SODBA 
V IMENU LJUDSTV A
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodnice
in sodnika mag. Rudi Štravs kot predsednik, ter mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič
Penko, Vladimir Horvat in Karmen Iglič Stroligo kot člani, 
v pravdni zadevi tožeče stranke (tožene stranke po nasprotni tožbi):  A. A., ..., ki  ga
zastopa Nives Čurin Marinšek, odvetnica v Ljubljani,  zoper toženo stra nko  (tožečo
stranko  po  nasprotni  tožbi,  v  nadaljevanju  tožena  stranka) :  B.  B.,  ...,  Republika
Hrvaška, ki jo zastopa Samo Mirt Kavšek, odvetnik v Kranju, 
zaradi  zaupanja  mladoletnega  otroka  v  varstvo  in  vzgojo,  določitve  stikov  in
preživnine, 
o reviziji tožeče stranke zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani IV Cp 2219/2019 z
dne 8. 5. 2020, v zvezi z delno sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani P 1473/2016-IV z
dne 14. 5. 2019,       
na seji 21. aprila 2021
1
 II Ips 25/2021
RAZSODILO:
Revizija se zavrne.
OBRAZLOŽITEV:
O dosedanjem poteku postopka
1. Tožnik oziroma  toženec po nasprotni tožbi (v nadaljevanju tožnik) in toženka
oziroma tožnica po nasprotni tožbi (v nadaljevanju toženka) sta starša mladoletne
C. C., roj. ... 2012. V tem pravdnem postopku sta oba zahtevala, da se jima hči
zaupa v varstvo in vzgojo, da se določijo stiki med otrokom in drugim od staršev
ter plačilo preživnine. 
2. Sodišče prve stopnje je z delno sodbo hčer zaupalo v varstvo in vzgojo toženki (I.
točka izreka). Stike med hčerko in tožnikom je določilo tako, da potekajo vsak
drugi vikend v mesecu, pri čemer v petek ob 18.00 uri mati pripelje hčer na glavno
avtobusno postajo v Zagreb, kjer jo prevzame oče, ki jo nato v nedeljo ob 18.00
uri ponovno pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb, kjer jo prevzame mati.
V času zimskih in spomladanskih počitnic po šolskem koledarju je stike določilo
tako, da hči izmenično preživi zimske počitnice z enim, spomladanske počitnice
pa z drugim od staršev, pri čemer jo prvi prost dan počitnic z očetom mati ob
18.00 uri pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb, kamor jo oče zadnji prost
dan ob 18.00 uri pripelje nazaj; če pa zadnji dan počitnic pade na dan, ki je
določen kot vikend stik, oče hčer pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb
šele  v  nedeljo  ob  18.00  uri.  Podobno  je  bilo  urejeno  izmenično  preživljanje
božično novoletnih in velikonočnih praznikov vsakega od staršev s hčerko. Za čas
poletnih počitnic  pa  je  bilo določeno,  da  hči  pri  očetu preživi  čas  od prvega
prostega dne po šolskem koledarju (15. 6. 2019) do 30. 6., s prevzemom ob 18.00
uri na glavni avtobusni postaji v Zagrebu, pri materi bo nato hči do 15. 7., nato
zopet pri očetu do 31. 7., nato pri materi do 15. 8. ter nato pri očetu do 31. 8.
Določilo je tudi izvrševanje stikov preko Skype-a ob prižgani kameri, in sicer ob
nedeljah od 19.00 do 20.00 ure (II. točka izreka). Kar zahtevata stranki več ali
drugače, je zavrnilo (III. točka izreka). 
3. Sodišče  druge  stopnje  je  pritožbama  obeh  pravdnih  strank  delno  ugodilo  in
odločitev o stikih delno spremenilo tako, da je vikend stik spremenilo tako, da
namesto vsak drugi vikend v mesecu poteka prvi ali drugi vikend v mesecu, ki
sledi  tednu,  v  katerem  ima  deklica  pouk  v  dopoldanski  izmeni.  Odločitev  o
2
izvajanju stikov v času zimskih in spomladanskih počitnic ter božično novoletnih
in velikonočnih praznikov je razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču
prve stopnje v novo sojenje. Sicer je pritožbi zavrnilo in potrdilo odločbo sodišča
prve stopnje v izpodbijanem, a nespremenjenem in nerazveljavljem delu. 
Sklep o dopustitvi revizije 
4. Vrhovno  sodišče  Republike  Slovenije  je  s  sklepom  II  DoR  348/2020  z  dne
25. 9. 2020 predlogu tožnika delno ugodilo in dopustilo revizijo glede vprašanj:
- Ali bi bilo slovensko sodišče, preden je odločalo in odločilo meritorno o pravicah
pravdnih strank do skrbi za otroka, dolžno zagotoviti vrnitev otroka v Republiko
Slovenijo?
- Ali gre v posledici zmotne in napačne uporabe materialnega prava v konkretnem
primeru za arbitrarno in nepošteno sojenje oziroma sojenje v nasprotju z zakoni,
Ustavo RS in ratificiranimi mednarodnimi pogodbami?
- Ali sta sodišči okoliščino, da je toženka odpeljala deklico v Split, ne da bi se
predlagatelj strinjal, pravilno materialnopravno presodili in ovrednotili, to je mu
dali pravi pravni pomen?
- Ali je materialnopravno in skladno z ustaljeno sodno prakso stališče obeh sodišč,
zlasti pa pritožbenega, glede stikov, določenih s prvostopenjsko sodno odločbo?
Ugotovljeno dejansko stanje 
5. Iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč, na katere je revizijsko sodišče vezano (drugi
odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP), izhaja: 
- toženka, hrvaška državljanka, in tožnik, slovenski državljan, sta pred letom 2012
v Republiki Sloveniji zasnovala zunajzakonsko skupnost; ... 2012 je bila v njej
rojena hči C. C., ki je prebivala z obema staršema v D. v Republiki Sloveniji, tam
obiskovala vrtec in imela stike s sorodniki po očetovi strani in prijatelji, pa tudi s
sorodniki po materini strani, ki so živeli v Splitu.
-  skupno  življenje  pravdnih  strank  je  bilo  precej  konfliktno;  med  trajanjem
zunajzakonske  skupnosti sta  se predhodno že enkrat  razšla, zaradi  česar se je
toženka s hčerko umaknila v varno hišo; deklica je bila tudi po poskusu ponovne
vzpostavitve skupnega življenja izpostavljena prepirom in neustrezni komunikaciji
med staršema; zunajzakonska skupnost je dokončno razpadla v juniju 2016. 
3
- 27. 6. 2016 je mati brez soglasja in brez vednosti tožnika odpeljala hči v Split v
Republiko Hrvaško, kjer sta se nastanili pri materinih starših; o odhodu je istega
dne po elektronski pošti obvestila tožnika, CSD in policijo.
- ob razpadu skupnosti je bila toženka v tuji državi (Republiki Sloveniji) brez
zaposlitve, brez sredstev za preživljanje, ni imela urejenega statusa, bila je brez
socialne oziroma sorodstvene mreže.
- materina preselitev je bila z vidika stikov z očetom slaba, je bil pa umik deklice
iz konfliktnega okolja potreben; način, ki ga je izbrala toženka, ni bil izbran z
namenom očetu onemogočiti stik z otrokom ali otroka skriti pred njim.
- deklice  tožnik nato nekaj časa  ni videl;  prvi stik je imel  po mesecu in pol
12. 8. 2016, ko je z deklico preživel štiri ure v Splitu; med postopkom so bili z
začasno odredbo urejeni stiki.
-  do očetove  predaje  deklice  materi  12.  8.  2018  ni  prišlo;  deklica  je  bila  ob
sodelovanju izvršitelja, policije in delavcev CSD predana materi 3. 9. 2018; tožnik
je imel kljub morebitnemu nesporazumu o kraju predaje na voljo dovolj možnosti,
da bi deklico vsaj do začetka septembra predal materi; predal je ni niti po vročitvi
sklepa o dolžnosti predaje 29. 8. 2018; ni šlo za nenadno, ampak za premišljeno in
dlje časa načrtovano odločitev; ob izročitvi 3. 9. 2018 deklica ni želela k materi, a
to ne pomeni, da materino okolje in mater zavrača; željo je izrazila v stiski, v
kateri se je znašla ne le zaradi prisilne izvršbe, temveč tudi zato, ker je bila ves
avgust pri očetu, ne da bi jo bilo pojasnjeno, zakaj mama ne pride ponjo, in ker je
bila v strahu, kaj se bo zgodilo z očetom; deklice nato v naslednjih treh mesecih ni
bilo na stike k očetu, od prvega vikenda v decembru 2018 pa je bila pri njem vsak
prvi oziroma kasneje vsak drugi vikend v mesecu.
- preselitev deklici ni povzročila nepopravljive ali težko popravljive škode, deklica
se je zmožna prilagoditi novemu okolju in drugače govorečim ljudem. Tedaj se ni
prvič srečala z okoljem v Splitu, saj je predhodno obiskovala svoje tamkajšnje
sorodnike. Kasneje je svoje bivanjsko okolje spremenil tudi tožnik s selitvijo iz D.
v Ljubljano. 
- sodišči sta s pomočjo izvedenke, ki je mnenje podala v času, ko je deklica 10 do
14 dni mesečno preživljala pri očetu, ostalo pa pri materi, ter obiskovala vrtec tako
v Ljubljani kot v Splitu, ugotovili, da oba starša znata izražati deklici pozitivna
čustva in ji zagotoviti občutek sprejetosti, da ima deklica dober stik z obema in je
na oba čustveno navezana, preferira pa mamo, da je do matere zaupljiva, čustveno
bližja in se počuti podprto, do očeta pa je previdnejša, manj sproščena, a sprejema
njegove  spodbude  in  pravila,  da  si  v  odnosu  do  očeta  ne  upa  izraziti  vseh
občutkov, da so jo motile očetove reakcije na mamo in da je izražala zaskrbljenost
4
za mamo, da ima oče manj ugodne osebnostne poteze: slabšo kontrolo čustev in
agresivnih reakcij v stresnih okoliščinah, vztrajanje pri svojih stališčih ne glede na
okoliščine, dominantnost v odnosih in izražanje negativnih stališč do matere, težje
razmeji med partnerskim konfliktom in starševsko vlogo in s tem obremenjuje
deklico; oče matere ni dojemal in je ne dojema kot sebi enakovredne, očetovo
izražanje  negativnih  stališč  do  matere  lahko  resno  poseže  v  proces  otrokove
identifikacije z materjo in deklici povzroča škodo v nadaljnjem razvoju; mati je
manj  odločna, negotova in teži  k opori  s  strani drugih, a ima  zadostno mero
empatije, deklici izraža naklonjenost, toplino, jo spodbuja ter je distancirana od
partnerskih konfliktnih odnosov; obe okolji, v katerih sta starša živela, sta bili
spodbudni in sta deklici zagotavljali ustrezen razvoj. Sklenila je, da ima boljše
možnosti za nadaljnje varstvo in vzgojo deklice mati, ki je primernejša tudi glede
na dekličin spol in starost. 
- sodišči sta sledili pojasnilom izvedenke ob zaslišanju, da je odraščanje hčere
lažje, če je starš istega spola, vendar to ni bil ne edini ne prevladujoč dejavnik za
njeno oceno. V mnenju je upoštevala, da je mati deklico na Hrvaško odpeljala brez
očetovega soglasja. Čustvena navezanost med mamo in deklico obstaja ne glede
na to okoliščino, poleg tega je deklica kljub temu navezana na očeta in ju to ni
odtujilo. Bivanje v Splitu je deklici všeč, celo bolj kot okolje v Ljubljani. Ni
zaznala, da bi bila ta ocena deklice izražena pod vplivom materine indoktrinacije.
Upoštevala je čustveno stanje deklice, da ji je mati bližje, da ji zaupa, da ima mati
večjo  distanco  do  partnerskih  konfliktov  in  s  tem  ne  obremenjuje  deklice,
dekličino željo, da ji je bolj “fino” v Splitu, da je mama primernejša glede na spol
deklice, da bolj upošteva njene potrebe in ima več empatije. 
- ob podaji dopolnitve mnenja spomladi 2019 je bilo ugotovljeno, da je deklica
bolj zadržana in manj sproščena; dogodke v avgustu 2018 je doživela kot stresne;
stisko zaradi dogajanja poleti 2018 je v večji meri prebrodila, a je izgubila občutek
varnosti in postala nezaupljiva; oče ji ni več tako blizu kot prej. Oče je s svojim
ravnanjem v avgustu 2018 deklico na nek način čustveno zlorabil in jo odtujeval
od matere (nakupila sta šolske potrebščine, oče jo je pripravljal na to, da bo šla v
šolo  v  Sloveniji,  deklica  se  je  veselila  prvega  šolskega  dne).  Na  drugi  strani
odsotnost stikov z očetom po izročitvi deklice materi ni negativno vplivala nanjo;
deklica je še vedno na oba starša čustveno navezana, a bližja materi. Mati ima
glede  na  primarne  osebnostne  lastnosti  boljše  starševske  kapacitete,  saj  bolje
razume  otrokove  potrebe,  jih  upošteva,  deklice  ne  izpostavlja  konfliktu  s
partnerjem, deklica mami bolj zaupa in ima pri njej večji občutek varnosti. Oče je
bolj pritiskajoč, netoleranten, kot osebnost je zelo občutljiv in težko obvladuje
svojo  stisko,  ločitev  deklice  zelo  negativno  doživlja;  do  svojega  ravnanja  v
avgustu 2018 je delno kritičen; nima distance do partnerskih konfliktnih odnosov;
primanjkuje  mu  empatije,  slabše  kontrolira  čustveno  stanje,  ima  trda  in  toga
prepričanja, ne umiri žogice, temveč gre v konflikt. 
5
- tudi izvedenec v prejšnjem postopku IV P 2326/2014, ki je mnenje podal v
trenutku,  ko sta  oba  starša  še  prebivala  v Sloveniji  in nato ponovno zaživela
skupaj, je prednost dal materi, ker da ta vzgojne kapacitete izpolnjuje bolje kot
oče, bolj je socialno in čustveno empatična, razumevajoča, deklica se bolj nagiba
na stran mame in jo bolj potrebuje. Oče je bil tedaj ocenjen kot manj čustveno in
socialno empatičen do razvojnih potreb deklice, zna biti agresiven, pri njem je
znižana frustracijska toleranca. Mati je po drugi strani občasno delovala dokaj
nevrotično, zaskrbljeno in anksiozno, kar je bilo pripisano zadnjim dogodkom
skupnega  življenja,  ki  so  ji  povzročali  hujšo  psihično  stisko.  Zavzeto  je  bilo
stališče, da je deklica navezana na oba starša, oba potrebuje in da bi mati morala
napraviti vse, da ne pride do odhoda v Split in da oče obdrži stike v širokem
obsegu. 
- deklica ima pri očetu opremljeno sobico, prijatelje, hodi z njim na izlete in
predstave, smučat, drsat, kolesarit in podobno; v šoli, ki jo obiskuje v Splitu, se
dobro počuti in je vzpostavila pristne stike zlasti s tremi  sošolkami in dvema
prijateljicama; deklica nima težav ne s hrvaškim ne s slovenskim jezikom; bivalne
razmere pri materi niso take, da ji ne bi omogočale zdravega razvoja.
Presoja nižjih sodišč
6. Sodišče prve stopnje je uvodoma povzelo, da je pred hrvaškim sodiščem med
strankama  v  zvezi  z  dekličino  vrnitvijo  tekel  postopek  po  določilih  Haaške
konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok
(v  nadaljevanju  Haaška  konvencija) 1.  Hrvaško  sodišče  je  predlog  tožnika  za
vrnitev  otroka  zavrnilo.  Sodišče  prve  stopnje  je  menilo,  da  o  tem  ne  sme
(ponovno) odločati, čeprav bi bila odločitev hrvaškega sodišča napačna, zato ni
ugotavljalo, ali je bila deklica protipravno zadržana, ali obstajajo pogoji za vrnitev
deklice ali razlogi za odklonitev vrnitve. Ker je bilo dekličino običajno bivališče
ob vložitvi tožbe v Republiki Sloveniji, je slovensko sodišče po Uredbi Sveta (ES)
št. 2201/2003 o pristojnosti in priznanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih
sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES)
št. 1347/2000 (v nadaljevanju Uredba) 2 pristojno za meritorno odločitev v sporu o
starševski  odgovornosti.  Morebitna  odločba  o tem,  da  se  deklica  (začasno  ali
trajno) zaupa v varstvo in vzgojo očetu, pa bi ob izvršitvi logično pomenila tudi
njeno vrnitev v Slovenijo oziroma njeno bivanje v Sloveniji. Pritožbeno sodišče je
pritrdilo, da sta postopek za vrnitev otroka po Konvenciji in postopek odločanja o
zaupanju otroka v vzgojo in varstvo dva različna postopka. Predmet odločanja je
različen, saj se v prvem odloča, ali je bil otrok nezakonito odpeljan in zadržan v
drugi državi, medtem ko se v drugem presoja, kateremu od staršu naj se po njunem
razhodu otrok zaupa v varstvo in vzgojo. Menilo je, da nič drugega ne izhaja niti
1 Ur. l. RS – MP , št. 6/93 in 14/12.
2 UL L 338, 23. 12. 2003; poimenovana tudi Uredba Bruselj IIa. 
6
iz 8. točke 11. člena Uredbe, saj ta določa le, da kasnejša odločitev, izdana v sporu
glede varstva in vzgoje, ni odvisna od odločitve, da se otrok ne vrne oziroma da
zavrnitev  zahteve  za  vrnitev  otroka  ne  pomeni  (pravnomočne)  odločitve  o
predhodnem vpašanju, na katero bi bilo sodišče, ki odloča o zaupanju otroka v
vzgojo  in  varstvo,  vezano.  Sklicevalo se  je  na  sodbo  Sodišča  Evropske  unije
C-376/14 PPU z dne 9. 10. 2014. 
7. Obe  sodišči  sta  poudarili,  da  na  odločitev  ni  vplivalo  vprašanje,  katero
državljanstvo ima deklica, kje se šola in kje ima prijavljeno stalno ali začasno
bivališče, temveč kakšne sposobnosti imata starša za vzgojo in varstvo otroka.
Presodili sta, da ima boljše zmožnosti za nadaljnjo vzgojo in varstvo mati. Kljub
ugotovitvi, da ima vsak od staršev nekatere slabosti in nekatere prednosti, so bile
kot odločilne upoštevane zmožnosti vživljanja v otrokovo doživljanje in ohranitve
drugega starša v pozitivni luči ter – v čim večji meri – obvarovanja otroka pred
partnerskim konfliktom. Toženka zmore ustrezneje razmejiti med partnersko in
starševsko  vlogo  kot  tožnik.  Sodišče  ni  dvomilo,  da  je  tudi  oče  sposoben
prepoznavati otrokove potrebe, vendar je hči bližje materi. Dekličino zavedanje
dejstva, da oče ne sprejema matere in da si v odnosu do njega ne upa izraziti vseh
občutkov,  ne  vpliva  pozitivno  na  njen  razvoj.  Ugotovitev  o  tem,  da  je  mati
primernejša glede na otrokov spol, je le ena od ugotovitev, na katerih temelji
odločitev o zaupanju deklice materi. Ne temelji na spolu starša, ampak je bistvo te
ugotovitve o – v psihološki stroki – prepoznanem pomenu vsakega od staršev za
osebnostni  razvoj  deklice.  Razlikovalna  lastnost  tako  ni  spol  starša,  ampak
otrokova korist. 
8. Sodišči sta zavrnili očitek tožnika, da je odločitev podrejena izsiljeni situaciji, ki je
nastala zaradi toženkine preselitve skupaj z deklico v Split, in da je (zato) oprta na
interese in potrebe toženke, ne pa otroka. Ne drži, da bi moralo imeti odločilno
težo dejstvo, da je toženka hčer brez njegove privolitve odpeljala na Hrvaško.
Tožniku  zaradi  dejanja  toženke  ne  pripada  izključna  pravica,  da  odloča  o
dekličinem prebivališču in da  se  otrok nemudoma  vrne  v Slovenijo.  Je  pa  to
dejstvo  pomembno  za  odločitev  o  zaupanju  deklice  v  varstvo  in  vzgojo.
Pomembno je, kako je sprememba okolja vplivala na otroka, kako je vplivala na
ohranitev  vezi  z  drugim  od  staršev  in  kaj  ravnanje  toženke  pove  o  njenih
starševskih sposobnostih. 
9. Dogovor, da bo dekličino prebivališče v Ljubljani, je bil sprejet še v času, ko sta
starša živela skupaj. Prenehanje življenjske skupnosti je okoliščina, ki zahteva
bodisi nov dogovor bodisi – v primeru spora – odločitev sodišča. Gledišče, da  bi
morala starša po pretrganju njune partnerske vezi najti način, s katerim bi čim bolj
omilila posledice prenehanja njune življenjske skupnosti, da bi se zato morala
izogibati  vsakršnim  ravnanjem,  ki  otroku  onemogočajo  živeti  v  bližini  obeh
staršev, in da je zato mati s preselitvijo v Split ravnala v nasprotju s hčerino
7
koristjo, upošteva le tožnikov položaj in zanemarja toženkinega. Toženka se je
preselila v Slovenijo z namenom skupnega življenja s tožnikom, njuna partnerska
vez je bila razmeroma kratkotrajna, pred tem pa je bila v Splitu, kjer je živela s
starši in bratoma in bila zaposlena. 
10. Preselitev in nastanitev v Splitu nista neugodno vplivali na deklico, niti tedaj niti
gledano s časovne razdalje treh let. Možnosti, da bi toženka samostojno zaživela v
Sloveniji, pravzaprav ni bilo. Gotovo bi bilo za deklico bolje, da bi živela v bližini
obeh staršev. Z vidika stikov z očetom je bila preselitev gotovo slaba. Je pa bila
deklici v korist, ker ni bila več izpostavljena medsebojnim konfliktom staršev.
Način, ki ga je izbrala toženka, ni bil izbran z namenom onemogočiti očetu stik z
otrokom ali  otroka  skriti  pred  njim.  Ni  ugotovljeno,  da  bi  mati  tedaj  deklico
čustveno  zlorabila,  da  bi  pri  njej  vzbudila  občutke  ogroženosti,  nevarnosti,
zadržanosti in strahu. Deklica je bila stara nekaj več kot štiri leta. Ni prišla v
okolje, ki bi ji bilo povsem tuje. Ni ugotovitev, da bi dejstvo, da je v naslednjih
treh mesecih le enkrat videla očeta, v njej pustilo sledi. Razdalja med Splitom in
Ljubljano je  po dekličinem vstopu v šolo resda  privedla  do manjšega  obsega
stikov z očetom, a vendarle omogoča  reden mesečni stik za vikend in skupno
preživljanje  počitnic  trikrat  letno.  Vse  to  omogoča  ohranjanje  trdne  vezi  med
očetom in hčerjo.
11. Po drugi strani tudi tožnikova ravnanja niso bila vedno deklici v korist. Pred
deklico negativnih občutenj do toženke in njenega okolja ni skril. Deklice kljub
temu, da za zadržanje ni imel podlage v sodni odločbi ali sodni poravnavi, ni želel
izročiti  materi.  Deklica  je  vedela,  da  bi  morala  biti  že  pri  materi,  in  se  je
spraševala, zakaj matere tako dolgo ni. Čeprav je vedel, da je bila v postopku
II N 498/2018 izdana začasna odredba, da se bo deklica šolala v Splitu, jo je
pripravljal na to, da bo šla v šolo v Sloveniji. Na ta način je nanjo pritiskal in jo
„čustveno zlorabil“. Svoje potrebe je postavil pred dekličine. Ni nedopustno, da je
bila izvršba z neposredno izvršitvijo opravljena, temveč da je bilo to treba storiti
(kar je povzročilo tožnikovo ravnanje). Dejstvo, da šestinpolletna deklica, kljub
temu da po avgustu 2018 tri mesece ni videla očeta, ni bila odklonilna do njega,
veliko bolj verjetno kaže na to, da mati ni potencirala njegovega ravnanja, kot pa
na  to,  da  bi  otroka  manipulirala,  zlorabljala  in  ga  obremenjevala  s  sodnim
postopkom.  Stisko  je  deklica  v  večji  meri  prebrodila,  je  pa  izgubila  občutek
varnosti, postala nezaupljiva, oče ji ni več tako blizu. 
12. Sama po sebi na odločitev ne more vplivati tožnikova angažiranost, da bi deklici
zagotovil boljše bivanjske razmere in okolje kot toženka. Bivanjski standard ni
edina okoliščina, ki vpliva na oceno o tem, ali je otroku zagotovljen ustrezen
razvoj. Pozitivno je, da ima deklica v okolju pri tožniku opremljeno sobico in z
njim izvaja različne dejavnosti. Nič ni po drugi strani samo po sebi narobe s tem,
da mati nima stanovanja in da ima pomoč svojih staršev in družine. Ni izkazano,
8
da mati ne bi razpolagala z denarnimi sredstvi za hčerino preživljanje ali da bi
živela  v  neustreznih bivanjskih  razmerah.  Ni  ugotovljeno,  da  bivanje  hčere  v
Splitu deklici ne bi bilo v korist ali da bi bilo celo ogrožajoče za njen zdrav
osebnostni razvoj. To, da ima tožnik boljše finančne razmere in s tem tudi bivalne
pogoje, ne pomeni, da ima tudi boljše starševske kapacitete. 
13. Glede ureditve stikov pa je sodišče prve stopnje upoštevalo, da je deklica postala
šoloobvezen otrok in je zato treba prilagoditi izvrševanje stikov njenim šolskim
obveznostim. Zaradi velike oddaljenosti bivališč pravdnih strank je stike določilo
vsak drugi vikend v mesecu, in sicer od petka ob 18.00 uri, ko mati hčer pripelje
na  glavno avtobusno postajo v Zagreb,  do nedelje  ob 18.00 uri,  ko oče  hčer
ponovno pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb. V tednih, ko ne poteka
vikend  stik  z  očetom,  je  sodišče  določilo  Skype  stike  preko  kamere  enkrat
tedensko,  v nedeljo  ob 20.00 uri  v trajanju ene  ure,  v enakem obsegu  jih  je
določilo z materjo, za tiste nedelje, ko je deklica pri očetu. Nadalje je določilo, da
bo deklica v času poletnih počitnih pri očetu preživela trikrat po (približno) 14 dni,
kar je več kot polovico poletnih počitnic. Glede spomladanskih in zimskih počitnic
pa je odločilo, da jih deklica preživi izmenjaje pri vsakem od staršev; enako je
izmenično  preživljanje  določilo  tudi  za  božično  novoletne  in  velikonočne
praznike. Kraj predaje je določilo v Zagrebu, saj gre za varen kraj z dostopnim
javnim prevozom, ura 18.00 pa omogoča, da deklica ne bo ves dan na poti. 
14. Sodišče  druge  stopnje  je  glede  stikov  sledilo  zavzemanju  toženke,  da  naj  se
mesečni stik zaradi pouka, ki je izmenično dopoldan in popoldan in pri čemer ni
ugotovljeno, da to ne bi trajalo vse šolsko obdobje, prilagodi turnusu in se vikend
stik določi v tednu, v katerem ima deklica pouk dopoldan. Na ta način se bo lahko
po pouku pripravila na pot, hkrati pa imela po večernem povratku v Split še v
ponedeljek dopoldne čas, da se pripravi za šolo. Glede izmeničnega preživljanja
spomladanskih  in  zimskih  počitnic  ter  božično  novoletnih  in  velikonočnih
praznikov pa je presodilo, da je delitev počitniških obdobij ustreznejša ureditev od
sprejete, saj sta na splitskem območju v šolskem koledarju le dve daljši počitniški
obdobji  med  šolskim  letom,  ki  sta  neredko  združeni  z  božičnimi  oziroma
velikonočnimi  prazniki.  Takšna  delitev  omogoča,  da  bo  deklica  božične  in
velikonočne  praznike  v  istem  koledarskem  oziroma  šolskem  letu  preživljala
izmenično, ene pri enem in druge pri drugem od staršev. Da bo ureditev stikov
med  zimskimi  in  spomladanskimi  počitnicami  življenjska,  je  treba  ugotoviti
okoliščine,  ki  bodo  omogočale  določljivo  delitev  počitniškega  časa.  Ker  teh
ugotovitev v sodbi ni, je pritožbeno sodišče ta del odločitve razveljavilo in zadevo
v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje. 
Povzetek revizijskih navedb
9
15. Revident  uvodoma  Vrhovnemu  sodišču  predlaga,  naj  razveljavi  odločbi  obeh
nižjih sodišč ali samo pritožbenega sodišča in zadevo vrne sodišču prve oziroma
podredno sodišču druge stopnje v novo sojenje, ali pa odločitev spremeni in dodeli
mladoletno hčer v varstvo in vzgojo tožniku, z materjo pa določi stike.  
16. Tožnik meni, da bi morali nižji sodišči še pred izvedbo dokaznega postopka in
meritornim odločanjem o varstvu in vzgoji zagotoviti vrnitev otroka v Republiko
Slovenijo.  Sodišče  prve  stopnje  je  zmotno  štelo,  da  je  vezano  na  odločitev
hrvaškega sodišča, da se otrok ne vrne. Pritožbeno sodišče je revidentu pritrdilo,
da to ne drži, vendar je napačno zaključilo, da to ni vplivalo na odločitev sodišča
prve stopnje. Obe sodišči sta napačno menili, da nista pristojni za ugotavljanje
obstoja  pogojev  za  vrnitev  otroka  po  Haaški  konvenciji,  zato  protipravnemu
položaju, v katerem se otrok nahaja, nista pripisovali pravilnega pravnega pomena.
17. Ker gre v konkretni zadevi za protipravni mednarodni odvzem otroka, je treba
uporabiti Haaško konvencijo in Uredbo, katerih namen je, da se otrok čim prej
vrne v državo izvora. Takojšnja vrnitev otroka v državo izvora je prepoznana kot
ex lege  njegova največja korist, z njo se otroka vrne v poznano okolje ter se
prepreči, da bi bila kasnejša vrnitev nezdružljiva z otrokovimi interesi, hkrati pa se
omogoči nemotene pogoje za izvedbo postopka, v katerem se odloča o pravicah do
skrbi za otroka. Otroka se ne vrne le v primeru njegove ogroženosti v državi
izvora. Vrhovno sodišče se je o ciljih Haaške konvencije opredelilo v odločbah
II DoR 335/2017 in II Ips 457/2001. 
18. Tudi v primerih, ko bi država, v katero je bil otrok neupravičeno premeščen,
zavrnila  vrnitev  otroka,  je  dokončna  odločitev  o  vrnitvi  otroka  v  pristojnosti
države izvora (10. člen in 8. točka 11. člena Uredbe Sveta). Sodišče države izvora
se mora prepričati, da so razlogi za zavrnitev zahteve za vrnitev otroka pravilni in
tudi samo presoditi, ali mehanizmi v državi izvora omogočajo zaščito morebiti
ogroženega otroka. Na ta način se omogoči dvojna preučitev obstoja razlogov in
pogojev za (ne)vrnitev otroka. Otrokova največja korist ima namreč prednost pred
načelom  zaupanja  med  državama  glede  sprejetih  odločitev.  Odločanja  države
izvora o vrnitvi otroka ne ovira niti začasna odredba, s katero sodišče države
izvora začasno dodeli otroka v varstvo in vzgojo staršu, ki je otroka protipravno
odpeljal v drugo državo. Takšna odločitev namreč ne vključuje pravice samostojno
določiti  otrokovega  prebivališča  (prim.  odločbo  Sodišča  Evropske  Unije
C-211/2010 PPU; prim. tudi C-195/2008). 
19. V obravnavani  zadevi  hrvaško sodišče  o zahtevi  za  vrnitev otroka  po Haaški
konvenciji ni odločilo v predpisanem roku šestih tednov, temveč jo je šele bistveno
kasneje  zavrnilo.  Tedaj  se  je  vzpostavila  pristojnost  slovenskega  sodišča  kot
sodišča države izvora, da odloči o vrnitvi otroka. Revident je večkrat zahteval, naj
sodišče z  začasno odredbo odloči  o vrnitvi otroka. Njegov predlog je sodišče
10
zavrglo,  češ  da  ni  podana  pristojnost  slovenskega  sodišča,  pri  čemer  je  celo
izrecno  dopuščalo,  da  razlogi  hrvaškega  sodišča  niso  pravilni.  Z  opustitvijo
dolžnega  ravnanja  je  ravnalo v nasprotju z  Uredbo.  Zmotno je stališče  nižjih
sodišč, da ima pomen dokončne odločitve o vrnitvi otroka le (začasna ali trajna)
odločitev o tem, da se otrok dodeli v varstvo in vzgojo očetu. Stališče ni pravilno,
saj Uredba govori o kakršni koli sodni odločbi, ki terja vrnitev otroka.  Da lahko
zahteva vrnitev otroka povsem neodvisno od meritornega, začasnega ali trajnega
odločanja o varstvu in vzgoji, potrjuje tudi sodna praksa Sodišča Evropske unije
(prim.  tudi C-403/09 PPU in C-376/14 PPU). Sodišče prve stopnje z začasno
odredbo, s katero je otroka začasno zaupalo v vzgojo in varstvo toženki, slednji ni
dalo pravice odločati o kraju otrokovega bivanja. Nobena izmed v konkretnem
postopku izdanih odločb ni pravna podlaga za to, da se mladoletni otrok nahaja
tam, kjer se nahaja mati. Tako ni bilo ovir za to, da bi sodišče odredilo vrnitev
otroka v državo izvora. 
20. Odločitev o vprašanju vrnitve otroka v državo izvora mora biti zaradi varovanja
otrokovih  koristi  dokončno  rešena,  preden  sodišče  izda  meritorno  odločbo  o
pravicah staršev do skrbi za otroka. Le na tak način se zagotovi pošten postopek in
odvzame  prednost  tistemu  od  staršev,  ki  je  otroka  protipravno  odpeljal.  Nižji
sodišči se nista ukvarjali z vprašanjem protipravnega položaja otroka, s čimer sta
podprli  protipravno  ravnanje  toženke  in  mu  dali  pravni  in  dejanski  učinek.
Posledično  sta  zmotno  ugotavljali  obstoj  povezav,  ki  jih  je  mladoletna  hčer
vzpostavila  z  okoljem  v  državi  neupravičene  premestitve,  namesto  da  bi
ugotavljali povezave otroka v okolju njegovega običajnega prebivališča. S tem sta
prejudicirali končno odločitev, hkrati pa posegli v revidentovo roditeljsko pravico,
zlasti v pravico do soodločanja o kraju otrokovega prebivališča.
21. Revident nadalje nižjima sodiščema očita, da je očitno nerazumna že izhodiščna
ugotovitev, da v postopku ni treba ugotavljati, ali je bil otrok protipravno zadržan
in ali obstajajo pogoji za njegovo vrnitev. Sodišči sta arbitrarno opustili presojo
protipravnega položaja otroka ter se sprijaznili z dejstvom, da se otrok ne vrne.
Protipravni položaj otroka z odločitvijo hrvaškega sodišča, da se otrok ne vrne v
Republiko Slovenijo, ni bil odpravljen. S tem sta materi v nasprotju z zakonom
priznali samostojno pravico odločanja o bivališču otroka. Posledično je sodišče
presojalo okoliščine na strani matere in okolja, v katerega je otroka protipravno
odpeljala,  ter  s  tem  njenemu  ravnanju  zagotovilo  pravne  in  dejanske  učinke.
Sodišči sta izničili pomen neupravičene premestitve in omogočili toženki, da je
izsilila prednost pred tožnikom. Države bi morale preprečiti, da bi imeli starši
ugrabitelji prednost pred prizadetimi starši. Izhodišče je očitno bilo, da bo otrok
dodeljen toženki.  Sodišči  bi  morali  ugotovljati  okoliščine  v okolju običajnega
otrokovega prebivališča. 
22. Odločanje sodišč v stanju, ko je bil otrok neupravičeno premeščen v Republiko
11
Hrvaško, je povzročilo hude nepravilnosti v postopku, ki so odločilno vplivale na
ugotavljanje največje koristi otroka in presojo starševskih sposobnosti. Sodišče
dejanskega stanja ni moglo ugotavljati, ker deklice ni bilo v Republiki Sloveniji in
ker se ni moglo prepričati o okoliščinah bivanja deklice v drugi državi. Ker sodišči
nista presojali protipravnosti ravnanja toženke in protipravnosti položaja otroka ter
teh okoliščin sploh nista šteli za pomembne, revident dvomi v poštenost sojenja.
Sodišče  je  pripisalo  toženkinemu  protipravnemu  ravnanju  pozitivne  učinke  v
smislu njenih starševskih sposobnosti, ter s tem nekritično podprlo njeno ravnanje,
češ da je s tem otroka umakila iz okolja konfliktnega odnosa. V resnici je deklico
na Hrvaško odpeljala zasledujoč lastne potrebe in želje. Sodišči sta prednost dali
toženkini socialni in sorodstveni mreži v Splitu, ne pa otrokovi največji koristi.
Nepošteno sta na revidenta prevalili dokazno breme, da bi moral on dokazovati,
zakaj je za otroka bolj koristno, da živi v državi svojega običajnega prebivališča.
Nepošteno  je  bilo  očitanje  tožniku,  da  ne  upošteva  položaja  toženke,  pa  tudi
enačenje selitve otroka v tujo državo s preselitvijo tožnika iz D. v Ljubljano.
Neenakopravno obravnavanje strank izhaja tudi iz postopanja, ko se sodišči glede
protipravnosti ravnanja toženke nista želeli opredeliti, medtem ko sta tožnikovo
zadrževanje hčere v avgustu 2018 označili kot protipravno. 
23. Zaključek, da je mati primernejša za varstvo in vzgojo glede na otrokov spol,
pomeni  diskriminatorno  obravnavo  revidenta.  Revident  je  takšno  mnenje
izvedenke izpodbil z izsledki psihološke stroke, da se je na primarno navezanost
otroka na mater mogoče sklicevati le približno do tretjega leta starosti. Pri presoji
navezanosti otroka na starša sodišči nista upoštevali dejstva, da se deklica nahaja v
600 km oddaljenem kraju zaradi protipravnih ravnanj toženke, da otrok pri tej
starosti  večjo  navezanost  izkazuje  tam,  kjer  se  izpolnjujejo  njegove  osnovne
življenjske potrebe, ter da ima z očetom minimalen obseg stikov.
24. Sodišči  revidentovo  izvrševanje  stikov  s  prevzemanjem  otroka  v  tuji  državi
zlorabljata za ugotovitev dejstva o ohranitvi vezi med njim in otrokom, s čimer
blažita  posledice  neupravičene  premestitve  otroka.  Hkrati  pa  teh  okoliščin  ne
upoštevata pri presoji revidentove starševske sposobnosti. Sodišči nista upoštevali,
da v spremenjenem okolju očeta ni v taki bližini, ki bi otroku omogočila redne in
obsežne  stike  ter  razvoj  njunih  medsebojnih  odnosov.  Stiki  niso  določeni  v
minimalnem obsegu, ki skladno s sodno prakso še zagotavlja ohranitev trdnih vezi
med otrokom in očetom. Obseg stikov, ki ga je določilo sodišče, že po naravi
stvari pomeni resno nevarnost za nastanek odtujitvenega sindroma in preprečuje
revidentu, da bi aktivneje sodeloval pri psihofizičnem razvoju deklice. Sodišči sta
se sprijaznili z bremenom poti na račun stikov, vse pa na račun deklice, za katero
je pri njeni starosti takšna pot obremenjujoča in ji bo sčasoma verjetno tudi odveč.
Določitev kraja predaje in prevzema otroka v Zagrebu je arbitrarna in prevaljuje
breme protipravnega ravnanja toženke na revidenta.
12
O odgovoru na revizijo
25. Revizija je bila vročena v odgovor toženki, ki nanjo ni odgovorila. 
O utemeljenosti revizije 
26. Revizija ni utemeljena. 
27. V primeru dopuščene revizije sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem
delu in glede  tistih konkretnih pravnih vprašanj,  glede  katerih je  bila  revizija
dopuščena (371. člena ZPP). Revizija izven dela, glede katerega je bila dopuščena,
oziroma izven konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila dopuščena, ni
dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP). Vrhovno sodišče tako ni presojalo in
tudi  ni  povzelo  revizijskih  navedb,  ki  so  uveljavljale  številne  druge,  zlasti
procesne  kršitve,  s  katerimi  je  revident  prekoračil  okvir  začrtanih  dopuščenih
pravnih vprašanj.  
28. Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je vodilo vseh pristojnih organov, kadar
odločajo v sporih iz razmerij med starši in otroki, načelo največje koristi otroka.
To izrecno izhaja iz 3. člena Konvencije ZN o otrokovih pravicah (v nadaljevanju
KOP), ki določa, da morajo biti otrokove koristi glavno vodilo pri vseh dejavnosti
v zvezi z otroki. Otroku se morata zagotoviti varstvo in skrb, potrebna za njegovo
blaginjo, pri čemer se upoštevajo tudi pravice in dolžnosti staršev in zakonitih
skrbnikov.  Vendar  pa  so  koristi  otroka  vselej  osrednje  in  v  primeru  kolizije
prevladajo nad interesi in pravicami staršev. KOP nadalje v 10. členu določa, da
ima  otrok,  katerega  starši  prebivajo  v  različnih  državah,  razen  v  izjemnih
okoliščinah  pravico  vzdrževati  osebne  stike  in  neposredno  zvezo  z  obema
roditeljema. Podobno je določeno tudi v tretjem odstavku 24. člena Listine EU o
temeljnih pravicah. 
29. O mednarodnem protipravnem odvzemu otroka govorimo, kadar eden od staršev
brez  soglasja  drugega  od staršev otroka  odpelje  iz  države,  v kateri  so skupaj
prebivali  (država  izvora).3 Tisti  od staršev,  ki  otroka  odpelje,  s  tem poseže  v
pravico do varstva in vzgoje otroka drugega od staršev. Ni nujno, da bi bila v
državi izvora predhodno že izdana kakršna koli odločba o varstvu in vzgoji otroka.
Zadošča, da ima tisti od staršev, ki zatrjuje, da je bilo poseženo v njegovo pravico
do varstva  in  vzgoje  otroka,  to pravico  že  na  podlagi  samega  zakona  države
izvora.4
30. Mednarodni protipravni odvzem ali zadrževanje otroka s strani staršev sta urejena
3 Otroka lahko staršem odvzame tudi tretja oseba, poleg tega gre za protipraven odvzem tudi, kadar
otrok ni odvzet staršem, temveč fizični ali pravni osebi, ki ji je bila z odločbo zaupana pravica do
varstva in vzgoje otroka (3. člen Haaške konvencije). 
4 M. Končina Peternel, Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, št. 3/2013, str. 48. 
13
v  več  instrumentih  mednarodnega  zasebnega  prava,  tako  na  regionalni  kot
mednarodni ravni. V obravnavani zadevi se postavlja zlasti vprašanje razmerja
med Haaško konvencijo iz leta 1980 5 in Uredbo. Revident se namreč sprašuje, ali
sta nižji sodišči zavzeli pravilno stališče glede pristojnosti slovenskih sodišč za
odločanje o vrnitvi otroka ter ali bi morali pred odločanjem, kateremu od staršev
deklico  zaupati  v  vzgojo  in  varstvo,  zagotoviti  vrnitev  deklice  v  Republiko
Slovenijo.
31. Temeljni namen Haaške konvencije je zagotoviti čimprejšnjo vrnitev protipravno
odvzetega otroka v državo izvora. Cilj je vzpostavitev prejšnjega stanja, tako da se
zagotovi vrnitev otroka v kraj, kjer je imel običajno prebivališče pred ugrabitvijo,
in se tako pristojnim organom te države omogoči, da v skladu s svojim pravom
odločijo o pravicah otroka in o pravicah njegovih staršev do skrbi zanj. 6 Zelo
pomembno je, da je otrok vrnjen, še preden se odtuji od drugega od staršev in
preden se  tako vživi  v novo okolje,  da  bi  bila  njegova  vrnitev v nasprotju z
njegovo koristjo.7 Preprečiti se torej želi, da bi tisti od staršev, ki je otroka odvedel,
zaradi poteka časa pridobil koristi iz položaja, ki ga je enostransko in protipravno
povzročil.  Poleg  tega  naj  bi  takojšnja  vrnitev  delovala  preventivno  in  starše
odvračala od ugrabitev, vedoč, da bo ugrabitvi sledila takojšnja vrnitev otroka.
Določba 19. člena Haaške konvencije izrecno poudarja, da se odločba na podlagi
konvencije v zvezi z vrnitvijo otroka ne šteje za meritorno odločbo o katerem koli
vprašanju  v  zvezi  s  pravico  do  skrbi  za  otroka,  torej  tega  odločanja  tudi  ne
prejudicira. Gre za začasen ukrep, katerega cilj je odprava posledic protipravnega
ravnanja,  medtem  ko  se  bodo  meritorni  spori  glede  starševske  odgovornosti
reševali v državi otrokovega običajnega prebivališča.8
32. Glede dolžnosti vrnitve otroka veljajo določene izjeme. Haaška konvencija določa,
da  otroka  ni  treba  vrniti,  če  pred  uvedbo  postopka  v  državi,  v  katero  je  bil
protipravno  odveden  oziroma  v  njej  zadržan,  živi  že  preko  leta  dni  in  se  je
prilagodil novemu okolju (drugi odstavek 12. člena); če oseba, institucija ali drugo
telo, ki zahteva vrnitev, v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, ni dejansko
uveljavljala  pravice do skrbi zanj  ali  je pozneje soglašala s preselitvijo (tč.  a
prvega odstavka 13. člena); če obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi
vrnitve  izpostavljen  telesnemu  nasilju  ali  duševni  travmi  ali  kako  drugače
pripeljan v neugoden položaj (tč. b prvega odstavka 13. člena); če otrok nasprotuje
5 Sprejela jo je Haaška konferenca, tj. mednarodna organizacija, ki deluje na področju mednarodnega
zasebnega prava in ima 87 držav članic iz vsega sveta. Haaška konvencija zavezuje tiste države članice
Haaške konference, ki so konvencijo podpisale. Prim. M. Končina Peternel, Primerjava odločb ESČP
in SEU v zvezi z mednarodno ugrabitvijo otrok, Liber amicorum Anton Gašper Frantar, Vrhovno
sodišče  Repulike  Slovenije,  2020,  str.  234;  in  seznam  članic  Haaške  konference,  dostopen  na
www.hcch.net. 
6 Prim. odločbo Ustavnega sodišča Up-377/01 z dne 4. 10. 2001, točka 5.
7 M. Končina Peternel, Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, št. 3/2013, str. 49. 
8 A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede  mednarodne ugrabitve otrok – med  Uredbo
Bruselj  II  in  Haaško  konvencijo,  Zbornik  v  čast  Karla  Zupančiča,  Pravna  fakulteta  Univerze  v
Ljubljani, 2014, str. 235. 
14
vrnitvi in je dopolnil tisto starost in stopnjo zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo
mnenje (drugi odstavek 13. člena); ali če bi vrnitev pomenila kršitev temeljnih
načel varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin države, ki ji je bila poslana
zahteva (20. člen). 
33. Kadar je otrok odpeljan iz države, ki ni članica EU, je pa sopogodbenica Haaške
konvencije, je treba pri odločanju uporabiti le določbe Haaške konvencije. 9 Kadar
pa je bil otrok odpeljan iz države, ki je članica EU, je treba v drugih državah
članicah poleg Haaške konvencije uporabiti tudi dodatna pravila Uredbe.10 
34. Namen Uredbe je ravno tako odvračanje od ugrabitev otrok in takojšnja vrnitev
otroka.11 Pristojnost za odločanje o starševski odgovornosti je v primerih ugrabitve
otroka določena tako, da jo vselej obdržijo organi države izvora, razen če drugi od
staršev pozneje privoli v preselitev otroka ali če je od takrat, ko je bil drugi od
staršev seznanjen s preselitvijo, že poteklo eno leto, pa v tem letu ni vložil nobene
zahteve za vrnitev otroka ali je zahtevo umaknil (10. člen). Razlog za ureditev, ki
ohranja pristojnost sodišča v državi izvora, je v tem, da sprememba mednarodne
pristojnosti  za  spore  glede  starševske  odgovornosti  ne  more  biti  posledica
protipravnega ravnanja (ugrabitve otroka). Tisti od staršev, ki je otroka ugrabil, se
s tem ne more okoristiti tako, da bi zase dosegel bolj ugodno pristojnost sodišča, ki
naj odloča v sporu glede starševske odgovornosti.12 
35. Uredba med državami članicami EU ne nadomešča Haaške konvencije, temveč se
nanjo sklicuje,  jo vključuje  in v skladu z  načelom medsebojnega  zaupanja  in
poglobljenega  pravosodnega  sodelovanja  med  državami  članicami  EU  tudi
nadgrajuje.13 Če se prizadeti roditelj odloči za postopek po Haaški konvenciji v
državi,  kamor  je  bil  otrok  ugrabljen,  Uredba  vsebuje  nekaj  posebnih  določb.
Zavrnitev vrnitve otroka iz razloga, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen
telesnemu  nasilju  ali  duševni  travmi  ali  kako  drugače  pripeljan  v  neugoden
položaj,  ni  dopustna,  če  se  ugotovi,  da  so  sprejeti  vsi  potrebni  ukrepi  za
zagotovitev  zaščite  otroka  po  njegovi  vrnitvi  (4.  točka  11.  člena).  Poleg tega
9 Haaška konvencija sicer ne ureja izrecno pristojnosti za meritorno odločanje o sporih glede varstva in
vzgoje  otroka,  vendar  iz  več  določb  te  konvencije  in  iz  njenega  namena  implicitno  izhaja
predpostavka, da naj o teh vprašanjih odločajo sodišča v državi izvora. Prim. A. Galič, Pristojnost za
odločanje  v  postopkih  glede  mednarodne  ugrabitve  otrok  –  med  Uredbo  Bruselj  II  in  Haaško
konvencijo, Zbornik v čast Karla Zupančiča, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, 2014, str. 232.
Avtor se sklicuje tudi na Explanatory Report on the 1980 Hague Child Abduction Convention by Elisa
Pérez-Vera, 1982, str. 430. 
10 M. Končina Peternel, Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, št. 3/2013, str. 47. 
11 Prim. Uvodno izjavo št. 17 k Uredbi in odločbo SEU C-195/08 PPU z dne 11. 7. 2008 (Rinau), točka
52. 
12 A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede  mednarodne ugrabitve otrok – med  Uredbo
Bruselj  II  in  Haaško  konvencijo,  Zbornik  v  čast  Karla  Zupančiča,  Pravna  fakulteta  Univerze  v
Ljubljani, 2014, str. 231. 
13 A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede  mednarodne ugrabitve otrok – med  Uredbo
Bruselj  II  in  Haaško  konvencijo,  Zbornik  v  čast  Karla  Zupančiča,  Pravna  fakulteta  Univerze  v
Ljubljani, 2014, str. 233. 
15
Uredba  določa,  da  je  ne  glede  na  odločbo  sodišča  v  državi  neupravičene
premestitve, da se otrok ne vrne, ki je bila sprejeta na podlagi 13. člena Haaške
konvencije, kakršna koli kasnejša sodna odločba države izvora, ki zahteva vrnitev
otroka, neposredno izvršljiva (8. točka 11. člena). 
36. Prizadeti od staršev ima torej v primeru protipravne ugrabitve otroka na voljo dve
možnosti varstva (ki ju lahko tudi kumulativno uporabi): od sodišča v državi, v
katero  je  bil  otrok  protipravno  premeščen,  lahko  zahteva,  da  v  hitrem  in
poenostavljenem postopku po Haaški konvenciji odloči o vrnitvi otroka; ali pa od
sodišča v državi izvora, iz katere je bil otrok ugrabljen, po pravilih o pristojnosti
po  Uredbi  Bruselj  II  zahteva,  da  meritorno  odloči  v  sporu  o  starševski
odgovornosti. V meritornem postopku pridejo v poštev ukrepi zavarovanja, med
katere spada tudi zahteva za vračilo otroka. Ko sodišče v državi izvora odloča o
vrnitvi otroka, ne gre za (ponovno) odločanje po Haaški konvenciji, temveč za
odločanje o izreku ukrepa zavarovanja. Učinek odločbe sodišča v državi izvora o
vrnitvi otroka bo odvisen od tega, ali je bila sprejeta pred ali po tem, ko je sodišče
v državi neupravičene premestitve zavrnilo vrnitev otroka po Haaški konvenciji.
Če  je  sodišče  v  državi  izvora  odločilo  pred  odločitvijo  sodišča  v  državi
neupravičene premestitve, je treba v slednji najprej doseči potrditev izvršljivosti.
Če  pa  je  sodišče  v  državi  izvora  odločalo  naknadno,  je  ta  odločba  v  državi
neupravičene premestitve neposredno izvršljiva.14 
37. Ureditev je izraz načela medsebojnega zaupanja med pravnimi redi držav članic
Evropske unije. Sodnik v državi izvora, ki je izdal sodno odločbo o vrnitvi, mora
namreč  v  tem  primeru  sam presoditi  tudi  obstoj  okoliščin,  s  katerimi  je  tuje
sodišče zavrnilo vračilo otroka po 13. členu Konvencije oziroma oceniti, ali so v
državi izvora na voljo ustrezni ukrepi za zaščito otroka (druga točka 42. člena
Uredbe).  “Zadnjo  besedo”  ima  torej  sodišče  v  državi  izvora,  ki  je  ohranila
pristojnost  za  vsebinsko  odločanje  v  sporih  o  starševski  odgovornosti.
Upravičenost uporabe izjeme se na ta način preverja kar dvakrat, s čimer se želi
doseči, da bo vrnitev otroka zavrnjena res zgolj v izjemnih in posebej utemeljenih
okoliščinah.15 Izvršitvi te odločbe se država, v kateri se otrok (zaradi ugrabitve)
nahaja in ki je že zavrnila njegovo vrnitev, vsebinsko ne more upreti. Gre namreč
za enega izmed dveh primerov sodnih odločb po Uredbi, za katere je postopek
priznanja oziroma potrditve izvršljivosti tuje sodne odločbe ukinjen. 
38. Vrhovno  sodišče  glede  na  navedeno  pojasnjuje,  da  je  napačna  razlaga  nižjih
sodišč, da slovensko sodišče o vrnitvi otroka ni moglo ponovno odločati, ker je
14 A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede  mednarodne ugrabitve otrok – med  Uredbo
Bruselj  II  in  Haaško  konvencijo,  Zbornik  v  čast  Karla  Zupančiča,  Pravna  fakulteta  Univerze  v
Ljubljani, 2014, str. 233. 
15 Generalna pravobranilka E. Sharpston je v zadevi SEU C-211/10 PPU menila, da ureditev izhaja iz
koncepta, da je eno sodišče primernejše za upoševanje sedanjih okoliščin, v katerih živi otrok, drugo
pa za presojo okoliščin, v katerih je otrok živel prej in v katerih bo živel v primeru vrnitve (tč. 71
Stališča z dne 16. 6. 2010). 
16
hrvaško  sodišče  predlog  za  vračilo  otroka  po  Haaški  konvenciji  že  zavrnilo.
Slovensko sodišče sicer res ni bilo pristojno za odločanje o vrnitvi otroka po
Haaški  konvenciji,  ker  po  njej  vselej  odloča  sodišče  v  državi  neupravičene
premestitve. Bilo pa je pristojno o tem vprašanju odločati po Uredbi, ki pristojnost
za meritorno odločanje o starševskih vprašanjih daje sodišču v državi izvora ter
“zadnjo besedo” tudi glede vrnitve otroka pridržuje istemu sodišču.
39. Nižji sodišči sta menili, da bi vrnitev otroka lahko odredili le, če bi hkrati otroka
(začasno ali trajno) zaupali v varstvo in vzgojo očetu. Sodišče Evropske Unije je v
zadevi C-211/10 PPU že odgovorilo na vprašanje, ali lahko sodišče v državi izvora
zahteva vrnitev otroka, ne da bi hkrati izdalo odločbo o dodelitvi otroka v vzgojo
in varstvo prizadetemu staršu. Poudarilo je, da mora imeti sodišče, ki na zadnji
stopnji odloča o pravici do varstva in vzgoje, na voljo ustrezne možnosti, da določi
vse  podrobne  pogoje  in  izda  začasne  odredbe,  vključno  z  določitvijo  kraja
otrokovega  prebivališča,  zaradi  česar  je  lahko  potrebna  njegova  vrnitev.  Cilj
hitrosti in prednostno pristojnost sodišča države izvora bi bilo težko uskladiti z
razlago, po kateri bi morala biti pred odločbo o vrnitvi sprejeta končna odločba o
pravici do varstva in vzgoje. Izvršljivost odločbe, s katero sodišče v državi izvora
odredi  vrnitev  otroka  in  ki  sledi  odločbi  sodišča  v  državi  neupravičene
premestitve,  da  se  otrok  ne  vrne,  je  procesno  samostojna.  Razlog  za  takšno
ureditev je v tem, da se ne odlaša z vrnitvijo protipravno premeščenega otroka.
Sodišču države izvora je zato pridržano kakršno koli odločanje o morebitni vrnitvi
otroka. Pojasnilo je, da tak sistem zagotavlja dvojni preizkus vprašanja vrnitve
otroka in s tem trdnejšo podlago za odločbo ter boljše varstvo koristi otroka.
Zavrnilo  je  tudi  pomislek  o  nekoristnosti  premestitve  otroka,  če  bi  pristojno
sodišče nato pravico do varstva in vzgoje dodelilo tistemu od staršev, ki je otroka
ugrabil. Interes za izdajo pravilne in utemeljene končne sodne odločbe o varstvu in
vzgoji otroka, zahteva po odvračanju od ugrabitev otrok ter pravica otroka do
rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema imajo namreč
prednost  pred  morebitnimi  nevšečnostmi,  ki  bi  jih  utegnile  povzročiti
premestitve.16
40. Slovensko sodišče je zmotno menilo, da ni pristojno za odločanje o tožnikovem
predlogu za vrnitev otroka v Republiko Slovenijo, zato ga ni obravnavalo in o
njem odločilo, čeprav bi to moralo storiti. Temeljni cilj tako Haaške konvencije
kot Uredbe je zagotoviti takojšnjo vrnitev otroka in s tem odvračati starše od
mednarodnih ugrabitev otrok. Evropsko sodišče za človekove pravice (ESČP) v
svoji jurisprudenci poudarja, da je treba  obveznosti, ki jih državam v zvezi s
spoštovanjem pravice otrok in staršev do družinskega življenja  nalaga 8.  člen
Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP),
razlagati v duhu zahtev Haaške konvencije in KOP. Tako Republika Hrvaška kot
16 Sodba SEU C-221/10 PPU z dne 1. 7. 2010, tč. 56-63. 
17
Republika Slovenija  sta imeli  v skladu z  8.  členom EKČP -  razen v primeru
obstoja  izjemnih  okoliščin  -  pozitivno  dolžnost  zagotoviti  vrnitev  otroka  v
Republiko Slovenijo.  Vsebinsko obravnavanje  tožnikovega  predloga  je bilo še
toliko bolj nujno, ker  ga  je utemeljeval s trditvami,  da  se  je hrvaško sodišče
neupravičeno  oprlo  na  izjemo  iz  13.  člena  Haaške  konvencije,  ki  dopušča
zavrnitev vrnitve otroka zaradi nevarnosti, da bi pri tem utrpel duševno travmo.  
41. Ker pred nižjimi sodišči okoliščine, nujne za presojo obstoja izjemnih okoliščin po
Haaški konvenciji, niso bile ugotovljene, se Vrhovno sodišče - če bi bilo to pravno
odločilno vprašanje - ne bi moglo op redeljevati, ali so bili izpolnjeni pogoji za
vrnitev otroka v Slovenijo. Toda vrnitev otroka v državo izvora v vsebinskem
sporu, komu naj se deklica zaupa v varstvo in vzgojo, ni osrednje vprašanje, zato
se Vrhovnemu sodišču z njim ni bilo treba ukvarjati. To pa ne pomeni, da za
odločitev o reviziji ni pomembno, kakšne posledice ima opustitev odločanja o
vrnitvi otroka na zakonitost in pravilnost konkretne končne, meritorne odločitve o
zaupanju otroka v varstvo in vzgojo toženki.  
42. Vrhovno  sodišče  ne  sledi  tezi  revidenta,  da  mora  biti,  preden  sodišče  izda
meritorno odločbo o varstvu in vzgoji, nujno zagotovljena vrnitev otroka v državo
izvora. Vrnitev otroka v državo izvora je sicer res primarni cilj mednarodnih aktov
s  področja  mednarodne  ugrabitve  otrok,  a  tako  strogo  stališče  iz  Haaške
konvencije in Uredbe ne izhaja. Ravno nasprotno – takšna razlaga bi v določenih
primerih  celo  onemogočila,  da  sodišče  v  državi  izvora  sprejme  meritorno
odločitev o starševski odgovornosti. Uredba namreč v 10. členu določa stroge
pogoje  za  prenos  pristojnosti  za  vsebinsko  odločanje  na  sodišče  v  državi
neupravičene  premestitve.  V  navedenem  členu  Uredba  ne  določa,  da  bi  se
pristojnost prenesla že samo na podlagi odločitve države neupravičene premestitve
po Haaški konvenciji, da se otrok ne vrne. To pomeni, da vrnitev otroka v državo
izvora ni nujen predpogoj za meritorno odločanje. Če se otrok še vedno nahaja v
državi  neupravičene  premestitve,  je  sodišče  v  državi  izvora  resda  soočeno  z
večjimi težavami pri pridobivanju dokazov, ki pa zaradi pravosodnega sodelovanja
med državami niso nepremostljive.17 Vrnitev otroka v državo izvora ni edini način
za  zagotavljanje  poštenega  postopka.  Sodišču  je  bilo  v  konkretni  zadevi
omogočeno, da  je odločitev sprejelo ob izčrpni  in vsestranski ugotovitvi vseh
pomembnih  dejanskih  okoliščin  in  obravnavanju  vseh  pomembnih  pravnih
vprašanj. 
43. Ravnanje tistega od staršev, ki je otroka samovoljno odpeljal v tujo državo, je ena
od zelo pomembnih dejanskih okoliščin, ki jo mora sodišče ovrednotiti v sporu o
starševski  odgovornosti.  Vrhovno  sodišče  se  ne  strinja  z  revidentom,  da  nižji
17 Prim. Uvodno izjavo št. 20 k Uredbi, ki pojasni, da zaslišanje otroka v drugi državi članici lahko
poteka v skladu z ureditvijo, ki jo določa Uredba Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o
sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah. 
18
sodišči  te  presoje ne bi  opravili.  Res je sodišče  prve  stopnje  zapisalo, da  “ni
ugotavljalo, ali je bila deklica protipravno zadržana, ali obstajajo pogoji za njeno
vrnitev oziroma razlogi za odklonitev vrnitve”. Revident citirani del obrazložitve
iztrga iz konteksta, saj je sodišče s temi razlogi le utemeljilo, zakaj ni presojalo
predloga za vrnitev otroka niti obstoja izjemnih okoliščin po Haaški konvenciji. Iz
nadaljnje obrazložitve ne izhaja, da bi sodišče pri presoji, kateri od staršev je bolj
primeren za zaupanje deklice v varstvo in vzgojo, zanemarilo ali celo spregledalo,
da  je  bila  deklica  v  Republiko  Hrvaško  odpeljana  brez  očetovega  soglasja.
Pritožbeno sodišče je pravilno pojasnilo, da ni odločilno le to, da je toženka hčer
brez privolitve tožnika odpeljala na Hrvaško. Gre za eno izmed zelo pomembnih
okoliščin, vendar ne edino. Samo po sebi namreč to ne pomeni, da je toženka
neprimerna za zaupanje otroka v vzgojo in varstvo ter da bi moral biti otrok prav
zato brez nadaljnje presoje zaupan drugemu od staršev. Odločilna je ocena, kako je
ta sprememba vplivala na otroka, kako je vplivala na ohranitev vezi z drugim
staršem in predvsem, kaj ravnanje toženke pove o njenih starševskih sposobnostih.
Ta presoja je bila opravljena.
44. Revident  neutemeljeno  meni,  da  naj  bi  sodišči  protipravno  ravnanje  toženke
nekritično podprli in mu pripisovali pozitivne učinke v pomenu njenih starševskih
sposobnosti. Pritrditi je treba izhodišču nižjih sodišč, da so pomembni tudi nagibi
starša,  ki  je  otroka  protipravno  odvzel.  Šele  ob  njihovi  ugotovitvi  je  namreč
mogoče  ravnanje  starša  ustrezno  pravno  ovrednotiti  pri  presoji  starševskih
sposobnosti.  Korektna  je  zato  presoja  nižjih  sodišč,  da  je  bila  po  eni  strani
preselitev toženke za deklico slaba, ker je posegla v stike z očetom, po drugi strani
pa je bil umik deklice iz konfliktnega okolja potreben, pri čemer mati, ki se je ob
razpadu zveze s tožnikom nahajala v tuji državi, brez zaposlitve, prebivališča,
prijateljske  ali  sorodstvene  mreže,  veliko  možnosti  ni  imela.  Pomembne  so
ugotovitve, da se mati ni preselila, da bi deklico skrila pred očetom, jo od njega
odtujila  ali  mu  preprečila  stike.  Kljub  temu,  da  je  bilo  enostransko  ravnanje
toženke nedvomno protipravno, sta sodišči pravilno upoštevali, da mati pri otroku
ni vzbudila občutij nevarnosti, zadržanosti ali strahu ter da preselitev deklice – pri
čemer gre zasluga močnemu prizadevanju tožnika – od očeta ni odtujila.  
45. Nadalje ne drži, da naj bi se nižji sodišči preprosto sprijaznili z dejstvom, da se
otrok ne bo vrnil, ker mora živeti tam, kjer živi mati. Zmotno sta presodili le
vprašanje pristojnosti, ali lahko odločata o začasnem ukrepu, da naj se otrok do
zaključka postopka vrne v Republiko Slovenijo. Tako daljnosežnih posledic, kot
jih sodiščema pripisuje revident, kršitev, storjena v postopku o začasnem ukrepu,
nima. Iz njunih obrazložitev jasno izhaja, da je bilo pri presoji odločilno, katere
lastnosti ima vsak od staršev, kaj to pomeni za njegove starševske sposobnosti,
kako prepoznava otrokove potrebe in kakšno vez je spletel z otrokom. Sodišči sta
pojasnili, da so bile kot odločilne upoštevane zmožnosti vživljanja v otrokovo
doživljanje in ohranitve drugega starša v pozitivni luči ter – v čim večji meri –
19
obvarovanja  otroka  pred  partnerskim  konfliktom.  Kraj  dekličinega  trenutnega
šolanja in bivanja ter njeno državljanstvo pri presoji nista imela odločilne vloge.
Na podlagi navedenih argumentov ni mogoče sklepati o vnaprejšnjem prepričanju
sodišč, da bi moral otrok ostati pri materi. 
46. Vrhovno sodišče ne more slediti zavzemanju revidenta, da nižji sodišči ne bi smeli
presojati okoliščin na strani matere in okolja, v katerega je otroka protipravno
odpeljala, ker naj bi s tem izničili pomen neupravičene premestitve in ravnanju
toženke  zagotovili  pravne  in  dejanske  učinke.  Ne  glede  na  to,  da  bi  bilo
hipotetično gledano bivanjsko okolje deklice v času odločanja v sporni zadevi
lahko drugačno, če bi nižji sodišči odločili o vrnitvi otroka, ni mogoče spregledati,
da deklica zdaj živi v Republiki Hrvaški. Obstoj povezav, ki jih je otrok vzpostavil
v  okolju  neupravičene  premestitve,  mora  biti  predmet  presoje.  Korist  otroka
namreč pretehta nad interesi, potrebami in pravicami staršev in je glavno vodilo
vseh organov, ki odločajo o kakršnih koli vprašanjih v zvezi z otroki. V skrajnih
primerih lahko mednarodna ugrabitev privede do neželene posledice, da se otrok,
zlasti majhen, že tako prilagodi novemu okolju, da vrnitev v njegov primarni kraj
bivanja ne bo več v skladu z njegovimi koristmi. Kljub temu da gre za posledico
protipravnega stanja, pretehta največja korist otroka, zato je te okoliščine treba
presojati.
47. Iz obrazložitve sodb nižjih sodišč ne izhaja, da bi šlo za tovrsten položaj in da bi
bila deklica zaupana v varstvo in vzgojo materi, ker ji zaradi integracije v novo
okolje vrnitev v Slovenijo ne bi bila (več) v korist. Sodišči sta med postopkom z
ureditvijo stikov (pred vstopom v šolo je bila deklica približno enako časa pri
vsakem od staršev in obiskovala vrtec tako v Sloveniji kot na Hrvaškem) skrbeli
za ohranitev močnega stika med deklico in očetom. Pri odločitvi o zaupanju otroka
v varstvo in vzgojo je bila odločilna izključno ocena starševskih sposobnosti obeh
staršev, odnosa, ki ga imata z deklico, ter dekličine želje, da bi živela pri materi.
Da bi bilo dekličino nagibanje k materi posledica preselitve, ni bilo ugotovljeno,
saj je že v času, ko sta oba starša še živela v Sloveniji, deklica izkazovala večjo
navezanost na mater in jo bolj potrebovala. Poleg tega bi lahko oziroma morale
biti bivanjske razmere deklice v Splitu predmet presoje tudi, če bi bila deklica
vrnjena v Republiko Slovenijo – ne sicer kot dejansko, temveč kot potencialno
bivanjsko okolje deklice, podobno kot so bile predmet presoje bivanjske razmere
pri  očetu.  Napačno je  prepričanje,  da  sodišče  ne  bi  smelo pripisati  pozitivnih
lastnosti okolju v Splitu, ker deklica tam živi v protipravnem položaju. Ustreznost
okolja za zdrav razvoj otroka se presoja ločeno od vprašanja, ali je bila deklica v
to okolje privedena protipravno. Očitek, da se sodišči nista mogli prepričati o
okoliščinah dekličinega bivanja v drugi državi, pa je pavšalen in  zato ne zahteva
vsebinskega odgovora.  
48. Neutemeljeni  so  tudi  očitki  o  neenakopravnem  obravnavanju  strank.  Vrhovno
20
sodišče ugotavlja, da sta sodišči tako ravnanja toženke kot tožnika kritično ocenili
ter utemeljeno zaključili, da ravnanja obeh, torej tudi tožnika, niso bila vselej v
korist  hčeri.  Kljub  ureditvi  stikov  z  začasno  odredbo  deklice  po  zaključenem
počitniškem stiku v avgustu 2018 ni želel izročiti materi, temveč jo je pred njo
skrival in deklico pripravljal na to, da bo pričela s šolanjem v Sloveniji. Tedaj je
postavil svoje potrebe pred dekličine in jo čustveno zlorabil. Svojega ravnanja ne
more  opravičiti  z  navedbami,  da  se  je  le  upiral  predaji  deklice  v  protipravni
položaj. Zapis, da bi bila deklica zaradi preselitve tožnika iz D. v Ljubljano tudi
pri očetu v novem okolju, ne pomeni, da sta sodišči njegovo selitev izenačili s
toženkinim protipravnim odvzemom deklice v Republiko Hrvaško. Neutemeljena
je tudi graja, da naj bi bilo na tožnika neupravičeno preneseno breme dokazovanja,
da je za otroka bolj koristno, da živi v državi običajnega prebivališča. Mednarodni
instrumenti  pri  meritornem  odločanju  o  varstvu  in  vzgoji  državi  otrokovega
običajnega prebivališča ne dajejo prednosti. Ker sta okolji tako pri mami kot pri
očetu  ustrezni,  sta  se  sodišči  osredotočili  na  presojo,  kateri  od  staršev  je
primernejši za zaupanje dekleta v varstvo in vzgojo. Na očitek, da je največja
korist otroka v tem, da odrašča ob obeh starših, Vrhovno sodišče odgovarja, da sta
razpad partnerske skupnosti in selitev toženke na Hrvaško dejstvi, ki ju sodišče pri
odločanju neizogibno mora upoštevati. Zaradi teh okoliščin odraščanje deklice v
neposredni bližini obeh staršev žal ni mogoče. Neutemeljena je tudi graja o spolni
diskriminaciji tožnika. Sodišči sta sledili pojasnilom izvedenke, da je bil spol le
ena od okoliščin za njeno presojo, kateri od staršev ima ustreznejše starševske
kapacitete, pri čemer so prevladali drugi dejavniki: čustveno stanje deklice, da ji je
mati bližje, da ji zaupa, da ima mati večjo distanco do partnerskih konfliktov in s
tem ne obremenjuje deklice, dekličina želja, da ji je bolj “fino” v Splitu, da mati
bolj upošteva potrebe deklice in ima več empatije. 
49. Glede stikov Vrhovno sodišče ocenjuje, da je – v pravnomočno razsojenem delu –
odločitev materialopravno pravilna. Sodišči sta morali upoštevati okoliščino, da
starša živita precej daleč (približno 450 km) narazen in temu prilagoditi obseg
stikov. Zaradi tega dejstva je obseg stikov med šolskim letom manjši od tistega, ki
ga sodišča prisojajo v primerih, ko starša živita blizu. Pričakovanje revidenta, da
bodo stiki določeni ob zanemarjanju tega dejstva, je neživljenjsko in bi bilo v
nasprotju z otrokovimi koristi. Drži, da en mesečni vikend stik deklice z očetom
med šolskim letom ni veliko, vendar sta sodišči izpad stikov, do katerega je prišlo
ob  dekličinem  začetku  obiskovanja  šole,  poleg  enournih  nedeljskih  stikov  po
Skype-u kompenzirali na način, da deklica z očetom preživi večji del počitnic.
Med poletnimi počitnicami bo tako tri dvotedenska obdobja z očetom, medtem ko
bo  z  mamo  med  poletjem  dve  dvotedenski  obdobji.  Odločitev  o  preživljanju
počitnic  med  šolskim  letom  je  bila  sicer  razveljavljena,  vendar  ob  zavzetem
stališču,  da bo tudi eno izmed prazničnih in počitniških obdobij med šolskim
letom deklica preživljala pri očetu. V izpodbijani odločbi pravnomočno določena
21
ureditev stikov (Vrhovno sodišče o reviziji odloča le v tem delu) kljub manjšim
osebnim  mesečnim  stikom  deklici  in  očetu  zagotavlja  preživljanje  dovolj
kakovostnega  prostega časa v počitniških obdobjih, kar omogoča ohranitev trdnih
vezi med deklico in očetom. Določitev kraja prevzema v Zagrebu ni arbitrarna,
temveč ustrezna, pri čemer je večji del bremena poti na toženki in ne na tožniku.  
Odgovori na dopuščena revizijska vprašanja
50. Vrhovno sodišče na dopuščena revizijska vprašanja tako odgovarja:
- da mora slovensko sodišče v skladu z mednarodnimi akti praviloma zagotoviti
takojšnjo vrnitev otroka v Republiko Slovenijo, torej še preden meritorno odloča o
pravicah do skrbi za otroka, a vrnitev otroka v državo izvora ni nujen predpogoj za
vsebinsko odločanje; 
- dejstvo,  da  sodišče  v obravnavani  zadevi  ni  tako ravnalo,  samo  po sebi  ne
pomeni, da je bilo sojenje protiustavno, nezakonito, arbitrarno, nepošteno in v
nasprotju z mednarodnimi akti; 
-  bistveno  je,  da  sta  nižji  sodišči  okoliščino,  da  je  toženka  deklico  brez
tožnikovega soglasja odpeljala v Split, pravilno materialnopravno ovrednotili; 
- upoštevaje veliko razdaljo med prebivališči pravdnih strank je odločitev o stikih
materialnopravno pravilna. 
Odločitev o reviziji
51. Revizija je po obrazloženem neutemeljena in jo je Vrhovno sodišče, skupaj z v
njej vsebovano stroškovno zahtevo, zavrnilo (378. člen ZPP). 
52. Vrhovno  sodišče  je  odločalo  v  senatu,  ki  je  naveden  v  uvodu  obrazložitve.
Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).
Ljubljana, 21. april 2021
Predsednik senata:
mag. Rudi Štravs, l.r.
22