62015CC0161
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 13. januára 2016 (
1
)
Vec C‑161/15
Abdelhafid Bensada Benallal
proti
État belge
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Conseil d’État (Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Všeobecná zásada práva únie — Právo na obhajobu — Právo byť vypočutý — Dôvod týkajúci sa verejného poriadku — Zohľadnenie ex offo — Zásada ekvivalencie — Úloha vnútroštátneho súdu a súdu Únie — Občan Únie — Príkaz opustiť územie — Zneužitie práva“
I – Úvod
1.
Má dodržiavanie práva na obhajobu, ktorého súčasťou je právo byť vypočutý pred vydaním akéhokoľvek rozhodnutia správneho orgánu, porovnateľné postavenie ako pravidlá verejného poriadku vnútroštátneho práva, takže je správny súd posledného stupňa povinný na základe zásady ekvivalencie rozhodnúť o dôvode vychádzajúcom z porušenia práva byť vypočutý, ktorý je uplatnený po prvýkrát pred týmto súdom, ako je to umožnené vo vnútroštátnom práve v prípade dôvodov verejného poriadku?
2.
Taká je podstata otázky, ktorú predkladá Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko) v kontexte sporu, ktorého účastníkmi sú Bensada Benallal, španielsky štátny príslušník, a belgický úrad pre cudzincov, vo veci rozhodnutia tohto úradu z 26. septembra 2013, ktorým bolo ukončené povolenie na pobyt žalobcu v konaní vo veci samej a bolo mu uložené opustiť belgické územie.
3.
Konkrétne rok po tom, čo bolo žalobcovi vydané povolenie na pobyt ako pracovníkovi, prijal belgický úrad pre cudzincov uvedené rozhodnutie s odôvodnením, že sa zdá, že „dotknutá osoba poskytla zavádzajúce informácie, ktoré boli rozhodujúce na uznanie jej práva na pobyt obecnou správou Berchem‑Sainte‑Agathe [(Belgicko)]. Vo svojej správe zo 4. septembra 2013 totiž [národný úrad sociálneho zabezpečenia] prijal záver, že žiadna z osôb, ktoré nahlásila spoločnosť…, nepodliehala všeobecnému systému sociálneho zabezpečenia pracovníkov: ‚Viaceré konkrétne a zhodné dôkazy právne dostatočne preukazujú neexistenciu skutočnej pracovnej činnosti pracovníkov [uvedenej] spoločnosti… a v dôsledku toho neexistenciu pracovnej zmluvy medzi nahlásenými pracovníkmi… a touto spoločnosťou‘“.
4.
Dňa 2. januára 2014 podal žalobca v konaní vo veci samej proti tomuto rozhodnutiu žalobu o neplatnosť na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory). Na podporu žaloby uplatnil žalobca v konaní vo veci samej jediný žalobný dôvod založený na porušení legislatívneho ustanovenia o formálnom odôvodnení správnych aktov, porušení zásady riadnej správy vecí verejných, zásady právnej istoty, zásady proporcionality, zásad obozretnosti a dôslednosti, zásady svedomitej správy, zásady, podľa ktorej musia správne orgány rozhodnúť s prihliadnutím na všetky skutočnosti veci, ako aj porušení článku 35 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (
2
).
5.
Vo svojej argumentácii smerujúcej k objasneniu tohto žalobného dôvodu žalobca v konaní vo veci samej medzi iným uvádzal, že sporné rozhodnutie je nedostatočne odôvodnené. V tejto súvislosti uvádzal, že správa národného úradu sociálneho zabezpečenia, na základe ktorej odôvodnil svoje rozhodnutie, nebola k tomuto rozhodnutiu pripojená alebo v tomto rozhodnutí v podstate reprodukovaná a ani mu nebola predložená pred oznámením tohto rozhodnutia, takže žalobca v konaní vo veci samej nebol schopný pochopiť odôvodnenie rozhodnutia, ktoré sa voči nemu prijalo.
6.
Táto žaloba bola zamietnutá rozsudkom Conseil du contentieux des étrangers z 30. apríla 2014. Vo svojom rozsudku Conseil du contentieux des étrangers najmä uviedol:
„V každom prípade Conseil konštatuje, že uplynul viac ako rok medzi tým, ako žalobca predložil svoju pracovnú zmluvu so spoločnosťou… a správu [národného úradu sociálneho zabezpečenia], ktorá viedla k [spornému] rozhodnutiu, obdobie, počas ktorého žalobca neposlal alebo neoznámil žalovanému žiadnu informáciu týkajúcu sa uvedených problémov, ktoré súviseli so žalobou a s ktorými prišiel do styku v rámci jeho pracovnej zmluvy s uvedenou spoločnosťou.
Ak sa však žalobca domnieval, že mohol predložiť dôkazy, ktoré by mohli zabrániť odobratiu jeho povolenia na pobyt, bolo jeho úlohou oboznámiť žalovaného s týmito dôkazmi a nie úlohou žalovaného požiadať žalobcu o vyjadrenie sa v tejto súvislosti. Conseil pripomína, že je úlohou žalobcu preukázať splnenie nevyhnutných podmienok na právo, ktoré si uplatňuje, a na zachovanie si tohto práva. Pokiaľ žalobca podal žiadosť o potvrdenie o registrácii v Belgicku ako pracovník, mohol/mal legitímne očakávať, že neplnenie jeho pracovnej zmluvy (aj keby to bolo nezávisle od neho) by malo vplyv na jeho pobyt, a bol by si vedomý toho, že bolo potrebné spontánne oznámiť tieto informácie žalovanému, ako vyplýva zo správneho spisu.
Pokiaľ ide o skutočnosť, že žalobca ‚nedostal žiadny doporučený list, ako bolo potvrdené vo vyšetrovaní, a nemal preto možnosť byť vypočutý‘, táto skutočnosť nemôže spochybniť toto konštatovanie, keďže sťažnosť adresovaná žalobcom sa týkala vypočutia sociálnym inšpektorom povereným vypracovaním správy [národného úradu sociálneho zabezpečenia] zo 4. septembra 2013 (pričom toto vypočutie sa navyše zakladá nie len na vyhláseniach, ale aj na objektívnych skutočnostiach, z ktorých proti žiadnej žalobca namietal) a nesúvisí priamo so [sporným] rozhodnutím.“
7.
Dňa 10. mája 2014 podal žalobca v konaní vo veci samej kasačný opravný prostriedok na Conseil d’État obsahujúci najmä kasačný dôvod, ktorým žalobca v konaní vo veci samej namietal, že belgický úrad pre cudzincov ho mal pred vydaním sporného rozhodnutia vypočuť. V tejto súvislosti sa žalobca v konaní vo veci samej dovoláva porušenia článkov 41 a 51 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), zásady dodržiavania práva na obhajobu a zásady kontradiktórnosti, ako aj porušenia zásady audi alteram partem.
8.
Belgický úrad pre cudzincov na to reaguje najmä tým, že tento dôvod je neprípustný, pretože sa prvýkrát uvádza až v štádiu kasačného konania a nepatrí do oblasti verejného poriadku.
9.
Conseil d’État poznamenáva, že žalobca v konaní vo veci samej uvádza dôvod, ktorý nebol uplatnený pred Conseil du contentieux des étrangers. Podľa belgického práva pritom Conseil d’État môže taký dôvod uznať za prípustný iba vtedy, ak ide o dôvod verejného poriadku. Conseil d’État spresňuje, že vo vnútroštátnom práve sú pravidlami verejného poriadku také pravidlá, ktoré majú v belgickom právnom poriadku zásadný význam, ako sú pravidlá týkajúce sa právomoci správnych orgánov, právomoci súdov, dodržiavania práv na obhajobu alebo pravidlá týkajúce sa určitých základných práv.
10.
S odkazom najmä na rozsudky van der Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318) a Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615) sa Conseil d’État pýta, či všeobecná zásada práva Únie spočívajúca v dodržiavaní práva na obhajobu vrátane práva byť vypočutý zaujíma v právnom poriadku Únie porovnateľné miesto a či zásada ekvivalencie vyžaduje, aby bol preskúmaný dôvod, ktorý bol po prvýkrát uvedený v kasačnom konaní a ktorý je založený na porušení práva na obhajobu, ako to umožňuje vnútroštátne právo pri dôvodoch verejného poriadku.
11.
Za týchto podmienok Conseil d’État rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má všeobecná zásada práva Európskej únie, ktorá zakotvuje dodržiavanie práva na obhajobu vrátane práva osoby byť vypočutý vnútroštátnym orgánom pred tým, ako bude týmto orgánom prijaté akékoľvek rozhodnutie, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť záujmy dotknutej osoby, akým je rozhodnutie o ukončení povolenia jej pobytu, v právnom poriadku Európskej únie porovnateľné postavenie s pravidlami verejného poriadku v belgickom vnútroštátnom práve a vyžaduje zásada ekvivalencie, aby mohol byť dôvod opravného prostriedku, ktorý je založený na porušení všeobecnej právnej zásady Európskej únie týkajúcej sa rešpektovania práva na obhajobu, prvýkrát predložený pred Conseil d’État, ktorá rozhoduje o kasačnom opravnom prostriedku, ako to umožňuje vnútroštátne právo pre dôvody verejného poriadku?“
12.
Táto otázka bola predmetom písomných pripomienok, ktoré predložili žalobca v konaní vo veci samej, belgická a francúzska vláda, ako aj Európska komisia. Títo účastníci konania s výnimkou žalobcu v konaní vo veci samej, ktorý nebol na pojednávaní zastúpený, sa tiež zúčastnili pojednávania, ktoré sa konalo 19. novembra 2015.
II – Analýza
A – Úvodné poznámky
13.
Táto vec poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť, aby spresnil úlohu súdu v konaniach vo veci správneho súdnictva, a to najmä pokiaľ ide o možnosť súdu vyhlásiť za prípustný dôvod založený na porušení práva byť vypočutý, ktorý bol po prvýkrát uvedený v štádiu konania o opravnom prostriedku, alebo zohľadniť takýto dôvod aj ex offo.
14.
Pred tým, ako pristúpim k posúdeniu dvoch častí otázky, ktorú predložil vnútroštátny súd, treba uviesť štyri úvodné poznámky.
15.
Prvá z nich sa týka právneho a skutkového rámca konania vo veci samej, konkrétne záveru Conseil d’État, podľa ktorého bol dôvod založený na porušení práva byť vypočutý uvedený po prvýkrát až v štádiu konania o kasačnom opravnom prostriedku. Z rozsudku Conseil du contentieux des étrangers z 30. apríla 2014, ktorého relevantné časti boli citované v bode 6 vyššie, zjavne vyplýva, že tento súd vyložil jediný kasačný dôvod, ktorý bol pred ním uplatnený, tak, že sa namieta, prinajmenšom implicitne, že belgický úrad pre cudzincov porušil právo žalobcu byť vypočutý pred prijatím napadnutého rozhodnutia. Conseil du contentieux des étrangers uviedla, že pokiaľ sa žalobca v konaní vo veci samej „domnieval, že mohol predložiť dôkazy, ktoré by mohli zabrániť odobratiu jeho povolenia na pobyt, bolo jeho úlohou oboznámiť žalovaného s týmito dôkazmi a nie úlohou žalovaného požiadať žalobcu o vyjadrenie sa v tejto súvislosti“. Na prvý pohľad teda ide o zaujatie stanoviska k opodstatnenosti tejto výhrady, na základe ktorej mohla Conseil d’État v rámci konania o opravnom prostriedku posúdiť opodstatnenosť záveru, ktorý zaujal prvostupňový súd, a prípadne ho prehodnotiť. (
3
)
16.
Na druhej strane je zrejmé, že v rámci rozdelenia právomocí medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi podľa článku 267 ZFEÚ je to, akým spôsobom vyložila Conseil d’État rozsah žaloby podanej žalobcom v konaní vo veci samej na prvostupňovom súde, výlučne vecou posúdenia vnútroštátneho súdu, do ktorého neprislúcha Súdnemu dvoru zasahovať. Preto musí Súdny dvor považovať záver, podľa ktorého sa dôvod založený na porušení práva byť vypočutý vychádzajúceho z práva Únie uplatnil až v štádiu konania o opravnom prostriedku pred vnútroštátnym súdom, za konečný.
17.
To isté platí (a to je moja druhá poznámka), pokiaľ ide o posúdenie tohto dôvodu podľa vnútroštátneho práva, a to aj napriek tomu, že toto posúdenie belgická vláda vo svojom písomnom vyjadrení spochybňuje. V rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž Súdnemu dvoru neprislúcha, aby rozhodoval o rozdiele, ktorý podľa belgickej vlády vo vnútroštátnom práve existuje, medzi na jednej strane porušením práva na obhajobu v disciplinárnej a trestnej oblasti, ktoré podľa nej patrí do kategórie dôvodov verejného poriadku, ktoré možno zohľadniť aj ex offo, a na druhej strane porušením práva byť vypočutý správnym orgánom pred prijatím rozhodnutia nepriaznivo zasahujúceho do právneho postavenia, ktoré podľa nej nesúvisí s verejným poriadkom, a teda nemožno ho zohľadniť ex offo. (
4
)
18.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že Conseil d’État vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania zahŕňa dodržiavanie práva byť vypočutý do dodržiavania práva na obhajobu a vychádza z predpokladu, že právo byť vypočutý možno vo vnútroštátnom práve preskúmať aj ex offo, o čom nakoniec svedčí aj predmet prejudiciálnej otázky zameriavajúci sa na požiadavky vyplývajúce z dodržiavania zásady ekvivalencie.
19.
Moja tretia poznámka sa týka pôsobnosti práva Únie a posúdenia belgického úradu pre cudzincov, ktoré potvrdila Conseil du contentieux des étrangers, podľa ktorého odňatie povolenia na pobyt žalobcu v konaní vo veci samej malo byť v zásade odôvodnené zneužitím či podvodným použitím ustanovení práva Únie.
20.
Žalobca v konaní vo veci samej toto posúdenie vykonané belgickým úradom pre cudzincov spochybnil s tým, že tento orgán porušil článok 35 smernice 2004/38 s nadpisom „Zneužívanie práv“, podľa ktorého sú členské štáty oprávnené „prijať potrebné opatrenia na odmietnutie, ukončenie alebo zrušenie akéhokoľvek práva priznaného podľa tejto smernice v prípade zneužívania práv alebo podvodu“, pričom musia dodržať zásadu proporcionality.
21.
Je namieste položiť si otázku, či by také zneužitie alebo podvod, pokiaľ sa preukáže, viedli k tomu, že by bol z pôsobnosti práva Únie vylúčený prípad štátneho príslušníka členského štátu, ktorý uplatňoval jednu zo slobôd pohybu zaručenú Zmluvou o FEÚ, takže položená otázka by sa stala irelevantnou.
22.
Ako som už mal príležitosť spresniť v mojich návrhoch vo veci Fonnship a Svenska Transportarbetareförbundet (C‑83/13, EU:C:2014:201, body 62 a 66), judikatúra Súdneho dvora nepriniesla jednoznačnú odpoveď na otázku, či je pojem zneužitie práva pravidlom spôsobilým vymedziť pôsobnosť ustanovenia práva Únie – pričom v takom prípade by Súdny dvor nebol príslušný na to, aby odpovedal na otázku položenú vnútroštátnym súdom, – alebo či sa naopak tento pojem chápe ako pravidlo alebo zásada umožňujúca obmedziť výkon (subjektívneho) práva priznaného týmito ustanoveniami, čo by umožňovalo prijať záver, že situácia v konaní vo veci samej patrí do pôsobnosti tohto práva a je namieste odpovedať na otázku predloženú Súdnemu dvoru. (
5
)
23.
Bez toho, aby bolo na tomto mieste potrebné opakovane uvádzať argumenty nasvedčujúce druhej téze, prikláňam sa k názoru, že považovať zákaz zneužitia práva za zásadu vymedzujúcu pôsobnosť ustanovení práva Únie by znamenalo priznať mu vo vzťahu k základným slobodám pohybu podobné postavenie, ako má pravidlo rozumného uváženia („rule of reason“), čo by podľa môjho názoru bolo chybné a nie príliš vhodné. Taký výklad by totiž viedol k tomu, že by sa pred tým, než by sa táto situácia považovala za situáciu, ktorá patrí do pôsobnosti práva Únie, v každom prípade muselo overovať, či daná situácia nezahŕňa zneužitie práva. Také prepojenie medzi zneužitím a právom, ktoré uprednostňuje preskúmanie zneužitia pred preskúmaním práva, by podľa môjho názoru výrazne ohrozilo potrebný účinok slobôd pohybu zaručených Zmluvou o FEÚ. (
6
)
24.
Navyše článok 35 smernice 2004/38 podľa môjho názoru potvrdzuje, že zákaz zneužitia práva je zásadou obmedzujúcou subjektívne práva priznané jednotlivcom právom Únie. Toto ustanovenie sa totiž obmedzuje na to, že členské štáty oprávňuje na to, aby prijali opatrenia postihujúce zneužitie práva, ktoré bolo predtým priznané na základe tohto ustanovenia občanom Únie a ich rodinným príslušníkom.
25.
V dôsledku toho zastávam názor, že situácia, ako je situácia v konaní vo veci samej, skutočne patrí do pôsobnosti práva Únie. Súdny dvor by teda mal na otázku položenú vnútroštátnym súdom meritórne odpovedať.
26.
Nakoniec moja štvrtá úvodná poznámka sa týka vymedzenia otázky, ktorú položil vnútroštátny súd.
27.
Vnútroštátny súd sa obracia na Súdny dvor s otázkou dodržiavania práva na obhajobu vrátane práva dotknutej osoby na to, aby bola správnym orgánom vypočutá pred prijatím rozhodnutia, ktoré nepriaznivo zasahuje do jej právneho postavenia, ako všeobecnej zásady práva Únie, a nie tak, ako je zakotvená v článkoch 41 a 47 Charty, pričom prvého z týchto ustanovení sa žalobca v konaní vo veci samej dovolával v rámci kasačného opravného prostriedku pred Conseil d’État.
28.
Uplatniteľnosť článku 41 Charty na členské štáty v prípadoch, keď uplatňujú právo Únie, teda keď nimi prijaté vnútroštátne opatrenia patria do pôsobnosti tohto práva (
7
), zostáva kontroverzná.
29.
Hoci „právo na dobrú správu vecí verejných“ podľa tohto článku zahŕňa v odseku 2 písm. a) „právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať“, tieto ustanovenia sú podľa jeho odseku 1 adresované výlučne „inštitúciám, orgánom, úradom a agentúram Únie“.
30.
V niekoľkých rozsudkoch Súdny dvor z tohto znenia vyvodzoval, že článok 41 ods. 2 Charty sa neuplatňuje na členské štáty (
8
), čo ho viedlo k tomu, aby preskúmal otázky položené v niektorých z týchto rozsudkov z hľadiska všeobecnej zásady práva Únie spočívajúcej v dodržiavaní práva na obhajobu, ktorého neoddeliteľnou súčasťou je právo byť vypočutý. (
9
)
31.
Napriek tomu podľa iného prúdu judikatúry Súdneho dvora možno článok 41 Charty uplatniť na opatrenia členských štátov, pokiaľ členské štáty uplatňujú právo Únie (
10
), keďže tento článok „má všeobecné uplatnenie“ (
11
).
32.
Ako som pripomenul v mojich návrhoch prednesených vo veci CO Sociedad de Gestion y Participación a i. (C‑18/14, EU:C:2015:95, poznámka pod čiarou 48), článok 51 ods. 1 Charty ukladá členským štátom povinnosť, aby uplatňovali ustanovenia Charty, „ak vykonávajú právo Únie“. Za takých okolností členské štáty teda musia dodržiavať ustanovenia Charty vrátane práva účastníka správneho konania byť vypočutý podľa jej článku 41 ods. 2 písm. a). Doslovný výklad článku 41 Charty, ktorý spočíva vo vylúčení jeho uplatniteľnosti na členské štáty, by totiž viedol k tomu, že by sa uznalo, že právo byť vypočutý stanovené v uvedenom článku 41 predstavuje výnimku z článku 51 Charty, ktorý stanovuje, že na členské štáty sa vzťahujú všetky „ustanovenia Charty“, pokiaľ vykonávajú právo Únie. Ako uviedol generálny advokát Wathelet vo svojich návrhoch vo veci Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2031, bod 56), nebolo by „koherentné…, aby znenie článku 41 Charty mohlo zaviesť výnimku z pravidla stanoveného jej článkom 51, ktorá by členským štátom umožnila neuplatniť článok Charty, a to aj vtedy, ak uplatňujú právo Únie“.
33.
V konaní vo veci samej predstavuje sporné rozhodnutie, ktorým belgický úrad pre cudzincov zrušil povolenie na pobyt pre občana Únie a prikázal mu opustiť územie Belgického kráľovstva, nepochybne opatrenie, ktoré patrí do pôsobnosti práva Únie a ktorého predmetom je konkrétne uplatniť oprávnenie priznané článkom 35 smernice 2004/38.
34.
Súdny dvor by teda mohol preformulovať položenú otázku tak, aby na túto otázku odpovedal z hľadiska článku 41 ods. 2 písm. a) Charty, a nie z hľadiska uplatnenia všeobecnej zásady práva Únie spočívajúcej v dodržiavaní práva na obhajobu vrátane práva byť vypočutý, čo vzhľadom na vyššie uvedené považujem za najvhodnejšie riešenie.
35.
Po týchto spresneniach sa odpoveď na položenú otázku podľa môjho názoru delí na dve časti. Po prvé treba posúdiť, či uplatnenie zásady ekvivalencie, ako to tvrdí vnútroštátny súd, vyžaduje, aby na to, aby bolo zohľadňované ex offo, malo dodržiavanie práva byť vypočutý v právnom poriadku práva Únie porovnateľné postavenie, aké má vo vnútroštátnom práve. Pokiaľ to tak je, bude po druhé potrebné overiť, či právo byť vypočutý predstavuje pravidlo verejného poriadku, ktoré môže súd Únie preskúmať ex offo, čo nastoľuje kontroverznú otázku, či porušenie tohto práva treba považovať za porušenie podstatných formálnych náležitostí.
B – O uplatňovaní zásady ekvivalencie podmienenom skutočnosťou, že norma práva Únie má porovnateľné postavenie ako normy vnútroštátneho práva, ktoré možno zohľadniť ex offo
36.
Súdny dvor opakovane rozhodol, že právo byť vypočutý zaručuje každému možnosť účinne a efektívne oznámiť svoj názor v priebehu správneho konania, a to predtým, ako bude prijaté akékoľvek rozhodnutie, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť jeho záujmy. (
12
)
37.
Podľa judikatúry Súdneho dvora treba právo na obhajobu dodržiavať aj v prípade, že uplatniteľná právna úprava výslovne takú požiadavku nestanovuje, (
13
) a správne orgány členských štátov majú túto povinnosť v prípadoch, keď prijímajú opatrenia, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie. (
14
)
38.
Pokiaľ právo Únie nestanovuje ani podmienky, za ktorých sa musí zabezpečiť dodržiavanie práva byť vypočutý, ani dôsledky porušenia týchto práv, tieto podmienky a dôsledky sa určia podľa vnútroštátneho práva, pokiaľ opatrenia prijaté v tomto zmysle sú rovnakej povahy ako tie, ktoré sa vzťahujú na jednotlivcov v porovnateľných situáciách podľa vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie) a nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity). (
15
)
39.
Ako správne uviedla Komisia, v prejednávanej veci síce smernica 2004/38 podľa jej článku 31 stanovuje, že členské štáty majú povinnosť zabezpečiť, aby mohli dotknuté osoby využiť proti rozhodnutiam o vyhostení opravné prostriedky (
16
), neupravuje však právo týchto osôb na to, aby boli príslušným správnym orgánom hostiteľského členského štátu pred prijatím takého rozhodnutia vypočuté.
40.
V dôsledku toho sa podmienky, za ktorých treba vykonať právo byť vypočutý, ako správne uviedol vnútroštátny súd, riadia na základe procesnej autonómie členských štátov vnútroštátnym právom, pričom sa musí dodržiavať zásada ekvivalencie a zásada efektivity.
41.
Skutočnosť, že sa vnútroštátny súd nepýta Súdneho dvora na dosah zásady efektivity, je ľahko pochopiteľná.
42.
Skutočnosť, že správny súd posledného stupňa nemôže ex offo preskúmať dôvod vychádzajúci z porušenia práva byť vypočutý, pokiaľ bol po prvýkrát uplatnený pred týmto súdom, alebo je povinný odmietnuť ho ako neprípustný, totiž v žiadnom prípade neznamená, že vnútroštátne procesné pravidlá znemožňujú alebo nadmerne sťažujú dovolávanie sa porušenia tohto práva pred vnútroštátnymi súdmi. Z hľadiska zásady efektivity má podľa judikatúry Súdneho dvora význam, že účastníci konania mali skutočnú možnosť uplatniť pred vnútroštátnym súdom žalobný dôvod založený na práve Únie. (
17
) Inými slovami, táto zásada nevyžaduje, aby vnútroštátny súd konvalidoval nedostatky alebo opomenutia pripísateľné účastníkom konania, pokiaľ účastníci konania mali podľa vnútroštátnych procesných pravidiel skutočnú možnosť uplatniť dôvod vychádzajúci z porušenia práva Únie. Keďže je to tak určite v prejednávanej veci, v ktorej bol navyše žalobca v konaní vo veci samej od podania žaloby na súde prvého stupňa zastúpený advokátom, uplatnenie zásady efektivity neznamená, že by vnútroštátny súd bol povinný preskúmať ex offo kasačný dôvod založený na porušení práva byť vypočutý bez ohľadu na význam tohto práva v právnom poriadku Únie. (
18
)
43.
Oveľa citlivejšia je otázka, či taký dôsledok pre vnútroštátny súd so sebou prináša zásada ekvivalencie.
44.
Táto zásada predpokladá, že procesné podmienky pre opravné prostriedky určené na zabezpečenie ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie, nesmú byť menej priaznivé než tie, ktoré sa týkajú podobných opravných prostriedkov podľa vnútroštátneho práva. (
19
)
45.
Z toho by sa dalo logicky vyvodzovať, že v prípade, keď vnútroštátne procesné pravidlá priznávajú vnútroštátnemu súdu možnosť, alebo mu ukladajú povinnosť zohľadniť aj ex offo dôvod založený na vnútroštátnom práve, zásada ekvivalencie vyžaduje, aby sa táto možnosť či povinnosť týkala, svojím spôsobom automaticky, tiež dôvodov založených na práve Únie.
46.
Tento prístup zastáva v prejednávanej veci francúzska vláda. V zásade uvádza, že pokiaľ vnútroštátny súd posúdi dôvod založený na nedodržaní práva byť vypočutý ako dôvod verejného poriadku, ktorý možno po prvýkrát uplatniť podľa vnútroštátneho práva v rámci kasačného opravného prostriedku pred týmto súdom, zásada ekvivalencie vyžaduje, aby dôvod vychádzajúci z porušenia všeobecnej zásady práva Únie, spočívajúcej v dodržiavaní práva byť vypočutý, mohol pred týmto súdom podliehať rovnakému režimu. Na pojednávaní francúzska vláda spresnila, že z hľadiska procesnej autonómie členských štátov nie je na rozdiel od toho, čo uvádza vnútroštátny súd, potrebné overovať, či nedodržanie práva byť vypočutý má v práve Únie povahu dôvodu verejného poriadku.
47.
Pokiaľ by sme sa priklonili k tomuto návrhu, mimochodom lákavému, bola by odpoveď na otázku položenú vnútroštátnym súdom v konečnom dôsledku pomerne jednoduchá.
48.
Tento návrh, ktorý na pojednávaní navrhla francúzska vláda, a preformulovanie prejudiciálnej otázky, ktoré z neho vyplýva, však nezohľadňujú judikatúru Súdneho dvora (
20
), ktorá odpoveď pre vnútroštátny súd značne komplikuje.
49.
Táto judikatúra si vyžaduje overiť, či predmetné pravidlo zaujíma v rámci právneho poriadku Únie „miesto“, ktoré je prinajmenšom rovnocenné tomu, aké majú pravidlá, ktoré môžu byť alebo musia byť vo vnútroštátnom práve zohľadnené vnútroštátnym súdom aj ex offo.
50.
Súdny dvor tak v rozsudku van der Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, body 29 až 31) vylúčil, aby ustanovenia smernice o opatreniach na boj proti slintačke a krívačke mohli „v právnom poriadku [Únie mať] porovnateľné postavenie“ s postavením, aké majú dôvody vychádzajúce z porušenia pravidiel verejného poriadku holandského práva, pod ktorými sa v zásade rozumeli pravidlá upravujúce právomoc správnych orgánov a prípustnosť žalôb. Súdny dvor preto rozhodol, že uplatnenie zásady ekvivalencie v prejednávanej veci neznamená, že vnútroštátny súd má povinnosť aj ex offo preskúmať zákonnosť správnych aktov napadnutých v konaní pred ním vo vzťahu ku kritériám vychádzajúcim z predmetnej smernice. V bode 32 toho istého rozsudku Súdny dvor dodal, že napriek tomu, že ustanovenia smernice patria do politiky verejného zdravia, poukazovalo sa na ne „najmä s cieľom zohľadnenia súkromných záujmov osôb podliehajúcich súdnej právomoci“, na ktoré sa vzťahovali opatrenia na boj proti slintačke a krívačke.
51.
Nedávno Súdny dvor zhrnul túto judikatúru tak, že „zásada ekvivalencie… si vyžaduje, aby podmienky stanovené vnútroštátnou právnou úpravou na uplatnenie ex offo pravidla práva [Únie] neboli menej priaznivé ako podmienky uplatnenia ex offo obdobného pravidla rovnakej právnej sily vo vnútroštátnom práve“ (
21
).
52.
Podľa uvedenej judikatúry tak závisí rozsah zohľadnenia dôvodu založeného na porušení pravidla práva Únie aj ex offo od rovnocennosti či totožnosti postavenia, ktoré zaujíma toto pravidlo v práve Únie vo vzťahu k pravidlám, ktoré je vnútroštátny súd oprávnený zohľadniť aj ex offo v rámci vnútroštátneho právneho poriadku.
53.
Inými slovami, pokiaľ vnútroštátne procesné pravidlá oprávňujú vnútroštátny súd na to, aby zohľadnil aj ex offo„imperatívne“ vnútroštátne pravidlá, ako to bolo vo veciach, ktorých sa týkali rozsudky van Schijndel a van Veen (C‑430/93 a C‑431/93, EU:C:1995:441, body 13, 14 a 22) a Kraaijeveld a i. (C‑72/95, EU:C:1996:404, body 57, 58 a 60), bude tento súd povinný zohľadniť ex offo také pravidlá práva Únie, ktoré majú rovnakú imperatívnu povahu, ktorú im priznal Súdny dvor.
54.
Pokiaľ sú vnútroštátne procesné pravidlá prísnejšie a podmieňujú zohľadnenie dôvodu aj ex offo tým, aby norma vnútroštátneho práva, ktorá bola porušená, bola pravidlom verejného poriadku, musí aj dôvod vychádzajúci z porušenia práva Únie na to, aby požíval rovnocenné zaobchádzanie zo strany vnútroštátnych súdov, byť založený na porušení pravidla, ktoré zaujíma „porovnateľné postavenie“ alebo má „rovnakú právnu silu“ v práve Únie.
55.
Naopak téza, ktorú obhajuje francúzska vláda, zjavne ponecháva príliš široký priestor procesnej autonómii členských štátov, hoci ide o výklad zásady ekvivalencie, teda zásady, ktorej cieľom je túto autonómiu oslabiť a ktorej rozsah musí vymedziť právo Únie.
56.
Prínos judikatúry Súdneho dvora je práve v tom, že upravuje základy definície dôvodu verejného poriadku v práve Únie, aby sa predišlo tomu, že by sa uplatnenie daného pravidla Únie mohlo meniť len v závislosti od toho, ako je kvalifikované vo vnútroštátnom práve.
57.
Bez výčitiek voči francúzskej vláde podľa môjho názoru je tento postoj v súlade s riešením, ktoré sa zaujalo v rozsudku Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, body 24, 31, 37 a 41). V tomto rozsudku totiž Súdny dvor konštatoval, že článok 81 ES (teraz článok 101 ZFEÚ) má rovnaký význam ako pravidlá verejného poriadku vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu, a že teda zásada ekvivalencie ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť, aby vyhovel žalobe o zrušenie arbitrážneho rozhodnutia, ktoré je podľa jeho názoru v rozpore s týmto článkom, pretože tento súd je podľa vnútroštátnych procesných pravidiel povinný vyhovieť žalobe o zrušenie založenej na porušení vnútroštátnych pravidiel verejného poriadku, pričom podľa vnútroštátneho práva sa všeobecne rozpor arbitrážneho rozhodnutia s vnútroštátnymi právnymi predpismi v oblasti hospodárskej súťaže nepovažuje za rozpor, ktorý by sa dotýkal verejného poriadku.
58.
Inými slovami, hoci sa pripúšťa procesná autonómia členských štátov, táto autonómia nemôže zahŕňať aj vymedzenie či kvalifikáciu pravidiel práva Únie, ktoré patria do kategórie pravidiel verejného poriadku.
59.
Zastávam teda názor, že ako to uvádzali žalobca v konaní vo veci samej a belgická vláda a ako to konkrétne vyhodnotili vo svojich písomných vyjadreniach, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že sa treba zaoberať tým, či dodržiavanie práva byť vypočutý má v práve Únie zhodné alebo porovnateľné postavenie, ako majú pravidlá verejného poriadku vnútroštátneho práva.
C – O povahe dodržiavania práva byť vypočutý ako pravidla verejného poriadku v práve Únie
60.
Pred súdom Únie nemožno predkladať nové dôvody v priebehu konania s výnimkou týchto prípadov: pokiaľ sú tieto dôvody založené na právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania (
22
), ak v skutočnosti ide len o rozšírenie dôvodu uplatneného skôr alebo ak ide o dôvody verejného poriadku (
23
).
61.
Pokiaľ ide o posledný uvedený prípad, článok 150 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora spresňuje, že Súdny dvor môže aj bez návrhu kedykoľvek rozhodnúť o prekážke konania z dôvodu verejného záujmu. Okrem toho podľa už ustálenej judikatúry Súdny dvor rozhodol, že súdu Únie prislúcha, aby zohľadnil dôvody verejného poriadku ex offo. (
24
)
62.
Bez toho, aby som tvrdil, že uvádzam úplný zoznam, Súdny dvor takto skúma ex offo, a to aj v štádiu odvolania, dôvody neprípustnosti súdneho opravného prostriedku (
25
) alebo zánik jeho predmetu (
26
), právomoc autora aktu Únie (
27
), právomoc zvoleného súdu (
28
), nezrovnalosti v zložení súdu, (
29
) ako aj absenciu alebo nedostatky odôvodnenia takého aktu (
30
). Ide teda o dôvody, ktoré sa spájajú s formálnou zákonnosťou aktov.
63.
Naopak, keď Súdny dvor rozhodoval o odvolaní, odmietol preskúmať ex offo dôvody týkajúce sa merita veci založené na porušení hmotnoprávnych ustanovení zmluvy alebo aktov Únie (
31
), ktoré boli po prvýkrát uplatnené pred ním. Súdny dvor teda nie je príliš naklonený ex offo preskúmavaniu dôvodov vychádzajúcich z materiálnej zákonnosti aktov. (
32
)
64.
Súdny dvor však nikdy abstraktne nedefinoval kritériá umožňujúce stanoviť, či ide o dôvod verejného poriadku, alebo nie.
65.
Je pravda, že nie je jednoduché vymedziť taký dôvod, keďže v konečnom dôsledku závisí od základných hodnôt posudzovaného právneho poriadku, od postavenia účastníkov konania, od uplatniteľných procesných pravidiel, ako aj od druhu súdu, ktorý vo veci rozhoduje (najmä, či ide o občiansky súd, alebo správny súd), a od jeho postavenia (či ide o súd rozhodujúci vo veci samej, alebo o súd rozhodujúci o kasačnom opravnom prostriedku). (
33
)
66.
Pokiaľ však ide o právny poriadok a súdny systém Únie, možno na základe skutočností vychádzajúcich z judikatúry tieto kritériá s určitou presnosťou vyvodiť.
67.
Ako som už mal príležitosť zdôrazniť v skorších návrhoch (
34
), stotožňujem sa v tejto súvislosti s dvoma kritériami, ktoré generálny advokát Jacobs vyvodil v bodoch 141 a 142 jeho návrhov vo veci Salzgitter/Komisia (C‑210/98 P, EU:C:2000:172).
68.
Ide teda jednak o posúdenie, či má porušené pravidlo slúžiť základnému cieľu, alebo základnej hodnote právneho poriadku Únie a či má pri dosiahnutí takého cieľa alebo hodnoty zásadnú úlohu, a jednak o posúdenie, či bolo toto pravidlo stanovené v záujme tretích osôb alebo verejnosti všeobecne, a nie iba v záujme bezprostredne dotknutých osôb. (
35
)
69.
Prvé kritérium treba celkom zjavne považovať za splnené. Dodržiavanie práva byť vypočutý v akomkoľvek správnom konaní je totiž neoddeliteľnou súčasťou práva na obhajobu, ktoré predstavuje všeobecnú (a základnú) zásadu práva Únie. (
36
) Podľa článku 2 ZEÚ je Únia založená na hodnotách právneho štátu a rešpektovania ľudských práv, pričom dodržiavanie ľudských práv je podľa Súdneho dvora podmienkou zákonnosti aktov Únie (
37
) a „ústavnou zásadou“ Zmluvy (
38
). Navyše, zatiaľ čo článok 6 ods. 1 ZEÚ uvádza, že Únia uznáva práva, slobody a zásady uvedené v Charte, čo zahŕňa aj zásadu podľa článku 41 Charty, odsek 3 uvedeného článku ZEÚ dodáva, že základné práva tak, ako sú zaručené Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaným v Ríme 4. novembra 1950 a ako vyplývajú z ústavných tradícií spoločných pre členské štáty, predstavujú všeobecné zásady práva Únie.
70.
Dodržiavanie práva byť vypočutý teda slúži na napĺňanie zásadnej hodnoty právneho poriadku Únie, ktorou je ústavné prepojenie tejto hodnoty s dodržiavaním práv a slobôd priznaných jednotlivcom, zakotvených najmä v Charte.
71.
Naopak, je omnoho zložitejšie určiť, či dodržiavanie práva byť vypočutý spĺňa druhé kritérium, a teda, či bolo stanovené skôr vo všeobecnom záujme, než iba v záujme bezprostredne dotknutých osôb.
72.
Vzhľadom na rozlíšenie, ktoré judikatúra Súdneho dvora načrtla medzi dôvodmi týkajúcimi sa formálnej zákonnosti, ktoré možno zohľadniť aj ex offo, a dôvodmi týkajúcimi sa materiálnej zákonnosti, ktorých preskúmanie ex offo sa zdá vylúčené, je potrebné overiť, či porušenie práva byť vypočutý môže patriť pod porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 263 ZFEÚ, a teda, ako sa domnievam, pod porušenie podstatnej procesnej podmienky, ktorá je neoddeliteľne spojená s tvorbou alebo vyjadrením vôle orgánu, ktorý daný akt prijíma, takže také porušenie môže ipso iure zmeniť podstatu tohto aktu. (
39
)
73.
Takýmto spôsobom opakovane posúdil nedodržanie práva byť vypočutý a následne vykonal preskúmanie takej námietky aj ex offo Všeobecný súd, ako aj Súd pre verejnú službu.
74.
Všeobecný súd tak preskúmal aj ex offo opomenutie Komisie vyzvať združenie podnikov zúčastnených na karteli, aby predložilo v priebehu správneho konania vyjadrenia k prípadnému výkonu právomoci uložiť im pokuty (
40
) a opomenutie Komisie vypočuť podniky pred prijatím rozhodnutí týkajúcich sa odpustenia alebo nevybratia dovozného cla. (
41
) Súd pre verejnú službu zase pripustil, že je oprávnený preskúmať aj ex offo opomenutie administratívy vyzvať úradníka na to, aby vyjadril svoje stanovisko pred prijatím rozhodnutia o jeho preradení do inej platovej triedy (
42
), jej opomenutie umožniť zamestnancovi, aby sa vyjadril k hodnotiacej správe, na základe ktorej zamýšľa administratíva odmietnuť uzavrieť s týmto zamestnancom zmluvu na dobu neurčitú (
43
), alebo opomenutie administratívy vypočuť zamestnanca predtým, než mu odmietne predĺžiť jeho zmluvu na dobu určitú (
44
).
75.
Tento smer judikatúry nijako nevysvetľuje dôvody, na základe ktorých je nedodržanie práva na obhajobu vrátane práva byť vypočutý posúdené ako porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 263 ZFEÚ.
76.
Naopak, tento smer judikatúry vychádza takmer systematicky z dvoch rozsudkov Súdneho dvora a to rozsudkov Interhotel/Komisia (C‑291/89, EU:C:1991:189, bod 14) a Komisia/Sytraval a Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 67).
77.
Tieto dva rozsudky však podľa môjho názoru nepodporujú prístup, ktorý zvolil Všeobecný súd a Súd pre verejnú službu.
78.
Je to úplne jasné, pokiaľ ide o rozsudok Komisia/Sytraval a Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 67). Ten sa totiž týkal nie dodržiavania práva byť vypočutý, ale porušenia povinnosti odôvodnenia, pri ktorej je nesporné, že patrí do kategórie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 263 ZFEÚ. (
45
)
79.
Rozsudok Interhotel/Komisia (C‑291/89, EU:C:1991:189) sa týkal žaloby o neplatnosť smerujúcej proti rozhodnutiu Komisie o znížení finančného príspevku z Európskeho sociálneho fondu na aktivity týkajúce sa vzdelávania a profesijného poradenstva v Portugalsku, a to príspevku, ktorý získala spoločnosť Interhotel. Uplatniteľná právna úprava Spoločenstva výslovne stanovila, že v takej situácii, ako bola situácia v konaní vo veci samej, môže Komisia finančný príspevok znížiť až po tom, čo poskytne dotknutému členskému štátu príležitosť predložiť svoje pripomienky. Súdny dvor po tom, čo pripomenul, že je oprávnený preskúmať aj ex offo porušenie podstatných formálnych náležitostí, zrušil rozhodnutie Komisie z dôvodu, že si pred prijatím rozhodnutia nevyžiadala pripomienky Portugalskej republiky.
80.
Na prvý pohľad by sa mohlo zdať, že tento záver potvrdzuje smer judikatúry Všeobecného súdu a Súdu pre verejnú službu, ktorý bol skúmaný vyššie.
81.
Napriek tomu body 15 až 17 rozsudku Interhotel/Komisia (C‑291/89, EU:C:1991:189) pripomínajú nielen to, že povinnosť vypočuť dotknutý členský štát jednoznačne vyplývala z ustanovenia predmetného nariadenia Spoločenstva, ale predovšetkým zdôrazňujú „kľúčovú úlohu“ a „význam zodpovednosti, ktorú nesie [členský štát] pri predložení a kontrole financovania vzdelávacích aktivít“, čo znamená, že možnosť členského štátu, aby predložil svoje pripomienky pred tým, než sa prijme konečné rozhodnutie o znížení finančného príspevku, predstavuje „podstatnú formálnu náležitosť“, ktorej nedodržanie má za dôsledok neplatnosť uvedeného rozhodnutia.
82.
Podľa môjho názoru práve kľúčová úloha a význam zodpovednosti členského štátu v určenej oblasti viedla Súdny dvor k tomu, že posúdil porušenie povinnosti konzultovať s dotknutým členským štátom, ktorú navyše výslovne upravovalo nariadenie Spoločenstva, ako porušenie podstatnej formálnej náležitosti. Uvedenú konzultáciu možno v konečnom dôsledku chápať ako konkrétne vyjadrenie rozdelenia právomocí medzi inštitúcie a členské štáty, alebo inými slovami, vyjadrenie inštitucionálnej rovnováhy v rámci Únie. Je preto celkom pochopiteľné, že nedodržanie takej predchádzajúcej konzultácie sa môže považovať za porušenie pravidla, ktoré slúži základnému cieľu alebo hodnote Únie, ktoré je stanovené vo všeobecnom záujme, a že Súdny dvor je teda povinný preskúmať ho aj ex offo.
83.
Z tohto dôvodu nakoniec Súdny dvor pripúšťa, že právnická osoba sa môže dovolávať porušenia práv členského štátu, ktoré prekračuje jednoduché porušenie subjektívnych práv členského štátu a ktoré ipso iure spôsobuje neplatnosť rozhodnutia Komisie. (
46
)
84.
Za týchto okolností sa mi zdá neopatrné chcieť vyvodzovať z rozsudku Interhotel/Komisia (C‑291/89, EU:C:1991:189) všeobecný záver, podľa ktorého je porušenie práva na obhajobu, a najmä práva právnických a fyzických osôb byť v každom správnom konaní vypočutý, porušením podstatnej formálnej náležitosti v právnom poriadku Únie, ktoré musí súd Únie preskúmať ex offo.
85.
V prospech tejto opatrnosti podľa môjho názoru nasvedčujú tri ďalšie rozhodujúce faktory.
86.
Po prvé Súdny dvor doposiaľ nikdy nerozšíril uplatňovanie judikatúry Interhotel/Komisia (C‑291/89, EU:C:1991:189) nad rámec situácií týkajúcich sa dodržiavania procesných záruk, ktoré priznáva právo Únie členským štátom. (
47
)
87.
Súdny dvor ďalej v rámci rozhodovania o odvolaní odmietol ako nové, a teda neprípustné dôvody, ktoré boli uvedené v štádiu repliky pred Všeobecným súdom alebo po prvýkrát pred Súdnym dvorom a ktoré vychádzali buď z porušení práva právnických osôb byť vypočutý, alebo z porušení práva na spravodlivý proces v priebehu správneho konania vedeného Komisiou v oblasti hospodárskej súťaže. (
48
)
88.
To nevyhnutne znamená, že Súdny dvor zastáva názor, že také dôvody, hoci vychádzajú z porušenia základných práv chránených právnym poriadkom Únie, nepatria do kategórie dôvodov verejného poriadku, ktoré musí súd Únie zohľadniť ex offo.
89.
Nakoniec dôsledok porušenia podstatných formálnych náležitostí, a to ipso iure zrušenie predmetného aktu, je ťažko zlučiteľný s judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej porušenie práva byť vypočutý má za dôsledok zrušenie rozhodnutia, ku ktorému predmetné konanie viedlo, iba vtedy, ak toto konanie bez tejto vady mohlo viesť k inému výsledku. (
49
)
90.
Ako to ukazuje rozsudok G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 38), táto judikatúra sa uplatní v plnom rozsahu v kontexte porušenia práva byť vypočutý počas správneho konania týkajúceho sa predĺženia zaistenia štátneho príslušníka tretej krajiny na účel jeho odsunu podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území. (
50
) Hoci totiž táto smernica neupravuje následky, ktoré treba vyvodiť z porušenia takého práva, a teda prislúcha v zásade členským štátom, aby v rámci ich procesnej autonómie tieto dôsledky upravili za súčasného dodržania zásady ekvivalencie a efektivity, Súdny dvor zastáva názor, a to pravdepodobne vzhľadom na zásadu efektivity, že pokiaľ by porušenie práva byť vypočutý viedlo automaticky k zrušeniu rozhodnutia o predĺžení zaistenia, hrozilo by narušenie potrebného účinku tejto smernice. (
51
)
91.
„Právo Únie“, z ktorého v tomto rozsudku Súdny dvor vychádzal, teda zjavne vylučuje, že by porušenie práva byť vypočutý mohlo viesť k automatickému zrušeniu rozhodnutia, ktoré bolo prijaté na záver sporného správneho konania, čo by pritom bolo logickým dôsledkom, pokiaľ by sa porušenie takého práva malo považovať za porušenie podstatnej formálnej náležitosti.
92.
Nakoniec ani samotný smer judikatúry Všeobecného súdu a Súdu pre verejnú službu nie je v tejto súvislosti jednoznačný. Hoci tieto dva súdy v týchto rozsudkoch posúdili právo byť vypočutý ako podstatnú formálnu náležitosť, napriek tomu v niektorých z týchto vecí zisťovali v snahe nasledovať vyššie citovanú judikatúru Súdneho dvora, či by za neexistencie takého porušenia mohlo správne konanie viesť k inému výsledku. (
52
) Ako už bolo uvedené, skonštatovanie porušenia (skutočnej) formálnej náležitosti súdom Únie si nevyžaduje vykonanie takého posúdenia, keďže predmetný správny akt je absolútne neplatný.
93.
Za súčasného stavu judikatúry Súdneho dvora sa teda domnievam, že porušenie práva byť vypočutý v priebehu správneho konania nie je porušením podstatnej formálnej náležitosti v zmysle článku 263 ZFEÚ, ktoré je súd Únie oprávnený zohľadniť ex offo. (
53
)
94.
Toto posúdenie by podľa môjho názoru mohlo byť spochybnené iba v prípade, že by Súdny dvor chcel priznať zvýšený význam „priepustnosti“, ktorá zjavne existuje medzi dodržiavaním práva byť vypočutý a povinnosťou uviesť odôvodnenie, ktorú má správny orgán, a teda chcel spojiť toto právo jasnejšie a rozhodnejšie so zásadou riadnej správy vecí verejných, ktorá patrí pod všeobecný záujem. (
54
)
95.
Tento prístup, ktorý na pojednávaní Komisia v podstate zastávala, má iste určitú oporu v judikatúre Súdneho dvora.
96.
V rozsudkoch Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, body 47 a 48) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, body 37 a 38), Súdny dvor právo byť vypočutý spojil s cieľom zabezpečiť, aby príslušný správny orgán mohol účelne zohľadniť starostlivým a nestranným spôsobom všetky rozhodujúce skutočnosti prejednávanej veci s cieľom umožniť tomuto orgánu odôvodniť podrobne svoje rozhodnutie. Podľa Súdneho dvora je tak odôvodnenie správneho aktu „dôsledok zásady dodržiavania práva na obhajobu“.
97.
Navyše argumentácia Komisie predložená na pojednávaní sa zdá dosť koherentná s tým, že dodržiavanie práva byť vypočutý je spolu s povinnosťou správneho orgánu odôvodniť svoje rozhodnutia výslovne zahrnuté do vymenovaného zoznamu práv, ktoré patria pod „právo na riadnu správu“ zakotvené v článku 41 Charty.
98.
Napriek tomu sa domnievam, že Súdny dvor sa musí zdržať akéhokoľvek synkretizmu, keď spája povahu a rozsah práva jednotlivcov byť vypočutý s povahou a rozsahom povinnosti odôvodnenia, ktorá prislúcha správnemu orgánu.
99.
Konkrétnejšie povinnosť uviesť odôvodnenie, ktorú má správny orgán, sa samozrejme neobmedzuje iba na to, aby rešpektoval, že treba zohľadniť vyjadrenia jednotlivcov pred tým, než prijme akékoľvek rozhodnutie, ktoré nepriaznivo zasahuje do ich právneho postavenia. Ako to v podstate vyplýva z judikatúry, táto povinnosť prispieva predovšetkým k dosiahnutiu všeobecnejšieho cieľa, a to zaručiť, aby mohol súd Únie vykonať svoje preskúmanie zákonnosti aktu, ktorý bol pred ním napadnutý. (
55
) Domnievam sa, že je odôvodnené, aby súd Únie preskúmal porušenie tejto povinnosti ex offo iba v prípade, že nemá možnosť také preskúmanie vykonať v plnom rozsahu. Okolnosť, že jednotlivec nemohol účelne vyjadriť svoje stanovisko v rámci správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia spôsobujúceho mu ujmu, samozrejme, môže ovplyvniť dostatočnú prepracovanosť tohto odôvodnenia či dokonca jeho opodstatnenosť. (
56
) Súdu Únie to však systematicky nebráni vykonávať svoje preskúmanie takého rozhodnutia. (
57
)
100.
Preto sa domnievam, že tvrdenia Komisie nie sú dostatočne presvedčivé na odchýlenie sa od aktuálneho smerovania judikatúry Súdneho dvora, podľa ktorého dôvod založený na orušení práva byť vypočutý počas správneho konania nepredstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 263 ZFEÚ, ktoré patria do kategórie dôvodov verejného poriadku, ktoré je súd Únie oprávnený preskúmať ex offo. Prislúcha teda účastníkovi konania, ktorý utrpel uvádzanú ujmu, aby sa pred súdom Únie dovolával porušenia takého práva bez toho, aby súd Únie mal opomenutie alebo nedbanlivosť tohto účastníka konania konvalidovať.
III – Návrh
101.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú predložila belgická Conseil d’État, takto:
Dodržiavanie práva osoby byť vypočutá vnútroštátnym orgánom pred tým, než tento orgán prijme akékoľvek rozhodnutie, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť záujmy dotknutej osoby, nemá v právnom poriadku Európskej únie postavenie alebo miesto, ktoré je rovnocenné postaveniu alebo miestu, aké zaujímajú vo vnútroštátnom práve pravidlá verejného poriadku belgického práva, akými sú normy opísané vnútroštátnym súdom.
Zásada ekvivalencie si nevyžaduje, aby dôvod založený na porušení práva byť vypočutý zakotveného v článku 41 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie, ktorý bol po prvýkrát uplatnený pred správnym súdom posledného stupňa, rozhodujúcim o kasačnom opravnom prostriedku, akým je vnútroštátny súd predkladajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania, bol vyhlásený za prípustný a bol meritórne preskúmaný.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46.
(
3
)	Pre úplnosť pripomínam, že Súdny dvor v rámci rozhodovania o odvolaní pripúšťa dôvod založený na posúdení uvádzanom v rozsudku Všeobecného súdu, proti ktorému odvolanie smeruje. Pozri najmä rozsudok Areva a i./Komisia (C‑247/11 P a C‑253/11 P, EU:C:2014:257, body 118 a 170, ako aj citovanú judikatúru).
(
4
)	Treba pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol, že mu neprislúcha, aby sa vyjadroval k výkladu vnútroštátneho práva, keďže ide výlučne o úlohu, ktorá prislúcha vnútroštátnemu súdu. Pozri najmä rozsudok Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, bod 13 a citovanú judikatúru).
(
5
)	Súdny dvor tak uviedol, že „z ustálenej judikatúry pritom vyplýva, že uplatnenie nariadení Únie nemôže byť rozšírené do takej miery, aby sa tým zakrývalo zneužívajúce konanie hospodárskych subjektov“ [pozri rozsudok Slancheva sila (C‑434/12, EU:C:2013:546 a citovanú judikatúru) (kurzívou zvýraznil generálny advokát)], čím v konečnom dôsledku vyslovil názor, že pojem zneužitie (práva) predstavuje pravidlo na vymedzenie pôsobnosti ustanovení práva Únie [pričom takú kvalifikáciu daného pojmu zastával aj generálny advokát Poiares Maduro vo svojich návrhoch prednesených vo veci Halifax a i. (C‑255/02, EU:C:2005:200, bod 69)], zatiaľ čo naopak konštatoval, že „prípadné zneužitie práv, ktoré priznáva právny poriadok [Únie] v ustanoveniach týkajúcich sa voľného pohybu pracovníkov, predpokladá, že sa na dotknutú osobu vzťahuje osobná pôsobnosť Zmluvy, keďže spĺňa podmienky stanovené na to, aby mohla byť kvalifikovaná ako ‚pracovník‘“ [rozsudok Ninni‑Orasche (C‑413/01, EU:C:2003:600, bod 31)] (kurzívou zvýraznil generálny advokát), a skúmal tiež boj proti zneužívajúcim praktikám z dôvodov všeobecného záujmu, ktoré by mohli odôvodniť obmedzenie slobôd pohybu [pozri najmä rozsudky Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, EU:C:2006:544, bod 55) a SIAT (C‑318/10, EU:C:2012:415, bod 50)].
(
6
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Fonnship a Svenska Transportarbetareförbundet (C‑83/13, EU:C:2014:201, bod 70).
(
7
)	Rozsudok Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, body 18 až 21).
(
8
)	Pozri rozsudky Cicala (C‑482/10, EU:C:2011:868, bod 28), YS a i. (C‑141/12 a C‑372/12, EU:C:2014:2081, bod 67), Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 44) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, body 32 a 33).
(
9
)	Pozri rozsudky Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 45) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 34).
(
10
)	Pozri rozsudok N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, body 49 a 50). Pozri tiež implicitne rozsudok Kamino International Logistics a Datema Hellmann Worldwide Logistics (C‑129/13 a C‑130/13, EU:C:2014:2041, bod 29), ktorý vylúčil uplatniteľnosť článku 41 ods. 2 Charty na situáciu v konaní vo veci samej iba z časového hľadiska.
(
11
)	Rozsudok M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 84).
(
12
)	Rozsudky M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 87), Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 46) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 36).
(
13
)	Pozri najmä rozsudky Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 49) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 39 a citovanú judikatúru).
(
14
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 50) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 40).
(
15
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 35), Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 51) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 41).
(
16
)	Pozri článok 31 smernice 2004/38. Treba poznamenať, že článok 30 tejto smernice uvádza, že rozhodnutia obmedzujúce práva vstupu alebo pobytu sa dotknutej osobe oznamujú písomne a musia byť odôvodnené.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok van der Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, bod 41).
(
18
)	Tamže.
(
19
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky van der Weerd a i. (C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, bod 28), Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78, bod 57) a Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, bod 27).
(
20
)	Na pojednávaní neskrývala francúzska vláda rozpaky, pokiaľ ide o túto judikatúru, či prinajmenšom, pokiaľ ide o terminológiu, ktorú používa Súdny dvor.
(
21
)	Rozsudok Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 49) a uznesenie Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, bod 48) (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
22
)	Pozri článok 127 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora; článok 84 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ako aj článok 56 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu.
(
23
)	Pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro vo veci Španielsko/Komisia (C‑276/02, EU:C:2004:211, bod 10 a citovanú judikatúru), a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen v spojených veciach Komisia a Španielsko/Government of Gibraltar a Spojené kráľovstvo (C‑106/09 P a C‑107/09 P, EU:C:2011:215, bod 36 a citovanú judikatúru).
(
24
)	Pozri najmä rozsudky Komisia/Sytraval a Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 67), KME Germany a i./Komisia (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, bod 104) a Siemens a i./Komisia (C‑239/11 P, C‑489/11 P a C‑498/11 P, EU:C:2013:866, bod 321).
(
25
)	Pozri najmä rozsudky Taliansko/Komisia (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, bod 35) a Stichting Woonlinie a i./Komisia (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, bod 32 a citovanú judikatúru).
(
26
)	Pozri rozsudok Hassan a Ayadi/Rada a Komisia (C‑399/06 P a C‑403/06 P, EU:C:2009:748, ako aj citovanú judikatúru).
(
27
)	Pozri najmä rozsudok Salzgitter/Komisia (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, bod 56).
(
28
)	Pozri rozsudky Planet/Komisia (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, bod 20 a citovanú judikatúru) a Elitaliana/Eulex Kosovo (C‑439/13 P, EU:C:2015:753, bod 37).
(
29
)	Rozsudok Chronopost a La Poste/UFEX a i. (C‑341/06 P a C‑342/06 P, EU:C:2008:375, body 48 a 49).
(
30
)	Pozri najmä rozsudky Komisia/Írsko a i. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, body 34 a 35) a Mindo/Komisia (C‑652/11 P, EU:C:2013:229, bod 30 a citovanú judikatúru).
(
31
)	Pozri rozsudok Komisia/Írsko a i. (C‑272/12 P, EU:C:2013:812, body 28 a 29, ako aj citovanú judikatúru). V tejto veci Súdny dvor odmietol preskúmať ex offo dôvod vychádzajúci z porušenia článku 87 ods. 1 ES z dôvodu nemožnosti pripísať predmetné opatrenie pomoci štátu. Pozri tiež rozsudok Komisia/Holandsko a ING Groep (C‑224/12 P, EU:C:2014:213, bod 97).
(
32
)	Naopak, Súd pre verejnú službu preskúmal ex offo dôvod, dobre známy vo francúzskom správnom práve, vychádzajúci z oblasti pôsobnosti zákona. Pozri najmä rozsudky Valero Jordana/Komisia (F‑104/05, EU:F:2008:13, body 53 a 54), Putterie‑De‑Beukelaer/Komisia (F‑31/07, EU:F:2008:23, body 50 až 62) a Vakalis/Komisia (F‑38/10, EU:F:2011:43, body 28, 29 a 38). V poslednom uvedenom rozsudku Súd pre verejnú službu spresňuje rozsah tohto preskúmania s tým, že „by sa spreneveril svojej úlohe, ktorú má ako súd posudzujúci zákonnosť, pokiaľ by neuviedol skutočnosť, a to aj napriek tomu, že ju nespochybnili účastníci konania, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté na základe normy, ktorú v prejednávanej veci nemožno uplatniť, a pokiaľ by mal následne rozhodnúť spor, ktorý mu bol predložený, a sám by použil túto normu“. V rozsudku Wurster/EIGE (F‑20/12 a F‑43/12, EU:F:2013:129, bod 90) Súd pre verejnú službu konštatoval, že uplatnenie dôvodu vychádzajúceho z pôsobnosti zákona predstavuje výnimku zo zákazu uplatniť bez návrhu dôvody týkajúce sa materiálnej zákonnosti. Pokiaľ ide o vzťahy s vnútroštátnymi súdmi, Súdny dvor, zdá sa, pripúšťa, ako to naznačuje rozsudok Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269) a judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa nekalých zmluvných podmienok v spotrebiteľských zmluvách, že tieto súdy sú v určitých prípadoch povinné, vzhľadom na zásadu efektivity pravidiel práva Únie, uplatniť aj bez návrhu dôvody vychádzajúce z materiálnej zákonnosti aktov.
(
33
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Salzgitter/Komisia (C‑210/98 P, EU:C:2000:172, bod 134).
(
34
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Common Market Fertilizers/Komisia (C‑443/05 P, EU:C:2007:127, body 102 a 103) a vo veci Internationaler Hilfsfonds/Komisia (C‑362/08 P, EU:C:2009:553, body 78 a 79).
(
35
)	Naopak, nemyslím si, že kritérium spočívajúce v zjavnom porušení práva Únie tak, ako je opísané v bode 143 vyššie uvedeného stanoviska generálneho advokáta Jacobsa, vo svojej podstate súvisí s posúdením dôvodu ako dôvodu verejného poriadku. Ide skôr o podmienku na to, aby bola vôbec daná povinnosť súdu zohľadniť dôvod verejného poriadku aj ex offo. Pozri v tomto zmysle VESTERDORF, B.: „Le relevé d’office par le juge communautaire“. In: Une Communauté de droit: Festschrift für G. C. Rodríguez Iglesias, Nomos, 2003, s. 551, najmä s. 560 a 561.
(
36
)	Pozri rozsudky Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, bod 45) a Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, bod 34).
(
37
)	Rozsudky Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia (C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461, bod 284) a Spector Photo Group a Van Raemdonck (C‑45/08, EU:C:2009:806, bod 41).
(
38
)	Rozsudok Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia (C‑402/05 P a C‑415/05 P, EU:C:2008:461, bod 285).
(
39
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Fennelly vo veci Komisia/ICI (C‑286/95 P, EU:C:1999:578, bod 22).
(
40
)	Rozsudky Cimenteries CBR a i./Komisia (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, EU:T:2000:77, bod 487).
(
41
)	Rozsudky Eyckeler & Malt/Komisia (T‑42/96, EU:T:1998:40, bod 88), Primex Produkte Import‑Export a i./Komisia (T‑50/96, EU:T:1998:223, bod 71) a Kaufring a i./Komisia (T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 až T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97 až T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 a T‑147/99, EU:T:2001:133, body 134 a 135). S odkazom na posledný uvedený rozsudok generálny advokát Jacobs ďalej konštatoval, že „z ustálenej judikatúry“ vyplýva, že nedodržanie práva na obhajobu počas správneho konania predstavuje porušenie podstatných formálnych náležitostí, ktoré Všeobecný súd môže, ba dokonca musí zohľadniť aj ex offo [pozri jeho návrhy vo veci Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C‑78/03 P, EU:C:2005:106, bod 89)].
(
42
)	Rozsudok Bui Van/Komisia (F‑51/07, EU:F:2008:112, body 77 a 78). Toto posúdenie bolo implicitne, ale nevyhnutne potvrdené v odvolacom konaní v bodoch 77 až 81 rozsudku Všeobecného súdu Bui Van/Komisia (T‑491/08 P, EU:T:2010:191), ktorým bolo v týchto bodoch zamietnuté vzájomné odvolanie Komisie založené najmä na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o povinnosť vypočuť dotknutú osobu pred prijatím rozhodnutia o preradení.
(
43
)	Pozri najmä rozsudky Hanschmann/Europol (F‑27/09, EU:F:2010:58, bod 53) a Knöll/Europol (F‑44/09, EU:F:2010:68, bod 59).
(
44
)	Pozri rozsudok EE/Komisia (F‑55/14, EU:F:2015:66, body 35 a 41).
(
45
)	Pozri najmä rozsudok Ipatau/Rada (C‑535/14 P, EU:C:2015:407, bod 37 a citovanú judikatúru).
(
46
)	To by mohlo vysvetľovať, prečo súd Únie tiež pripúšťa, že sa príjemca štátnej pomoci môže dovolávať porušenia procesných práv členského štátu, ktorý štátnu pomoc poskytol, a že také porušenie možno zohľadniť aj ex offo. Pozri v tomto zmysle rozsudok Westdeutsche Landesbank Girozentrale a Land Nordrhein‑Westfalen/Komisia (T‑228/99 a T‑233/99, EU:T:2003:57, body 143 a 147).
(
47
)	Pozri rozsudky Infortec/Komisia (C‑157/90, EU:C:1992:243, bod 20), Foyer culturel du Sart‑Tilman/Komisia (C‑199/91, EU:C:1993:205, bod 34) a IRI/Komisia (C‑334/91, EU:C:1993:211, bod 25). Súčasťou tohto smeru judikatúry je aj judikatúra, ktorá sa týka „podstatnej záruky zamýšľanej Zmluvou“, pokiaľ ide o riadny postup pred začatím súdneho konania v oblasti určenia nesplnenia povinnosti, ktorá je potrebná nielen na zabezpečenie ochrany práv dotknutého členského štátu, ale tiež aby sa zabezpečilo, že predmetom prípadného súdneho konania bude jasne vymedzený spor, čo vysvetľuje, prečo mohol Súdny dvor zohľadniť porušenie takej záruky aj bez návrhu, hoci sa členský štát domnieval, že nemusí svoje pripomienky predložiť v štádiu pred začatím konania. Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Komisia/Taliansko (C‑365/97, EU:C:1999:544, body 23 a 35) a Komisia/Rumunsko (C‑522/09, EU:C:2011:251, bod 16). Analógiu medzi touto judikatúrou a rozsudkom Interhotel/Komisia (C‑291/89, EU:C:1991:189), ako aj možnosť zohľadniť porušenie týchto záruk ex offo Súdny dvor výslovne potvrdil v rozsudku Komisia/Nemecko (C‑160/08, EU:C:2010:230, body 40 až 42).
(
48
)	Pozri, pokiaľ ide o dodržiavanie práva byť vypočutý, rozsudky Compagnie maritime belge transports a i./Komisia (C‑395/96 P a C‑396/96 P, EU:C:2000:132, body 99, 103, 104, 107 a 108), Dansk Rørindustri a i./Komisia (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, body 421 a 422), ako aj Alcoa Trasformazioni/Komisia (C‑194/09 P, EU:C:2011:497, body 86 až 91). Pokiaľ ide o porušenie práva na spravodlivý proces, pozri najmä rozsudok Ziegler/Komisia (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 128) a uznesenie Total a Elf Aquitaine/Komisia (C‑421/11 P, EU:C:2012:60, bod 35) a Total a Elf Aquitaine/Komisia (C‑495/11 P, EU:C:2012:571, bod 33).
(
49
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Rada a Komisia/Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP (C‑191/09 P a C‑200/09 P, EU:C:2012:78, bod 79) a G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 38, ako aj citovanú judikatúru).
(
50
)	Ú. v. EÚ L 348, s. 98.
(
51
)	Rozsudok G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, bod 41).
(
52
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Bui Van/Komisia (F‑51/07, EU:F:2008:112, bod 81) a Knöll/Europol (F‑44/09, EU:F:2010:68, bod 70).
(
53
)	Rovnako je to podľa môjho názoru, pokiaľ ide o porušenie práva na prístup k spisu, ktoré môže mať za dôsledok zrušenie predmetného správneho aktu, iba pokiaľ bolo porušené právo dotknutej osoby na obhajobu, a nápravu možno dosiahnuť v rámci súdneho konania, pričom v takom prípade spočíva dôkazné bremeno v preukázaní, že dokumenty mohli byť využité na účely obhajoby tejto osoby. Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Solvay/Komisia (C‑110/10 P, EU:C:2011:687, body 50 až 52 a 57 a 58) a Siemens a i./Komisia (C‑239/11 P, C‑489/11 P a C‑498/11 P, EU:C:2013:866, body 370 a 371).
(
54
)	Súdny dvor uznal, že právo na riadnu správu vecí verejných odzrkadľuje všeobecnú zásadu práva Únie. Pozri najmä rozsudok YS a i. (C‑141/12 a C‑372/12, EU:C:2014:2081, bod 68, ako aj citovanú judikatúru).
(
55
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok FLS Plast/Komisia (C‑243/12 P, EU:C:2014:2006, bod 49 a citovanú judikatúru).
(
56
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Komisia/Edison (C‑446/11 P, EU:C:2013:798, bod 54).
(
57
)	Pre úplnosť treba spresniť, že súd Únie posúdil ako neprípustný dôvod založený na porušení zásady riadnej správy vecí verejných, ktorý bol predložený oneskorene pred prvostupňovým súdom alebo po prvýkrát v štádiu odvolania pred Súdnym dvorom. Pozri v uvedenom poradí rozsudky Stadtsportverband Neuss/Komisia (T‑137/01, EU:T:2003:232, body 135 a 137) a Alcoa Trasformazioni/Komisia (C‑194/09 P, EU:C:2011:497, body 86 až 91).