62011CC0367
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PEDRO CRUZ VILLALÓN
prednesené 19. júla 2012 (
1
)
Vec C-367/11
Déborah Prete
proti
Office national de l’emploi
(návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour de cassation)
„Voľný pohyb pracovníkov — Dávky mladým absolventom, ktorí si hľadajú prvé zamestnanie — Právo uchádzačov o zamestnanie na poberanie dávok — Priznanie dávky podmienené absolvovaním aspoň šesťročného štúdia v hostiteľskom štáte — Nepriama diskriminácia — Proporcionalita“
1.
Belgický Cour de cassation (kasačný súd) predkladá tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorým žiada Súdny dvor, aby opäť rozhodol o belgickom režime sociálnych dávok vyplácaných pri prvom vstupe na trh práce (ďalej len „čakateľský príspevok“) pre mladých uchádzačov o zamestnanie. Po vydaní rozsudkov Deak (
2
), Kziber (
3
), Komisia/Belgicko (
4
), D’Hoop (
5
) a Ioannidis (
6
) bol belgický právny poriadok viackrát zmenený s cieľom postupne ho prispôsobiť požiadavkám voľného pohybu osôb a pracovníkov. Posledná novelizácia však naďalej vyvoláva pochybnosti, keďže sa vyžaduje, aby žiadatelia o uvedený príspevok predtým absolvovali štúdium v belgickom vzdelávacom zariadení, a to v dĺžke aspoň šesť rokov. Táto podmienka sa vzťahuje aj na štátnych príslušníkov iných členských štátov, ktorí študovali v iných štátoch ako v Belgicku, ako je to v prípade navrhovateľky v konaní vo veci samej.
2.
Prejednávaná vec umožní Súdnemu dvoru rozvinúť svoju judikatúru týkajúcu sa sociálnych dávok v súvislosti s uchádzačmi o zamestnanie. Táto oblasť, ktorá bola po vydaní rozsudku Collins (
7
) predmetom neustáleho vývoja v oblasti judikatúry a legislatívy, si ešte stále vyžaduje vysvetlenia Súdneho dvora, najmä pokiaľ ide o existenciu väzby medzi uchádzačom o zamestnanie a hostiteľským štátom, pričom citlivosť tejto otázky odôvodňuje prednesenie týchto návrhov.
I – Právny rámec
A – Právny rámec Únie
3.
Podľa článku 18 ES (článok 21 ZFEÚ) „každý občan únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, pričom podlieha obmedzeniam a podmienkam ustanoveným v tejto zmluve a v opatreniach prijatých na [jej] vykonanie“.
4.
Článok 39 ES (článok 45 ZFEÚ), týkajúci sa voľného pohybu pracovníkov, stanovuje:
„1.   Zabezpečí sa voľný pohyb pracovníkov v rámci Spoločenstva.
2.   Voľný pohyb pracovníkov zahŕňa zrušenie akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky.
3.   S výnimkou obmedzení odôvodnených verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou a ochranou verejného zdravia majú pracovníci právo:
a)
uchádzať sa o skutočne ponúkané pracovné miesta;
b)
voľne sa za týmto účelom pohybovať na území členských štátov;
…“
5.
Nariadenie (EHS) č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva [nedávno zrušené nariadením (EÚ) č. 492/2011] (
8
) v článkoch 3 a 7 stanovuje:
„Článok 3
1.   V súlade s týmto nariadením sa nepoužijú ustanovenia zákona, iného právneho predpisu alebo správneho opatrenia, prípadne správne postupy členského štátu:
—
ak obmedzujú žiadosť o zamestnanie a ponuku zamestnania alebo právo prístupu štátnych príslušníkov iného členského štátu k zamestnaniu a jeho výkonu, prípadne ak s tým spájajú podmienky, ktoré neuplatňujú na vlastných štátnych príslušníkov, alebo
—
ak ich výlučným alebo zásadným cieľom alebo účinkom je zabrániť štátnym príslušníkom iných členských štátov získať ponúkané zamestnanie, aj keď sa ich uplatňovanie neviaže na štátnu príslušnosť.
…
Článok 7
1.   S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.
2.   Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.
…“
B – Vnútroštátny právny rámec
6.
Článok 36 ods. 1 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 týkajúceho sa právnej úpravy nezamestnanosti stanovuje, že na priznanie čakateľského príspevku musí mladý pracovník spĺňať tieto požiadavky:
„1o
mať ukončenú povinnú školskú dochádzku;
2o
a)
buď mať ukončené denné stredoškolské štúdium vyššieho stupňa alebo tretí rok denného technického, umeleckého alebo odborného stredoškolského štúdia vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým spoločenstvom;
...
j)
alebo byť držiteľom dokladu vydaného spoločenstvom, ktorý je rovnocenný s certifikátom v zmysle písm. b), alebo dokladu o spôsobilosti začať vyššie vzdelávanie; toto písmeno sa uplatňuje len za predpokladu, že predtým absolvoval aspoň šesťročné štúdium vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým spoločenstvom
…“
7.
Uvedené písmeno j) bolo doplnené kráľovským nariadením z 11. februára 2003 na základe rozsudku Súdneho dvora vydaného vo veci D’Hoop.
II – Skutkové okolnosti
8.
D. Prete je francúzska štátna príslušníčka, ktorá sa narodila v roku 1981 a od roku 2001 je zosobášená s belgickým štátnym príslušníkom. V roku uzatvorenia manželstva sa D. Prete usadila so svojím manželom v Belgicku a onedlho – 1. februára 2002 – sa ako uchádzačka o zamestnanie zaregistrovala na belgickom úrade práce.
9.
V dňoch 3. až 8. júna 2002 a 5. septembra 2002 D. Prete vykonávala pracovnú činnosť v rámci pracovnej zmluvy na dobu určitú.
10.
Dňa 1. júna 2003 D. Prete požiadala belgické orgány o čakateľský príspevok, dávku poskytovanú mladým absolventom, ktorí si hľadajú prvé zamestnanie. Žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím z 11. septembra 2003, pričom bolo konštatované, že v zmysle kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 D. Prete neabsolvovala vyžadované minimálne šesťročné štúdium v Belgicku.
11.
D. Prete totiž absolvovala stredoškolské štúdium vo Francúzsku, kde získala maturitné vysvedčenie na odbornej škole so špecializáciou administratívny pracovník. Preto nesplnila jednu zo základných požiadaviek stanovených v citovanom kráľovskom nariadení.
12.
D. Prete napadla zamietavé rozhodnutie na Tribunal du travail de Tournai (Pracovný súd v Tournai), ktorý na prvom stupni žalobe vyhovel. Žalovaný správny orgán Office national de l’emploi (národný úrad práce) však podal proti tomuto rozsudku odvolanie. Cour du travail de Mons (Vyšší pracovný súd v Monse) na druhom stupni potvrdil zákonnosť zamietavého správneho rozhodnutia, v dôsledku čoho D. Prete podala kasačný opravný prostriedok na belgický Cour de cassation, ktorý podal predmetný návrh na začatie prejudiciálneho konania.
III – Prejudiciálna otázka položená Súdnemu dvoru
13.
Dňa 11. júla 2011 bol do kancelárie Súdneho dvora doručený návrh belgického Cour de cassation na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom boli uvedené tieto dve otázky:
„1.
Bránia články 12, 17, 18 a prípadne článok 39 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva v znení konsolidovanom v Amsterdame 2. októbra 1997 ustanoveniu vnútroštátneho práva, ktoré podobne ako článok 36 ods. 1 bod 2 písm. j) belgického kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 týkajúceho sa právnej úpravy nezamestnanosti stanovuje na priznanie nároku na poberanie čakateľského príspevku mladému človeku, štátnemu príslušníkovi Európskej únie, ktorý nemá štatút pracovníka v zmysle článku 39 Zmluvy, absolvoval stredoškolské štúdium v Európskej únii, ale nie vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým belgickým spoločenstvom, a je buď držiteľom dokladu vydaného jedným z týchto spoločenstiev potvrdzujúceho rovnocennosť tohto štúdia s certifikátom o štúdiu vydaným skúšobnou komisiou jedného z týchto spoločenstiev príslušnou pre štúdium v týchto belgických vzdelávacích zariadeniach, alebo dokladu o spôsobilosti začať vyššie vzdelávanie, podmienku, aby tento mladý človek predtým absolvoval šesťročné štúdium vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým belgickým spoločenstvom, ak je táto podmienka výlučná a absolútna?
2.
Predstavujú v prípade kladnej odpovede okolnosti, že mladý človek uvedený v prvej otázke, ktorý neabsolvoval šesťročné štúdium v belgickom vzdelávacom zariadení, býva v Belgicku so svojím belgickým manželským partnerom a je zaregistrovaný na belgickom úrade práce ako uchádzač o zamestnanie, skutočnosti, ktoré treba zohľadniť pri posudzovaní väzby tohto mladého človeka s belgickým trhom práce z hľadiska článkov 12, 17, 18 a prípadne článku 39 Zmluvy? Do akej miery treba zohľadniť dĺžku trvania tohto pobytu, manželstva a registrácie v zozname uchádzačov o zamestnanie?“
14.
Písomné pripomienky predložil zástupca D. Preteovej, vlády Belgického kráľovstva a Českej republiky, ako aj Komisia.
IV – O otázkach položených Cour de cassation
15.
Na úvod by som chcel poukázať na to, že obe otázky položené vnútroštátnym súdom sa týkajú v podstate tej istej otázky: možného porušenia jednej alebo viacerých slobôd pohybu. Zatiaľ čo prvá otázka sa týka existencie obmedzenia, predmetom druhej otázky sú možné odôvodnenia v prípade, ak belgická právna úprava obmedzenie skutočne predstavuje.
16.
Vnútroštátny súd má však určité pochybnosti aj o tom, ktorá sloboda sa uplatní na prejednávaný prípad. Vo svojej prvej otázke odkazuje na články 12, 17, 18 a 39 ES, a to navyše alternatívne, z čoho vyplýva, že žiada Súdny dvor o spoluprácu pri určení relevantnej normy.
17.
V prejednávanom prípade totiž ide o francúzsku uchádzačku o zamestnanie, ktorá má bydlisko v Belgicku, kde uzavrela manželstvo s belgickým štátnym príslušníkom, a požiadala o čakateľský príspevok stanovený pre absolventov, ktorí chcú vstúpiť na belgický trh práce. Prelínajú sa tu teda viaceré profily (študentka, uchádzačka o zamestnanie, pracovníčka a napokon manželka štátneho príslušníka členského štátu), ktoré by mohli odôvodniť existenciu viacerých slobôd.
18.
Vzhľadom na takto vymedzený výkladový problém, ktorý Súdnemu dvoru predkladá vnútroštátny súd, sa najprv budem zaoberať časovou a vecnou pôsobnosťou ustanovení uplatniteľných na prejedávaný prípad. Následne sa budem zaoberať posúdením prípadného porušenia dotknutej slobody, a to v dvoch krokoch: po prvé preskúmam otázku, či v prejednávanej veci ide o obmedzenie slobody, a po druhé posúdim odôvodnenie, na ktoré sa odvoláva Belgické kráľovstvo a ktoré sa opiera o neexistenciu väzby medzi navrhovateľkou a hostiteľským štátom.
V – Analýza
A – Časová a vecná pôsobnosť ustanovení uplatniteľných na prejedávanú vec
19.
V prvom rade je potrebné určiť, či sa situácia, v ktorej sa nachádza D. Prete, spravuje ustanoveniami platnej Zmluvy o fungovaní Európskej únie, ktorá nadobudla platnosť 1. decembra 2009, alebo ustanoveniami už zrušenej Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva.
20.
Zo spisu vyplýva, že D. Prete požiadala o čakateľský príspevok 1. júna 2003. Dňa 11. septembra 2003 belgické orgány zamietli jej žiadosť. Preto sa na žiadosť D. Prete vzťahovala právna úprava platná v uvedenom pomerne vzdialenom období, teda konkrétne Zmluva o založení Európskeho spoločenstva. V tomto prejudiciálnom konaní teda treba vyložiť ustanovenia uvedenej zmluvy.
21.
Z toho bezprostredne vyplýva otázka, ktoré články Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva sa vzťahujú na prejednávanú vec. Na jednej strane D. Prete žiada o podporu zameranú na uľahčenie vstupu mladých ľudí na trh práce, takže jej situáciu by bolo možné kvalifikovať ako situáciu uchádzačky o zamestnanie. Na druhej strane zo spisu vyplýva, že D. Prete pred podaním žiadosti o príspevok pracovala, aj keď mimoriadne krátko a v presne ohraničenom čase. Okrem toho treba ešte uviesť, že D. Prete je zosobášená s belgickým štátnym príslušníkom a žiada o príspevok na základe splnenia požiadavky absolvovania štúdia vo vzdelávacom zariadení, čo by mohlo odôvodňovať uplatnenie článku 18 ES.
22.
Súdny dvor už mal príležitosť posúdiť požiadavky týkajúce sa belgického čakateľského príspevku z hľadiska základných slobôd. Už v osemdesiatych rokoch Súdny dvor vo svojej judikatúre analyzoval tieto dávky, ktoré kvalifikoval ako „sociálne výhody“ v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68. (
9
) V rozsudku D’Hoop bolo potvrdené, že na tieto dávky sa nevzťahuje len nariadenie č. 1612/68, ale aj zásada zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti stanovená v článku 12 ES. (
10
) Súdny dvor neskôr v rozsudku Collins konštatoval, že nepriznanie príspevku na účely prístupu uchádzača o zamestnanie, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu, na trh práce možno posudzovať z hľadiska článku 39 ES, týkajúceho sa voľného pohybu pracovníkov. (
11
) V konkrétnom prípade belgického čakateľského príspevku Súdny dvor vo veci Ioannidis rozhodol, že „nie je možné vylúčiť z pôsobnosti článku 39 ods. 2 ES plnenie finančnej povahy určené na uľahčenie prístupu k zamestnaniu na trhu práce členského štátu“ (
12
). Vzhľadom na to, že D. Prete žiada o dávku ako uchádzačka o zamestnanie, je preto v prvom rade relevantný článok 39 ods. 2 ES.
23.
Skutočnosť, že priznanie dávky je podmienené absolvovaním štúdia, alebo skutočnosť, že D. Prete je manželkou belgického štátneho príslušníka, nie je dôvodom na posúdenie tejto veci z hľadiska voľného pohybu osôb. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, pokiaľ existuje okolnosť, ktorá priznáva žalobcovi určitú hospodársku slobodu, ako je voľný pohyb pracovníkov, táto sloboda sa uplatní prednostne pred voľným pohybom osôb upraveným v článku 18 ES.
24.
Je však potrebné objasniť aj inú otázku, keďže D. Prete vykonávala pred podaním žiadosti o príspevok viacero zamestnaní, aj keď ich celková dĺžka trvania bola veľmi krátka (jeden týždeň a jeden deň). Preto si treba položiť otázku, či D. Prete vzhľadom na túto okolnosť nie je skôr „pracovníčkou“ ako „uchádzačkou o zamestnanie“, pričom by to odôvodňovalo odlišný výklad ustanovení uplatniteľných na prejednávaný prípad.
25.
V tejto súvislosti Súdny dvor, ktorý viackrát poukázal na autonómnu povahu pojmu „pracovník“, vylučuje z tohto pojmu činnosti „okrajovej a vedľajšej“ povahy. (
13
) Vo veci Raulin Súdny dvor rozhodol, že je potrebné zohľadniť nepravidelný charakter a obmedzenú dĺžku trvania činností skutočne vykonávaných v rámci zmluvy o príležitostnej práci. (
14
) Hoci v konečnom dôsledku prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vzhľadom na skutočnosti predložené v konaní posúdil, či ide o výlučne príležitostnú činnosť, skutočnosti predložené v tomto prejudiciálnom konaní sú dostatočne jasné na poskytnutie odpovede vnútroštátnemu súdu a na vylúčenie, že D. Prete je „pracovníčkou“ v prísnom zmysle podľa Zmluvy ES.
26.
Za týchto okolností sa vzhľadom na príležitostný, a teda okrajový a vedľajší charakter činnosti, ktorú D. Prete vykonávala v roku 2002, domnievam, že je potrebné ju považovať za špecifickú uchádzačku o zamestnanie s dôsledkami, ktoré z toho vyplývajú.
B – O existencii obmedzenia voľného pohybu pracovníkov v prípade uchádzačky o zamestnanie
27.
Teraz je potrebné preskúmať, či vnútroštátny predpis, ktorý podmieňuje priznanie čakateľského príspevku požiadavkou, aby žiadateľ absolvoval v Belgicku aspoň šesťročné štúdium počas obdobia základného alebo stredoškolského vzdelávania, predstavuje obmedzenie voľného pohybu pracovníkov uplatnené v tomto prípade na uchádzačku o zamestnanie.
28.
V tejto súvislosti je vzhľadom na skutočnosť, že D. Prete je uchádzačkou o zamestnanie a nie pracovníčkou, potrebné vykonať osobitnú analýzu z hľadiska ustanovení a judikatúry uplatniteľnej na takéto osoby.
29.
Treba si tiež položiť otázku, či nariadenie č. 1612/68, konkrétne jeho články 3 a 7, má nejaký vplyv na toto konanie, pričom na túto otázku treba odpovedať záporne. Citovaný predpis totiž zaručuje zásadu zákazu diskriminácie pracovníkov a ich rodinných príslušníkov v súvislosti s prístupom k „sociálnym výhodám“ (
15
). Táto záruka však nie je v prípade uchádzačov o zamestnanie založená na uvedenom nariadení, ale priamo na Zmluve. Pred vydaním rozsudku Collins Súdny dvor vylučoval túto kategóriu osôb z prístupu k sociálnym dávkam. Hoci Súdny dvor v uvedenom rozsudku zmenil tento prístup vzhľadom na ustanovenia Zmluvy týkajúce sa občianstva, nevyjadril sa konkrétne o vplyve uvedených ustanovení na nariadenie č. 1612/68. (
16
) Preto je právo, ktorého sa domáha D. Prete, založené priamo na článku 39 ES, vyloženom z hľadiska občianstva Únie.
30.
V tomto rámci tvorenom výlučne Zmluvou je potrebné pripomenúť, že odsek 2 uvedeného článku 39 ES zakotvuje zákaz akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti, pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky. Ako je všeobecne známe, tento zákaz sa vzťahuje aj na uchádzačov o zamestnanie a týka sa tak priamej, ako aj nepriamej diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. (
17
) Od vydania rozsudku Collins, v ktorom sa Súdny dvor odklonil od dovtedajšej judikatúry, toto ustanovenie zakazuje aj akúkoľvek formu diskriminácie, pokiaľ ide o prístup k dávkam na podporu vstupu na trh práce.
31.
V prejednávanej veci článok 36 ods. 1 bod 2 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, a osobitne jeho písmeno j), stanovuje, že na priznanie čakateľského príspevku je potrebné, aby žiadateľ predtým absolvoval aspoň šesťročné štúdium vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým spoločenstvom. Táto požiadavka sa vzťahuje aj na tých uchádzačov o zamestnanie, ktorí absolvovali štúdium v inom členskom štáte a dali si uznať svoj doklad o vzdelaní v Belgicku, ako je to v prípade D. Prete.
32.
Už v rozsudku D’Hoop Súdny dvor v súvislosti s belgickým štátnym príslušníkom, ktorý študoval vo Francúzsku, konštatoval, že požiadavka štúdia v belgickom vzdelávacom zariadení „znevýhodňuje určitých vlastných štátnych príslušníkov len na základe skutočnosti, že vykonávali svoju slobodu pohybu na účely vzdelávania v inom členskom štáte“ (
18
). Zakrátko Súdny dvor v rozsudku Ioannidis, tentoraz v súvislosti so štátnym príslušníkom iného členského štátu, ktorý žiadal o čakateľský príspevok na prístup na belgický trh práce, rozhodol, že „existuje riziko, že [požiadavka štúdia v belgickom zariadení] znevýhodňuje hlavne štátnych príslušníkov iných členských štátov“ (
19
). V uvedenom rozsudku bola táto argumentácia ďalej rozvinutá a Súdny dvor dospel k záveru, že „je možné, že [požiadavku štúdia v belgickom zariadení] ľahšie splnia vlastní štátni príslušníci“ (
20
).
33.
Belgické kráľovstvo na základe rozsudkov D’Hoop a Ioannidis novelizovalo svoju vnútroštátnu právnu úpravu, avšak zaviedlo uvedenú požiadavku šesťročného štúdia v belgickom zariadení, ktorá naďalej stavia belgických štátnych príslušníkov do výhodnejšieho postavenia, než je postavenie štátnych príslušníkov iných členských štátov. Táto podmienka sama osebe, ako aj jej veľký časový rozsah odrádzajú štátnych príslušníkov iných členských štátov od výkonu voľného pohybu.
34.
Preto sa vzhľadom na uvedené argumenty domnievam, že článok 36 ods. 1 bod 2 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, a osobitne jeho písmeno j), pri uplatnení na uchádzačku o zamestnanie, ktorá žiada o čakateľský príspevok, predstavuje obmedzenie voľného pohybu pracovníkov zakotveného v článku 39 ES.
35.
Zostáva ešte objasniť, či je obmedzenie stanovené v belgickom právnom poriadku odôvodnené z hľadiska Zmluvy ES, pričom na tento problém je zameraná druhá otázka, ktorú položil Cour de cassation.
C – Odôvodnenie obmedzenia
36.
Vnútroštátny súd sa svojou druhou a poslednou otázkou pýta, či také okolnosti, ako sú dĺžka pobytu D. Prete v Belgicku, jej manželstvo s belgickým štátnym príslušníkom a jej registrácia ako uchádzačky o zamestnanie na belgickom úrade, postačujú na vylúčenie odôvodnenosti obmedzenia voľného pohybu pracovníkov. Súdny dvor má v konečnom dôsledku posúdiť, aké majú byť konkrétne úrovne integrácie v hostiteľskom štáte na účely zaručenia nároku na čakateľský príspevok.
37.
Ako správne poznamenala Komisia, Súdny dvor viackrát poukázal na požiadavku integrácie na účely zaručenia nároku osoby vykonávajúcej voľný pohyb na území Únie na sociálne dávky, avšak je dôležité odlíšiť každú konkrétnu oblasť, ktorej sa judikatúra týka. Judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa študentov, vyplývajúca napríklad z rozsudkov Bidar (
21
), Förster (
22
), Morgan (
23
) a Komisia/Holandsko (
24
), sa týka integrácie vyžadovanej od osôb, ktoré vykonávajú voľný pohyb na účely štúdia v inom členskom štáte. Kritérium, ktoré Súdny dvor stanovil v týchto prípadoch, prirodzene, nemožno automaticky rozšíriť na uchádzačov o zamestnanie, ktorých úmysel je výlučne hospodársky a je spojený s cieľmi slobody pohybu odlišnej od slobody pohybu uplatniteľnej na študentov. Preto je dôležité vymedziť pôsobnosť judikatúry Súdneho dvora a určiť kritériá integrácie konkrétne uplatniteľné na uchádzačov o zamestnanie, ktorí žiadajú o čakateľský príspevok.
38.
Ako som už uviedol, kľúčovým rozsudkom v tejto oblasti je rozsudok vydaný vo veci Collins (
25
). V uvedenej veci Súdny dvor zmenil svoju predchádzajúcu judikatúru a v dôsledku nadobudnutia platnosti občianstva Únie dospel k záveru, že dávka na podporu vstupu na trh práce patrí medzi vnútroštátne opatrenia, na ktoré sa vzťahuje voľný pohyb pracovníkov uplatnený na uchádzačov o zamestnanie. Súdny dvor v rozsudku Collins konštatoval, že požiadavka štátnej príslušnosti podmieňujúca prístup k týmto dávkam predstavuje prekážku voľného pohybu pracovníkov, avšak ďalej dodal, že ide o odôvodnené opatrenie, „ak… sa zaklad[á] na objektívnych dôvodoch nezávislých od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a primeraných cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne právo“ (
26
).
39.
Spomedzi cieľov legitímne sledovaných štátmi Súdny dvor v uvedenom rozsudku vyzdvihol existenciu „väzb[y] medzi osobou, ktorá žiada o priznanie takejto dávky, a svojím trhom práce“ (
27
). Judikatúra teda pripúšťa, aby hostiteľský štát od uchádzačov o zamestnanie pochádzajúcich z iných členských štátov vyžadoval, aby preukázali určitý stupeň integrácie. Táto integrácia sa môže týkať integrácie uchádzača o zamestnanie na trhu práce, ale môže ísť tiež o väzbu medzi uchádzačom o zamestnanie a hostiteľskou spoločnosťou, či už v dôsledku existencie príbuzenských alebo citových vzťahov so štátnymi príslušníkmi hostiteľského štátu, alebo v dôsledku dlhodobého pobytu.
40.
Z uplatnenia týchto kritérií na prejednávaný prípad vyplýva, že po prvé sporné opatrenie, teda požiadavka aspoň šesťročného štúdia v belgickom vzdelávacom zariadení, je „objektívnym“ opatrením „nezávislým od štátnej príslušnosti dotknutých osôb“. Ide o regulovanú podmienku, ktorá navyše sama osebe nevedie k rozlišovaniu medzi belgickými štátnymi príslušníkmi a cudzími štátnymi príslušníkmi, takže spĺňa prvú z požiadaviek podrobne opísaných v judikatúre.
41.
Väčšie pochybnosti však vyvoláva otázka proporcionality sporného opatrenia, ktorú je teraz potrebné analyzovať v kontexte rozsiahlej judikatúry Súdneho dvora.
42.
Požiadavka aspoň šesťročného štúdia v belgickom vzdelávacom zariadení sa skutočne uplatňuje ako objektívna požiadavka, ktorej účelom je zabezpečiť, aby žiadateľ o čakateľský príspevok mal dostatočnú väzbu k Belgicku. Na to, aby bolo opatrenie primerané sledovaným cieľom, je však potrebné, aby bolo vhodné, nevyhnutné a primerané v užšom zmysle. Hoci som vyššie uviedol, že toto opatrenie objektívne slúži na zabezpečenie integrácie (a preto spĺňa kritérium vhodnosti), väčšie pochybnosti vyvoláva nevyhnutnosť tohto opatrenia a jeho primeranosť v užšom zmysle.
43.
Už vo veci D’Hoop Súdny dvor v súvislosti s rovnakým príspevkom, ako je príspevok v prejednávanej veci, odmietol požiadavku prístupu založenú na členskom štáte, v ktorom sa nachádza vzdelávacie zariadenie, v ktorom žiadateľ absolvoval štúdium. Súdny dvor konštatoval, že také opatrenie má „príliš všeobecný a výlučný charakter“, keďže „nespravodlivo vyzdvihuje skutočnosť, ktorá nie je nevyhnutne ukazovateľom skutočného a účinného stupňa spojenia medzi žiadateľom o čakateľský príspevok a geografickým trhom práce, pričom vylučuje akýkoľvek iný ukazovateľ“.
44.
Z tohto hľadiska je požiadavka dĺžky štúdia v Belgicku de facto rovnocenná požiadavke bydliska, keďže je zrejmé, že maloletý absolvuje štúdium v členskom štáte, v ktorom má bydlisko. Na druhej strane sa táto požiadavka tiež podobá požiadavkám, ktoré Súdny dvor už posúdil (a vyhlásil za neprípustné) v citovaných veciach D’Hoop a Ioannidis, keďže šesťročné obdobie štúdia je dostatočne dlhé na to, aby ho v prevažnej väčšine prípadov dosiahli študenti, ktorí absolvujú štúdium v belgických vzdelávacích zariadeniach. Ide teda o ešte zaťažujúcejšie opatrenie ako opatrenie, ktoré Súdny dvor v minulosti vyhlásil za neprípustné, keďže nielenže de facto vyžaduje väzbu s belgickým vzdelávacím zariadením, ale trvanie tejto väzby predlžuje na obdobie, ktoré je v každom prípade príliš dlhé.
45.
Predchádzajúca šesťročná väzba pre uchádzačov o zamestnanie si totiž vyžaduje veľmi dlhé obdobie, ktoré je ešte dlhšie ako obdobie vyžadované od osôb, ktoré nie sú ekonomicky činné, a ktoré, ako je známe, predstavuje päť rokov. (
28
) Súdny dvor potvrdil túto časovú väzbu pre prípad študentov, ale zároveň zdôraznil, že ide o požiadavku uplatniteľnú výlučne na osoby, ktoré nevykonávajú ekonomickú činnosť. (
29
)
46.
Prípad uchádzačov o zamestnanie je odlišný. Hoci je jasné, že nejde o ekonomicky činných jednotlivcov v prísnom zmysle slova, je nesporné, že Zmluvy týmto osobám už na základe toho, že si hľadajú zamestnanie, priznávajú podobné postavenie ako osobám, ktoré sa premiestňujú z ekonomických dôvodov. Ako som už zdôraznil v bode 30 týchto návrhov, od vydania rozsudku Collins Súdny dvor rozšíril ochranu, ktorú požívali uchádzači o zamestnanie, aj na oblasť dávok, čím zabránil diskriminácii tejto kategórie osôb v súvislosti s prístupom k dávkam, ktoré majú uľahčiť ich vstup na trh práce.
47.
Preto ide o príliš všeobecnú požiadavku, ktorú možno ľahko nahradiť prostredníctvom alternatívnych, menej zaťažujúcich požiadaviek, z čoho vyvodzujem záver, že ide o neprimerané opatrenie. Toto konštatovanie potvrdzujú okolnosti konkrétneho prípadu.
48.
Ako sa uvádza v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, D. Prete má bydlisko v Belgickom kráľovstve od roku 2001, keď uzavrela manželstvo s belgickým štátnym príslušníkom. O dva roky neskôr, po registrácii na príslušnom úrade práce, požiadala o čakateľský príspevok. Možno napriek tomu, že žiadateľka má vyžadovanú kvalifikáciu, dva roky sa legálne zdržiavala na území Belgicka, je manželkou belgického štátneho príslušníka a je registrovaná na úrade práce, tvrdiť, že nemá dostatočne silnú väzbu s trhom práce a so sociálnou situáciou v hostiteľskom štáte? Ak podľa belgickej právnej úpravy v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, ide o prípad nedostatočnej integrácie, považujem za primerané dospieť v rámci jej odôvodnenia k záveru, že ide o právnu úpravu, ktorá odporuje zásade proporcionality.
49.
Zo skutočnosti, že D. Prete je manželkou belgického štátneho príslušníka, navyše vyplýva ďalšia skutočnosť, na ktorú správne poukázala Komisia. Vnútroštátne opatrenie, ktoré nepriznáva nárok na čakateľský príspevok osobám, ktoré sa legálne zdržiavajú na území Belgicka po uzavretí manželstva so štátnym príslušníkom tohto štátu, predstavuje opatrenie, ktoré nezohľadňuje rodinné pomery uchádzača o zamestnanie. Tieto pomery svedčia o možných väzbách vytvorených v hostiteľskom štáte, a hoci sa v niektorých prípadoch obmedzujú napríklad len na existenciu osobnej väzby, v iných prípadoch, ak nie sú riadne posúdené, môžu predstavovať skutočnosť, ktorá spôsobuje porušenie základného práva na súkromný život, ktoré Súdny dvor uznal práve v súvislosti s voľným pohybom osôb. (
30
) Je zrejmé, že požiadavka, ktorá je predmetom tohto konania, neumožňuje belgickým orgánom ani súdom zohľadniť túto okolnosť. Vzhľadom na nemožnosť zvážiť osobné pomery, aké boli spomenuté vyššie, teda zastávam názor, že opatrenie upravené v článku 36 ods. 1 bode 2 písm. j) kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 je v rozpore so zásadou proporcionality, a preto neodôvodňuje obmedzenie voľného pohybu pracovníkov.
50.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že požiadavka aspoň šesťročného štúdia v belgickom vzdelávacom zariadení je neprimeraným obmedzením, ktorého všeobecná povaha bráni zohľadneniu konkrétnych okolností každého prípadu a zároveň vylučuje iné, menej obmedzujúce možnosti, ktoré by umožnili rovnako dosiahnuť cieľ sledovaný belgickými orgánmi.
VI – Návrh
51.
Vzhľadom na uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Cour de cassation, odpovedal takto:
Článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takému opatreniu, akým je opatrenie stanovené v článku 36 ods. 1 bode 2 písm. j) kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, ktoré bezvýhradne podmieňuje priznanie čakateľského príspevku uchádzačovi o zamestnanie, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu, tým, že tento uchádzač musel absolvovať aspoň šesťročné štúdium vo vzdelávacom zariadení spravovanom, podporovanom alebo uznanom niektorým belgickým spoločenstvom.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Rozsudok z 20. júna 1985 (94/84, Zb. s. 1873).
(
3
)	Rozsudok z 31. januára 1991 (C-18/90, Zb. s. I-199).
(
4
)	Rozsudok z 12. septembra 1996 (C-278/94, Zb. s. I-4307).
(
5
)	Rozsudok z 11. júla 2002 (C-224/98, Zb. s. I-6191).
(
6
)	Rozsudok z 15. septembra 2005 (C-258/04, Zb. s. I-8275).
(
7
)	Rozsudok z 23. marca 2004 (C-138/02, Zb. s. I-2703).
(
8
)	Nariadenie Rady z 15. októbra 1968 (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15).
(
9
)	Pozri rozsudok Deak, už citovaný, bod 24.
(
10
)	Pozri rozsudok D’Hoop, už citovaný, bod 27 a nasl.
(
11
)	Rozsudok Collins, už citovaný, bod 63.
(
12
)	Rozsudok Ioannidis, už citovaný, bod 22.
(
13
)	Pozri okrem iného rozsudky z 23. marca 1982, Levin (53/81, Zb. s. 1035, bod 17); z 3. júla 1986, Lawrie-Blum (66/85, Zb. s. 2121, bod 21), a zo 17. marca 2005, Kranemann (C-109/04, Zb. s. I-2421, bod 12). Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer 12. marca 2009 vo veci Vatsouras a Koupatantze (C-22/08 a C-23/08, Zb. s. I-4585, body 23 až 29).
(
14
)	Rozsudok z 26. februára 1992 (C-357/89, Zb. s. I-1027, bod 14).
(
15
)	Pozri rozsudok Deak, už citovaný, bod 24.
(
16
)	Rozsudok Collins, už citovaný, body 60 a 61. Bod 3 výroku tohto rozsudku svedčí tiež o jeho dosahu, keďže toto právo výslovne opiera výlučne o článok 39 ES.
(
17
)	Pozri okrem iného rozsudky z 12. februára 1974, Sotgiu (152/73, Zb. s. 153, bod 11); z 15. marca 2005, Bidar (C-209/03, Zb. s. I-2119, bod 51), a Ionannids, už citovaný, bod 26.
(
18
)	Už citovaný rozsudok, bod 34.
(
19
)	Už citovaný rozsudok, bod 28.
(
20
)	Tamže.
(
21
)	Už citovaný rozsudok.
(
22
)	Rozsudok z 18. novembra 2008 (C-158/07, Zb. s. I-8507).
(
23
)	Rozsudok z 23. októbra 2007 (C-11/06 a C-12/06, Zb. s. I-9161).
(
24
)	Rozsudok zo 14. júna 2012 (C-542/09).
(
25
)	Už citovaný rozsudok.
(
26
)	Už citovaný rozsudok, bod 66.
(
27
)	Už citovaný rozsudok, bod 71.
(
28
)	Pozri článok 24 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, ako aj rozsudok vydaný vo veci Förster, už citovaný.
(
29
)	Rozsudok Komisia/Holandsko, už citovaný, body 60 a 61.
(
30
)	Pozri okrem iného rozsudok z 11. júla 2002, Carpenter (C-60/00, Zb. s. I-6279, body 41 a 42).