SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
z dne 10. junija 2008
Zadeva T-282/03
Paul Ceuninck
proti
Komisiji Evropskih skupnosti
„Javni uslužbenci – Uradniki – Imenovanje – Delovno mesto svetovalca pri OLAF – Zavrnitev prijave – Pristojnost generalnega direktorja OLAF – Zakonitost razpisa prostega delovnega mesta – Kršitev pravil o imenovanju uradnikov z nazivoma A 4 in A 5 – Zloraba pooblastil – Očitna napaka pri presoji“
Predmet: Tožba zaradi, po eni strani, predloga za razglasitev ničnosti razpisa prostega delovnega mesta COM/051/02 in celotnega izbirnega
postopka, ki je bil izpeljan na podlagi tega razpisa, ter po drugi strani, predloga za razglasitev ničnosti odločbe organa,
pristojnega za imenovanja, z dne 13. septembra 2002 o imenovanju ge. S. in odločbe na podlagi molka organa o zavrnitvi prijave
tožeče stranke.
Odločitev: Tožba se zavrne. Paul Ceuninck in Komisija nosita vsak svoje stroške.
Povzetek
1.      Evropski skupnosti – Institucije in organi Skupnosti – Izvajanje pristojnosti – Prenesena pooblastila
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 2(1))
2.      Uradniki – Tožba – Tožbeni razlogi
3.      Uradniki – Zaposlovanje – Razpis prostega delovnega mesta – Preučitev prijav glede na postavljene pogoje – Diskrecijska pravica
uprave – Meje – Upoštevanje pogojev, navedenih v razpisu prostega delovnega mesta – Sodni nadzor – Meje
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 7(1))
1.      Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je del administrativne in proračunske strukture Komisije in je pristojen za sprejetje
odločb o imenovanju v OLAF, ker je Komisija generalnemu direktorju OLAF podelila pristojnosti, ki jih ima organ, pristojen
za imenovanja.
(Glej točko 22.)
Napotitev na: Sodišče, 10. julij 2003, Komisija proti EIB, C‑15/00, Recueil, str. I‑7281, točka 106.
2.      Pojem zlorabe pooblastil pomeni, da upravni organ uporablja svoja pooblastila za drug namen kot za tistega, za katerega so
mu bila podeljena. Pri odločbi gre za zlorabo pooblastil le, če je na podlagi natančnih, objektivnih in skladnih indicev jasno,
da je bila sprejeta za doseganje drugih ciljev kot tistih, ki so bili določeni. Torej ni dovolj navesti nekatera dejstva v
podporo svojih trditev, ampak je treba navesti natančne, objektivne in skladne indice, ki lahko podprejo resničnost ali vsaj
verjetnost teh dejstev.
(Glej točko 48.)
Napotitev na: Sodišče, 6. marec 2001, Connolly proti Komisiji, C‑274/99 P, Recueil, str. I‑1611, točka 113; Sodišče prve stopnje,
5. julij 2000, Samper proti Parlamentu, T‑111/99, RecFP, str. I‑A‑135 in II‑611, točka 64; Sodišče prve stopnje, 19. september
2001, E proti Komisiji, T‑152/00, RecFP, str. I‑A‑179 in II‑813, točka 68; Sodišče prve stopnje, 26. november 2002, Cwik proti
Komisiji, T‑103/01, RecFP, str. I‑A‑229 in II‑1137, točki 18 in 29.
3.      Izvajanje široke diskrecijske pravice, ki jo ima organ, pristojen za imenovanja, na področju imenovanja, pomeni, da ta organ
skrbno in nepristransko preuči dokumente iz prijave ter vestno upošteva zahteve, navedene v razpisu prostega delovnega mesta,
tako da mora izločiti vsakega kandidata, ki ne izpolnjuje teh zahtev. Razpis prostega delovnega mesta je namreč pravni okvir,
ki ga navedeni organ določi samemu sebi in ga mora natančno upoštevati.
Da bi sodišče Skupnosti preverilo, ali organ, pristojen za imenovanja, ni presegel meja tega pravnega okvira, mora preučiti
pogoje, zahtevane v razpisu prostega delovnega mesta, nato preveriti, ali kandidat, ki ga je navedeni organ izbral za zasedbo
prostega delovnega mesta, v resnici izpolnjuje te pogoje, in nazadnje preučiti, ali ta organ glede na sposobnosti tožeče stranke
ni storil očitne napake pri presoji, ko je namesto nje izbral drugega kandidata. Taka preučitev mora biti vseeno omejena na
vprašanje, ali je uprava glede na elemente, na katere je oprla svojo presojo, delovala v razumnih mejah po koncu postopka,
v katerem ni bilo nepravilnosti, in svoje diskrecijske pravice ni uporabila očitno nepravilno ali za druge namene kot za tiste,
za katere ji je bila podeljena. Sodišče torej s svojo oceno kvalifikacij kandidatov ne more nadomestiti ocene organa, pristojnega
za imenovanja.
(Glej točke od 65 do 67.)
Napotitev na: Sodišče, 18. marec 1993, Parlament proti Frederiksenu, C‑35/92 P, Recueil, str. I‑991, točki 15 in 16; Sodišče
prve stopnje, 12. maj 1998, Wenk proti Komisiji, T‑159/96, RecFP, str. I‑A‑193 in II‑593, točki 64 in 72; zgoraj navedena
sodba E proti Komisiji, točka 29; Sodišče prve stopnje, 14. oktober 2003, Wieme proti Komisiji, T‑174/02, RecFP, str. I‑A‑241
in II‑1165, točka 38; Sodišče prve stopnje, 3. februar 2005, Mancini proti Komisiji, T‑137/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑7 in II‑27,
točka 92; Sodišče prve stopnje, 5. julij 2005, Wunenburger proti Komisiji, T‑370/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑189 in II‑853, točka 51;
Sodišče prve stopnje, 4. julij 2006, Tzirani proti Komisiji, T‑45/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-145 in II-A-2-681, točke 46, 48
in 49.