62023TJ0348_RES
Дело T‑348/23
Zalando SE
срещу
Европейска комисия
Решение на Общия съд (седми разширен състав) от 3 септември 2025 година
„Цифрови услуги — Регламент (ЕС) 2022/2065 — Определяне на много голяма онлайн платформа — Възражение за незаконосъобразност — Член 33, параграфи 1 и 4 от Регламент 2022/2065 — Правна сигурност — Равно третиране — Пропорционалност — Задължение за мотивиране“
Сближаване на законодателствата — Единен пазар на цифровите услуги — Регламент 2022/2065 — Много голяма онлайн платформа — Критерии за определяне — Онлайн платформа — Понятие — Съхраняване и разпространение на информация сред обществеността по искане на получател на услугата — Обхват — Активни получатели на онлайн платформа — Понятие — Обхват
(съображения 13, 18, 19, 41 и 77 и член 2, параграфи 1 и 2, член 3, букви б), ж), и) и п), членове 7 и 8, член 24, параграф 2, член 33, параграфи 1 и 4 от Регламент 2022/2065 на Европейския парламент и на Съвета; съображение 42 и член 14 от Директива 2000/31 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 25—46 и 60—66)
Сближаване на законодателствата — Единен пазар на цифровите услуги — Регламент 2022/2065 — Много голяма онлайн платформа — Наличие на различни методи за изчисляване на средномесечния брой на активните получатели на онлайн платформа — Активен получател на онлайн платформа — Понятие — Изисквания за яснота и точност — Нарушение на принципа на правна сигурност — Липса
(съображения 13 и 77, член 2, параграф 1, член 3, буква п), член 24, параграф 2, член 33, параграфи 1, 3 и 4 и член 43 от Регламент 2022/2065 на Европейския парламент и на Съвета; член 4, параграфи 1 и 2 и член 6, параграф 3 от Регламент 2023/1127 на Комисията)
(вж. т. 76—80, 84—101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114 и 117—119)
Сближаване на законодателствата — Единен пазар на цифровите услуги — Регламент 2022/2065 — Задължения за прозрачно докладване на доставчиците на онлайн платформи — Задължение за публикуване на информация относно средномесечния брой на активните получатели на услугата в Съюза — Допълнителни задължения, наложени на доставчиците на местата за търговия, определени като много големи онлайн платформи — Нарушение на принципа на равенство — Липса
(членове 20 и 38 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 3, буква з), член 24, параграфи 2 и 3, член 33, параграф 1 и членове 34—43 от Регламент 2022/2065 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 123, 124, 126, 129, 130 и 135—147)
Сближаване на законодателствата — Единен пазар на цифровите услуги — Регламент 2022/2065 — Много голяма онлайн платформа — Критерии за определяне — Средномесечен брой на активните получатели на онлайн платформа — Нарушение на принципа на пропорционалност — Липса
(член 24, параграф 2 и член 33, параграф 1 от Регламент 2022/2065 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 154—164)
Сближаване на законодателствата — Единен пазар на цифровите услуги — Регламент 2022/2065 — Решение на Комисията, с което платформата Zalando се определя като много голяма онлайн платформа — Нарушение на задължението за мотивиране — Липса
(член 296 ДФЕС; член 3, буква ж), подточка iii) и буква и) и член 24, параграф 2 от Регламент 2022/2065 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 173—175)
Резюме
Като отхвърля жалбата за отмяна, подадена от Zalando SE срещу решението на Европейската комисия, с което платформата му е определена като много голяма онлайн платформа (
1
), Общият съд прилага за първи път Регламент 2022/2065 за цифровите услуги (
2
). В този контекст той внася уточнения относно обхвата на критериите за определяне на много голяма онлайн платформа, като изяснява понятията „онлайн платформа“ и „активен получател на услугата“, както и критериите за оценка на средномесечния брой на тези получатели (СМБ).
Жалбоподателят е дружество по германското право, което управлява онлайн магазин, достъпен по-специално на уебсайта „www.zalando.de“, както и на съответните URL адреси с имена на домейни от първо ниво в други страни. Клиентите на този магазин могат да купуват стоки, които или се продават пряко от жалбоподателя посредством услуга за продажба, наречена „Zalando Retail“, или се продават от трети лица продавачи, участващи в програмата, озаглавена „Partner Programm“.
На 17 февруари 2023 г. в съответствие с член 24, параграф 2 от Регламент 2022/2065 жалбоподателят публикува СМБ на платформата Zalando, включваща Zalando Retail и Partner Programm, тоест 83,341 милиона потребители. Тъй като брутната стойност на продуктите, търгувани в рамките на неговата Partner Programm, съответства на 37 % от брутната стойност на всички търгувани продукти, той все пак приема, че СМБ на тази платформа трябва да бъде определен на 37 % от общия брой потребители, тоест 30,836 милиона.
В обжалваното решение Комисията определя платформата Zalando като много голяма онлайн платформа на основание член 33, параграф 4 от Регламент 2022/2065, тъй като нейният СМБ възлиза на 83,341 милиона и следователно надхвърля прага от 45 милиона, предвиден в посочения член. В него тя приема, че по-специално от Регламент 2022/2065 (
3
) следва, че понятието „активен получател на онлайн платформа“ включва всички получатели, които действително използват съответната платформа, по-специално като са изложени на разпространяваната на нея информация, и че то не се ограничава до тези, които извършват сделки на нея. В случая обаче пряко продаваните от жалбоподателя стоки са показвани заедно с продаваните от третите лица продавачи, без да е възможно да се направи разграничение между тях на интерфейса. Така Комисията приема, че сред получателите на услугата не е възможно да се установят тези, които са изложени само на информацията относно продуктите на жалбоподателя, и тези, които са изложени само на информацията относно продуктите на третите лица продавачи.
Подкрепяно от професионалното сдружение Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), Zalando SE сезира Общия съд с жалба за отмяна на това решение.
Съображения на Общия съд
На първо място, Общият съд отбелязва, че платформата Zalando е онлайн платформа, доколкото трети лица продавачи продават на нея продукти в рамките на Partner Programm. Той припомня, че по смисъла на член 3, буква и) от Регламент 2022/2065 онлайн платформа е „хостинг услуга, която по искане на получател на услугата съхранява и разпространява информация сред обществеността […]“. Става въпрос за подкатегория на посредническите услуги, посочени в член 3, буква ж) от този регламент.
Общият съд констатира, че в рамките на Partner Programm Zalando SE използва информацията на трети лица продавачи, за да предлага на пазара техните продукти, по-конкретно техните изображения и описания. Макар жалбоподателят да може да измени или допълни тяхното представяне, подобно обстоятелство не поставя под съмнение факта, че тази информация поне отчасти произхожда от посочените продавачи. Всъщност нито от Регламент 2022/2065, нито дори от изменената с него Директива 2000/31 (
4
) следва, че съхраняването и разпространението на информация по смисъла на член 3, буква и) от този регламент изключват съхраняването и разпространението на информация, чието представяне е било изменено или допълнено от доставчика на онлайн платформата.
В това отношение Общият съд отбелязва, че понятието „информация“ трябва да се разбира в широк смисъл, що се отнася до услугите по съхраняване на информация по смисъла на Директива 2000/31. Така за жалбоподателя е възможно да съобщи информация, произтичаща от трети лица продавачи, като в същото време измени редакцията на техните текстове, за да ги приведе в съответствие с търговските си изисквания, чиято цел е само „да се осигури уникално изживяване на покупката, което да се отличава напълно от това, което предлагат конкурентите“.
Освен това Общият съд припомня, че данните относно офертите за стоки, предлагани на пазара от трети лица продавачи, представляват „информация“, което следва по-специално от определението „незаконно съдържание“, съдържащо се в Регламент 2022/2065. От същия регламент (
5
) следва, че това понятие обхваща „информацията“, свързана с продажбата на незаконни продукти или предоставянето на незаконни услуги, независимо дали става въпрос по-специално за продажбата на несъответстващи на изискванията или фалшифицирани продукти, или за продажбата на стоки или предоставянето на услуги в нарушение на правото за защита на потребителите. Следователно самото каталогизиране на даден продукт с цел пускането му на пазара може да представлява незаконно съдържание, по-специално когато този продукт е незаконен, и следователно трябва да се разглежда като информация по смисъла на посочения регламент. От това следва, че офертите за стоки на трети лица продавачи в рамките на Partner Programm трябва да се разглеждат като информация, предоставена от получателите на услугата по смисъла на член 3, буква и) от същия регламент.
Общият съд добавя, че противно на поддържаното от жалбоподателя, практиката на Съда относно освобождаването от отговорност, от което могат да се ползват доставчиците на услуги за съхраняване на информация, посочени в член 14 от Директива 2000/31, не позволява да се уточни понятието „посредническа услуга“ по смисъла на член 3, буква ж) от Регламент 2022/2065.
Всъщност член 14 от Директива 2000/31 предвижда, че доставчик на услуги за съхраняване на информация може да не носи отговорност за информацията, съхранена по молба на получателя на услугата, по-специално когато той действително няма сведения за тази „незаконна дейност или информация“.
Наистина, в решение L’Oréal и др. (
6
) Съдът е уточнил, че за да попада доставчикът на услуга в интернет в приложното поле на член 14 от Директива 2000/31, „от съществено значение е той да бъде „междинен доставчик“ в смисъла, предвиден от законодателя в рамките на глава II, раздел 4 от тази директива“. Така Съдът приема, че доставчикът на услуга в интернет не е такъв междинен доставчик, когато, вместо да се ограничава до неутрална доставка на тази услуга чрез чисто техническа и автоматична обработка на предоставените от неговите клиенти данни, той играе активна роля, позволяваща му да се запознае с тези данни или да ги контролира. При все това, ограничавайки по този начин обхвата на понятието „междинен доставчик“, Съдът е искал да ограничи и обхвата на освобождаванията от отговорност, от които могат да се ползват доставчиците на разглежданите услуги. От друга страна, Съдът се позовава на решение Google France и Google (
7
), за да определи понятието „междинен доставчик“ по смисъла на глава II, раздел 4 от Директива 2000/31. От това решение обаче следва, че тълкуването на това понятие се основава на съображение 42 от тази директива, съгласно което „[о]свобождаването от отговорност, което е предвидено [по-специално в член 14 от тази директива], се отнася само за случаи, при които дейността на доставчика на услуги на информационното общество е ограничена до техническия процес на експлоатация“, като се уточнява, че „тази дейност има чисто технически, автоматичен и пасивен характер“.
От това следва, че даденото от Съда тълкуване на понятието „междинен доставчик“ се ограничава „в смисъла, предвиден от законодателя в рамките на глава II, раздел 4 от […] директива [2000/31]“ (
8
), и че това тълкуване не може да се използва за целите на прилагането на Регламент 2022/2065, който предвижда свой собствен режим на отговорност. Това важи в още по-голяма степен, тъй като член 89, параграф 1 от посочения регламент премахва раздел 4 от глава II от Директива 2000/31, който е бил предмет на тълкуване от Съда.
Нещо повече, противно на това, което поддържа жалбоподателят, законодателят не е посочил, че понятието „посреднически услуги“, което Съдът е определил, позовавайки се на съображение 42 от Директива 2000/31, трябва да се запази за целите на прилагането на Регламент 2022/2065.
На второ място, Общият съд констатира, че от член 3, буква п) от Регламент 2022/2065 следва, че за да бъде квалифициран като активен получател на онлайн платформа, получателят на услугата трябва само да е бил в контакт с тази платформа, по-специално като е бил изложен на информацията, хоствана от онлайн платформата и разпространена чрез нейния онлайн интерфейс. Той обаче отбелязва, че продуктите, продавани едновременно от жалбоподателя и от третите лица продавачи, могат да бъдат представени на една и съща интернет страница. Той констатира също, че потребителите могат да се запознаят с информацията относно продукти, продавани изключително от трети лица продавачи, преди в крайна сметка да изберат да закупят друг продукт, продаван пряко от жалбоподателя. Доколкото жалбоподателят твърди, че не е бил в състояние да разграничи сред 83,341 милиона лица, взети предвид за изчисляването на СМБ, тези, които действително са били изложени на информацията, произтичаща от третите лица продавачи, от тези, които не са били изложени на тази информация, Общият съд постановява, че Комисията основателно е презумирала, че всички тези лица са били действително изложени на посочената информация.
На трето място, що се отнася до доводите, изведени от нарушение на принципа на правна сигурност поради неточността на Регламент 2022/2065, от една страна, Общият съд отбелязва, че Zalando SE се основава на текста на немски език на член 2, параграф 1 от Регламент 2022/2065, от който следва, че при изчисляването на СМБ трябва да се вземат предвид само активните получатели, които имат своето „Sitz“ (местоживеене) в Съюза. В това отношение той припомня, че формулировката, използвана в текста на правна разпоредба на Съюза на един от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или да ѝ се отдава предимство. Той обаче констатира, че от текста на член 2, параграф 1 от Регламент 2022/2065 на другите езици е видно, че единствено мястото, където се намират получателите на въпросната услуга, когато са изложени на съхраняваната от онлайн платформата информация, е релевантно, независимо от мястото, където се намира тяхното местоживеене или обичайно пребиваване. Така той стига до извода, че законодателят не е трябвало да дефинира понятието „местоживеене“ за целите на прилагането на тази разпоредба. Впрочем Общият съд констатира, че самото Zalando SE е тълкувало правилно посочената разпоредба, за да изчисли СМБ на платформата, доколкото е взело предвид само мястото, от което са били консултирани уебсайтовете и приложенията, свързани с тази платформа.
От друга страна, Общият съд отхвърля довода на Zalando SE, с който се цели да се докаже, че Регламент 2022/2065 позволява да се подцени СМБ на онлайн платформа, по-специално когато потребителите не приемат използването на идентификатори („бисквитки“) или когато консултациите се генерират от ботове. Според него от съображение 77 от Регламент 2022/2065 следва, че за доставчиците на онлайн платформи може да се наложи, от една страна, да отброяват ботове, когато не са в състояние да ги изключат без допълнително обработване на лични данни или проследяване, и от друга страна, да отчитат няколко пъти един и същ активен получател, въпреки че целта е, „когато е възможно“, активните получатели да се отброяват само веднъж. За сметка на това той счита, че от това съображение не може да се направи извод, че за целите на изчисляването на СМБ доставчиците на онлайн платформи могат да не вземат предвид някои активни получатели, тъй като те са отказали използването на бисквитки и тъй като ботовете не следва да се отчитат. Следователно, макар при определени обстоятелства тези доставчици да могат да надценяват СМБ на своята онлайн платформа в съответствие с този регламент, за сметка на това той не им позволява да подценяват посочения брой. По-специално, посочените доставчици трябва да изберат надежден метод, който може да осигури спазването на това изискване. Фактът, че член 33, параграф 1 от посочения регламент се позовава на СМБ, а не на средния месечен брой консултации на съответната онлайн платформа, не може да постави под въпрос този извод. Всъщност тази разпоредба, тълкувана в светлината на съображение 77 от този регламент, не налага да се отчитат всички тези консултации, макар че тя може да доведе до надценяване на броя на активните получатели на съответната онлайн платформа.
На четвърто място, Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателя, че член 33, параграф 1 от Регламент 2022/2065 нарушава принципите на равно третиране и на пропорционалност, доколкото отчита само СМБ за целите на определянето като много големи онлайн платформи, а не естеството на съответните онлайн платформи, нито рисковете за обществото, до които те могат да доведат.
От една страна, Общият съд отбелязва в това отношение, че член 34, параграф 1 от Регламент 2022/2065 съдържа списък на системните рискове, които могат да възникнат от много големите онлайн платформи. В случая жалбоподателят не оспорва, че местата за търговия, и по-специално тези, на които продавачите не са преминали процес на подбор, могат да улеснят пускането на пазара на опасни или незаконни продукти. Освен това фактът, че до този момент доставчици на пазари като жалбоподателя са избирали внимателно продавачите, извършващи дейност на техните места за търговия, не може да изключи вероятността в бъдеще последните да позволят продажбата на такива продукти на значителна част от населението на Съюза, стига техният СМБ да остане равен на или по-голям от 45 милиона.
При тези условия Общият съд констатира, че местата за търговия като цяло могат да разпространяват незаконно съдържание спрямо продажбата на стоки и да имат отрицателно въздействие върху основното право на високо равнище на защита на потребителите, закрепено в член 38 от Хартата на основните права на Европейския съюз. От това следва, че законодателят не е допуснал явна грешка в преценката, като е приел, че местата за търговия могат да породят системни рискове по смисъла на член 34, параграф 1 от Регламент 2022/2065. Освен това, ако се приеме за доказан фактът, че тази разпоредба се отнася и до рискове, които няма вероятност да бъдат породени от местата за търговия, той не е от естество да докаже, че последните не пораждат нито един от посочените в тази разпоредба рискове.
От друга страна, отчитането от страна на Комисията на естеството на онлайн платформите и на рисковете, които те могат да породят, за целите на определянето им като много големи онлайн платформи би направило подобен процес дълъг и скъп. При тези условия Общият съд отбелязва, че „качествените“ критерии, на които се позовава жалбоподателят, са от естество да забавят изпълнението на задълженията, посочени в член 33, параграф 1 от Регламент 2022/2065, и да лишат Комисията от част от ресурсите ѝ, необходими за успешното изпълнение на възложените ѝ с този регламент задачи. Поради това такива критерии не позволяват посочените цели да бъдат постигнати по толкова ефикасен начин, колкото критерият за СМБ.
При това положение с оглед на определянето като много голяма онлайн платформа критерият за СМБ не изглежда явно неподходящ за постигане на целите на Регламент 2022/2065.
(
1
)	Решение C(2023) 2727 final на Европейската комисия от 25 април 2023 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
(
2
)	Регламент (ЕС) 2022/2065 на Европейския парламент и на Съвета от 19 октомври 2022 година относно единния пазар на цифрови услуги и за изменение на Директива 2000/31/ЕО (Акт за цифровите услуги) (ОВ L 277, 2022 г., стр. 1).
(
3
)	Съображение 77 и член 3, букви б) и п) от този регламент.
(
4
)	Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (ОВ L 178, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257).
(
5
)	Член 3), буква з) от Регламент 2022/2065, както е тълкуван с оглед на съображение 12 от него.
(
6
)	Решение от 12 юли 2011 г., L’Oréal и др. (C‑324/09, EU:C:2011:474, т. 112 и 113).
(
7
)	Решение от 23 март 2010 г., Google France и Google (C‑236/08—C‑238/08, EU:C:2010:159, т. 112—116).
(
8
)	Решение от 12 юли 2011 г., L’Oréal и др. (C‑324/09, EU:C:2011:474, т. 112).