Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 22. januára 2026(1)
Vec C‑583/24 [Tagu](i)
Trestné konanie
proti
DZ,
za účasti
Openbaar Ministerie
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Európsky zatykač – Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV – Článok 1 ods. 3 – Rámcové rozhodnutie 2004/757/SVV – Článok 2 ods. 1 písm. a) a článok 2 ods. 2 – Článok 4 ods. 1 a článok 4 ods. 2 písm. b) – Minimálne ustanovenia o znakoch skutkových podstát trestných činov a trestov v oblasti nezákonného obchodu s drogami – Charta základných práv Európskej únie – Článok 49 ods. 3 – Primeranosť trestov – Preskúmanie súdnym orgánom vykonávajúceho členského štátu “
I.      Úvod
1.        O skutočnosti, že súdne orgány vydávajúce zatykač a vykonávajúce súdne orgány zohľadňujú zásadu proporcionality pri vykonávaní rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi(2), zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009(3), sa už písalo veľa, pričom tento fenomén bol určite ešte umocnený tým, že rámcové rozhodnutie 2002/584 sa k tejto otázke nevyjadruje.(4)
2.        Toto rámcové rozhodnutie totiž neobsahuje žiadnu výslovnú požiadavku, aby súdne orgány členských štátov dodržiavali zásadu proporcionality v rámci svojej pôsobnosti.(5) Na kompenzáciu tohto opomenutia bola táto požiadavka formulovaná v rôznych príručkách týkajúcich sa vydávania a výkonu európskeho zatykača,(6) ako aj Európskym parlamentom(7).
3.        Komisia tak vo svojej príručke z roku 2023 uvádza, že európsky zatykač „má byť stále primeraný svojmu cieľu“(8). Z tohto hľadiska by súdne orgány vydávajúce zatykač „by mali okrem toho zvážiť, či by sa namiesto vydania [európskeho zatykača] mohli použiť iné opatrenia justičnej spolupráce“, keďže takéto opatrenia by mohli byť „účinné, ale menej donucovacie“. Všeobecnejšie Komisia zdôrazňuje, že „uplatňovanie kontroly primeranosti pred vydaním [európskeho zatykača] môže posilniť vzájomnú dôveru medzi príslušnými orgánmi členských štátov“, čo prispieva k „k účinnému fungovaniu [európskeho zatykača] v celej [Európskej ú]nii“(9).
4.        Hoci sa v rámcovom rozhodnutí 2002/584 nenachádza žiadna výslovná zmienka, požiadavka primeranosti teda narúša proces odovzdávania zavedený týmto rámcovým rozhodnutím. Inak to nemôže byť ani preto, lebo podľa článku 5 ods. 4 ZEÚ „podľa zásady proporcionality neprekračuje obsah a forma činnosti Únie rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov zmlúv“. Vzhľadom na dôsledky európskeho zatykača na práva vyžiadaných osôb a s cieľom zabezpečiť efektívnosť a rýchlosť postupov odovzdávania je preto osobitne dôležité, aby vydávajúce súdne orgány v každom prípade starostlivo a s určitou zdržanlivosťou preskúmali, či je takýto zatykač nevyhnutný.
5.        Samotný Súdny dvor pod vedením viacerých svojich generálnych advokátov(10) zdôraznil potrebu preskúmania proporcionality súdnym orgánom vydávajúcim zatykač. Keďže vydanie európskeho zatykača môže mať za následok zatknutie osoby, na ktorú bol tento zatykač vydaný, a teda môže zasiahnuť do jej osobnej slobody, podľa Súdneho dvora súdnemu orgánu, ktorý zamýšľa vydať európsky zatykač, prináleží, aby preskúmal, či je vzhľadom na osobitné okolnosti prejednávanej veci vydanie tohto zatykača primerané.(11) V tejto súvislosti sa zdá, že Súdny dvor rozlišuje medzi európskym zatykačom vydaným na účely stíhania a európskym zatykačom vydaným na účely výkonu trestu, keďže uviedol, že v druhom prípade primeranosť tohto zatykača vyplýva z vydaného opatrenia, ktorým musí byť, ako vyplýva z článku 2 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, trest alebo ochranné opatrenie s trvaním najmenej štyri mesiace.(12)
6.        Pokiaľ ide o vykonávajúci súdny orgán, z judikatúry Súdneho dvora nevyplýva, že by bol povinný preskúmať proporcionalitu európskeho zatykača, ktorý má vykonať.(13)
7.        Okrem toho Komisia vo svojej príručke z roku 2023 zdôrazňuje, že overenie proporcionality európskeho zatykača prináleží výlučne súdnemu orgánu vydávajúcemu zatykač. V tejto súvislosti uvádza, že v rámcovom rozhodnutí 2002/584 „nie je stanovená možnosť hodnotenia primeranosti európskeho zatykača vykonávajúcim členským štátom“. Podľa tejto inštitúcie je to „v súlade so zásadou vzájomného uznávania“. Ak by však mal mať vykonávajúci súdny orgán vážne pochybnosti o primeranosti európskeho zatykača, mala by sa uprednostniť cesta „priamej komunikácie“ medzi týmto orgánom a súdnym orgánom vydávajúcim zatykač, aby sa našlo „vhodnejšie riešenie“.(14) Komisia sa domnieva, že takéto situácie by sa mali vyskytnúť len „v mimoriadnych prípadoch“.(15)
8.        Po týchto spresneniach treba na úvod zdôrazniť, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania vyzýva Súdny dvor, aby z osobitného hľadiska preskúmal problematiku proporcionality v rámci mechanizmu odovzdávania, hoci, ako vysvetlím nižšie, rozdelenie overení, ktoré musia vykonať súdne orgány vydávajúce zatykač a vykonávajúce súdne orgány, je tiež jadrom právnej diskusie.
9.        Tento návrh tak vedie Súdny dvor k rozhodnutiu o tom, či vykonávajúci súdny orgán môže, a prípadne za akých podmienok, odmietnuť vykonanie európskeho zatykača vydaného na účely výkonu trestu odňatia slobody, ak sa domnieva, že odovzdanie hľadanej osoby by mohlo viesť k porušeniu zásady primeranosti trestov zakotvenej v článku 49 ods. 3 Charty základných práv Európskej únie(16). Z tohto hľadiska nejde ani tak o overenie dodržiavania zásady proporcionality v štádiu vydania európskeho zatykača, ale skôr o overenie dodržiavania tejto zásady v štádiu výkonu tohto zatykača, pokiaľ ide o trest uložený vo vydávajúcom členskom štáte, pričom európsky zatykač je len procesným nástrojom používaným na jeho výkon.(17)
10.      Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa konkrétne týka výkladu článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 v spojení s článkom 49 ods. 3 Charty, ako aj s článkom 2 ods. 1 a 2, článkom 4 ods. 1 a 2 a článkom 5 rámcového rozhodnutia Rady 2004/757/SVV z 25. októbra 2004, ktorým sa stanovujú minimálne ustanovenia o znakoch skutkových podstát trestných činov a trestov v oblasti nezákonného obchodu s drogami(18).
11.      Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti DZ vo veci európskeho zatykača, ktorý bol na neho vydaný na účely výkonu právoplatného trestu odňatia slobody v trvaní siedmich rokov za trestný čin spočívajúci v dovoze „rizikových a vysoko rizikových“ drog do Rumunska.
12.      V tomto kontexte bude potrebné určiť, či a prípadne v akom rozsahu a za akých podmienok môže vykonávajúci súdny orgán odmietnuť odovzdanie DZ, ak sa domnieva, že takýto trest je neprimeraný a že výkon európskeho zatykača tak porušuje zásadu primeranosti trestov zakotvenú v článku 49 ods. 3 Charty. Konkrétne, je tento orgán povinný vykonať dvojfázové preskúmanie, aby mohol odmietnuť toto odovzdanie na základe článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584? V prípade kladnej odpovede, aký konkrétny obsah treba dať každej z dvoch fáz tohto preskúmania?
II.    Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
13.      Judecătoria Constanța (Súd prvej inštancie Constanca, Rumunsko) vydal 9. januára 2024 európsky zatykač na DZ. Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko), ktorý je vnútroštátnym súdom, musí ako vykonávajúci súd rozhodnúť o vykonaní tohto zatykača. Tento súd sa domnieva, že sa nemožno dovolávať žiadneho z dôvodov nevykonania uvedených v článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia 2002/584.
14.      Európsky zatykač sa vzťahuje na výkon trestu odňatia slobody v dĺžke siedmich rokov, ktorý sa stal právoplatným na základe rozhodnutia Curtea de Apel Constanța (Odvolací súd Constanca, Rumunsko) z 20. decembra 2023, po konaní, na ktorom sa osobne zúčastnil DZ.(19) Vnútroštátny súd uvádza, že z tohto zatykača vyplýva, že toto odsúdenie sa týka nedovoleného dovozu troch gramov marihuany a štyroch tabliet, ktoré obsahovali metyléndioxymetamfetamín (MDMA), do Rumunska, ktorého sa DZ dopustil spoločne so svojou manželkou. Tento súd spresňuje, že tieto skutky sú v Rumunsku stíhané na základe článku 3 Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (zákon č. 143/2000 o prevencii a boji proti obchodovaniu s drogami a nezákonnému užívaniu drog)(20) z 26. júla 2000, v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon č. 143/2000“)(21), a článku 46 ods. 2 Codul penal (Trestný zákon)(22). V rumunskom práve ide o jeden a ten istý trestný čin, a to „dovoz rizikových a vysoko rizikových drog do krajiny“.
15.      Vnútroštátny súd tiež spresňuje, že v rozsahu, v akom sa článok 3 zákona č. 143/2000 týka „vysoko rizikových“ drog, má za cieľ vykonať článok 4 ods. 2 písm. b) rámcového rozhodnutia 2004/757.(23) Zatiaľ čo toto posledné uvedené ustanovenie ukladá členským štátom povinnosť stanoviť trestnosť, za ktorú možno uložiť trest odňatia slobody s hornou hranicou trestnej sadzby najmenej päť až desať rokov, z dodatočných informácií poskytnutých vydávajúcim súdnym orgánom a rumunským úradom Agentúry Európskej únie pre justičnú spoluprácu v trestných veciach (Eurojust) vyplýva, že v čase spáchania skutkov bol trestný čin „dovozu rizikových a vysoko rizikových drog do krajiny“ potrestaný trestom odňatia slobody najmenej sedem rokov.
16.      Vzhľadom na množstvá drog, ktoré sú uvedené v európskom zatykači, a na vyhlásenie DZ na pojednávaní pred vnútroštátnym súdom – podľa ktorého boli drogy určené na osobnú spotrebu jeho manželky, ktorá ich používala na zmiernenie bolesti,(24) tento súd konštatuje, že išlo o malé množstvá „rizikových“ a „vysoko rizikových“ drog na osobnú spotrebu. V každom prípade uvedený súd uvádza, že DZ a jeho manželka mali tieto malé množstvá drog v držbe bez toho, aby mali v úmysle s nimi obchodovať.
17.      Rumunské právo stanovuje možnosti zníženia trestu, najmä zohľadnením poľahčujúcich okolností. V odpovedi na žiadosť však súdny orgán vydávajúci zatykač oznámil, že v prípade DZ neexistujú ani priťažujúce okolnosti, ako je recidíva, ani poľahčujúca okolnosť. Aj keby sa DZ mohol požiadať o zmiernenie trestu a keby mu bolo vyhovené, podmienečný odklad výkonu trestu by nebol možný vzhľadom na dĺžku tohto trestu. Podľa tohto orgánu by totiž v prípade uplatnenia dôvodu na zmiernenie trestu tento trest predstavoval štyri roky a osem mesiacov, a bol by teda dlhší ako tri roky.(25)
18.      Vnútroštátny súd z týchto skutočností vyvodzuje, že okrem okolností, ktoré odôvodňujú zníženie trestu, rumunská právna úprava ukladala súdu v prípade odsúdenia za nezákonný dovoz „rizikových a vysokorizikových drog“ v čase spáchania skutku povinnosť uložiť minimálny trest odňatia slobody v trvaní siedmich rokov bez toho, aby zohľadnil, či sa toto správanie týkalo malého množstva drog, alebo či to, kto sa tohto správania dopustil, tak urobil na účely osobnej konzumácie, prinajmenšom bez úmyslu s nimi obchodovať.
19.      Naopak, pokiaľ bola uplatniteľná jedna alebo viacero zákonných možností zmiernenia trestu, táto právna úprava umožňovala súdu znížiť tento minimálny trest za nezákonný dovoz malých množstiev „rizikových a vysoko rizikových drog“ pre osobnú spotrebu, a to aspoň o polovicu (v prípade uplatnenia článku 15 zákona č. 143/2000), alebo najviac o jednu tretinu (v prípade uplatnenia jednej alebo viacerých ďalších možností zníženia trestu).
20.      Vnútroštátny súd uvádza, že právny zástupca DZ namietal proti jeho odovzdaniu, pričom tvrdil, že uložený trest odňatia slobody je neprimeraný, a preto je v rozpore s článkom 49 ods. 3 Charty. Tento súd sa domnieva, že vzhľadom na argumentáciu tohto právneho zástupcu minimálny trest, ktorý rumunská právna úprava ukladá rumunskému trestnému súdu v prejednávanej veci, posudzovaný spoločne s obmedzenými zákonnými možnosťami zníženia trestu, vyvoláva otázky z hľadiska zásady primeranosti trestov, ktorá je uvedená v tomto ustanovení.
21.      V prvom rade podľa uvedeného súdu vzniká otázka, či v prípade, keď sa vyžiadaná osoba odvoláva na skutočné riziko výkonu trestu neprimeraného trestnému činu, na základe ktorého bol vydaný európsky zatykač, musí vykonávajúci súdny orgán overiť, či toto riziko môže viesť k odmietnutiu odovzdania.
22.      Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že nie je isté, či z rozsudku zo 14. júla 2022, Procureur général près la cour d’appel d’Angers(26), nemožno vyvodiť, že nie je možné odvolávať sa na článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 v spojení s článkom 49 ods. 3 Charty.
23.      V druhom rade podľa tohto súdu vznikajú viaceré doplňujúce otázky týkajúce sa spôsobu, akým by mal vykonávajúci súdny orgán posúdiť, či v členskom štáte vydávajúcom zatykač existuje skutočné riziko výkonu právoplatného neprimeraného trestu.
24.      Je teda potrebné položiť si otázku, aké preskúmanie musí tento orgán uplatniť v rámci tohto posúdenia a akú úlohu zohráva v rámci tohto preskúmania povinnosť uložiť minimálny trest, posudzovanú v spojení s možnosťami zmiernenia trestu a odkladu výkonu trestu, ktoré stanovuje právo členského štátu vydávajúceho zatykač. Okrem toho vzhľadom na to, že trest odňatia slobody, na ktorý bola odsúdená vyžiadaná osoba, už nadobudol právoplatnosť, napokon vzniká otázka, či prípadná záruka, ktorú by mali poskytnúť orgány vydávajúceho členského štátu – napríklad záruka, že vyžiadanú osobu možno omilostiť alebo že môže podať návrh na preskúmanie odsudzujúceho rozsudku – by mohla ešte vylúčiť, pokiaľ ide o vyžiadanú osobu, skutočné riziko porušenia článku 49 ods. 3 Charty.
25.      Za týchto okolností Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 1 ods. 3 [rámcového rozhodnutia 2004/584] v spojení s článkom 49 ods. 3 [Charty], ako aj s článkom 2 ods. 1 [písm. a)], článkom 2 ods. 2, článkom 4 ods. 1, článkom 4 ods. 2 [písm. b)] a článkom 5 [rámcového rozhodnutia 2004/757] vykladať v tom zmysle, že:
ak sa vyžiadaná osoba bráni proti odovzdaniu námietkou, že v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, z dôvodu dovozu malých množstiev drog na osobnú spotrebu, prinajmenšom z dôvodu dovozu malých množstiev drog bez úmyslu obchodovať s nimi, bola odsúdená na neprimeraný minimálny trest odňatia slobody,
vykonávajúci súdny orgán musí preskúmať, či by bola vyžiadaná osoba v prípade odovzdania na účely výkonu tohto trestu vystavená skutočnému nebezpečenstvu výkonu trestu, ktorý je neprimeraný vo vzťahu k trestnému činu, na základe ktorého bol vydaný európsky zatykač?
2.      V prípade kladnej odpovede na [prvú otázku]:
a)      Aké kritérium skúmania musí použiť vykonávajúci súdny orgán pri posudzovaní, či existuje skutočné nebezpečenstvo výkonu právoplatného neprimeraného trestu v zmysle [prvej otázky],
b)      akú úlohu pri tomto skúmaní zohráva okolnosť, že právo členského štátu, ktorý vydal zatykač,
v súlade s článkom 4 ods. 2 [písm. b)] [rámcového rozhodnutia 2004/757] a povinnosťou, ktorá z neho vyplýva, konštatovať trestnosť, za ktorú možno uložiť trest odňatia slobody s hornou hranicou trestnej sadzby najmenej päť až desať rokov,
ukladá tamojšiemu súdu v prípade odsúdenia z dôvodu, stručne povedané, dovozu drog, ktoré sa považujú za drogy, ktoré najvážnejšie poškodzujú zdravie, povinnosť uložiť minimálny trest odňatia slobody v dĺžke siedmich rokov bez ohľadu na to, akého množstva drog sa tieto skutky týkajú a či bolo cieľom týchto skutkov obstaranie drog pre osobnú spotrebu, alebo či tieto skutky boli spáchané s úmyslom obchodovať s týmito drogami, pričom
–        súd môže zmierniť tento predpísaný minimálny trest celkovo len o maximálne jednu tretinu tohto trestu, ak existujú okolnosti, ktoré znižujú závažnosť skutku alebo nebezpečenstvo, ktoré predstavuje páchateľ, alebo dotknutá osoba sa prizná ku skutku, alebo celkovo o polovicu tohto trestu, ak dotknutá osoba uľahčí identifikáciu a stíhanie iných osôb, ktoré spáchali trestné činy súvisiace s drogami, a
–        dĺžka tohto (prípadne zníženého) minimálneho trestu bráni súdu v tom, aby podmienečne odložil výkon tohto trestu?
c)      Možno prípadné skutočné nebezpečenstvo výkonu právoplatného neprimeraného trestu v zmysle [prvej otázky] ešte vylúčiť zárukou členského štátu, ktorý vydal zatykač, a ako by mohla taká záruka vyzerať?“
26.      DZ, Openbaar Ministerie (prokuratúra, Holandsko), rumunská, maďarská a poľská vláda, Írsko, ako aj Komisia predložili písomné pripomienky a za prítomnosti nemeckej vlády sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 23. septembra 2025, na ktorom odpovedali na otázky položené Súdnym dvorom na ústne zodpovedanie.
III. Analýza
27.      Svojimi otázkami, ktoré navrhujem preskúmať spoločne, vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor, aby rozhodol, či a prípadne za akých podmienok a v akom rozsahu článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 v spojení s článkom 49 ods. 3 Charty umožňuje vykonávajúcemu súdnemu orgánu odmietnuť vykonať európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody, ak sa tento orgán domnieva, že uložený trest je neprimeraný a že výkon tohto zatykača by mohol porušiť zásadu primeranosti trestov zakotvenú v tomto ustanovení Charty.
28.      Otázky formulované vnútroštátnym súdom vyplývajú v podstate z rozdielov medzi holandským a rumunským trestným právom, pokiaľ ide o stupeň prísnosti trestania trestného činu, o aký ide vo veci samej, teda dovozu „vysoko rizikových“ drog do Rumunska. Zatiaľ čo podľa vysvetlení, ktoré poskytla prokuratúra na pojednávaní, za dovoz drog patriacich do tejto kategórie do Rumunska v množstve do desiatich gramov možno v Holandsku uložiť trest odňatia slobody v trvaní od jedného do troch týždňov, minimálny trest odňatia slobody je v Rumunsku sedem rokov. Tieto otázky sú teda založené na konštatovaní, podľa ktorého je dolná hranica trestu odňatia slobody stanovená rumunským právom v porovnaní s trestom stanoveným holandským právom vysoká. K tomu sa pridáva konštatovanie, podľa ktorého sú možnosti rumunského súdu zmierniť trest alebo prerušiť jeho výkon obmedzené.
29.      S cieľom odpovedať na otázky vnútroštátneho súdu treba pripomenúť, že rámcové rozhodnutie 2002/584 smeruje zavedením zjednodušeného a efektívneho systému odovzdania osôb odsúdených za porušenie trestnoprávnych predpisov, alebo podozrivých z ich porušenia, k zjednodušeniu a zrýchleniu súdnej spolupráce s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa, ktorý si Únia vytýčila, a to stať sa priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založeným na vysokom stupni dôvery, ktorá má existovať medzi členskými štátmi.(27)
30.      V oblasti upravenej týmto rámcovým rozhodnutím je zásada vzájomného uznávania, ktorá predstavuje – ako to vyplýva predovšetkým z odôvodnenia 6 tohto rozhodnutia – „základný kameň“ súdnej spolupráce v trestných veciach, vyjadrená v článku 1 ods. 2 uvedeného rámcového rozhodnutia, ktorý zakotvuje pravidlo, podľa ktorého sú členské štáty povinné vykonať každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia.(28)
31.      Po prvé z uvedeného vyplýva, že vykonávajúce súdne orgány môžu odmietnuť vykonať európsky zatykač len z dôvodov vyplývajúcich z rámcového rozhodnutia 2002/584, tak ako ho vykladá Súdny dvor. Po druhé, zatiaľ čo vykonanie európskeho zatykača predstavuje zásadu, odmietnutie jeho vykonania je poňaté ako výnimka, ktorá sa teda musí vykladať reštriktívne.(29) Pokiaľ ide o tieto dôvody, toto rámcové rozhodnutie vo svojom článku 3 stanovuje dôvody na povinné nevykonanie európskeho zatykača a v článkoch 4 a 4a dôvody pre jeho nepovinné nevykonanie.(30)
32.      Po konštatovaní, že žiadny z týchto dôvodov sa netýka neprimeranosti trestu uloženého v členskom štáte vydávajúcom zatykač (časť A), vysvetlím, aké dôsledky možno vyvodiť z článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 v prípade rizika porušenia zásady primeranosti trestov zakotvenej v článku 49 ods. 3 Charty (časť B).
A.      Neexistencia dôvodu na nevykonanie založeného na neprimeranosti trestu uloženého v členskom štáte vydávajúcom zatykač v rámcovom rozhodnutí 2002/584
33.      Rámcové rozhodnutie 2002/584 nestanovuje, že vykonávajúci súdny orgán môže odmietnuť vykonať európsky zatykač na účely výkonu trestu odňatia slobody len z dôvodu, že tento trest by bol neprimeraný trestnému činu, ktorý má postihovať.
34.      Takýto záver možno vyvodiť aj z judikatúry Súdneho dvora.
35.      Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers, bol teda Súdny dvor požiadaný o výklad podmienky obojstrannej trestnosti skutku stanovenej v článku 2 ods. 4 a článku 4 bode 1 rámcového rozhodnutia 2002/584. Súdny dvor konkrétne rozhodol, že táto podmienka je splnená, keď bol európsky zatykač vydaný na účely výkonu trestu odňatia slobody, hoci bol tento trest v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, vyžiadanej osobe uložený za spáchanie jediného trestného činu tvoreného viacerými skutkami, z ktorých len niektoré sú trestné vo vykonávajúcom členskom štáte.(31)
36.      Súdny dvor, ktorý vnútroštátny súd vyzval, aby preskúmal túto problematiku aj z hľadiska článku 49 ods. 3 Charty, zdôraznil, že takýto výklad je v súlade so zásadou primeranosti trestných činov a trestov stanovenou v tomto ustanovení.(32)
37.      V tejto súvislosti Súdny dvor na jednej strane zdôraznil, že v systéme zavedenom rámcovým rozhodnutím 2002/584 dodržiavanie zásady primeranosti trestných činov a trestov zabezpečujú súdne orgány členského štátu, ktorý vydal zatykač, pričom všeobecnejšie dodal, že záruka rešpektovania práv vyžiadanej osoby
je predovšetkým zodpovednosťou členského štátu, ktorý vydal zatykač.(33)
38.      Na druhej strane Súdny dvor zdôraznil, že prípadná neprimeranosť trestu uloženého v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, nie je uvedená medzi dôvodmi na povinné a nepovinné nevykonanie európskeho zatykača ukotvenými v článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia 2002/584.(34)
39.      Navyše Súdny dvor spresnil, že podmienka obojstrannej trestnosti skutku znamená len to, že je potrebné preskúmať, či skutkové okolnosti trestného činu, v súvislosti s ktorým bol vydaný tento európsky zatykač, by samy osebe boli takisto trestné podľa práva vykonávajúceho členského štátu, ak by nastali na jeho území.(35)
40.      Súdny dvor z týchto skutočností vyvodil, že vykonávajúcemu súdnemu orgánu teda v rámci posudzovania tejto podmienky
neprináleží skúmať trest uložený v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, z hľadiska článku 49 ods. 3 Charty.(36)
41.      Je pravda, že odpoveď Súdneho dvora vo veci Procureur général près la cour d’appel d’Angers treba analyzovať z hľadiska podmienky obojstrannej trestnosti skutku, keďže Súdny dvor len zdôrazňuje, že výklad tejto podmienky, ktorý podáva, je zlučiteľný so zásadou primeranosti trestných činov a trestov zakotvenou v článku 49 ods. 3 Charty.
42.      Nič to však nemení na tom, že Súdny dvor všeobecnou formuláciou bodov 65 a 66 tohto rozsudku naznačuje, že posúdenie prípadnej neprimeranosti trestu uloženého v členskom štáte vydávajúcom zatykač vykonávajúcim súdnym orgánom sa zdá byť nezlučiteľné so systémom zavedeným rámcovým rozhodnutím 2002/584. Domnievam sa, že Súdny dvor by mal v rámci tohto konania jasne tvrdiť, že odmietnutie vykonania európskeho zatykača sa v zásade nemôže zakladať na posúdení vykonanom vykonávajúcim súdnym orgánom, podľa ktorého by v závislosti od rôznych kritérií posúdenia vrátane jeho vlastného vnútroštátneho práva bol trest uložený v členskom štáte vydávajúcom zatykač neprimeraný. Takéto posúdenie zo strany tohto súdneho orgánu totiž podľa môjho názoru nie je ani žiaduce, ani prakticky možné.
43.      Toto posúdenie primeranosti trestu zo strany vykonávajúceho súdneho orgánu nie je žiaduce, pretože by viedlo tento orgán k opätovnému preskúmaniu podstaty rozsudku vydaného v členskom štáte vydávajúcom zatykač, čím by sa v prípade potreby spochybnila jeho dôvodnosť. Tento orgán by sa tak zmenil na odvolací orgán, na ktorom by vyžiadaná osoba mohla napadnúť primeranosť trestu, ktorý jej bol uložený súdom členského štátu vydávajúceho zatykač. Takýto odvolací orgán sa však môže nachádzať len v tomto členskom štáte a nemôže byť premiestnený do vykonávajúceho členského štátu, ktorého súdne orgány si takúto úlohu nemôžu prisvojiť. Okrem toho vykonávajúci súdny orgán nemá právomoc, ktorá by mu umožňovala uplatniť predpisy trestného práva hmotného vykonávajúceho členského štátu na trestný čin, ktorý majú postihovať súdy vydávajúceho členského štátu a z ktorého jeden z nich vydal nezávisle rozsudok, na základe ktorého bol vydaný európsky zatykač, ktorého výkon sa požaduje.
44.      Vykonávajúcemu súdnemu orgánu teda neprináleží posudzovať, či trest uložený súdom členského štátu vydávajúceho zatykač je vhodný na dosiahnutie cieľov sledovaných právnou úpravou tohto členského štátu a či nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie týchto cieľov. Dodávam, že zo zrejmých dôvodov právnej istoty nemôže vykonávajúci súdny orgán spochybniť konečný rozsudok, ktorý bol vydaný v členskom štáte vydávajúcom zatykač, v štádiu jeho výkonu, inak by bola porušená zásada právnej sily rozhodnutej veci.
45.      Overenie primeranosti trestu uloženého v členskom štáte vydávajúcom zatykač zo strany vykonávacieho súdneho orgánu je navyše v zásadnom rozpore so zásadou vzájomného uznávania.(37) Pripomínam, že táto zásada sa zakladá na tom, že členské štáty musia mať vzájomnú dôveru v ich systémy trestného súdnictva a že každý z uvedených štátov súhlasí s použitím právnej úpravy v oblasti trestného práva platnej v členských štátoch, hoci by uplatnenie jeho vlastnej právnej úpravy viedlo k inému výsledku.(38) To znamená, že vykonávajúci súdny orgán nemôže spochybňovať primeranosť trestov s odvolaním sa na svoje vlastné trestné právo(39) a uprednostňovať svoje vlastné posúdenie primeranosti trestov, a to bez ohľadu na pravidlá stanovené hmotným trestným právom vydávajúceho členského štátu. Treba tiež zdôrazniť, že rozdiely v trestnom práve členských štátov odrážajú rôznorodosť rozhodnutí prijatých členskými štátmi v oblasti trestnej politiky(40) podľa priorít vymedzených vnútroštátnymi zákonodarcami,(41) a to aj v oblasti trestného práva hmotného, ktoré je predmetom minimálnej harmonizácie v rámci Únie. V tejto súvislosti je dôležité zabrániť tomu, aby sa niektoré členské štáty na úkor cieľa boja proti beztrestnosti a za práva obetí stali útočiskom pre odsúdené osoby z dôvodu, že trestajú niektoré trestné činy menej prísne. Treba tiež uviesť, ako už Súdny dvor rozhodol, že hoci rámcové rozhodnutie 2002/584 vo svojom článku 2 ods. 2 vymenúva kategórie trestných činov na účely jeho vykonania, samotná definícia týchto trestných činov a uplatniteľné tresty sú tie, ktoré vyplývajú z práva vydávajúceho členského štátu. Cieľom tohto rámcového rozhodnutia nie je harmonizovať trestné právo hmotné, t. j. predmetné trestné činy, pokiaľ ide o ich skutkové podstaty alebo tresty, ktoré sa s nimi spájajú.(42)
46.      K týmto zisteniam sa pridáva aj skutočnosť, že sa javí ako ťažké, ak nie nemožné, aby vykonávajúci súdny orgán prísne a kvalifikovane posúdil primeranosť trestu, ktorý uložil súd členského štátu vydávajúceho zatykač, a to z jednoduchého dôvodu, že konanie neprebehlo pred týmto súdom, nemá k dispozícii kompletný spis a nepozná špecifiká systému trestného súdnictva tohto členského štátu.(43) Výmena informácií podľa článku 15 odsekov 2 a 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 podľa môjho názoru nemôže tento problém vyriešiť, keďže jeho účelom je umožniť vykonávajúcemu súdnemu orgánu rozhodnúť o odovzdaní, a nie poskytnúť mu informácie, ktoré by mu umožnili posúdiť opodstatnenosť rozsudku, ktorý bol vynesený v členskom štáte vydávajúcom zatykač.(44)
47.      Všeobecnejšie, takéto riešenie by bolo v rozpore so skutočnosťou, že cieľom tohto rámcového rozhodnutia nie je harmonizácia trestného práva hmotného členských štátov, takže rôznorodosť pravidiel v tejto oblasti nemôže viesť k ochromeniu mechanizmu odovzdávania zavedeného uvedeným rámcovým rozhodnutím tým, že by sa vykonávajúcemu súdnemu orgánu poskytla možnosť preskúmať, či súd členského štátu vydávajúceho zatykač dodržal zásadu primeranosti trestov. Aby sa tomuto riziku zabránilo, je preto nevyhnutné zabezpečiť, aby dodržiavanie zásady primeranosti trestov v zásade patrilo výlučne do právomoci súdov členského štátu vydávajúceho zatykač, a to za podmienok stanovených trestným právom tohto členského štátu. Rozhodnúť inak by nevyhnutne ohrozilo cieľ zavedenia zjednodušeného a účinného systému na uľahčenie a urýchlenie odovzdávania osôb medzi členskými štátmi.
48.      Nemožno však úplne vylúčiť, že za výnimočných okolností by riziko porušenia zásady primeranosti trestov mohlo viesť vykonávajúci súdny orgán k odmietnutiu vykonať európsky zatykač. Okrem toho poznamenávam, že Súdny dvor sa vo svojom rozsudku Procureur général près la cour d’appel d’Angers nevyjadril k otázke, či by riziko porušenia zásady primeranosti trestov stanovenej v článku 49 ods. 3 Charty mohlo na základe článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 predstavovať samostatný dôvod na odmietnutie vykonania európskeho zatykača.
B.      Dôsledky, ktoré treba vyvodiť z článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 v prípade rizika porušenia zásady primeranosti trestov zakotvenej v článku 49 ods. 3 Charty
49.      Z článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 vyplýva, že týmto rámcovým rozhodnutím nemožno meniť povinnosť rešpektovať základné práva zaručené Chartou.
50.      Túto povinnosť majú členské štáty pri rozhodovaní o odovzdaní osoby, keďže rozhodnutie o takomto odovzdaní predstavuje vykonávanie práva Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty. Vykonávajúce súdne orgány členských štátov sú preto povinné pri prijímaní tohto rozhodnutia zabezpečiť dodržiavanie základných práv priznaných Chartou osobe, na ktorú bol európsky zatykač vydaný.(45)
51.      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 49 ods. 3 Charty stanovuje, že prísnosť trestov nesmie byť neprimeraná trestnému činu. Toto ustanovenie sa uplatňuje, ak sa vnútroštátnym ustanovením vykonáva právo Únie.(46) V súlade so zásadou primeranosti platí, že represívne opatrenia, ktoré umožňuje vnútroštátna právna úprava, nemôžu ísť nad rámec toho, čo je primerané a potrebné na uskutočnenie legitímnych cieľov sledovaných touto právnou úpravou. Prísnosť sankcií musí byť primeraná závažnosti porušení, ktoré postihujú, a to najmä zabezpečením skutočne odstrašujúceho účinku, pričom nesmú ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov.(47)
52.      Okrem toho zásada primeranosti vyžaduje, aby sa pri stanovení sankcie a jej výšky zohľadňovali osobitné okolnosti prejednávaného prípadu.(48) Na účely posúdenia primeranosti sankcií treba tiež zohľadniť možnosť vnútroštátneho súdu zmeniť kvalifikáciu v porovnaní s kvalifikáciou uvedenou v obžalobe, čo môže viesť k uloženiu menej prísnejšej sankcie, a možnosť upraviť sankciu podľa závažnosti konštatovaného porušenia.(49)
53.      Na základe článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 Súdny dvor stanovil samostatný dôvod, ktorý môže, ak sú splnené určité podmienky, výnimočne
odôvodniť odmietnutie odovzdania vykonávajúcim súdnym orgánom v prípade rizika porušenia základných práv vyžiadanej osoby. Doteraz sa uvažovalo o možnosti odvolávať sa na takýto dôvod v súvislosti s rizikom porušenia základných práv zaručených v článkoch 4 (zákaz mučenia a neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania alebo trestu), 7 (právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života), 24 (práva dieťaťa) a 47 (právo na účinný prostriedok nápravy pred nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom) Charty.
54.      Podľa môjho názoru neexistuje nijaký dôvod na to, aby sa od začiatku a kategoricky vylúčila možnosť, že riziko porušenia základného práva zakotveného v článku 49 ods. 3 Charty môže výnimočne odôvodniť aj odmietnutie odovzdania na základe článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584. Okrem toho poznamenávam, že Súdny dvor vo svojom rozsudku Alchaster, hoci v rámci výkladu iného aktu práva Únie(50), už rozhodol, že vykonávajúce súdne orgány členských štátov sú povinné zabezpečiť pri prijímaní rozhodnutia o odovzdaní dodržiavanie základných práv, ktoré vyplývajú z článku 49 ods. 1 Charty, ktorý okrem iného stanovuje, že nesmie byť uložený trest prísnejší, než aký bolo možné uložiť v čase spáchania trestného činu. Toto posúdenie by sa podľa môjho názoru malo vzťahovať aj na článok 49 ods. 3 Charty.(51)
55.      V dôsledku toho existencia rizika porušenia základného práva chráneného článkom 49 ods. 3 Charty môže podľa môjho názoru umožniť vykonávajúcemu súdnemu orgánu, aby po primeranom preskúmaní
odmietol vykonať európsky zatykač.
56.      Pokiaľ ide o spôsoby takéhoto preskúmania, domnievam sa, že Súdny dvor by sa nemal odchýliť od svojej judikatúry, ktorej cieľom je zachovať výnimočnú povahu odmietnutia odovzdania na základe článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 tým, že preskúmanie rizika porušenia základných práv podriaďuje dvojfázovému preskúmaniu.
57.      V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v konaní o vykonaní európskeho zatykača sa posúdenie reálnosti rizika porušenia základných práv zaručených článkami 4, 7, 24 a 47 Charty musí v zásade uskutočniť prostredníctvom preskúmania v dvoch odlišných fázach, ktoré nemožno zamieňať, keďže zahŕňajú analýzu na základe odlišných kritérií, a ktoré sa preto musia vykonať postupne.(52)
58.      Na tento účel musí vykonávajúci súdny orgán v rámci prvej fázy
určiť, či existujú objektívne, spoľahlivé, presné a náležite aktualizované informácie, ktoré môžu preukázať existenciu skutočného rizika porušenia niektorého z týchto základných práv vo vydávajúcom členskom štáte, či už z dôvodu systémových alebo všeobecných nedostatkov, alebo z dôvodu nedostatkov, ktoré sa konkrétnejšie týkajú objektívne identifikovateľnej skupiny osôb.(53)
59.      V rámci druhej fázy
musí vykonávajúci súdny orgán konkrétne a presne overiť, do akej miery môžu mať nedostatky zistené v prvej fáze preskúmania vplyv na osobu, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, a či vzhľadom na jej osobnú situáciu existujú závažné a preukázané dôvody domnievať sa, že táto osoba bude v prípade odovzdania do vydávajúceho členského štátu vystavená skutočnému riziku porušenia uvedených základných práv.(54)
60.      Pri posudzovaní, či vykonanie európskeho zatykača môže viesť k riziku porušenia základných práv, sa teda vykonávajúci súdny orgán musí dištancovať od konkrétneho prípadu, aby sa k nemu vrátil len vtedy, ak vo vydávajúcom členskom štáte zistí existenciu buď systémových alebo všeobecných nedostatkov, alebo nedostatkov, ktoré sa konkrétnejšie týkajú objektívne identifikovateľnej skupiny osôb. Systémová analýza teda v zásade predchádza individuálnej analýze.
61.      Uplatnenie dôvodu odmietnutia odovzdania založeného na článku 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia 2002/584 je teda predmetom prísneho dohľadu zo strany Súdneho dvora, ktorý spočíva v tom, že od vykonávacieho súdneho orgánu vyžaduje vykonanie prísneho a náročného preskúmania. Toto odôvodnenie vyplýva z konštatovania, že zjednodušený a efektívny systém odovzdávania odsúdených alebo podozrivých osôb zavedený rámcovým rozhodnutím 2002/584 je založený na vysokej miere dôvery, ktorá musí existovať medzi členskými štátmi, a na zásade vzájomného uznávania.(55) Zásada vzájomnej dôvery preto ukladá každému z členských štátov, aby vychádzal z toho, že okrem výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie, a najmä základné práva týmto právom uznané.(56) Z toho vyplýva, že pri vykonávaní práva Únie členské štáty musia predpokladať dodržiavanie základných práv zo strany ostatných členských štátov, takže nielenže nemôžu od iného členského štátu požadovať vyššiu vnútroštátnu úroveň ochrany základných práv, než akú zaručuje právo Únie, ale nemôžu ani – okrem výnimočných prípadov – overovať, či tento iný členský štát skutočne v konkrétnom prípade dodržal základné práva zaručené Úniou.(57)
62.      Práve v tomto kontexte predpokladu dodržiavania základných práv vydávajúcim členským štátom, ktorý vyplýva zo zásady vzájomnej dôvery, Súdny dvor zdôraznil, že povinnosť zistiť existenciu či už z dôvodu systémových alebo všeobecných nedostatkov, alebo z dôvodu nedostatkov, ktoré sa konkrétnejšie týkajú objektívne identifikovateľnej skupiny osôb, predtým, ako bude možné konkrétne a presne overiť, či v prípade osoby, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, existuje skutočné nebezpečenstvo porušenia základného práva, má za cieľ práve zabrániť tomu, aby sa takéto overenie vykonávalo v iných ako vo výnimočných prípadoch.(58)
63.      Súdny dvor zdôraznil, že dodržiavanie tejto povinnosti umožňuje najmä zaručiť rozdelenie zodpovednosti medzi vydávajúci členský štát a vykonávajúci členský štát, pokiaľ ide o zachovanie požiadaviek obsiahnutých v základných právach, čo vyplýva z úplného uplatňovania zásad vzájomnej dôvery a vzájomného uznávania, ktoré sú základom fungovania mechanizmu európskeho zatykača.(59)
64.      Ako som uviedol vo svojich návrhoch vo veci Puig Gordi a i.(60), je nesporné, že vydávajúce a vykonávajúce orgány ako orgány povinné uplatňovať ustanovenia rámcového nariadenia 2002/584 musia rešpektovať základné práva chránené Chartou. Aby však systém odovzdávania zavedený týmto rámcovým rozhodnutím fungoval, príslušné právomoci sú v súlade so zásadou vzájomnej dôvery rozdelené medzi tieto dva orgány. Ak by totiž vydávajúci súdny orgán a vykonávací súdny orgán mali právomoc vykonávať rovnaké posúdenia, bola by ohrozená účinnosť a rýchlosť odovzdania. Navyše vzájomná dôvera už vzhľadom na svoju povahu odporuje uskutočneniu vzájomných posúdení každým dotknutým orgánom s cieľom preskúmať dodržanie základných práv v členskom štáte, o ktorého orgán ide. Odmietnutie vykonania európskeho zatykača založené na rozhodnutí vykonávajúceho súdneho orgánu, že existuje riziko porušenia základných práv vo vydávajúcom členskom štáte, môže mať v rámci tejto logiky výlučne povahu výnimky.(61)
65.      Hoci Súdny dvor mohol výnimočne vylúčiť povinnosť vykonávajúceho súdneho orgánu vykonať najprv systémové preskúmanie, išlo výlučne o prípad, keď sa takéto preskúmanie ukázalo ako nevhodné na posúdenie údajného rizika porušenia základných práv. Tak je to z hľadiska článku 4 Charty, ktorý stanovuje absolútne právo, ak osoba, o ktorej odovzdanie sa žiada, trpí závažnými a chronickými ochoreniami s časovo neobmedzeným trvaním, ktoré sa v prípade odovzdania môžu výrazne zhoršiť.(62) Požiadavka týkajúca sa výnimočnej povahy odmietnutia výkonu európskeho zatykača však v tomto prípade zostáva zachovaná. Súdny dvor totiž v tomto prípade na odôvodnenie takéhoto odmietnutia ukladá minimálnu hranicu závažnosti, ktorá presahuje nevyhnutnú úroveň utrpenia spojeného s uväznením, a to, že odovzdanie vyžiadanej osoby, ktorá je vážne chorá, by ju vystavilo skutočnému riziku výrazného skrátenia jej očakávanej dĺžky života, alebo rýchleho, výrazného a nezvratného zhoršenia jej zdravotného stavu.(63)
66.      Domnievam sa však, že v rámci prejednávanej veci nie je potrebné pridať novú výnimku z požiadavky dvojfázového preskúmania. Domnievam sa teda, že posúdenie rizika porušenia článku 49 ods. 3 Charty v prípade výkonu európskeho zatykača si v prvej fáze vyžaduje systémové preskúmanie.
67.      V dôsledku toho je úlohou vykonávajúceho súdneho orgánu, pokiaľ osoba, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, tvrdí, že bola odsúdená na neprimeraný trest, a teda byť v prípade odovzdania vystavená riziku porušenia článku 49 ods. 3 Charty, posúdiť dôvodnosť tohto tvrdenia v rámci dvojfázového preskúmania.
68.      Z uvedeného vyplýva, že ak táto osoba tvrdí, že je vystavená takémuto riziku, ale vykonávajúci súdny orgán sa domnieva, že informácie, ktoré má k dispozícii, nepredstavujú objektívne, spoľahlivé, presné a náležite aktualizované informácie na preukázanie existencie buď systémových alebo všeobecných nedostatkov vo fungovaní súdneho systému tohto členského štátu, alebo nedostatkov ovplyvňujúcich objektívne identifikovateľnú skupinu osôb, týkajúce sa uplatnenia tejto zásady v členskom štáte vydávajúcom zatykač, tento orgán nemôže odmietnuť vykonať európsky zatykač z dôvodu uvádzaného uvedenou osobou.(64) Neexistuje totiž platný dôvod, aby vykonávajúci súdny orgán predpokladal, že zásada primeranosti trestov nebola v členskom štáte vydávajúcom zatykač dodržaná, keďže tento súdny orgán je naopak v súlade so zásadou vzájomnej dôvery povinný založiť svoju analýzu na dodržiavaní tejto zásady v súlade so zásadou vzájomnej dôvery.(65)
69.      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že zaručenie dodržania základných práv v rámci konania o európskom zatykači totiž patrí predovšetkým do zodpovednosti členského štátu vydávajúceho zatykač.(66) Z toho vyplýva, že vykonávajúci súdny orgán musí prejaviť dôveru súdom členského štátu, ktorý vydal zatykač.(67) V prípade neexistencie takejto dôvery by vykonávajúci súdny orgán musel v okamihu, keď sú mu predložené také tvrdenia, o aké ide vo veci samej, pristúpiť k preskúmaniu uplatňovania trestného práva hmotného členského štátu vydávajúceho zatykač v jednotlivých prípadoch, čo by bolo, v rozpore so zásadou vzájomného uznávania, ktorá je základom rámcového rozhodnutia 2002/584. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora pritom vyplýva, že toto rámcové rozhodnutie v spojení s ustanoveniami Charty nemožno vykladať tak, že by spochybňovalo účinnosť systému súdnej spolupráce medzi členskými štátmi.(68)
70.      Pokiaľ ide o obsah dvojfázového preskúmania, ktoré musí vykonať vykonávajúci súdny orgán, ak sa namieta riziko porušenia zásady primeranosti trestov zakotvenej v článku 49 ods. 3 Charty, obe fázy tohto preskúmania možno opísať nasledujúcim spôsobom.
71.      Pokiaľ ide o prvú fázu, vykonávajúci súdny orgán by mal na účely určenia, či sú takéto nedostatky preukázané, vykonať celkové posúdenie pravidiel platných v členskom štáte vydávajúcom zatykač s cieľom určiť, či tieto pravidlá zbavujú vnútroštátne súdy vo vzťahu k určitým kategóriám trestných činov ich právomoci zohľadniť individuálne okolnosti prejednávanej veci tým, že individualizujú trest. Podľa môjho názoru by sa vykonávajúci súdny orgán mohol domnievať, že tieto nedostatky sú preukázané, ak z tohto celkového posúdenia vyplýva, že osoby odsúdené z dôvodu spáchania trestných činov patriacich do týchto kategórií sú v tomto členskom štáte vo všeobecnosti zbavené výhody individualizácie trestu.(69)
72.      Ako totiž uviedol generálny advokát Bot vo svojich návrhoch vo veciach Aranyosi a Căldăraru(70), „vo fáze uloženia trestu zásada individualizácie trestu vylučuje zásadu automatického a úplne stanoveného trestu. Súd teda stanoví trest v závislosti od osobnosti páchateľa tak, ako vyplýva predovšetkým z povahy spáchaného trestného činu, z okolností jeho spáchania, z vyšetrovania týkajúceho sa osobnosti, zo svedeckých výpovedí, zo psychologických a psychiatrických posudkov, ako aj z možností reintegrácie s ohľadom na osobnosť dotknutej osoby“. Zásada individualizácie trestu teda umožňuje zohľadniť správanie odsúdenej osoby, jej osobnosť, ako aj jej materiálnu, rodinnú a sociálnu situáciu.(71) Individualizácia trestu teda prispieva k uloženiu primeraného trestu.
73.      Ak teda právny poriadok členského štátu vydávajúceho zatykač stanovuje pravidlá, ktoré umožňujú vnútroštátnemu súdu individualizovať trest v závislosti od povahy a závažnosti trestného činu, ako aj od osobnej situácie obvineného, riziko, že obvinený bude odsúdený na neprimeraný trest, možno v zásade vylúčiť. Platí to a fortiori vtedy, keď dodržiavanie tejto zásady týmto súdom môže byť preskúmané prostredníctvom uplatnenia opravného prostriedku, ako je to vo veci samej.
74.      Spresňujem tiež, že podľa môjho názoru konštatovanie, podľa ktorého sa právomoc vnútroštátneho súdu individualizovať trest musí vykonávať v určitých medziach podľa práva členského štátu vydávajúceho zatykač, ako je stanovenie pomeru na zníženie trestu v prípade poľahčujúcich okolností, ktoré je stanovené v rumunskom práve, alebo zavedenie dolnej hranice, nepostačuje na preukázanie existencie systémových, všeobecných alebo skupinových nedostatkov v tomto členskom štáte. Takéto nedostatky možno konštatovať len vtedy, ak vnútroštátne právo bráni
vnútroštátnemu súdu individualizovať trest, a nie vtedy, ak túto právomoc môže vykonávať len v určitých medziach.
75.      V druhej fáze, ak riziko uvádzané vyžiadanou osobou vyplýva zo skutočnosti, že v prípade odovzdania bude musieť vykonať neprimeraný trest, možno existenciu takéhoto rizika konštatovať len vtedy, ak je vzhľadom na pravidlá uplatniteľné v členskom štáte vydávajúcom zatykač zjavné riziko porušenia tejto zásady.(72) Tak by to bolo v prípade, ak uložený trest evidentne a s extrémnou prísnosťou prekračuje to, čo je nevyhnutné na potrestanie predmetného trestného činu.
76.      V tejto súvislosti konštatovanie, podľa ktorého za ten istý trestný čin existuje významný rozdiel medzi trestom uloženým v členskom štáte vydávajúcom zatykač a vo vykonávajúcom členskom štáte, nemôže stačiť na odôvodnenie takéhoto konštatovania. Trestné právo vydávajúceho členského štátu totiž nemôže byť vhodným referenčným bodom, keďže úroveň ochrany zaručená článkom 49 ods. 3 Charty sa musí určiť na úrovni Únie, a nie na úrovni jediného členského štátu.(73) Z toho vyplýva, že vykonávajúci súdny orgán nemôže uplatňovať prísnejší štandard v oblasti dodržiavania zásady primeranosti trestov, ako je štandard zaručený v tomto ustanovení.(74) Navyše rozdiely medzi členskými štátmi možno vysvetliť rozdielmi v trestnej politike, ktoré sú nevyhnutné, pokiaľ nedošlo k úplnej harmonizácii pravidiel trestného práva hmotného medzi členskými štátmi.
77.      V prípade prijatia minimálnych pravidiel na úrovni Únie v súlade s článkom 83 ods. 1 ZFEÚ týkajúcich sa vymedzenia trestných činov a sankcií v jednej z oblastí obzvlášť závažnej trestnej činnosti s cezhraničným rozmerom, ktoré sú vymenované v druhom pododseku tohto ustanovenia, tieto pravidlá môžu tiež poskytnúť vykonávajúcemu súdnemu orgánu užitočné usmernenia, ak situácia, ktorá viedla k vydaniu odsudzujúceho rozsudku, patrí do pôsobnosti aktu Únie, ktorým boli stanovené uvedené pravidlá. V prejednávanej veci sa mi tento referenčný bod nezdá byť rozhodujúci, keďže na jednej strane podľa článku 2 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2004/757(75) správanie, ako je dovoz drog, je vylúčené z pôsobnosti uvedeného rámcového rozhodnutia, „ak sa ich páchatelia dopustia výlučne pre svoju osobnú spotrebu v zmysle vnútroštátneho práva“, čo sa podľa DZ zdá byť aj v tomto prípade. Na druhej strane miera voľnej úvahy členských štátov v takomto kontexte jasne vyplýva z odôvodnenia 4 rámcového rozhodnutia 2004/757, ktoré stanovuje, že „vylúčenie z rozsahu pôsobnosti tohto rámcového rozhodnutia určitých typov správania vo vzťahu k osobnej spotrebe nepredstavuje usmernenie Rady o tom, ako by mali členské štáty upraviť tieto ostatné prípady vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch“(76).
78.      Dodávam, že požiadavka, podľa ktorej musí byť riziko porušenia zásady primeranosti trestov zjavné, podľa môjho názoru neznamená, že uložený trest musí mať nevyhnutne neľudskú a ponižujúcu povahu v zmysle článku 4 Charty. Je pravda, že z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že „neprimeranosť“ medzi trestným činom a trestom možno preskúmať z hľadiska článku 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd(77). Domnievam sa však, že vykonávajúci súdny orgán by mohol konštatovať, že trest uložený v členskom štáte vydávajúcom zatykač evidentne a s extrémnou prísnosťou prekračuje to, čo je nevyhnutné na potrestanie predmetného trestného činu bez toho, aby tento trest mal nevyhnutne neľudskú alebo ponižujúcu povahu v zmysle článku 4 Charty.
79.      V prejednávanej veci sa mi nezdá, že by výklad rumunského práva, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, odhaľoval existenciu buď systémových alebo všeobecných nedostatkov, alebo nedostatkov ovplyvňujúcich objektívne identifikovateľnú skupinu osôb, do ktorej patrí DZ, pri uplatňovaní zásady primeranosti trestov. Hoci je totiž minimálna hranica trestu stanovená na úrovni, ktorá sa môže zdať vysoká, t. j. sedem rokov, určité okolnosti umožňujú súdu individualizovať trest, čo ho môže viesť k zníženiu uloženého trestu pod túto minimálnu hranicu.
80.      V prvom rade podľa článku 75 ods. 2 písm. b) Trestného zákona(78) v spojení s článkom 76 ods. 1 tohto zákona môžu byť osobitné hranice trestu (minimálnej a hornej hranice) znížené o jednu tretinu v prípade poľahčujúcich okolností. Rumunská vláda vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že uplatnenie týchto ustanovení môže viesť ku skráteniu dĺžky trestu zo siedmich rokov na štyri roky a osem mesiacov.(79)
81.      Ďalej podľa článku 375 s názvom „Dohoda o vine a treste“ v spojení s článkom 396 ods. 10 Codul de Procedură penală (Trestný poriadok) môžu byť osobitné hranice trestu (minimálna a maximálna výška) znížené o jednu tretinu, ak dotknutá osoba prizná svoju vinu a ak súd potvrdí rovnaký skutkový stav, aký priznala táto osoba. Rumunská vláda vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že uplatnenie týchto ustanovení môže viesť ku skráteniu dĺžky trestu zo 4 rokov a 8 mesiacov na 1120 dní, t. j. 3 roky, 1 mesiac a 10 dní.(80)
82.      Napokon podľa článku 15 zákona č. 143/2000, ak obvinený oznámi v priebehu trestného konania iné osoby, ktoré spáchali trestné činy súvisiace s drogami, a pomáha orgánom pri ich identifikácii a stíhaní, znížia sa mu zákonom stanovené hranice trestu o polovicu. Rumunská vláda vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že uplatnenie tohto ustanovenia môže viesť ku skráteniu dĺžky trestu o 1120 dní, t. j. o 3 roky, 1 mesiac a 10 dní, na 560 dní, t. j. jeden rok, 6 mesiacov a 20 dní.(81)
83.      K týmto možnostiam zmiernenia trestu je potrebné pridať možnosť rumunského súdu odložiť výkon trestu podľa článku 91 Trestného zákona v prípade trestu s maximálnou dĺžkou troch rokov.(82) Okrem toho sa nezdá, že by rumunské právo zbavovalo vnútroštátny súd možnosti zmeniť kvalifikáciu trestného činu v porovnaní s kvalifikáciou uvedenou v obžalobe, pričom táto možnosť môže viesť k uloženiu menej prísneho trestu.(83)
84.      Hoci súhlasím so všetkými týmito spresneniami a výpočtami s náležitou obozretnosťou, v rozsahu, v akom ide o uplatňovanie rumunského práva, poznamenávam, že skutočnosti, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, naznačujú, že súdu, ktorý uložil trest odňatia slobody DZ na sedem rokov, nebránili ustanovenia jeho vnútroštátneho práva individualizovať trest s prihliadnutím na všetky individuálne okolnosti daného prípadu. Tento súd teda mohol prispôsobiť trest v závislosti od závažnosti konštatovaného trestného činu tak, že ho prípadne uloží pod minimálnu hranicu siedmich rokov. Tento súd mal teda podľa rumunského práva možnosť zohľadniť ako poľahčujúce okolnosti napríklad malé množstvo drog, o ktoré išlo, a skutočnosť, že dovoz týchto drog bol zrejme určený na osobnú spotrebu DZ a jeho manželky, a znížiť trest v rozsahu stanovenom rumunským právom.(84) Otázka, či sa v danom prípade mali zohľadniť poľahčujúce okolnosti, bola výlučne v právomoci rumunského súdu, ktorý sa opieral najmä o dôkazy, ktoré mal k dispozícii, a o správanie DZ. Pripomínam tiež, že proti rozsudku prvostupňového súdu bolo možné podať odvolanie, v rámci ktorého mohol Curtea de Apel Constanța (Odvolací súd Constanca) preskúmať primeranosť trestu uloženého DZ.
85.      Spresňujem ďalej, že článok 15 ods. 2 rámcového rozhodnutia 2002/584 výslovne oprávňuje vykonávajúci súdny orgán, aby v prípade, že sa domnieva, že informácie oznámené vydávajúcim členským štátom nie sú dostatočné na to, aby mohol rozhodnúť o odovzdaní, požiadal o urýchlené doplnenie ďalších potrebných informácií. Navyše podľa článku 15 ods. 3 tohto rámcového rozhodnutia môže súdny orgán vydávajúci zatykač kedykoľvek zaslať vykonávajúcemu súdnemu orgánu ďalšie užitočné informácie.(85) Z judikatúry Súdneho dvora možno vyvodiť, že pri preskúmaní pravidiel platných v členskom štáte vydávajúcom zatykač vykonávajúci súdny orgán nemôže odmietnuť vykonať európsky zatykač na základe informácií o týchto pravidlách, ktoré získal sám a ku ktorým si nevyžiadal ďalšie informácie od súdneho orgánu vydávajúceho zatykač.(86) Okrem pravidiel týkajúcich sa stanovovania trestu by sa od vydávajúceho súdneho orgánu mohli v prípade potreby vyžiadať informácie, ako sú napríklad informácie týkajúce sa podmienok výkonu trestu,(87) prípadnej existencie opravného prostriedku a pravidiel upravujúcich udelenie milosti.
IV.    Návrh
86.      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Rechtbank Amsterdam (súd v Amsterdame, Holandsko), takto:
Článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, v spojení s článkom 49 ods. 3 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
vykonávajúci súdny orgán, ktorý má rozhodnúť o odovzdaní osoby, na ktorú bol vydaný európsky zatykač na účely výkonu trestu odňatia slobody, nemôže odmietnuť jeho vykonanie z dôvodu, že tejto osobe hrozí, že po svojom odovzdaní do členského štátu vydávajúceho zatykač bude musieť vykonať trest, ktorý je v rozpore so zásadou primeranosti trestov zakotvenou v tomto ustanovení Charty základných práv, okrem prípadu, ak:
–        na jednej strane tento súdny orgán disponuje objektívnymi, spoľahlivými, presnými a náležitými aktualizovanými informáciami na preukázanie existencie buď systémových alebo všeobecných nedostatkov vo fungovaní súdneho systému tohto členského štátu, alebo nedostatkov ovplyvňujúcich objektívne identifikovateľnú skupinu osôb, do ktorej patrí dotknutá osoba, pri uplatňovaní zásady primeranosti trestov zakotvenej v uvedenom ustanovení Charty základných práv, z ktorých vyplýva, že pravidlá platné v členskom štáte vydávajúcom zatykač zbavujú vnútroštátne súdy v prípade určitých kategórií trestných činov ich právomoci zohľadniť individuálne okolnosti prejednávanej veci tým, že pristúpia k individualizácii trestu, a
–        na druhej strane uvedený súdny orgán konštatuje, že za osobitných okolností predmetnej veci existujú závažné a preukázané dôvody domnievať sa, že táto osoba bude vzhľadom na konštatovanie, že trest uložený v členskom štáte vydávajúcom zatykač evidentne a s extrémnou prísnosťou prekračuje to, čo je nevyhnutné na potrestanie predmetného trestného činu, zjavne vystavená takémuto riziku v prípade jej odovzdania tomuto členskému štátu.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Ú. v. EÚ L 190, 2002, s. 1.
3      Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24; ďalej len „rámcové rozhodnutie 2002/584“.
4      Pozri najmä CARERA, S., GUILD, E., HERNANZ, N.: Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System. In: CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Brusel, no 55, 2013, najmä bod 3.1 s názvom „Proportionality“; HELENIUS, D.: Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness? In:
New Journal of European Criminal Law, vol. 5, no 3, Mortsel: Intersentia, 2014, s. 349 až 369; GLERUM, V., KIJLSTRA, H.: EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened? In: Review of European and Comparative Law, vol. 54, no 3, Lublin: Katolícka univerzita Jána Pavla II. v Lubline, 2023, s. 125 – 145; KLAUS, W., WŁODARCZYK‑MADEJSKA, J., WZOREK, D.: In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System. In: Central and Eastern European Migration Review, vol. 10, no 1, Varšava: Centrum pre výskum migrácie Varšavskej univerzity, 2021, s. 95 až 117; KLIP, A.: Transposition and Implementation of the Framework Decision. In: Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, dostupné na: https://improveaw.eu/media/90, najmä bod 2.5.4 s názvom „Proportionality of issuing an EAW“, bod 2.5.6 s názvom „Proportionality revisited“ a bod 2.6.3 s názvom „Proportionality of executing an EAW“; MITSILEGAS, V.: EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe. Oxford: Hart Publishing, 2016, najmä s. 142 až 146; SHABBIR, A.: Proportionality. In: The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project,
dostupné na: https://stream‑eaw.eu/wp‑content/uploads/2023/09/final‑STREAM‑Comparative‑Report.pdf, s. 34 až 38, a XANTHOPOULOU, E.: The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment. In: New Journal of European Criminal Law, vol. 6, no 1, Mortsel: Intersentia, 2015, s. 32 až 52.
5      A to na rozdiel od iných nástrojov uznávania v trestných veciach. Pozri najmä článok 6 ods. 1 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/41/EÚ z 3. apríla 2014 o európskom vyšetrovacom príkaze v trestných veciach (Ú. v. EÚ L 130, 2014, s. 1), ktorý stanovuje, že „vydávajúci orgán môže vydať [európsky vyšetrovací príkaz (ďalej len „EVP“)], len ak... je vydanie EVP pri zohľadnení práv podozrivej alebo obvinenej osoby nevyhnutné a primerané
na účely konania uvedeného v článku 4“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
6      Pozri európsku príručku o vydávaní európskeho zatykača uverejnenú Radou Európskej únie 18. júna 2008 (8216/2/08 REV 2) a revidovanú verziu zo 17. decembra 2010 (17195/1/10 REV 1). Táto príručka bola v priebehu roka 2017 revidovaná Európskou komisiou: pozri oznámenie Komisie z 28. septembra 2017 – Príručka o vydávaní a vykonávaní európskeho zatykača [C(2017) 6389 (Ú. v. EÚ C 335, 2017, s. 1)]. V roku 2023 bola táto príručka revidovaná [C(2023)7782 (Ú. v. EÚ C, C/2023/1270), ďalej len „príručka z roku 2023“].
7      Pozri uznesenie Európskeho parlamentu z 27. februára 2014 s odporúčaniami pre Komisiu o revízii európskeho zatykača [2013/2109(INL) (Ú. v. EÚ C 285, 2017, s. 18)], medzi ktoré patrí „kontrola proporcionality pri vydávaní rozhodnutí o vzájomnom uznávaní na základe všetkých relevantných faktorov a okolností, ako je závažnosť trestného činu, skutočnosť, či v súvislosti s prípadom možno začať súdny proces, vplyv na práva vyžiadanej osoby vrátane ochrany súkromného a rodinného života, finančné dôsledky a dostupnosť vhodného, menej rušivého alternatívneho opatrenia“ [bod 7 písm. b), a príloha].
8      Pozri príručku z roku 2023 (bod 2.4. s názvom „Proporcionalita“, najmä s. 18).
9      Pozri príručku z roku 2023 (bod 2.4. s názvom „Proporcionalita“, najmä s. 19).
10      Pozri najmä návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veciach Aranyosi a Căldăraru (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, body 145 až 155), ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Campos Sánchez‑Bordona vo veci Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, bod 38).
11      Pozri __rozsudok z 31. januára 2023, Puig Gordi a i. (C‑158/21, ďalej len „rozsudok Puig Gordi a i.“ EU:C:2023:57, bod 144 a citovaná judikatúra). V rámci kontroly primeranosti, ktorú musí vykonať vydávajúci súdny orgán, sa zohľadňujú nielen porušenia práva na slobodu dotknutej osoby, ale aj vplyv postupu odovzdania na sociálne a rodinné vzťahy tejto osoby, ak má bydlisko v inom členskom štáte ako vydávajúcom členskom štáte: pozri rozsudok z 9. októbra 2019, NJ (Prokuratúra Viedeň) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, bod 44).
12      Pozri rozsudok z 12. decembra 2019, Openbaar Ministerie (Prokurátor kráľa v Bruseli) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, bod 38). V tejto súvislosti boli vyjadrené určité výhrady: pozri najmä GLERUM, V., KIJLSTRA, H., c. d., s. 129 a 130.
13      O dôvodoch, ktoré hovoria proti zavedeniu testu proporcionality zo strany vykonávacieho súdneho orgánu, pozri najmä WEYEMBERGH, A., ARMADA, I., BRIÈRE, C.: Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision. In: Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own‑Initiative Report. European Parliamentary Reasearch Service, dostupné na: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL‑JOIN_ET(2013)510979, najmä s. 37. Autorky totiž uvádzajú, že cieľ spočívajúci v zjednodušení a urýchlení postupov odovzdávania znamená, že väčšina kontrol, najmä kontrola primeranosti európskeho zatykača, sa vykonáva v členskom štáte vydávajúcom zatykač a že vykonávajúci súdny orgán má dôveru v tieto kontroly. Okrem toho by bolo ťažké akceptovať test proporcionality vykonaný týmto orgánom, keďže ide o čiastočne subjektívne posúdenie, ktoré vo veľkej miere závisí od skutkových okolností daného prípadu, ako aj od trestnej politiky vydávajúceho členského štátu. Takýto test predpokladá určitú znalosť systému trestného súdnictva tohto členského štátu zo strany vykonávajúceho súdneho orgánu. Vzhľadom na to treba zdôrazniť, že miera voľnej úvahy, ktorou disponuje vykonávajúci súdny orgán v rámci dôvodov na nepovinné nevykonanie, mu umožňuje do určitej miery zohľadniť zásadu proporcionality.
14      Pozri príručku z roku 2023 (bod 5.8. s názvom „Primeranosť – úloha vykonávajúceho členského štátu“, s. 57). Pozri tiež v tom istom zmysle uznesenie Parlamentu citované v poznámke pod čiarou 7 vyššie, ktorého príloha obsahuje tento návrh: „Ak má vykonávajúci orgán dôvod domnievať sa, že opatrenie je neprimerané, môže s vydávajúcim orgánom konzultovať o dôležitosti vykonania rozhodnutia týkajúceho sa vzájomného uznávania. Po takejto konzultácii môže vydávajúci orgán rozhodnúť o stiahnutí rozhodnutia týkajúceho sa vzájomného uznávania.“
15      Pozri príručku z roku 2023 (bod 5.8. s názvom „Primeranosť – úloha vykonávajúceho členského štátu“, s. 57).
16      Ďalej len „Charta“.
17      Na tento prípad sa mohol použiť výraz „retrospective proportionality“: pozri HAGGENMÜLLER, S.: The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant. In: Oñati Socio‑Legal Series, vol. 3, no 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (online), 2013, s. 95 až 106, najmä s. 100 a 101.
18      Ú. v. EÚ L 335, 2004, s. 8.
19      Na pojednávaní rumunská vláda uviedla, že DZ podal kasačný opravný prostriedok, ktorý bol zamietnutý ako neprípustný.
20      Monitorul Oficial al României, časť I, č. 362 z 3. augusta 2000, opätovne uverejnené v Monitorul Oficial al României, časť I, č. 163 zo 6. marca 2014.
21      Podľa článku 3 ods. 1 tohto zákona „nezákonné vnášanie do krajiny alebo vynášanie z krajiny, ako aj dovoz alebo vývoz rizikových drog, sa trestá odňatím slobody na obdobie od 3 do 10 rokov a zákazom“. Odsek 2 tohto článku stanovuje, že „ak sa činy uvedené v odseku 1 týkajú vysoko rizikových drog, uloží sa trest odňatia slobody na obdobie 7 až 15 rokov a zákaz“.
22      Podľa tohto ustanovenia „spolupáchatelia sú osoby, ktoré sa priamo dopustia toho istého činu podľa trestného práva“.
23      Podľa tohto ustanovenia „každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia, ktorými zabezpečí, aby sa za trestné činy vymedzené v článku 2 ods. 1 písm. a), b) a c) [ako napríklad dovoz drog] ukladali tresty s hornou hranicou najmenej 5 až 10 rokov odňatia slobody v každom z týchto prípadov: skutok sa týka drog, ktoré najvážnejšie poškodzujú zdravie alebo viedli k závažnému poškodeniu zdravia viacerých osôb.“
24      Rumunská vláda však v bode 9 svojich písomných pripomienok uvádza, že „tvrdenia týkajúce sa medicínskeho účelu liekov preskúmal súd prvého stupňa, ktorý po posúdení zdravotnej anamnézy manželky [DZ] a zloženia liekov, ktoré jej boli predpísané, dospel k záveru, že sú nepravdivé“.
25      Vnútroštátny súd spresňuje, že podľa zákona č. 143/2000 môže súd odložiť výkon trestov odňatia slobody len na tri roky.
26      (C‑168/21, ďalej len „rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers“, EU:C:2022:558).
27      Pozri najmä rozsudok zo 4. septembra 2025, C.J. (Výkon trestu v nadväznosti na EZ) (C‑305/22, ďalej len „rozsudok C.J.“, EU:C:2025:665, bod 39 a citovaná judikatúra).
28      Pozri najmä rozsudok C.J. (bod 40 a citovaná judikatúra).
29      Pozri najmä rozsudok C.J. (bod 41 a citovaná judikatúra).
30      Pozri rozsudok C.J. (bod 42).
31      Pozri rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers (bod 63 a bod 2 výroku).
32      Pozri rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers (bod 64).
33      Pozri rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers (bod 65).
34      Pozri rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers (bod 66).
35      Pozri rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers (bod 67).
36      Pozri rozsudok Procureur général près la cour d’appel d’Angers (bod 68).
37      Ako uvádza HELENIUS, D., c. d., „zásada vzájomného uznávania... znamená, že vykonávajúci členský štát musí akceptovať...rozdiely vo výške trestu“ (s. 368) (voľný preklad).
38      Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87, bod 33), a z 23. januára 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 52). V tomto poslednom uvedenom rozsudku Súdny dvor rozhodol, že posúdenie zo strany vykonávajúceho súdneho orgánu, či sú splnené dodatočné podmienky, ktorými právo vykonávajúceho členského štátu konkrétne podmieňuje trestné stíhanie. alebo prípadné odsúdenie neplnoletej osoby, by v skutočnosti mohlo viesť ku skutočnému vecnému preskúmaniu
analýzy už vykonanej v rámci súdneho rozhodnutia prijatého v členskom štáte vydávajúcom zatykač, ktoré je základom európskeho zatykača. Takéto preskúmanie by však porušovalo zásadu vzájomného uznávania a zbavovalo by ju akéhokoľvek potrebného účinku.
Táto zásada teda vykonávajúcemu súdnemu orgánu neumožňuje, aby
svojím vlastným posúdením
trestnej zodpovednosti neplnoletej osoby, na ktorú bol vydaný európsky zatykač, nahradil
posúdenie, ktoré už bolo vykonané v členskom štáte vydávajúcom zatykač v rámci súdneho rozhodnutia, na ktorom je založený tento zatykač (bod 52).
39      Pozri LENAERTS, K.: The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice, príhovor prednesený na Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture na univerzite v Oxforde 30. januára 2015, najmä s. 12.
40      Pozri HAGGENMÜLLER, S.: c. d., najmä s. 100 a 101. Autorka cituje rozhodnutie High Court of Justice (England & Wales) [Vrchný súd (Anglicko a Wales), Spojené kráľovstvo], Sandru v. Government of Romania, z 28. októbra 2009, v oblasti vydávania osôb č. 2879, ktoré bolo založené na odsúdení obvineného v Rumunsku na tri roky odňatia slobody za krádež a zabitie desiatich kurčiat. V tomto rozhodnutí Lord Justice Elias uvádza, že „primeraný trest čiastočne závisí od kultúry... Je napríklad možné, že v tomto prípade rumunské súdy pristupujú ku krádeži dobytka a jeho následnému zabitiu oveľa prísnejšie, ako by to vo všeobecnosti urobili anglické súdy. Ak sa trest považuje za príliš prísny, riešením je napadnúť ho v Rumunsku“ (body 14 a 15).
41      Pozri ako príklad zohľadnenia významu, ktorý môže mať boj proti určitej kategórii trestných činov v členskom štáte, Súdnym dvorom, rozsudok zo 4. mája 2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, body 60 až 66). Rumunská vláda v bode 80 svojich písomných pripomienok vysvetľuje, že „vzhľadom na rozsah obchodovania s drogami a ničivé účinky užívania drog, najmä u mladých ľudí a dospievajúcich, boli v roku 2023 zvýšené hranice trestu odňatia slobody za trestný čin dovozu ‚vysoko rizikových‘ drog do krajiny. Zatiaľ čo predtým boli v rozmedzí od 7 do 15 rokov, v súčasnosti sú v rozmedzí od 10 do 20 rokov“. Cieľom tejto trestnoprávnej politiky, ktorá vychádza zo zistenia nárastu počtu obchodníkov s drogami a užívateľov drog, je dôrazne bojovať proti „mimoriadne vysokému sociálnemu riziku“ spôsobenému užívaním drog (napr. vážnymi dopravnými nehodami) s cieľom prevencie, ako aj ochrany života a zdravia ľudí (bod 81).
42      Pozri rozsudok z 3. mája 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, body 52, 53 a 59).
43      V rozhodnutí High Court of Justice (England & Wales) [Vyšší súd (Anglicko a Wales)], citovanom v poznámke pod čiarou 40 vyššie, Lord Justice Elias uvádza, že „v rozsahu, v akom to zaväzuje naše súdy spochybniť alebo preskúmať dôvodnosť trestu uloženého cudzím súdom, znamená to, že sa od nich požaduje, aby vykonávali funkciu, na ktorú nie sú kvalifikované. ... Naše súdy disponujú obmedzenými informáciami o skutočnostiach, ktoré viedli zahraničný súd k udeleniu trestu, ktorý udelil“ (bod 14).
44      Treba tiež spomenúť skutočnosť, že súdny orgán, ktorý vydal európsky zatykač, nemá právo zúčastniť sa na konaní o výkon tohto zatykača na vykonávajúcom súdnom orgáne v postavení účastníka konania: pozri rozsudok z 29. júla 2024, Breian (C‑318/24 PPU, ďalej len „rozsudok Breian“, EU:C:2024:658, bod 96).
45      Pozri analogicky rozsudok z 29. júla 2024, Alchaster (C‑202/24, ďalej len „rozsudok Alchaster“, EU:C:2024:649, bod 49). V tejto súvislosti je irelevantné, že situácia, ktorá viedla k uloženiu trestu DZ, nepatrí do pôsobnosti rámcového rozhodnutia 2004/757. V tejto súvislosti pripomínam, že podľa článku 2 ods. 2 tohto rámcového rozhodnutia skutky, ako je dovoz drog, „nespadajú do pôsobnosti [uvedeného] rámcového rozhodnutia v prípade, ak sa ich páchatelia dopustia výlučne pre svoju osobnú spotrebu v zmysle vnútroštátneho práva“. Pozri v súvislosti s týmto aspektom rozsudok z 11. júna 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), v ktorom Súdny dvor uznal svoju právomoc odpovedať na prejudiciálne otázky týkajúce sa článku 4 ods. 2 písm. a) rámcového rozhodnutia 2004/757 v spojení s jeho článkom 2 ods. 1 písm. c), ako aj článkov 20, 21 a 49 Charty, keďže vnútroštátny zákonodarca sa rozhodol uplatniť priťažujúcu okolnosť držby „veľkého množstva drog“ v zmysle článku 4 ods. 2 písm. a) tohto rámcového rozhodnutia na správania vylúčené z pôsobnosti tohto rozhodnutia, teda na držbu drog výlučne pre osobnú spotrebu.
46      Pozri najmä rozsudok a z 19. októbra 2023, G. ST. T. (Primeranosť trestu v prípade falšovania) (C‑655/21, ďalej len „rozsudok G. ST.T“, EU:C:2023:791, bod 62).
47      Pozri najmä rozsudok G. ST. T. (bod 65 a citovaná judikatúra), a z 3. júla 2025, Beach and bar management (C‑733/23, ďalej len „rozsudok Beach and bar management“, EU:C:2025:515, bod 48).
48      Pozri najmä v tomto zmysle rozsudok G. ST. T. (bod 67 a citovaná judikatúra), a Beach and bar management (bod 49).
49      Pozri najmä rozsudok G. ST. T. (bod 68 a citovaná judikatúra), a Beach and bar management (bod 50).
50      Išlo o Dohodu o obchode a spolupráci medzi Európskou úniou a Európskym spoločenstvom pre atómovú energiu na jednej strane a Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska na strane druhej (Ú. v. EÚ L 149, 2021, s. 10).
51      Pozri rozsudok Alchaster (body 49 až 51).
52      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 52 a citovaná judikatúra).
53      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 53 a citovaná judikatúra).
54      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 54 a citovaná judikatúra).
55      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 56 a citovaná judikatúra).
56      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 57 a citovaná judikatúra).
57      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 58 a citovaná judikatúra).
58      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 59 a citovaná judikatúra).
59      Pozri najmä rozsudok Alchaster (bod 60 a citovaná judikatúra).
60      (C‑158/21, EU:C:2022:573).
61      Pozri v tomto zmysle moje návrhy vo veci Puig Gordi a i. (C‑158/21, EU:C:2022:573, bod 85).
62      Pozri rozsudok z 18. apríla 2023, E. D. L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Pozri rozsudok z 18. apríla 2023, E. D. L. (Dôvod odmietnutia založený na ochorení) (C‑699/21, EU:C:2023:295, body 40, 42 a 50).
64      Pozri analogicky rozsudok Puig Gordi a i. (bod 111).
65      Pozri analogicky rozsudok Puig Gordi a i. (bod 114).
66      Pozri najmä rozsudok Breian (bod 32 a citovaná judikatúra, ako aj bod 52).
67      Pozri rozsudok Puig Gordi a i. (bod 115).
68      Pozri najmä Puig Gordi a i. (bod 116 a citovaná judikatúra).
69      Poznamenávam, že pokiaľ ide o trestný čin, ktorý patrí do pôsobnosti rámcového rozhodnutia 2004/757, potrebná individualizácia trestu vyplýva zo samotného znenia tohto rozhodnutia. Odôvodnenie 5 tohto rámcového rozhodnutia totiž uvádza, že „pri určovaní výšky trestov treba vziať do úvahy skutkové okolnosti, ako napríklad množstvo a druh drogy, s ktorou sa obchodovalo, a skutočnosť, či bol skutok spáchaný v rámci zločineckej organizácie“.
70      (C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, bod 139).
71      Pozri moje závery vo veci AV (Rozsudok ukladajúci súhrnný trest) (C‑221/19, EU:C:2020:815, bod 35). Pozri tiež PRADEL, J.: Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal. In: Cahiers de Droit, vol. 60, no 4, Québec: Université Laval, 2019, s. 1129 až 1150, ktorý uvádza, že „preskúmanie primeranosti sa vykonáva na základe preskúmania odôvodnenia“ a že „primeranosť, závažnosť, odôvodnenie a individualizácia tvoria neoddeliteľné a racionálne kvarteto“ (s. 1149). Okrem toho bolo možné poznamenať, že „sudca je dnes pri výkone svojej funkcie povinný dodržiavať stále sa zvyšujúcu povinnosť personalizácie a odôvodnenia. Pre neho je primeranosť nepochybne jedným z najúčinnejších spôsobov, ako zaujať pozíciu... „medzi zákonom a spravodlivosťou“: pozri SAENKO, L.: De la proportionnalité de la peine encourue. In:
Gazette du Palais, Issy‑les‑Moulineaux: Lextenso Éditions, 24. október 2017, no 36, s. 73 až 76, najmä s. 73. Pozri tiež DAUBIGNEY M.‑C., LAVIELLE, B.: La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal. In: Revue Justice Actualités, no
24, Bordeaux: École Nationale de la Magistrature, 2020, s. 117 až 127.
72      Pozri analogicky rozsudok Puig Gordi a i. (body 107 a 133).
73      Posúdenie rizika porušenia základných práv musí vykonať vykonávajúci súdny orgán na základe štandardu ochrany týchto práv zaručeného právom Únie: pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2023, GN (Dôvod odmietnutia založený na najlepšom záujme dieťaťa) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 44 a citovaná judikatúra).
74      Pozri analogicky rozsudok Breian (bod 122).
75      Toto rámcové rozhodnutie bolo prijaté najmä na základe článku 31 ods. 1 písm. e) EÚ, ktorý najmä stanovoval, že spoločný postup pri súdnej spolupráci v trestných veciach zahŕňa postupné prijímanie opatrení zavádzajúcich minimálne pravidlá týkajúce sa znakov skutkových podstát trestných činov a trestov v oblasti nezákonného obchodu s drogami.
76      Pozri rozsudok z 11. júna 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), podľa ktorého z týchto ustanovení vyplýva, že členské štáty môžu držbu veľkého množstva drog pre osobnú spotrebu považovať za závažný trestný čin (bod 37). Rumunská vláda v bode 76 svojich písomných pripomienok uvádza, že v rumunskom práve je to kritérium typu drog („vysoko rizikové“), ktoré určuje závažnosť trestného činu. V prejednávanej veci systém trestného súdnictva, ktorý viedol k tomu, že DZ bol uložený trest odňatia slobody v trvaní siedmich rokov, je podľa môjho názoru vyjadrením trestnej politiky, ktorej cieľom je veľmi prísne potrestať v Rumunsku trestný čin spočívajúci v zavedení „rizikových a vysoko rizikových“ drog do tohto členského štátu, čo ako také podľa môjho názoru nemožno spochybniť v rámci uplatňovania mechanizmu odovzdávania osôb.
77      Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950. Pozri v tejto súvislosti SIMON, A.: La disproportion de la répression pénale à la Cour des droits de l’Homme. In: Gazette du Palais, Issy‑les‑Moulineaux: Lextenso Éditions, no 36, 24. október 2017, s. 64 až 67. Pozri najmä rozsudky ESĽP z 12. februára 2008, Kafkaris v. Cyprus (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); z 9. júla 2013, Vinter a i. v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909), zo 4. septembra 2014, Trabelsi v. Belgicko (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), a z 29. júna 2023, Bijan Balahan v. Švédsko (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Ako uviedol Európsky súd pre ľudské práva vo svojom rozsudku zo 4. septembra 2014, Trabelsi v. Belgicko (EC:ECHR:2014:0904JUD000014010), článok 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd okrem iného zakazuje, aby doživotný trest bol de iure alebo de facto nezrušiteľný (bod 113). Táto judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva sa odráža v článku 5 bode 2 rámcového rozhodnutia 2002/584, v ktorom sa stanovuje, že ak je trestný čin, na základe ktorého bol vydaný európsky zatykač, sankcionovaný doživotným trestom odňatia slobody alebo príkazom na doživotné ochranné opatrenie, výkon uvedeného zatykača môže podliehať podmienke, že vydávajúci členský štát má vo svojom právnom systéme ustanovenia na preskúmanie uloženého trestu alebo opatrenia, na základe žiadosti alebo najneskôr do 20 rokov, alebo na uplatnenie zmierňujúcich opatrení, o ktoré príslušná osoba môže požiadať podľa práva alebo praxe vydávajúceho členského štátu, zamerané na nevykonanie takéhoto trestu alebo opatrenia.
78      Na základe tohto ustanovenia môžu nasledujúce situácie predstavovať poľahčujúce okolnosti: úsilie páchateľa o odstránenie alebo zmiernenie následkov trestného činu [písmeno a)], a okolnosti súvisiace s páchateľom trestného činu, ktoré zmierňujú závažnosť trestného činu alebo hrozbu, ktorú páchateľ predstavuje [písmeno b)].
79      Pozri bod 85 písomných pripomienok rumunskej vlády.
80      Tamže. Rumunská vláda v bode 11 svojich písomných pripomienok uvádza, že prvostupňový súd uložil manželke DZ nižší trest, keďže sa priznala k spáchaným skutkom.
81      Pozri bod 85 písomných pripomienok rumunskej vlády.
82      Ako uvádza rumunská vláda v bode 86 svojich písomných pripomienok, podľa článku 91 písm. d) Trestného zákona rozhodnutie o odklade výkonu prináleží súdu, ktorý posúdi, či „vzhľadom na osobu páchateľa, jeho správanie pred spáchaním trestného činu, úsilie páchateľa o odstránenie alebo zmiernenie následkov trestného činu, ako aj jeho schopnosť nápravy... je uloženie trestu dostatočné a aj bez jeho vykonania sa odsúdený už nedopustí ďalších trestných činov“.
83      Pozri v tejto súvislosti najmä rozsudok Beach and bar management (bod 50 a citovaná judikatúra).
84      Táto možnosť sa nezdá byť obmedzená na prípady, v ktorých sú poľahčujúce okolnosti buď výnimočné, alebo početné, na rozdiel od prípadu, ktorý bol predmetom rozsudku G. ST. T. (bod 85).
85      Pozri najmä rozsudok Breian (bod 109).
86      Pozri analogicky rozsudok Breian (bod 122). Okrem toho informácie, ktoré je vykonávajúci súdny orgán oprávnený požadovať, sa môžu týkať tak prvej, ako aj druhej fázy preskúmania, ktoré musí tento orgán vykonať. Uvedený orgán však nemôže od súdneho orgánu vydávajúceho zatykač požadovať informácie týkajúce sa výlučne druhej fázy tohto preskúmania, ak sa domnieva, že nebola preukázaná existencia systémových alebo všeobecných nedostatkov, alebo nedostatkov ovplyvňujúcich objektívne identifikovateľnú skupinu osôb, do ktorej patrí dotknutá osoba: pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2023, GN (Dôvod odmietnutia založený na najlepšom záujme dieťaťa) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 50 a citovaná judikatúra).
87      Mám na mysli najmä pravidlá týkajúce sa predčasného prepustenia, ktoré môžu do určitej miery vyvážiť prísnosť uloženého trestu.