62023CJ0811
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 29. januarja 2026 (
*1
)
„Pritožba – Trgovinska politika – Ukrepi trgovinske politike v zvezi z nekaterimi izdelki s poreklom iz Združenih držav Amerike – Izvedbena uredba (EU) 2020/502 – Ukrepi, ki so jih Združene države Amerike sprejele za uvoz nekaterih izdelkov, ki vsebujejo aluminij in jeklo – Sklep Evropske unije o prekinitvi uporabe trgovinskih koncesij in drugih enakovrednih obveznosti – Dodatne carine na uvoz izdelkov iz Združenih držav – Člen 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Načelo dobrega upravljanja – Pravica do izjave – Načelo ne ultra petita“
V zadevi C‑811/23 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 26. decembra 2023,
Evropska komisija, ki jo zastopata G.-D. Balan in M. Mataija, agenta,
tožeča stranka,
drugi stranki v postopku sta
Zippo Manufacturing Co. s sedežem v Bradfordu (Združene države),
Zippo GmbH s sedežem v kraju Emmerich am Rhein (Nemčija),
ki ju zastopata R. MacLean, avocat, in D. Sevilla Pascual, abogado,
tožeči stranki v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi K. Jürimäe (poročevalka), predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika drugega senata, F. Schalin, M. Gavalec in N. Fenger, sodniki,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 5. junija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Evropska komisija s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 18. oktobra 2023, Zippo Manufacturing in drugi/Komisija (T‑402/20, EU:T:2023:640, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,), s katero je to razglasilo ničnost Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2020/502 z dne 6. aprila 2020 o nekaterih ukrepih trgovinske politike v zvezi z nekaterimi izdelki s poreklom iz Združenih držav Amerike (UL 2020, L 109, str. 10, v nadaljevanju: sporna uredba) v delu, v katerem se nanaša na proizvode iz tarifne podštevilke 96138000 kombinirane nomenklature, uvedene z Uredbo Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382) (v nadaljevanju: oznaka KN 96138000).
Pravni okvir
Mednarodno pravo
2
Sporazum o zaščitnih ukrepih iz Priloge 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO), podpisan v Marakešu 15. aprila 1994 in odobren s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986 – 1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80) (v nadaljevanju: Sporazum STO o zaščitnih ukrepih).
3
Člen 8 Sporazuma STO o zaščitnih ukrepih, naslovljen „Raven koncesij in druge obveznosti“, v odstavku 2 določa:
„Če sporazum ni dosežen v 30 dneh s posvetovanji na podlagi odstavka 3 člena 12, imajo članice izvoznice pravico po preteku 30 dni od dneva, ko je pisno sporočilo o prekinitvi dano Svetu za trgovino z blagom, vendar najpozneje v 90 dneh po uvedbi ukrepa, začasno prekiniti uporabo približno enakovrednih koncesij ali drugih obveznosti v okviru [Splošnega sporazuma o carinah in trgovini (GATT) 1994] v zvezi s trgovino s članico, ki uporablja poseben zaščitni ukrep, če Svet za trgovino z blagom tej prekinitvi ne nasprotuje.“
4
Člen 12 Sporazuma STO o zaščitnih ukrepih, naslovljen „Notifikacija in posvetovanje“, v odstavku 3 določa:
„Članica, ki predlaga uporabo ali podaljšanje posebnega zaščitnega ukrepa, zagotovi ustrezno priložnost za predhodna posvetovanja s tistimi članicami, ki imajo bistven interes kot izvoznice določenega proizvoda, med drugim z namenom, da proučijo predložene informacije na osnovi odstavka 2, da si izmenjajo mnenja o ukrepu in doseganju dogovora o načinu doseganja cilja, ki je določen v odstavku 1 člena 8.“
Pravo Unije
5
Člen 1 Uredbe (EU) št. 654/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o izvrševanju pravic Unije za uporabo in uveljavljanje pravil mednarodne trgovine ter spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 3286/94 o določitvi postopkov Skupnosti na področju skupne trgovinske politike za zagotovitev izvrševanja pravic Skupnosti po mednarodnih pravilih trgovanja, zlasti tistih, ki so dogovorjena v okviru Svetovne trgovinske organizacije (UL 2014, L 189, str. 50), naslovljen „Predmet urejanja“, določa:
„Ta uredba določa pravila in postopke za zagotovitev učinkovitega in pravočasnega izvrševanja pravic [Evropske] [u]nije, da začasno prekine ali prekliče koncesije ali druge obveznosti iz mednarodnih trgovinskih sporazumov z namenom:
(a)
odgovoriti na kršitve pravil mednarodne trgovine s strani tretjih držav, ki vplivajo na interese Unije, in sicer s ciljem iskanja zadovoljive rešitve, ki ponovno vzpostavlja koristi za nosilce gospodarske dejavnosti v Uniji;
(b)
izravnati koncesije ali druge obveznosti v trgovinskih odnosih s tretjimi državami, ko se spremeni obravnava blaga iz Unije na način, ki vpliva na interese Unije.“
6
Člen 3 Uredbe št. 654/2014, naslovljen „Področje uporabe“, v točki (c) določa:
„Ta uredba se uporablja:
[…]
(c)
za izravnavo koncesij ali drugih obveznosti, kar je pravica, ki lahko izhaja iz uporabe zaščitnega ukrepa s strani tretje države bodisi v skladu s členom 8 Sporazuma STO o zaščitnih ukrepih bodisi z določbami o zaščitnih ukrepih v drugih mednarodnih trgovinskih sporazumih, vključno z regionalnimi ali dvostranskimi sporazumi“.
7
Člen 4 te uredbe, naslovljen „Izvrševanje pravic Unije“, v odstavku 1 določa:
„Kadar je potrebno ukrepanje, da se zaščitijo interesi Unije v primerih iz člena 3, Komisija sprejme izvedbene akte, s katerimi določi ustrezne ukrepe trgovinske politike. Ti izvedbeni akti se sprejmejo v skladu s postopkom pregleda iz člena 8(2).“
8
Člen 9 navedene uredbe, naslovljen „Zbiranje informacij“, v odstavku 1 določa:
„Komisija pri uporabi te uredbe zbira informacije in mnenja o gospodarskih interesih Unije v zvezi z določenim blagom ali storitvami ali določenimi sektorji, in sicer prek obvestila v Uradnem listu Evropske unije ali prek drugih ustreznih javnih sredstev komuniciranja, vključno z obdobjem, v katerem je treba posredovati informacije. Komisija prejete informacije upošteva.“
Dejansko stanje in sporna uredba
9
Dejansko stanje je predstavljeno v točkah od 2 do 13 izpodbijane sodbe in ga je v delu, ki se nanaša na pritožbo, mogoče povzeti, kot sledi.
10
Družba Zippo Manufacturing Co. (v nadaljevanju: ZMC), družba Zippo GmbH in družba Zippo SAS, ki je prenehala obstajati kot pravna oseba francoskega prava (v nadaljevanju skupaj: tožeče stranke na prvi stopnji), pripadajo isti skupini družb. Opravljajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in trženja mehaničnih kovinskih vžigalnikov, odpornih na veter, pod znamko Zippo ter poprodajnih storitev za te izdelke. Navedene izdelke proizvaja družba ZMC, ki se predstavlja kot edini znani proizvajalec tovrstnih izdelkov v Združenih državah.
11
Družba ZMC del svojih izdelkov izvaža v Unijo. Prodaja jih svojima hčerinskima družbama Zippo GmbH in Zippo SAS ter pooblaščenim neodvisnim distributerjem, da bi jih ti tržili na ozemlju Unije. Izdelki spadajo pod oznako KN 96138000, ki se nanaša na „druge vžigalnike“, med katerimi so „vžigalniki za cigarete in drugi vžigalniki, vključno z mehaničnimi ali električnimi, in njihovi deli, razen kremenov in stenjev“. Ob vstopu na carinsko območje Unije so ti izdelki pod to oznako zavezani carini.
12
Združene države Amerike so 24. januarja 2020 za nedoločen čas sprejele zaščitne ukrepe v obliki zvišanja carin za uvoz nekaterih izdelkov, ki vsebujejo aluminij in jeklo, veljavne od 8. februarja 2020.
13
Po mnenju Komisije so bili ti ukrepi, ki so jih Združene države Amerike opredelile kot varnostne ukrepe, zaščitni ukrepi, sprejeti za omejitev uvoza, da bi se domača industrija zaščitila pred tujo konkurenco in da bi se tako zagotovila njena trgovinska rast. Komisija je zato menila, da je treba sprejeti ukrepe za izvajanje Uredbe št. 654/2014.
14
Komisija je 6. marca 2020 na podlagi člena 9(1) te uredbe zainteresirane strani zaprosila za mnenje z obrazcem, ki je bil na voljo na spletni strani Generalnega direktorata (GD) za trgovino. Zbiranje informacij se je končalo 13. marca 2020. Komisija je ob koncu tega zbiranja informacij med mogočimi ukrepi navedla možnost uporabe dodatnih carin za nekatere izdelke s poreklom iz Združenih držav in zlasti, v prvi fazi, za izdelke, ki se uvrščajo pod oznako KN 96138000. Tožeče stranke na prvi stopnji pri navedenem zbiranju informacij niso sodelovale.
15
Komisija je 6. aprila 2020 sprejela sporno uredbo.
16
Člen 1 te uredbe je določal:
„1.   Komisija takoj, v vsakem primeru pa najpozneje do 7. aprila 2020, predloži pisno uradno obvestilo Svetu STO za trgovino z blagom, da Unija, če Svet za trgovino z blagom temu ne nasprotuje, 8. maja 2020 začasno prekine uporabo koncesij za uvozne dajatve v skladu s Sporazumom GATT 1994 za trgovino z Združenimi državami v zvezi z izdelki, navedenimi v odstavku 2.
2.   Posledično Unija uporablja dodatne carine za uvoz v Unijo, in sicer za izdelke s poreklom iz Združenih držav, kot so navedeni v nadaljevanju, na naslednji način:
(a)
V prvi fazi od 8. maja 2020 uporablja dodatno dajatev ad valorem v višini 20 % in 7 % na uvoz izdelkov, ki so opredeljeni v nadaljevanju:
oznaka KN […]
Dodatna dajatev ad valorem
9613 80 00
20 %
3926 30 00
7 %
[…]“
17
Člen 2 navedene uredbe je določal:
„Unija lahko uvede dodatne carinske dajatve iz člena 1, če in kolikor Združene države uporabljajo ali ponovno uporabijo svoje zaščitne ukrepe na način, ki bi vplival na izdelke iz Unije. Komisija v Uradnem listu Evropske unije objavi obvestilo, v katerem je naveden datum, na katerega so Združene države prenehale uporabljati svoje zaščitne ukrepe.“
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
18
Tožeče stranke na prvi stopnji so 30. junija 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbo za razglasitev ničnosti sporne uredbe v delu, v katerem se nanaša nanje.
19
Te tožeče stranke so v utemeljitev te tožbe navedle pet tožbenih razlogov. Peti tožbeni razlog, ki ga je Splošno sodišče edinega preizkusilo, se je nanašal na kršitev načela dobrega upravljanja.
20
Komisija se je z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 18. septembra 2020, sklicevala na nedopustnost navedene tožbe. S sklepom z dne 6. maja 2021 je bilo odločanje o tem ugovoru pridržano za končno odločbo.
21
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo najprej zavrnilo ugovor nedopustnosti Komisije, pri čemer je ugotovilo procesno upravičenje družbe ZMC iz razloga, da se sporna uredba nanjo posamično in neposredno nanaša, ter pravni interes tožečih strank na prvi stopnji. Posledično je navedeno tožbo razglasilo za dopustno.
22
Nato je Splošno sodišče pri odločanju o utemeljenosti tožbe na prvi stopnji na začetku preizkusilo peti tožbeni razlog. Ker je menilo, da je Komisija kršila pravico tožečih strank na prvi stopnji do izjave, je temu tožbenemu razlogu ugodilo. Zato je sporno uredbo razglasilo za nično v delu, v katerem se nanaša na izdelke, ki spadajo pod oznako KN 96138000, ne da bi preizkusilo druge tožbene razloge, ki so jih navedle tožeče stranke na prvi stopnji.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank v pritožbenem postopku
23
Komisija s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
peti tožbeni razlog, naveden v zadevi T‑402/20, zavrne in
–
tožečim strankam na prvi stopnji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji.
24
Družbi ZMC in Zippo GmbH Sodišču predlagata, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to na prvi stopnji odloči o „nerešenih“ tožbenih razlogih, in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji.
Pritožba
25
Komisija v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga.
Prvi pritožbeni razlog
26
Komisija s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da je bila kršena pravica tožečih strank na prvi stopnji do izjave na podlagi člena 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). Ta pritožbeni razlog je razdeljen na tri dele.
27
Sodišče meni, da je treba prvi in drugi del navedenega pritožbenega razloga preizkusiti skupaj.
Prvi in drugi del
– Trditve strank
28
Komisija s prvim delom prvega pritožbenega razloga, s katerim se izpodbijajo točke 63, 65, 69, od 71 do 73, 91 in 92 izpodbijane sodbe, trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo zahteve iz člena 41(2)(a) Listine, v skladu s katero se pravica do izjave uporablja le za „posamične ukrepe“, in je to pravico uporabilo za sporno uredbo. Ta uredba naj bi bila namreč splošni akt, kot naj bi izhajalo tako iz presoje Splošnega sodišča v zvezi s posamičnim nanašanjem na tožeče stranke na prvi stopnji kot iz točk 69 in 72 te sodbe.
29
Na prvem mestu, Komisija trdi, da iz člena 41(2)(a) Listine izhaja, da se pravica do izjave uporablja le za posamične ukrepe, in sicer ukrepe, ki so sprejeti zoper zadevno osebo in ki na zadnjenavedeno negativno vplivajo. Posamična narava zadevnega ukrepa in njegov negativni učinek na interese zadevne osebe naj bi bila kumulativna pogoja.
30
Ti pogoji naj bi izhajali tudi iz sodne prakse sodišč Unije. V skladu s to sodno prakso naj bi bila pravica do izjave povezana z izvajanjem polja proste presoje institucij Unije v posameznih primerih. Ta pravica naj bi se uporabljala za vsak postopek, ki je uveden proti neki osebi in lahko pripelje do akta, s katerim se posega v njen položaj, ter za vsak ukrep, sprejet zoper neko osebo. Uporabljala naj bi se zlasti za naslovnike odločb, ki občutno vplivajo na interese teh naslovnikov, kot so odločbe o naložitvi sankcij. Čeprav sodišča Unije v nekaterih zadevah poleg obstoja neugodnega učinka na interese zadevne osebe niso opravila podrobnega ločenega preizkusa zahteve po „posamičnem ukrepu“, naj bi bilo to mogoče pojasniti z dejstvom, da so se te zadeve nanašale prav na posamične ukrepe, ki so bili sprejeti proti določenim osebam in ki so na te osebe naslovljeni.
31
Na drugem mestu, Komisija vztraja pri tem, da navedena sodna praksa izključuje obstoj pravice do izjave – tako na podlagi člena 41(2)(a) Listine kot na podlagi splošnega pravnega načela – pred sprejetjem splošnih aktov. V skladu z isto sodno prakso niti postopek priprave teh aktov niti ti akti sami ne zahtevajo – na podlagi pravice do izjave – sodelovanja prizadetih oseb. Drugače bi bilo le, če bi se z izrecno določbo pravnega okvira, ki ureja sprejetje splošnega akta, podelila taka procesna pravica.
32
Na tretjem mestu, Komisija Splošnemu sodišču očita, da je v obravnavani zadevi kršilo zahtevo po „posamičnem ukrepu“ iz člena 41(2)(a) Listine in sodne prakse sodišč Unije. V točkah 63, 65 in od 71 do 73 izpodbijane sodbe naj bi – z različnimi besedami – kot edino merilo področja uporabe pravice do izjave upoštevalo neugoden učinek zadevnega ukrepa. Napačna uporaba prava naj bi bila še toliko očitnejša, ker naj bi bilo iz točk 69 in 72 te sodbe razvidno, da sporna uredba ni „posamični ukrep“.
33
Razlaga pravice do izjave, ki jo je tako podalo Splošno sodišče, naj bi imela škodljive posledice, saj lahko zelo številni splošni akti posegajo v položaj gospodarskih subjektov in potrošnikov. Iz te razlage naj bi izhajalo, da na podlagi vseh teh aktov nastane individualna pravica do izjave. To naj bi povzročilo praktične težave, pravne negotovosti in morebitne kršitve načela enakega obravnavanja. Ne bi naj bilo namreč mogoče pravično sprejeti splošne ukrepe, če bi morale institucije Unije upoštevati osebni položaj vsake osebe, na katero bi ti ukrepi lahko negativno vplivali.
34
Posledično se po mnenju Komisije za splošne akte običajno uporablja drugačen postopek sprejetja, kot je ta iz člena 9 Uredbe št. 654/2014, s katerim so vse zainteresirane strani pozvane, naj izrazijo svoja stališča, ne da bi bile nekatere od njih posamično opredeljene in ne da bi bilo z njimi opravljeno posamično posvetovanje.
35
Komisija z drugim delom prvega pritožbenega razloga, s katerim se izpodbijajo točke od 73 do 77, 91 in 92 izpodbijane sodbe, trdi, da tudi če bi Splošno sodišče preizkusilo, ali je sporna uredba „posamični ukrep“, in ugotovilo, da je tako, bi to pomenilo napačno razlago in uporabo člena 41(2)(a) Listine.
36
Na prvem mestu, ugotovitve iz točk od 74 do 77, 91 in 92 izpodbijane sodbe naj ne bi dokazovale, da je bil postopek sprejetja sporne uredbe uveden proti tožečim strankam na prvi stopnji ali da so bile te tožeče stranke naslovnice te uredbe. Splošno sodišče naj bi namreč v točkah 69 in 72 navedene sodbe izrecno priznalo, da je navedena uredba splošni akt.
37
Poleg tega naj bi iz ciljev Uredbe št. 654/2014 jasno izhajalo, da so vsi ukrepi, ki se lahko sprejmejo na podlagi te uredbe – kot je sporna uredba – splošni ukrepi, ki urejajo trgovino z nekaterimi proizvodi. Ob upoštevanju člena 1 Uredbe št. 654/2014 naj bi se ti cilji nanašali na splošno zaščito interesov Unije v razmerju do tretjih držav. Niti navedeni cilji niti nobena druga določba te uredbe naj ne bi zahtevali upoštevanja osebnega položaja ali ravnanja tujih gospodarskih subjektov.
38
Poleg tega naj ukrepa ne bi bilo mogoče opredeliti kot „posamičnega“ zgolj zato, ker lahko njegov avtor opredeli oziroma ve za osebo, na interese katere bi lahko sprejetje tega ukrepa negativno vplivalo. V praksi naj bi Komisija, ko pripravlja sprejetje ukrepa, kot je sporna uredba, nujno poznala razmere na trgu, zadevne izdelke ter vsaj nekatere glavne zadevne izvoznike in proizvajalce. Kljub temu naj ne bi obstajal predvidljiv način razlikovanja med zadevnimi gospodarskimi subjekti, ki si zaslužijo individualno pravico do izjave, in tistimi, ki si je ne zaslužijo. Tako naj bi pristop Splošnega sodišča Komisiji praktično onemogočil, da bi hkrati ravnala v skladu z zahtevami pravice do izjave in načelom enakega obravnavanja.
39
Na drugem mestu, Komisija trdi, da če bi bilo treba izpodbijano sodbo razlagati tako, da je Splošno sodišče ustvarilo izjemo od načela, da se pravica do izjave ne uporablja za splošne ukrepe, bi bilo v njej prav tako napačno uporabljeno pravo. Sodna praksa sodišč Unije naj namreč ne bi dopuščala nobene izjeme od tega načela. V zvezi s tem naj okoliščina, da ima gospodarski subjekt v primeru, da se procesno upravičenje za izpodbijanje splošnega akta nanj posamično in neposredno nanaša, ne bi bila taka, da bi mu na podlagi nje bila podeljena tudi pravica do izjave pred sprejetjem tega akta. Šlo naj bi namreč za različni pravni vprašanji.
40
Družbi ZMC in Zippo GmbH odgovarjata, da sta prvi in drugi del prvega pritožbenega razloga „brezpredmetna, brez učinka in/ali neutemeljena“.
41
Kar zadeva prvi del prvega pritožbenega razloga, na prvem mestu, družbi ZMC in Zippo GmbH v bistvu menita, da Komisija ne more trditi, na eni strani, da analiza posamičnega nanašanja v fazi dopustnosti potrjuje splošno področje uporabe sporne uredbe, hkrati pa trditi, na drugi strani, da sta ugotovitev takega vpliva in ugotovitev, da gre pri zadevnem ukrepu za posamični ukrep na podlagi člena 41(2)(a) Listine, dve različni pravni vprašanji.
42
Na drugem mestu, družbi ZMC in Zippo GmbH zavračata trditev Komisije, da je sporna uredba splošni ukrep. Ta trditev naj bi temeljila na povsem formalnem in napačnem merilu. Obstoj posamičnega ukrepa pa naj bi bilo treba presojati za vsak primer posebej, ob upoštevanju zadevnih dejanskih in pravnih elementov. Medtem ko naj bi splošni ukrep temeljil na objektivnih razlogih brez upoštevanja izvoznikov, naj bi Komisija v obravnavani zadevi opredelila in merila na izdelke znamke Zippo.
43
Na tretjem mestu, čeprav Splošno sodišče ni sistematično uporabilo pridevnika „posamični“ ali izraza „posamični ukrep“, pa naj bi v točki 61 izpodbijane sodbe opozorilo, da se člen 41(2)(a) Listine uporablja za „posamične ukrepe“. Prav tako naj bi na primer v točki 74 te sodbe priznalo in uporabilo dva različna pogoja iz te določbe, ki se nanašata na obstoj posamičnega ukrepa in na njegov škodljivi učinek na interese zadevne osebe. Ker je bila v obravnavani zadevi sporna uredba usmerjena v izdelke družbe ZMC, naj bi pomenila posamični ukrep.
44
Na četrtem mestu, družbi ZMC in Zippo GmbH trdita, da na podlagi sodne prakse, ki jo navaja Komisija, ni mogoče priti do nobenih zaključkov v obravnavani zadevi. Nobeden od navedenih precedensov, ki se nanašajo na akte, sprejete ob koncu postopka, ki ni bil uveden zoper osebo, ali na zakonodajne akte, naj se ne bi nanašal na položaj, v katerem bi institucija Unije opredelila en sam gospodarski subjekt in njegove izdelke, kot da so predmet posebne tožbe in določenega posamičnega ukrepa.
45
Na zadnjem mestu, Komisija naj se ne bi mogla sklicevati na praktične težave in škodljive posledice razlage Splošnega sodišča, da bi zanikala kršitev temeljnih pravic. Poleg tega naj bi se lahko tem posledicam zlahka izognila, če v postopku sprejetja uredbe ne bi „namerno merila“ na navedene izdelke.
46
Kar zadeva drugi del prvega pritožbenega razloga, družbi ZMC in Zippo GmbH trdita, na prvem mestu, da je Splošno sodišče ugotovilo obstoj posamičnega ukrepa, ker Komisija ni le vedela za tožeče stranke na prvi stopnji, ampak je na lastno pobudo izbrala in merila na izdelke znamke Zippo kot predmet izravnalnih ukrepov.
47
Na drugem mestu, trditev, da sporna uredba ni bila sprejeta ob koncu posamičnega postopka proti tožečim strankam na prvi stopnji, naj bi temeljila na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe. Iz izraza „tudi če“, uporabljenega v točki 72 te sodbe, naj bi bilo razvidno, da je Splošno sodišče menilo, da ta postopkovna okoliščina ni pomembna.
48
Na tretjem mestu, čeprav naj splošni cilji Uredbe št. 654/2014 ne bi zahtevali upoštevanja individualnih okoliščin, naj bi Splošno sodišče ugotovilo, da je Komisija upoštevala posamični položaj tožečih strank na prvi stopnji.
49
Na četrtem mestu, družbi ZMC in Zippo GmbH v zvezi s trditvami Komisije, ki temeljijo na splošnosti Uredbe št. 654/2014, opozarjata, da se ta uredba nanaša izključno na uporabo izravnalnih ukrepov za uvožene izdelke. Vendar naj bi Komisija priznala, da je bila sporna uredba – za razliko od prvotnih ukrepov, sprejetih leta 2018 – sprejeta z namenom, da bi odražala relativno majhno razširitev opredelitve izdelkov, zajetih z ameriškimi carinami. To naj bi zmanjšalo polje proste presoje Komisije. To polje proste presoje pa naj ji ne bi omogočalo, da iz subjektivnih razlogov izbere izdelek, ki nima nobene zveze z izdelki Unije, na katere negativno vplivajo ukrepi, ki so jih sprejele Združene države Amerike.
50
Na petem mestu, družbi ZMC in Zippo GmbH dodajata, da je trditev Komisije, da ni nobenega predvidljivega načina razlikovanja med zadevnimi gospodarskimi subjekti, ki si zaslužijo individualno pravico do izjave, in tistimi, ki si je ne zaslužijo, le „teoretična trditev“, saj je v obravnavani zadevi dejansko prišlo do opredelitve.
– Presoja Sodišča
51
Komisija s prvim in drugim delom prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je napačno uporabilo pravo pri razlagi in uporabi člena 41(2)(a) Listine. Na eni strani, navedena institucija trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo, da se pravica do izjave iz te določbe uporablja za splošne ukrepe, kot je sporna uredba, kadar ti negativno vplivajo na interese zadevne osebe. Na drugi strani, navedena institucija trdi, da tudi če bi Splošno sodišče to uredbo opredelilo kot posamični ukrep, je ta ugotovitev napačna.
52
Za odločitev o teh delih je treba, na prvem mestu, določiti področje uporabe pravice do izjave.
53
V skladu s členom 41(2)(a) Listine pravica do dobrega upravljanja vključuje predvsem pravico vsake osebe, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene.
54
Glede na besedilo te določbe pravica vsake osebe do izjave, ki je zagotovljena s to določbo, velja v vsakem postopku sprejetja posamičnega ukrepa zoper osebo, ki jo tak ukrep prizadene.
55
Vendar se navedena določba ne nanaša na postopek priprave splošnih ukrepov. Torej se ne uporablja v primeru, da bi se neki osebi zdelo, da splošni akt vpliva nanjo (glej v tem smislu sodbi z dne 17. marca 2011, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, točka 49, in z dne 22. junija 2023, Arysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, točka 50), pri čemer je treba opozoriti, da se akt splošno uporablja, če se uporablja za objektivno določene položaje in ima pravne učinke za kategorije oseb, ki so določene splošno in abstraktno (sodbi z dne 6. oktobra 1982, Alusuisse Italia/Svet in Komisija, 307/81, EU:C:1982:337, točka 9, in z dne 17. marca 2011, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, točka 51).
56
Ta razlaga člena 41(2)(a) Listine je potrjena s pojasnili glede člena 41 Listine, ki jih je v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine treba upoštevati pri razlagi prvonavedenega člena (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 20 in navedena sodna praksa). V zvezi s pravico do izjave je namreč v teh pojasnilih pojasnjeno, da besedilo te pravice izhaja iz sodne prakse sodišč Unije.
57
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa je načelo spoštovanja pravice do obrambe v vsakem postopku, ki se uvede zoper osebo in ki lahko pripelje do akta, ki posega v položaj, splošno načelo prava Unije, ki se uporablja, tudi če v zvezi s tem ni posebnih predpisov. To načelo zahteva, da morajo imeti naslovniki odločb, ki občutno posegajo v interese teh naslovnikov, možnost učinkovito izraziti svoja stališča v zvezi z elementi, ki so uporabljeni zoper njih za utemeljitev teh odločb (glej v tem smislu sodbe z dne 12. februarja 1992, Nizozemska in drugi/Komisija, C‑48/90 in C‑66/90, EU:C:1992:63, točka 44; z dne 24. oktobra 1996, Komisija/Lisrestal in drugi, C‑32/95 P, EU:C:1996:402, točka 21; z dne 14. junija 2016, Marchiani/Parlament, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, točka 51, in z dne 22. junija 2023, Arysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, točka 47).
58
Poleg tega ima pravica do izjave dvojni cilj. Na eni strani je namenjena čim natančnejši in pravilnejši preučitvi spisa ter ugotavljanju dejstev, na drugi strani pa omogoča zagotovitev učinkovitega varstva zadevne osebe. Natančneje, namen pravice do izjave je zagotoviti, da se vsaka odločba, ki posega v položaj, sprejme ob polnem poznavanju zadeve, njen cilj pa je zlasti omogočiti pristojnemu organu, da popravi napako, ali zadevni osebi, da navede elemente v zvezi s svojim osebnim položajem, ki govorijo v prid sprejetju ali nesprejetju odločbe oziroma taki ali drugačni vsebini odločbe (glej sodbo z dne 4. junija 2020, ESZD/De Loecker, C‑187/19 P, EU:C:2020:444, točka 69 in navedena sodna praksa).
59
Tako se splošno načelo pravice do izjave ne uporablja za splošne akte (glej v tem smislu sodbo z dne 14. oktobra 1999, Atlanta/Evropska skupnost, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, točke od 35 do 37).
60
Vendar je treba dodati, da je drugače, če je z izrecno določbo pravnega okvira, ki ureja sprejetje zadevnega akta, taka procesna pravica podeljena prizadeti osebi. Zakonodajalec Unije namreč lahko – čeprav mu tega ne nalagata niti člen 41(2)(a) Listine niti splošno načelo spoštovanja pravice do izjave – za osebe, ki naj bi bile zaradi splošnega akta prizadete, določi pravico, da se izjasnijo, da se z njimi posvetuje oziroma da so obveščene, in določi okvir za izvajanje te pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 2023, Arysta LifeScience Great Britain/Komisija, C‑259/22 P, EU:C:2023:513, točka 51).
61
Iz teh opozoril izhaja, kot pravilno trdi Komisija, da se pravica do izjave v smislu člena 41(2)(a) Listine načeloma ne uporablja v primeru, da splošni akt na osebo negativno vpliva.
62
Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba, na drugem mestu, preizkusiti utemeljenost presoj Splošnega sodišča iz točk 63, 65, 69, od 71 do 77, 91 in 92 izpodbijane sodbe.
63
Splošno sodišče je, prvič, v točkah 66 in 67 navedene sodbe, ki se v fazi pritožbe ne izpodbijata, v bistvu ugotovilo, da Uredba št. 654/2014, na podlagi katere je bila sprejeta sporna uredba, podjetjem, za izdelke katerih veljajo izravnalni ukrepi, ne podeljuje pravice do izjave.
64
Drugič, Splošno sodišče je v točkah 68 in 69 izpodbijane sodbe navedlo, da podjetja, ki izvažajo izdelke, na katere se nanašajo izravnalni ukrepi, določeni z uredbo, sprejeto na podlagi člena 4(1) Uredbe št. 654/2014, niso naslovniki teh ukrepov, katerih cilj je izravnava koncesij v trgovinskih odnosih z Združenimi državami Amerike. Vendar je v točkah 70 in 71 navedene sodbe ugotovilo, da so bili v obravnavani zadevi izravnalni ukrepi, ki so bili uvedeni s sporno uredbo, namenjeni povzročitvi negativnih gospodarskih posledic za dejavnost teh podjetij.
65
Splošno sodišče je iz tega v točkah 72 in 73 izpodbijane sodbe sklepalo, da tudi če izravnalni ukrep, določen z izvedbenim aktom, sprejetim na podlagi člena 4(1) Uredbe št. 654/2014, ni sprejet ob koncu posamičnega postopka zoper navedena podjetja, lahko pomeni ukrep, ki lahko negativno vpliva na njihove interese, tako da ni mogoče izključiti, da se lahko navedena podjetja sklicujejo na pravico do izjave na podlagi člena 41(2)(a) Listine.
66
V tem okviru je Splošno sodišče v točki 74 izpodbijane sodbe ugotovilo, da kadar Komisija v postopku sprejetja izvedbenega akta na podlagi člena 4(1) Uredbe št. 654/2014 opredeli fizično ali pravno osebo, na interese katere bi lahko ukrepi, določeni s tem aktom, negativno vplivali, mora imeti ta oseba možnost uveljavljati elemente v zvezi s svojim osebnim položajem, ki govorijo v prid temu, da se navedeni akt sprejme ali ne sprejme oziroma da ima določeno vsebino.
67
Tretjič, v obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točkah 75 in 76 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Komisija izdelke tožečih strank na prvi stopnji opredelila, kot da so predmet ukrepov, predvidenih s sporno uredbo, in da je vedela, da se bodo ti ukrepi v veliki meri nanašali nanje. Iz tega je v točki 77 navedene sodbe sklepalo, da so te tožeče stranke v teh okoliščinah imele pravico do izjave v postopku sprejetja te uredbe.
68
Splošno sodišče je pri tem razlogovanju dvakrat napačno uporabilo pravo.
69
Prvič, Splošno sodišče je uporabilo napačno pravno merilo in napačno razlagalo področje uporabe pravice do izjave iz člena 41(2)(a) Listine s tem, ko je zlasti v točkah od 71 do 74 izpodbijane sodbe razsodilo, da se lahko osebe, na katere se nanašajo ukrepi, ki jih splošni akt uvaja, sklicujejo na pravico do izjave, kadar ta akt negativno vpliva na njihove interese. Kot je razvidno iz te določbe in sodne prakse, na kateri je bilo opozorjeno v točkah od 53 do 62 te sodbe, se namreč to pravo ne uporablja za splošne akte, tudi kadar ti negativno vplivajo na interese nekaterih oseb.
70
Drugič, Splošno sodišče je prav tako napačno uporabilo pravo s tem, da je v obravnavani zadevi uporabilo to napačno pravno merilo. V zvezi s tem je res, da Splošno sodišče sporne uredbe ni izrecno opredelilo kot splošni ali posamični ukrep. Vendar je iz presoj, ki jih je Splošno sodišče opravilo v točkah 68, 69 in 72 te sodbe, dovolj jasno razvidno, da je to uredbo štelo za splošni akt. V teh okoliščinah ni moglo – ne da bi napačno uporabilo pravo – v točkah od 75 do 77 navedene sodbe razsoditi, da imajo tožeče stranke na prvi stopnji pravico do izjave v postopku sprejetja sporne uredbe iz razloga, da je Komisija v bistvu med tem postopkom njihove izdelke opredelila kot predmet izravnalnih ukrepov, določenih s to uredbo.
71
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvami družb ZMC in Zippo GmbH.
72
Prvič, družbi ZMC in Zippo GmbH menita, da sporne uredbe ni mogoče opredeliti kot splošni akt, ker je Komisija med postopkom, ki je pripeljal do sprejetja te uredbe, opredelila in merila na njune izdelke ter ker bi bila taka opredelitev v nasprotju s presojami, ki jih je opravilo Splošno sodišče v zvezi s posamičnim in neposrednim nanašanjem nanju.
73
V zvezi s tem je treba, na eni strani, ugotoviti, da so v členu 1(2) sporne uredbe na splošen in abstrakten način v smislu sodne prakse, navedene v točki 55 te sodbe, opredeljeni izdelki, za katere se uporablja dodatna dajatev ad valorem v višini 20 %, ki jo ta uredba uvaja, in sicer izdelki, ki se uvrščajo pod oznako KN 96138000. Poleg tega je treba navesti, da je namen te uredbe v skladu s členom 3(c) in členom 4(1) Uredbe št. 654/2014, na podlagi katere je bila prvonavedena uredba sprejeta, izravnati koncesije v trgovinskih odnosih z Združenimi državami Amerike in da sporna uredba ni bila sprejeta ob koncu postopka, uvedenega proti tožečim strankam na prvi stopnji, ki niso naslovnice te uredbe. V teh okoliščinah je treba ugotoviti – kot je ugotovila generalna pravobranilka v točkah 71 in 72 sklepnih predlogov – da zgolj okoliščina, da je Komisija opredelila nekatere pravne osebe, za katere naj bi se ta pravica ad valorem v velikem delu uporabljala, ne more povzročiti, da bi sporna uredba postala posamični ukrep v smislu člena 41(2)(a) Listine.
74
Na drugi strani, kar zadeva trditve, ki se nanašajo na posamično in neposredno nanašanje sporne uredbe na tožeče stranke na prvi stopnji, je treba opozoriti, da dejstvo, da se splošni akt na osebo posamično in neposredno nanaša, tej osebi ne more podeliti pravice do izjave pred sprejetjem takega akta (glej v tem smislu sodbo z dne 14. oktobra 1999, Atlanta/Evropska skupnost, C‑104/97 P, EU:C:1999:498, točki 34 in 35). Procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU in pravica do izjave na podlagi člena 41(2)(a) Listine sta namreč različni pravni vprašanji, ki imata, kot je razvidno iz točke 78 sklepnih predlogov generalne pravobranilke, različna cilja.
75
Drugič, trditev družb ZMC in Zippo GmbH, da je Splošno sodišče ugotovilo obstoj posamičnega ukrepa, sprejetega proti njima, temelji na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe, kot izhaja iz točke 70 te sodbe.
76
Tretjič, trditve, ki se nanašajo na polje proste presoje Komisije pri izbiri izdelkov, za katere veljajo ukrepi iz sporne uredbe, se nanašajo na presojo utemeljenosti teh ukrepov. Niso pa upoštevne za obstoj pravice družb ZMC in Zippo GmbH do izjave.
77
Glede na vse zgoraj navedene razloge je treba prvemu in drugemu delu prvega pritožbenega razloga ugoditi.
Tretji del
– Trditve strank
78
Komisija s tretjim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče – v primeru, da bi imele tožeče stranke na prvi stopnji pravico do izjave v postopku sprejetja sporne uredbe – napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da jim ta pravica ni bila podeljena v okviru javnega posvetovanja, opravljenega na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 654/2014.
79
Družbi ZMC in Zippo GmbH odgovarjata, da je ta del nedopusten in da nikakor ni utemeljen.
– Presoja Sodišča
80
Tretji del prvega pritožbenega razloga je naveden podredno, če bi Sodišče razsodilo, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da so tožeče stranke na prvi stopnji imele pravico do izjave v postopku sprejetja sporne uredbe. Iz analize prvega in drugega dela tega pritožbenega razloga pa izhaja, da ni tako.
81
Zato je treba tretji del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot neupošteven, ne da bi bilo treba presojati njegovo dopustnost.
82
Glede na vse zgoraj navedene razloge je treba ugotoviti, da je treba prvemu pritožbenemu razlogu v prvih dveh delih ugoditi, v preostalem pa ga zavrniti. V zvezi s tem napačna uporaba prava, ugotovljena v okviru preizkusa teh delov, zadostuje za razveljavitev izpodbijane sodbe.
83
Sodišče kljub temu meni, da je zaradi učinkovitega izvajanja sodne oblasti primerno preizkusiti tudi drugi pritožbeni razlog.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
84
Komisija z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče kršilo načelo ne ultra petita. Opozarja, da je Splošno sodišče – kot je razvidno iz točke 92 izpodbijane sodbe – sporno uredbo razglasilo za nično „v delu, v katerem se nanaša na izdelke, ki spadajo pod oznako KN 96138000“, medtem ko se je tožba nanašala na razglasitev ničnosti te uredbe zgolj v delu, v katerem se je ta uporabljala za tožeče stranke na prvi stopnji. Splošno sodišče naj bi torej odločilo ultra petita.
85
Družbi ZMC in Zippo GmbH menita, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot „brezpredmeten ali brez učinka“.
86
Družbi ZMC in Zippo GmbH trdita, da je glede na ugotovitve Splošnega sodišča v točkah 27 in 29 izpodbijane sodbe razglasitev ničnosti sporne uredbe v delu, v katerem se nanaša na izdelke s poreklom iz Združenih držav, ki spadajo pod oznako KN 96138000, enakovredna razglasitvi ničnosti te uredbe v delu, v katerem se nanaša na njune izdelke. Natančneje, iz te točke 29 naj bi bilo razvidno, da je družba ZMC edina proizvajalka izvoznica izdelkov, ki spadajo pod to oznako, z ozemlja Združenih držav v Unijo. Zato naj bi bilo zelo malo verjetno ali celo izključeno, da se navedena uredba nanaša na vžigalnike s poreklom iz Združenih držav, ki so jih proizvedla druga ameriška podjetja. Vsekakor naj bi šlo le za postransko škodo, nastalo pri merjenju na izdelke tožečih strank v postopku v glavni stvari.
Presoja Sodišča
87
Kot je Sodišče že večkrat razsodilo, sodišče, ki odloča o zakonitosti, ne more odločati ultra petita, ničnost, ki jo razglasi, pa ne more biti širša od tiste, ki jo predlaga tožeča stranka (sodbi z dne 14. septembra 1999, Komisija/AssiDomän Kraft Products in drugi, C‑310/97 P, EU:C:1999:407, točka 52, in z dne 14. novembra 2017, British Airways/Komisija, C‑122/16 P, EU:C:2017:861, točka 81).
88
V obravnavani zadevi je iz tožbe na prvi stopnji nedvoumno razvidno, da so tožeče stranke na prvi stopnji – kot je Splošno sodišče samo ugotovilo v točki 14 izpodbijane sodbe – predlagale razglasitev ničnosti sporne uredbe ter zlasti člena 1(2)(a) in člena 2 te uredbe v delu, v katerem se nanašata nanje.
89
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo sporno uredbo razglasilo za nično „v delu, v katerem se nanaša na izdelke, ki spadajo pod oznako KN 96138000“.
90
V delu, v katerem so v tej uredbi opredeljeni izdelki, ki spadajo pod to oznako, pa je abstraktno in objektivno opredeljena kategorija izdelkov, za katere velja dodatna dajatev ad valorem, ki jo ta uredba nalaga, kot je navedeno v točki 73 te sodbe. V zvezi s tem se navedena uredba lahko uporablja za te proizvode neodvisno od identitete zadevnih proizvajalcev, izvoznikov in uvoznikov.
91
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče s tem, da je sporno uredbo razglasilo za nično v delu, v katerem se nanaša na izdelke, ki spadajo pod navedeno oznako, prekoračilo obseg predlogov tožečih strank na prvi stopnji. V zvezi s tem okoliščina, da naj bi bila družba ZMC edina proizvajalka izvoznica izdelkov, ki spadajo pod isto oznako, tudi če bi bila dokazana, nikakor ni upoštevna.
92
V teh okoliščinah je treba drugemu pritožbenemu razlogu ugoditi.
93
Ob upoštevanju ugotovitev iz točk 82 in 92 te sodbe je treba pritožbi ugoditi in zato izpodbijano sodbo razveljaviti v delu, v katerem je z njo sporna uredba razglašena za nično v delu, v katerem se nanaša na izdelke, ki spadajo pod oznako KN 96138000, in v katerem je odločeno o stroških.
Tožba pred Splošnim sodiščem
94
V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča sámo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
95
V obravnavani zadevi je treba najprej navesti, da se izpodbijana sodba – kot je razvidno iz točke 93 te sodbe – v bistvu razveljavi le v delu, v katerem je bilo ugodeno tožbi na prvi stopnji. Vendar zoper odločbo, s katero je Splošno sodišče odločilo o procesnem vprašanju z zavrnitvijo ugovora nedopustnosti, ki ga je Komisija vložila z ločenim aktom, ni bila vložena pritožba. Ta odločba, ki jo vsebuje ta sodba (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 2002, Svet/Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, točka 50 in navedena sodna praksa), je torej pravnomočna kljub delni razveljavitvi navedene sodbe (glej po analogiji sodbi z dne 4. marca 2021, Komisija/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, točki 109 in 110, ter z dne 5. septembra 2024, Komisija/Češka republika (Žepni vžigalniki), C‑494/22 P, EU:C:2024:684, točki 155 in 156).
96
Glede utemeljenosti je treba navesti, da družbi ZMC in Zippo GMBH v utemeljitev ničnostne tožbe navajata pet tožbenih razlogov. Od teh se prvi nanaša na kršitev načela sorazmernosti, drugi na kršitev načel prepovedi diskriminacije in enakega obravnavanja, tretji na kršitev obveznosti obrazložitve, četrti na kršitev obveznosti, ki jih ima Unija na podlagi prava STO, peti pa na kršitev načela dobrega upravljanja.
97
Ob upoštevanju zlasti okoliščine, da je bil ta peti pritožbeni razlog predmet kontradiktorne razprave pred Splošnim sodiščem in da torej za njegov preizkus ni potrebno sprejetje nobenega dodatnega ukrepa procesnega vodstva ali dodatne preučitve spisa, Sodišče meni, da stanje postopka dovoljuje, da se o tožbi v zadevi T‑402/20 dokončno odloči v delu, v katerem se nanaša na navedeni peti pritožbeni razlog (glej v tem smislu sodbo z dne 8. septembra 2020, Komisija in Svet/Carreras Sequeros in drugi, C‑119/19 P in C‑126/19 P, EU:C:2020:676, točka 130).
98
Družbi ZMC in Zippo GmbH v okviru tega petega tožbenega razloga na eni strani izpodbijata postopek zbiranja informacij, ki ga je Komisija vodila na podlagi člena 9 Uredbe št. 654/2014, in na drugi strani v bistvu trdita, da je bila kršena njuna pravica do izjave.
99
Kar zadeva trditve, s katerimi se izpodbija postopek zbiranja informacij, se Sodišče – ob neobstoju posebnega izpodbijanja strank glede tega – strinja s presojami, ki jih je Splošno sodišče v zvezi s tem opravilo v točkah od 53 do 58 izpodbijane sodbe.
100
Kar zadeva trditve, ki se v bistvu nanašajo na kršitev pravice družb ZMC in Zippo GmbH do izjave, iz točk od 53 do 61, 69, 70 in 73 te sodbe izhaja, da ker je sporna uredba splošni akt, se ti družbi ne moreta sklicevati na pravico do izjave, če v Uredbi št. 654/2014 ni izrecne določbe, s katero bi jima bila taka procesna pravica podeljena.
101
Iz teh razlogov je treba peti tožbeni razlog na prvi stopnji v celoti zavrniti kot neutemeljen.
102
Stanje postopka pa ne dovoljuje odločitve o prvem, drugem, tretjem in četrtem tožbenem razlogu na prvi stopnji.
103
Kot je razvidno iz točke 92 izpodbijane sodbe, je Splošno sodišče namreč menilo, da ker je bilo petemu razlogu iz te tožbe ugodeno, ni bilo treba preizkusiti drugih tožbenih razlogov niti izreči se o dopustnosti nekaterih dokazov, ki so jih predložile tožeče stranke na prvi stopnji. Ti drugi tožbeni razlogi pa zahtevajo presojo dejanskega stanja – ki je lahko kompleksna – glede katere Sodišče meni, da zanjo nima na voljo vseh potrebnih dejanskih elementov.
104
Zato je treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o prvem, drugem, tretjem in četrtem tožbenem razlogu, ki so bili navedeni v podporo tožbi v zadevi T‑402/20.
Stroški
105
Ker se zadeva vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških pridrži.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.
Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 18. oktobra 2023, Zippo Manufacturing in drugi/Komisija (T‑402/20, EU:T:2023:640), se razveljavi v delu, v katerem je bila z njo razglašena ničnost Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2020/502 z dne 6. aprila 2020 o nekaterih ukrepih trgovinske politike v zvezi z nekaterimi izdelki s poreklom iz Združenih držav Amerike v delu, v katerem se nanaša na proizvode iz tarifne podštevilke 96138000 kombinirane nomenklature, uvedene z Uredbo Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, in je bilo z njo odločeno o stroških.
2.
Zadeva se vrne Splošnemu sodišču Evropske unije, da to odloči o prvem, drugem, tretjem in četrtem tožbenem razlogu, ki so bili navedeni v podporo tožbi v zadevi T‑402/20.
3.
Odločitev o stroških se pridrži.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.