62020CC0338
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 2. septembra 2021 (
1
)
Vec C‑338/20
Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Okresný súd Lodž‑Centrum, Łodž, Poľsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná spolupráca v trestných veciach – Vzájomné uznávanie – Peňažné sankcie – Rámcové rozhodnutie 2005/214/SVV – Dôvody odmietnutia uznania alebo výkonu rozhodnutia – Neposkytnutie prekladu vykonávaného rozhodnutia – Jazykové práva – Právo na spravodlivý proces“
I. Úvod
1.
V roku 2019 miestna polícia v Holandsku zastavila vodiča s trvalým bydliskom v Poľsku. S pomocou tlmočníka do poľského jazyka kontaktovaného telefonicky polícia informovala vodiča, že porušil zákon o cestnej premávke a že mu bude uložená pokuta.
2.
Následne príslušné holandské správne orgány prijali rozhodnutie o uložení peňažnej sankcie a doručili ho vodičovi poštou. Bolo síce vyhotovené v holandčine, no niektoré informácie týkajúce sa tohto rozhodnutia boli stručne poskytnuté aj vo francúzštine, angličtine a nemčine spolu s odkazom na internetovú stránku obsahujúcu informácie v ďalších jazykoch vrátane poľštiny. Keďže proti nemu nebolo podané odvolanie, nadobudlo právoplatnosť.
3.
Vo veci samej musí poľský súd príslušný na konanie v tejto veci rozhodnúť o žiadosti holandských orgánov o výkon rozhodnutia o uložení sankcie. Vodič proti tomu namieta z dôvodu, že nedostal znenie tohto rozhodnutia preložené do poľštiny.
4.
Je za takýchto okolností poľský súd povinný podľa ustanovení rámcového rozhodnutia Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie (
2
) uznať toto rozhodnutie a nariadiť jeho výkon? Alebo musí tento súd odmietnuť uznanie a výkon tohto rozhodnutia z dôvodu porušenia práva vodiča na spravodlivý proces? Toto je v podstate otázka, ktorá bola položená Súdnemu dvoru v tomto konaní.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
5.
Odôvodnenia 2 a 4 rámcového rozhodnutia 2005/214 stanovujú:
„2.
Zásada vzájomného uznávania by sa mala uplatňovať na peňažné sankcie, ktoré uložili justičné alebo správne orgány s cieľom uľahčiť výkon týchto sankcií v inom členskom štáte, ako je štát, v ktorom sú uložené.
…
4.
Toto rámcové rozhodnutie by sa malo vzťahovať aj na peňažné sankcie uložené za dopravné priestupky.“
6.
Článok 1 tohto rámcového rozhodnutia, nazvaný „Definície“, stanovuje, že na účely tohto rámcového rozhodnutia:
„a)
‚rozhodnutie‘ znamená konečné rozhodnutie, ktoré vyžaduje, aby fyzická alebo právnická osoba zaplatila peňažnú sankciu, ak rozhodnutie prijal:
…
ii)
iný orgán štátu pôvodu ako súd v súvislosti s trestným činom podľa práva štátu pôvodu za predpokladu, že dotknutá osoba mala možnosť, aby sa jej prípad prejednal pred súdom, ktorý je príslušný rozhodovať predovšetkým v trestných veciach;
…
b)
‚peňažná sankcia‘ znamená povinnosť zaplatiť:
i)
určitú peňažnú čiastku uloženú rozhodnutím o odsúdení pre trestný čin;
…“
7.
Článok 5 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2005/214 vymedzuje pôsobnosť a stanovuje:
„Nasledujúce trestné činy, ak sú trestné v štáte pôvodu, a tak, ako sú vymedzené právom štátu pôvodu[,] sú dôvodom[,] v súlade s podmienkami tohto rámcového rozhodnutia a bez posudzovania obojstrannej trestnosti činu, na uznanie a výkon rozhodnutí:
…
–
správanie porušujúce pravidlá cestnej premávky vrátane porušenia predpisov vzťahujúcich sa na čas jazdy a odpočinku a predpisov o nebezpečnom tovare,
…“
8.
Článok 6 rámcového rozhodnutia 2005/214 stanovuje, že „príslušné orgány vykonávajúceho štátu uznajú rozhodnutie, ktoré bolo zaslané v súlade s článkom 4, bez toho, aby boli požadované akékoľvek ďalšie náležitosti[,] a bezodkladne prijmú všetky potrebné opatrenia na jeho výkon, pokiaľ príslušný orgán nerozhodne o uplatnení jedného z dôvodov odmietnutia uznania alebo odmietnutia výkonu, ktoré sú stanovené v článku 7“.
9.
Článok 7 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia, ktorý sa týka dôvodov odmietnutia uznania alebo odmietnutia výkonu, stanovuje:
„V prípadoch uvedených v odseku 1 a odseku 2 písm. c), g), i) a j) sa príslušný orgán vykonávajúceho štátu skôr, než prijme rozhodnutie o úplnom alebo čiastočnom neuznaní alebo nevykonaní rozhodnutia, akýmkoľvek vhodným prostriedkom poradí s príslušným orgánom štátu pôvodu a prípadne ho požiada o bezodkladné poskytnutie potrebných informácií.“
10.
Článok 20 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia stanovuje, že „ak osvedčenie uvedené v článku 4 vedie k domnienke možného porušenia základných práv alebo základných právnych zásad zakotvených v článku 6 zmluvy, každý členský štát môže namietať uznanie a výkon rozhodnutí. Uplatní sa postup uvedený v článku 7 ods. 3“.
B.
Poľské právo
11.
§ 611fg ods. 1 bod 9 Kodeks postępowania karnego (trestný poriadok) oprávňuje poľský súd odmietnuť výkon právoplatného rozhodnutia o peňažných sankciách, ak z obsahu osvedčenia vyplýva, že osoba, ktorej sa rozhodnutie týka, nebola náležite poučená o možnosti alebo práve podať opravný prostriedok voči tomuto rozhodnutiu.
C.
Holandské právo
12.
Centraal Justitieel Incassobureau (Ústredná justičná inkasná agentúra, Holandsko) (ďalej len „CJIB“) je ústredným správnym orgánom povereným výberom a vymáhaním pohľadávok vyplývajúcich z rozhodnutí o uložení sankcie vydaných v súvislosti s protiprávnymi činmi spáchanými na území Holandského kráľovstva. Proti rozhodnutiu o uložení sankcie, ktoré vydala CJIB, možno v lehote šiestich týždňov podať opravný prostriedok na Officier van justitie (prokuratúra, Holandsko).
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálna otázka
13.
Dňa 11. júla 2019 miestna polícia v Holandsku zastavila D. P., poľského občana s bydliskom v Poľsku. S pomocou poľsky hovoriaceho tlmočníka kontaktovaného telefonicky („tolkentelefoon“) polícia informovala v poľštine vodiča, že došlo k porušeniu zákona o cestnej premávke, keďže vozidlo premávalo s dvoma pneumatikami, ktoré nespĺňali požiadavky týkajúce sa profilu. Polícia tiež informovala vodiča, že mu bude uložená pokuta 210 eur, že má právo odoprieť výpoveď, že má právo na informácie a na preklad, a napokon mu vysvetlila opravné prostriedky voči pokute.
14.
Dňa 22. júla 2019 CJIB prijala rozhodnutie o uložení pokuty (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) a zaslal ho vodičovi poštou. Toto rozhodnutie bolo vyhotovené v holandčine, ale bol k nemu pripojený i) preklad jeho hlavných častí do francúzštiny, angličtiny a nemčiny a ii) v týchto jazykoch aj odkaz na internetovú stránku CJIB, ktorá obsahuje – aj v poľštine – informácie týkajúce sa okrem iného dostupných opravných prostriedkov proti tomuto rozhodnutiu a možnosti vyžiadania ďalších informácií od CJIB.
15.
Keďže proti napadnutému rozhodnutiu nebol podaný opravný prostriedok, nadobudlo právoplatnosť v septembri 2019.
16.
Na Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Okresný súd Lodž‑Centrum, Łodž, Poľsko) bol 21. januára 2020 doručený návrh CJIB na vymáhanie peňažnej sankcie uloženej vodičovi.
17.
Uvedený súd požiadal CJIB, aby uviedla, či bolo napadnuté rozhodnutie doručené D. P. spolu s jeho prekladom do poľštiny. CJIB odpovedala záporne. D. P. pred vnútroštátnym súdom potvrdil, že v novembri alebo decembri 2019 mu bol doručený list z Holandska. Vodič však tvrdil, že nebol schopný porozumieť obsahu listu, pretože neobsahoval informácie v poľštine.
18.
Keďže Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieście w Łodzi (Okresný súd Lodž‑Centrum, Łodž) má pochybnosti o správnom výklade príslušných ustanovení rámcového rozhodnutia 2005/214, 7. júla 2020 rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Oprávňuje doručenie rozhodnutia o uložení peňažnej sankcie pokutovanej osobe bez poskytnutia prekladu do jazyka, ktorému adresát rozumie, orgán vykonávajúceho štátu odmietnuť výkon rozhodnutia na základe ustanovení preberajúcich článok 20 ods. 3 rámcového rozhodnutia [2005/214] z dôvodu porušenia práva na spravodlivý proces?“
19.
Písomné pripomienky predložili Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty (Regionálna prokuratúra v Lodži, Poľsko), holandská a poľská vláda, ako aj Európska komisia. Títo účastníci konania tiež písomne odpovedali na otázky Súdneho dvora.
IV. Analýza
20.
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia rámcového rozhodnutia 2005/214 (najmä jeho článok 20 ods. 3) majú vykladať v tom zmysle, že umožňujú vnútroštátnemu súdu vykonávajúceho štátu odmietnuť uznanie a výkon právoplatného rozhodnutia prijatého štátom pôvodu, ktorým sa jednotlivcovi ukladá povinnosť zaplatiť peňažnú sankciu (ďalej len „rozhodnutie o uložení sankcie“), ak tejto osobe nebol poskytnutý preklad tohto rozhodnutia do jazyka, ktorému rozumie.
21.
V týchto návrhoch sa po niekoľkých úvodných poznámkach, ktorých cieľom je objasniť uplatniteľné ustanovenia práva Únie (časť A), budem zaoberať problematikou nastolenou prejudiciálnou otázkou: má jednotlivec podľa rámcového rozhodnutia 2005/214 právo na poskytnutie prekladu rozhodnutia, o ktorého výkon sa žiada? (časť B)
A.
Úvodné poznámky: príslušný právny rámec
22.
Na úvod môže byť užitočné objasniť právny rámec uplatniteľný vo veci samej.
23.
Podľa informácií poskytnutých holandskou vládou bolo rozhodnutie o uložení sankcie v súlade s vnútroštátnym právom výsledkom konania, ktoré pozostávalo z dvoch častí: „ústnej“ časti, ktorá prebiehala s pomocou tlmočníka počas cestnej kontroly zo strany polície, a „písomnej“ časti, ktorá prebiehala o niekoľko týždňov na CJIB. Vo veci samej sa teda žiada o výkon rozhodnutia, ktoré bolo zaslané vodičovi poštou, pričom bolo vyhotovené v holandčine, no obsahovalo aj zhrnutie informácií vo francúzštine, angličtine a nemčine a potrebné informácie o tom, ako sa dostať na internetovú stránku CJIB, kde bolo možné nájsť viac informácií vrátane informácií v poľštine.
24.
Takéto (zmiešané) konanie sa z formálneho hľadiska dosť líši od konania vedeného ústne priamo na mieste pred policajnými orgánmi. Na ilustráciu druhého uvedeného konania si možno predstaviť vodiča zastaveného hneď po tom, čo spáchal delikt súvisiaci s bezpečnosťou cestnej premávky (napríklad prekročil povolenú rýchlosť alebo prešiel na červenú), ktorý uzná porušenie predpisu zistené políciou a ktorému je poskytnutá lehota na zaplatenie uloženej pokuty. V tejto druhej situácii celé konanie prebehne v prítomnosti vodiča a rozhodnutie o uložení sankcie, čiže exekučný titul, prijme polícia v tomto čase a na tomto mieste.
25.
V situácii, o akú ide vo veci samej, to však tak nie je. V prejednávanej veci tomu rozumiem tak, že podľa vnútroštátneho práva uzatvára správne konanie až právoplatné písomné rozhodnutie prijaté zo strany CJIB.
26.
Aké ustanovenia práva Únie sú teda v tejto súvislosti uplatniteľné a relevantné v tejto veci?
27.
Svojou otázkou vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad ustanovení rámcového rozhodnutia 2005/214. Tento právny predpis je v prejednávanej veci skutočne uplatniteľný.
28.
Vnútroštátny súd bol požiadaný o uznanie a výkon rozhodnutia zaslaného na základe článku 4 rámcového rozhodnutia 2005/214. Rozhodnutie, ktoré sa má vykonať, je podľa článku 1 písm. a) bodu ii) rámcového rozhodnutia 2005/214 „konečné rozhodnutie, ktoré vyžaduje, aby fyzická alebo právnická osoba zaplatila peňažnú sankciu“, ktorú uložil „iný orgán štátu pôvodu ako súd v súvislosti s trestným činom podľa práva štátu pôvodu za predpokladu, že dotknutá osoba mala možnosť, aby sa jej prípad prejednal pred súdom, ktorý je príslušný rozhodovať predovšetkým v trestných veciach“. Okrem toho článok 5 rámcového rozhodnutia 2005/214 zahŕňa „správanie porušujúce pravidlá cestnej premávky“ medzi trestné činy, ktoré by v prípade splnenia príslušných podmienok mali viesť k uznaniu a výkonu rozhodnutia.
29.
Naopak ani smernica (EÚ) 2015/413 (
3
), ani smernica 2010/64/EÚ (
4
), na ktoré tak vnútroštátny súd, ako aj niektorí účastníci konania odkázali ako na možné „zdroje inšpirácie“ pri výklade rámcového rozhodnutia 2005/214, nie sú v prejednávanej veci uplatniteľné ratione materiae.
30.
Smernica 2015/413, ktorej cieľom je uľahčiť cezhraničnú výmenu informácií týkajúcich sa dopravných deliktov súvisiacich s bezpečnosťou cestnej premávky, sa uplatňuje len na osobitné delikty uvedené v jej článku 2. Nie je sporné, že tento zoznam je taxatívny. (
5
) Porušenie pravidiel týkajúcich sa požiadaviek na profily pneumatík sa tam nevyskytuje. Navyše, ako vyplýva najmä z článku 1, článku 4 ods. 1, ako aj z odôvodnení 2 a 8 smernice 2015/413, cieľom tohto nástroja je zabezpečiť účinnosť vyšetrovania dopravných deliktov súvisiacich s bezpečnosťou cestnej premávky, aby bolo možné následne uložiť sankciu jednotlivcom, ktorí sú za ne zodpovední. Výkon týchto sankcií nie je predmetom smernice 2015/413.
31.
Ďalej pokiaľ ide o smernicu 2010/64 o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní, jej článok 1 ods. 3 stanovuje, že „ak právo členského štátu ustanovuje ukladanie sankcií v súvislosti s menej závažnými trestnými činmi orgánom iným ako súdom s právomocou v trestných veciach a proti uloženiu takej sankcie možno podať na takomto súde opravný prostriedok, táto smernica sa vzťahuje iba na konania pred týmto súdom po podaní opravného prostriedku“ (
6
). Odôvodnenie 16 objasňuje, že „menej závažné trestné činy“ môžu zahŕňať „porušeni[a] dopravných predpisov vo veľkom rozsahu, ktoré môžu byť uložené [zistené – neoficiálny preklad] po cestnej kontrole“. Toto odôvodnenie tiež vysvetľuje, že normotvorca Únie usúdil, že „v takýchto situáciách by bolo neprimerané požadovať, aby bol príslušný orgán schopný zaručiť všetky práva podľa smernice [2010/64]“ (
7
).
32.
V prejednávanej veci osoba, voči ktorej bola podaná žiadosť o výkon napadnutého rozhodnutia, nevyužila svoje právo podať opravný prostriedok proti tomuto rozhodnutiu na príslušnom holandskom súde. Nebolo teda začaté žiadne súdne konanie, v rámci ktorého by sa mohla uplatniť smernica 2010/64. Aj keby to tak bolo, ustanovenia smernice 2010/64 by sa uplatňovali v rámci uvedeného konania, a nie v rámci konania, ktoré v súčasnosti prebieha pred vnútroštátnym súdom.
33.
Je teda zjavné, že predmetnú situáciu upravujú, pokiaľ ide o právnu úpravu Únie, (len) ustanovenia rámcového rozhodnutia 2005/214. Samozrejme, ak je uplatniteľné toto rámcové rozhodnutie, tak sú uplatniteľné aj ustanovenia Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“). V prejednávanej veci sa javí osobitne relevantné právo na spravodlivý proces zakotvené v článku 47 druhom odseku Charty.
34.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa teraz budem zaoberať hlavnou otázkou nastolenou v tomto konaní.
B.
Právo na poskytnutie prekladu rozhodnutia, ktoré je predmetom výkonu podľa rámcového rozhodnutia 2005/214?
35.
V prejudiciálnej otázke v podstate ide o to, či podľa rámcového rozhodnutia 2005/214 musí byť k rozhodnutiu o uložení sankcie, o ktorého výkon sa žiada, v prípade, keď je rozhodnutie vyhotovené v inom jazyku, než je úradný jazyk vykonávajúceho členského štátu, v zásade pripojený preklad tohto rozhodnutia.
36.
Podľa môjho názoru musí byť odpoveď na túto otázku záporná.
37.
Na jednej strane ustanovenia rámcového rozhodnutia 2005/214 neobsahujú nijakú výslovnú alebo implicitnú povinnosť poskytnúť preklad pôvodného rozhodnutia, o výkon ktorého sa žiada (časť 1). Na druhej strane podľa môjho názoru zo všeobecných právnych zásad alebo zo základných práv, na ktoré odkazuje článok 20 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2005/214, nevyplýva žiadna všeobecná povinnosť poskytnúť preklad (časti 2 a 3).
38.
Na objasnenie dopĺňam, že vyššie uvedené nevylučuje, že v určitých situáciách neposkytnutie prekladu rozhodnutia o uložení sankcie môže prípadne viesť k porušeniu práva adresáta na spravodlivý proces v rámci konania, ktoré sa uskutočnilo v štáte pôvodu, čoho dôsledkom je legitímne odmietnutie vykonávajúceho štátu uznať a vykonať toto rozhodnutie. Jednoducho to znamená, že neexistencia prekladu nespôsobuje automaticky porušenie práva na spravodlivý proces. Konštatovanie porušenia práva adresáta na spravodlivý proces totiž vyžaduje konkrétne posúdenie všetkých relevantných okolností. V tejto súvislosti sa v poslednej časti týchto návrhov budem snažiť poskytnúť vnútroštátnemu súdu niekoľko usmernení o spôsobe vykonania tohto posúdenia vo veci samej (časť 4).
1. Znenie a cieľ rámcového rozhodnutia 2005/214
39.
Článok 6 rámcového rozhodnutia 2005/214 stanovuje, že „príslušné orgány vykonávajúceho štátu uznajú rozhodnutie, ktoré bolo zaslané v súlade s článkom 4, bez toho, aby boli požadované akékoľvek ďalšie náležitosti[,] a bezodkladne prijmú všetky potrebné opatrenia na jeho výkon, pokiaľ príslušný orgán nerozhodne o uplatnení jedného z dôvodov odmietnutia uznania alebo odmietnutia výkonu, ktoré sú stanovené v článku 7“ (
8
).
40.
Znenie tohto ustanovenia je pomerne jasné: ak orgány žiadajúceho štátu splnia formálne požiadavky stanovené v tomto rámcovom rozhodnutí, orgány vykonávajúceho štátu v zásade musia uznať rozhodnutie a prijať všetky opatrenia potrebné na jeho výkon. Vykonávajúce orgány nemôžu žiadať od žiadajúcich orgánov „akékoľvek ďalšie náležitosti“ a nemôžu odmietnuť uznanie a výkon okrem prípadu, že sa uplatňuje niektorý z dôvodov odmietnutia uznania alebo odmietnutia výkonu, ktoré sú tam stanovené. Takéto dôvody sú vymenované v článku 7 rámcového rozhodnutia 2005/214 a podľa judikatúry Súdneho dvora možno ďalší dôvod neuznania nájsť v článku 20 ods. 3 tohto rozhodnutia. (
9
)
41.
V tomto kontexte po prvé poukazujem na to, že žiadne ustanovenie rámcového rozhodnutia 2005/214 neobsahuje medzi formalitami, ktoré musia splniť žiadajúce orgány na to, aby mohli požiadať o uznanie a výkon rozhodnutia ukladajúceho peňažnú sankciu jednotlivcovi, poskytnutie prekladu tohto rozhodnutia. (
10
)
42.
Po druhé neposkytnutie prekladu rozhodnutia, ktoré je predmetom výkonu, nie je zahrnuté medzi dôvodmi neuznania a nevykonania uvedenými v článku 7 rámcového rozhodnutia 2005/214. Je to o to dôležitejšie, že druhý odsek tohto ustanovenia zahŕňa porušenia povinností, ktoré tak ako porušenie, o ktoré ide v tomto konaní, môžu potenciálne ovplyvniť výkon práva adresáta na obhajobu. Medzi výslovne zahrnutými porušeniami možno nájsť okrem iného to, že osobe neboli poskytnuté primerané informácie o dostupných opravných prostriedkoch [článok 7 ods. 2 písm. g)], že nebola riadne predvolaná na príslušný súd [článok 7 ods. 2 písm. i) bod i)] alebo že jej nebolo riadne doručené rozhodnutie [článok 7 ods. 2 písm. i) bod iii)].
43.
Okrem toho sa domnievam, že cieľ sledovaný rámcovým rozhodnutím 2005/214 svedčí v prospech striktného výkladu článkov 6 a 7 tohto rámcového rozhodnutia.
44.
Ako Súdny dvor zdôraznil, cieľom rámcového rozhodnutia 2005/214 je „vytvoriť účinný cezhraničný mechanizmus vzájomného uznávania a výkonu právoplatných rozhodnutí, ktorými sa ukladajú peňažné sankcie fyzickej alebo právnickej osobe“ (
11
). Okrem toho Súdny dvor spresnil, že „zásada vzájomného uznávania, na ktorej stojí celý systém rámcového rozhodnutia“, znamená, že „dôvody odmietnutia uznania alebo výkonu [rozhodnutia doručeného na základe článku 4 sa musia] vykladať reštriktívne“ (
12
).
45.
Takéto konštatovania sú v súlade s raison d’être tohto nástroja: na účely výkonu rozhodnutí je základné rozhodnutie (obrazne povedané) „absorbované“ v dokumente, ktorý ho stručne a schematicky zhŕňa a vysvetľuje, teda v osvedčení upravenom v článku 4 rámcového rozhodnutia 2005/214, ktorého štandardná forma sa nachádza v prílohe tohto rozhodnutia. V súlade so zásadou vzájomnej dôvery má vykonávajúci štát dôverovať obsahu osvedčenia, pokiaľ nie sú dôvody na opačný postoj. Toto vysvetľuje, prečo článok 16 rámcového rozhodnutia 2005/214 upravuje jazykové požiadavky týkajúce sa osvedčenia, a nie základného rozhodnutia. (
13
)
46.
V tejto súvislosti sa zdá relevantný článok 16 ods. 2 Ten znie: „Výkon rozhodnutia sa môže pozastaviť na čas potrebný na získanie prekladu na náklady vykonávajúceho štátu.“ Toto ustanovenie potvrdzuje, že podľa rámcového rozhodnutia 2005/214: i) v štádiu výkonu je kľúčový jazyk osvedčenia a ii) preklad pôvodného rozhodnutia sa automaticky nevyžaduje.
47.
V dôsledku toho usudzujem, že z ustanovení rámcového rozhodnutia 2005/214 nemôže vyplývať nijaká výslovná ani implicitná požiadavka poskytnúť osobe, voči ktorej sa žiada o výkon rozhodnutia o uložení sankcie, úplný preklad tohto rozhodnutia do určitého jazyka.
48.
Vnútroštátny súd však vo veci samej poukazuje na článok 20 ods. 3 uvedeného rámcového rozhodnutia, podľa ktorého „ak osvedčenie uvedené v článku 4 vedie k domnienke možného porušenia základných práv alebo základných právnych zásad zakotvených v článku 6 zmluvy, každý členský štát môže namietať uznanie a výkon rozhodnutí“ (
14
).
49.
Podľa vnútroštátneho súdu by neposkytnutie prekladu napadnutého rozhodnutia jeho adresátovi mohlo viesť jednak k porušeniu všeobecnej zásady týkajúcej sa prekladu dokumentov spôsobujúcich jednotlivcom ujmu a jednak k porušeniu práva na spravodlivý proces.
50.
Tieto otázky budem skúmať v ďalšom texte.
2. Právo na preklad ako súčasť základnej právnej zásady práva Únie?
51.
Po prvé vnútroštátny súd naznačuje, že skutočnosť, že v rámcovom rozhodnutí 2005/214 sa nenachádza osobitné ustanovenie týkajúce sa jazykového režimu rozhodnutia, ktoré sa má vykonať, vyplýva z dnes už relatívne vzdialeného dátumu jeho prijatia. Vnútroštátny súd uvádza, že (súčasnú) vôľu normotvorcu Únie v danej oblasti možno vyvodiť z ustanovení týkajúcich sa jazykových požiadaviek, ktoré boli vložené do novších právnych nástrojov prijatých v oblasti priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Vnútroštátny súd konkrétne poukazuje na ustanovenia smernice 2010/64 a smernice 2015/413, ktoré zahŕňajú určité povinnosti orgánov členských štátov poskytnúť preklad rozhodnutí, o ktorých výkon sa žiada.
52.
Vnútroštátny súd v podstate navrhuje, aby sa z iných nástrojov práva Únie vyvodila všeobecná zásada, ktorá by zaväzovala orgány poskytnúť v takých situáciách, o akú ide vo veci samej, preklad každého aktu spôsobujúceho ujmu jednotlivcovi do jeho materinského jazyka (alebo prípadne do akéhokoľvek iného jazyka, ktorému rozumie).
53.
Toto tvrdenie ma nepresvedčilo.
54.
Po prvé vo veci BV som mal príležitosť vysvetliť, prečo neverím, že súdy Únie by mali zohľadňovať údajný legislatívny zámer normotvorcu, pokiaľ tento zámer nie je jasne vyjadrený kdekoľvek v prijatej a platnej právnej úprave. Podľa môjho názoru je pri výklade právnej úpravy Únie dôležitý výklad prvkov obsiahnutých v texte spolu s legislatívnym zámerom vyjadreným v úvodných ustanoveniach. Naopak zámery a myšlienky skutočne alebo údajne vyjadrené počas legislatívneho procesu, ktoré sa však nenachádzajú nikde v texte predmetného právneho predpisu, by nemali byť relevantné. (
15
)
55.
To musí platiť o to viac v prípade, keď ide o údajný zámer normotvorcu Únie, ktorý sa má vyvodiť nie z dokumentov, ktoré boli súčasťou relevantného legislatívneho procesu, ale z iných legislatívnych aktov Únie prijatých po prijatí predmetného aktu, ktoré s ním navyše nesúvisia.
56.
Po druhé a v každom prípade nie som presvedčený o tom, že údajný zámer normotvorcu Únie osobitne upraviť potrebu prekladu rozhodnutí spôsobujúcich ujmu jednotlivcom možno vyvodiť z iných aktov Únie. Letmý pohľad na príslušné ustanovenia zahrnuté v rôznych právnych nástrojoch ukazuje, že normotvorca Únie mal v skutočnosti v tejto oblasti rôzne prístupy.
57.
Napríklad smernice Únie prijaté v oblasti trestného konania pochopiteľne poskytujú jednotlivcom, voči ktorým sa vedie trestné stíhanie, vyššiu úroveň ochrany. Tieto smernice Únie však nie sú jednotné. Smernica 2010/64 vyžaduje preklad „základných dokumentov“„v rodnom jazyku podozrivých alebo obvinených osôb alebo v akomkoľvek inom jazyku, ktorým hovoria“ (
16
). Smernica 2012/13/EÚ o práve na informácie v trestnom konaní (
17
) vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili, „aby sa podozrivým alebo obvineným osobám, ktoré sú zatknuté alebo zadržané, bezodkladne poskytlo písomné poučenie o právach“. Toto poučenie sa vypracuje „v jednoduchej a zrozumiteľnej forme“, „v jazyku, ktorému rozumejú“ (
18
).
58.
Okrem pôsobnosti ustanovení práva Únie týkajúcich sa trestných konaní jednotlivci zvyčajne nemôžu z legislatívnych nástrojov Únie v rôznych oblastiach právnej úpravy Únie vyvodzovať subjektívne jazykové práva. Ak sa legislatívne nástroje vôbec zaoberajú jazykovou oblasťou, zvyčajne tak robia s cieľom uľahčiť vzájomnú pomoc medzi členskými štátmi. Aj keď sa totiž zohľadní situácia adresáta, nič nezaručuje, že bude predmetnému dokumentu rozumieť, pretože mu môže byť doručený napríklad v úradnom jazyku členského štátu, v ktorom má táto osoba bydlisko, (
19
) alebo v jazyku členského štátu, v ktorom je evidované vozidlo zapojené do dopravného deliktu. (
20
)
59.
V Únii preto v súčasnosti neexistuje žiadny jediný prístup k jazykovému režimu cezhranične doručovaných dokumentov. V závislosti od konkrétnej dotknutej oblasti práva Únie môže byť požiadavka, aby orgány žiadajúceho členského štátu poskytli dokumenty a/alebo informácie v jazyku adresáta aktu, viac či menej významná. Preto si nemyslím, že ustanovenia smernice 2010/64 a smernice 2015/413 (alebo ani akéhokoľvek iného nástroja) možno vykladať ako vyjadrenie skutočného alebo celkového zámeru normotvorcu Únie, ktorý by bol jednotný bez ohľadu na dotknutý právny nástroj, a to aj za predpokladu (quod non), že by takýto zámer bol z hermeneutického hľadiska relevantný.
60.
Skôr sa zdá, že opak je pravdou. Výklad rámcového rozhodnutia 2005/214 navrhovaný vnútroštátnym súdom sa zdá ťažko zlučiteľný so zámerom normotvorcu Únie vzhľadom na jasné ustanovenia smernice 2015/413 a smernice 2010/64.
61.
Na jednej strane rozšírenie požiadavky prekladu na všetky rozhodnutia vykonávajúce sankcie uložené v súvislosti s akýmkoľvek dopravným deliktom zodpovedá takému výkladu článku 2 smernice 2015/413, ktorý zachádza nad rámec tohto predpisu. Ako som totiž spomenul v bode 30 vyššie, zoznam deliktov, ktorý je tam stanovený, je taxatívny. Navyše cieľ tohto nástroja sa líši od cieľa sledovaného rámcovým rozhodnutím 2005/214, a preto si vytváranie paralel medzi týmito dvoma nástrojmi vyžaduje určitú opatrnosť.
62.
Na druhej strane odôvodnenie 16 smernice 2010/64 potvrdzuje, že normotvorca Únie usúdil, že v prípade menej závažných deliktov, akými sú dopravné delikty, kde sankciu ukladá správny orgán, „by bolo neprimerané požadovať, aby bol príslušný orgán schopný zaručiť… práva“ na tlmočenie a preklad, ktoré sú v nej stanovené. (
21
) Z tohto vyhlásenia tiež vyplýva, že v tejto oblasti vykonal normotvorca Únie jasnú voľbu.
63.
Tvrdenie, podľa ktorého by sa ustanovenia rámcového rozhodnutia 2005/214 mali vykladať s prihliadnutím na novšie legislatívne nástroje, je ešte mätúcejšie, ak sa zohľadní, že normotvorca Únie zmenil a doplnil toto rámcové rozhodnutie v roku 2009 (
22
) bez zavedenia akéhokoľvek súvisiaceho osobitného ustanovenia. Normotvorca Únie mal v priebehu desaťročia nasledujúceho po týchto zmenách mnoho príležitostí opäť zmeniť a doplniť znenie rámcového rozhodnutia, ak by to chcel urobiť. Zjavne sa však rozhodol tak neurobiť.
64.
Na záver tejto problematiky a nezávisle od údajného úmyslu normotvorcu Únie nenachádzam žiadnu všeobecnú zásadu, ktorá by zaväzovala vnútroštátne orgány poskytnúť v takých situáciách, o akú ide vo veci samej, preklad každého aktu spôsobujúceho ujmu jednotlivcovi do jeho materinského jazyka (alebo prípadne do akéhokoľvek iného jazyka, ktorému rozumie).
65.
Podobne nachádzam ďalšie, hoci nepriame potvrdenie absencie predmetnej všeobecnej zásady v rôznych normách práva Únie týkajúcich sa potenciálnych dôsledkov vyplývajúcich z toho, že akt, ktorý sa doručuje alebo o ktorého výkon sa žiada, alebo informácia týkajúca sa tohto aktu, neboli oznámené v danom jazyku. Normotvorca Únie skutočne v mnohých nástrojoch práva neupravil v tejto súvislosti žiadne osobitné pravidlo. (
23
) Tam, kde tak urobil, sa tieto pravidlá vyznačujú určitou rozmanitosťou. (
24
)
66.
Zdá sa teda skôr prehnané domnievať sa, že Súdny dvor by mohol len na základe práva na spravodlivý proces zaručeného v článku 47 Charty vyvodiť všeobecnú povinnosť vyžadujúcu, aby všetky správne orgány členských štátov v cezhraničných situáciách predkladali úplný preklad akéhokoľvek aktu spôsobujúceho ujmu jednotlivcovi do jeho materinského jazyka (alebo akéhokoľvek iného jazyka, ktorému rozumie).
67.
Dokonca aj smernica 2010/64, ktorá, ako bolo uvedené v bodoch 29 a 32 vyššie, nie je v prejednávanej veci uplatniteľná, vyžaduje úplný preklad, len pokiaľ ide o „základné dokumenty“ (
25
). Je to tak bez ohľadu na skutočnosť, že smernica 2010/64 má výslovne ísť nad rámec „minimálnych štandardov“ stanovených v Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „EDĽP“) a Charte. (
26
)
68.
Záťaž, ktorú by takáto povinnosť ukladala vnútroštátnym orgánom, by bola významná a často nepochybne neprimeraná. Preto podľa môjho názoru nie je nijakou náhodou, že v primárnom alebo sekundárnom práve Únie takúto ďalekosiahlu povinnosť nemožno nájsť. Autori Zmlúv a právnej úpravy Únie mali v súvislosti s jazykovými právami konzistentne skôr opatrný a pragmatický prístup. Okrem praktických problémov uvedených vyššie si členské štáty, ako aj inštitúcie Únie tiež uvedomujú skutočnosť, že prijatie jazykových pravidiel môže zahŕňať rozhodnutia, ktoré sú niekedy politicky a/alebo spoločensky citlivé.
69.
Podobnú opatrnosť a pragmatizmus v súvislosti s jazykovými právami možno nájsť aj v praxi súdnych orgánov Únie. Napríklad, ak mali súdy Únie uznať a chrániť jazykové práva vyplývajúce z práva Únie, snažili sa zabezpečiť ochranu dotknutých jednotlivcov, no ponechávali príslušným orgánom určitú mieru voľnej úvahy. (
27
) Navyše v judikatúre Súdneho dvora nie je žiadna zmienka o ďalekosiahlej povinnosti vnútroštátnych orgánov poskytnúť preklad akéhokoľvek dokumentu doručeného alebo vykonávaného v cudzine.
70.
Vzhľadom na vyššie uvedené som dospel k záveru, že za súčasného stavu práva Únie neexistuje všeobecná zásada, ktorá by všetkým správnym orgánom členských štátov ukladala povinnosť poskytnúť úplný preklad akéhokoľvek aktu spôsobujúceho ujmu jednotlivcovi do jeho materinského jazyka (alebo akéhokoľvek iného jazyka, ktorému rozumie).
3. Porušenie práva na spravodlivý proces vo veci samej?
71.
Teraz treba posúdiť otázku, či neposkytnutie preloženého znenia napadnutého rozhodnutia do poľštiny (alebo iného jazyka, ktorému by adresát mohol porozumieť) v pôvodnom správnom konaní nevyhnutne spôsobuje porušenie práva na spravodlivý proces stanoveného v článku 47 Charty, ktoré má vplyv na následné uznanie a výkon tohto rozhodnutia. (
28
)
72.
Nemyslím si to.
73.
Zdá sa mi, že judikatúra ESĽP aj Súdneho dvora podporujú názor, že porušenie práva jednotlivca na spravodlivý proces v prípade, o aký ide vo veci samej, závisí od osobitných okolností veci.
74.
Z článku 6 ods. 3 ZEÚ a článku 52 ods. 1 Charty vyplýva, že článok 47 Charty sa má vykladať a uplatňovať v súlade s článkom 6 EDĽP (ďalej len „právo na spravodlivé súdne konanie“). (
29
) Účastníci tohto konania vo veľkej miere súhlasia s tým, že odsek 3 posledného uvedeného ustanovenia – ktorý sa týka osôb „obvinených z trestného činu“ – sa na prejednávanú vec vzťahuje.
75.
Súhlasím. Ako Súdny dvore nedávno rozhodol, (
30
)dopravné priestupky, vrátane menej závažných, v súlade s judikatúrou ESĽP vo všeobecnosti predstavujú „trestné činy“ na účely článku 6 EDĽP bez ohľadu na ich kvalifikáciu podľa vnútroštátneho práva. (
31
) Navyše štrasburský súd objasnil, že práva zakotvené v článku 6 ods. 3 EDĽP musia byť zaručené vo všetkých štádiách konania vrátane štádia pred začatím súdneho konania. (
32
)
76.
Medzi „minimálne práva“, ktoré musia byť podľa článku 6 ods. 3 EDĽP zaručené každému, kto je obvinený zo spáchania trestného činu, sa nachádza právo „byť bez meškania a v jazyku, ktorému rozumie, podrobne oboznámený s povahou a dôvodom obvinenia vzneseného proti nemu“ (bod a). Informácie, ktoré sa majú poskytnúť dotknutej osobe v jazyku, ktorému rozumie, zahŕňajú, ako spresnil ESĽP, nielen „dôvod obvinenia, teda skutky, ktoré údajne spáchala a na ktorých sa zakladá obvinenie, ale aj ich právnu kvalifikáciu“ (
33
).
77.
Táto informácia má byť dostatočne podrobná (
34
), aby dotknutej osobe umožnila výkon jej práva na obhajobu účinne a prakticky, najmä tým, že „bude mať možnosť predložiť súdu svoju verziu udalostí“ (
35
). ESĽP však poukázal na to, že primeranosť informácie nemôže byť určená abstraktne a „líši sa v závislosti od osobitných okolností každej veci“ (
36
).
78.
Pokiaľ ide konkrétne o jazyk, v ktorom sa majú informácie poskytnúť, ESĽP dospel k záveru, že to nutne nemusí byť materinský jazyk dotknutej osoby. (
37
) Môže to byť najmä jazyk členského štátu, kde prebieha konanie, pokiaľ má predmetná osoba „dostatočnú znalosť“ tohto jazyka. (
38
) Ak to tak nie je, v súlade so samotným znením článku 6 ods. 3 EDĽP má byť informácia poskytnutá v akomkoľvek jazyku, ktorému dotknutá osoba rozumie. (
39
) Dostatočné ovládanie jazyka použitého na komunikáciu musí byť posúdené najmä s prihliadnutím na povahu trestného činu, z ktorého je osoba obvinená, a zložitosť oznámení, ktoré jej adresovali príslušné orgány. (
40
) Orgány členských štátov majú širokú mieru voľnej úvahy pri použití prostriedkov, ktoré považujú za najvhodnejšie na to, aby to preverili. (
41
)
79.
Pokiaľ ide o spôsob, akým musí byť obvinený informovaný o povahe a dôvodoch obvinenia, ktoré boli proti nemu vznesené, ESĽP konštatoval, že článok 6 ods. 3 EDĽP nestanovuje žiadnu osobitnú formu. (
42
) Relevantné informácie nutne nemusia byť „poskytnuté písomne alebo písomne preložené“ (
43
). V dôsledku toho môže „ústna jazyková asistencia splniť požiadavky Dohovoru“ (
44
). Pokiaľ ide o preklad dokumentov, článok 6 ods. 3 EDĽP „nezachádza tak ďaleko, aby vyžadoval písomný preklad všetkých písomných dôkazov alebo úradných dokumentov v konaní“ (
45
).
80.
Stručne povedané, z vyššie citovanej judikatúry ESĽP vyplýva, že i) určenie porušenia práva na spravodlivé súdne konanie si vyžaduje posúdenie každého jednotlivého prípadu, ii) informácie, ktoré sa majú oznámiť, musia byť dostatočne podrobné na to, aby obvinenému umožnili prakticky a účinne vykonať svoje právo na obhajobu, iii) tieto informácie môžu byť poskytnuté v akomkoľvek jazyku, ktorému dotknutá osoba rozumie, a prípadne aj ústne, a iv) nie je potrebné poskytnúť písomné preklady všetkých dokumentov.
81.
Tieto zásady, ktoré vylučujú akýkoľvek automatický postup a vyznačujú sa určitou flexibilitou, sa zdajú byť o to relevantnejšie, pokiaľ ide o taký prípad, o aký ide vo veci samej. Samotný ESĽP totiž opakovane uznal, že existujú „trestné obvinenia“ rôznej závažnosti a že v situáciách, ktoré nepatria do tvrdého jadra trestného práva, sa trestnoprávne záruky stanovené v článku 6 ods. 3 EDĽP „nutne neuplatnia úplne prísnym spôsobom“ (
46
). Podľa môjho názoru to osobitne platí v prípadne menej závažných dopravných deliktov, ako je ten, o aký ide vo veci samej. (
47
)
82.
Pokiaľ ide o judikatúru Únie, treba konštatovať, že Súdny dvor ešte nemal príležitosť vytvoriť tak rozsiahly a podrobný súbor judikatúry týkajúcej sa práva na spravodlivý proces, ako to urobil ESĽP. Súdny dvor však vo svojich doteraz vydaných rozhodnutiach často a výslovne citoval rozsudky ESĽP týkajúce sa článku 6 ods. 3 EDĽP a „začlenil“ do právneho poriadku Únie zásady, ktoré z nich vyplývajú. (
48
)
83.
Podobne v súvislosti s právom na obhajobu a právom na účinný prostriedok nápravy – ktoré sú v situácii, o akú ide vo veci samej, nutne spojené s právom na spravodlivý proces – Súdny dvor konzistentne konštatoval: „existenciu porušenia práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu treba preskúmať v závislosti od okolností každého jednotlivého prípadu, najmä od povahy predmetného aktu, kontextu, v ktorom bol prijatý, a právnych noriem, ktoré upravujú dotknutú oblasť“ (
49
).
84.
Je dôležité, že podobný prístup sa uplatnil v judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa práv obvineného na získanie primeraných informácií podľa rámcového rozhodnutia 2005/214. Súdny dvor v už citovanom rozsudku CJIB konštatoval, že orgány členských štátov majú určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o spôsob, akým majú byť tieto informácie poskytnuté. V skutočnosti je dôležité to, že „doručenie [je] skutočne vykonané a výkon práva na obhajobu je zaručený“ (
50
), čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu v tomto konkrétnom prípade. (
51
)
85.
Vzhľadom na vyššie uvedené musím dospieť k záveru, že konštatovanie týkajúce sa prípadného porušenia práva na spravodlivý proces za takých okolností, o aké ide vo veci samej, vyžaduje, aby vnútroštátny súd preskúmal všetky relevantné okolnosti veci s cieľom zistiť, či dotknutý jednotlivec mohol získať v jazyku, ktorému rozumie, dostatok informácií o protiprávnom čine, z ktorého bol obvinený, umožňujúcich, aby vhodne uplatnil svoje právo na obhajobu.
86.
Môj výklad relevantných ustanovení rámcového rozhodnutia 2005/214 je zrejme potvrdený aj znením jeho článku 20 ods. 3, ktorý umožňuje odmietnuť výkon, „ak osvedčenie uvedené v článku 4 vedie k domnienke možného porušenia základných práv alebo základných právnych zásad…“ (
52
). Toto ustanovenie naznačuje, že odmietnutie sa nemôže zakladať na abstraktných alebo všeobecných dôvodoch, ale naopak vyžaduje, aby vykonávajúci súd posúdil konkrétne okolnosti každej veci, ako vyplývajú zo spisu. (
53
)
87.
Takýto výklad sa zdá tiež viac v súlade s judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa zásad vzájomného uznávania a vzájomnej dôvery. Súdny dvor opakovane rozhodol, že tieto zásady ukladajú členským štátom, „najmä v súvislosti s priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti… aby vychádzal[i] z toho, že okrem výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie a najmä základné práva týmto právom uznané“ (
54
). Členské štáty tak môžu byť pri uplatňovaní práva Únie povinné „predpokladať dodržiavanie základných práv zo strany ostatných členských štátov“ (
55
).
88.
Vzhľadom na vyššie uvedené som dospel k záveru, že skutočnosť, že také rozhodnutie, o aké ide vo veci samej, nebolo doručené adresátovi spolu s prekladom do jazyka, ktorému mohol porozumieť, nevyhnutne nespôsobuje v rámci pôvodného správneho konania porušenie všeobecnej zásady práva Únie alebo porušenie práva na spravodlivý proces.
89.
Preto je podľa môjho názoru potrebné odpovedať vnútroštátnemu súdu tak, že článok 20 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2005/214 nemožno vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu umožňuje odmietnuť uznanie a výkon napadnutého rozhodnutia len z dôvodu, že napadnuté rozhodnutie nebolo preložené do poľštiny.
90.
Článok 20 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia však vnútroštátnemu súdu umožňuje odmietnuť uznanie a výkon tohto rozhodnutia, ak na základe konkrétneho posúdenia všetkých relevantných okolností dospeje k záveru, že orgány žiadajúceho členského štátu neposkytli obvinenému dostatočné informácie o povahe a dôvode protiprávneho činu v jazyku, ktorému mohol porozumieť.
91.
Je zrejmé, že vykonať takéto posúdenie vo veci samej prináleží vnútroštátnemu súdu. (
56
) S cieľom pomôcť tomuto súdu sa však pokúsim poskytnúť niekoľko usmernení týkajúcich sa tohto konkrétneho prípadu s prihliadnutím na informácie, ktoré má Súdny dvor k dispozícii.
4. Prejednávaná vec
92.
Z informácií obsiahnutých v spise nie je podľa môjho názoru zjavné, že skutočne došlo k porušeniu práva vodiča na spravodlivý proces. Zároveň však túto možnosť nemožno úplne vylúčiť. Súvisiace konštatovanie vnútroštátneho súdu si teda vyžaduje určitú opatrnosť a podrobné posúdenie predmetnej situácie.
93.
Holandská vláda vo svojich pripomienkach vysvetlila, že miestna polícia v rámci stanovených postupov informovala vodiča v poľštine – prostredníctvom telefonicky kontaktovaného tlmočníka: i) o údajnom porušení zákona o cestnej premávke, ktorého sa dopustil, ii) o výške uloženej sankcie, iii) o jeho práve odoprieť výpoveď, iv) o možnosti napadnúť sankciu, ktorá mu bola uložená, a v) o práve na právnu pomoc, ako aj na preklad a tlmočenie.
94.
Ako však bolo uvedené v bode 24 vyššie, rozhodnutie, ktoré je predmetom výkonu v tomto konaní, neprijala polícia priamo na mieste v prítomnosti vodiča (ktorý mal pomoc tlmočníka). Rozhodnutie bolo v tej chvíli len oznámené a následne ho prijala CJIB. Rozhodnutie vyhotovené v holandčine bolo následne zaslané vodičovi poštou a obsahovalo doplnkové vysvetlenia vo francúzštine, angličtine a nemčine spolu s odkazom v týchto jazykoch na internetovú stránku CJIB, kde je poskytnutá informácia v poľštine.
95.
Mohol si teda vodič oprávnene nevšímať rozhodnutie a súvisiace informácie obsiahnuté v liste, ktorý dostal od holandských orgánov, a platne sa odvolávať na svoju nevedomosť v súvislosti s rozhodnutím, ktoré je predmetom výkonu?
96.
Z tohto hľadiska súhlasím s poľskou vládou, že od jednotlivca, ktorý sa nachádza v takom postavení ako uvedený vodič, nemožno očakávať, že bude aktívne vyhľadávať informácie, ktoré mu orgány neoznámili v jazyku, ktorému by mohol porozumieť. (
57
)
97.
Nemyslím si však, že posúdenie v prejednávanej veci sa skutočne môže zastaviť na tomto mieste. V prvom rade je zodpovednosťou dotknutých osôb, aby na obranu svojich záujmov preukázali všetku náležitú starostlivosť. (
58
) Navyše ESĽP opakovane rozhodol, že „ani znenie, ani zmysel článku 6 Dohovoru nebráni osobe, aby sa zo svojej vlastnej slobodnej vôle, či už výslovne alebo mlčky, vzdala práva na záruky spravodlivého procesu“ (
59
).
98.
Vnútroštátny súd musí teda starostlivo posúdiť situáciu vo veci samej, pretože všetky situácie nie sú podobné. Konkrétne vidím rozdiel medzi dvoma typmi situácií.
99.
Na jednej strane sú konania úplne in absentia. V takýchto situáciách môže jednotlivec naozaj dostať „z jasného neba“ z iného členského štátu list v jazyku, ktorému nerozumie, týkajúci sa údajného porušenia právnych predpisov tohto členského štátu, o ktorom predtým nemal žiadnu informáciu.
100.
Na druhej strane existujú situácie, v ktorých jednotlivec dostane list z iného členského štátu po tom, čo sa v tomto členskom štáte už zúčastnil na nejakom druhu konania. Takýto list je síce napísaný v jazyku, ktorému nerozumie, no zrejme sa týka údajného porušenia, ktorého si už vodič bol vedomý, a v podstate opakuje informáciu, ktorú už vodič svojho času priamo na mieste dostal.
101.
Zdá sa mi, že porušenie práva na spravodlivý proces je v prvom prípade oveľa pravdepodobnejšie ako v druhom prípade. Zjavne nemožno vylúčiť, že aj v druhom prípade môže dôjsť k porušeniu práv adresáta. Mohlo by to tak byť napríklad v prípade, ak sa doručené právoplatné rozhodnutie v značnej miere odchyľuje od skôr poskytnutých informácií, čo vedie k situácii, v ktorej by tento obvinený nemohol primerane vykonať svoje právo na obhajobu. Pokiaľ však neexistuje žiadny významný rozdiel medzi právoplatným rozhodnutím a kľúčovými skutočnosťami, ktoré už boli adresátovi oznámené ústne, zdá sa mi ťažko prijateľné tvrdenie adresáta, že nemal možnosť pochopiť alebo vyvodiť si, čoho sa týkal list prijatý od zahraničných orgánov.
102.
Ako som však už vysvetlil, v konečnom dôsledku prináleží vnútroštátnemu súdu, aby v tejto súvislosti rozhodol. Vnútroštátny súd by mal v podstate overiť, či napriek skutočnosti, že rozhodnutie CJIB bolo napísané v jazyku, ktorému adresát nerozumie, vodič predtým od polície dostal dostatočné informácie týkajúce sa najmä protiprávneho konania, z ktorého bol obvinený, dôsledkov, ktoré z toho vyplývajú, a právnych prostriedkov, ktoré má k dispozícii na napadnutie zistení polície. V rámci tohto posúdenia práva na spravodlivý proces sa má venovať pozornosť celému konaniu v žiadajúcom členskom štáte a všetkým informáciám, ktoré vodič dostal počas celého tohto konania.
103.
Ak má vnútroštátny súd akékoľvek pochybnosti o uplatniteľných holandských právnych predpisoch a o relevantných skutočnostiach, môže o pomoc požiadať orgány štátu pôvodu. Ako totiž vyplýva z článku 7 ods. 3 a článku 20 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2005/214, „skôr[,] než sa prijme rozhodnutie o úplnom alebo čiastočnom neuznaní alebo nevykonaní rozhodnutia, príslušný orgán vykonávajúceho štátu sa poradí s príslušným orgánom štátu pôvodu akýmkoľvek vhodným prostriedkom a prípadne ho požiada o bezodkladné poskytnutie potrebných informácií“.
104.
Ako totiž vyplýva zo samotného znenia článku 7 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia, porada je povinná a musí sa uskutočniť pred prijatím akéhokoľvek rozhodnutia, ktorým sa úplne alebo čiastočne zamieta výkon rozhodnutia o uložení sankcie. Toto ustanovenie je totiž prejavom zásady vzájomného uznávania a zásady lojálnej spolupráce, na ktorých je založené rámcové rozhodnutie 2005/214.
105.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal tak, že ustanovenia rámcového rozhodnutia 2005/214 bránia tomu, aby vnútroštátny súd odmietol uznanie a výkon právoplatného rozhodnutia ukladajúceho jednotlivcovi zaplatenie peňažnej sankcie, ktoré prijal správny orgán štátu pôvodu, len z toho dôvodu, že tomuto jednotlivcovi nebol doručený preklad tohto rozhodnutia do jazyka, ktorému rozumie.
106.
Vnútroštátny súd môže na základe článku 20 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2005/214 odmietnuť uznanie a výkon rozhodnutia, ak na základe konkrétneho posúdenia všetkých relevantných okolností dospeje k záveru, že orgány žiadajúceho členského štátu neposkytli obvinenému dostatočné informácie o povahe a dôvode protiprávneho konania v jazyku, ktorému by mohol porozumieť.
V. Návrh
107.
Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (Okresný súd Lodž‑Centrum, Łodž, Poľsko), takto:
–
Ustanovenia rámcového rozhodnutia 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie bránia tomu, aby vnútroštátny súd odmietol uznanie a výkon právoplatného rozhodnutia ukladajúceho jednotlivcovi zaplatenie peňažnej sankcie, ktoré prijal správny orgán štátu pôvodu, len z toho dôvodu, že tomuto jednotlivcovi nebol doručený preklad tohto rozhodnutia do jazyka, ktorému rozumie.
–
Vnútroštátny súd môže na základe článku 20 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2005/214 odmietnuť uznanie a výkon rozhodnutia, ak na základe konkrétneho posúdenia všetkých relevantných okolností dospeje k záveru, že orgány žiadajúceho členského štátu neposkytli obvinenému dostatočné informácie o povahe a dôvode protiprávneho konania v jazyku, ktorému by mohol porozumieť.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 76, 2005, s. 16.
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 11. marca 2015, ktorou sa uľahčuje cezhraničná výmena informácií o dopravných deliktoch súvisiacich s bezpečnosťou cestnej premávky (Ú. v. EÚ L 68, 2015, s. 9).
(
4
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 20. októbra 2010 o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 280, 2010, s. 1).
(
5
)	V tejto súvislosti pozri najmä odôvodnenia 7 a 9, ako aj článok 11 smernice 2015/413.
(
6
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
7
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
8
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
9
)	Pozri rozsudky zo 14. novembra 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 28), a z 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Uznávanie a výkon peňažných sankcií) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, bod 30).
(
10
)	Pozri najmä článok 4 tohto rozhodnutia, ktorý je hlavným ustanovením týkajúcim sa formalít, ktoré sa majú splniť, a dokumentov, ktoré sa majú zasielať.
(
11
)	Pozri rozsudky zo 14. novembra 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 27), a z 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Uznávanie a výkon peňažných sankcií) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, bod 29). Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri tiež nedávne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Richard de la Tour vo veci LU (C‑136/20, EU:C:2021:412, body 85 a 86).
(
12
)	Pozri rozsudky zo 14. novembra 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, bod 29), a z 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Uznávanie a výkon peňažných sankcií) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, bod 31). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
13
)	To odzrkadľuje všeobecný prístup normotvorcu Únie vo viacerých právnych nástrojoch prijatých v tejto oblasti. Všetky sa opierajú o štandardizovanú formu alebo osvedčenie pripojené k predmetnému právnemu aktu, ktoré na účely uznania a výkonu v praxi nahrádza rozhodnutie, z ktorého vychádza. Cieľom voľby založiť tieto systémy na štandardizovanom dokumente, ktorý obsahuje kľúčové prvky rozhodnutia, z ktorého vychádza, je práve obídenie problémov a komplexnosti vyplývajúcich z mnohojazyčnosti Únie.
(
14
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
15
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, body 117 až 123).
(
16
)	Odôvodnenie 22 a článok 3 smernice 2010/64.
(
17
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2012 (Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1). Ani táto smernica sa v prejednávanej veci neuplatňuje. Článok 2 ods. 2 totiž stanovuje, že „ak právo členského štátu ustanovuje uloženie sankcie pre menej závažné trestné činy iným orgánom ako súdom s právomocou v trestných veciach a proti uloženiu takej sankcie možno podať na takomto súde opravný prostriedok, táto smernica sa vzťahuje iba na konania pred týmto súdom po podaní opravného prostriedku“.
(
18
)	Článok 4 smernice 2012/13.
(
19
)	Článok 43 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
(
20
)	Článok 5 smernice 2015/413.
(
21
)	Rozsudok Súdneho dvora vo veci Sleutjes, na ktorý niektorí účastníci konania odkazovali, je teda v tejto veci irelevantný. V tomto rozsudku Súdny dvor jednoducho uplatnil ustanovenia smernice 2010/64 na vec, ktorá na rozdiel od tejto veci patrila do pôsobnosti uvedenej smernice z dôvodu, že sankcia bola uložená súdnym orgánom. Pozri rozsudok z 12. októbra 2017, Sleutjes, (C‑278/16, EU:C:2017:757, body 10, 25 a 27).
(
22
)	Pozri rámcové rozhodnutie Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 o zmene a doplnení rámcových rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a o posilnení procesných práv osôb, podpore uplatňovania zásady vzájomného uznávania, pokiaľ ide o rozhodnutia vydané v neprítomnosti dotknutej osoby na konaní (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24).
(
23
)	Pozri napríklad absenciu akéhokoľvek ustanovenia týkajúceho sa dôsledkov porušenia povinností orgánov členských štátov vyplývajúcich z článku 5 smernice 2015/413, článku 3 smernice 2010/64 alebo článkov 4 a 5 smernice 2012/13.
(
24
)	Porovnaj ustanovenia rámcovej smernice 2005/214 napríklad s článkami 9 a 12 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2020/1784 z 25. novembra 2020 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (doručovanie písomností) (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 405, 2020, s. 40), a s článkom 22 smernice Rady 2010/24/EÚ zo 16. marca 2010 o vzájomnej pomoci pri vymáhaní pohľadávok vyplývajúcich z daní, poplatkov a ďalších opatrení (Ú. v. EÚ L 84, 2010, s. 1).
(
25
)	Pozri článok 3 ods. 1 a 2 tejto smernice.
(
26
)	Pozri odôvodnenie 7 tejto smernice.
(
27
)	Presnejšie a s konkrétnymi odkazmi na judikatúru pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd‑Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, body 71 až 82).
(
28
)	V tejto súvislosti možno poznamenať, že odôvodnenie 5 rámcového rozhodnutia 2005/214 okrem iného uvádza, že „rámcové rozhodnutie rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané článkom 6 zmluvy a vyjadrené Chartou základných práv Európskej únie, najmä jej kapitoly VI“ (poznámka pod čiarou vynechaná). Navyše článok 3 rámcového rozhodnutia 2005/214 stanovuje, že „rámcové rozhodnutie sa nedotýka povinnosti dodržiavať základné práva a základné právne zásady zakotvené v článku 6 zmluvy“.
(
29
)	Navyše vo vysvetlivkách k Charte základných práv (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17) sa uvádza, že článok 48 ods. 2 Charty je rovnaký ako článok 6 ods. 3 EDĽP a má rovnaký význam a rozsah pôsobnosti ako uvedený článok EDĽP. Pozri tiež rozsudok z 5. júna 2018, Kolev a i. (C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 105).
(
30
)	Rozsudok z 22. júna 2021, Latvijas Republikas Saeima (pokutové body) (C‑439/19, EU:C:2021:504, body 86 až 93).
(
31
)	Pozri najmä rozsudok ESĽP, 21. februára 1984, Öztürk v. Nemecko (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, § 46 až 54), a rozhodnutie z 19. októbra 2004, Falk v. Holandsko (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, s. 7). Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri v tomto zmysle tiež nedávny rozsudok ESĽP, 8. októbra 2020, Bajčić v. Chorvátsko (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, § 27 a 28).
(
32
)	Pozri napríklad rozsudok ESĽP, 20. októbra 2015, Dvorski v. Chorvátsko (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, § 76 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Pozri rozsudok ESĽP, 25. marca 1999, Pélissier a Sassi v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, § 51).
(
34
)	Tamže.
(
35
)	Pozri rozsudky ESĽP, 24. februára 2009, Protopapa v. Turecko (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, § 80), a 19. decembra 1989, Kamasinski v. Rakúsko (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, § 74).
(
36
)	Pozri najmä rozsudok ESĽP, 25. júla 2000, Mattoccia v. Taliansko (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, § 60).
(
37
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP, 28. augusta 2018, Vizgirda v. Slovinsko (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 90).
(
38
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP, 19. decembra 1989, Brozicek v. Taliansko (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, § 41).
(
39
)	Pozri rozsudok ESĽP, 18. októbra 2006, Hermi v. Taliansko (CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, § 68).
(
40
)	Tamže, § 71.
(
41
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP, 28. augusta 2018, Vizgirda v. Slovinsko (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, § 84).
(
42
)	Pozri rozhodnutie ESĽP, 17. februára 2004, Tabaï v. Francúzsko (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, s. 4).
(
43
)	Pozri rozsudok ESĽP, 18. októbra 2006, Hermi v. Taliansko (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, § 68).
(
44
)	Tamže, § 69 a 70.
(
45
)	Tamže, § 70.
(
46
)	Pozri najmä rozsudok ESĽP, 23. novembra 2006, Jussila v. Fínsko (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 43).
(
47
)	Požiadavky na flexibilitu a na posúdenie okolností v každom jednotlivom prípade v štádiu posudzovania merita veci sú nevyhnutným dôsledkom nadhodnotenia pojmu „trestný čin“ v judikatúre ESĽP na účely prípustnosti na základe článku 6 EDĽP, ktoré začalo dobre známou vecou Engel (ESĽP, 8. júna 1976, Engel a i. v. Holandsko, CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, § 80 až 82). Ak sú aj menej závažné protiprávne činy, ktoré si vyžadujú uloženie pomerne miernych sankcií, akým je dopravný delikt v tejto veci, kvalifikované ako „trestné“, pomerne prirodzene z toho vyplýva, že na účely posúdenia údajného porušenia základných práv obvineného je potrebné rozlišovanie medzi protiprávnymi činmi rôznych druhov a závažnosti, pričom treba toto rozlišovanie opäť zaviesť, aby sa tak v systéme obnovil určitý druh rozumnej rovnováhy. Je totiž zrejmé, že členské štáty sa môžu oprávnene rozhodnúť poskytnúť viac záruk (ktoré môžu byť veľmi nákladné a spôsobovať vysokú administratívnu záťaž) osobám obvineným zo spáchania zločinov, akými sú zabitie alebo terorizmus, ako osobám, ktoré dostanú pokutu za parkovanie alebo sú pristihnuté pri vedení vozidla s pneumatikami s nízkym profilom.
(
48
)	Pozri najmä rozsudky z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 55), a z 15. októbra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, bod 39).
(
49
)	Pozri najmä rozsudok z 26. júla 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, bod 41 a citovaná judikatúra). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
50
)	Rozsudok z 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Uznávanie a výkon peňažných sankcií) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, bod 35).
(
51
)	Tamže, body 42 a 50.
(
52
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Štandardná forma osvedčenia je podľa článku 4 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2005/214 uvedená v prílohe.
(
53
)	Čo sa týka významu osvedčenia, pozri bod 45 vyššie.
(
54
)	Pozri rozsudok z 25. júla 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky súdneho systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, bod 36 a citovaná judikatúra).
(
55
)	Tamže, bod 37 a citovaná judikatúra.
(
56
)	Pozri analogicky uznesenie z 28. apríla 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, body 57 a 58).
(
57
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. mája 2020, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, body 57 a 64), ako aj moje návrhy v tejto veci (EU:C:2020:9, body 61 a 62).
(
58
)	Pozri napríklad rozhodnutie ESĽP, 4. októbra 2001, Teuschler v. Nemecko (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). Ide o prejav známej a všeobecne uznávanej zásady, ktorá je často vyjadrená latinským výrazom vigilantibus (non dormientibus) iura (succurrunt).
(
59
)	Pozri rozsudok ESĽP, 24. februára 2009, Protopapa v. Turecko (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, § 82 až 86 a citovaná judikatúra).