. 814/2000, (ES) č. 1290/2005 a (ES) č. 485/2008 (Úř. věst. 2013, L 347, s. 549).
17      V napadeném rozhodnutí Komise vyloučila výdaje v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) na sporné ochranné opatření vynaložené Českou republikou v rámci programu restrukturalizace a přeměny vinic za finanční roky 2010 až 2012 v celkové částce 2 123 199,04 eur.
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
18      Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 25. března 2015 podala Česká republika projednávanou žalobu.
19      Dne 15. června 2015 předložila Komise soudní kanceláři Tribunálu žalobní odpověď.
20      Replika byla soudní kanceláři Tribunálu předložena dne 20. srpna 2015 a duplika dne 2. října 2015.
21      Česká republika navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž vylučuje výdaje v celkové výši 2 123 199,04 eur vynaložené Českou republikou;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
22      Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        žalobu zamítl;
–        uložil České republice náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
23      Na podporu žaloby předkládá Česká republika dva žalobní důvody.
24      Podstatou prvního žalobního důvodu je, že Komise porušila čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 a zásadu právní jistoty, potažmo zásadu ochrany legitimního očekávání, když z financování Evropskou unií vyloučila výdaje za roky 2010 až 2012 související se sporným ochranným opatřením, přestože byly tyto výdaje součástí programu podpory, vůči němuž Komise ve stadiu kontroly návrhu programu podle výše uvedeného ustanovení nevznesla žádnou námitku.
25      Druhý žalobní důvod vychází z porušení článku 41 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) ve spojení s články 11 a 16 nařízení č. 885/2006 a s článkem 31 nařízení Rady (ES) č. 1290/2005 ze dne 21. června 2005 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. 2005, L 209, s. 1).
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 5 nařízení č. 479/2008 a zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání
26      Skutečnost, že Komise vyloučila z unijního financování některé výdaje vynaložené Českou republikou v rámci EZZF na jisté opatření na ochranu vinic za roky 2010 až 2012, a to z důvodu nezpůsobilosti operace představované tímto opatřením, kdežto ve stadiu kontroly návrhu programu podpory podle čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 nevznesla proti této operaci žádné námitky, je podle České republiky porušením tohoto ustanovení a zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání.
27      Tyto dvě části prvního žalobního důvodu, a sice údajné porušení čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 a údajné porušení zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, je třeba zkoumat postupně.
K první části prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008
28      Na podporu první části prvního žalobního důvodu Česká republika v podstatě uvádí, že podstata kontrolního mechanismu upraveného v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 spočívá v tom, že v rámci schvalování programu podpory může Komise kontrolovat, co bude v programu podpory. Skutečnost, že podle uvedeného ustanovení je možnost zásahu Komise časově omezena na tři měsíce a v případě předložení upraveného programu na dva měsíce, podle České republiky znamená, že program, který se takto stal použitelným, musí být považován za „schválený“. Česká republika uvádí, že marné uplynutí lhůty pro vznesení námitek Komise dle čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 má obdobný účinek jako marné uplynutí lhůty pro podání žaloby na neplatnost aktu orgánu Unie podle článku 263 SFEU. V případě programu, vůči němuž Komise nevznesla námitky ve lhůtách stanovených v uvedeném čl. 5 odst. 2, je tedy podle České republiky třeba presumovat jeho soulad s ustanoveními unijního práva. Vzhledem k tomu, že posledně uvedená domněnka je nevyvratitelná, nemůže již být soulad programu podle České republiky později zpochybňován subjektem, který mohl v příslušné lhůtě konat, ale tuto možnost nevyužil. Česká republika uvádí, že v daném případě je její program podpory v souladu s nařízením č. 479/2008 i s unijním právem jako celkem.
29      Takový výklad čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 ale nelze přijmout.
30      Na úvod je třeba připomenout, že napadené rozhodnutí bylo přijato, jak vyplývá z jeho preambule, v rámci postupu schvalování souladu na základě článku 52 nařízení č. 1306/2013, přičemž toto ustanovení se podle čl. 121 odst. 2 písm. c) téhož nařízení použije od 1. ledna 2015. Na základě prvně uvedeného článku Komise přijme prováděcí akty, kterými stanoví částky, které mají být vyloučeny z financování Unií, pokud výdaje uvedené v čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, tj. výdaje z EZZF, nebyly uskutečněny v souladu s právem Unie.
31      Ze znění, z kontextu ani z účelu čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 nelze vyvodit, že by se po kontrole provedené Komisí vztahovala na programy podpory nevyvratitelná domněnka jejich slučitelnosti s unijním právem nebo že by se uvedené programy stávaly konečnými či nezměnitelnými s tím důsledkem, že by již Komise nebyla oprávněna pokračovat v postupu schvalování souladu podle uvedeného čl. 52 odst. 1 nařízení č. 1306/2013.
32      Ke znění čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 je třeba uvést následující.
33      Podle tohoto ustanovení se programy podpory použijí od uplynutí tří měsíců po předložení Komisi. Pokud však předložený program podpory není v souladu s podmínkami stanovenými v kapitole I hlavy II nařízení č. 479/2008, vyrozumí o tom Komise členský stát. V tom případě členský stát předloží Komisi upravený program podpory. Je-li nesoulad napraven, použije se upravený program od uplynutí dvou měsíců po jeho oznámení; v opačném případě se použije druhý pododstavec téhož odstavce.
34      V souvislosti se zmíněnou kapitolou I je třeba poukázat zejména na čl. 4 odst. 1 uvedeného nařízení, podle kterého musí být programy podpory slučitelné s unijním právem a soudržné s činnostmi, politikami a prioritami Unie.
35      V článku 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 se však výslovně neuvádí, že by po skončení kontroly provedené Komisí na základě tohoto ustanovení platila domněnka souladu programu podpory s konkrétními podmínkami stanovenými v kapitole I hlavy II tohoto nařízení, a zejména jejich souladu z hlediska veškerých ustanovení unijního práva, jak stanoví čl. 4 odst. 1 uvedeného nařízení.
36      Ze znění čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 navíc nelze nijak vyvodit právní účinky, jež by dokládaly, byť implicitně, existenci takové domněnky, jakou prosazuje Česká republika.
37      Takové právní účinky totiž nelze vyvozovat z toho, že Komise – jak tvrdí Česká republika – na základě čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 „schvaluje“ to, co je v programu podpory obsaženo.
38      Článek 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 neuděluje Komisi výslovné oprávnění ke schválení návrhu programu podpory nebo k přijetí rozhodnutí o souladu obsahu takového návrhu s podmínkami stanovenými v kapitole I hlavy II nařízení č. 479/2008, kteréžto podmínky odkazují – prostřednictvím čl. 4 odst. 1 uvedeného nařízení – na veškerá ustanovení unijního práva.
39      Naopak v případě, kdy je Komise toho názoru, že návrh programu podpory není v souladu s požadavky unijního práva, má pouze povinnost vyrozumět členský stát o svém názoru ve lhůtách zvlášť stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008.
40      Stejně tak ani skutečnost, že Komise nevznesla žádné připomínky k případnému nesouladu návrhu programu s ustanoveními zmíněné kapitoly I ve lhůtě dvou měsíců stanovené v odstavci 2 uvedeného článku 5, nemůže zakládat schvalující rozhodnutí, jak prosazuje Česká republika.
41      V tomto ohledu je třeba připomenout, že pouhé mlčení orgánu nemůže zakládat závazné právní účinky, které by mohly zasahovat do zájmů žalobce, ledaže je tento důsledek výslovně upraven předpisem unijního práva. Unijní právo v některých zvláštních případech stanoví, že mlčení orgánu je rovnocenné rozhodnutí, jestliže byl tento orgán vyzván k zaujetí stanoviska a nevyjádřil se ve stanovené lhůtě. V případě neexistence takových výslovných předpisů, které by stanovily lhůtu, po jejímž uplynutí se má za to, že bylo vydáno implicitní rozhodnutí, a které by vymezily obsah tohoto rozhodnutí, nemůže být nečinnost orgánu postavena na roveň rozhodnutí, neboť jinak by byl zpochybněn systém procesních prostředků zavedený Smlouvou (viz rozsudek ze dne 9. září 2009, Diputación Foral de Álava a další v. Komise, T‑30/01 až T‑32/01 a T‑86/02 až T‑88/02, EU:T:2009:314, bod 148 a citovaná judikatura).
42      Článek 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 přitom výslovně nestanoví, že nevznese-li Komise připomínky ve lhůtě dvou měsíců, která je v něm uvedena, zakládá se tím implicitní rozhodnutí, podle kterého je návrh programu v souladu s unijním právem.
43      Kromě toho marné uplynutí lhůty pro vznesení námitek Komise dle čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 nemá na rozdíl od tvrzení České republiky obdobný účinek jako marné uplynutí lhůty pro podání žaloby na neplatnost aktu orgánu Unie podle článku 263 SFEU.
44      Lhůta pro podání žaloby podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU má totiž kogentní povahu a je lhůtou propadnou (viz rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Evropaïki Dynamiki v. Komise, T‑167/10, nezveřejněný, EU:T:2012:651, body 37 a 38 a citovaná judikatura). Slova „[ž]aloby uvedené v tomto článku musí být podány ve lhůtě dvou měsíců“, tak jak jsou uvedena v tomto ustanovení Smlouvy o FEU, též nepřímo naznačují důsledek marného uplynutí této lhůty, a sice že se dotyčný akt stává nenapadnutelným.
45      Tak tomu však není v případě čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008, který neobsahuje žádné upřesnění důsledků marného uplynutí v něm uvedené dvouměsíční lhůty.
46      Znění čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 tedy nemůže sloužit za základ pro vyvození takové domněnky, jakou prosazuje Česká republika.
47      Tento výklad je potvrzen jak kontextem samotného nařízení č. 479/2008, tak širším kontextem ustanovení týkajících se financování společné zemědělské politiky.
48      Pokud jde totiž o kontext samotného nařízení č. 479/2008, je třeba uvést, že pravidlo obsažené v jeho čl. 4 odst. 1, podle něhož musí být programy podpory slučitelné s unijním právem, je formulováno objektivně.
49      Z článku 4 odst. 1 nařízení č. 479/2008 naproti tomu nelze nijak vyvozovat, že by bylo možné se od tohoto pravidla odchýlit již z pouhého důvodu, že Komise během kontroly prováděné na základě čl. 5 odst. 2 tohoto nařízení nezaujala stanovisko k případnému nesouladu návrhu programu podpory s podmínkami stanovenými v kapitole I hlavy II tohoto nařízení ve lhůtách, které jsou v něm zvlášť stanoveny.
50      Pokud jde o širší kontext ustanovení týkajících se financování společné zemědělské politiky, je třeba připomenout, že podle čl. 54 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie a kterým se zrušuje nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (Úř. věst. 2012, L 298, s. 1; oprava v Úř. věst. 2015, L 188, s. 55), mohou být prostředky zapsané v rozpočtu pro jakoukoli činnost Unie použity pouze po přijetí základního právního aktu.
51      Jak správně uvedla Komise, nařízení č. 479/2008 je základním právním aktem ve smyslu článku 54 nařízení č. 966/2012.
52      V této souvislosti je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury financují evropské zemědělské fondy pouze intervence prováděné v souladu s unijními předpisy v rámci společné organizace zemědělských trhů (viz rozsudek ze dne 28. ledna 2016, Slovinsko v. Komise, T‑667/14, EU:T:2016:34, bod 21 a citovaná judikatura), přičemž mezi tyto předpisy patří též základní právní akty podle článku 54 nařízení č. 966/2012.
53      Taková nevyvratitelná domněnka, jakou prosazuje Česká republika, by přitom měla za následek, že opatření předvídané v rámci programu podpory, které by bylo v rozporu s některým ustanovením základního právního aktu, by se následně stalo s tímto základním právním aktem slučitelným již z pouhého důvodu, že Komise k tomuto opatření nevznesla připomínky ve lhůtách stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008.
54      Z tohoto hlediska by nevyvratitelná domněnka, na niž poukazuje Česká republika, nakonec vedla k výsledku, který by byl v rozporu s čl. 54 odst. 1 nařízení č. 966/2012.
55      Vzhledem k tomu, že by se v opačném případě jednalo o přístup neslučitelný se zásadou soudržnosti činností Unie uvedenou v článku 7 SFEU a že takový výsledek může ohrozit rovněž samotný mechanismus schvalování souladu a finanční opravy, tak jak vyplývá z článku 52 nařízení č. 1306/2013, nemůže být takový důsledek platným základem pro výklad čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008.
56      K účelu posledně uvedeného ustanovení je třeba připomenout, že má zajistit, aby byly ve vnitrostátních programech podpory dodržovány podmínky stanovené v kapitole I hlavy II nařízení č. 479/2008, a zejména v čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení.
57      Taková domněnka, jakou prosazuje Česká republika, by přitom měla za následek, že by operace předvídaná v návrhu programu podpory zůstala neslučitelná s ustanoveními unijního práva jako celku vždy, když by se Komise z jakéhokoli důvodu k dané operaci nevyjádřila.
58      Argument vycházející z porušení čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 z důvodu údajné existence nevyvratitelné domněnky souladu sporného ochranného opatření s unijním právem je proto třeba odmítnout.
59      Na podporu první části prvního žalobního důvodu Česká republika rovněž uvádí, že program, který se stal „použitelným“, by měl být považován za „konečný“ a v zásadě za „nezměnitelný“. I když čl. 22 písm. b) nařízení č. 479/2008 zmocňuje Komisi k vydání prováděcích opatření, která mohou zahrnovat pravidla týkající se změn v programech podpory poté, co se začaly uplatňovat, toto ustanovení podle České republiky nemění nic na tom, že změny „schválených“ programů podpory mohou iniciovat pouze členské státy.
60      Podle České republiky je navíc skutečnost, že nařízení č. 479/2008 vůbec nepředvídá možnost změny programu podpory iniciované Komisí, odrazem pravomoci členského státu zvolit si vhodná opatření podpory. Tento přístup je podle České republiky odlišný od přístupu vyplývajícího například z článku 19 nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 ze dne 20. září 2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. 2005, L 277, s. 1). Výklad Komise by tedy znamenal faktické přerozdělení kompetencí mezi Komisí a členskými státy, resp. jejich přiblížení modelu podpory pro rozvoj venkova, což ovšem nemá v nařízení č. 479/2008 žádnou oporu.
61      V souvislosti s pojmem „použitelný“ je třeba v tomto ohledu připomenout čl. 8 odst. 2 nařízení č. 479/2008, podle kterého se podpora Společenství vztahuje pouze na způsobilé výdaje, a to jen v rozsahu, v němž se jedná o výdaje vzniklé po předložení programu podpory podle čl. 5 odst. 1 tohoto nařízení. Z toho vyplývá, že pojem „použitelný“ musí být chápán v tom smyslu, že po uplynutí lhůt stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 může dotyčný členský stát začít s prováděním programu potud, pokud se jedná o způsobilé výdaje vzniklé po datu předložení.
62      Avšak skutečnost, že se programy podpory stávají po uplynutí lhůt stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 „použitelnými“, neznamená, že se tyto programy stávají „nezměnitelnými“ či „konečnými“.
63      V tomto ohledu je třeba uvést, že toto nařízení neobsahuje nic, co by umožňovalo určit, v jakém smyslu se program podpory může stát „konečným“. Tento pojem každopádně nelze vykládat v tom smyslu, že by takový program nebyl po uplynutí lhůt stanovených v čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 změnitelný.
64      Jak naopak vyplývá z čl. 22 písm. b) nařízení č. 479/2008, může Komise přijmout prováděcí opatření, která mohou zahrnovat pravidla týkající se změn v programech podpory poté, co se začaly uplatňovat. Z toho plyne, že i když se programy podpory staly „použitelnými“, jsou v zásadě i nadále „změnitelné“. Toto konstatování platí bez ohledu na to, že změny v programech podpory mohou – jak uvedla Česká republika – iniciovat pouze členské státy.
65      Pokud jde konečně o otázku, zda Komise předmětný program „změnila“, postačí uvést, že rozhodnutí Komise přijaté v rámci postupu schvalování souladu podle čl. 52 odst. 1 nařízení č. 1306/2013 není změnou programu. Proto není namístě se zabývat otázkou případného faktického přerozdělení kompetencí mezi Komisí a členskými státy, resp. případného přiblížení modelů podpory přijatých na základě nařízení č. 479/2008 právním předpisům týkajícím se rozvoje venkova.
66      Z argumentu o údajné změně programu podpory, který se stal „konečným“ či „nezměnitelným“, proto nelze vyvozovat porušení čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008.
67      S ohledem na výše uvedené je třeba argumenty uplatněné na podporu tvrzení o porušení čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 v plném rozsahu odmítnout.
K druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení zásad právní jistoty a ochrany legitimního očekávání
68      V rámci druhé části prvního žalobního důvodu Česká republika tvrdí, že Komise stanovením finanční korekce z důvodu nezpůsobilosti operace obsažené v programu podpory, přestože ve stadiu posuzování sporného návrhu programu podpory podle čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008 Komise vůči této operaci nevznesla žádné námitky, porušila zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání.
69      Je třeba mít za to, že poukazuje-li Česká republika na porušení těchto dvou zásad, uplatňuje tím dvě různé výtky.
70      Zaprvé na podporu první výtky, která vychází z porušení zásady právní jistoty, Česká republika uvádí, že pokud by se připustilo, že sdělení ze dne 22. března 2010, v němž byla vyjádřena „pouhá pochybnost“ auditorů ohledně nezpůsobilosti výdajů spojených se sporným ochranným opatřením, je s to zasáhnout do „schváleného“ programu, vedlo by to ke ztrátě právní jistoty „hraničící s chaosem“. Před 12. březnem 2013 bylo dle názoru České republiky unijní právo minimálně nejasné. Tato nejasnost byla podle ní odstraněna až změnou článku 6 nařízení Komise (ES) č. 555/2008 ze dne 27. června 2008, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 479/2008 (Úř. věst. 2008, L 170, s. 1), uskutečněnou prováděcím nařízením Komise (EU) č. 202/2013 ze dne 8. března 2013, kterým se mění nařízení č. 555/2008, pokud jde o předkládání programů podpory v odvětví vína a obchod se třetími zeměmi (Úř. věst. 2013, L 67, s. 10), přičemž prováděcí nařízení č. 202/2013 vstoupilo v platnost dne 12. března 2013. Podle odstavce 2 nového znění uvedeného článku 6 totiž ochrana proti poškození způsobenému zvěří, ptáky nebo kroupami není způsobilou operací. Zmiňovaná nejasnost je podle České republiky důvodem, proč bylo nutné přijmout změnu tohoto článku 6, kteréžto ustanovení se však použije až od 12. března 2013. Česká republika uvádí, že přinejmenším do dne vstupu prováděcího nařízení č. 202/2013 v platnost, tj. do 12. března 2013, byly výdaje na sporné ochranné opatření způsobilé.
71      V projednávané věci je však nutno konstatovat, že Komise zásadu právní jistoty neporušila.
72      Tato zásada vyžaduje, aby unijní právní úprava byla jasná a aby její použití bylo pro osoby, které jsou jí dotčeny, předvídatelné. Tento imperativ vyžaduje, aby závazná povaha jakéhokoliv aktu, který má založit právní účinky, byla odvozena z některého ustanovení unijního práva, které stanoví právní formu aktu a které v něm musí být výslovně uvedeno jako právní základ (viz rozsudek ze dne 19. června 2015, Itálie v. Komise, T‑358/11, EU:T:2015:394, bod 123 a citovaná judikatura).
73      Napadené rozhodnutí přitom uvádí nejen právní základ, ale také všechny údaje nezbytné k identifikaci předmětného ochranného opatření a s ním souvisejících výdajů, a to jasným a přesným způsobem, což České republice umožňuje jednoznačně pochopit, co je jeho předmětem.
74      Porušení zásady právní jistoty nelze vyvozovat z toho, jak uvádí Česká republika, že ve sdělení ze dne 22. března 2010 byla vyjádřena „pouhá pochybnost“ auditorů ohledně nezpůsobilosti výdajů spojených se sporným ochranným opatřením. Totéž platí pro argument, že pokud by se připustilo, že sdělení ze dne 22. března 2010 je s to „zasáhnout“ do „schváleného“ programu, vedlo by to ke ztrátě právní jistoty „hraničící s chaosem“.
75      V tomto ohledu je třeba předeslat, že veškerá sdělení Komise podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 885/2006 musí dotyčný členský stát informovat o výsledcích šetření auditorů, včetně jejich pochybností.
76      Pokud jde o sdělení ze dne 22. března 2010, je třeba uvést, že nevyjadřuje jen „pochybnosti“ auditorů. V tomto dokumentu totiž Komise uvedla, že „[a]ktivní a pasivní ochranu před ptactvem a volně žijícími zvířaty nelze považovat za nové opatření, díky němuž by se změnila správa vinic způsobem vyžadujícím přizpůsobení produkce poptávce na trhu“. V této souvislosti je ve sdělení připomenuto, že „[n]ařízení Rady č. 1493/99 jasně stanoví, že cílem [restrukturalizačních činností] by mělo být ‚přizpůsobení produkce poptávce na trhu‘ “.
77      Sdělení ze dne 22. března 2010 navíc výslovně odkazuje na dopis Komise ze dne 20. února 2009.
78      Přitom již v tomto dopise Komise zjistila „problém souladu s ohledem na čl. 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 1493/1999“. V dokumentu ze dne 20. února 2009 vyjádřila Komise názor, že „[p]okud se restrukturalizace v České republice omezila na pouhou ochranu existující vinice proti zvířatům, není prima facie [předmětný] výdaj způsobilý, jelikož nemá vztah k požadavkům právních předpisů“.
79      Dopisy Komise z 20. února 2009 a 22. března 2010 vzhledem ke svému jasnému znění nevyvolávají žádné pochybnosti o názoru Komise v otázce neslučitelnosti sporného ochranného opatření s čl. 11 odst. 2 nařízení č. 1493/1999, kteréžto ustanovení se podle čl. 129 odst. 2 nařízení č. 479/2008 použije do 31. července 2008, kdy vstoupil v platnost čl. 11 odst. 2 nařízení č. 479/2008.
80      Pokud jde o údajné zasahování do „schváleného“ programu, jež by mohlo vést ke ztrátě právní jistoty „hraničící s chaosem“, je třeba připomenout, jak bylo uvedeno v bodě 39 výše, že Komise neschvaluje předložený návrh programu podpory na základě čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008. Navíc vzhledem k tomu, že možnost Komise vznést připomínky podle článku 11 nařízení č. 885/2006 je stanovena samotným normotvůrcem, nelze ji pokládat za zasahování do programu, jež by mohlo vést ke ztrátě právní jistoty.
81      Pokud jde o argument České republiky, že v otázce způsobilosti takové operace, jako je ochrana proti poškození způsobenému zvěří, ptáky nebo kroupami, bylo unijní právo údajně nejasné až do vstupu v platnost změny článku 6 nařízení č. 555/2008 prováděcím nařízením č. 202/2013, je třeba uvést následující.
82      Pouhá skutečnost, že normotvůrce změnou článku 6 nařízení č. 555/2008 specifikoval, že opatření na ochranu vinic před zvěří nejsou způsobilá, ještě neznamená – ani s přihlédnutím k bodu 6 odůvodnění prováděcího nařízení č. 202/2013, podle kterého „je s ohledem na zkušenosti získané při provádění [restrukturalizace a přeměny vinic] nezbytné určit, které operace se považují za nezpůsobilé“ – že pravidla obsažená v čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1493/1999 a v čl. 11 odst. 3 nařízení č. 479/2008 byla nejasná.
83      Článek 11 odst. 3 nařízení č. 1493/1999 a čl. 11 odst. 3 nařízení č. 479/2008 se z hlediska jejich znění na taková opatření na ochranu vinic proti poškození způsobenému zvěří nebo ptáky, jako je sporné ochranné opatření, zjevně nevztahují.
84      Podle posledně uvedených ustanovení jsou způsobilými operacemi v oblasti restrukturalizace a přeměny vinic pouze opatření na změnu odrůdové skladby, rovněž prostřednictvím přeštěpování, na přemístění vinic a na zdokonalení technik obhospodařování vinic. Podle poslední věty čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1493/1999 a čl. 11 odst. 3 nařízení č. 479/2008 se podpora nevztahuje ani na běžnou obnovu starých vinic po skončení jejich přirozené životnosti.
85      Článek 6 nařízení č. 555/2008, ve znění platném před 12. březnem 2013, stanovil, co je třeba rozumět „běžnou obnovou starých vinic po skončení jejich přirozené životnosti“, a sice opětovné osázení stejného pozemku stejnou odrůdou a při stejném způsobu pěstování révy. Podle tohoto ustanovení navíc mohly členské státy nahrazované vinice blíže specifikovat, zejména pokud jde o jejich stáří. Článek 6 nařízení č. 555/2008 se naproti tomu podobně jako čl. 11 odst. 3 nařízení č. 1493/1999 a čl. 11 odst. 3 nařízení č. 479/2008 zjevně nevztahoval na taková opatření, jako je opatření dotčené v projednávané věci.
86      Argument České republiky ohledně údajné nejasnosti unijního práva v otázce způsobilosti takového opatření, o jaké jde v projednávané věci, nemůže obstát, a to tím spíše že Komise před přijetím napadeného rozhodnutí opakovaně České republice sdělila svůj názor, že pokud se restrukturalizace vinic v rámci programu podpory omezila pouze na sporné ochranné opatření, nejsou s ní související výdaje způsobilé, jelikož nemají vztah k požadavkům právních předpisů.
87      Toto zjištění Komise, které bylo mimoto formulováno stejně jasným způsobem jako nové znění čl. 6 odst. 2 písm. b) nařízení č. 555/2008, totiž bylo vyjádřeno nejen v dopisech z 20. února 2009 a 22. března 2010, ale také na dvoustranném jednání dne 13. prosince 2010, v zápise z tohoto jednání ze dne 31. ledna 2011 a ve sdělení ze dne 3. prosince 2012.
88      Konečně je třeba uvést, že ani cíle režimu restrukturalizace a přeměny vinic stanovené v článku 11 nařízení č. 1493/1999 a v článku 11 nařízení č. 479/2008 nebyly nejasné. Podle čl. 11 odst. 2 nařízení č. 1493/1999 bylo cílem režimu restrukturalizace a přeměny vinic ve smyslu nařízení č. 1493/1999 zajistit přizpůsobení produkce poptávce na trhu. Podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 479/2008 je cílem opatření na restrukturalizaci a přeměnu vinic stanoveným v tomto nařízení zvýšení konkurenceschopnosti výrobců vína.
89      V projednávané věci přitom není zřejmé, jak by sporné opatření mohlo ve skutečnosti sloužit k přizpůsobení produkce poptávce na trhu, či případně k zajištění vyšší konkurenceschopnosti výrobců vína.
90      S ohledem na tyto skutečnosti nemůže argument České republiky ohledně údajné nejasnosti unijního práva v otázce způsobilosti takové operace, jako je sporné ochranné opatření, obstát a tentýž důsledek platí rovněž pro argument, že výdaje na sporné ochranné opatření byly způsobilé přinejmenším do vstupu prováděcího nařízení č. 202/2013 v platnost, tj. do 12. března 2013.
91      Proto je třeba argument vycházející z porušení zásady právní jistoty odmítnout.
92      Zadruhé Česká republika na podporu druhé výtky, která vychází z porušení zásady ochrany legitimního očekávání, v podstatě uvádí, že jelikož Komise nevznesla ve lhůtě dvou měsíců po oznámení upraveného programu žádné námitky postupem podle čl. 5 odst. 2 nařízení č. 479/2008, vzniklo na její straně legitimní očekávání, že uvedený program splňuje podmínky unijního práva a sporné ochranné opatření je způsobilou operací. Přesto jí Komise napadeným rozhodnutím uložila korekci z důvodu nezpůsobilosti sporného ochranného opatření jako celku, a to za období následující po zaslání dopisu ze dne 22. března 2010. Podle České republiky bylo její legitimní očekávání ve vztahu ke spornému ochrannému opatření posíleno tím, že ve vztahu k finančním rokům 2007 a 2008, tedy před vstupem programu v platnost, byla v České republice uplatňována v oblasti restrukturalizace a přeměny vinic stejná opatření jako sporné ochranné opatření, aniž k nim Komise v minulosti vznesla námitky.
93      Pokud jde o zásadu ochrany legitimního očekávání, z ustálené judikatury vyplývá, že právo dovolávat se této zásady se vztahuje na každý právní subjekt, u kterého vzbudil unijní orgán podložené naděje, a že se nikdo nemůže dovolávat porušení této zásady, pokud mu správa neposkytla konkrétní ujištění (viz usnesení ze dne 4. července 2013, Menidžerski biznes rešenia, C‑572/11, nezveřejněné, EU:C:2013:456, bod 30 a citovaná judikatura).
94      Ujištění způsobilá vzbudit takovéto naděje jsou tvořena přesnými, nepodmíněnými a shodujícími se informacemi z oprávněných a spolehlivých zdrojů bez ohledu na formu, v jaké jsou tyto informace sděleny (viz rozsudek ze dne 14. března 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, bod 25 a citovaná judikatura).
95      Je nesporné, že se této zásady může dovolávat též členský stát (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. dubna 2015, Polsko v. Komise, T‑290/12, EU:T:2015:221, bod 57 a citovaná judikatura).
96      V projednávané věci Česká republika neprokázala, že by jí Komise poskytla přesná ujištění.
97      O takových ujištěních mimoto nemůže být v projednávané věci řeč tím spíše, že nevznesení námitek ve lhůtě dvou měsíců ohledně nesouladu předmětného návrhu programu s ustanoveními kapitoly I hlavy II nařízení č. 479/2008 nepředstavuje rozhodnutí Komise, jak bylo uvedeno v bodě 41 výše.
98      Česká republika každopádně nemohla platně doložit, že její legitimní očekávání stran souladu předmětného programu s unijním právem trvalo i po doručení dopisů Komise z 20. února 2009 a 22. března 2010. Počínaje těmito daty totiž skončilo mlčení Komise, na němž se mohlo případné očekávání tohoto členského státu zakládat.
99      Nelze přijmout ani argument, že legitimní očekávání České republiky bylo posíleno tím, že ve vztahu k finančním rokům 2007 a 2008, tedy před vstupem předmětného programu v platnost, byla v České republice uplatňována v oblasti restrukturalizace a přeměny vinic stejná opatření jako sporné ochranné opatření, aniž k nim Komise v minulosti vznesla námitky.
100    Po dopisech Komise z 20. února 2009 a 22. března 2010 už totiž nebylo namístě se domnívat, že nevznesení námitek Komise vůči předmětnému programu znamená jeho soulad s unijním právem.
101    S ohledem na výše uvedené je třeba první žalobní důvod v plném rozsahu zamítnout jako neopodstatněný.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 41 Listiny ve spojení s články 11 a 16 nařízení č. 885/2006 a s článkem 31 nařízení č. 1290/2005
102    V rámci tohoto žalobního důvodu, který je uplatňován podpůrně pro případ, že by Tribunál shledal, že Komise byla oprávněna i po uplynutí lhůty dvou měsíců stanovené v článku 5 nařízení č. 479/2008 namítat, potažmo měnit sporný program podpory, Česká republika uvádí, že zaprvé neměla žádnou možnost vyjádřit se ke stanovení finanční opravy za finanční roky 2010 až 2012 v souladu s podrobně stanovenými fázemi postupu upraveného v článcích 11 a 16 nařízení č. 885/2006. Zadruhé podle ní není napadené rozhodnutí v souladu s čl. 11 odst. 3 druhým pododstavcem nařízení č. 885/2006, neboť v projednávané věci nebyl identifikován žádný delikt v souvislosti s dodržováním postupu stanoveného tímto článkem ve vztahu k finančním rokům 2010 až 2012.
103    Na úvod je třeba připomenout, že ke dni přijetí napadeného rozhodnutí již v souladu s čl. 121 odst. 2 písm. c) nařízení č. 1306/2013 nebyl článek 31 nařízení č. 1290/2005 použitelný. Vzhledem k tomu, že právním základem napadeného rozhodnutí je – jak již bylo uvedeno v bodě 31 výše – článek 52 nařízení č. 1306/2013, nemohlo být toto rozhodnutí posuzováno ve světle uvedeného článku 31.
104    Není pochyb o tom, že právo na obhajobu musí být dodrženo i v řízení, v němž má být přijato rozhodnutí proti členskému státu na základě čl. 52 odst. 1 nařízení č. 1306/2013. Podle ustálené judikatury platí právo na obhajobu zakotvené v článku 41 Listiny jako obecná zásada v každém řízení zahájeném vůči určité osobě, které může vést k aktu nepříznivě zasahujícímu do jejího právního postavení (rozsudek ze dne 9. listopadu 2006, Komise v. De Bry, C‑344/05 P, EU:C:2006:710, bod 37).
105    Z judikatury vyplývá, že konečné rozhodnutí týkající se schválení účetní závěrky musí být přijato po ukončení konkrétního kontradiktorního řízení, v jehož průběhu musí dotčené členské státy disponovat všemi zárukami požadovanými pro předložení jejich stanoviska (viz rozsudek ze dne 30. dubna 2015, Francie v. Komise, T‑259/13, nezveřejněný, EU:T:2015:250, bod 98 a citovaná judikatura).
106    V případě postupu schvalování souladu jsou tyto úvahy konkretizovány v článcích 11 a 16 nařízení č. 885/2006.
107    Článek 11 nařízení č. 885/2006 stanoví jednotlivé fáze, které musí být dodrženy v postupu schvalování souladu v oblasti EZZF a Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV). Konkrétně čl. 11 odst. 1 první pododstavec tohoto nařízení specifikuje obsah prvního písemného sdělení, kterým Komise předává výsledek svého ověření členským státům před konáním dvoustranného jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. dubna 2015, Francie v. Komise, T‑259/13, nezveřejněný, EU:T:2015:250, bod 101 a citovaná judikatura). Členský stát odpoví do dvou měsíců od přijetí sdělení. Po uplynutí lhůty na odpověď svolá Komise dvoustranné jednání a obě strany se budou snažit o nalezení dohody, pokud jde o opatření, která je nezbytné přijmout, jakož i o hodnocení závažnosti protiprávního jednání a finanční škody vzniklé rozpočtu Unie.
108    Článek 16 nařízení č. 885/2006 v podstatě obsahuje ustanovení o smírčím řízení, které může být zahájeno dotyčným členským státem ve lhůtě třiceti dnů od obdržení sdělení Komise podle čl. 11 odst. 2 třetího pododstavce nařízení č. 885/2006.
109    Podle ustálené judikatury však platí, že pokud nesrovnalosti, které odůvodňují uplatnění finanční opravy, trvají po dni písemného sdělení výsledků ověřování, má Komise právo, a dokonce povinnost zohlednit tuto situaci při určení doby, na kterou se má vztahovat dotčená finanční oprava (rozsudek ze dne 9. ledna 2003, Řecko v. Komise, C‑157/00, EU:C:2003:5, bod 45, a rozsudek ze dne 7. června 2013, Portugalsko v. Komise, T‑2/11, EU:T:2013:307, bod 63).
110    V souladu s tím měl Soudní dvůr v bodech 43, 44 a 46 rozsudku ze dne 9. ledna 2003, Řecko v. Komise (C‑157/00, EU:C:2003:5), za to, že čl. 8 odst. 1 nařízení Komise (ES) č. 1663/95 ze dne 7. července 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení Rady (EHS) č. 729/70 týkající se postupu schválení účetní závěrky záruční sekce EZOZF (Úř. věst. 1995, L 158, s. 6; Zvl. vyd. 03/18, s. 31), ani čl. 5 odst. 2 písm. c) nařízení Rady (EHS) č. 729/70 ze dne 21. dubna 1970 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. 1970, L 94, s. 13) sice nebrání tomu, aby doba, které se týká finanční oprava, sahala za datum písemného sdělení výsledků ověřování členským státům, avšak těmito ustanoveními není Komisi výslovně dovoleno, aby zohlednila dobu po dni písemného sdělení výsledků ověření členským státům, a neposkytují tedy dostatečný právní základ pro provedení takové opravy. Soudní dvůr měl však za to, že tento právní základ je dán článkem 5 odst. 2 písm. c) nařízení č. 729/70, jakož i články 2 a 3 téhož nařízení, které Komisi ukládají, aby odmítla financování výdajů uskutečněných v rozporu s pravidly, jelikož tato ustanovení umožňují Komisi hradit z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOFZ) jen intervence uskutečněné v souladu s právními předpisy Společenství, takže Komise mohla platně vztáhnout finanční opravu i na dobu po dni písemného sdělení (rozsudek ze dne 7. června 2013, Portugalsko v. Komise, T‑2/11, EU:T:2013:307, bod 64).
111    Tyto úvahy, podle nichž Komise mohla na základě čl. 5 odst. 2 písm. c) nařízení č. 729/70 a na základě jeho článků 2 a 3, ve znění nařízení Rady (ES) č. 1287/95 ze dne 22. května 1995, kterým se mění nařízení č. 729/70 (Úř. věst. 1995, L 125, s. 1), vztáhnout finanční opravu i na dobu po dni písemného sdělení výsledků ověřování, pokud nesrovnalosti odůvodňující uplatnění této finanční opravy trvaly i po dni takového písemného sdělení, platí i pro postup upravený v článcích 11 a 16 nařízení č. 885/2006 pro přijetí rozhodnutí podle čl. 52 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, přičemž tato tři posledně uvedená ustanovení tvoří ratione temporis relevantní právní rámec pro postup schvalování souladu, o který jde v projednávané věci.
112    Nařízení č. 729/70 bylo totiž nahrazeno nařízením Rady (ES) č. 1258/1999 ze dne 17. května 1999 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. 1999, L 160, s. 103; Zvl. vyd. 03/25, s. 414), které bylo zrušeno nařízením č. 1290/2005, jež bylo následně nahrazeno nařízením č. 1306/2013.
113    V daném případě bylo jak v dopise ze dne 20. února 2009, tak v dopise ze dne 22. března 2010, které jsou sděleními ve smyslu čl. 11 odst. 1 nařízení č. 885/2006 v rámci šetření vedených pod referenčními čísly VT/VI/2009/004/CZ a VT/VI/2009/101/CE, výslovně uvedeno stanovisko Komise v otázce neslučitelnosti sporného ochranného opatření s ustanoveními unijního práva ve vztahu k finančním rokům 2007 až 2009.
114    Vzhledem k tomu, že toto opatření nebylo po finančním roce 2009 změněno ani zrušeno, mohla Komise právem – v souladu s judikaturou citovanou v bodě 110 výše – vztáhnout finanční opravu i na finanční roky 2010 až 2012 prostřednictvím dopisů z 31. ledna 2011 a 22. dubna 2014.
115    Pokud jde o poslední argument České republiky, podle kterého napadené rozhodnutí není v souladu s čl. 11 odst. 3 druhým pododstavcem nařízení č. 885/2006, protože v projednávané věci nebyl ve vztahu k finančním rokům 2010 až 2012 identifikován za dodržení postupu zakotveného v uvedeném článku žádný delikt, stačí zdůraznit, že Komise byla oprávněna – jak bylo uvedeno v bodě 112 výše – vztáhnout finanční opravu i na finanční roky 2010 až 2012, aniž musela ve vztahu k těmto finančním rokům zopakovat procesní fáze stanovené v článcích 11 a 16 nařízení č. 885/2006.
116    Argument vycházející z porušení článků 11 a 16 nařízení č. 885/2006 a čl. 52 odst. 1 nařízení č. 1306/2013, jakož i práva být vyslechnut a práva na obhajobu zakotvených v článku 41 Listiny, je proto třeba odmítnout.
117    Vzhledem k předchozím úvahám je třeba učinit závěr, že i druhý žalobní důvod musí být zamítnut.
118    S ohledem na výše uvedené musí být žaloba v plném rozsahu zamítnuta.
K nákladům řízení
119    Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Česká republika neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit České republice náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (pátý senát)
rozhodl takto:
1)      Žaloba se zamítá.
2)      České republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Dittrich
Schwarcz
Tomljenović
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 20. října 2016.
Podpisy.
* Jednací jazyk: čeština.