62024CC0321
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prednesené 22. mája 2025 (
1
)
Vec C‑321/24
BC
proti
SCP Attal et Associés
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvej inštancie Paríž, Francúzsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 63 ods. 1 ZFEÚ – Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenie – Dedenie – Priznanie k dedičstvu – Výpočet odmeny notára – Dedičstvo, ktoré zahŕňa majetok nachádzajúci sa v dvoch členských štátoch – Článok 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ – Ustanovenie daňových zákonov – Článok 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ – Opatrenia na zabránenie porušovaniu daňových predpisov alebo na stanovenie postupu na ohlasovanie kapitálových pohybov na štatistické alebo správne účely“
1.
V spore, v ktorom bol podaný prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, dedička (ktorá má bydlisko vo Francúzsku) po osobe, ktorá zomrela v Belgicku, kde mala táto osoba obvyklý pobyt, pričom súčasťou jej dedičstva je majetok v Belgicku a v Francúzsku, napadla odmenu francúzskeho notára, ktorý sa podieľal na vypracovaní priznania k dedičstvu podaného vo Francúzsku.
2.
Členským štátom, v ktorom sa prejednáva dedičstvo, je Belgicko a belgický notár vypracoval priznanie k dedičstvu v tejto krajine za celé dedičstvo. Podľa názoru dedičky sa odmena francúzskeho notára nemôže vypočítať na základe všetkého majetku, ale len z časti dedičstva, ktorá sa nachádza vo Francúzsku. V opačnom prípade by došlo k dvojitej platbe, ktorá je bezdôvodná.
3.
Súd, ktorý má rozhodnúť tento spor, sa v podstate pýta Súdneho dvora na výklad článkov 63 a 65 ZFEÚ s cieľom objasniť, či tieto články bránia dvojitej odmene notárov dvoch členských štátov, ktorí uskutočňujú úkony v súvislosti s tým istým dedičstvom, ak obaja vypočítajú svoje funkčné požitky na základe hodnoty celého dedičstva.
4.
Súdny dvor sa už vyjadril k obmedzeniam voľného pohybu kapitálu odôvodneným zdaňovaním dedičstiev s cezhraničným rozmerom. (
2
) Toto prejudiciálne konanie sa líši od predchádzajúcich svojím predmetom: otázky sa týkajú vnútroštátneho ustanovenia, ktoré síce súvisí s daňovými povinnosťami, ktorých predmetom je dedenie, ale samo osebe nie je daňovým predpisom.
I. Právny rámec
A.
Právo Únie
5.
Podľa článku 1 ods. 1 smernice 88/361/EHS (
3
):
„Bez toho, aby tým boli dotknuté nasledujúce ustanovenia, musia členské štáty odstrániť obmedzenia pohybu kapitálu platné pre tuzemcov členských štátov. Aby sa zjednodušilo vykonávanie tejto smernice, pohyb kapitálu sa klasifikuje v súlade s nomenklatúrou v prílohe I.“
6.
Medzi pohybmi kapitálu vymenovanými v prílohe I smernice 88/361 sa v bode XI tejto prílohy nachádzajú pohyby kapitálu osobnej povahy, ktoré zahŕňajú dedičstvá a odkazy.
B.
Francúzske právo
1. Code de commerce (Obchodný zákonník)
7.
Článok L. 444‑1, ktorý sa nachádza v legislatívnej časti Obchodného zákonníka, ktorej súčasťou je hlava IVa („O určitých regulovaných sadzbách“), určuje regulované sadzby uplatniteľné na služby notárov. Podľa tretieho odseku tohto článku služby, ktoré notári poskytujú súbežne so službami príslušníkov iných povolaní, ktoré nepodliehajú sadzbe, sa neriadia regulovanými sadzbami, ale odmenami.
8.
Článok R. 444‑2, ktorý je súčasťou vykonávacej časti Obchodného zákonníka, obsahuje nasledujúce definície:
„1. ‚sadzba‘: súbor prvkov, ktoré umožňujú určiť výšku funkčných požitkov a paušálnych náhrad, na ktoré majú nárok príslušníci povolaní uvedení v prvom odseku článku L. 444‑1 za regulované služby;
2. ‚funkčný požitok‘: suma, ktorú poberá jeden z týchto príslušníkov povolaní za služby, ktorých sadzby sa riadia hlavou IVa legislatívnej časti tohto zákonníka;
…
4. ‚pomerný funkčný požitok‘: funkčný požitok vyplývajúci z uplatnenia percentuálnej sadzby na základnú hodnotu alebo z uplatnenia vzostupnej alebo zostupnej percentuálnej stupnice na rôzne kategórie základov;
5. ‚odmena‘: suma, ktorú poberá jeden z týchto príslušníkov povolaní za služby, ktorých cena sa neriadi hlavou uvedenou v bode 2;
…“
9.
Článok R. 444‑3 stanovuje:
„Články príloha 4‑7, príloha 4‑8 a príloha 4‑9 tejto hlavy [‚O určitých regulovaných sadzbách‘] stanovujú:
1. zoznam služieb… notárov…, ktorých sadzba sa riadi touto hlavou;
…
3. demonštratívny zoznam služieb poskytovaných za podmienok stanovených v treťom odseku článku L. 444‑1 a prípadne pravidlá, ktorými sa riadi poberanie odmien za tieto služby dotknutými príslušníkmi povolaní“.
10.
Tabuľka 5 pripojená k článku R. 444‑3, ktorá sa nachádza v prílohe 4‑7 vykonávacej časti Obchodného zákonníka, ktorá obsahuje zoznam služieb, ktorých regulované sadzby sa riadia hlavou IVa (vykonávacej časti) tohto zákonníka, sa týka notárov a v jej bode 8 je uvedené priznanie k dedičstvu.
11.
V článku A. 444‑63 Obchodného zákonníka, ktorý sa nachádza v časti „Výnosy“, sa uvádza:
„Za priznanie k dedičstvu (bod 8 tabuľky 5) sa platí funkčný požitok úmerný celkovej hrubej hodnote dedičstva… podľa nasledujúcej stupnice…“.
2. Code général des impôts (Všeobecný daňový zákonník)
12.
Článok 800, ktorý patrí k osobitým ustanoveniam týkajúcim sa dedenia, stanovuje:
„Dedičia, odkazovníci alebo obdarovaní, ich poručníci alebo opatrovníci sú povinní podať podrobné priznanie.
Od tejto povinnosti sú oslobodení:
1. právni nástupcovia v priamom rade, pozostalý manžel a registrovaný partner, ak je hrubá hodnota dedičstva nižšia ako 50000 eur, pod podmienkou, že tieto osoby predtým nedostali od zosnulého nezaregistrovaný alebo nepriznaný dar alebo dar získaný odovzdaním;
2. iné osoby než tie, ktoré sú uvedené v bode 1, ak je hrubá hodnota dedičstva nižšia ako 3000 eur“.
13.
V súlade s článkom 802:
„Každé priznanie k dedičstvu podpísané dedičmi, odkazovníkmi a obdarovanými, ich poručníkmi, opatrovníkmi alebo zákonnými správcami sa končí takto sformulovanou poznámkou:
‚Osoba, ktorá podáva priznanie, potvrdzuje, že toto priznanie je verné a pravdivé, a navyše – pod hrozbou sankcií stanovených v článku 1837 Všeobecného daňového zákonníka – potvrdzuje, že toto priznanie zahŕňa hotovostné peňažné prostriedky, pohľadávky a všetky ostatné francúzske alebo zahraničné prevoditeľné cenné papiere, ktoré podľa jej vedomostí úplne alebo čiastočne patrili zosnulému.‘
…“
II. Skutkový stav, spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
14.
Opis skutkových okolností, ktorý obsahuje rozhodnutie vnútroštátneho súdu, zahŕňa tieto skutkové okolnosti:
–
pani XY, francúzska štátna príslušníčka, zomrela 29. júla 2020 v Belgicku, kde mala obvyklý pobyt,
–
dedičkou pani XY ja pani BC, francúzska štátna príslušníčka a francúzska daňová rezidentka s bydliskom vo Francúzsku,
–
majetok pani XY tvorí hnuteľný a nehnuteľný majetok nachádzajúci sa vo Francúzsku a v Belgicku,
–
dedičstvo začal prejednávať 12. októbra 2020 notár v Uccle (Belgicko), ktorý vypracoval v Belgicku priznanie k dedičstvu. Toto priznanie obsahuje všetok majetok, ktorý tvorí dedičstvo, bez ohľadu na to, kde sa nachádza,
–
pani BC zaplatila belgickému notárovi odmenu vypočítanú z celkovej hrubej hodnoty dedičstva, (
4
)
–
vo Francúzsku pani BC poverila parížsku notársku kanceláriu SCP Attal et Associés (ďalej len „Attal et Associés“), aby vypracovala priznanie k dedičstvu. Toto priznanie bolo podpísané 18. marca 2021 a bolo podané na príslušnom registračnom úrade,
–
po zaregistrovaní dedičského priznania Attal et Associés požiadala tajomníka Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvej inštancie Paríž, Francúzsko) o vydanie osvedčenia o overení nákladov na účely určenia jej odmeny,
–
týmto osvedčením bola potvrdená suma, v ktorej Attal et Associés určila svoju odmenu, pričom vychádzala z celkovej hrubej hodnoty dedičstva.
15.
Pani BC napadla toto osvedčenie na Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvej inštancie Paríž). Navrhuje zrušiť ho a vydať nové osvedčenie, v ktorom bude vypočítaná odmena francúzskeho notára zo základu, ktorý predstavuje len hrubú hodnotu majetku tvoriaceho dedičstvo, ktorý sa nachádza vo Francúzsku.
16.
Na tento účel uvádza dva argumenty:
–
základ pre výpočet notárskych funkčných požitkov musí byť totožný so základom pre výpočet dane z dedičstva. Podľa francúzsko‑belgického dohovoru o zamedzení dvojitého zdanenia z 20. januára 1959 (
5
) je základom dane vo Francúzsku výlučne hodnota majetku nachádzajúceho sa v tejto krajine,
–
odmena francúzskeho notára vypočítaná z celkovej hrubej hodnoty dedičstva bez zohľadnenia odmeny belgického notára (
6
), ktorá bola určená z toho istého základu, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu na účely článku 63 ZFEÚ, keďže znižuje hodnotu dedičstva.
17.
Attal et Associés navrhuje potvrdiť osvedčenie. Domnieva sa, že
–
vo Francúzsku sa daň z bezodplatného prevodu vypočíta z celkovej hodnoty majetku zosnulého, ale v súlade s francúzsko‑belgickým dohovorom z 20. januára 1959 sa platí len za majetok, ktorý sa nachádza vo Francúzsku,
–
v priznaní k dedičstvu predloženom francúzskym orgánom musí byť uvedený všetok majetok zosnulého, vrátane majetku, ktorý sa nachádza v zahraničí,
–
základ pre výpočet notárskych funkčných požitkov zahŕňa všetok majetok, ktorý tvorí dedičstvo, bez ohľadu na to, či sa nachádza vo Francúzsku alebo v inom štáte. Notár má teda nárok na funkčné požitky vypočítané z celkovej hrubej hodnoty dedičstva tvoreného majetkom, ktorý sa nachádza vo Francúzsku a v Belgicku.
18.
Za týchto okolností Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvej inštancie Paríž) predkladá Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 63 ods. 1 [ZFEÚ] vykladať v tom zmysle, že bráni dvojitej odmene notárov dvoch členských štátov Európskej únie, ktorí uskutočňujú úkony v súvislosti s tým istým dedičstvom pozostávajúcim z majetku, ktorý sa nachádza v oboch členských štátoch, pričom aj výpočet odmeny vychádza z celkovej hrubej hodnoty dedičstva, bez zohľadnenia odmeny vyplatenej druhému notárovi, aj keď zákon vyžaduje účasť notára?
2.
Má sa článok 63 ods. 1 [ZFEÚ] vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa odmena notára, ktorého účasť na uskutočňovaní úkonov súvisiacich s dedičstvom pozostávajúcim z majetku, ktorý sa nachádza v dvoch členských štátoch Európskej únie, vyžaduje zákon, vypočítala z celkovej hrubej hodnoty dedičstva, a nie len z hrubej hodnoty majetku tvoriaceho dedičstvo, ktorý sa nachádza v jeho členskom štáte?
3.
Majú sa článok 63 ods. 1 a článok 65 ods. 1 písm. a) [ZFEÚ] vykladať v tom zmysle, že dvojitá odmena dvoch notárov, ktorí uskutočňujú úkony v súvislosti s tým istým dedičstvom, ktorá sa takisto vypočítava z celkovej hrubej hodnoty dedičstva nachádzajúceho sa v oboch členských štátoch, môže tvoriť ‚príslušné ustanovenie ich daňových zákonov‘, ktoré predstavuje výnimku zo zákazu obmedzenia pohybu kapitálu stanoveného v prvom z týchto ustanovení, aj keď zákon vyžaduje účasť notára?
4.
Majú sa článok 63 ods. 1 a článok 65 ods. 1 písm. b) [ZFEÚ] vykladať v tom zmysle, že dvojitá odmena dvoch notárov, ktorí uskutočňujú úkony v súvislosti s tým istým dedičstvom, ktorá sa takisto vypočítava z celkovej hrubej hodnoty dedičstva nachádzajúceho sa v týchto dvoch členských štátoch, môže byť potrebným opatrením, aby sa zabránilo porušovaniu daňových predpisov, alebo postupom na ohlasovanie kapitálových pohybov na štatistické alebo správne účely predstavujúcim výnimku zo zákazu obmedzenia pohybu kapitálu stanoveného v prvom z týchto ustanovení, aj keď zákon vyžaduje účasť notára?“
III. Konanie na Súdnom dvore
19.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 30. apríla 2024.
20.
Na základe článku 101 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora Súdny dvor zaslal vnútroštátnemu súdu žiadosť o vysvetlenie, ktoré tento poskytol v liste z 20. decembra 2024. (
7
)
21.
Písomné pripomienky predložili Attal et Associés, francúzska vláda a Komisia.
22.
Uskutočnenie pojednávania sa nepovažovalo za nevyhnutné.
IV. Analýza
A.
Prípustnosť
23.
Francúzska vláda vo svojich písomných pripomienkach (
8
) spochybňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Podľa jej názoru je predpoklad, z ktorého vychádzajú otázky vnútroštátneho súdu (že podľa francúzskeho práva musí priznanie k dedičstvu vypracovať notár), nesprávny.
24.
Podľa francúzskej vlády:
–
v súlade s článkom 800 Všeobecného daňového zákonníka musia dedičia, odkazovníci alebo obdarovaní musia podať na daňovom orgáne priznanie k dedičstvu. Na pomoc pri vypracovaní tohto priznania majú na webovej stránke ministerstva financií k dispozícii tlačivá a podrobné pokyny. (
9
) Účasť notára na jeho vypracovaní nie je povinná,
–
využitie služieb notára je naopak nevyhnutné na účely určitých úkonov týkajúcich sa dedičstva, ktoré sa riadia inými ustanoveniami, ktorých účel je odlišný než účel priznania k dedičstvu a za ktoré notár poberá samostatnú odmenu,
–
ustanovenia, na základe ktorých vnútroštátny súd tvrdí, že „ak má dedičstvo hodnotu vyššiu ako 5000 eur a ak dedičstvo zahŕňa nehnuteľnosť, je nutné obrátiť sa na notára“ (
10
), sa netýkajú priznania k dedičstvu, ale odlišných dokumentov,
–
v určitých prípadoch sa musia k priznaniu k dedičstvu pripojiť uvedené alebo iné dokumenty, na vypracovaní ktorých sa musí podieľať notár. Tak je to v prípade dedičstva, ktoré zahŕňa nehnuteľnosti, v súvislosti s ktorými treba predložiť osvedčenie o ich vlastníctve. Tiež v prípade, ak má dedičstvo hodnotu rovnú alebo vyššiu ako 5000 eur, keďže na preukázanie postavenia dediča sa vyžaduje listina osvedčujúca všeobecne známu skutočnosť podpísaná notárom. Tieto dokumenty sú odlišné od priznania k dedičstvu, na vypracovaní ktorého sa nemusí podieľať notár.
25.
Vnútroštátny súd na základe žiadosti o vysvetlenie poskytol Súdnemu dvoru toto vysvetlenie (
11
):
–
„povinnosť obrátiť sa na notára… na účely vypracovania priznania k dedičstvu nevyplýva z konkrétneho francúzskeho právneho predpisu, ale je praktickou povinnosťou, ktorá existuje de facto z dôvodu súbežnej existencie iných úkonov, ktoré sa povinne musia urobiť pred notárom, patriacich do jeho výlučnej právomoci a de iure z dôvodu dokumentov so všeobecnou pôsobnosťou uvedených na informačnej stránke pre verejnosť a stanovenia regulovanej sadzby, ktorú určuje zákon,
–
z tých istých dôvodov BC v praxi nemala možnosť sama vypracovať priznanie k dedičstvu.“
26.
V tom istom liste vnútroštátny súd odkázal na francúzske oficiálne informačné stránky pre verejnosť na internete (
12
), podľa ktorých je nevyhnutná účasť notára v prípade dedičstva, ktorého súčasťou sú nehnuteľnosti, čo vyvoláva u dedičov dojem, že táto účasť je povinná aj v prípade priznania k dedičstvu. Ďalej uviedol, že odmena francúzskeho notára je upravená zákonom, pričom dedičia ju nemôžu dohodnúť, a nezohľadňuje funkčný požitok, ktorý už bol zaplatený notárovi iného členského štátu z dôvodu rovnocenného úkonu a ktorý sa počíta – tak ako vo Francúzsku – na základe celkovej hrubej hodnoty dedičstva.
27.
V prejudiciálnom konaní podľa článku 267 ZFEÚ má Súdny dvor právomoc rozhodovať len o výklade alebo platnosti práva Únie. Neprináleží mu vykladať vnútroštátne ustanovenia ani rozhodnúť, či je ich výklad podaný vnútroštátnym súdom správny. (
13
)
28.
Podľa ustálenej judikatúry „Súdny dvor má v rámci rozdelenia právomocí medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi súdmi zohľadniť skutkový a právny rámec, do ktorého patria prejudiciálne otázky, tak ako ho vymedzilo rozhodnutie vnútroštátneho súdu“. (
14
)
29.
Súdny dvor nie je povinný overovať správnosť právneho rámca opísaného v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, pričom prednosť musí mať predpoklad relevantnosti prejudiciálnych otázok. Prejudiciálne otázky sa vyhlásia za neprípustné okrem iného vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou ani predmetom sporu. V tomto prejudiciálnom konaní to tak nie je.
30.
Preto treba konštatovať, že tvrdenia francúzskej vlády o nesprávnosti výkladu podaného vnútroštátnym súdom nemajú vplyv na prípustnosť prejudiciálnych otázok.
B.
Prvá a druhá prejudiciálna otázka
31.
Svojou prvou a druhou prejudiciálnou otázkou, na ktoré treba odpovedať spoločne, sa vnútroštátny súd pýta, či článok 63 ods. 1 ZFEÚ:
–
bráni dvojitej odmene notárov dvoch členských štátov, ktorí uskutočňujú úkony v súvislosti s tým istým dedičstvom pozostávajúcim z majetku, ktorý sa nachádza v oboch štátoch, ak zákon vyžaduje účasť notára a výpočet odmeny vychádza „z celkovej hrubej hodnoty dedičstva, bez zohľadnenia odmeny vyplatenej druhému notárovi“,
–
bráni tomu, aby sa odmena notára, ktorého účasť na uskutočňovaní úkonov súvisiacich s dedičstvom pozostávajúcim z majetku, ktorý sa nachádza v dvoch členských štátoch, vyžaduje zákon, vypočítala „z celkovej hrubej hodnoty dedičstva, a nie len z hrubej hodnoty majetku tvoriaceho dedičstvo, ktorý sa nachádza v jeho členskom štáte“.
32.
Vzhľadom na to, že Zmluvy neobsahujú definíciu pojmu „pohyb kapitálu“, Súdny dvor uznal indikatívnu hodnotu nomenklatúry pohybov kapitálu, ktorá tvorí prílohu I smernice 88/361. Najmä konštatoval, že „v súlade s tretím pododsekom úvodu tejto prílohy nomenklatúra, ktorú obsahuje, nepredstavuje úplný zoznam vysvetlení pojmu pohyby kapitálu“. (
15
)
33.
Súdny dvor pripomenul, že na dedičstvá a odkazy sa vzťahuje bod XI prílohy I smernice 88/361, nazvaný „Pohyby kapitálu osobnej povahy“, a rozhodol, že „dedičstvá predstavujú kapitálový pohyb v zmysle článku [63 ZFEÚ], s výnimkou prípadov, keď ich podstatné prvky sa nachádzajú v jedinom členskom štáte“. (
16
)
34.
Sporné dedičstvo zahŕňa majetok nachádzajúci sa v dvoch členských štátoch. (
17
) Preto je potrebné preskúmať, či v rámci tohto dedičstva a vzhľadom na jeho špecifiká odmena notára, ktorá sa riadi úradne regulovanou sadzbou, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu zakázané článkom 63 ods. 1 ZFEÚ. (
18
)
35.
V kontexte článku 63 ods. 1 ZFEÚ sa pod „obmedzením“ rozumie akákoľvek prekážka pohybu kapitálu, ktorá existuje tak medzi členskými štátmi, ako aj medzi členskými štátmi a tretími krajinami, (
19
) a akákoľvek, čo i nevýznamná prekážka tejto slobody sa zakazuje (
20
).
36.
Opatrenia zakázané článkom 63 ods. 1 ZFEÚ ako obmedzenia pohybu kapitálu zahŕňajú opatrenia, ktoré sú spôsobilé odradiť nerezidentov od investovania v určitom členskom štáte alebo odradiť rezidentov tohto členského štátu od investovania v iných štátoch. (
21
)
37.
V oblasti dedenia takmer vo všetkých prípadoch týkajúcich sa článku 63 ods. 1 ZFEÚ, o ktorých Súdny dvor rozhodol, išlo o vnútroštátne predpisy upravujúce výpočet dane z dedičstva, ktorú musí zaplatiť dedič, alebo daní z príjmu súvisiacich s dedičstvom. (
22
)
38.
V rámci výkladu článku 63 ods. 1 ZFEÚ Súdny dvor rozhodol, že voľnému pohybu kapitálu odporujú ustanovenia, podľa ktorých dedičstvo tvorené majetkom, ktorý sa nachádza mimo členského štátu zdanenia, podlieha vyššiemu daňovému zaťaženiu než dedičstvo tvorené len majetkom, ktorý sa nachádza v tomto štáte, takže dochádza k zníženiu hodnoty dedičstva. (
23
)
39.
Spor vo veci samej sa netýka uplatňovania vnútroštátneho ustanovenia, ktoré má daňový charakter. Pravidlá, ktoré upravujú funkčné požitky (podliehajúce regulovanej sadzbe) francúzskeho notára za poskytovanie jeho služieb, sa nachádzajú v Obchodnom zákonníku a – pripomínam – nezakladajú daňovú povinnosť. Vnútroštátny súd, francúzska vláda a Komisia zhodne tvrdia, že uvedené pravidlá nemajú daňovú povahu. (
24
)
40.
Zákaz stanovený v článku 63 ods. 1 ZFEÚ sa však vzťahuje na „všetky obmedzenia pohybu kapitálu“. (
25
) Netýka sa len obmedzení, ktoré vyplývajú z vnútroštátnych daňových predpisov, ani iných prekážok daňovej povahy.
41.
Ak v dôsledku vnútroštátneho opatrenia dôjde k strate hodnoty dedičstva, ktorého súčasťou je majetok nachádzajúci sa v zahraničí, pričom k takej strate v prípade výlučne vnútroštátneho dedenia nedochádza, odradzujúci účinok tohto opatrenia nepriaznivo ovplyvní voľný pohyb kapitálu.
42.
Uvedené opatrenie totiž spôsobí, že dedičstvo tvorené majetkom, ktorý sa nachádza vo viacerých členských štátoch, bude z ekonomického hľadiska podliehať vyššiemu zaťaženiu (aj keď nebude daňové), než je zaťaženie dedičstva tvoreného len majetkom, ktorý sa nachádza v jedinom štáte. (
26
)
43.
Vnútroštátne opatrenia daňovej povahy alebo iného typu, ktoré spôsobujú uvedený pokles hodnoty, odrádzajú od využitia voľného pohybu kapitálu, ktorý sa vzťahuje na dedenie, a z tohto dôvodu sú v zásade zakázané. (
27
)
44.
Vo Francúzsku článok 800 Všeobecného daňového zákonníka stanovuje povinnosť priznať dedičstvo. V priznaní k dedičstvu sa musia uviesť aktíva i pasíva, ktoré tvoria dedičstvo, (
28
) a musí v ňom byť uvedená totožnosť dedičov. Toto priznanie sa podáva na daňovom úrade, aby tento úrad mohol vypočítať splatnú daň z dedičstva, ako aj na účely predchádzania daňovým podvodom. Jeho podanie je povinné s výnimkou určitých osôb, ak hodnota dedičstva neprevyšuje zákonom stanovenú sumu.
45.
Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu a neskorších informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom je vo Francúzsku účasť notára v prípade, akým je tento, povinná, a to či už v dôsledku zákonnej požiadavky, alebo v dôsledku praxe založenej na vnútroštátnych predpisoch. Notár teda poskytuje službu, za ktorú dostáva odmenu (funkčný požitok) upravenú zákonom.
46.
Funkčné požitky francúzskeho notára za jeho účasť na vypracovaní priznania k dedičstvu sú úmerné celkovej hrubej hodnote dedičstva a počítajú sa podľa určitej stupnice. Pravidlo týkajúce sa ich výpočtu je rovnaké v prípade ktoréhokoľvek dedičstva, ktoré sa musí priznať. Nestanovuje rozdiel v závislosti od štátnej príslušnosti alebo bydliska dediča alebo zosnulého a tiež sa nemení podľa toho, kde sa nachádza majetok, ktorý treba priznať.
47.
V prípade dedičstva, ktoré je medzinárodné z dôvodu majetku, ktorý je jeho predmetom, je však pravdepodobné, že aj iný štát, v ktorom sa nachádza majetok tvoriaci dedičstvo, bude vyžadovať priznanie k dedičstvu na daňové účely. Rovnako sa môže stať, že hodnota tohto majetku z dôvodu, že vychádza z hrubej hodnoty dedičstva, bude súčasťou základu pre výpočet odmeny notára (
29
), ktorý vypracuje priznanie k dedičstvu.
48.
Za týchto okolností opatrenie, aké je predmetom tejto veci:
–
na jednej strane je prirodzene spôsobilé odradiť rezidentov členského štátu, v ktorom platí, od investovania v zahraničí a zahraničných rezidentov od investovania v tomto štáte,
–
na druhej strane v dôsledku uvedeného opatrenia dedičstvo, ktoré zahŕňa majetok nachádzajúci sa v určitom štáte a mimo neho a ktorého celková hrubá hodnota je rovnaká ako celková hrubá hodnota dedičstva, ktoré sa skladá výlučne z majetku nachádzajúceho sa v tomto štáte, v konečnom dôsledku má nižšiu hodnotu z dôvodu umiestnenia majetku, ktorý ho tvorí.
49.
Súdny dvor poukázal na uvedený dvojaký obmedzujúci účinok vo svojej judikatúre týkajúcej sa vplyvu daňových predpisov. Túto judikatúru podľa môjho názoru možno uplatniť aj na iné vnútroštátne predpisy, aj keď nemajú daňovú povahu, ale majú rovnaký obmedzujúci účinok.
50.
Súdny dvor v tomto zmysle rozhodol, že
–
„vnútroštátne ustanovenia, ktoré určujú hodnotu nehnuteľnosti na účely výpočtu sumy dane splatnej v prípade nadobudnutia dedením môžu nielen byť takej povahy, že odrádzajú od kúpy nehnuteľností nachádzajúcich sa v predmetnom členskom štáte_… ale ich účinkom môže tiež byť zníženie hodnoty dedičstva rezidenta členského štátu odlišného od štátu, v ktorom sa nachádza uvedený majetok“, (
30
)
–
„okrem toho, pokiaľ ide o dedičstvá, judikatúra potvrdila, že opatrenia zakázané článkom [63 ods. 1 ZFEÚ], ktoré sú obmedzeniami pohybu kapitálu, zahŕňajú opatrenia, ktorých účinkom je zníženie hodnoty dedičstva rezidenta členského štátu iného[,] ako je členský štát, kde sa nachádza predmetný majetok, a ktorý zdaňuje dedenie predmetného majetku“. (
31
)
51.
Opísanú nevýhodu v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, nemožno pripísať súbežnému výkonu daňových právomocí dvoch členských štátov. (
32
) Preto sa na tento spor nevzťahujú rozsudky Súdneho dvora, v ktorých Súdny dvor konštatoval, že nepriaznivé dôsledky vyplývajúce z výkonu týchto (dvojitých) daňových právomocí nepredstavujú obmedzenia voľného pohybu, pokiaľ ich výkon nie je diskriminačný. (
33
)
52.
Preto sa domnievam, že predpis, podľa ktorého sa na účely výpočtu funkčných požitkov (francúzskeho) notára, ktorý sa podieľa na vypracovaní priznania k dedičstvu, tieto požitky určujú tak, že do výpočtového základu sa zahrnie hodnota majetku, ktorý je súčasťou dedičstva, nachádzajúceho sa v inom členskom štáte (Belgicko), v ktorom sa prejednáva dedičstvo, ak právna úprava tohto štátu tiež stanovuje odmenu jeho notárov na základe hrubej hodnoty dedičstva, takže za dedičstvo sa musí zaplatiť dvojitá odmena, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 63 ods. 1 ZFEÚ.
C.
Tretia a štvrtá prejudiciálna otázka
53.
Týmito dvoma prejudiciálnymi otázkami, na ktoré tiež treba odpovedať spoločne, sa vnútroštátny súd pýta, či sa
–
článok 63 ods. 1 ZFEÚ a článok 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ môžu vykladať v tom zmysle, že dvojitá odmena notárov za okolností, akými sú okolnosti prejednávanej veci, tvorí „príslušné ustanovenie daňových zákonov [členských štátov]“, ktoré predstavuje výnimku zo zákazu obmedzenia pohybu kapitálu,
–
článok 63 ods. 1 ZFEÚ a článok 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ môžu vykladať v tom zmysle, že dvojitá odmena notárov za okolností, akými sú okolnosti prejednávanej veci, je potrebným opatrením, aby sa zabránilo porušovaniu daňových predpisov, alebo postupom na ohlasovanie kapitálových pohybov na štatistické alebo správne účely.
54.
Obe otázky odkazujú na príslušné výnimky zo zákazu obsiahnutého v článku 63 ods. 1 ZFEÚ. Podľa článku 65 ods. 1 ZFEÚ ustanoveniami článku 63 nie je dotknuté právo členských štátov:
–
„uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových poplatníkov podľa miesta bydliska alebo podľa miesta, kde investovali kapitál“ [písmeno a)], alebo
–
„prijať všetky potrebné opatrenia, najmä v oblasti daňového systému…, aby sa zabránilo porušovaniu vnútroštátnych predpisov, alebo stanoviť postupy na ohlasovanie kapitálových pohybov na štatistické alebo správne účely…“ [písmeno b)]. (
34
)
55.
Článok 65 ods. 1 písm. a) a b) ZFEÚ stanovuje výnimky zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu. Z tohto dôvodu má sa vykladať reštriktívne. (
35
)
56.
Ako som už vysvetlil, právna úprava funkčných požitkov, na ktoré majú notári nárok za poskytovanie svojich služieb, nie je „ustanovením daňového zákona“. Vnútroštátny súd, Komisia a samotná francúzska vláda súhlasia s týmto názorom.
57.
Je pravda, že sporné vnútroštátne opatrenie určuje funkčné požitky (regulovanú sadzbu) notára, keď sa notár podieľa na vypracovaní priznania k dedičstvu, ktoré bude napokon vyvolávať daňové účinky. Nepovažujem za problematické uznať, že táto účasť (tak ako iné formy účasti notárov) určitým spôsobom súvisí s daňovými povinnosťami dedičov.
58.
Vychádzajúc z jej účelu a povahy, sadzba, podľa ktorej sa určuje odmena za služby poskytované notárom, však nemá daňový charakter a ani ju nemožno samu osebe považovať za prejav daňovej právomoci štátu. Patrí do rámca obchodného práva a jej cieľom je regulovať výkon notárskeho povolania a stanoviť vzorec na výpočet odmeny notárov, keď vypracujú priznanie k dedičstvu.
59.
Funkčné požitky notára vypočítané podľa regulovanej sadzby zodpovedajú platbe za poskytované služby. Nespočívajú v tom, že notár prijme na účet dlžníka určitú sumu, ktorú potom odovzdá štátu na financovanie jeho funkcií. Okrem toho sú nezávislé od dane z dedičstva, keďže odmena notára sa určuje s prihliadnutím na hrubú hodnotu dedičstva, bez ohľadu na to, či sa daň napokon vyberie zo všetkého majetku alebo len z jeho časti.
60.
Opatrenie s týmito znakmi nemá oporu vo výnimke stanovenej v článku 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ.
61.
Nemá oporu ani v článku 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ. Súdny dvor spresnil, že na to, aby sa opatrenie mohlo považovať za „potrebné“ v zmysle tohto ustanovenia, pokiaľ ide o dohľad nad finančnými inštitúciami, „musí mať za cieľ zabrániť porušovaniu zákonov a nariadení v [tejto] oblasti“. (
36
)
62.
Súhlasím s Komisiou (
37
) v tom, že to isté kritérium sa uplatňuje na opatrenia prijaté v „oblasti daňového systému“, ktoré sú v článku 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ spomenuté na rovnakej úrovni ako opatrenia týkajúce sa dohľadu nad finančnými inštitúciami.
63.
Vychádzajúc z uvedeného kritéria, oporu vo výnimke stanovenej v článku 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ by mohlo mať vnútroštátne ustanovenie, ktoré by vyžadovalo, aby dedičia podali priznanie k dedičstvu, aj keď má dedičstvo cezhraničné prvky, ako aj opatrenie, ktoré by stanovovalo sankcie pre dlžníka za nepriznanie alebo zamlčanie majetku alebo ktoré by penalizovalo podvodné priznania.
64.
S výnimkou týkajúcou sa „oblasti daňového systému“ podľa článku 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ však nesúvisí vnútroštátne opatrenie prijaté s cieľom určiť funkčné požitky notára, ktorý sa podieľa na vypracovaní priznania k dedičstvu. Vlastným cieľom tohto opatrenia nie je daňový dohľad.
65.
V tom istom zmysle Komisia tvrdí, že článok A. 444‑63 Obchodného zákonníka (podľa ktorého sa notárske funkčné požitky vypočítavajú spôsobom, ktorý už bol uvedený) nie je zameraný na predchádzanie porušovaniu daňových predpisov.
66.
Takéto opatrenie podľa môjho názoru nemôže mať oporu ani vo výnimke týkajúcej sa postupov na ohlasovanie kapitálových pohybov na štatistické alebo správne účely.
67.
Aby som to zhrnul, domnievam sa, že výnimky stanovené v článku 65 ods. 1 písm. a) a b) ZFEÚ, na ktoré sa odkazuje v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, sa neuplatnia na spor.
D.
Odôvodnenie opatrenia inými naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu?
68.
Hoci v rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa neuvádza existencia naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, tak Komisia, ako aj francúzska vláda tvrdia, že také dôvody môžu v tomto prípade existovať. (
38
)
69.
Ak sa Súdny dvor obmedzí na prejudiciálne otázky, ako boli sformulované, nebude sa musieť zaoberať tvrdeniami francúzskej vlády a Komisie. Pre prípad, že sa rozhodne zaoberať sa týmito tvrdeniami, sa k nim vyjadrím.
70.
Komisia tvrdí, že notárske činnosti sledujú ciele všeobecného záujmu (
39
) a že priznanie k dedičstvu vypracované francúzskym notárom v súlade s článkami 800 a 802 Všeobecného daňového zákonníka má za cieľ tak určiť postavenie dediča, ako aj zabrániť porušovaniu daňových predpisov (
40
).
71.
Komisia sa však domnieva, že aj keby toto opatrenie bolo odôvodnené uvedenými cieľmi, francúzska právna úprava ukladá dedičovi „neprimeranú“ záťaž, keďže stanovuje odmenu notára pomerne k celému majetku, ktorý tvorí dedičstvo, vrátane majetku, ktorý sa nachádza v zahraničí. (
41
)
72.
Francúzska vláda sa odvoláva na ciele všeobecného záujmu týkajúce sa notárskej činnosti podobne, ako ich uvádza Komisia (
42
), a tvrdí, že výpočet notárskych funkčných požitkov prostredníctvom regulovanej sadzby predchádza „cenovej konkurencii… na úkor kvality služieb“. (
43
)
73.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora obmedzenie voľného pohybu kapitálu možno pripustiť, iba keď je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, je spôsobilé koherentne a systematicky zabezpečiť dosiahnutie predmetného cieľa a nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa. (
44
)
74.
V konaniach o viacerých žalobách o nesplnení povinnosti, ktoré podala Komisia proti členským štátom, ktoré stanovovali podmienku štátnej príslušnosti na prístup k notárskemu povolaniu, Súdny dvor rozhodol, že táto podmienka je v rozpore s článkom 43 ES (sloboda usadiť sa). Urobil to po tom, čo poznamenal, že „skutočnosť, že notárske činnosti sledujú ciele všeobecného záujmu, ktorý spočíva najmä v zabezpečení zákonnosti a právnej istoty právnych úkonov uzatváraných medzi jednotlivcami_… predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý umožňuje odôvodniť prípadné obmedzenia článku 43 ES vyplývajúce z osobitostí vlastných notárskej činnosti…, [pokiaľ] tieto obmedzenia dovoľujú dosiahnuť uvedené ciele a sú na tieto účely nevyhnutné“. (
45
)
75.
Notárska funkcia má nepochybný význam v právnom styku, keďže prispieva k „zabezpečeniu zákonnosti a právnej istoty právnych úkonov uzatváraných medzi jednotlivcami“. Žiadny z účastníkov tohto konania to nespochybnil.
76.
Pokiaľ ide o účasť francúzskych notárov na vypracovaní predmetných priznaní, účastník konania, ktorý tvrdí, že táto účasť podľa zákona nie je povinná (francúzska vláda), však uvádza, že odmena notára za účasť na tomto úkone sleduje cieľ všeobecného záujmu, ktorý odôvodňuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu.
77.
Uvedený argument nepovažujem za presvedčivý: ak sa vo Francúzsku podľa zákona nevyžaduje, aby sa na vypracovaní priznania k dedičstvu podieľal notár, nie je mi jasné, ako môže odmena notára, ktorý sa podieľa na takom úkone, súvisieť s naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.
78.
V prípade, že – ako tvrdí vnútroštátny súd – účasť notára na vypracovaní priznania k dedičstvu je nevyhnutná, a to buď de facto, alebo na základe zákonnej požiadavky, prípadne by sa mohla konštatovať existencia naliehavých dôvodov všeobecného záujmu: taká účasť by sa povinne vyžadovala s cieľom zabezpečiť zákonnosť a právnu istotu.
79.
Aj v tomto druhom prípade by sa však odôvodnenie prostredníctvom naliehavých dôvodov všeobecného záujmu uplatnilo na vznik nároku na notárske funkčné požitky, ktoré sa riadia regulovanou sadzbou, ale nie na to, aby sa do nich zahrnula akákoľvek položka. Konkrétne sa domnievam, že uvedené odôvodnenie za okolností, akými sú okolnosti prejednávanej veci, neumožňuje uložiť dedičom pri cezhraničnom dedení povinnosť zaplatiť v štáte, v ktorom sa neprejednáva dedičstvo, notárske funkčné požitky vypočítané z hrubej hodnoty dedičstva, ktorá zahŕňa majetok nachádzajúci sa v inom štáte.
80.
Napokon v prípade, ak sa konštatuje, že existuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, súhlasím s Komisiou v tom, že francúzska právna úprava ide nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie jej cieľa: ukladá dedičovi neprimerané bremeno, keďže stanovuje odmenu notára pomerne k celému majetku, ktorý tvorí dedičstvo, vrátane majetku, ktorý sa nachádza v zahraničí.
V. Návrh
81.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na prejudiciálne otázky, ktoré položil Tribunal judiciaire de Paris (Súd prvej inštancie Paríž, Francúzsko), takto:
Článok 63 ods. 1 ZFEÚ a článok 65 ods. 1 písm. a) a b) ZFEÚ
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
–
ustanovenie alebo postup členského štátu (A), v ktorom sa neprejednáva dedičstvo, podľa ktorého v prípade, ak je súčasťou dedičstva majetok, ktorý sa nachádza v dvoch členských štátoch, za povinnú účasť notára členského štátu (A) na vypracovaní priznania k dedičstvu sa platí odmena určená prostredníctvom regulovanej sadzby, takže notárske funkčné požitky sa vypočítajú z hrubej hodnoty dedičstva, vrátane majetku, ktorý sa nachádza v inom členskom štáte (B), bez zohľadnenia odmeny vyplatenej notárovi v tomto inom členskom štáte (B) za rovnocenný úkon, ktorá je tiež vypočítaná na základe celkovej hrubej hodnoty dedičstva, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi zakázané článkom 63 ods. 1 ZFEÚ,
–
uvedené obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi nemožno zaradiť pod výnimky stanovené v článku 65 ods. 1 písm. a) a b) ZFEÚ, ktoré dovoľujú členským štátom uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov a prijať všetky potrebné opatrenia, aby sa zabránilo porušovaniu vnútroštátnych predpisov, alebo stanoviť postupy na ohlasovanie kapitálových pohybov na štatistické alebo správne účely.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Pozri spomedzi najnovších rozsudky z 12. októbra 2023, BA (Dedičstvá – Sociálna politika bývania v Únii) (C‑670/21, EU:C:2023:763); z 21. decembra 2021, Finanzamt V (Dedičstvá – Čiastočné zníženie základu dane a odpočítanie povinných podielov) (C‑394/20, EU:C:2021:1044), a z 22. novembra 2018, Huijbrechts (C‑679/17, EU:C:2018:940).
(
3
)	Smernica Rady z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy (Ú. v. ES L 178, 1988, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10).
(
4
)	Táto poznámka pod čiarou sa netýka slovenského znenia návrhov.
(
5
)	Convention fiscale entre la France et la Belgique tendant à éviter les doubles impositions et à régler certaines autres questions en matière d'impôts sur les successions et de droits d’enregistrement (Daňový dohovor medzi Francúzskom a Belgickom o zamedzení dvojitého zdanenia a o úprave niektorých iných otázok týkajúcich sa daní z dedičstva a registračných poplatkov), ktorý bol podpísaný 20. januára 1959.
(
6
)	Podľa žalobkyne je belgický notár miestne príslušný prejednať dedičstvo, keďže zosnulá mala obvyklý pobyt v Belgicku.
(
7
)	Pozri body 25 a 26 nižšie.
(
8
)	Body 23 až 33 písomných pripomienok francúzskej vlády.
(
9
)	Dokument nazvaný „Comment remplir une déclaration de succession?“, ktorý obsahuje vysvetlenia a odkazy na rôzne tlačivá, je k dispozícii na https://www.impots.gouv.fr/sites/default/files/formulaires/2705‑sd/2023/2705‑sd_4288.pdf. V tomto dokumente odpoveď na otázku „devez‑vous faire appel à un notaire?“ znie: „Faire appel à un notaire n’est pas obligatoire mais peut être utile pour les opérations les plus complexes… Si vous chargez un notaire de remplir votre déclaration de succession, il devient votre mandataire mais vous restez toujours responsable vis‑à‑vis de l’administration“ (kurzívou zvýraznené v origináli).
(
10
)	Body 31 a 53 rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
11
)	List z 20. decembra 2024.
(
12
)	Konkrétne odkázal na webové stránky https://www.impots.gouv.fr/particulier/declarer-une-succesion a https://www.service-public.fr/particuliers/vosdroits/F80.
(
13
)	Rozsudok z 11. mája 2023, Bezirkshauptmannschaft Lilienfeld (C‑155/22, EU:C:2023:394, bod 49).
(
14
)	Rozsudok z 2. apríla 2020, Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2020:267, bod 21).
(
15
)	Rozsudky z 12. februára 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92, bod 19), v ktorom sú citované rozsudky z 23. februára 2006, van Hilten‑van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131, bod 39), a zo 17. januára 2008, Jäger (C‑256/06, EU:C:2008:20; ďalej len „rozsudok Jäger“, bod 24).
(
16
)	Rozsudok z 23. februára 2006, van Hilten‑van der Heijden (C‑513/03, EU:C:2006:131, body 40 a 42); rozsudok Jäger, bod 25, ako aj rozsudky z 12. februára 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92, bod 20), a z 30. júna 2016, Feilen (C‑123/15, EU:C:2016:496, bod 16).
(
17
)	V tejto veci ide o členský štát, v ktorom sa začalo dedičské konanie (Belgicko), a o iný členský štát (Francúzsko), ktorého právna úprava je predmetom sporu. Tieto návrhy sa logicky obmedzujú na skutkový stav, ako je opísaný v rozhodnutí vnútroštátneho súdu.
(
18
)	V návrhu na začatie prejudiciálneho konania nebolo uvedené, že predmetné opatrenie by sa mohlo považovať za jednu z „prekážok voľného pohybu osôb, ktoré v súčasnosti narážajú na problémy pri uplatňovaní svojich práv v kontexte dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky“, ktoré sú spomenuté v odôvodnení 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107).
(
19
)	Rozsudok z 2. marca 2023, PrivatBank a i. (C‑78/21, EU:C:2023:137, bod 48).
(
20
)	Rozsudok zo 6. októbra 2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, bod 65). Článok 63 ods. 1 ZFEÚ nezakazuje opatrenia, ktorých obmedzujúce účinky sú príliš neisté a príliš nepriame, ako sa konštatuje v rozsudku zo 7. septembra 2023, Finanzamt G (Projekty rozvojovej pomoci) (C‑15/22, EU:C:2023:636, bod 50).
(
21
)	Rozsudky z 18. januára 2024, JD (Podmienka bydliska) (C‑562/22, EU:C:2024:55, bod 34); z 20. júna 2024, Faurécia (C‑420/23, EU:C:2024:534, bod 21), a z 19. decembra 2024, Credit Suisse Securities (Europe) (C‑601/23, EU:C:2024:1048, bod 30).
(
22
)	Rozsudok z 11. decembra 2003, Barbier (C‑364/01, EU:C:2003:665, bod 62); rozsudok Jäger, bod 30, alebo rozsudok z 11. septembra 2008, Arens‑Sikken (C‑43/07, EU:C:2008:490, bod 36). Tento zákaz nie je obmedzený na predpisy, ktoré odrádzajú od nadobudnutia alebo ponechania si majetku v určitom členskom štáte: pozri napríklad rozsudky z 31. marca 2011, Schröder (C‑450/09, EU:C:2011:198, bod 32), a z 24. februára 2015, Grünewald (C‑559/13, EU:C:2015:109, bod 20), ktoré sa týkajú stanovenia osôb, ktoré bývajú v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom sa nachádza majetok, za nadobúdateľov v rámci predčasného dedenia.
(
23
)	Rozsudok Jäger, bod 31, ako aj rozsudky z 3. septembra 2014, Komisia/Španielsko (C‑127/12, EU:C:2014:2130, bod 57), a z 30. júna 2016, Feilen (C‑123/15, EU:C:2016:496, bod 19).
(
24
)	Bod 62 rozhodnutia vnútroštátneho súdu, bod 61 písomných pripomienok francúzskej vlády a bod 51 písomných pripomienok Komisie.
(
25
)	„Obmedzenie“ je teda aj ustanovenie, ktoré stanovuje premlčacie lehoty na ocenenie akcií spoločnosti na meno na účely dane z dedičstva, lebo „dedičia budú dlhodobo zotrvávať v neistote, či im nebude vyrubená daň“: rozsudok z 15. septembra 2011, Halley (C‑132/10, EU:C:2011:586, bod 24). Mimo oblasti dedenia pozri napríklad rozsudky zo 16. marca 1999, Trummer a Mayer (C‑222/97, EU:C:1999:143); z 5. marca 2002, Reisch a i. (C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, EU:C:2002:135), a zo 6. marca 2018, SEGRO a Horváth (C‑52/16 a C‑113/16, EU:C:2018:157).
(
26
)	Nespochybňujem, že – ako zdôrazňuje francúzska vláda (bod 113 jej písomných pripomienok) – vypracovanie priznania k dedičstvu, ktorého súčasťou je majetok akéhokoľvek druhu v zahraničí, môže byť z vecného hľadiska zložitejšie než v prípade vnútroštátneho dedenia a vyvolať dodatočné náklady, ako sú náklady na preklad. Jedna vec je však prenesenie týchto prípadných nákladov na klienta a druhá je systematické uplatňovanie regulovanej oficiálnej sadzby, ktorá nesúvisí s takými nákladmi, na výpočet funkčných požitkov notára podliehajúcich tejto sadzbe.
(
27
)	Ako som už uviedol, také opatrenia nie sú zakázané, ak je ich obmedzujúci účinok príliš neistý alebo príliš nepriamy alebo ak sú odôvodnené právom Únie.
(
28
)	Musí v ňom byť uvedený všetok majetok, vrátane majetku, za ktorý sa nezaplatí daň vo Francúzsku na základe dohovoru o zamedzení dvojitého zdanenia. Treba pripomenúť, že niektoré z týchto dohovorov dovoľujú štátom, ktoré sú ich zmluvnými stranami, vypočítať daň podľa priemernej sadzby určenej vzhľadom na celý majetok, ktorý tvorí dedičstvo.
(
29
)	Ktorého účasť je povinná alebo – aj keď nie je povinná – sa odmeňuje podľa oficiálnej sadzby upravenej zákonom. V opačnom prípade má dedič možnosť vyhnúť sa dvojitým výdavkom.
(
30
)	Rozsudok Jäger, bod 30.
(
31
)	Rozsudok Jäger, bod 31.
(
32
)	Prísne vzaté, nemožno tvrdiť, že pravidlá výpočtu regulovaných sadzieb na určenie funkčných požitkov notára za poskytovanie jeho služieb ovplyvňujú výkon daňovej právomoci.
(
33
)	Rozsudky z 26. mája 2016, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, bod 47), a z 22. septembra 2022, Admiral Gaming Network a i. (C‑475/20 až C‑482/20, EU:C:2022:714, bod 43). Francúzska vláda sa odvoláva na tento argument (bod 88 a nasl. jej písomných pripomienok), ktorý však nie je zlučiteľný s obsahom jej vlastných pripomienok, v ktorom kategoricky odmieta daňovú povahu skúmaného pravidla.
(
34
)	Vnútroštátny súd obmedzuje svoje pochybnosti na ustanovenia a opatrenia členských štátov prijaté s cieľmi uvedenými v každej z týchto dvoch otázok.
(
35
)	Rozsudky zo 7. novembra 2024, XX (Tzv. unit‑linked zmluvy) (C‑782/22, EU:C:2024:932, bod 43), a z 19. decembra 2024, Credit Suisse Securities (Europe) (C‑601/23, EU:C:2024:1048, bod 51), pokiaľ ide o článok 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ, a rozsudky zo 6. marca 2018, SEGRO a Horváth (C‑52/16 a C‑113/16, EU:C:2018:157, body 95 a 96), a z 21. mája 2019, Komisia/Maďarsko (Užívanie poľnohospodárskych pozemkov) (C‑235/17, EU:C:2019:432, bod 103), pokiaľ ide o článok 65 ods. 1 písm. b) ZFEÚ.
(
36
)	Rozsudok z 2. marca 2023, PrivatBank a i. (C‑78/21, EU:C:2023:137, bod 60), v ktorom je citovaný rozsudok zo 7. júna 2012, VBV – Vorsorgekasse (C‑39/11, EU:C:2012:327, bod 30).
(
37
)	Bod 58 písomných pripomienok Komisie.
(
38
)	Attal et Associés v poslednom bode svojich písomných pripomienok len cituje pasáž z rozsudku z 24. mája 2011, Komisia/Francúzsko (C‑50/08, EU:C:2011:335; ďalej len „rozsudok Komisia/Francúzsko“), týkajúcu sa cieľov všeobecného záujmu notárskych činností, ale nerozvíja tento argument.
(
39
)	Odvoláva sa na rozsudok Komisia/Francúzsko, bod 87.
(
40
)	Body 38 a 39 písomných pripomienok Komisie.
(
41
)	Bod 45 písomných pripomienok Komisie.
(
42
)	Body 98 až 101 písomných pripomienok francúzskej vlády, v ktorých sa odkazuje na rozsudok Komisia/Francúzsko.
(
43
)	Body 102 až 107 písomných pripomienok francúzskej vlády.
(
44
)	Rozsudky z 12. októbra 2023, BA (Dedičstvá – Sociálna politika bývania v Únii) (C‑670/21, EU:C:2023:763, bod 67), a z 29. júla 2024, Keva a i. (C‑39/23, EU:C:2024:648, bod 64).
(
45
)	Rozsudky z 24. mája 2011, Komisia/Belgicko (C‑47/08, EU:C:2011:334, bod 97); Komisia/Francúzsko, bod 87; Komisia/Luxembursko (C‑51/08, EU:C:2011:336, bod 97); Komisia/Rakúsko (C‑53/08, EU:C:2011:338, bod 96); Komisia/Nemecko (C‑54/08, EU:C:2011:339, bod 98), a Komisia/Grécko (C‑61/08, EU:C:2011:340, bod 89). V týchto rozsudkoch Súdny dvor ako príklad osobitostí notárskej činnosti spomenul systém odmeňovania notárov.