62020CO0491
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
z 22. decembra 2022 (
*1
)
[Znenie opravené uznesením z 2. marca 2023]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 53 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Článok 267 ZFEÚ – Nevyhnutnosť výkladu práva Únie na to, aby vnútroštátny súd mohol vydať svoj rozsudok – Neexistencia – Zjavná neprípustnosť“
V spojených veciach C‑491/20 až C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 a C‑511/20,
ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) [Najvyšší súd (senát pre pracovnoprávne veci a právo sociálneho zabezpečenia), Poľsko] z 15. júla 2020 a doručené Súdnemu dvoru 24. septembra 2020 (C‑491/20), 25. septembra 2020 (C‑492/20), 28. septembra 2020 (C‑493/20), 2. októbra 2020 (C‑494/20 a C‑495/20), 6. októbra 2020 (C‑496/20), 9. októbra 2020 (C‑506/20), 22. septembra 2020 (C‑509/20) a 13. októbra 2020 (C‑511/20), v konaniach:
W. Ż.
proti
A. S.,
Sąd Najwyższy,
za účasti:
Prokurator Generalny (C‑491/20),
a
W. Ż.
proti
K. Z.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
za účasti:
Prokurator Generalny (C‑492/20),
a
P. J.
proti
A. T.,
R. W.,
Sąd Najwyższy,
za účasti:
Prokurator Generalny (C‑493/20),
a
K. M.
proti
T. P.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
za účasti:
Prokurator Generalny (C‑494/20),
a
T. M.
proti
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
za účasti:
[Opravené uznesením z 2. marca 2023] Prokurator Generalny (C‑495/20),
a
M. F.
proti
T. P.,
za účasti:
Prokurator Generalny (C‑496/20),
a
T. B.
proti
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
G. Z.,
A. S.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
za účasti:
Prokurator Generalny (C‑506/20),
a
M. F.
proti
J. M.,
za účasti:
Prokurator Generalny,
Rzecznik Praw Obywatelskich (C‑509/20),
a
B. S.
proti
T. D.,
M. D.,
P. K.,
J. L.,
M. L.,
O. N.,
Skarb Państwa – Sąd Najwyższy,
za účasti:
Prokurator Generalny (C‑511/20),
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory A. Prechal (spravodajkyňa), sudcovia M. L. Arastey Sahún, F. Biltgen, N. Wahl a J. Passer,
generálny advokát: A. M. Collins,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
W. Ż., v zastúpení: S. Gregorczyk – Abram, M. Pietrzak a M. Wawrykiewicz, adwokaci,
–
A. S., osobne,
–
K. Z., osobne,
–
P. J., v zastúpení: S. Gregorczyk – Abram a M. Wawrykiewicz, adwokaci,
–
A. T., osobne,
–
K. M., v zastúpení: M. Jabłoński, adwokat,
–
T. P., osobne,
–
T. M., T. B. a B. S., v zastúpení: M. Gajdus, adwokat,
–
M. F., v zastúpení: W. Popiołek, radca prawny,
–
P. K., osobne,
–
Sąd Najwyższy, v zastúpení: M. Manowska,
–
Prokurator Generalny, v zastúpení: R. Hernand a M. Pasionek,
–
Rzecznik Praw Obywatelskich, v zastúpení: M. Taborowski a M. Wróblewski,
–
poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,
–
Európska komisia, v zastúpení: K. Herrmann a P. J. O. Van Nuffel, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že v súlade s článkom 53 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora rozhodne odôvodneným uznesením,
vydal toto
Uznesenie
1
Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 2, článku 4 ods. 2 a 3, článku 6 ods. 3 a článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, článku 267 ZFEÚ, ako aj článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
2
Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi W. Ż. (C‑491/20 a C‑492/20), P. J. (C‑493/20), K. M. (C‑494/20), T. M. (C‑495/20), M. F. (C‑496/20 a C‑509/20), T. B. (C‑506/20) a B. S. (C‑511/20) na jednej strane a A. S. (C‑491/20), K. Z. (C‑492/20), A. T. a R. W. (C‑493/20), T. P. (C‑494/20 a C‑496/20), T. D., M. D., P. K., J. L., M. L. a O. N. (C‑495/20, C‑506/20 a C‑511/20), G. Z. a A. S. (C‑495/20 a C‑506/20), J. M. (C‑509/20), ako aj Sąd Najwyższy (Najvyšší súd, Poľsko) (C‑491/20 a C‑493/20) a Skarb Państwa – Sąd Najwyższy (Štátna pokladnica – Najvyšší súd, Poľsko) (C‑492/20, C‑494/20, C‑495/20, C‑506/20 a C‑511/20) na druhej strane vo veci návrhu na určenie neexistencie služobného pomeru medzi rôznymi osobami vykonávajúcimi funkciu sudcu na Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) na jednej strane a týmto súdom na druhej strane.
Vnútroštátna právna úprava
Ústava
3
Článok 144 ods. 2 a 3 Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Ústava Poľskej republiky, ďalej len „Ústava“) znie takto:
„2.   Na platnosť úradných aktov prezidenta republiky sa vyžaduje ich kontrasignácia predsedom Rady ministrov, ktorý tým preberá zodpovednosť voči Sejmu [(Snem, Poľsko)].
3.   Ustanovenia odseku 2 sa neuplatnia v týchto prípadoch:
…
(17) vymenovanie sudcov,
…“
4
Podľa článku 179 Ústavy sú sudcovia menovaní prezidentom Poľskej republiky na návrh Krajowa Rada Sądownictwa (Štátna súdna rada, Poľsko) (ďalej len „KRS“) na dobu neurčitú.
Občiansky súdny poriadok
5
Kodeks postępowania cywilnego (Občiansky súdny poriadok) v článku 189 stanovuje:
„Žalobca môže podať na súd návrh na určenie, či tu právny vzťah alebo právo existuje, alebo nie je, ak má oprávnený záujem na konaní.“
Zákon o Najvyššom súde
6
Ustawa o Sądzie Najwyższym (zákon o Najvyššom súde) z 8. decembra 2017 (Dz. U. z roku 2018, položka 5) nadobudol účinnosť 3. apríla 2018. V rámci Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) zriadil najmä dva nové senáty, a to jednak Izba Dyscyplinarna (disciplinárny senát) a jednak Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych Sądu Nawyższego (senát pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné).
7
Podľa článku 27 ods. 1 zákona o Najvyššom súde:
„Do pôsobnosti disciplinárneho senátu patria:
1.
disciplinárne konania:
a)
voči sudcom [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)];
b)
ktoré [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] preskúmava v súvislosti s disciplinárnymi konaniami vedenými na základe týchto zákonov:
…
–
zákon o organizácii všeobecných súdov …,
…
…
2.
pracovnoprávne veci a veci sociálneho zabezpečenia týkajúce sa sudcov [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)]‚
…“
8
Článok 73 ods. 1 zákona o Najvyššom súde stanovuje:
„Disciplinárne súdy v disciplinárnych veciach týkajúcich sa sudcov [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] sú:
1.
v prvostupňovom konaní – [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] v rozhodovacom zložení pozostávajúcom z dvoch sudcov disciplinárneho senátu a jedného prísediaceho [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)],
2.
v odvolacom konaní – [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] v rozhodovacom zložení pozostávajúcom z troch sudcov disciplinárneho senátu a dvoch prísediacich [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)].“
9
Zákon o Najvyššom súde bol viackrát zmenený najmä prostredníctvom ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (zákon, ktorým sa mení zákon o organizácii všeobecných súdov, zákon o Najvyššom súde a niektoré ďalšie zákony) z 20. decembra 2019 (Dz. U. z roku 2020, položka 190).
10
Článok 26 ods. 2 zákona o Najvyššom súde, zmeneného zákonom z 20. decembra 2019, stanovuje:
„Do právomoci senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné patrí rozhodovanie o návrhoch alebo vyhláseniach týkajúcich sa vylúčenia sudcu alebo určenia súdu, na ktorom sa má vykonať konanie, vrátane rozhodovania o sťažnostiach založených na nedostatku nezávislosti súdu alebo sudcu. Súd konajúci vo veci bezodkladne postúpi návrh predsedovi senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné na rozhodnutie v súlade s osobitnými predpismi. …“
11
Článok 29 ods. 2 a 3 zákona o Najvyššom súde, zmeneného zákonom z 20. decembra 2019, stanovuje:
„2.   V rámci činnosti [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] alebo jeho orgánov nie je dovolené spochybňovať legitimitu súdov a tribunálov, ústavných orgánov štátu alebo orgánov na kontrolu a ochranu práva.
3.   [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] ani iný orgán verejnej moci nemôže určiť, ani posudzovať zákonnosť vymenovania sudcu alebo z neho vyplývajúceho oprávnenia vykonávať sudcovskú funkciu.“
Zákon o organizácii všeobecných súdov
12
Článok 110 ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (zákon o organizácii všeobecných súdov) z 27. júla 2001 v znení neskorších predpisov (Dz. U. z roku 2018, položka 23) stanovuje:
„1.   V disciplinárnych veciach týkajúcich sa sudcov rozhodujú:
(1)
v prvostupňovom konaní:
a)
disciplinárne súdy pri odvolacích súdoch zložené z troch sudcov;
…
3.   Disciplinárny súd, v ktorého obvode vykonáva funkciu sudca, proti ktorému sa vedie disciplinárne konanie, je vylúčený z rozhodovania o veciach uvedených v odseku 1 bode 1 písm. a). Disciplinárny súd príslušný na prejednanie veci určí predseda [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], ktorý riadi činnosť disciplinárneho senátu, na žiadosť disciplinárneho zmocnenca.
…“
Zákon o KRS
13
KRS sa riadi ustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (zákon o Štátnej súdnej rade) z 12. mája 2011 (Dz. U. z roku 2011, č. 126, položka 714), zmenený najmä prostredníctvom ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz nektórych innych ustaw (zákon o zmene zákona o Štátnej súdnej rade a niektorých ďalších zákonoch) z 8. decembra 2017 (Dz. U. z roku 2018, položka 3) a ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz nektórych innych ustaw (zákon, ktorým sa mení zákon o organizácii všeobecných súdov a niektoré ďalšie zákony) z 20. júla 2018 (Dz. U. z roku 2018, položka 1443) (ďalej len „zákon o KRS“).
14
Článok 37 ods. 1 zákona o KRS stanovuje:
„Pokiaľ sa na miesto sudcu prihlási viac uchádzačov, [KRS] preskúma a vyhodnotí spoločne všetky podané prihlášky. V takom prípade [KRS] prijme uznesenie obsahujúce jej rozhodnutia o predložení návrhu na vymenovanie na výkon funkcie sudcu vo vzťahu ku všetkým uchádzačom.“
15
Podľa článku 43 ods. 2 tohto zákona:
„Ak proti uzneseniu podľa článku 37 ods. 1 nepodali odvolanie všetci účastníci, toto uznesenie nadobúda právoplatnosť v časti obsahujúcej rozhodnutie o nepredložení návrhu na vymenovanie na výkon funkcie sudcu tých účastníkov, ktorí nepodali odvolanie, s výhradou ustanovení článku 44 ods. 1b.“
16
Článok 44 uvedeného zákona stanovoval:
„1.   Účastník konania môže podať odvolanie na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], z dôvodu rozporu uznesenia [KRS] so zákonom, pokiaľ osobitné predpisy nestanovujú inak. …
1a.   V individuálnych prípadoch týkajúcich sa vymenovania na výkon funkcie na mieste sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] je možné podať odvolanie na [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd, Poľsko)]. V týchto veciach nie je možné podať odvolanie na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)]. Odvolanie podané na [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] nesmie byť založené na údajnom nesprávnom posúdení toho, či uchádzači spĺňajú kritériá, ktoré sa berú do úvahy pri rozhodovaní o predložení návrhu na vymenovanie na výkon funkcie sudcu na mieste sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)].
1b.   Ak proti uzneseniu podľa článku 37 ods. 1 v individuálnych veciach týkajúcich sa menovania na výkon funkcie sudcu na mieste sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] nepodali odvolanie všetci účastníci, uvedené uznesenie nadobúda právoplatnosť v časti obsahujúcej rozhodnutie o predložení návrhu na menovanie na výkon funkcie sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], ako aj v časti obsahujúcej rozhodnutie o nepredložení návrhu na vymenovanie na výkon funkcie sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], pokiaľ ide o účastníkov konania, ktorí nepodali odvolanie.
…
4.   V individuálnych veciach týkajúcich sa menovania na výkon funkcie sudcu na mieste sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] sa rozhodnutie, ktorým [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] zrušil uznesenie [KRS] o nepredložení návrhu na vymenovanie na výkon funkcie sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], považuje za prijatie kandidatúry účastníka konania, ktorý podal odvolanie, na voľné miesto sudcu v rámci [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], a to na miesto, pre ktoré sa ku dňu vyhlásenia rozhodnutia [Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd)] konanie na [KRS] neskončilo, alebo v prípade neexistencie takéhoto konania na ďalšie voľné miesto sudcu v rámci [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], ktoré bude uverejnené.“
17
Odsek 1a článku 44 zákona o KRS bol do tohto článku vložený zákonom z 8. decembra 2017, ktorým sa mení zákon o Štátnej súdnej rade a niektoré ďalšie zákony, ktorý nadobudol účinnosť 17. januára 2018, a odseky 1b a 4 boli do uvedeného článku vložené zákonom z 20. júla 2018, ktorým sa mení zákon o organizácii všeobecných súdov a niektoré ďalšie zákony, ktorý nadobudol účinnosť 27. júla 2018. Pred zavedením týchto zmien boli odvolania podľa uvedeného odseku 1a podávané na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] v súlade s odsekom 1 tohto článku 44.
18
Nálezom z 25. marca 2019 Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd, Poľsko) vyhlásil článok 44 ods. 1a zákona o KRS za nezlučiteľný s článkom 184 Ústavy v podstate z dôvodu, že právomoc priznaná Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd) uvedeným odsekom 1a nebola odôvodnená ani povahou dotknutých vecí, ani organizačnými znakmi uvedeného súdu, ani s ohľadom na konanie uplatňované týmto súdom. V tomto náleze Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd) tiež uviedol, že toto vyhlásenie protiústavnosti „nevyhnutne vedie ku skončeniu všetkých prebiehajúcich súdnych konaní založených na zrušenom ustanovení“.
19
Následne bol článok 44 zákona o KRS zmenený prostredníctvom ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (zákon, ktorým sa mení zákon o Štátnej súdnej rade a zákon o organizácii správneho súdnictva) z 26. apríla 2019 (Dz. U. z roku 2019, položka 914), ktorý nadobudol účinnosť 23. mája 2019. Odsek 1 tohto článku 44 je odvtedy formulovaný takto:
„Účastník konania môže podať odvolanie na [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] z dôvodu rozporu uznesenia [KRS] so zákonom, pokiaľ osobitné predpisy nestanovujú inak. Odvolanie nie je možné podať v individuálnych veciach týkajúcich sa vymenovania na výkon funkcie sudcu na mieste sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)].“
20
Okrem toho článok 3 tohto zákona z 26. apríla 2019 stanovuje, že „konania o podaných odvolaniach proti uzneseniam [KRS] v individuálnych veciach týkajúcich sa vymenovania na výkon funkcie na mieste sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], o ktorých sa nerozhodlo pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona, sa zo zákona zastavujú“.
Spory vo veci samej
Vec C‑509/20
21
Spor vo veci samej vo veci C‑509/20 už viedol k predchádzajúcemu návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý viedol k rozsudku z 22. marca 2022, Prokurator Generalny a i. (Disciplinárny senát Najvyššieho súdu – Vymenovanie) (C‑508/19, EU:C:2022:201, ďalej len „rozsudok Prokurator Generalny“).
22
M. F., ktorá vykonáva funkciu sudkyne na Sąd Rejonowy w P. (Okresný súd P., Poľsko), podala na základe článku 189 Občianskeho súdneho poriadku na Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) žalobu, ktorou sa domáhala určenia neexistencie služobného pomeru medzi J. M. a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) z dôvodu vád, ktoré údajne ovplyvnili vymenovanie J. M. do funkcie sudcu disciplinárneho senátu posledného uvedeného súdu (ďalej len „disciplinárny senát“). Túto žalobu podala M. F. po tom, čo J. M., konajúci ako predseda disciplinárneho senátu, prijal na základe článku 110 ods. 3 zákona o organizácii všeobecných súdov, v znení neskorších predpisov, uznesenie, ktorým určil Sąd Dyscyplinarny przy Sądzie Apelacyjnym w X (Disciplinárny súd pri odvolacom súde X, Poľsko) ako disciplinárny súd príslušný na rozhodovanie o disciplinárnom konaní vedenom proti M. F. z dôvodu údajných prieťahov v konaniach ňou vedených a z dôvodu údajného omeškania pri vypracovaní odôvodnení jej rozhodnutí.
23
Na podporu tejto žaloby M. F. tvrdí, že vymenovanie J. M. na miesto sudcu Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) je neúčinné z dôvodu, že prezident republiky predal menovací akt dotknutej osobe, a to aj napriek tomu, že uznesenie KRS, ktorým sa navrhlo vymenovanie J. M. do tejto funkcie, bolo predmetom odvolania na Naczelny Sąd Administracyjny (Najvyšší správny súd, Poľsko), ktoré podal na základe článku 44 ods. 1a zákona o KRS kandidát, ktorý nebol navrhnutý na vymenovanie na základe tohto uznesenia. Okrem toho výberové konanie na obsadenie tohto pracovného miesta bolo vedené v nadväznosti na oznámenie prezidenta republiky bez ministerskej kontrasignácie vyžadovanej na základe článku 144 Ústavy.
24
M. F. sa tiež domáhala vylúčenia všetkých osôb vymenovaných do funkcie sudcu disciplinárneho senátu a určenia, aby Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (senát pre pracovnoprávne veci a právo sociálneho zabezpečenia) Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) (ďalej len „senát pre pracovnoprávne veci a právo sociálneho zabezpečenia“) rozhodoval o jej odvolaní namiesto disciplinárneho senátu, ktorý má obvykle právomoc o nej rozhodnúť podľa článku 27 ods. 1 bodu 2 zákona o Najvyššom súde. M. F. napokon navrhla vydanie predbežného opatrenia spočívajúceho v tom, aby disciplinárne konanie, ktoré bolo voči nej začaté, bolo počas celej doby trvania konania vo veci samej prerušené.
Veci C‑494/20 a C‑496/20
25
Okolnosti sporov vo veciach samých C‑494/20 a C‑496/20 sú takmer totožné s okolnosťami sporu vo veci samej C‑509/20.
26
Svojimi žalobami sa K. M., sudca Sąd Okręgowy w K. (Krajský súd K., Poľsko) na jednej strane a M. F. na druhej strane domáhajú určenia neexistencie služobného pomeru medzi T. P., nástupcom J. M. vo funkcii predsedu disciplinárneho senátu, a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), z dôvodu údajných vád pri vymenovaní dotknutej osoby, ktoré sú podobné tým, ktoré sú uvedené v bode 23 tohto uznesenia.
27
Okrem toho tieto žaloby vo veci samej nadväzujú aj na prijatie uznesení T. P., ktorými boli určené disciplinárne súdy na prejednanie disciplinárnych konaní vedených proti K. M. a M. F. z dôvodu, v prípade prvého uvedeného, verejných vyhlásení týkajúcich sa prebiehajúceho disciplinárneho konania, ktoré spochybnili nezávislosť a zákonnosť aktov KRS, ako aj ústavnú a apolitickú povahu disciplinárneho senátu, a v prípade druhej uvedenej, z dôvodu údajného porušenia ustanovení práva Únie v jej súdnych rozhodnutiach.
28
V rámci uvedených žalôb vo veci samej K. M. a M. F. podali návrhy na nariadenie predbežných opatrení a opatrení na zabezpečenie priebehu konania, ktoré sú podobné návrhom uvedeným v bode 24 tohto uznesenia. K. M. okrem toho navrhol, aby bol žalovanému vo veci samej na základe predbežného opatrenia uložený zákaz pokračovať vo výkone jeho funkcie sudcu Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) a uvedenému súdu sa nariadilo, aby dotknutú osobu vylúčil z akejkoľvek súdnej činnosti.
Vec C‑493/20
29
Svojou žalobou vo veci samej P. J., sudca Sąd Rejonowy w O. (Okresný súd O., Poľsko), sa domáha určenia neexistencie služobného pomeru medzi A. T. a R. W. na jednej strane a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) na druhej strane z dôvodu údajných vád pri ich vymenovaní za sudcov disciplinárneho senátu, ktoré sú podobné tým, ktoré sú uvedené v bode 23 tohto uznesenia.
30
Žaloba bola podaná v nadväznosti na rozhodnutie, ktorým trojčlenné zloženie disciplinárneho senátu, v ktorom zasadali A. T. a R. W., potvrdilo v súvislosti s disciplinárnym konaním proti P. J. dočasné pozastavenie výkonu funkcie tohto sudcu počas tohto konania a zároveň mu znížilo jeho plat o 40 % počas obdobia pozastavenia výkonu funkcie. Toto rozhodnutie bolo prijaté najmä z dôvodu, že P. J. prijal bez právneho základu rozhodnutie, ktorým nariadil vedúcemu sekretariátu Sejmu (Snem), aby predložil zoznamy občanov a sudcov, ktorí podporili kandidátov na funkcie členov nového KRS.
31
V rámci svojej žaloby vo veci samej P. J. tiež podal návrhy nariadenie predbežných opatrení a opatrení na zabezpečenie priebehu konania, ktoré sú podobné návrhom uvedeným v bode 28 tohto uznesenia, medzi ktoré patrí aj návrh na prerušenie disciplinárneho konania uvedeného v predchádzajúcom bode.
Vec C‑492/20
32
Svojou žalobou vo veci samej sa W. Ż., sudca Sąd Okręgowy w K. (Krajský súd K., Poľsko), domáha určenia neexistencie služobného pomeru medzi K. Z. a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) z dôvodu podobných vád, aké sú uvedené v bode 23 tohto uznesenia, ktoré údajne ovplyvnili vymenovanie dotknutej osoby do funkcie sudcu v rámci Izba cywilna (občianskoprávny senát) uvedeného súdu (ďalej len „občianskoprávny senát“).
33
V rámci tejto žaloby W. Ż. poukazuje na to, že v súčasnosti je proti nemu vedené disciplinárne konanie z dôvodu, že v jednom rozhovore spochybnil zákonnosť vymenovania K. Z. a že určenie neexistencie služobného pomeru posledného uvedeného by mu umožnilo podložiť oprávnenosť názoru, ktorý takto vyjadril. Vnútroštátny súd sa tiež odvoláva na skutočnosť, že K. Z. ako zastupujúci prvý predseda Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) prijal nariadenie, ktorým zrušil nariadenie svojho predchodcu a opätovne pridelil disciplinárnemu senátu povinnosť uchovávať dokumenty z disciplinárnych konaní začatých proti sudcom a zabezpečiť administratívnu správu týchto spisov.
34
Nakoniec W. Ż. podal návrh na nariadenie predbežných opatrení a opatrení na zabezpečenie priebehu konania podobných návrhom uvedeným v bode 28 tohto uznesenia, smerujúcim najmä k prerušeniu disciplinárneho konania, ktoré bolo proti nemu začaté. Požiadal tiež, aby sa pristúpilo k predloženiu dôkazov týkajúcich sa rozhovoru uvedeného v predchádzajúcom bode.
Vec C‑491/20
35
Vo svojej žalobe vo veci samej sa ten istý W. Ż. domáha určenia neexistencie služobného pomeru medzi A. S. a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) z dôvodu vád, podobných tým uvedeným v bode 23 tohto uznesenia, ktoré údajne ovplyvnili vymenovanie dotknutej osoby do funkcie sudcu v rámci senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné uvedeného súdu (ďalej len „senát pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné“).
36
Uvedená žaloba bola podaná po tom, čo A. S., rozhodujúci ako samosudca tohto senátu, prijal uznesenie, ktorým zamietol odvolanie, ktorým W. Ż. napadol rozhodnutie o jeho preradení bez jeho súhlasu, aj keď v čase prijatia uvedeného uznesenia občianskoprávny senát rozhodoval o návrhu najmä na vylúčenie všetkých ostatných sudcov senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné, ktorý bol obvykle príslušný pre rozhodovanie o predmetnom opravnom prostriedku.
37
V rámci tejto žaloby vo veci samej W. Ż. podal tiež návrhy na zabezpečenie priebehu konania a na nariadenie predbežných opatrení, ktoré sú podobné návrhom uvedeným v bode 28 tohto uznesenia.
Vec C‑495/20
38
[Opravené uznesením z 2. marca 2023] Svojou žalobou vo veci samej sa T. M., sudca Sąd Rejonowy w B. (Okresný súd B., Poľsko), domáha určenia neexistencie služobného pomeru medzi T. D., M. D., P. K., J. L., M. L., O. N., G. Z. a A. S. na jednej strane a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) na druhej strane, a to z dôvodu vád podobných tým, ktoré sú uvedené v bode 23 tohto uznesenia a ktoré údajne ovplyvnili vymenovanie dotknutých osôb do funkcie sudcu senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné.
39
Uvedená žaloba bolo podaná po tom, čo uvedený senát zamietol návrh T. M. na vylúčenie jeho členov v rámci konania začatého T. M. proti rozhodnutiam KRS týkajúcim sa jednak „konštatovania, že nebude vydané rozhodnutie o vylúčení člena KRS z prejednávania veci“ a jednak „odvolania proti rozdeleniu vecí“.
40
V rámci uvedeného konania vo veci samej T. M. podal návrhy na zabezpečenie konania a predbežných opatrení podobných návrhom uvedeným v bode 28 tohto uznesenia, ktorými sa domáhal najmä prerušenia konania, ktorého účastníkom je pred senátom pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné.
Veci C‑506/20 a C‑511/20
41
Svojimi žalobami v konaniach vo veciach samých C‑506/20 a C‑511/20, T. B. a B. S., sa obaja sudcovia Sąd Rejonowy w S. (Okresný súd S., Poľsko) domáhajú, a to prvý z nich určenia neexistencie služobného pomeru všetkých sudcov senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné uvedených v bode 38 tohto uznesenia a druhý z nich určenia takejto neexistencie služobného pomeru vo vzťahu k šiestim z tých istých sudcov. Dôvody uvádzané žalobcami vo veci samej na podporu týchto žalôb sú založené na vadách podobných tým, ktoré sú uvedené v bode 23 tohto uznesenia, ktoré údajne ovplyvnili vymenovanie dotknutých osôb do funkcie sudcu v rámci senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné.
42
Pokiaľ ide o ich záujem na konaní, tí istí žalobcovia vo veci samej sa odvolávajú na skutočnosť, že aj keď sa uchádzali o funkciu sudcu v disciplinárnom senáte, ani jeden z nich nebol na toto vymenovanie navrhnutý zo strany KRS, a na okolnosť, že ich odvolania, ktoré podali proti uzneseniu tohto orgánu, ktorým boli navrhnutí iní kandidáti na vymenovanie, budú musieť byť v zásade preskúmané senátom pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné, a teda potenciálne sudcami, ktorí sú žalovanými v konaní vo veci samej.
43
V rámci svojich žalôb vo veci samej podali T. B. a B. S. návrhy na zabezpečenie priebehu konania a predbežných opatrení, ktoré sú v podstate podobné návrhom uvedeným v bode 28 tohto uznesenia, pričom tieto opatrenia zahŕňajú najmä prerušenie konaní, ktoré začali pred senátom pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné.
Prejudiciálne otázky
44
Ako vyplýva z návrhov na začatie prejudiciálneho konania, rôzne senáty pre pracovnoprávne veci a právo sociálneho zabezpečenia, ktoré prejednávajú tieto žaloby vo veci samej, sa najprv rozhodli prerušiť ich preskúmanie až dovtedy, kým Súdny dvor nerozhodne vo veci C‑508/19, Prokurator Generalny a i. (Disciplinárny senát Najvyššieho súdu – Vymenovanie).
45
[Opravené uznesením z 2. marca 2023] Vzhľadom na viaceré okolnosti, ktoré nastali po týchto rozhodnutiach o prerušení konania, sa však uvedené senáty následne rozhodli podať tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania. Tieto okolnosti vyplývajú jednak z existencie návrhu predsedu disciplinárneho senátu zo 6. mája 2020 na postúpenie väčšiny spisov týkajúcich sa konaní vo veciach samých, ako aj z návrhu prokurátora zo 7. a 8. júla 2020 na vrátenie všetkých týchto vecí tomu istému senátu. Po druhé predkladajúce senáty poukazujú na nedávne zavedenie nového článku 29 ods. 2 a 3 do zákona o Najvyššom súde zákonom z 20. decembra 2019, ktorý zakazuje Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) spochybňovať legitimitu súdov alebo posudzovať zákonnosť vymenovania sudcov alebo ich právomoc vykonávať úlohy v oblasti výkonu spravodlivosti. Po tretie tie isté senáty sa odvolávajú na list predsedu senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné z 8. júla 2020, v ktorom údajne uviedol, že vzhľadom na nový článok 26 ods. 2 prvú vetu zákona o Najvyššom súde, čo je ustanovenie, ktoré bolo do uvedeného zákona nedávno zavedené aj zákonom z 20. decembra 2019, je posledný uvedený senát príslušný rozhodnúť o otázke, či prejednanie žalôb vo veci samej patrí do právomoci disciplinárneho senátu alebo senátu pracovnoprávnych vecí a sociálneho zabezpečenia, pod ktoré patria rôzne senáty, ktoré v súčasnosti prejednávajú uvedené žaloby.
46
Za týchto okolností Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych, Poľsko) [Najvyšší súd (senát pre pracovnoprávne veci a právo sociálneho zabezpečenia), Poľsko] rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky v každej z týchto vecí:
„1.
Má sa článok 279 ZFEÚ a článok 160 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v spojení s článkom 4 ods. 3 a článkom 19 ods. 1 ZEÚ a v spojení s bodom 1 prvou a druhou zarážkou uznesenia z 8. apríla 2020Európska komisia/Poľsko (C‑791/19 R, EU:C:2020:277), chápať v tom zmysle, že predseda disciplinárneho senátu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)] [alebo podľa znenia otázky položenej vo veci C‑492/20 ‚Prokurátor‘] nemôže až do rozhodnutia vo veci C‑791/19 navrhnúť postúpenie veci o určenie neexistencie služobného pomeru sudcu [Sąd Najwyższy (Najvyšší súd)], a to vzhľadom na pozastavenie uplatňovania ustanovení článku 3 bodu 5, článku 27 a článku 73 § 1 [zákona o Najvyššom súde]?
2.
Má sa článok 2 a článok 4 ods. 2 ZEÚ v spojení s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a právom obrátiť sa na súd vykladať v tom zmysle, že:
a)
súd členského štátu je povinný neuplatniť zákaz ‚spochybnenia legitimity súdov‘ a ‚určenia alebo posúdenia zákonnosti vymenovania sudcu súdom alebo z toho vyplývajúcej právomoci plniť úlohy v oblasti výkonu spravodlivosti‘, akým je zákaz stanovený v článku 29 § 2 a 3 zákona o Najvyššom súde, keď rešpektovanie ústavnej identity členských štátov zo strany Európskej únie nedovoľuje vnútroštátnemu zákonodarcovi zaviesť riešenia, ktoré porušujú základné hodnoty a zásady Európskej únie?
b)
ústavná identita členského štátu nemôže viesť k odňatiu práva obrátiť sa na nezávislý súd zriadený zákonom, ak bol menovací proces, ktorý predchádzal aktu o vymenovaní, postihnutý pochybeniami opísanými v prejudiciálnych otázkach vo veciach C‑487/19 a C‑508/19 a jeho predchádzajúce súdne preskúmanie bolo úmyselne a v zjavnom rozpore s ústavou štátu vylúčené?
3.
Má sa článok 2 a článok 4 ods. 2 v spojení s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a právom obrátiť sa na súd a s článkom 267 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že obsah pojmu ústavná identita členského štátu, pokiaľ ide o právo obrátiť sa na súd, možno stanoviť záväzným spôsobom pre súd členského štátu na poslednom stupni len v rámci dialógu medzi Súdnym dvorom a týmto súdom alebo inými súdmi členského štátu [napr. Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd)] v rámci prejudiciálneho konania?
4.
Má sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ [v spojení s článkom 267 ZFEÚ – toto spresnenie je uvedené len v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania vo veciach C‑494/20, C‑506/20, C‑509/20 a C‑511/20] a všeobecná zásada práva obrátiť sa na súd, ktorý bol predtým vytvorený zákonom, vykladať v tom zmysle, že súd členského štátu na poslednom stupni zamietne návrh na postúpenie veci [v ktorej položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku – toto spresnenie je uvedené len v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania vo veciach C‑491/20 a C‑509/20], ak bol tento návrh podaný osobou, ktorá bola vymenovaná do funkcie sudcu na základe vnútroštátnych právnych predpisov a za okolností vytvorenia súdu, ktorý nespĺňa požiadavky nezávislosti a nestrannosti a nie je súdom vytvoreným zákonom, a to bez toho, aby bolo potrebné najprv využiť konanie, ktoré sa uvádza v návrhu na začatie prejudiciálneho konania C‑508/19, alebo v rozsudku Súdneho dvora z 19. novembra 2019, A. K. a i. (Nezávislosť disciplinárneho senátu Najvyššieho súdu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982)?“
47
Ďalej v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania týkajúcich sa vecí C‑491/20 až C‑495/20, C‑506/20 a C‑511/20 bola piata otázka formulovaná takto:
„5.
Má sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 2 a článkom 4 ods. 3 ZEÚ a právom obrátiť sa na súd vykladať v tom zmysle, že súd členského štátu, ktorý rozhoduje vo veci určenia neexistencie služobného pomeru sudcu súdu členského štátu z dôvodu závažných pochybení v procese menovania sudcu, má povinnosť nariadiť predbežné opatrenie a zakázať žalovanému v tejto veci, aby rozhodoval v akýchkoľvek iných veciach, na ktoré sa vzťahuje právo Únie, a to pod sankciou neúčinnosti aktov alebo rozhodnutí vydaných týmto sudcom, a nariadiť ostatným orgánom, aby neprideľovali veci tomuto žalovanému alebo ho neustanovovali do zložení rozhodujúcich senátov?“
48
Napokon vo všetkých týchto spojených veciach, s výnimkou veci C‑509/20, vnútroštátny súd, ktorý uviedol, že koná „na základe článku 267 ZFEÚ v spojení s bodom 27 odporúčaní pre vnútroštátne súdy pri podávaní návrhov na začatie prejudiciálneho konania [(Ú. v. EÚ C 380, 2019, s. 1)“, položil tieto posledné štyri otázky, ktoré sú totožné so štyrmi otázkami, ktoré už boli Súdnemu dvoru položené vo veci C‑508/19 Prokurator Generalny a i. (Disciplinárny senát Najvyššieho súdu – Vymenovanie):
„6.
Majú sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek, článok 2, článok 4 ods. 3 a článok 6 ods. 3 ZEÚ v spojení s článkom 47 [Charty] a článkom 267 tretím odsekom ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že súd členského štátu na poslednom stupni môže v konaní o určení neexistencie služobného pomeru rozhodnúť, že osoba, ktorej bol doručený dekrét o vymenovaní do funkcie sudcu na tomto súde, vydaný na základe predpisov porušujúcich zásadu účinnej súdnej ochrany alebo postupom odporujúcim tejto zásade, nie je sudcom, pokiaľ bolo pred vydaním tohto dekrétu úmyselne znemožnené preskúmanie týchto otázok súdom?
7.
Majú sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek, článok 2, článok 4 ods. 3 ZEÚ a článok 47 [Charty] v spojení s článkom 267 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak bol dekrét o vymenovaní do funkcie sudcu doručený po tom, čo vnútroštátny súd položil prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu práva Únie, od ktorej zodpovedania závisí posúdenie súladu vnútroštátnych predpisov, ktorých uplatnenie umožnilo vydanie tohto dekrétu, s právom Únie, došlo k porušeniu zásady účinnej súdnej ochrany?
8.
Majú sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek, článok 2, článok 4 ods. 3, článok 6 ods. 3 ZEÚ a článok 47 [Charty] vykladať v tom zmysle, že v dôsledku nezabezpečenia práva na prístup k súdu v prípade doručenia dekrétu o vymenovaní do funkcie sudcu súdu členského štátu v nadväznosti na nominačný proces, pri ktorého uskutočnení boli závažne porušené pravidlá práva tohto štátu upravujúce menovanie sudcov, došlo k porušeniu zásady účinnej súdnej ochrany?
9.
Majú sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek, článok 2, článok 4 ods. 3 ZEÚ a článok 47 [Charty] v spojení s článkom 267 tretím odsekom ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že vytvorenie takého organizačného útvaru na súde posledného stupňa členského štátu vnútroštátnym zákonodarcom, ktorý nie je súdom v zmysle práva Európskej únie, predstavuje porušenie zásady účinnej súdnej ochrany?“
Konanie na Súdnom dvore
O návrhoch na prejednanie veci v skrátenom súdnom konaní
49
Vnútroštátny súd požiadal, aby prvá a piata prejudiciálna otázka boli prejednané v skrátenom konaní podľa článku 105 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Na podporu tohto návrhu uviedol, že uplatnenie tohto postupu je odôvodnené, pokiaľ ide o prvú otázku, potrebou rozptýliť pochybnosti o vecnej pôsobnosti uznesenia z 8. apríla 2020, Komisia/Poľsko (C‑791/19 R, EU:C:2020:277), a pokiaľ ide o piatu otázku, potrebou zabezpečiť fungovanie vnútroštátneho súdneho systému, ktorý spĺňa požiadavky práva Únie.
50
Článok 105 ods. 1 rokovacieho poriadku stanovuje, že na návrh vnútroštátneho súdu, alebo výnimočne i bez návrhu, môže predseda Súdneho dvora, ak si povaha veci vyžaduje jej prejednanie bez zbytočného odkladu, po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta rozhodnúť, že prejudiciálne konanie prebehne v skrátenom konaní.
51
Je dôležité pripomenúť, že takéto skrátené súdne konanie predstavuje procesný nástroj určený na riešenie mimoriadnej naliehavej situácie (rozsudok z 21. decembra 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, bod 37 a citovaná judikatúra).
52
V prejednávanej veci predseda Súdneho dvora rozhodnutiami z 12. a 30. októbra 2020 a z 13. novembra 2020 po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta rozhodol, že nie je potrebné vyhovieť návrhom uvedeným v bode 49 tohto uznesenia.
53
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že vo veci C‑508/19 Prokurator Generalny a i. (Disciplinárny senát Najvyššieho súdu – Vymenovanie), ktorá sa týkala toho istého konania vo veci samej ako vec C‑509/20 a v ktorej boli Súdnemu dvoru predložené na rozhodnutie o prejudiciálnej otázke otázky totožné so šiestou až deviatou otázkou v tejto spojenej veci, predseda Súdneho dvora rozhodnutím z 20. augusta 2019 už zamietol predchádzajúci návrh na začatie skráteného konania podaný vnútroštátnym súdom. V tomto rozsahu sú dôvody takéhoto zamietnutia uvedené v bodoch 39 až 43 rozsudku Prokurator Generalny, ktoré sú uplatniteľné aj vo vzťahu k návrhom na skrátené konanie podaným v týchto spojených veciach.
54
Okrem toho aj za predpokladu, že by bolo možné začať skrátené konanie len vo vzťahu k niektorým prejudiciálnym otázkam predloženým Súdnemu dvoru, ako to požaduje vnútroštátny súd v prejednávanej veci, treba konštatovať, že nie je zrejmé, v čom by odpoveď na prvú otázku bola mimoriadne naliehavá, keďže vnútroštátny súd svoj návrh v tomto smere nijako neodôvodnil.
55
Pokiaľ ide o piatu otázku, treba najprv pripomenúť, že skutočnosť, že návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci vnútroštátneho konania umožňujúceho prijatie predbežných opatrení, sama osebe nestačí na preukázanie, že povaha veci vyžaduje, aby bola prejednaná bez zbytočného odkladu (rozsudok Prokurator Generalny, bod 40 a citovaná judikatúra). Po druhé je potrebné uviesť, že návrhy na nariadenie predbežného opatrenia, ktorých sa týka táto piata otázka, boli už dlhší čas predmetom konania pred vnútroštátnym súdom, najmä pred rôznymi senátmi tohto súdu, ktoré pôvodne prerušili konanie vo veci samej až do vyhlásenia rozsudku vo veci C‑508/19 Prokurator Generalny a i. (Disciplinárny senát Najvyššieho súdu – Vymenovanie), čo neprispieva k preukázaniu existencie mimoriadne naliehavej situácie, ktorá by mohla odôvodniť skrátené konanie na účely poskytnutia odpovedi na túto otázku.
O spojení
56
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora zo 16. novembra 2020 boli veci C‑491/20 až C‑496/20, C‑506/20, C‑509/20 a C‑511/20 spojené na účely písomnej a ústnej časti konania a na účely vydania rozhodnutia.
O čiastočnom späťvzatí prejudiciálnych otázok
57
Po tom, ako Súdny dvor vo veci Prokurator Generalny vyhlásil návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑508/19 za neprípustný, bol vnútroštátny súd požiadaný o vyjadrenie, či má v úmysle zachovať predmetné návrhy na začatie prejudiciálneho konania.
58
Vnútroštátny súd v reakcii na to 27. apríla 2022 informoval Súdny dvor, že sa rozhodol vziať späť prvú, ôsmu a deviatu prejudiciálnu otázku a ponechať ostatných šesť otázok. Uznesenia s odôvodnením tohto rozhodnutia prijal vnútroštátny súd 23. mája 2022 a v ten istý deň ich oznámil Súdnemu dvoru.
59
Z uvedených dôvodov vyplýva, že vnútroštátny súd sa domnieva, že potreba odpovedať na druhú až štvrtú otázku stále trvá, aj keď Súdny dvor odpovie na šiestu a siedmu otázku záporne alebo ich vyhlási za neprípustné, ako to urobil v rozsudku Prokurator Generalny. Štvrtá otázka sa týka ťažkostí procesnej povahy, ktoré musí vyriešiť vnútroštátny súd, pokiaľ ide o to, či sa v konaniach vo veciach samých majú postúpiť disciplinárnemu senátu alebo senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné. Druhá a tretia otázka úzko súvisia so štvrtou otázkou a odpovede na túto druhú a tretiu otázku by boli o to potrebnejšie, že Trybunał Konstytucyjny (Ústavný súd) nedávno začal vydávať rozsudky obmedzujúce rozsah uplatňovania zásady prednosti práva Únie.
60
Pokiaľ ide o piatu otázku, vnútroštátny súd uvádza, že by ju bolo možné považovať za irelevantnú len v prípade, ak by Súdny dvor na šiestu a siedmu otázku odpovedal záporne, alebo ich vyhlásil za neprípustné.
61
Napokon vnútroštátny súd pripomína, že šiesta a siedma otázka sa týkajú otázky, či právo Únie vyžaduje, aby vo vnútroštátnom práve existoval osobitný prostriedok nápravy na ochranu práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z tohto práva, ako je prostriedok predpokladaný v rámci konaní vo veciach samých.
62
Po prvé na rozdiel od toho, čo rozhodol Súdny dvor vo veci Prokurator Generalny, konanie o určenie neexistencie služobného vzťahu sudcu žalovaného vo veci C‑508/19 nebolo vedľajším konaním vo vzťahu k disciplinárnemu konaniu vedenému proti sudcovi, ktorý je žalobcom v konaní vo veci samej, keďže tieto dve konania sú v skutočnosti samostatné a záujem žalobcu na konaní o určenie neexistencie sa posudzuje až po tom, ako sa takto začaté súdne konanie považuje za prípustné. Okrem toho vo viacerých z týchto konaní vo veciach samých by neexistovalo paralelne prebiehajúce konanie podobné tomu, ktoré bolo takto identifikované v rozsudku Prokurator Generalny.
63
Na druhej strane zohľadnenie vnútroštátneho systému všetkých opravných prostriedkov, ktoré majú jednotlivci k dispozícii, ktoré je uvedené v tomto rozsudku, by malo viesť k zakotveniu predmetnej žaloby o určenie neexistencie, ktorá je jediným prostriedkom na zabezpečenie dodržiavania záruk vyplývajúcich z článku 19 ods. 1 druhého pododseku Zmluvy o Európskej únii a článku 47 Charty, vzhľadom na neexistenciu akéhokoľvek prostriedku nápravy podľa vnútroštátneho práva, ktorý by umožňoval priamo spochybniť mandát sudcu po tom, čo bol prezidentom republiky protiprávne vymenovaný.
64
Vnútroštátny súd tiež poukazuje na skutočnosť, že sudcovia, ktorí rešpektujú judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa právneho štátu, sú v súčasnosti vystavení disciplinárnym aj trestnoprávnym represiám, ako o tom svedčia rôzne konkrétne príklady, ktoré uvádza. Okrem toho konštatuje, že vnútroštátne spisy vo veciach C‑487/19 a C‑508/19, ktoré Súdny dvor postúpil vnútroštátnym súdom v týchto konaniach, si ponechal nový prvý predseda Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), a neposlal ich týmto súdom, a že zloženie týchto súdov sa medzitým zmenilo, a tak v súčasnosti sú zložené prevažne zo sudcov vymenovaných v konaniach, ktoré boli postihnuté podobnými vadami, ako sú vady v uvedenej veci C‑487/19.
65
Nakoniec a s ohľadom na okolnosti špecifické pre veci C‑494/20, C‑496/20, C‑508/19 a C‑509/20 sa vnútroštátny súd domnieva, že je potrebné zohľadniť aj skutočnosť, že je to disciplinárny senát, ktorý bude in fine príslušný, aby preskúmal zákonnosť určenia disciplinárnych senátov, ktoré sú príslušné rozhodovať o súbežných disciplinárnych konaniach vedených proti žalobcom vo veci samej, predsedom tohto senátu.
O prípustnosti
66
Podľa článku 53 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak Súdny dvor zjavne nie je príslušný na rozhodovanie o veci alebo ak sú návrh alebo žaloba zjavne neprípustné, po vypočutí generálneho advokáta môže kedykoľvek rozhodnúť odôvodneným uznesením bez ďalšieho konania.
67
V prejednávanej veci je potrebné uplatniť toto ustanovenie. Vzhľadom na poučenie, ktoré vyplýva z rozsudku Prokurator Generalny, neprípustnosť predmetných návrhov na začatie prejudiciálneho konania v súčasnosti skutočne nevyvoláva žiadne pochybnosti (pozri analogicky uznesenie zo 6. októbra 2020, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, neuverejnené, EU:C:2020:800, bod 23).
O šiestej a siedmej otázke
68
Pokiaľ ide o šiestu a siedmu prejudiciálnu otázku, treba hneď na úvod uviesť, že sú formulované rovnako ako prvé dve otázky položené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktoré Súdny dvor v rozsudku Prokurator Generalny označil za neprípustné, a že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol Súdnemu dvoru predložený v rámci toho istého konania vo veci samej, ktoré neskôr viedlo k podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho konania v jednej z týchto spojených vecí, konkrétne vo veci C‑509/20.
69
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v bode 60 rozsudku Prokurator Generalny Súdny dvor pripomenul svoju ustálenú judikatúru, podľa ktorej konanie, ktoré upravuje článok 267 ZFEÚ, je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Únie potrebný na vyriešenie sporov, ktoré prejednávajú, pričom dôvodom pre návrh na začatie prejudiciálneho konania nie je formulovanie poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale potreba, ktorá je vnútorne spätá s efektívnym riešením určitého sporu. Podobne v bode 62 tohto rozsudku Súdny dvor pripomenul aj svoju ustálenú judikatúru, podľa ktorej zo znenia a systematiky článku 267 ZFEÚ vyplýva, že prejudiciálne konanie predovšetkým predpokladá, že pred vnútroštátnymi súdmi skutočne prebieha konanie, v rámci ktorého majú vydať rozhodnutie, pri ktorom budú môcť zohľadniť rozsudok v prejudiciálnom konaní.
70
Pokiaľ ide o občianskoprávnu žalobu o určenie neexistencie služobného pomeru sudcu, prejednávanú vo veci samej C‑508/19, po tom, ako v bode 66 rozsudku Prokurator Generalny pripomenul, že pokiaľ vnútroštátne právo umožňuje podanie takéhoto druhu žaloby a vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, považuje žalobu predloženú na základe tohto práva za prípustnú, Súdnemu dvoru neprináleží spochybňovať toto posúdenie, Súdny dvor však v bode 67 tohto rozsudku konštatoval, že v prejednávanej veci to tak práve nie je.
71
Vnútroštátny súd vo veci C‑508/19, na ktorý bola podaná žaloba tohto druhu, konštatoval, že podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva nemá právomoc rozhodovať o zákonnosti aktu, ktorým bola osoba vymenovaná za sudcu, a že na základe tohto vnútroštátneho práva nemožno určiť prípustnosť takejto žaloby. Takúto právomoc však nemá ani vnútroštátny súd v týchto spojených veciach, ktorý rozhoduje o podobných žalobách.
72
Rovnako v bodoch 68 a 69 rozsudku Prokurator Generalny pripomína svoju ustálenú judikatúru, podľa ktorej predpokladom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ je v zásade to, že vnútroštátny súd má právomoc rozhodnúť spor vo veci samej, aby sa tento spor nepovažoval za čisto hypotetický, a že hoci za určitých výnimočných okolností to nemusí platiť, v bodoch 70 a nasl. tohto rozsudku uviedol, prečo v prejednávanej veci takéto riešenie nie je možné prijať.
73
V tejto súvislosti Súdny dvor predovšetkým zdôraznil, ako to vyplýva z bodu 70 rozsudku Prokurator Generalny v spojení s jeho bodmi 63 až 65, že zo znenia výrokov uznesenia o nariadení prejudiciálneho konania vo veci, ktorá viedla k vydaniu tohto rozsudku, vyplýva, že hoci žaloba podaná žalobkyňou vo veci samej formálne smeruje ku konštatovaniu neexistencie služobného pomeru medzi žalovaným a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), v ktorom ona sama nijako nefiguruje, konečným účelom ňou podanej žaloby je spochybniť platnosť vymenovania žalovaného do funkcie sudcu Sąd Najwyższy (Najvyšší súd). Súdny dvor tiež uviedol, že táto žalobkyňa sa týmto spôsobom v skutočnosti domáhala vyriešenia právnej otázky, ktorá vznikla v rámci disciplinárneho konania prebiehajúceho proti nej v súčasnosti na inom súde, to znamená v rámci súdneho konania, ktoré je jurisdikčne odlišné od konania začatého vo veci samej a vo vzťahu ku ktorému sa navyše domáha, aby vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, nariadil jeho pozastavenie predbežným opatrením.
74
Podobné pripomienky možno uviesť vo všetkých konaniach vo veci samej, ktoré viedli k podaniu týchto návrhov na začatie prejudiciálneho konania.
75
Predovšetkým je to tak v prípade veci C‑509/20, ktorá, ako už bolo uvedené, sa týka toho istého konania vo veci samej ako konanie, v ktorom bol vydaný rozsudok Prokurator Generalny. Tak je to aj v prípade konaní vo veciach C‑494/20 a C‑496/20, ktoré sú, ako vyplýva z bodov 25 až 28 tohto uznesenia, v každom ohľade podobné konaniam vo veciach samých C‑508/19 a C‑509/20.
76
[Opravené uznesením z 2. marca 2023] Tak je to aj v prípade ostatných hlavných konaní v týchto spojených veciach. Ako totiž vyplýva z výrokov vnútroštátnych rozhodnutí o postúpení veci a opisov v bodoch 29 až 43 tohto uznesenia, hoci sa formálne sleduje konštatovanie neexistencie služobného pomeru medzi žalovanými vo veciach v každom z týchto konaní a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), žaloby podané jednotlivými žalobcami vo veciach C‑491/20 až C‑493/20, C‑495/20, C‑506/20 a C‑511/20 v konečnom dôsledku smerujú k spochybneniu platnosti vymenovania týchto žalovaných do funkcií sudcov Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), a tým k vyriešeniu právnych otázok, ktoré sa objavili v rámci iných konaní pred inými súdmi, v ktorých sú tí istí žalobcovia účastníkmi konaní. Okrem toho je potrebné uviesť, že takmer všetci žalobcovia vo veciach samých podali na vnútroštátny súd v týchto veciach návrh na vydanie predbežných opatrení spočívajúcich v nariadení prerušenia týchto iných samostatných súdnych konaní, ktorých sú účastníkmi.
77
Analogicky k tomu, čo Súdny dvor uviedol v bode 71 rozsudku Prokurator Generalny v súvislosti s totožnými otázkami položenými Súdnemu dvoru vo veci C‑508/19, sa teda šiesta a siedma otázka položené Súdnemu dvoru vo veciach C‑491/20, C‑492/20 až C‑496/20, C‑506/20 a C‑511/20 vo svojej podstate týkajú iných sporov, než sú spory vo veciach samých, ktoré sú v skutočnosti len vedľajšími, v tom zmysle, že tieto otázky majú v podstate umožniť posúdiť, či určité vady, ktoré mali údajne vplyv na vymenovania sudcov žalovaných vo veci samej, majú za následok, že títo sudcovia neboli alebo nebudú oprávnení prijať opatrenia v rámci týchto iných sporov. Rovnako tieto isté otázky majú v konkrétnom kontexte veci C‑492/20 umožniť posúdiť, či vyhlásenie, ktoré poukazuje na takéto vady, môže byť kvalifikované ako disciplinárne porušenie v rámci disciplinárneho konania, ktorého účastníkom je navyše žalobca vo veci samej.
78
Za týchto okolností a ako Súdny dvor zdôraznil aj v bode 71 rozsudku Prokurator Generalny, Súdny dvor by bol povinný na účely úplného posúdenia rozsahu týchto prejudiciálnych otázok a poskytnutia primeraných odpovedí na ne zohľadniť relevantné skutočnosti charakterizujúce tieto iné súdne konania, a nie okolnosti týchto sporov vo veciach samých, ako to však vyžaduje článok 267 ZFEÚ.
79
Po druhé Súdny dvor v bode 72 rozsudku Prokurator Generalny uviedol, že v prípade neexistencie priameho práva podať žalobu proti vymenovaniu žalovaného vo veci samej, ktoré viedlo k vydaniu tohto rozsudku, za predsedu disciplinárneho senátu alebo proti aktu tohto žalovaného, ktorým poveril disciplinárny súd preskúmaním disciplinárneho konania vedeného proti žalobkyni vo veci samej, mohla posledná uvedená pred týmto súdom podať námietku založenú na možnom nedodržaní jej práva na prejednanie toho istého sporu nezávislým a nestranným súdom, ktorý bol predtým ustanovený zákonom.
80
V bode 73 rozsudku Prokurator Generalny Súdny dvor okrem toho v tejto súvislosti zdôraznil, že Súdny dvor už rozhodol, že vnútroštátne ustanovenia zverujúce predsedovi disciplinárneho senátu diskrečnú právomoc určiť disciplinárny súd, ktorý má právomoc rozhodovať o disciplinárnych konaniach vedených proti sudcom všeobecných súdov, porušujú článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ [rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov), C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 176]. V bode 74 rozsudku Prokurator Generalny tiež uviedol, že vzhľadom na priamy účinok tohto ustanovenia v tom zmysle, že vyžaduje, aby súdy, ktoré majú vykladať a uplatňovať právo Únie, boli nezávislé, nestranné a vopred ustanovené zákonom, zásada prednosti práva Únie vyžaduje, aby takto určený disciplinárny súd neuplatňoval takéto vnútroštátne ustanovenia, a teda aby vyhlásil, že nemá právomoc prejednať spor, ktorý mu bol takto predložený.
81
Pokiaľ ide o skutočnosť, na ktorú poukázal vnútroštátny súd a ktorá je uvedená v bode 65 tohto uznesenia, že in fine prináleží disciplinárnemu senátu preskúmať zákonnosť určenia disciplinárnych súdov, ktoré sú príslušné na prejednanie predmetného disciplinárneho konania, predsedom tohto senátu, treba uviesť, že po podaní týchto návrhov na začatie prejudiciálneho konania Súdny dvor najmä rozhodol, že Poľská republika si tým, že nezaručuje nezávislosť a nestrannosť disciplinárneho senátu, ktorý má rozhodovať v odvolacom konaní o disciplinárnych veciach týkajúcich sa sudcov všeobecných súdov, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ [rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov), C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 113].
82
[Opravené uznesením z 2. marca 2023] Z dôvodov už uvedených v bode 75 tohto uznesenia sa úvahy uvedené v bodoch 79 až 81 tohto uznesenia uplatňujú rovnako v kontexte predmetných vecí C‑494/20, C‑496/20 a C‑509/20.
83
Okrem toho možno podobné úvahy mutatis mutandis uplatniť v týchto spojených veciach aj vo vzťahu k ostatným konaniam vo veciach samých.
84
V prvom rade sa teda zdá, že žalobca v konaní vo veci samej C‑492/20 by mohol uplatniť svoju argumentáciu založenú na údajných vadách pri vymenovaní sudcu, ktorý je žalovaným v konaní vo veci samej, z hľadiska článku 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ, priamo pred disciplinárnym súdom, na ktorom sa začalo disciplinárne konanie vedené proti nemu, na účely spochybnenia údajnej nezákonnosti tvrdení uvedených v bode 33 tohto uznesenia, ktoré urobil v súvislosti s okolnosťami, za ktorých došlo k tomuto vymenovaniu.
85
Pokiaľ ide o vec C‑493/20, je potrebné uviesť, že žalobca v konaní vo veci samej musí mať tiež možnosť dovolávať sa prípadnej neúčinnosti rozhodnutia o predbežnom opatrení, ktoré proti nemu prijal disciplinárny senát, a to tým, že sa bude odvolávať na skutočnosť, že toto rozhodnutie je v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ, a to najmä v rámci disciplinárneho konania, ktoré proti nemu ešte prebieha, ako aj vo vzťahu k iným vnútroštátnym orgánom, ktoré sa môžu uvedeným rozhodnutím riadiť.
86
Pokiaľ ide o vec C‑491/20, treba pripomenúť, že v konaní, ktoré W. Ż. začal s cieľom spochybniť opatrenie spočívajúce v jeho preradení, ktoré viedlo k vydaniu uznesenia sudcu A. S., uvedeného v bode 36 tohto uznesenia, občianskoprávny senát rozhodujúci o návrhu na vylúčenie v súvislosti s uvedeným konaním podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý medzičasom viedol k vydaniu rozsudku zo 6. októbra 2021, W. Ż. (Senát pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné Najvyššieho súdu – Vymenovanie) (C‑487/19, EU:C:2021:798).
87
V tomto rozsudku, ako vyplýva z jeho výroku, Súdny dvor rozhodol, že článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ a zásada prednosti práva Únie sa majú vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, na ktorý je podaný návrh na vylúčenie, pripojený k odvolaniu vo veci sťažnosti, ktorým sudca vykonávajúci funkciu na súde, ktorý môže vykladať a uplatňovať právo Únie, napáda rozhodnutie, ktorým došlo k jeho preradeniu bez jeho súhlasu, musí, ak je takýto dôsledok nevyhnutný vzhľadom na predmetnú procesnú situáciu s cieľom zabezpečiť prednosť práva Únie, považovať za neplatné rozhodnutie, ktorým súd rozhodujúci v poslednom stupni a zasadajúci v rozhodovacom zložení samosudcu, uvedené odvolanie zamietol, ak zo všetkých podmienok a okolností, za ktorých sa uskutočnil proces vymenovania tohto samosudcu, vyplýva, že toto vymenovanie sa uskutočnilo v zjavnom rozpore so základnými pravidlami, ktoré sú neoddeliteľnou súčasťou zriadenia a fungovania dotknutého súdneho systému, a že integrita výsledku, ku ktorému tento proces viedol, je ohrozená vznikom oprávnených pochybností u osôb podliehajúcich súdnej právomoci, pokiaľ ide o nezávislosť a nestrannosť dotknutého sudcu, a tak uvedené uznesenie nemožno považovať za vydané nezávislým a nestranným súdom, ktorý bol predtým zriadený zákonom v zmysle uvedeného článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.
88
Pokiaľ ide napokon o veci C‑495/20, C‑506/20 a C‑511/20 a cieľ, ktorý sledovali žalobcovia v konaniach vo veciach samých a ktorý v podstate smeroval k tomu, aby sudcovia senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné nemohli rozhodnúť o žalobách, ktoré podali na Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) a ktoré sú uvedené v bodoch 38 až 43 tohto uznesenia, je potrebné, aby aj v rámci konania o týchto žalobách a na súde, ktorý ich prejednáva, mohli predložiť prípadné argumenty týkajúce sa možného porušenia dotknutých ustanovení práva Únie.
89
Okrem toho je potrebné konštatovať, že vzhľadom na priamy účinok článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ, ktorý už bol pripomenutý v bode 80 tohto uznesenia, a na dôsledky, ktoré z neho plynú pre zásadu prednosti práva Únie vo vzťahu ku všetkým orgánom každého členského štátu, nie je zrejmé, akým spôsobom by rozhodnutia v týchto konaniach vo veciach samých konštatujúce neexistenciu služobného pomeru žalovaných vo veci samej mohli viesť k inému výsledku vo vzťahu k žalobcom vo veci samej v týchto veciach, než aký by prípadne mohol vyplývať priamo z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ vo všetkých súbežných vnútroštátnych procesných konaniach uvedených v bodoch 82 až 88 tohto uznesenia.
90
Po tretie Súdny dvor v bode 75 rozsudku Prokurator Generalny uviedol, že z vysvetlení obsiahnutých v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, s ktorými sa vnútroštátny súd stotožnil v týchto spojených veciach, ako aj zo samotného znenia prvej prejudiciálnej otázky položenej vo veci C‑508/19 a zopakovanej ako šiestej otázky v prejednávaných spojených veciach, vyplýva, že otázky položené vnútroštátnym súdom sa týkajú najmä skutočnosti, že poľský zákonodarca úmyselne zmenil vnútroštátny právny systém tak, aby proces vymenúvania sudcov Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) nepodliehal účinnej súdnej kontrole.
91
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o legislatívne zmeny kritizované vnútroštátnym súdom, ktoré sa postupne dotkli článku 44 zákona o KRS, Súdny dvor v podstate konštatoval, ako to vyplýva z bodov 77 až 81 rozsudku Prokurator Generalny, že tieto zmeny medzičasom viedli k rozsudku z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie sudcov na Najvyšší súd – Odvolanie) (C‑824/18, EU:C:2021:153). Súdny dvor v tejto súvislosti pripomenul najmä výrok tohto rozsudku, ktorý spresňuje podmienky, za ktorých bol vnútroštátny súd v tejto veci oprávnený konštatovať, že táto legislatívna zmena je v rozpore s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a/alebo článkom 267 ZFEÚ, a teda ju neuplatniť s ohľadom na zásadu prednosti.
92
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 80 rozsudku Prokurator Generalny zdôraznil, že v bodoch 129 a 156 rozsudku z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie sudcov na Najvyšší súd – Odvolanie) (C‑824/18, EU:C:2021:153), rozhodol, že k takémuto porušeniu článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ môže dôjsť za okolností, za ktorých najmä podmienky, za ktorých dochádza k náhlemu zrušeniu doteraz existujúcej možnosti podať súdny prostriedok nápravy pri takomto procese menovania alebo k zrušeniu účinnosti takýchto prostriedkov nápravy, môžu u osôb podliehajúcich súdnej právomoci vyvolať pochybnosti systémovej povahy, pokiaľ ide o nezávislosť a nestrannosť sudcov vymenovaných v rámci tohto postupu.
93
Okrem toho v bode 81 rozsudku Prokurator Generalny Súdny dvor tiež pripomenul, že v bodoch 129 a 156 rozsudku z 2. marca 2021, A. B. a i. (Vymenovanie sudcov na Najvyšší súd – Odvolanie) (C‑824/18, EU:C:2021:153), výslovne uviedol, že prípadná absencia možnosti súdneho preskúmania v rámci takéhoto vymenovacieho procesu ako taká nemusí byť v určitých prípadoch problematická vzhľadom na požiadavky vyplývajúce z práva Únie, najmä z článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ.
94
V tom istom bode 81 potom Súdny dvor v poslednom ohľade konštatoval, že cieľom žaloby, o akú ide vo veci Prokurator Generalny, je v podstate dosiahnuť neplatnosť vymenovania žalovaného vo veci samej do funkcie sudcu Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) s účinkami erga omnes, hoci vnútroštátne právo neumožňuje a nikdy neumožňovalo všetkým osobám podliehajúcim súdnej právomoci napadnúť vymenovanie sudcov prostredníctvom priamej žaloby o neplatnosť alebo o zrušenie takéhoto vymenovania.
95
Tie isté pripomienky a zistenia sa vzťahujú na všetky prípady vo veciach samých.
96
So zreteľom na všetky poznatky, ktoré boli takto zdôraznené v rozsudku Prokurator Generalny a ktoré boli práve pripomenuté, a na skutočnosť, že úlohou zverenou Súdnemu dvoru článkom 267 ZFEÚ je poskytnúť každému súdu Únie výklad práva Únie, ktorý potrebuje na vyriešenie skutočných sporov, ktoré mu boli predložené, pričom sa v tejto súvislosti zohľadní najmä systém všetkých súdnych prostriedkov nápravy, ktoré majú jednotlivci k dispozícii, Súdny dvor napokon v bode 82 toho istého rozsudku rozhodol, že otázky položené Súdnemu dvoru v prejudiciálnej otázke prekračujú rozsah súdnej úlohy Súdneho dvora podľa článku 267 ZFEÚ.
97
Skutočnosti, na ktoré poukazuje vnútroštátny súd a ktoré sú uvedené v bode 64 tohto uznesenia, nie sú také, aby mohli ovplyvniť celý vývoj, ktorý bol práve uvedený, a záver zopakovaný v predchádzajúcom bode tohto uznesenia.
98
Z uvedeného vyplýva, že šiesta a siedma otázka musia byť vyhlásené za zjavne neprípustné.
O piatej otázke
99
Vzhľadom na vyššie uvedené je piata otázka zjavne neprípustná, keďže samotný vnútroštátny súd uviedol, ako vyplýva z bodu 60 tohto uznesenia, že táto otázka by sa stala bezpredmetnou, ak by sa šiesta a siedma otázka vyhlásili za neprípustné.
100
Piata otázka sa týka možnosti, ktorú vnútroštátne právo nepripúšťa, prijať predbežné opatrenia, ktorými by sa žalovaným v niektorých konaniach vo veciach samých zakázalo pokračovať vo výkone ich funkcie sudcov Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) a nariadilo tomuto súdu, aby dotknuté osoby vylúčil z akejkoľvek sudcovskej činnosti, do rozhodnutí v konaniach vo veciach samých, ktorými bude vnútroštátny súd v týchto veciach s ohľadom na očakávané odpovede Súdneho dvora na šiestu a siedmu otázku oprávnený vyhlásiť, že medzi týmito sudcami a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd) neexistuje služobný pomer podľa práva Únie. Za týchto podmienok, keďže šiesta a siedma otázka boli vyhlásené za neprípustné, a teda neboli zodpovedané vo veci samej, nemožno považovať odpoveď na piatu otázku za nevyhnutnú na rozhodnutie vo veci samej.
O štvrtej otázke
101
Štvrtú otázku treba tiež považovať za zjavne neprípustnú.
102
V tejto súvislosti treba konštatovať, že samotná formulácia tejto štvrtej otázky, ako je uvedená v bode 46 tohto uznesenia, mimoriadne sťažuje jej pochopenie bez toho, aby odôvodnenia vnútroštátnych rozhodnutí uľahčili pochopenie jej presného rozsahu, keďže niektoré zložité tvrdenia obsiahnuté v týchto rozhodnutiach a týkajúce sa najmä vzťahov subsidiarity, ktoré údajne existujú medzi druhou a štvrtou otázkou, toto pochopenie ešte viac komplikujú. Je preto ťažké určiť presný a konkrétny problém výkladu ustanovení práva Únie, ktorý by mohol vzniknúť vo veci samej v súvislosti s touto štvrtou otázkou.
103
Predovšetkým nie je zrejmé, akým spôsobom by podmienky, za ktorých došlo k vymenovaniu dvoch príslušných predsedov disciplinárneho senátu a senátu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné za sudcov Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), mohli len na základe skutočnosti, že podali žiadosti o postúpenie predmetných vecí, poškodiť právo žalobcov vo veci samej na prerokovanie ich veci nezávislým súdom. V skutočnosti sa zdá, že len podmienky vymenovania sudcov, ktorí môžu prípadne rozhodovať v jednom z dvoch senátov, ktorých sa to týka, môžu viesť k takémuto porušeniu.
104
Nezdá sa ani, že by takto podané návrhy na postúpenie vecí vo veci samej vyžadovali iné rozhodnutie vnútroštátneho súdu než to, ktoré je v každom prípade povinný prijať bez ohľadu na existenciu takéhoto „návrhu“, pokiaľ ide o prípadné postúpenie týchto vecí jednému alebo druhému dotknutému senátu, keďže z okolností vyplýva, že tieto senáty by boli príslušné na ich prejednanie, alebo naopak, pokiaľ ide o prípadné zamietnutie takéhoto postúpenia, napríklad z dôvodu, že takýto senát by nepredstavoval nezávislý súd.
105
V týchto rôznych ohľadoch je dôležité pripomenúť, ako vyplýva z judikatúry, že je nevyhnutné, aby vnútroštátny súd aspoň v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení práva Únie, o ktorých výklad žiada, ako aj súvislosť medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami vnútroštátneho práva uplatniteľnými na predmetný spor (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. marca 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 115 a citovanú judikatúru). V tomto ohľade musia poskytnuté informácie a položené otázky v rozhodnutiach o postúpení veci umožniť Súdnemu dvoru nielen poskytnúť užitočné odpovede, ale aj umožniť vládam členských štátov, ako aj ďalším dotknutým účastníkom konania poskytnúť možnosť predložiť pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, pričom je povinnosťou Súdneho dvora zabezpečiť, aby táto možnosť bola zachovaná (pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. mája 2016, Security Service a i., C‑692/15 až C‑694/15, EU:C:2016:344, bod 21, ako aj citovanú judikatúru).
O druhej a tretej otázke
106
Druhá a tretia otázka sú tiež zjavne neprípustné.
107
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že uvedené otázky sa týkajú zákazov spochybňovania legitimity súdov alebo zisťovania či posudzovania zákonnosti vymenovania sudcu alebo jeho právomoci vykonávať úlohy v oblasti výkonu súdnictva, ktoré vyplývajú z článku 29 ods. 2 a 3 zákona o Najvyššom súde.
108
Ako však vyplýva z vysvetlení poskytnutých vnútroštátnym súdom, tieto otázky položil tento súd v rozsahu, v akom by mu takéto vnútroštátne ustanovenia mohli brániť jednak v tom, aby konštatoval neexistenciu pracovného vzťahu medzi žalovanými vo veci samej a Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), ak by odpovede Súdneho dvora na šiestu a siedmu otázku boli také, že by ich oprávňovali na takéto konštatovanie, a jednak v tom, aby senáty Sąd Najwyższy (Najvyšší súd), ktoré podali tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania, odmietli postúpiť konanie vo veci samej iným senátom tohto súdu, hoci by takéto odmietnutie bolo nevyhnutné vzhľadom na odpovede Súdneho dvora na prvú alebo štvrtú otázku.
109
Za týchto okolností stačí konštatovať, že vzhľadom na neprípustnosť štvrtej, šiestej a siedmej otázky a späťvzatie prvej otázky by akékoľvek odpovede na druhú a tretiu otázku boli irelevantné na účely rozhodnutia vo veci samej.
110
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti treba tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania vyhlásiť za zjavne neprípustné.
111
[Opravené uznesením z 2. marca 2023] Za týchto okolností nie je potrebné rozhodnúť o návrhu A. S. na výsluch svedka podľa článku 67 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, keďže tento návrh sa stal bezpredmetným (pozri analogicky uznesenie zo 6. októbra 2020, Prokuratura Rejonowa w Słubicach, C‑623/18, neuverejnené, EU:C:2020:800, bod 37).
O trovách
112
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) nariadil:
Návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podal Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) [Najvyšší súd (senát pre pracovnoprávne veci a právo sociálneho zabezpečenia), Poľsko] rozhodnutiami z 15. júla 2020, sú neprípustné.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.