SKLEP
 
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodniki  
dr. Mile Dolenc kot predsednik ter Vladimir Balažic, dr. Miodrag Đorđević, Franc  
Seljak in mag. Rudi Štravs kot člani, 
v gospodarskem sporu tožeče stranke: L., d. o. o.,  …. , ki jo zastopa M. Z., odvetnik v 
K., zoper toženo stranko: F. S.p.A., ..., Italija, ki jo zastopa Odvetniška pisarna J., d. o.  
o., iz L.,
zaradi plačila 957.840,68 EUR s pripadki,
o  reviziji t ožeče stranke  zoper sklep Višjega sodišča v Kopru Cpg 6/2017 z dne  
15. 3. 2017, v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici I Pg 253/2016 z dne  
13. 10. 2016,
na seji 13. decembra 2017
1
III Ips 66/2017
SKLENILO:
I. Revizija se zavrne. 
II. Tožeča stranka mora  v 15 dneh od vročitve te odločbe povrniti toženi stranki  
stroške revizijskega postopka v višini  2.568,71 EUR  z zakonskimi  zamudnimi  
obrestmi,  ki  tečejo  od  prvega  naslednjega  dne  po  izteku  roka  za  izpolnitev  
obveznosti.
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče prve stopnje se je na podlagi presoje, da ni podana pristojnost slovenskega 
sodišča, izreklo za nepristojno za odločanje v tej zadevi. 
2. Sodišče druge stopnje je prvostopenjski sklep potrdilo.
3. Zoper sklep sodišča druge stopnje tožeča stranka vlaga revizijo zaradi bistvenih  
kršitev  določb  pravdnega  postopka  ter  zmotne  uporabe  materialnega  prava.  
Predlaga,  da  revizijsko  sodišče  reviziji  ugodi  in  sklepa  sodišč  druge  ter  prve 
stopnje  spremeni  tako,  da  ugotovi,  da  je  prvostopenjsko  sodišče  pristojno  za  
odločanje v tej zadevi, podrejeno pa, da oba sklepa razveljavi ter zadevo vrne  
prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. 
4. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki v odgovoru na revizijo predlaga njeno  
zavrženje, podrejeno pa zavrnitev revizije. 
5. Revizija ni utemeljena.
6. Tožena stranka v odgovoru na revizijo predlaga zavrženje revizije. Ker je bila  
slednja vložena zoper sklep o potrditvi sklepa o zavrženju tožbe, meni, da ne gre  
za sklep, s katerim bi bil postopek pravnomočno končan na način, da o stvari po  
redni poti ne bi bilo več mogoče odločati, zato po njenem mnenju revizija zoper ta  
sklep  ni  dovoljena.  Navedeno  ne  drži.  Prvi  odstavek  384.  člena  Zakona  o  
pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) določa, da stranke lahko vložijo revizijo 
zoper sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan.  
Sklep, s katerim sodišče tožbo zavrže, je tak sklep.1 
7. Iz  spisa  in  dejanskih  ugotovitev  sodišč  prve  in  druge  stopnje,  na  katere  je  
revizijsko  sodišče  vezano  (tretji  odstavek  370.  člena  ZPP),  izhajajo  naslednja  
pravo relevantna dejstva ter potek postopka:
1 Glej tudi sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 284/2000 z dne 9. 11. 2000, v katerem  
je Vrhovno sodišče prav tako meritorno obravnavalo revizijo zoper sklep o zavrnitvi pritožbe zoper  
sklep, s katerim se je prvostopenjsko sodišče izreklo za nepristojno.
2
− Pravdni stranki sta sklenili dve pogodbi o ekskluzivni pravici tožeče stranke  
prodajati proizvode tožene stranke na teritorialnem območju bivše Jugoslavije.  
Prva pogodba je bila sklenjena 15. 2. 2000 za določen čas, druga pa meseca  
septembra  2003  za  nedoločen  čas  z  odpovednim  rokom  šestih  mesecev.  
Prenehala  je  veljati  januarja  2013.  Obe  pogodbi  sta  vsebovali  dogovor  o  
izključni krajevni pristojnosti sodišča v Milanu.
− Tožena stranka je s predlogom za izvršbo od tožeče stranke zahtevala plačilo  
računov za posamezne dobave.
− V pravdnem postopku, ki je začel teči po vložitvi ugovora tožeče stranke ter  
razveljavitvi sklepa o izvršbi, je tožeča stranka vložila nasprotno tožbo, ki je  
predmet tega postopka in s katero od tožene stranke zahteva povrnitev škode,  
ki naj bi ji nastala zaradi prekinitve poslovnega sodelovanja.
− Tožena stranka je podala ugovor stvarne in krajevne nepristojnosti. Sklicevala  
se  je  na  pogodbeni  dogovor  o  izključni  krajevni  pristojnosti  italijanskega  
sodišča.
− Sodišče  prve  stopnje  ugovora  nepristojnosti  ni  vročilo  v  odgovor  tožeči  
stranki, temveč je izdalo sklep, s katerim je tožbo zaradi nepristojnosti zavrglo.
8. Sodišči prve in druge stopnje sta uporabili Uredbo (EU) št. 1215/2012 Evropskega  
parlamenta  in  Sveta  z  dne  12.  12.  2012  o  pristojnosti  in  priznavanju  ter  
izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju  
Uredba 1215/2012). Ta v prvem odstavku 25. člena določa, da  v primeru, ko se  
stranke, ne glede na njihovo stalno prebivališče, dogovorijo, da mora biti za spore,  
ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno 
določeno  sodišče  ali  sodišča  določene  države  članice,  je  pristojno  to  sodišče  
oziroma so pristojna sodišča te države članice, razen če je po pravu navedene  
države članice materialna veljavnost dogovora nična. Ta pristojnost je izključna,  
razen če se stranke niso dogovorile drugače. 
9. Sodišči prve in druge stopnje sta presodili, da v obravnavanem primeru zaradi  
dogovora  o  pristojnosti  italijanskega  sodišča  ni  podana  pristojnost  sodišča  
Republike Slovenije. Zavzeli sta stališče, da tožeča stranka nasprotno tožbo vlaga  
na podlagi poslovne odškodninske odgovornosti, ki naj bi bila posledica kršitve  
pogodbe, sklenjene leta 2003 (veljavne do začetka leta 2013). Pojasnili sta, da  
dogovor o pristojnosti velja tudi za kršitev pogodbenih obveznosti ter tožbo zaradi  
nepristojnosti zavrgli.
10. Za presojo revizije je med drugim odločilen odgovor na vprašanje, ali nasprotna  
tožba  temelji  na  poslovni  odškodninski  odgovornosti  tožene  stranke  ali  na  
3
civilnem deliktu. Dogovor  o pristojnosti,  ki  sta  ga  sklenili pravdni  stranki, se  
namreč nanaša le na spore, ki izvirajo iz obeh sklenjenih pogodb (tretji odstavek  
69. člena ZPP). V ta sklop sodi tudi spor glede povrnitve škode, ki temelji na  
kršitvi  pogodb  (poslovna  odškodninska  odgovornost),  medtem  ko  se  na  
neposlovno  odškodninsko  odgovornost  prorogacija  pristojnosti  ne  razteza.  To  
stališče med strankama ni sporno, sporna je »le« presoja sodišč prve in druge  
stopnje,  da  tožbeni  zahtevek  iz  nasprotne  tožbe  temelji  izključno na  poslovni  
odškodninski  odgovornosti.  Tožeča  stranka  namreč  v  reviziji  zatrjuje,  da  je  
nasprotno  tožbo  utemeljevala  tudi  s  trditvami,  da  jo  je  tožena  stranka  po  
prenehanju pogodb zavajala, da bosta pravdni stranki pogodbeno uredili svoje  
razmerje tudi po letu 2013. 
11. Revidentka sodiščema neutemeljeno očita uporabo 25. člena Uredbe 1215/2012  
tudi za spore, ki nastanejo po prenehanju pogodbenega razmerja, za katerega velja  
dogovor o pristojnosti. Sodišči prve in druge stopnje sta namreč navedeno določbo  
Uredbe 1215/2012 uporabili na podlagi presoje, da spor izhaja iz pogodbenega  
razmerja oziroma iz kršitve slednjega, zato očitek ni utemeljen. Sodišče druge  
stopnje je pojasnilo, da tožeča stranka sicer v nasprotni tožbi opisuje ravnanja  
tožene stranke, ki bi lahko utemeljevala neposlovno odškodninsko odgovornost  
tožene stranke, vendar pa v zvezi s tem ni postavila zahtevka. Zaključilo je, da je  
škoda, ki jo zahteva s tožbenim zahtevkom, lahko po naravi stvari povezana le s  
kršitvijo pogodbe. 
12. Držijo sicer navedbe tožeče stranke, da je v nasprotni tožbi zatrjevala, da jo je  
tožena stranka zavajala, da bosta pravdni stranki po letu 2013 pogodbeno uredili  
razmerje ter da je tožeča stranka ravnala skladno s tem prepričanjem. Navajala je,  
da ji je nastala škoda zaradi vlaganj v trge, zatrjevala pa je tudi izgubljeni dobiček.  
Vendar  pa  sta  sodišči  prve  in druge  stopnje  glede  na  vtoževano škodo lahko  
pravilno sklepali, da z njo tožeča stranka uveljavlja kršitev pogodbe in ne škode,  
ki naj bi ji nastala zaradi zavajanja. Tožena stranka naj bi tožečo stranko zavajala,  
da se bo njuno pogodbeno razmerje nadaljevalo in tako zahtevka ni utemeljevala  
neodvisno od pogodbenega razmerja, iz česar bi bilo zanesljivo mogoče sklepati,  
da  ne  gre  za  poslovno  odškodninsko  odgovornost.  Očitek  zmotne  uporabe  
materialnega prava ni utemeljen.
13. Nadalje ni utemeljeno sklicevanje revidentke na tretji odstavek 8. člena Uredbe  
1215/2012, ki določa, da je v primeru, ko gre za nasprotno tožbo, ki izhaja iz iste  
pogodbe  ali  dejstev,  na  katerih  je  temeljila  prvotna  tožba,  oseba  s  stalnim  
prebivališčem v državi članici lahko tožena tudi pred sodiščem, kjer je v teku  
prvotni postopek. Gre za splošno določbo napram specialnejši določbi 25. člena  
4
Uredbe 1215/2012. Dogovor o pristojnosti namreč izključi pristojnost po splošnih  
določbah  o  pristojnosti.  Navedeno  jasno  izhaja  iz  prvega  odstavka  25.  člena  
Uredbe 1215/2012, ki določa, da je pristojnost, za katero se dogovorijo stranke,  
izključna. 
14. Do  revizijskih  navedb  o  tem,  ali  nasprotna  tožba  sploh  izpolnjuje  pogoje  za  
nasprotno tožbo v smislu 183. člena ZPP, se Vrhovno sodišče ni opredeljevalo, saj  
tudi  če  bi  te  navedbe  držale,  odločitve  o  pristojnosti  sodišča  zaradi  stališča,  
pojasnjenega v 13. točki obrazložitve te odločbe, ne bi spremenile. 
15. Tožeča stranka nadalje sodiščema prve in druge stopnje očita zagrešitev absolutne  
bistvene  kršitve  določb  pravdnega  postopka  iz  8.  točke  drugega  odstavka  
339.  člena  ZPP.  Trdi,  da  ji  je  bila  odvzeta  pravica  do  izjave,  ker  ji  ugovor  
pristojnosti,  ki  ga  je  v  postopku  podala  tožena  stranka,  ni  bil  posredovan  v  
odgovor. Navaja, da zato ni mogla posredovati svojih lastnih stališč, ki se nanašajo 
na pristojnost sodišča Republike Slovenije.
16. Očitek ni utemeljen. ZPP v prvem odstavku 17. člena določa, da sodišče presodi  
po uradni dolžnosti takoj po prejemu tožbe, ali je sodišče pristojno in v kakšni  
sestavi je pristojno. Pristojnost se presodi na podlagi navedb v tožbi in na podlagi  
dejstev, ki so sodišču znana (drugi odstavek 17. člena ZPP). Sodišče se lahko  
izreče  za  krajevno nepristojno na  ugovor  tožene  stranke,  ki  ga  lahko ta  poda  
najkasneje  v  odgovoru  na  tožbo,  do  razpisa  glavne  obravnave  (prvi  odstavek  
22. člena ZPP). Iz navedenih določb izhaja, da je pri presoji okoliščin, od katerih  
je odvisna pristojnost slovenskega sodišča, kontradiktornost in pravica strank do  
izjave zožena. Tožeča stranka je dolžna te okoliščine utemeljiti že v tožbi, tožena  
stranka mora pristojnosti ugovarjati najkasneje v odgovoru na tožbo, sodišče pa  
odloči na podlagi dejstev, ki so mu znana. Vročitev tožbe v odgovor je bila v  
konkretnem  primeru  ključna  za  presojo  pristojnosti,  saj  je  tožena  stranka  v  
odgovoru  na  tožbo  pristojnosti  ugovarjala  s  sklicevanjem  na  pogodbeno  
dogovorjeno  prorogacijo  pristojnosti.  Vendar  pa  navedeno  omejene  
kontradiktornosti postopka o preizkusu pristojnosti ter dolžnosti, da tožeča stranka  
vse okoliščine, ki so ključne za odločitev o pristojnosti, navede že v tožbi, ne  
spreminja. Tožeča stranka ni bila prikrajšana za uveljavljanje razlogov, s katerimi  
utemeljuje pristojnost sodišča Republike Slovenije. To možnost je lahko izkoristila 
v  tožbi. 2 Za  kršitev  načela  kontradiktornosti  iz  8.  točke  drugega  odstavka  
339.  člena  ZPP  tako  v  tem  primeru  ne  gre.  Trditve  revidentke  bi  lahko  
utemeljevale  kvečjemu  zagrešitev  relativne  bistvene  kršitve  določb  pravdnega  
postopka  iz  prvega  odstavka  339.  člena  ZPP,  ker  naj  ne  bi  imela  možnosti  
odgovoriti na navedbe v ugovoru pristojnosti. Za utemeljitev navedene kršitve bi  
2 Revidentka tudi ne pojasni, katere so tiste okoliščine, ki se nanašajo na pristojnost in ki jih  
ni imela možnosti navesti. 
5
morala  tožeča  stranka  pojasniti,  kako  je  ta  kršitev  vplivala  na  zakonitost  in  
pravilnost sodbe sodišča prve stopnje, česar pa ni storila. Ni namreč pojasnila, kaj  
bi navedla (pa zaradi nevročitve ugovora v odgovor ni imela možnosti) v zvezi s  
pristojnostjo, kar bi lahko vplivalo na pravilnost odločitve sodišča. 
17. Tudi sodna praksa, ki jo revidentka citira v ta namen, ne potrjuje njenega stališča.  
V odločbi Pdp 623/2010 z dne 15. 11. 2010 je Višje delovno in socialno sodišče  
zavzelo stališče, da v primeru, ko tožnik vloži tožbo pred slovenskim sodiščem, ki  
bi bilo pristojno, če ne bi bilo sporazuma o pristojnosti tujega sodišča, sodišče na  
dogovorjeno pristojnost ne pazi po uradni dolžnosti, temveč le na ugovor tožene  
stranke, ter da se tožba ob predhodnem preizkusu ne zavrže, ampak se najprej  
pošlje toženi stranki v odgovor. Izpodbijana odločitev od navedene odločbe ne  
odstopa. Odločitev ne nasprotuje niti odločbam Ustavnega sodišča Up 819-13 z  
dne 15. 7. 2015, Up-1467/09 z dne 30. 9. 2010 in Up 117/12 z dne 10. 10. 2013,  
saj se te nanašajo na revizijski postopek in na vročitev revizije v odgovor. 
18. Revidentka pritožbenemu sodišču očita še zagrešitev absolutne bistvene kršitve  
določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Trdi, da 
so razlogi  sodišča druge stopnje o dejstvih med  seboj v nasprotju, ker naj bi  
zapisalo,  da  je  imela  tožeča  stranka  možnost,  da  svoj  odgovor  na  ugovor  
pristojnosti poda v pritožbi, nato pa naj bi ji očitalo, da je v pritožbi navajala nova  
dejstva, glede česar naj bi bila prekludirana. Tudi ta očitek ni utemeljen. Sodišče  
druge  stopnje  je  pojasnilo,  da  je  tožeča  stranka  toženi  stranki  očitala  kršitev  
pogodbe  o  ekskluzivnem  zastopanju.  Navedbe  tožeče  stranke,  da  je  zahtevek  
utemeljila tudi na ravnanjih tožene stranke po prenehanju pogodbe, kar naj bi  
utemeljevalo  njeno  neposlovno  odškodninsko  odgovornost,  je  zavrnilo,  ker  je  
presodilo, da se tožbeni zahtevek na ta ravnanja ne nanaša. Zapisalo je, da so  
pritožbene navedbe, podane v tej smeri, nedovoljene novote. Da bi tožeča stranka  
lahko v pritožbi odgovorila na navedbe tožene stranke, pa je pojasnilo v zvezi s  
pritožbenim očitkom  kršitve  pravice  do izjave  tožeče  stranke.  Zapisalo  je,  da  
čeprav  prvostopenjsko  sodišče  ugovora  pristojnosti  tožeči  stranki  ni  poslalo  v 
odgovor, se je glede okoliščin, od katerih je odvisna pristojnost sodišča, lahko  
izjasnila že v tožbi, to možnost pa bi lahko izkoristila tudi v pritožbi, saj sodišče  
na  pristojnost  slovenskega  sodišča  pazi  ves  čas  postopka  po  uradni  dolžnosti  
(6.  točka  obrazložitve  sklepa  sodišča  druge  stopnje).  Nasprotja  med  razlogi  o 
odločilnih dejstvih tako ni. Razloge sodišča druge stopnje je treba razumeti in  
presojati kot celoto, v okviru katere so bili obrazloženi, in ne ločeno in izvzeto iz  
konteksta, kot to poskuša revidentka. Pri tem Vrhovno sodišče poudarja, da je v  
tem delu presojalo očitano nasprotje  med  razlogi  v okviru očitka  o zagrešitvi  
bistvene  kršitve  določb  pravdnega  postopka  iz  14.  točke  drugega  odstavka  
339. člena ZPP in ne stališča sodišča druge stopnje. 
19. Neutemeljeno revidentka sodiščema prve in druge stopnje očita tudi zagrešitev  
6
bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ker tožbe, ki jo je vložila tožena  
stranka  in  nasprotne  tožbe  tožeče  stranke  ni  obravnavalo  v  istem  postopku  
oziroma ker ju ni združilo v enotno obravnavo. Prvi odstavek 300. člena ZPP  
določa, da v primeru, ko teče pred istim sodiščem več pravd med istimi osebami  
ali  več  pravd,  v  katerih  je  ista  oseba  nasprotnik  raznih  tožnikov  ali  raznih  
tožencev,  se  lahko  vse  te  pravde  s  sklepom  senata  združijo  za  skupno  
obravnavanje, če se s tem pospeši obravnavanje ali zmanjšajo stroški. O vseh  
združenih pravdah lahko izda sodišče skupno odločbo. Iz povzete določbe izhaja  
možnost  sodišča,  da  pravde  združi  v  enotno  obravnavanje,  nikakor  pa  to  ni  
obveznost sodišča.3 Če se odloči, da pravd ne bo združilo, s tem sodišče ne zagreši  
nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka. 
20. Ker razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, niso podani (371. člen ZPP), je  
Vrhovno sodišče revizijo na podlagi 378. člena ZPP kot neutemeljeno zavrnilo. 
21. Na podlagi prvega odstavka 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP  
je Vrhovno sodišče odločilo, da tožeča stranka sama krije svoje stroške za revizijo. 
Toženi  stranki  je  dolžna  povrniti  stroške  odgovora  na  revizijo  v  višini  
2.065,50 EUR, skupaj z 2 % administrativnih stroškov v višini 40,00 EUR ter  
22  %  DDV  v  višini  463,21  EUR,  skupaj  torej  2.568,71  EUR.  Sodne  takse,  
pričnine in izvedenine tožena stranka ni plačala, zato ji teh priglašenih stroškov  
Vrhovno sodišče ni priznalo.
Ljubljana, 13. december 2017
Predsednik senata:
dr. Mile Dolenc, l.r.
3 Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije III Ips 44/2002 z dne 5. 7. 2002.
7