62005CC0194
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JÁN MAZÁK
prednesené 22. marca 2007 (
1
)
Vec C-194/05
Komisia Európskych spoločenstiev
proti
Talianskej republike
„Nesplnenie povinnosti členským štátom — Životné prostredie — Smernice 75/442/EHS a 91/156/EHS — Pojem ‚odpad‘ — Výkopová zemina a horniny určené na opätovné použitie“
I — Úvod
1.
Touto žalobou Komisia navrhuje určiť, že Talianska republika si, tým, že článok 10 zákona č. 93 z roku 2001 a článok 1 ods. 17 a 19 zákona č. 443 z roku 2001 vylúčili z pôsobnosti vnútroštátnej právnej úpravy odpadov výkopovú zeminu a horniny určené na opätovné použitie pre zasypanie, naplnenie, vyvýšenie a rozdrvenie, s vylúčením materiálov pochádzajúcich zo znečistených miest a miest určených na melioráciu, kde koncentrácia znečisťujúcich látok prekračuje prijateľné limity stanovené v príslušnej právnej úprave, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 1 písm. a) smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch (
2
) zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/156/EHS (
3
) (ďalej len „smernica 75/442“ alebo „smernica“).
2.
Ide o ďalší prípad prejednávaný pred Súdnym dvorom, ktorý sa týka pojmu odpadu v Spoločenstve. Keďže neexistuje, ani nemôže existovať vyčerpávajúca definícia pojmu odpad, a teda otázka, či určitá látka je odpadom, sa musí zodpovedať pre každý prípad osobitne, s prihliadnutím na všetky okolnosti, Súdny dvor bude mať aj v budúcnosti určite mnoho príležitostí na úvahy o význame tohto pojmu.
3.
Ústrednou otázkou v prejednávanej veci je to, v akom rozsahu a za akých okolností sa dá o látke, ktorá je opätovne použitá na určité účely, povedať, že nespadá do definície odpadu v smernici. Táto vec sa teda týka rozlišovania, ktoré je potrebné robiť medzi zhodnocovaním odpadu a obvyklým priemyselným spracovaním produktu alebo — presnejšie — vedľajšieho produktu, ktorý nie je odpadom.
4.
V tomto smere prejednávaná vec úzko súvisí s vecou C-195/05, v ktorej dnes takisto prednášam svoje návrhy, a na ktorú budem odkazovať v rozsahu, v akom sa obe veci vzájomne prekrývajú. (
4
)
II — Právny stav
A — Smernica 75/442
5.
Článok 1 písm. a) smernice 75/442 stanovuje toto:
„a)
‚odpad‘ znamená akúkoľvek látku alebo predmet v kategórii ustanovenej v prílohe I, ktorej sa jej držiteľ zbavuje, chce sa jej zbaviť alebo je povinný sa jej zbaviť.
Komisia v súlade s postupom ustanoveným v článku 18 zostaví najneskôr do 1. apríla 1993 zoznam odpadov, ktoré patria do kategórií uvedených v prílohe I. Tento zoznam sa bude pravidelne preskúmavať a v prípade potreby rovnakým postupom revidovať.“
6.
Príloha I smernice 75/442 s nadpisom „Kategórie odpadu“ uvádza v kategórii Q16 „akékoľvek materiály, látky či výrobky, ktoré nie sú obsiahnuté v uvedených kategóriách“.
7.
Aktuálny zoznam odpadov, prijatý Komisiou v súlade s článkom 1 písm. a) smernice 75/442 (
5
), odkazuje v kapitole 17 — jednej z kapitol, ktorá uvádza zdroje odpadu a ktorá obsahuje „stavebné odpady a odpady z demolácií (vrátane stavby ciest)“ — na „zeminu a výkopový materiál“ (nadpis 1705), a konkrétnejšie na „zeminu a kamenivo obsahujúce nebezpečné látky“ (položka 17 05 03*) a „zeminu a kamenivo iné než uvedené v 17 05 03“ (položka 17 05 04).
B — Vnútroštátna právna úprava
8.
V Taliansku upravuje nakladanie s odpadmi legislatívny dekrét č. 22 z 5. februára 1997 (
6
) (ďalej len „LD č. 22/97“).
9.
Článok 6 ods. 1 písm. a) LD č. 22/97 definuje odpad takto:
„Na účely tohto dekrétu:
a)
‚odpad‘ znamená akúkoľvek látku alebo predmet v kategórii stanovenej v prílohe A, ktorej sa jej držiteľ zbavuje, chce sa jej zbaviť alebo je povinný sa jej zbaviť.“
10.
Článok 8 ods. 1 LD č. 22/97 vylučuje z pôsobnosti dekrétu určité látky alebo materiály v rozsahu, v akom sú upravené osobitnou právnou úpravou, medzi ktoré v zmysle písmena b) patrí „odpad vznikajúci pri prieskume, ťažbe, úprave a skladovaní nerastných surovín a pri práci v kameňolomoch“.
11.
Článkom 10 zákona č. 93 z 23. marca 2001, týkajúceho sa „ustanovení o životnom prostredí“ (ďalej len „zákon č. 93“) bolo do článku 8 ods. 1 LD č. 22/97 doplnené nové písmeno f-a). Podľa neho sú z pôsobnosti dekrétu vyňaté okrem iného látky, uvedené v tomto písmene:
„Výkopová zemina a horniny určené na skutočné použitie pre opätovné zasypanie, naplnenie, vyvýšenie a rozdrvenie s výnimkou materiálov pochádzajúcich zo znečistených miest alebo miest určených na melioráciu, kde koncentrácia znečisťujúcich látok prekračuje prijateľné limity stanovené v príslušnej právnej úprave.“
12.
Článok 1 ods. 17 zákona č. 443 z 21. decembra 2001, ktorý má názov „Poverenie dané vláde týkajúce sa infraštruktúry a zariadení strategickej výroby…“ (ďalej len „zákon č. 443“) stanovil, že článok 8 ods. 1 písm. f-a) LD č. 22/97 sa má vykladať
„v tom zmysle, že výkopová zemina a horniny, aj keď pochádzajú s tunelov, nie sú odpadmi, a preto sú vylúčené z pôsobnosti uvedeného legislatívneho dekrétu, aj keď boli počas výrobného procesu kontaminované znečisťujúcimi látkami pochádzajúcimi z ťažobných, vrtných a stavebných činností v rozsahu, v akom priemerné zloženie celkovej hmoty nevykazuje takú koncentráciu znečisťujúcich látok, ktorá prekračuje maximálne limity stanovené v príslušnej právnej úprave“.
13.
Ďalej, článok 1 ods. 19 zákona č. 443 stanovuje toto:
„V prípade materiálov uvedených v odseku 17, skutočné použitie pre opätovné zasypanie, naplnenie, vyvýšenie a rozdrvenie znamená aj použitie pre rôzne cykly priemyselnej výroby, vrátane naplnenia rekultivovaných kameňolomov a uloženia na inom mieste, povolené z akéhokoľvek dôvodu príslušným správnym úradom, s podmienkou, že sú dodržané limity stanovené v odseku 18 a uloženie sa vykoná v súlade s podrobnými pravidlami environmentálneho rozvoja dotknutého miesta.“
14.
Článok 1 ods. 17 a 19 zákona č. 443 boli zmenené a doplnené článkom 23 zákona č. 306 z 31. októbra 2003 (ďalej len „zákon č. 306“).
III — Konanie pred podaním žaloby a konanie pred Súdnym dvorom
15.
Vo výzve z 27. júna 2002 Komisia informovala taliansku vládu o tom, že podľa jej názoru článok 10 zákona č. 93 v spojení článkom 1 ods. 17 a 19 zákona č. 443 porušuje smernicu 75/4442 tým, že z pôsobnosti vnútroštátnej právnej úpravy odpadov vylučuje výkopovú zeminu a horniny, ktoré sa majú opätovne použiť na určité ciele.
16.
Keďže talianske úrady neodpovedali na túto výzvu, Komisia 19. decembra 2002 vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala Taliansku republiku na dosiahnutie súladu so smernicou v lehote dvoch mesiacov od doručenia odôvodneného stanoviska.
17.
Talianske úrady vo svojej odpovedi na odôvodnené stanovisko z 5. marca 2003 zaslali Komisii návrh zmeny právnej úpravy týkajúcej sa výkopovej zeminy. Na spoločnom stretnutí 25. júna 2003 Komisia tvrdila, že legislatívny návrh naďalej zakotvuje doslovný výklad pojmu odpad, a preto je v rozpore so smernicou. Listom z 3. februára 2004 talianske úrady zaslali Komisii výtlačok nového znenia zmeneného a doplneného zákona č. 306, ako to Komisii avizovali listom z 5. marca 2003.
18.
Komisia prijala názor, že situácia je naďalej neuspokojivá, a podala túto žalobu podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 2. mája 2005.
IV — Posúdenie uvádzaného nesplnenia povinnosti
A — Hlavné tvrdenia účastníkov konania
19.
Komisia namieta, že talianska právna úprava odpadov, najmä článok 10 zákona č. 93 v spojení s článkom 1 ods. 17 a 19 zákona č. 443 — aj po zohľadnení zmien a doplnení vykonaných zákonom č. 306 — porušuje smernicu 75/442 tým, že a priori a vo všeobecnosti vylučuje výkopovú zeminu a horniny určené pre niektoré činnosti opätovného použitia z pôsobnosti vnútroštátnej právnej úpravy odpadov, v dôsledku čoho sa ustanovenia smernice o odpadovom hospodárení na tieto materiály v Taliansku nepoužijú.
20.
Komisia usudzuje, že predmetné materiály, ktoré sú uvedené v Európskom katalógu odpadov, predstavujú materiály, ktorých sa držiteľ chce zbaviť, a ktoré sa preto musia považovať za spadajúce do definície odpadu v smernici 75/442. Podľa jej názoru nie je relevantná skutočnosť, že tieto materiály sú vyňaté z pôsobnosti talianskej právnej úpravy odpadov iba v tom rozsahu, v akom sú určené na skutočné opätovné použitie pre zasypanie, naplnenie, vyvýšenie a rozdrvenie.
21.
Komisia tvrdí, že definícia odpadu v talianskej právnej úprave je užšia ako pojem odpad definovaný v smernici, ďalej vykladaný v judikatúre Súdneho dvora. Podľa tejto judikatúry (
7
) pre to, aby sa určitý zostatok nepovažoval za odpad, ale za vedľajší produkt, ktorého sa držiteľ nechce zbaviť, je potrebné odhadnúť pravdepodobnosť opätovného použitia tohto zostatku, ale predovšetkým je potrebné sa uistiť, že bude opätovne použitý v rámci toho istého výrobného procesu.
22.
V rozpore s touto judikatúrou sa sporné vylúčenie v prejednávanej veci uplatňuje aj prípadoch, keď sa zostatky opätovne použijú v odlišných výrobných cykloch, vrátane vyplnenia rekultivovaných kameňolomov a uloženia na iné miesto, schválené príslušným vnútroštátnym úradom.
23.
Komisia nakoniec tvrdí, že zmeny a doplnenia vykonané zákonom č. 306 nezmenili zásadne namietané nesplnenie povinnosti.
24.
Talianska vláda predovšetkým tvrdí, že žaloba je neprípustná z dôvodu, že Komisia nezohľadnila zmeny a doplnenia vykonané zákonom č. 306 prijatým 31. októbra 2003, to znamená počas konania o nesplnení povinnosti.
25.
Pokiaľ ide o podstatu veci, menovaná vláda tvrdí, že talianska právna úprava je v súlade s pojmom odpad, ako je definovaný v smernici 75/442.
26.
Opierajúc sa o judikatúru Súdneho dvora (
8
), talianska vláda tvrdí, že z pojmu „odpad“ ako pojmu Spoločenstva existujú rozumné výnimky v prípade vedľajších produktov, ktorých sa podnik nechce „zbaviť“ ako odpadu.
27.
Podľa jej názoru pri pozornom skúmaní tejto judikatúry je zrejmé, že podstatným kritériom pre klasifikáciu zostatku ako vedľajšieho produktu a nie ako odpadu nie je požiadavka opätovného použitia týchto materiálov v tom istom výrobnom procese, z ktorého vznikli, ale skôr istoty, že budú opätovne použité bez akéhokoľvek predchádzajúceho spracovania. Zostatky, o ktorých je isté, že sa použijú bez akéhokoľvek predchádzajúceho spracovania v odlišnom výrobnom procese, než z ktorého vznikli — ktorý sa však uskutoční v rovnakom čase, ako prvý výrobný proces, alebo aspoň v primeranom čase pre zabezpečenie včasného opätovného použitia —, by sa mali klasifikovať ako vedľajšie produkty.
28.
Talianska vláda zdôrazňuje, že v prejednávanej veci bolo prvotným cieľom vnútroštátnej právnej úpravy vykonanie verejných prác a že premiestnenie zeminy a zamýšľané použitie výkopovej zeminy predstavujú pravdepodobne najdôležitejšie časti takýchto projektov. Záruku toho, že výkopová zemina a materiály sa skutočne opätovne použijú na vyvýšenie, preto predstavuje skutočnosť, že osoby vykonávajúce tieto projekty majú povinnosť ich dokončiť.
29.
Sporná právna úprava zďaleka neobsahuje všeobecnú výnimku, naopak, presne určuje prípady — v etape plánovania a kontroly vykonávania prác —, v ktorých majú byť výkopová zemina a horniny vylúčené z právnej úpravy o odpadoch v rozsahu, v akom ide o materiály, ktoré sa dajú opätovne použiť v súlade s koherentným plánom založeným na predchádzajúcom hodnotení vplyvov na životné prostredie a na zdravie.
B — Posúdenie
30.
Pokiaľ ide po prvé o predbežnú námietku neprípustnosti, ktorú uplatnila talianska vláda z dôvodu, že Komisia nezohľadnila zmeny a doplnenia vykonané zákonom č. 306 prijatým 31. októbra 2003 — t. j. po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku —, je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa otázka, či si členský štát splnil alebo nesplnil svoje povinnosti, musí zodpovedať so zreteľom na situáciu, ktorá v členskom štáte existovala na konci lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a že Súdny dvor nemôže zohľadniť žiadne neskoršie zmeny. (
9
)
31.
Komisia preto v tomto konaní nemala povinnosť zohľadniť zmeny a doplnenia vykonané zákonom č. 306; tento zákon ani nie je predmetom skúmania v prejednávanej veci. V tomto smere je potrebné poznamenať, že návrh na rozhodnutie vo veci samej neodkazuje na zákon č. 306, a hoci Komisia uviedla, že tento zákon nezmenil namietané nesplnenie povinnosti, vo svojej replike a rovnako aj na pojednávaní zdôraznila, že v rámci tohto konania nenapáda zákon č. 306.
32.
Preto je potrebné preskúmať, či sporná talianska právna úprava odpadov, konkrétne zákon č. 93 a zákon č. 443 protiprávne zužuje pojem odpad definovaný v smernici 75/442 tým, že zo svojej pôsobnosti vyníma výkopovú zeminu a horniny určené pre niektoré činnosti opätovného použitia.
33.
Na úvod krátko uvediem najdôležitejšie znaky pojmu odpad v zmysle smernice, ako ho upresnil Súdny dvor. (
10
)
34.
Po prvé, z ustálenej judikatúry vyplýva najmä to, že otázka, či sa materiál alebo tovar má považovať za odpad v zmysle smernice, závisí od toho, či sa ho držiteľ zbavuje, alebo chce alebo je povinný sa zbaviť. Tento faktor sa musí určiť s prihliadnutím na všetky okolnosti. V tomto smere Súdny dvor stanovil rôzne kritériá a usmernenia, z ktorých je možné vyvodiť záver, že ide o akt zbavenia sa alebo o tomu zodpovedajúci úmysel. Skutočnosť, že použitá látka je zostatok z výroby — t. j. produkt, ktorý nebol ako taký a prvotne cieľom výrobcu — je spravidla dôkazom toho, že držiteľ tejto látky sa jej zbavil, alebo sa jej chce zbaviť. (
11
)
35.
Látka, materiál alebo surovina ako výsledok procesu ťažby alebo výroby, ktorého hlavným účelom nie je ich produkcia, však nemusia predstavovať zostatok po takomto procese, ale môžu byť vedľajším produktom, ktorý chce podnik využiť alebo speňažiť za výhodnejších podmienok pre neho, v neskoršom procese bez akéhokoľvek spracovania pred opätovným použitím. Keďže existuje povinnosť vykladať pojem odpad široko, opätovné použitie látok, materiálov alebo surovín musí byť podľa judikatúry isté a musí byť súčasťou nepretržitého procesu výroby alebo používania. Napriek tomu je možné nepovažovať určitú látku za odpad, ak je isté, že bude použitá na uspokojenie potrieb iného hospodárskeho subjektu ako subjektu, ktorý ju vyrobil. (
12
)
36.
Ako som uviedol vo svojich návrhoch vo veci C-195/05, rozhodujúce pre klasifikáciu ako vedľajšieho produktu je v konečnom dôsledku to, či je dokázané, že predmetný materiál predstavuje pre držiteľa namiesto ťarchy, ktorej by sa chcel zbaviť, skôr hospodársku hodnotu, či už z dôvodu jeho ďalšieho využívania alebo používania pre hlavnú činnosť, alebo z dôvodu, že ho držiteľ uvedie na trh za pre neho výhodných podmienok. (
13
)
37.
Nakoniec je potrebné si neustále uvedomovať, že so zreteľom na ciele smernice sa pojem odpad nemôže vykladať zužujúco. (
14
)
38.
Pokiaľ ide o spornú vnútroštátnu právnu úpravu v prejednávanej veci, táto vylučuje výkopovú zeminu a horniny z pôsobnosti právnej úpravy odpadov s podmienkou, že tieto materiály sú určené na zasypanie, naplnenie, vyvýšenie a rozdrvenie.
39.
V tomto smere je potrebné poznamenať, že aj za predpokladu, že predmetné materiály sú skutočne určené pre opätovné použitie, iba z tejto skutočnosti sa nedá, ako správne uviedla Komisia, automaticky a vo všeobecnosti vyvodiť záver, že tieto materiály nie sú odpadmi.
40.
V skutočnosti totiž predmetná právna úprava, najmä článok 1 ods. 19 zákona č. 443 predvída veľký počet situácií, vrátane prípadov, v ktorých sa zemina alebo horniny uložia na inom mieste.
41.
Okrem toho sa požiadavky týkajúce sa skutočného opätovného použitia zakladajú na rôznych právnych kontextoch alebo z nich vyplývajú, ako sú napríklad vnútroštátne ustanovenia o verejných prácach — z ktorých talianska vláda žiadne konkrétne predpisy necitovala —, alebo obsahu konkrétnych projektov obnášajúcich vykopanie zeminy a hornín. Existuje preto široká škála možností, pokiaľ ide o okolnosti a podmienky predmetného opätovného použitia. To vedie k vážnym pochybnostiam o istote opätovného použitia v konkrétnom prípade.
42.
Okrem iného, ako na to talianska vláda poukázala na pojednávaní, aj keď predchádzajúca vláda vo všeobecnosti prijala opatrenia na urýchlenie verejných prác v Taliansku, predmetná právna úprava neobsahuje pravidlo o tom, že v konkrétnom prípade sa výkopové materiály musia použiť v určitom časovom rámci. V tejto súvislosti sa dá pripomenúť, že vo veci Palin Granit a Vehmassalon kansaterveystyön kuntayhtymän hallitus, kde boli zostatky kameňa vzniknuté z jeho ťažby klasifikované ako zostatky z ťažby, a tým pádom ako odpad, Súdny dvor považoval dĺžku skladovania za dôležitú skutočnosť, a poukázal na to, že dlhodobé skladovanie predstavuje ťarchu pre výrobcu a je potenciálnym dôvodom vzniku presne toho znečistenia životného prostredia, ktorého zníženie je cieľom smernice. (
15
)
43.
Vo svetle týchto faktorov sa nedá vo všeobecnosti a a priori predpokladať — aj keď to môže byť pravda v určitých prípadoch —, že v prípadoch, na ktoré sa vzťahuje výnimka upravená v zákone č. 93 a v zákone č. 443, zemina a horniny pochádzajúce z vykopávok ako vedľajší produkt predstavujú z dôvodu zamýšľaného opätovného použitia výhodu alebo hospodársku hodnotu pre držiteľa namiesto ťarchy, ktorej by sa chcel zbaviť. Vo svetle spornej právnej úpravy a vysvetlení podaných talianskou vládou totiž neexistuje žiadny pádny dôvod pre predpokladanie toho, že výhoda pre držiteľa spravidla prekračuje to, že môže odstrániť predmetnú zeminu a horniny, to znamená, že sa ich môže zbaviť. Preto sa v týchto prípadoch činnosti opätovného použitia v skutočnosti musia považovať za činnosti zneškodnenia alebo zhodnotenia v zmysle smernice.
44.
Z toho vyplýva, že sporná talianska právna úprava odpadov vedie k tomu, ako uviedla Komisia, že nie sú klasifikované ako odpad zostatky z výroby alebo zo spotreby, ktoré však spadajú do definície pojmu odpad zakotvenej v smernici 75/442.
45.
V rozsahu, v akom výnimky podľa talianskeho práva týkajúce sa zeminy a hornín určených na určité činnosti opätovného použitia v skutočnosti predstavujú domnienku, že tieto materiály nie sú odpadmi v zmysle smernice, je potrebné poznamenať, že efektivita článku 174 Zmluvy a smernice by bola ohrozená, ak by vnútroštátna právna úprava používala dôkazné prostriedky, ako sú zákonné domnienky, ktoré by mali za účinok obmedzenie pôsobnosti smernice a vylúčenie materiálov, látok alebo výrobkov, ktoré jasne spadajú do definície odpadu zakotvenej v smernici. (
16
)
46.
Ďalej, pokiaľ ide o tvrdenie talianskej vlády prednesené na pojednávaní, že predmetné činnosti — ktoré predstavujú predovšetkým verejné práce ako napríklad výstavbu vyvýšení a tunelov — sú upravené v množstve vnútroštátnych ustanovení, je potrebné poznamenať, že v dôsledku tejto skutočnosti by mohli byť predmetné materiály vylúčené z pôsobnosti smernice iba vtedy, ak by patrili do jednej z kategórií odpadu uvedených v článku 2 ods. 1 smernice. O tento prípad zjavne nejde, keďže zemina a horniny pochádzajúce z týchto činností nepredstavujú odpad „vznikajúci pri prieskume, ťažbe, úprave a skladovaní nerastných surovín“ alebo „pri práci v kameňolomoch“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. b) bodu ii).
47.
Okrem toho talianska vláda nepreukázala, v akom rozsahu sa rôzne ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľnej na predmetné projekty alebo práce vzťahujú, v súlade s požiadavkami judikatúry, na odpadové hospodárstvo ako také a vedú k takej úrovni ochrany životného prostredia, ktorá je aspoň rovnocenná úrovni, akú si kladie za cieľ smernica. (
17
)
48.
Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie talianskej vlády, že v dôsledku uplatnenia právnej úpravy odpadov by sa prác museli zúčastniť aj podniky vykonávajúce zneškodňovanie odpadu alebo majúce povolenie na prepravu odpadu, čo by mohlo výrazne zvýšiť náklady, Komisia správne poukázala na to, že tento problém vyplýva z talianskej právnej úpravy, a nie zo smernice. Pokiaľ splní požiadavky týkajúce sa registrácie alebo prípadne získania povolenia, pôvodca alebo držiteľ odpadu ho môže sám zhodnotiť alebo zneškodniť v súlade s ustanoveniami smernice. (
18
)
49.
So zreteľom na to, čo je uvedené vyššie, som dospel k záveru, že žaloba Komisie je dôvodná.
V — Návrh
50.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor:
1.
určil, že Talianska republika si tým, že článok 10 zákona č. 93 z roku 2001 a článok 1 ods. 17 a 19 zákona č. 443 z roku 2001 vylúčili z pôsobnosti vnútroštátnej právnej úpravy odpadov výkopovú zeminu a horniny určené na opätovné použitie pre zasypanie, naplnenie, vyvýšenie a rozdrvenie, s vylúčením materiálov pochádzajúcich zo znečistených miest a miest určených na melioráciu, kde koncentrácia znečisťujúcich látok prekračuje prijateľné limity stanovené v príslušnej právnej úprave, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 1 písm. a) smernice Rady 75/442/EHS o odpadoch zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/156/EHS, a
2.
zaviazal Taliansku republiku nahradiť trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd. 15/001, s. 23.
(
3
)	Ú. v. ES L 78, s. 32; Mim. vyd. 15/002, s. 3.
(
4
)	Návrhy prednesené 22. marca 2007 vo veci Komisia/Taliansko, C-195/05, prejednávanej pred Súdnym dvorom.
(
5
)	Rozhodnutie Komisie 2000/532/ES z 3. mája 2000 nahradzujúce rozhodnutie 94/3/ES, ktorým sa vydáva zoznam odpadov podľa článku 1 písm. a) smernice Rady 75/442/EHS o odpadoch a rozhodnutie Rady 94/904/ES, ktorým sa vydáva zoznam nebezpečných odpadov podľa článku 1 ods. 4 smernice Rady 91/689/EHS o nebezpečných odpadoch (Ú. v. ES L 226, s. 3; Mim. vyd. 15/005, s. 151) (ďalej len „Európsky katalóg odpadov“ alebo „EKO“).
(
6
)	GURI č. 38 z 15. februára 1997, riadna príloha č. 33.
(
7
)	Komisia v tomto smere odkazuje najmä na rozsudky Súdneho dvora z 11. novembra 2004, Niselli, C-457/02, Zb. s. I-10853; z 18. apríla 2002, Palin Granit a Vehmassalon kansaterveystyön kuntayhtymän hallitus, C-9/00, Zb. s. I-3533, a z 11. septembra 2003, AvestaPolarit Chrome, C-114/01, Zb. s. I-8725.
(
8
)	Pozri najmä rozsudky Palin Granit a Vehmassalon kansaterveystyön kuntayhtymän hallitus, už citovaný v poznámke pod čiarou 7; AvestaPolarit, už citovaný v poznámke pod čiarou 7; a Niselli, už citovaný v poznámke pod čiarou 7.
(
9
)	Pozri okrem iného rozsudky Súdneho dvora z 9. decembra 2004, Komisia/Francúzsko, C-177/03, Zb. s. I-11671, bod 19, a z 18. januára 2007, Komisia/Švédsko, C-104/06, Zb. s. I-671, bod 28.
(
10
)	Pre podrobnejší prehľad a odkazy odkazujem na svoje návrhy vo veci C-195/05, body 36 až 55.
(
11
)	K týmto otázkam pozri okrem iného rozsudky Palin Granit a Vehmassalon kansaterveystyön kuntayhtymän hallitus, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 22 až 25; z 15. júna 2000 v spojených veciach ARCO Chemie Nederland a i., C-418//97 a C-419/97, Zb. s. I-4475, body 83 a 84; pozri ďalej body 36 až 45 mojich návrhov vo veci C-195/05.
(
12
)	K týmto otázkam pozri okrem iného rozsudky Niselli, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 44, 45 a 52, a z 8. septembra 2005, Komisia/Španielsko, C-416/02, Zb. s. I-7487, bod 90; pozri ďalej body 46 až 54 mojich návrhov vo veci C-195/05.
(
13
)	Pozri najmä body 52 a 55 mojich návrhov vo veci C-195/05.
(
14
)	Pozri okrem iného rozsudok Palin Granit a Vehmassalon kansaterveystyön kuntayhtymän hallitus, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 23.
(
15
)	Pozri v tomto smere rozsudok Palin Granit a Vehmassalon kansaterveystyön kuntayhtymän hallitus, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, body 38 a 39.
(
16
)	Pozri v tomto smere rozsudok ARCO Chemie a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 42.
(
17
)	Pozri okrem iného rozsudok AvestaPolarit, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 61.
(
18
)	Pozri najmä článok 8 smernice 75/442. Pokiaľ ide o povinnosť registrácie vzťahujúcu sa na zariadenia alebo podniky, ktoré pri výkone svojich činnosti bežne a pravidelne prepravujú odpad, pozri rozsudok Súdneho dvora zo 6. júna 2005, Komisia/Taliansko, C-270/03, Zb. s. I-5233.