62005CJ0328_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C-328/05 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда, подадена на 30 август 2005 г.,
SGL Carbon AG, установено във Wiesbaden (Германия), за което се явяват адв. M. Klusmann и адв. F. Wiemer, Rechtsanwälte,
жалбоподател,
като другите страни в производството са:
Комисия на Европейските общности, за която се явяват г‑н F. Castillo de la Torre, г‑н M. Schneider и г‑н W. Mölls, както и г‑жа H. Gading, в качеството на представители,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑н E. Juhász, г‑жа R. Silva de Lapuerta (докладчик), г‑н G. Arestis и г‑н T. von Danwitz, съдии,
генерален адвокат: г‑н J. Mazák,
секретар: г‑н B. Fülöp, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 26 октомври 2006 г.,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 18 януари 2007 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
1. С жалбата си SGL Carbon AG (наричано по-нататък „SGL Carbon“) иска по същество частичната отмяна на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 15 юни 2005 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия (T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 и T‑91/03, Recueil, стр. ІІ‑10, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което се отхвърля искът на дружеството срещу Решение на Комисията C(2002) 5083 окончателен от 17 декември 2002 г. относно процедура по приложение на член 81 от Договора за ЕО и на член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (Дело COMP/E‑2/37.667 — Специални графити, наричано по-нататък „спорното решение“), и при условията на евентуалност намаляване на глобата, която му е наложена с посоченото решение.
Правна уредба
Регламент № 17
2. Член 15 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 г. — Първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стр. 204) предвижда:
„1. С решение Комисията може да наложи на предприятия и на сдружения на предприятия глоби в размер от 100 до 5 000 разчетни единици, когато умишлено или поради небрежност:
[…]
б) те предоставят неточна информация в отговор на искане, направено в приложение на член 11, параграф 3 или 5 […].
2. С решение Комисията може да наложи на предприятия и на сдружения на предприятия глоби най-малко в размер на 1 000 разчетни единици и най-много в размер на 1 000 000 разчетни единици, като този размер може да достигне 10 % от оборота, реализиран през предходната стопанска година от всяко от предприятията, участвали в нарушението, когато умишлено или по непредпазливост:
a) те нарушат разпоредбите на член [81], параграф 1 или на член [82] от Договора, […]
[…]
За да се определи размерът на глобата, освен тежестта на нарушението, следва да се вземе предвид и неговата продължителност.“ [неофициален превод]
Насоките
3. В преамбюла на Известие на Комисията, озаглавено „Насоки относно метода за определяне размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за Европейската общност за въглища и стомана“ (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“), се посочва:
„Установените […] принципи следва да гарантират прозрачността и безпристрастността на решенията на Комисията пред предприятията и също така пред Съда на Европейските общности, като същевременно потвърдят дискреционните правомощия, с които е овластена Комисията за определяне на глоби в рамките на 10 % от общия оборот. Тези правомощия трябва, въпреки това, да се осъществяват при провеждане на последователна и недискриминационна политика, която съответства на преследваните цели за санкциониране на нарушенията на правилата на конкуренцията.
Новият метод за определяне на размера на глобата ще се придържа към правилата, които се основават на определянето на основната сума, която ще се увеличава, за да се вземат предвид отегчаващите обстоятелства или ще се намалява, за да се вземат предвид смекчаващите обстоятелства.“
4. По смисъла на точка 1 от Насоките „[тази] основна[?] сума ще бъде определена [да се чете: „се определя“] в съответствие с тежестта и продължителността на нарушението, които са единственият критерий, посочен в член 15, параграф 2 от Регламент № 17“. Съгласно точка 2 от тези насоки основната сума може да бъде увеличена при наличие на утежняващи обстоятелства, като например продължаващо [да се чете: „повторно“] нарушение от същия вид, извършвано от същото/същите предприятие/предприятия. Съгласно точка 3 от Насоките посочената сума може да бъде намалена в случай на особени смекчаващи обстоятелства.
Известие относно съдействието
5. В Известие относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер в случаите на картел (ОВ C 207, 1996 г., стр. 4, наричано по-нататък „Известие относно съдействието“), Комисията определя условията, при които предприятията, които ѝ сътрудничат по време на осъществявано от нея разследване на даден картел, могат да бъдат освободени от глоба или да се ползват с намаление на размера на глобата, която иначе би следвало да заплатят.
6. Съгласно точка A, параграф 5 от Известието относно съдействието:
„Съдействието от страна на определено предприятие е само един от факторите, които Комисията взима предвид при определяне на размера на дадена глоба. […]“ [неофициален превод]
7. Точка В от Известието относно съдействието, озаглавена „Значително намаляване на размера на глобата“, предвижда следното:
„С намаление на глобата от 50 % до 75 % се ползва предприятие, което отговаря на установените в точка Б, букви б)—д) критерии и оповести таен картел, след като въз основа на решение Комисията е пристъпила към проверка в участващите в него предприятия, която проверка не е могла да разкрие достатъчно основания за започване на процедура, завършваща с приемането на решение.“ [неофициален превод]
8. Установените в точка Б условия, към които препраща точка В от Известието относно съдействието, предполагат въпросното предприятие:
„a) да разкрие на Комисията таен картел, преди въз основа на решение тя да е пристъпила към проверка на участващите в него предприятия и преди вече да разполага с достатъчно данни, за да докаже съществуването на твърдяния картел;
б) да е първото, което предоставя съществени доказателства за съществуването на картела;
в) да е прекратило своето участие в незаконната дейност най-късно в момента, в който то разкрива картела;
г) да предостави на Комисията всички необходими данни, както и всички документи и доказателствени материали, с които разполага относно картела, и да оказва постоянно и пълно съдействие през цялото време на провеждане на разследването;
д) да не е принудило друго предприятие да участва в картела, нито да е играло роля на подбудител или решаваща роля в незаконната дейност.“ [неофициален превод]
9. Точка Г от Известието относно съдействието, озаглавена „Съществено намаляване на размера на глобата“, има следния текст:
„1. Когато дадено предприятие оказва съдействие, без да са налице всички изложени в точки Б и В условия, то може да се ползва с намаление от 10 % до 50 % от размера на глобата, която би била наложена при липса на съдействие.
2. Такава хипотеза може да е налице, когато:
– преди изпращане на изложението на възраженията предприятието предостави на Комисията информация, документи или други доказателства, които допринасят да се потвърди наличието на извършеното нарушение,
– след получаване на изложението на възраженията предприятието уведоми Комисията, че не оспорва съществуването на фактите, върху които тя е основала обвиненията си.“ [неофициален превод]
Протокол № 7 към Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи
10. Член 4 от Протокол № 7 към Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., предвижда:
„Право на всеки да не бъде съден или наказван два пъти за едно и също престъпление
1. Никой не може да бъде съден или наказан от съда на една и съща държава за престъпление, за което вече е бил оправдан или окончателно осъден съгласно закона и наказателната процедура на тази държава.
2. Разпоредбите на предходната точка не представляват пречка за възобновяването на процеса съгласно закона и наказателната процедура на съответната държава, ако има свидетелства за нови факти или новооткрити обстоятелства или за съществен порок на предидущия процес, които са повлияли на неговия изход.
[…]“.
Обстоятелства в основата на спора и спорното решение
11. В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е обобщил рамката на обстоятелствата в основата на спора пред него по следния начин:
„1 Със [спорното] решение Комисията установява участието на различни предприятия в редица споразумения и съгласувани практики по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за Европейското икономическо пространство („ЕИП“) в сектора на специалните графити за периода от юли 1993 г. до февруари 1998 г.
2 По смисъла на [спорното] решение „специални графити“ означава група графитни продукти с различни приложения, а именно изостатично пресован графит, екструдиран графит и пресован във форма графит. В тях не се включват графитните електроди за черната металургия.
3 Механичните характеристики на изостатично пресования графит са по-добри от тези на екструдирания и на пресования във форма графит и цената на всяка категория графити се променя в зависимост от тези характеристики. Изостатично пресованият графит се използва по-специално под формата на електроди за обемноерозийни машини за производство на метални форми за автомобилната промишленост и електрониката. Освен това се използва за направата на кокили за непрекъснато леене на цветни метали като медта и медните сплави.
4 Разликата в производствените разходи между изостатично пресования графит и екструдирани я или пресования във форма графит е най-малко 20 %. По принцип есктрудираният графит е най-евтин, поради което е продаваем, стига да удовлетворява изискванията на клиента. Екструдираните продукти имат широк спектър на промишлено приложение основно в железодобивната, стоманодобивната, алуминиевата, химическата промишленост и в металургията.
5 Като цяло пресованият във форма графит намира приложение само при изделия с по-големи размери, тъй като обикновено е по-нискокачествен от екструдирания графит.
6 По принцип продуктите от специален графит се доставят на клиентите или непосредствено от промишлените предприятия под формата на готови фабрични продукти, или посредством преработвателните фабрики. Тези фабрики купуват необработен графит на блокове или на пръчки, обработват го, т.е. приспособяват го за нуждите на клиента, и препродават обработените продукти на крайните клиенти.
7 [Спорното] решение се отнася до два различни картела, единият от които е свързан с пазара на специален изостатично пресован графит, а другият — на специален екструдиран графит, като не са налице доказателства за нарушение по отношение на пазара на пресования във форма графит. Тези картели обхващат много специфични продукти, по-конкретно графит под формата на цели или нарязани по размер блокове, с изключение на обработени продукти, т.е. произведени по поръчка на клиент.
8 Основните производители на специален графит в западния свят са мултинационални компании. Продажбите на специален графит на световно равнище през 2000 г. са в размер на около 900 милиона евро, като около 500 милиона евро се падат на изостатично пресования графит и 300 милиона евро — на екструдирания графит. Общо в рамките на Общността/ЕИП стойността на продажбите през 2000 г. е в размер на 100—120 милиона евро за изостатичните продукти и 60—70 милиона евро за екструдираните. Необработените продукти представляват около 35—50 милиона евро от пазара на изостатично пресования графит и около 30 милиона евро от пазара на екструдирания графит.
9 Към момента на приемане на [спорното] решение най-големите производители на специален изостатично пресован графит в Общността/ЕИП са [по-специално] германското дружество SGL Carbon […].
[…]
12 През юни 1997 г. Комисията започва разследване на пазара на графитни електроди. Разследването води до приемане на Решение от 18 юли 2001 г. относно производство по член 81 от Договора за ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП — Дело COMP/E‑1/36.490 — Графитни електроди (ОВ L 100, 2002 г., стр. 1). […]
[…]
14 През март 2000 г. и февруари 2001 г. в САЩ са образувани наказателни производства срещу дъщерно дружество [на Carbone-Lorraine SA] и дъщерно дружество [на японското дружество Toyo Tanso Co. Ltd] за участие в незаконен картел на пазара на специални графити. Дружествата признават отговорността си и се съгласяват да заплатят глобите. […]
15 На 17 май 2002 г. Комисията изпраща изложение на възраженията на адресатите на [спорното] решение. […] Никое от дружествата не оспорва съществуването на фактите.
[…]
17 Административното производство приключва на 17 декември 2002 г. с приемане на [спорното] решение. […]
[…]
19 В [спорното] решение [е изложено], че на пазара на изостатично пресован графит са приведени в действие тайни споразумения чрез редовни многостранни срещи на четири нива:
– „срещи на високо ниво“, в които участват най-висшите управляващи дружествата лица и на които се установяват основните принципи на съдействие,
– „международни срещи на работно ниво“ относно разпределянето на графитни блокове в различни категории и определянето на минимални цени за всяка категория,
– „регионални“ (европейски) срещи,
– „местни“ (национални) срещи, свързани с италианския, германския, френския, британския и испанския пазар.
[…]
22 Въз основа на направените в [спорното] решение фактически констатации и правна преценка Комисията налага на въпросните дружества глоби, изчислени в съответствие с установената в Насоките […] и в Известието относно съдействието методика.
23 Съгласно член 1, първа алинея от разпоредителната част на [спорното] решение предприятията, нарушили член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, участвайки през посочените периоди в поредица от споразумения и съгласувани практики, засягащи общностния пазар и пазара на ЕИП на специален изостатично пресован графит, са следните:
[…]
б) SGL [Carbon] за периода от юли 1993 г. до февруари 1998 г.;
[…]
24 Съгласно втора алинея от същата разпоредба предприятията, нарушили член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, участвайки през посочените периоди в група от споразумения и съгласувани практики, засягащи общностния пазар и пазара на ЕИП на специален екструдиран графит, са следните:
– SGL [Carbon] за периода от февруари 1993 г. до ноември 1996 г.,
[…]
25 Член 3 от разпоредителната част [на спорното решение] налага следните глоби:
[…]
б) SGL [Carbon]:
– изостатично пресован графит: 18 940 000 EUR,
– екструдиран графит: 8 810 000 EUR,
[…]
26 Освен това в [посочения] член 3 е постановено, че глобите следва да се платят в срок от три месеца от уведомяването за [спорното] решение, при лихва за забава в размер на 6,75 %.
27 [Спорното] решение е изпратено на всеки от жалбоподателите с придружително писмо от 20 декември 2002 г. В писмото се уточнява, че след изтичане на определения в [това] решение период за плащане Комисията ще предприеме действия за събиране на въпросните суми, а в случай на започнало производство пред Първоинстанционния съд решението няма да бъде приведено в действие, ако бъде заплатена лихва в размер на 4,75 % и бъде предоставена банкова гаранция.“
Производство пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
12. С отделни жалби, подадени в секретариата на Първоинстанционния съд през март 2003 г., SGL Carbon и другите предприятия, които са адресати на спорното решение, започват производства за отмяната му.
13. В диспозитива на обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява по-конкретно следното:
„[…]
4) По дело Т‑91/03, SGL Carbon/Комисия:
– определя глоба в размер на 9 641 970 EUR, наложена на жалбоподателя съгласно член 3 от [спорното] решение във връзка с допуснатото нарушение в сектора на изостатично пресования графит,
– отхвърля жалбата в останалата ѝ част,
– осъжда жалбоподателя да понесе две трети от собствените си съдебни разноски и да заплати две трети от съдебните разноски на Комисията, а Комисията следва да понесе една трета от собствените си съдебни разноски и да заплати една трета от направените от жалбоподателя съдебни разноски.“
Искания на страните в производството по обжалване
14. С жалбата си SGL Carbon иска Съдът:
– главно да отмени обжалваното съдебно решение, доколкото отхвърля жалбата му,
– при условията на евентуалност да намали наложената му глоба, лихвата за забава и лихвата, която се заплаща, докато делото е висящо,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
15. В писмения си отговор Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
16. SGL Carbon привежда шест правни основания в подкрепа на жалбата си.
17. В първото правно основание SGL твърди, че Първоинстанционният съд е нарушил принципа non bis in idem, като не е взел предвид глобите, наложени преди това на дружеството в Съединените щати. Второто правно основание е насочено срещу увеличението с 35 % на размера на наложената на SGL Carbon глоба поради водещата му роля. В третото си правно основание последното посочва, че Първоинстанционният съд не е разгледал правното основание, според което правото на защита, доколкото включва правото на страната на участие в процеса, е накърнено поради обстоятелството, че членовете на екипа на Комисията, натоварени с извършване на разследването, нямали задоволителни познания по немски език. Четвъртото правно основание се отнася до осъществената от Първоинстанционния съд оценка на оказаното съдействие на Комисията от страна на SGL Carbon. В петото си правно основание жалбоподателят претендира, че Първоинстанционният съд не е взел предвид икономическото състояние на дружеството при преценка на финансовата му възможност за заплащане на глобата и че нейният размер бил несъразмерен. На последно място, в рамките на шестото си правно основание дружеството твърди, че Първоинстанционният съд е изчислил неправилно размера на лихвата.
По първото правно основание, изведено от неспазване на задължението да се вземат предвид наложените в трета държава санкции
Доводи на страните
18. В първото си правно основание SGL Carbon посочва, че Първоинстанционният съд неправилно е поставил под въпрос приложението на принципа non bis in idem в настоящото дело, тъй като наложените на дружеството санкции в Съединените щати трябвало да бъдат взети предвид за определяне размера на глобата или поне за намаляването ѝ.
19. В съдебното заседание SGL Carbon уточнява, че дори в Решение от 29 юни 2006 г. по дело Showa Denko/Комисия (C‑289/04 P, Recueil, стр. І‑5859, точки 50—63) и в Решение по дело SGL Carbon/Комисия (C‑308/04 P, Recueil, стр. І‑5977, точки 26—39) Съдът да отхвърля тезата, според която наложените в трета държава санкции в областта на правото на конкуренцията трябва да се вземат предвид при определяне на глобата, Комисията неоснователно игнорирала изцяло тези обстоятелства.
20. В действителност SGL Carbon счита, че предвид необходимостта от обезпечаване пропорционалността на наложените санкции Комисията може да бъде задължена в рамките на упражняването на правото си на преценка да вземе предвид наложените от органите на трети държави санкции.
21. Комисията счита, че в настоящото дело жалбоподателят се позовава неправилно на принципа non bis in idem. В действителност целите на административните и съдебни производства в областта на правото на конкуренцията били различни в Съединените щати и в Общността.
22. Комисията посочва, че от посочените по-горе решение по дело Showa Denko/Комисия и решение по дело SGL Carbon/Комисия следвало, че задължението да се вземат предвид наложените на дадено дружество санкции в трета държава не намира правно основание в общностното право.
23. Комисията добавя, че липсата на задължение да се вземат предвид тези санкции съответства на основните правни принципи. В действителност ако такъв картел, който действа в целия свят, определя цените на световно ниво, тогава участващите в него предприятия осъществяват не едно, а повече нарушения, чийто брой отговаря на броя независими правни системи, които забраняват фиксиране на цени с действителни или възможни последици на съответните им територии.
Съображения на Съда
24. В самото начало следва да се припомни, че в посочените по-горе решение по дело Showa Denko/Комисия и решение по дело SGL Carbon/Комисия Съдът вече е разгледал въпроса дали утвърдения в член 4 от Протокол № 7 към Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи принцип non bis in idem може да се прилага, когато органите на трета държава са взели мерки съгласно правомощията си за налагане на санкции в областта на приложимото на територията на тази държава право на конкуренцията.
25. По този въпрос в точка 28 от посоченото по-горе решение по дело SGL Carbon/Комисия и в точка 52 от посоченото по-горе решение по дело Showa Denko/Комисия Съдът припомня, че за функциониращ в международен контекст картел по-специално е характерно действие на правните системи на трети държави на съответните им територии.
26. В това отношение в точка 29 от посоченото по-горе решение по дело SGLCarbon/Комисия и в точка 53 от посоченото по-горе решение по дело Showa Denko/Комисия Съдът приема за установено, че упражняването на правомощията на органите на тези трети държави в областта на защитата на свободната конкуренция в рамките на териториалната им компетентност отговаря на специфичните изисквания на посочените държави. В действителност елементите, които стоят в основата на правните системи на други държави в областта на конкуренцията, включват не само специфични цели и задачи, но и водят до приемането на специфични материални норми и до широк кръг от правни последици с административен, наказателен или гражданскоправен характер, когато органите на тези държави установят нарушения на приложимите норми в областта на конкуренцията.
27. Според Съда от това следва, че при санкциониране на незаконна дейност на дадено предприятие, дори тази дейност да произхожда от международен картел, Комисията цели защита на свободната конкуренция в рамките на общия пазар, която представлява основна цел на Общността съгласно член 3, параграф 1, буква ж) ЕО. В действителност предвид спецификата на защитаваното на общностно ниво правно благо преценката, която Комисията прави съгласно правомощията си в тази област, може да се различава значително от тази на органите на трети държави (вж. посочените по-горе решение по дело SGL Carbon/Комисия, точка 31 и решение по дело Showa Denko/Комисия, точка 55).
28. Поради това Съдът прави извод, че принципът non bis in idem не се прилага в случаи, когато правните системи и действащите в областта на конкуренцията органи на трети държави са приели мерки в рамките на своите собствени правомощия (вж. посочените по-горе решение по дело SGL Carbon/Комисия, точка 32 и решение по дело Showa Denko/Комисия, точка 56).
29. Във връзка с настоящата жалба следва да се отбележи, че следвайки основно същата посока на мисли, в точки 112—116 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема за неприложим принципа non bis in idem, когато Комисията е призвана да упражни правомощията си съгласно общностното право, дори на въпросното предприятие вече да са наложени санкции от органите на трета държава за нарушение на приложимите там норми относно конкуренцията.
30. При тези условия не могат да се приемат изтъкнатите в жалбата на SGL Carbon доводи, които са изведени от нарушение на принципа non bis in idem.
31. Що се отнася до поддържаните от жалбоподателя в съдебното заседание доводи, според които посочените по-горе решения по дело SGL Carbon/Комисия и по дело Showa Denko/Комисия трябвало да се разбират като означаващи евентуално „ограничаване“ на правото на преценка на Комисията във връзка с това дали тя има задължение да вземе предвид наложените на съответното предприятие санкции от органите на трета държава за нарушение на приложимите в нея норми относно конкуренцията, в смисъл че въпреки това Комисията можело да бъде задължена да вземе предвид тези санкции, достатъчно е да се приеме за установено, че такова тълкуване на посочените решения почива на техния погрешен прочит, по-конкретно на точка 36 от първото и точка 60 от второто.
32. В действителност в посочените точки 32 и 60 Съдът не се е произнесъл по приложимостта на принципа non bis in idem, а е отговорил на субсидиарните доводи на жалбоподателите пред Първоинстанционния съд, с които последните целят да установят неспазване от страна на този съд на принципите на пропорционалност и справедливост.
33. В това отношение Съдът само посочва, че определянето на глобите, наложени за нарушения на общностното право на конкуренцията, се вписва в рамките на правото на преценка на Комисията в тази област.
34. Следователно Първоинстанционният Съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 128 от обжалваното съдебно решение е приел, че Комисията не е задължена да вземе предвид наложените на SGL Carbon санкции от страна на съответните органи в Съединените щати.
35. По тези причини първото правно основание, изтъкнато от SGL Carbon в подкрепа на жалбата му, трябва да се отхвърли.
По второто правно основание, изведено от неправомерното увеличаване на размера на наложената на жалбоподателя глоба поради водещата му роля в картела
36. Това правно основание съдържа две части. На първо място SGL Carbon твърди, че увеличаването на основния размер на глобата е неправомерно, поради това че фактическите констатации на Първоинстанционния съд не давали никакво основание за такова увеличаване. На второ място, според жалбоподателя Първоинстанционният съд бил нарушил правото на защита на дружеството в тази насока, тъй като преди приемане на спорното решение то не е можело да знае, че Комисията го счита за единственото предприятие с водеща роля в картела, което било съществено за защитата му обстоятелство.
По първата част от второто правно основание
– Доводи на страните
37. SGL Carbon посочва, че приписаната му от Първоинстанционния съд роля на водещо предприятие в картела не отговаря на фактическия контекст по делото, както е изложен в обжалваното съдебно решение.
38. То счита също, че нито фактическите обстоятелства, нито констатациите на Първоинстанционния съд, които освен това били противоречиви, могат да представляват елементи, обосноваващи увеличаването на наложената му глоба.
39. Комисията посочва, че правното основание е недопустимо в частта си, в която жалбоподателят оспорва фактическата преценка на Първоинстанционния съд относно водещата роля на дружеството в картела.
40. Тя добавя, че са недопустими и доводите на жалбоподателя, според които определянето на водеща роля се било
отразило на размера на глобата, тъй като става въпрос за повторно излагане на вече изтъкнати пред Първоинстанционния съд доводи.
– Съображения на Съда
41. В самото начало следва да се напомни, че от член 225, параграф 1 ЕО и член 58, първа алинея от Статута на Съда следва, че единствено Първоинстанционният съд е компетентен, от една страна, да установява фактите, освен когато неточността по същество на установеното от него се дължи на представените по делото доказателства, и от друга страна, да прави преценка на такива факти. Когато Първоинстанционният съд е установил или е извършил преценка на фактите, по силата на член 225 ЕО Съдът е компетентен да упражни контрол върху правната квалификация на тези обстоятелства и върху правните последици, които Първоинстанционният съд е извел от тях. Следователно Съдът не е компетентен да установява фактите, нито по принцип да проверява доказателствата, които Първоинстанционният съд е приел в подкрепа на тези факти. Всъщност щом като тези доказателства са били получени надлежно и общите принципи на правото и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени, само Първоинстанционният съд може да преценява значението, което трябва да бъде дадено на представените му доказателства. Следователно освен в случай на изопачаване на тези доказателства, оценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество следва да се контролира от Съда (вж. Решение от 6 април 2006 г. по дело General Motors/Комисия, C‑551/03 P, Recueil, стр. I‑3173, точки 51 и 52, както и посочената в него съдебна практика).
42. По отношение на първата част от второто правно основание следва да се отбележи, че в точки 316—331 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е разгледал подробно фактическите обстоятелства, които са довели Комисията до това да приеме, че SGL Carbon има водеща роля в картела и че такава роля представлява утежняващо обстоятелство.
43. Във връзка с такова обстоятелство е важно да се отбележи, че в съответствие с постоянната съдебна практика (вж. по-специално Решение от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P, Recueil, стр. I‑5425, точки 240—242) тежестта на дадено нарушение се определя, като се вземат предвид много фактори, по отношение на които Комисията разполага с право на преценка. Когато определя размера на глобата, вземайки предвид в съответствие с посочените Насоки обстоятелството, че са налице утежняващи обстоятелства, Комисията само изпълнява задачата си да следи за спазването на общностните норми относно конкуренцията.
44. За да се определи тежестта на извършеното нарушение, по-специално следва да се вземат предвид действията на всяко от предприятията, ролята, която има всяко от тях при установяването на картела, както и ползите, които са могли да извлекат от него (вж. в този смисъл Решение от 7 юни 1983 г. по дело Musique Diffusion française и др./Комисия, 100/80—103/80, Recueil, стр. 1825, точка 129).
45. При тези условия изтъкнатите от SGL Carbon доводи относно утежняващото обстоятелство във връзка с водещата му роля в картела имат за цел да накарат Съда да преразгледа всички фактически елементи, с оглед на които се е произнесъл Първоинстанционният съд.
46. В това отношение SGL Carbon не предоставя никакъв документ, нито друго доказателство, с което да докаже, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото относно преценката си за ролята на това предприятие в създаването и развитието на картела.
47. Освен това посочената преценка не е опорочена от противоречия във връзка със съответната оценка на действията на SGL Carbon и на другите участващи в картела предприятия.
48. От това следва, че първата част от второто правно основание трябва да се отхвърли като недопустима.
По втората част от второто правно основание
– Доводи на страните
49. SGL Carbon поддържа, че е нарушено правото му на участие в производството във връзка с преценката на извършеното от него нарушение от страна на Комисията и че Първоинстанционният съд е изтълкувал погрешно правното значение на подобно обстоятелство. В действителност в изложението на възраженията Комисията му била приписала водеща роля в картела наред с друго предприятие. От друга страна, в точки 485—488 от мотивите на спорното решение Комисията била приела, че само жалбоподателят е „водещият и подбудителят на нарушението на пазара на изостатично пресован графит“, налагайки му най-високото увеличение на основния размер на глобата, а именно 50 %.
50. Поради това SGL Carbon счита, че Първоинстанционният съд не е зачел правото му на защита. В действителност в изложението на възраженията не можело да се споменава само обстоятелството, че при определяне на дадена глоба ще се има предвид тежестта и продължителността на нарушението, а трябвало да се изброят обстоятелствата, които могат да бъдат взети предвид при приемане на решението на Комисията, което щяло да позволи осигуряването на подходяща защита.
51. SGL Carbon подчертава, че твърдението за водеща роля представлява основна фактическа констатация за определяне размера на глобата. В действителност, ако в изложението на възраженията било посочено, че Комисията смята да осъществи такава преценка на тежестта на нарушението, жалбоподателят щял да ѝ се противопостави.
52. Според Комисията Първоинстанционният съд правилно е приел, че правото на защита, и по-специално правото на участие на страната в производството, са спазени, доколкото в изложението на възраженията са посочени основните фактически и правни елементи във връзка с допуснатите нарушения, каквито са тежестта и продължителността им. В действителност правото на участие на страната в производството нямало отношение към начина, по който Комисията възнамерява да приложи критериите за тежест и продължителност на нарушението при определяне размера на глобите.
53. Комисията поддържа, че значението на дейността на жалбоподателя като дружество с водеща роля в картела или начинът, по който Първоинстанционният съд преценява обстоятелствата във връзка с него, е въпрос от фактическо естество, който може да бъде проверен във фазата по обжалване само в случай на изопачаване на доказателствата.
54. В това отношение тя отбелязва, че жалбоподателят не бил поставил под въпрос правомерността на фактическите констатации на Първоинстанционния съд. Освен това дружеството не било изтъкнало доводи относно евентуално изопачаване на доказателствата от страна на Първоинстанционния съд.
– Съображения на Съда
55. Следва да се припомни, че изложението на възраженията, от една страна, и достъпът до преписката, от друга страна, позволяват на предприятията, които са обект на разследване, да се запознаят с доказателствата, с които разполага Комисията, и правят възможно ефективното използване на правото за защита (вж. Решение от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P, Recueil, стр. I‑8375, точки 315 и 316, както и Решение от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точки 66 и 67).
56. От постоянната съдебна практика следва също и че ако в изложението на възраженията Комисията посочи основните фактически и правни елементи, които могат да доведат до налагане на глоба, каквито са тежестта и продължителността на предполагаемото нарушение и обстоятелството, че то е извършено умишлено или по непредпазливост, Комисията е изпълнила задължението си да спази правото на предприятията на участие в производството (вж. в този смисъл Решение от 9 ноември 1983 г. по дело Michelin/Комисия, 322/81, Recueil, стр. 3461, точки 19 и 20 и Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, посочено по-горе, точка 428).
57. Ще се отнася до настоящата жалба, трябва да се приеме за установено, че в точки 138—142 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно е определил правната рамка, уреждаща изложението на възраженията и правото на предприятията на участие в производството.
58. По тази причина в точки 144 и 145 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно е приел, че правото на защита е спазено поради предоставената на SGL Carbon възможност да даде становище относно продължителността, тежестта и естеството на извършеното нарушение. В точка 146 от посоченото решение Първоинстанционният съд също правилно е уточнил, че в изложението на възраженията Комисията не е длъжна да разяснява начина, по който би могла да използва всеки от тези елементи при определяне размера на глобата (вж. в този смисъл Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, посочено по-горе, точки 434, 435 и 439).
59. Следователно Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, приемайки че в изложението на възраженията достатъчно точно е посочен начинът, по който Комисията смята да определи размера на глобата, по-специално във връзка с тежестта на извършеното нарушение.
60. В случая е важно да се отбележи, че в точка 148 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е приел за установено, че изложението на възраженията съдържа сведения, според които SGL Carbon има ролята на организатор и подбудител на нарушението. По тази причина жалбоподателят е бил уведомен, че това обстоятелство може да бъде взето предвид при определяне на глобата.
61. В точка 149 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд също правилно е приел, че нито едно доказателство не дава основание отговорността на SGL Carbon във връзка с водещата му роля в картела да се счита за увеличена, поради това че в спорното решение Комисията се отказва от това да припише такава роля на друго участващо в картела предприятие.
62. При тези условия, както изтъква генералният адвокат в точка 59 от заключението си, обстоятелството, че SGL Carbon е определено от Комисията като единственото дружество с водеща роля в картела, не променя положението на дружеството по отношение на този картел по начин, че да се накърнява правото му на защита, тъй като за изложението на възраженията е характерно, че е временно по същество и подлежи на изменения от страна на Комисията при последваща преценка въз основа на предоставените ѝ от страните становища и други фактически констатации.
63. Следователно втората част от второто правно основание не е обоснована.
64. От гореизложеното следва, че второто правно основание, приведено от SGL Carbon в подкрепа на жалбата му, трябва да се отхвърли изцяло.
По третото правно основание, изведено от неспазване на правото на защита, доколкото включва правото на участие на страната в производството
Доводи на страните
65. Според SGL Carbon в точка 154 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд неправилно е приел, че доводите на дружеството, в съответствие с които натоварените с извършване на разследването служители на Комисията имат недостатъчни познания по немски език, не са подкрепени с достоверни доказателства. В действителност жалбоподателят бил доказал в каква степен и въз основа на какви обстоятелства само е направил предположение, че никой от посочените служители не владее в достатъчна степен този език.
66. SGL Carbon счита, че служителите на Комисията трябва да могат да разбират непосредствено или посредством превод всички посочени от съответните предприятия данни.
67. Според Комисията Първоинстанционният съд е приел, че жалбоподателят не е представил никакво достоверно доказателство в подкрепа на посоченото предположение.
68. Тя подчертава, че индивидуалните езикови познания на даден служител не могат да играят ни най-малка роля във връзка с правото на защита. В действителност административното производство било проведено от Генерална дирекция „Конкуренция“ и било завършило с решение на Комисията в качеството ѝ на институция.
69. Комисията добавя, че цялата обменена по време на процедурата кореспонденция била на немски език, с едно изключение. Само третото искане за предоставяне на информация от жалбоподателя било на английски език, но дружеството не поискало превод, а само отговорило на немски език.
Съображения на Съда
70. На първо място следва да се припомни, че зачитането на правото на защита във всяко производство, което би могло да приключи с налагане на санкции, по-точно глоби или периодични имуществени санкции, е основен принцип на общностното право, който трябва да се спазва, дори да става дума за административно производство (вж. по-специално Решение от 2 октомври 2003 г. по дело Thyssen Stahl/Комисия, C‑194/99 P, Recueil, стр. I‑10821, точка 30).
71. Зачитането на правото на защита изисква по-специално по време на административното производство разследваното предприятие да е в състояние да изложи ефективно гледната си точка относно истинността и значимостта на твърдените факти, както и относно използваните от Комисията документи (вж. Решение от 6 април 1995 г. по дело BPB Industries и British Gypsum/Комисия, C‑310/93 P, Recueil, стр. I‑865, точка 21).
72. По отношение на изтъкнатото в подкрепа на жалбата трето правно основание следва да се отбележи, че доколкото SGL Carbon оспорва отхвърлянето от страна на Първоинстанционния съд в точка 154 от обжалваното съдебно решение на доводите на дружеството, според които Комисията е поверила преписката по делото на недостатъчно добре владеещи немски език служители, този извод се основава на фактическа преценка и оценка на представените пред Първоинстанционния съд доказателства, които както е посочено в точка 41 от настоящото решение, не могат да бъдат оспорени в рамките на производството по обжалване.
73. Дори да се приеме за доказано, че работещите по преписката служители на Комисията нямат необходимите езикови познания, във връзка с твърденията на SGL Carbon за нарушено право на защита от страна на Комисията е достатъчно да се отбележи, че езиковите познания на даден член от екипа, натоварен с разследването на определен картел, сами по себе си не са определящи при преценката за евентуално извършено от Комисията нарушение на правото на защита.
74. Поради това Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, приемайки, че Комисията не е нарушила правото на защита.
75. Следователно третото правно основание, изтъкнато от SGL Carbon в подкрепа на жалбата му, не може да бъде прието.
По четвъртото правно основание, свързано с това, че оказаното на Комисията съдействие от страна на SGL Carbon не е било взето предвид
Доводи на страните
76. SGL Carbon посочва, че Първоинстанционният съд не е взел предвид доводите, според които оказаното на Комисията съдействие от негова страна е подценено в сравнение с това на другите засегнати предприятия. В действителност Комисията намалила наложената на жалбоподателя глоба само с 35 %, докато било уместно да се направи намаление в размер на 50—75 %.
77. Дружеството счита, че е съдействало поне в същата степен като останалите предприятия и че само то е предоставило информация за участието на другите предприятия в картела.
78. SGL Carbon поддържа също, че не е от значение само въпросът дали в решението си Комисията ще вземе предвид разкритите нарушения от съдействалите предприятия. В действителност, в противен случай искащите да окажат съдействие предприятия трябвало постоянно да се опасяват, че предоставеното от тяхна страна съдействие, като в случая на жалбоподателя, няма да бъде взето предвид или поне не изцяло.
79. Комисията посочва, че Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото във връзка с преценката си на съдействието на SGL Carbon по време на разследването. Първоинстанционният съд правилно бил преценил приноса на жалбоподателя и на другите засегнати предприятия. Тъй като съдействието на жалбоподателя не било допринесло за установяване на нарушението, то не следвало да се взима предвид при намаляване на глобата.
80. Според Комисията Първоинстанционният съд е изследвал правилно доказателствата относно приноса на различните предприятия по време на разследването. Жалбоподателят не бил разяснил в каква степен това изследване би могло да доведе до изопачаване на доказателствата, което единствено подлежи на преразглеждане в рамките на производството по обжалване.
Съображения на Съда
81. Както е посочено в точка 43 от настоящото решение, Комисията разполага с широко право на преценка по отношение на методиката за изчисляване на глобите и в това отношение може да вземе предвид много фактори, сред които е и оказаното от съответните предприятия съдействие по време на осъществяването на разследването от службите на тази институция. В този контекст се изисква Комисията да осъществи комплексна фактическа преценка, каквато е преценката относно съдействието на съответните предприятия.
82. Във връзка с настоящото дело следва да се отбележи, че в точки 358—362 от обжалваното съдебно решение, взимайки предвид посоченото по-горе Известие относно съдействието, Първоинстанционният съд основава преценката си в тази област на съображението, според което само едно предприятие, именно първото предоставило доказателства за съществуването на даден картел, може да се ползва от значително намаление на глобата, като се изключат други предприятия, които на следващ етап от административното производство представят конкретни доказателства относно същия картел.
83. Що се отнася до съдействието, което дадено предприятие оказва на Комисията, според съдебната практика такъв принос може да обоснове намаляване на глобата на основание Известието относно съдействието само ако действително позволи на Комисията да осъществи задачата си за установяване на съществуването на нарушение и за прекратяването му (вж. в този смисъл Решение от 16 ноември 2000 г. по дело SCA Holding/Комисия, C‑297/98 P, Recueil, стр. I‑10101, точка 36 и Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, посочено по-горе, точка 399).
84. По-специално, ако в точки В и Б от Известието относно съдействието се предвижда намаление на глобата за първото предприятие, което предостави доказателства за съществуването на даден картел, то Известие на Комисията за намаляване и освобождаване от отговорност по делата за картели (ОВ C 298, 2006 г., стр. 17) утвърждава и подсилва преследваната цел за окуражаване на съдействието от страна на предприятията за разкриване на засягащи Общността тайни картели, и по-конкретно на първите предоставили доказателства предприятия.
85. Във връзка с настоящото дело в точка 360 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отбелязва, че съществува предприятие, различно от SGL Carbon, което първо е предоставило споменатите доказателства.
86. По тази причина в точка 367 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е приел, че поради водещата си роля в картела SGL Carbon не отговаря на посочените в Известието относно съдействието критерии и не може да претендира за значително намаление на наложената му глоба. Подобна преценка, основаваща се на фактически елементи, не може да бъде поставяна под въпрос в производството по обжалване.
87. Що се отнася до доводите на SGL Carbon, че предоставеното от негова страна съдействие на Комисията следвало да се вземе предвид независимо от приписаната на дружеството водеща роля в картела, важно е да се отбележи, че в точка 368 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно отчита липсата на задължение на Комисията да възнагради такова съдействие чрез съществено намаление на глобата, тъй като дружеството в действителност не е улеснило установяването на съществуването на този картел и не е спомогнало за прекратяване на дейността му.
88. Във връзка с твърдението на SGL Carbon, според което осигуреното от негова страна съдействие било подценено в сравнение с това на другите участващи в картела предприятия, е важно да се отбележи, както Първоинстанционният съд правилно е посочил в точка 371 от обжалваното съдебно решение, че Комисията има широки правомощия за преценка на качеството и полезността на съдействието на дадено предприятие, и по-конкретно в сравнение с приноса на останалите предприятия.
89. SGL Carbon обаче не е предоставило никакво доказателство за това къде Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото по отношение на анализа на упражняваното от Комисията право на преценка във връзка със съдействието на предприятията по време на разследването.
90. Следователно SGL Carbon необосновано поддържа, че преценката на Първоинстанционния съд относно предоставеното на Комисията съдействие от страна на дружеството по време на разследването е опорочена от грешка при прилагане на правото.
91. Поради това изтъкнатото от SGL Carbon четвърто правно основание в подкрепа на жалбата му трябва да се отхвърли.
По петото правно основание, изведено от несъразмерния характер на глобата
Доводи на страните
92. Според SGL Carbon при определяне на размера на глобата Първоинстанционният съд е приел неправилно, че Комисията не е задължена да преценява икономическото положение на въпросното предприятие.
93. Дружеството подчертава, че Първоинстанционният съд не можел да одобри изпадането в несъстоятелност на дадено предприятие вследствие налагането на глоба, без да вземе предвид финансовите последици от нея. В действителност принципът на пропорционалност предполагал да се вземе предвид чувствителността към санкциите с оглед на икономическото положение на съответното предприятие.
94. Според Комисията петото правно основание е недопустимо. В действителност SGL Carbon искало преразглеждане на адекватността на определения размер на глобата, като се посочвали редица твърдения извън констатациите на Първоинстанционния съд в обжалваното съдебно решение. Такава фактическа преценка обаче не можело да бъде предмет на контрол от страна на Съда в производството по обжалване.
95. Комисията поддържа, че петото правно основание при всички случаи е неоснователно. В действителност при упражняване на неограничената си компетентност Първоинстанционният съд бил потвърдил постоянната съдебна практика, според която Комисията не е длъжна да вземе предвид икономическото положение на дадено предприятие при определяне на размера на глобата.
96. Комисията добавя, че Първоинстанционният съд е намалил значително размера на наложената на жалбоподателя глоба, увеличавайки направеното от страна на Комисията намаление.
Съображения на Съда
97. На първо място следва да се припомни, както вече е посочено в точка 41 от настоящото решение, че контролът на Съда в рамките на производството по обжалване не обхваща фактическите констатации на Първоинстанционния съд, освен в случаите, когато неточността по същество на неговите констатации произтича от доказателствата по преписката, когато от страна на Първоинстанционния съд е допуснато изопачаване на доказателствата, когато е направена погрешна правна квалификация на фактите от негова страна, както и когато трябва да се прецени дали са спазени нормите относно тежестта на доказване и събирането на доказателствата.
98. При произнасяне по дадена жалба Съдът не може по съображения за справедливост да замести преценката на Първоинстанционния съд, който упражнявайки неограничената си компетентност, се е произнесъл по размера на наложените на предприятията глоби за нарушение на нормите на общностното право (вж. Решение от 17 юли 1997 г. по дело Ferriere Nord/Комисия, C‑219/95 P, Recueil, стр. I‑4411, точка 31 и Решение от 25 януари 2007 г. по дело Dalmine/Комисия, C‑407/04 P, Сборник, стр. I‑00829, точка 152).
99. Доколкото SGL Carbon поставя под въпрос пропорционалността на наложената му глоба, това правно основание трябва да се обяви за недопустимо, тъй като цели преразглеждане на фактическа преценка, за което Съдът не е компетентен в производството по обжалване (вж. също и Решение от 29 април 2004 г. по дело British Sugar/Комисия, C‑359/01 P, Recueil, стр. I‑4933, точки 47 и 48, както и Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, посочено по-горе, точки 245 и 246).
100. По отношение на доводите, според които Първоинстанционният съд не бил взел предвид финансовите възможности на SGL Carbon, следва да се отбележи, че според постоянната съдебна практика, на която правилно Първоинстанционният съд се основава в точка 333 от обжалваното съдебно решение, при определяне размера на глобата Комисията не е длъжна да вземе предвид икономическото положение на съответното предприятие, тъй като признаването на подобно задължение би било равносилно на предоставяне на неоправдани конкурентни предимства на предприятия, които са най-слабо приспособени към пазарните условия (вж. Решение от 8 ноември 1983 г. по дело IAZ International Belgium и др./Комисия 96/82—102/82, 104/82, 105/82, 108/82 и 110/82, Recueil, стр. 3369, точки 54 и 55, както и Решение по дело SGL Carbon/Комисия, посочено по-горе, точки 105 и 106).
101. При тези условия Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 333 от обжалваното съдебно решение е отхвърлил правното основание, изведено от обстоятелството, че Комисията не е взела предвид финансовите възможности на жалбоподателя.
102. Следователно изтъкнатото в подкрепа на жалбата на SGL Carbon пето правно основание не може да се приеме.
По шестото правно основание, изведено от неправомерността на определените от Комисията размери на лихвите
Доводи на страните
103. SGL Carbon счита, че Първоинстанционният съд не е разгледал доводите му относно определянето на размера на лихвите, поради което в това отношение обжалваното съдебно решение е опорочено от грешка при прилагане на правото.
104. Дружеството счита, че лихвите, които трябва да заплати, са твърде завишени. При липса на правно основание за това Комисията не можела да определя лихви, които определено са над пазарното равнище. Фиксирайки завишени лихви, Комисията в действителност му налагала допълнителна санкция.
105. Според SGL Carbon в никой случай Първоинстанционният съд е нямал основание да отхвърли позоваването на размера на лихвата по предврителните плащания на предприятията във връзка с наложените им глоби, защото този размер имал за цел само да препятства неоснователното обогатяване на Общностите. В действителност дори размерът на лихвата върху неплатените глоби трябвало да е насочен само към това съответното предприятие да не се облагодетелства при предоставяне на гаранция.
106. Според Комисията шестото правно основание е недопустимо, тъй като цели фиксирането на лихвите да бъде преразгледано от Съда в производството по обжалване.
107. Комисията поддържа, че при всички случаи това правно основание е неоснователно. В действителност значението на тази санкция би било намалено, ако предприятията получават икономически изгоди от забавянето на плащането на наложените им глоби и в следствие на това могат да бъдат финансово облагодетелствани в сравнение с издължаващите се в предвидения срок.
108. Комисията добавя, че Първоинстанционният съд е дал необходимата правна обосновка относно причината, поради която Комисията не е злоупотребила с дискреционната си власт при определяне на лихвите, и че жалбоподателят не е посочил никакъв довод, за да докаже, че лихвите за забава са определени несъразмерно.
Съображения на Съда
109. Следва да се припомни, че в отговор на повдигнатото пред него правно основание, в точка 411 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд се е позовал на постоянната съдебна практика, според която предоставените на Комисията правомощия съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 включват възможността да определи датата на изискуемост на глобите — датата, от която започват да текат лихви, както и техния размер, и условията за привеждане в действие на решението ѝ.
110. В действителност, ако Комисията не разполагаше с подобно правомощие, предприятията биха могли да се облагодетелстват от забавяне на плащанията, като по този начин отслабят ефекта на санкциите (Решение по дело SGL Carbon/Комисия, посочено по-горе, точка 114)
111. Поради това Първоинстанционният съд основателно е приел, че Комисията е имала право да определи по-висок базов размер от обичайния за пазара лихвен процент, доколкото е било необходимо, за да се препятстват действия по забавяне на плащането на глобата (Решение по дело SGL Carbon/Комисия, посочено по-горе, точка 115).
112. Следва да се добави, че SGL Carbon не е доказало къде Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 412 от обжалваното съдебно решение е приел, че Комисията не е надхвърлила границите на правото си на преценка по отношение определянето на размера на лихвата за забава. В действителност жалбоподателят е поискал само преразглеждане на осъществената от Първоинстанционния съд фактическата преценка в това отношение.
113. Такива доводи обаче са извън контрола на Съда в производството по обжалване (вж. Решение от 21 септември 2006 г. по дело Technische Unie/Комисия, C‑113/04 P, Recueil, стр. I‑08831, точки 81—83). Във връзка с това следва, че правното основание трябва да се обяви за недопустимо.
114. Относно твърдението на SGL Carbon, според което доводът му във връзка установяване от Комисията на лихва в размер на 2 % при предварително плащане бил отхвърлен неправилно като несвоевременно предявен, е важно да се отбележи, че в това отношение основателно Първоинстанционният съд е счел този довод за ново правно основание по смисъла на член 48, параграф 2 от процедурния му правилник, който не е изтъкнат в жалбата в първоинстанционното производство. Следователно в точка 413 от обжалваното съдебно решение той основателно е отхвърлил това правно основание като недопустимо.
115. Следователно шестото правно основание, изтъкнато от SGL Carbon в подкрепа на жалбата му, е отчасти неоснователно и отчасти недопустимо.
116. От всички гореизложени съображения следва, че нито едно от правните основания, изтъкнати от SGL Carbon в подкрепа на жалбата му, не може да бъде уважено и следователно тя трябва да се отхвърли.
Относно съдебните разноски
117. В съответствие с член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим спрямо производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на SGL Carbon и последното е загубило делото, то трябва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1) Отхвърля жалбата.
2) Осъжда SGL Carbon AG да заплати съдебните разноски.