62018TJ0292_RES
Vo veci T‑292/18
Portugalská republika
proti
Európskej komisii
Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 30. januára 2020
„EPZF a EPFRV – Výdavky vylúčené z financovania – Výdavky vynaložené Portugalskom – Články 32 a 33 nariadenia (ES) č. 1290/2005 – Článok 54 nariadenia (EÚ) č. 1306/2013 – Pojem vnútroštátny súd“
Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Financovanie z EPZF a EPFRV – Zúčtovanie – Sumy, ktoré znáša členský štát – Nevymoženie súm členským štátom v primeranej lehote z dôvodu nezrovnalostí alebo nedbanlivosti – Odlišné lehoty v závislosti od toho, či sa vymáhanie stalo predmetom konania pred vnútroštátnymi súdmi – Pojem vnútroštátny súd – Vymáhanie prostredníctvom správnych orgánov v daňovom exekučnom konaní – Orgán vykonávajúci výlučne funkcie, ktoré majú administratívnu povahu a nespĺňajúci požiadavku nezávislosti – Vylúčenie
(Článok 267 ZFEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1306/2013, článok 54 ods. 2; nariadenie Rady č. 1290/2005, článok 32 ods. 5 a článok 33 ods. 8)
(pozri body 33 – 37, 47 – 49, 55, 56)
Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Financovanie z EPZF a EPFRV – Zúčtovanie – Zásady – Povinnosť náležitej starostlivosti členských štátov
[Článok 4 ods. 3 ZEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1306/2013, článok 58 ods. 1; nariadenie Rady č. 1290/2005, článok 9 ods. 1 písm. a)]
(pozri body 59 – 67)
Zhrnutie
V rozsudku Portugalsko/Komisia (T‑292/18), vyhlásenom 30. januára 2020, Všeobecný súd zamietol žalobu o čiastočnú neplatnosť podanú Portugalskou republikou proti vykonávaciemu rozhodnutiu Európskej komisie (EÚ) 2018/304 (
1
), a to v rozsahu, v akom sa ním z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené týmto členským štátom v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) alebo Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) vo výške 1052101,05 eura.
Článok 32 ods. 5 nariadenia č. 1290/2005 (
2
) stanovuje, že ak sa vymáhanie súm, ktoré boli neoprávnene vyplatené alebo stratené v dôsledku nezrovnalostí alebo nedbanlivosti, nevykonalo v lehote štyroch rokov od dátumu prvého správneho alebo súdneho zistenia alebo ôsmich rokov, ak je vymáhanie predmetom konania pred vnútroštátnymi súdmi, dôsledky nevykonaného vymáhania znáša vo výške 50 % daný členský štát a vo výške 50 % rozpočet Únie (pravidlo rozdelenia finančnej zodpovednosti v prípade nevykonania vymáhania nazvané „pravidlo 50/50“) (
3
).
Napadnuté rozhodnutie vychádza zo zistenia Komisie, v rámci jej úlohy overovania vnútroštátnych postupov vymáhania neoprávnených platieb v dôsledku nezrovnalostí, že portugalské orgány nesprávne zaradili niektoré výdavky, ktoré boli vynaložené v rámci EPZF alebo EPFRV a ktoré mali byť vymáhané. Komisia sa domnievala, že dlhy voči portugalskej platobnej agentúre, ktorých vymáhanie bolo predmetom exekučného konania zo strany portugalských daňových orgánov, boli nesprávne kategorizované ako dlhy, ktorých vymáhanie je predmetom konania pred vnútroštátnymi súdmi v zmysle už citovaného ustanovenia. Podľa Komisie sa teda na tieto dlhy malo uplatniť pravidlo 50/50, ak nedošlo k vymoženiu po štyroch rokoch, a nie až po ôsmich rokoch, ako to tvrdili portugalské orgány.
Keďže Portugalská republika nesúhlasila s týmto výkladom, požiadala o zrušenie napadnutého rozhodnutia, pričom uviedla, že nútené vymáhanie dlžných súm v rámci správnych vzťahov sa v Portugalsku uskutočňuje prostredníctvom daňového exekučného konania, ktoré je potrebné považovať za konanie súdnej povahy. Podľa názoru tohto členského štátu sa teda pravidlo 50/50 malo uplatniť iba pri neexistencii vymoženia po ôsmich rokoch.
Na podporu svojej žaloby o neplatnosť napadnutého rozhodnutia Portugalská republika uviedla jediný žalobný dôvod založený na porušení článkov 32 a 33 nariadenia č. 1290/2005 a článku 54 nariadenia č. 1306/2013, keďže Komisia podľa nej dospela k nesprávnemu záveru, že dlhy voči portugalskej platobnej agentúre, ktorých vymáhanie bolo predmetom exekučného konania zo strany daňových orgánov, nepredstavujú veci, ktorých vymáhanie je predmetom konania pred vnútroštátnymi súdmi v zmysle uvedených článkov.
Všeobecný súd žalobu zamietol, pričom na tento účel najprv pripomenul, že pojem „vnútroštátny súd“, rozhodujúci na určenie pôsobnosti pravidla 50/50, nesmie byť ponechaný na posúdenie každého členského štátu a vyžaduje si v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovení, v ktorých sa nachádza, a cieľ sledovaný nariadeniami č. 1290/2005 a 1306/2013.
Na účely výkladu pojmu „vnútroštátny súd“ uvedeného vo vyššie citovaných ustanoveniach Všeobecný súd odkázal na kritériá, ktoré stanovil Súdny dvor na účely posúdenia, či je vnútroštátny orgán svojou povahou „súdnym orgánom“ v zmysle článku 267 ZFEÚ
Všeobecný súd po preskúmaní povahy príslušného orgánu portugalskej daňovej správy z hľadiska týchto kritérií dospel k záveru, že takýto orgán nemožno považovať za „vnútroštátny súd“. Nevykonáva totiž súdne funkcie, ale len funkcie, ktoré majú administratívnu povahu, pričom jeho úlohou nie je rozhodnúť spor ani preskúmať zákonnosť osvedčenia o dlhu vydaného portugalskou platobnou agentúrou. Takýto orgán navyše nespĺňa požiadavku nezávislosti.
Všeobecný súd z toho vyvodil, že na rozdiel od toho, čo tvrdila Portugalská republika, daňové exekučné konanie na príslušnom orgáne správy daní nemôže byť kvalifikované ako vymáhanie vedené pred „vnútroštátnymi súdmi“ v zmysle citovaných článkov nariadení č. 1290/2005 a 1306/2013, a to prinajmenšom v prípade neexistencie zásahu správnych a daňových súdov.
Portugalská republika preto mala povinnosť uzavrieť postup daňového exekučného konania pred príslušným úradom daňovej správy v prekluzívnej lehote štyroch rokov uvedenej v už citovaných ustanoveniach. Všeobecný súd teda dospel k záveru, že Komisia mohla oprávnene vylúčiť niektoré výdavky z financovania Únie z dôvodu, že už viac než štyri roky boli predmetom daňového exekučného konania pred príslušným orgánom správy daní.
(
1
)	Vykonávacie rozhodnutie Komisie (EÚ) 2018/304 z 27. februára 2018, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a v rámci Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (Ú. v. EÚ L 59, 2018, s. 3).
(
2
)	Nariadenie Rady (ES) č. 1290/2005 z 21. júna 2005 o financovaní Spoločnej poľnohospodárskej politiky (Ú. v. EÚ L 209, 2005, s. 1).
(
3
)	Článok 32 nariadenia č. 1290/2005 obsahuje špecifické ustanovenia týkajúce sa EPZF. Článok 33 ods. 8 toho istého nariadenia obsahuje v podstate rovnocenné ustanovenie, pokiaľ ide o EPFRV. Tieto ustanovenia boli v podstate prevzaté do článku 54 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1306/2013 zo 17. decembra 2013 o financovaní, riadení a monitorovaní spoločnej poľnohospodárskej politiky (Ú. v. EÚ L 347, 2013, s. 549), ktoré zrušilo a nahradilo nariadenie č. 1290/2005.