Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEJ
ADVOKÁTKY
TAMARA
ĆAPETA
prednesené
19. marca 2026(1)
Spojené veci C‑7/25 [Ramodi] a C‑8/25 [Karkik](i)
K (C‑7/25)
P (C‑8/25)
proti
Minister van Asiel en Migratie
[návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktoré
podal
Rechtbank Den Haag,
zittingsplaats Roermond (súd v Haagu
zasadajúci v Roermonde,
Holandsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Azylová
politika – Smernica
2011/95/EÚ – Posúdenie
relevantných
údajov
zo
žiadosti o medzinárodnú
ochranu – Povinnosť
odôvodniť
údaje v žiadosti
autentickými
dokumentmi
alebo
inými
objektívne
overiteľnými
dôkazmi – Konania o poskytovaní a odnímaní
medzinárodnej
ochrany – Smernica
2013/32/EÚ – Článok 46
ods. 3 – Posúdenie
skutkových a právnych
otázok v plnom
rozsahu
ex
nunc,
vrátane
posúdenia
potrieb
medzinárodnej
ochrany – Zásada
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia – Údaje
zo
spisu, s ktorými
bol
oboznámený
prvostupňový
súd
rozhodujúci o opravnom
prostriedku “
I.      Úvod
1.        Rechtbank Den Haag,
zittingsplaats Roermond (súd v Haagu
zasadajúci v Roermonde,
Holandsko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
položil
Súdnemu
dvoru
dve
prejudiciálne
otázky.
2.        Obidve
otázky
sa
objavujú v rámci
dvoch
samostatných
konaní. V týchto
konaniach
sa
žiadatelia o azyl
domáhajú
súdneho
preskúmania
rozhodnutí
príslušného
správneho
orgánu,
ktorými
boli
ich
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
zamietnuté
ako
neopodstatnené.
3.        Svojou
druhou
otázkou,
na
ktorú
sa
mám v súlade s požiadavkou
Súdneho
dvora v týchto
návrhoch
zamerať,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
pýta,
či
je v takomto
konaní o súdnom
preskúmaní
povinný
podľa
práva
Únie
vykonať, v prípade
potreby
ex
offo,
posúdenie
skutkového a právneho
stavu v plnom
rozsahu
ex
nunc na
základe
údajov
zo
spisu, s ktorými
bol
súd
oboznámený a ktoré
boli
doplnené a vysvetlené v rámci
kontradiktórneho
konania,
aj
keď
sa
vo
vnútroštátnom
práve
obmedzuje
jeho
preskúmanie
len
na
skutkové a právne
dôvody
výslovne
uvedené v akte,
ktorý
je
dôvodom
súdneho
preskúmania.
4.        Predkladajúci
vnútroštátny
súd
žiada o výklad
článku 46
smernice o azylovom
konaní(2) v spojení s článkom 4,
článkom 18 a článkom 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).
II.    Skutkový stav v konaní vo veciach samých, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
5.        Predkladajúci
vnútroštátny
súd
predložil
Súdnemu
dvoru
dva
samostatné
návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Hoci
každý
návrh
vznikol v kontexte
odlišných
skutkových
situácií, v oboch
vznikajú
rovnaké
prejudiciálne
otázky.
Preto
najprv
uvediem
skutkové
okolnosti
každého
prípadu a až
potom
vysvetlím
právne
otázky,
ktoré
vyvolávajú.
Vec C‑7/25
6.        K,
žalobkyňa
vo
veci
samej,
je
iracká
štátna
príslušníčka,
ktorá
tvrdí,
že
vplyvný a známy
člen
ozbrojenej
skupiny v mieste
jej
bydliska
napadol
ju
aj
jej
manžela
po
tom,
ako
ona a jej
dcéra
opakovane
odmietli
jeho
viaceré
žiadosti o ruku
tejto
dcéry.
Žalobkyňa
tento
incident
oznámila
súdu
vo
svojej
krajine
pôvodu,
ale
podľa
žalobkyne
súd v súvislosti s jej
oznámením
nepodnikol
žiadne
kroky.
Spolu s manželom
opustila
Irak v roku
2022,
zatiaľ
čo
ich
dcéra
sa v tejto
krajine
naďalej
skrýva.
7.        Dňa
1. februára
2022
žalobkyňa
aj
jej
manžel
požiadali
Holandské
kráľovstvo o medzinárodnú
ochranu,
ale
po
smrti
manžela
žalobkyne
bolo
konanie v jeho
mene
zastavené.
Vo
svojej
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
žalobkyňa
doložila
dôvody
svojho
úteku
vyhláseniami a predložila
originál
cestovného
pasu,
kópiu
oznámenia
podaného
irackému
súdu a kópiu
lekárskej
správy z nedávneho
obdobia.
Žalobkyňa
ďalej
uviedla,
že
vzhľadom
na
skutočnosť,
že
je v súčasnosti
vdova,
musí
byť v kontexte
svojho
návratu
do
Iraku
považovaná
za
slobodnú
ženu, a preto
sa
na
ňu
vzťahuje
osobitná
politika
ochrany
slobodných
žien z Iraku,
ktorú
zaviedol
Minister
van
Asiel en Migratie (Minister
pre
azyl a migráciu,
Holandsko),
ktorý
je
žalovaným
vo
veci
samej
(ďalej
len
„žalovaný“)(3).
8.        Žalovaný
zamietol
žiadosť
žalobkyne o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenú
preto,
že
jej
vyhlásenia
týkajúce
sa
problémov s mužom,
ktorý v Iraku
požiadal
jej
dcéru o ruku,
neboli
dôveryhodné. V tomto
smere
žalovaný
konštatoval,
že
žalobkyňa
jednak
nedoložila
svoje
tvrdenia
objektívnymi
dokumentmi,
ktoré
by
plne
odôvodňovali
jej
potrebu
azylu, a jednak,
že
nespĺňa
podmienky
stanovené v článku 31
ods. 6 písm. c) a d)
Vreemdelingenwet 2000
(zákon o cudzincoch z roku
2000,
Holandsko),
ktoré
zodpovedajú
podmienkam
článku 4
ods. 5 písm. c) a d)
kvalifikačnej
smernice.(4)
9.        Žalovaný
zastával
názor,
že
hoci
totožnosť,
štátna
príslušnosť a pôvod
žalobkyne
boli
dôveryhodné,
tieto
dôvody
samotné
nepostačovali
na
udelenie
medzinárodnej
ochrany
žalobkyni.
10.      Rozhodnutím z 15. júla
2024
žalovaný
žiadosť
žalobkyne o medzinárodnú
ochranu
zamietol
ako
neopodstatnenú.
Toto
rozhodnutie
obsahovalo
rozhodnutie o návrate, v ktorom
bol
za
krajinu
určenia
označený
Irak, a stanovila
sa v ňom
lehota
štyroch
týždňov
na
dobrovoľný
odchod z Holandska.
11.      Dňa
19. júla
2024
podala
žalobkyňa
proti
tomuto
rozhodnutiu
opravný
prostriedok
na
predkladajúci
vnútroštátny
súd, v ktorom
okrem
iného
uviedla,
že
spôsob,
akým
žalovaný
posúdil
dôveryhodnosť
jej
dôvodov
na
podanie
žiadosti o azyl,
je v rozpore s článkom 4
ods. 5
kvalifikačnej
smernice.
12.      Dňa
18. decembra
2024
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uskutočnil
pojednávanie o opravnom
prostriedku – spojené s pojednávaním o opravnom
prostriedku,
ktorý
viedol
ku
konaniu, v ktorom
bol
podaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veci C‑8/25 –, a 7. januára
2025
žalobkyni
oznámil,
že
považuje
za
potrebné
predložiť
Súdnemu
dvoru
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Vec C‑8/25
13.      P,
žalobca
vo
veci
samej,
je
irackým
štátnym
príslušníkom,
ktorý
bol
údajne
pristihnutý
pri
intímnom
styku s iným
mužom.
Po
tom,
ako
bolo
naňho
podané
oznámenie
irackým
orgánom,
sa
žalobca
obáva,
že
by
mohol z dôvodu
svojej
sexuálnej
orientácie
čeliť
trestu
odňatia
slobody.
Na
tomto
základe
žalobca
odôvodňuje
svoju
žiadosť o medzinárodnú
ochranu v Holandsku,
ktorú
podal
6. júla
2023.
14.      Hoci
žalovaný
považoval
totožnosť,
štátnu
príslušnosť a pôvod
žalobcu
za
dôveryhodné, a to
napriek
tomu,
že
žiadateľ
nepredložil
dokumenty
na
doloženie
svojich
osobných
údajov,
nepovažoval
tieto
informácie
za
dostatočný
dôvod
na
udelenie
medzinárodnej
ochrany
žalobcovi.
15.      Rozhodnutím z 5. júla
2024
žalovaný
zamietol
žiadosť
žalobcu o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenú
preto,
že
žalobca
nebol
schopný
predložiť
listinné
dôkazy
potvrdzujúce,
že
ho
iracké
orgány
zatkli z dôvodu
jeho
sexuálnej
orientácie. V tomto
smere
žalovaný
dospel k záveru,
že
žalobca
nesplnil
podmienky
stanovené v článku 31
ods. 6 písm. c)
Vreemdelingenwet 2000
(zákon o cudzincoch z roku
2000),
ktorý
zodpovedá
článku 4
ods. 5 písm. c)
kvalifikačnej
smernice.
Rozhodnutie o zamietnutí
žiadosti,
ktorú
podal
P,
obsahovalo
rozhodnutie o návrate, v ktorom
bol
za
krajinu
určenia
označený
Irak, a stanovila
sa v ňom
lehota
štyroch
týždňov
na
dobrovoľný
odchod z Holandska.
16.      V následnom
opravnom
prostriedku z 10. júla
2024
podanom
na
predkladajúci
vnútroštátny
súd
žalobca
okrem
iného
uviedol,
že
spôsob,
akým
bola
posúdená
dôveryhodnosť
jeho
dôvodov
na
udelenie
azylu,
nie
je
zlučiteľný s článkom 4
ods. 5
kvalifikačnej
smernice.
17.      Dňa
18. decembra
2024
predkladajúci
vnútroštátny
súd
uskutočnil
pojednávanie o opravnom
prostriedku – spolu s pojednávaním o opravnom
prostriedku,
ktorý
viedol
ku
konaniu, v ktorom
bol
podaný
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vo
veci C‑7/25 –, a 7. januára
2025
žalobcovi
oznámil,
že
považuje
za
potrebné
predložiť
Súdnemu
dvoru
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
18.      Rozumiem
tomu
tak,
že
na
spoločnom
pojednávaní
predkladajúci
vnútroštátny
súd
zistil
ďalšie
skutočnosti,
ktoré
neboli
uvedené v žiadnom z opravných
prostriedkov a ktoré
považoval
za
relevantné
pre
rozhodnutie o žiadostiach o medzinárodnú
ochranu.
Spoločné
otázky,
ktoré
vznikli
na
predkladajúcom
vnútroštátnom
súde
19.      Pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom
vznikli
dve
právne
otázky
spoločné
pre
obe
veci.
20.      Prvá
otázka
sa
týka
spôsobu,
akým
žalovaná
preskúmala a posúdila
potrebu
medzinárodnej
ochrany K aj
P
(ďalej
spoločne
len
„žalobcovia“), a toho,
či
bolo
toto
posúdenie v súlade s právom
Únie a judikatúrou
Súdneho
dvora.
21.      V tejto
súvislosti
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
predmetná
vnútroštátna
právna
úprava,
konkrétne článok 31
ods. 6
Vreemdelingenwet 2000
(zákon o cudzincoch z roku
2000),
je v rozpore s práve
tým
ustanovením,
ktoré
sa
ňou
má
vykonať, a to s článkom 4
ods. 5
kvalifikačnej
smernice.
Túto
situáciu
ešte
zhoršila
nová
politika
posudzovania
žiadostí o medzinárodnú
ochranu,
ktorá,
ako
vysvetlil
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
nadobudla
účinnosť
1. júla
2024.
Podľa
uvedenej
politiky
každé
posúdenie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
pozostáva
(i) z určenia
dôvodov
na
udelenie
azylu;
(ii) z určenia,
či
sú
tieto
dôvody
plne
podložené
autentickými
a/alebo
objektívne
overiteľnými
dokumentmi
a/alebo
objektívnymi
verejnými
zdrojmi; a (iii)
ak
to
tak
nie
je, z určenia,
či
žiadateľ
spĺňa
všetky
podmienky
stanovené v článku 31
ods. 6
Vreemdelingenwet 2000
(zákon o cudzincoch z roku
2000),
ktoré
zodpovedajú
podmienkam
uvedeným v článku 4
ods. 5 písm. c) a d)
kvalifikačnej
smernice.
22.      Podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
takéto
uplatnenie
článku 4
ods. 5
kvalifikačnej
smernice
umožňuje
žalovanému
zamietnuť
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenú,
ak
žiadateľ
(i)
nemôže v plnej
miere
preukázať
dôvody
žiadosti o azyl
autentickými,
objektívne
overiteľnými
dokumentmi
alebo
spoľahlivými
verejnými
zdrojmi a (ii)
nepodal
žiadosť
čo
najskôr a žalovaný
nepovažuje
toto
oneskorenie
za
ospravedlniteľné.
23.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
však
tvrdí,
že
zo
znenia
článku 4
ods. 5
kvalifikačnej
smernice,
posudzovaného
vzhľadom
na
ďalšie
odseky
jej
článku 4,
článku 10
ods. 3 písm. b)
smernice o azylovom
konaní a článkov 4 a 18
Charty
vyplýva,
že v situáciách,
ako
sú
situácie, o ktoré
ide v dvoch
konaniach
vo
veciach
samých,
sa
od
žalovaného
vyžaduje,
aby
so
žalobcom
pri
zisťovaní
skutkového
stavu
spolupracoval.
24.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
preto
pýta,
či
sa v príslušnom
práve
Únie
vyžaduje,
aby
rozhodujúci
orgán
pri
posudzovaní
skutkového
stavu a okolností,
ktoré
sú
základom
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,
spolupracoval
so
žiadateľom a zohľadnil
každý
dôkaz a údaj
na
podporu
tejto
žiadosti.
25.      Druhou
otázkou
je,
či
povinnosť
vnútroštátneho
súdu
poskytnúť
účinný
prostriedok
nápravy
zahŕňa
aj
povinnosť
overiť, v prípade
potreby
ex
offo a v spolupráci
so
žalobcom,
či
žalovaný
zhromaždil,
preskúmal a zahrnul
do
svojho
posúdenia
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
všetky
relevantné
údaje
zo
spisu, s ktorými
bol
oboznámený,
doplnené
alebo
objasnené v kontradiktórnom
konaní, a to v prípade
potreby
vrátane
ex
offo preskúmania
potreby
medzinárodnej
ochrany v súlade s kvalifikačnou
smernicou.
26.      Ako
vysvetlil
predkladajúci
vnútroštátny
súd, v Holandsku
sa
na
základe článku 8:69
Algemene wet bestuursrecht (všeobecný
zákon o správnom
práve)
preskúmanie
správneho
rozhodnutia
obmedzuje
na
otázky
uvedené v dôvodoch
opravného
prostriedku.
27.      Z tohto
dôvodu,
ako
vysvetlil
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
nemôže
vykonať v plnom
rozsahu
ex
nunc preskúmanie
zákonnosti
rozhodnutia
žalovaného
vrátane
toho,
či
bola
dodržaná
zásada
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
keďže
nemôže
zohľadniť
žiadne
údaje,
ktoré
žiadateľ o azyl
výslovne
neuviedol
vo
svojom
opravnom
prostriedku
proti
rozhodnutiu o zamietnutí.
28.      Podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
je
vnútroštátna
právna
prax, v rámci
ktorej
sa
súdnym
orgánom
vykonávané
preskúmanie
rozhodnutia o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
obmedzuje
na
preskúmanie
opodstatnenosti
tohto
rozhodnutia
len z hľadiska
skutkových
okolností a tvrdení,
ktoré
žiadateľ
výslovne
uviedol v konaní o opravnom
prostriedku,
ťažko
zlučiteľná s výkladom
práva
Únie,
ktorý
podal
Súdny
dvor, a najmä s absolútnou
povahou
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
ako
aj s právom
na
účinný
prostriedok
nápravy
zaručeným
článkom 47
Charty,
ktoré
bolo
konkretizované v článku 13
ods. 1 a 2
smernice o návrate(5) a v článku 46
ods. 1 a 3
smernice o azylovom
konaní.
29.      Po
preskúmaní
judikatúry
Súdneho
dvora(6) dospel
predkladajúci
vnútroštátny
súd k záveru,
že
Súdny
dvor
sa
týmito
otázkami
ešte
nezaoberal.
Predovšetkým
konštatoval,
že
Súdny
dvor
výslovne
neuviedol,
či
sa
povinnosť
overiť, v prípade
potreby
ex
offo,
či
bola
dodržaná
zásada
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
vzťahuje
aj
na
prípady,
keď
má
vnútroštátny
súd
alebo
súd
prvého
stupňa
preskúmať
zamietnutie
žiadosti o medzinárodnú
ochranu z dôvodu
jej
neopodstatnenosti.
30.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
ďalej
tvrdí,
že
len
ak
je
vnútroštátny
súd
povinný
vykonať, v prípade
potreby
ex
offo,
posúdenie v plnom
rozsahu
ex
nunc skutkových
okolností a právnych
dôvodov
vrátane
preskúmania
potreby
medzinárodnej
ochrany v súlade s kvalifikačnou
smernicou,
môže
tento
súdny
orgán v plnej
miere
zabezpečiť
dodržiavanie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
Aj
keď
sa
počas
tohto
skúmania
potreby
medzinárodnej
ochrany
ukáže,
že
žiadateľ
nespĺňa
podmienky
na
medzinárodnú
ochranu
podľa
článkov 12 a 17
kvalifikačnej
smernice,
toto
skúmanie
vykonané
ex
offo môže
napriek
tomu
viesť k záveru,
že
návrat
žiadateľa
do
jeho
krajiny
pôvodu
je v rozpore
so
zásadou
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia a že
rozhodnutie o návrate
buď
nemožno
uložiť,
alebo
ak
už
bolo
prijaté,
musí
sa
pozastaviť a vyhostenie
odložiť.
Naopak,
ak
by
vnútroštátny
súd
nebol
povinný, v prípade
potreby
ex
offo,  overiť,
či
bola
dodržaná
zásada
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
najmä
ak
je
porušenie
tejto
zásady
zjavné
na
základe
údajov
zo
spisu, s ktorými
bol
oboznámený a ktoré
boli
doplnené
alebo
objasnené v kontradiktórnom
konaní
pred
ním,
súdna
ochrana
by
nebola
účinná
ani
úplná.
31.      Za
týchto
podmienok
Rechtbank Den Haag,
zittingsplaats Roermond (súd
v Haagu
zasadajúci v Roermonde)
rozhodol
obe
konania
prerušiť a položiť v oboch
veciach
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Je
vnútroštátny
postup,
pri
ktorom
sa
článok 4
ods. 5
[kvalifikačnej
smernice]
uplatňuje
tak,
že
vyhlásenia,
na
ktorých
je
založená
žiadosť o medzinárodnú
ochranu,
sa
považujú
za
nedôveryhodné,
ak
žiadateľ
nemôže
tieto
vyhlásenia v plnom
rozsahu
doložiť
autentickými
a/alebo
objektívne
overiteľnými
dokumentmi
a/alebo
objektívnymi
zdrojmi a nespĺňa
všetky
podmienky
stanovené v danom
odseku
5,
zlučiteľný s právom
Únie
alebo
sa
má
článok 4
ods. 5
[kvalifikačnej
smernice] v spojení s článkom 4
ods. 1
až
4
[kvalifikačnej
smernice],
článkom 10
ods. 3 písm. b)
[smernice o azylovom
konaní] a článkami 4 a 18
Charty…
vykladať v tom
zmysle,
že
orgán,
ktorý
rozhoduje,
musí
pri
posudzovaní
skutočností a okolností,
na
ktorých
je
založená
žiadosť o medzinárodnú
ochranu,
spolupracovať
so
žiadateľom a v rámci
skúmania a posúdenia
potreby
ochrany
zohľadniť
všetky
dôkazy a skutočnosti
na
podporu
tejto
žiadosti a že
ak
žiadateľ
môže
predložiť
dostatočné
listinné
alebo
iné
dôkazy
na
podporu
svojich
tvrdení
alebo
spĺňa
uvedené
podmienky,
tieto
si
nevyžadujú
ďalšie
potvrdenie, a v dôsledku
toho
sú
dôveryhodné?
2.      Má
sa
článok 46
ods. 3
[smernice o azylovom
konaní] v spojení s článkami 4,
18 a 47
Charty…
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátny
súd
prvého
stupňa,
ktorému
bol
podaný
návrh
na
začatie
konania
vo
veci
posúdenia
zákonnosti
zamietnutia
žiadosti o medzinárodnú
ochranu z dôvodu
jej
neopodstatnenosti,
je
povinný v prípade
potreby
ex
offo vykonať
komplexné
posúdenie
ex
nunc tak
skutkových,
ako
aj
právnych
otázok
vrátane
posúdenia
potreby
medzinárodnej
ochrany
podľa
[kvalifikačnej
smernice], a to
na
základe
údajov
zo
spisu, s ktorými
bol
súd
oboznámený a ktoré
boli
doplnené a vysvetlené v rámci
kontradiktórneho
konania?“
32.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
požiadal
Súdny
dvor o spojenie
vecí C‑7/25 a C‑8/25
podľa
článku 54
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
na
spoločné
konanie. V reakcii
na
uvedenú
žiadosť
predseda
Súdneho
dvora
26. februára
2025
rozhodol o spojení
vecí
na
spoločné
konanie.
33.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
ďalej
navrhol,
aby
sa v prejednávaných veciach
rozhodlo v skrátenom
konaní
podľa
článku 105
ods. 1
rokovacieho
poriadku.
Predseda
Súdneho
dvora
po
vypočutí
sudcu
spravodajcu a generálnej
advokátky
27. marca 2025
tento
návrh
zamietol.
34.      Písomné
pripomienky
Súdnemu
dvoru
predložili
účastníci
oboch
konaní
vo
veciach
samých,
holandská
vláda a Európska
komisia.
35.      Súdny
dvor
rozhodol,
že v súlade s článkom 76
ods. 2
svojho
rokovacieho
poriadku
vo
veci
rozhodne
bez
pojednávania.
III. Analýza
36.      Na
žiadosť
Súdneho
dvora
sa
moje
návrhy v prejednávaných veciach
zameriavajú
výlučne
na
druhú
položenú
otázku.
37.      Touto
druhou
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
je v konaní, v ktorom
má
preskúmať
rozhodnutie o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenej,
povinný
postupovať
podľa
práva
Únie,
najmä
podľa
článku 46
ods. 3
smernice o azylovom
konaní
vzhľadom
na
článok 47
Charty, a zohľadniť
právo a skutkový
stav, o ktorých
sa
tento
súd
dozvedel
na
základe
údajov
zo
spisu, s ktorými
bol
oboznámený a ktoré
boli
doplnené a vysvetlené v rámci
kontradiktórneho
konania,
aj
keď
všetky
tieto
údaje
neboli
súčasťou
pôvodného
dôvodu
uplatnenia
opravného
prostriedku,
ktoré
viedlo k preskúmaniu.
Zároveň
sa
pýta,
či
je
za
takýchto
okolností
sudca
povinný, v prípade
potreby
ex
offo,
preskúmať
potrebu
medzinárodnej
ochrany v súlade s kvalifikačnou
smernicou a prípadné
porušenie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
38.      Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
sa
domnieva,
že
mu v takomto
posúdení v plnom
rozsahu
ex
nunc bráni článok 8:69
Algemene wet bestuursrecht (všeobecný
zákon o správnom
práve) a relevantná
vnútroštátna
judikatúra. V uvedenom
ustanovení
sa
podľa
vysvetlenia
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
stanovuje,
že
správne
rozhodnutie
sa
preskúmava z hľadiska
dôvodov
na
uplatnenie
opravného
prostriedku.
Znie
takto:
„1.
Konajúci
súd
rozhodne
na
základe
opravného
prostriedku,
predložených
dokumentov,
predbežného
vyšetrovania a prejednania na
pojednávaní.
2.
Súd
doplní
právne
dôvody z úradnej
moci.
3.
Súd
môže
doplniť
skutkový
stav z úradnej
moci“.(7) K uvedenému
právnemu
predpisu
je
pripojená
dôvodová
správa, v ktorej
sa
právomoci
správneho
súdu
ďalej
obmedzujú(8).
39.      Položená
otázka
je
odôvodnená
názorom
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu,
že
vnútroštátne
právo, v ktorom
sa
takýmto
spôsobom
obmedzujú
právomoci
správneho
sudcu,
nie
je v súlade s právom
Únie.
40.      Uvedenú
otázku
možno
rozdeliť
na
dve
časti,
ktoré
budem
analyzovať
samostatne.
Najprv
uvediem
(v časti A),
že
pri
preskúmavaní
zákonnosti
rozhodnutia o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenej
je
vnútroštátny
súd
podľa
práva
Únie
povinný
zohľadniť
všetky
údaje
zo
spisu,
ktoré
mu
boli
predložené
ako
doplnené
alebo
vysvetlené
po
kontradiktórnom
konaní,
aj
keď
niektoré
prvky
neboli
zahrnuté
do
dôvodov
opravného
prostriedku,
ktoré
uviedol
žalobca. V časti B
vysvetlím,
že
vnútroštátny
súd
je
takisto
povinný, v prípade
potreby
ex
offo,
preskúmať
potrebu
medzinárodnej
ochrany
žalobcu
pri
preskúmavaní
zákonnosti
rozhodnutia,
ktorým
bola
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
zamietnutá
ako
neopodstatnená.
A.      Rozsah súdneho preskúmania
41.      Aké
údaje
musí
vnútroštátny
súd
zohľadniť
pri
preskúmavaní
opravného
prostriedku
proti
rozhodnutiu o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenej?
Sústredí sa len
na
preskúmanie
otázok
uvedených v opravnom
prostriedku
alebo
musí
zohľadniť
aj
všetky
ostatné
údaje,
ktoré
sú
uvedené v spise, s ktorým
bol
oboznámený?
42.      Zodpovedanie
týchto
otázok
si
vyžaduje
výklad
článku 46
smernice o azylovom
konaní
vzhľadom
na
zásadu
účinnej
súdnej
ochrany,
ako
bola
kodifikovaná v článku 47
Charty(9).
43.      Príslušné
časti
článku 46
ods. 1 a 3
smernice o azylovom
konaní
znejú
takto:
„1.      Členské
štáty
zabezpečia,
aby
žiadatelia
mali
právo
na
účinný
opravný
prostriedok
pred
súdom
proti:
a)      rozhodnutiu o ich
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
vrátane
rozhodnutia:
i)      považovať
žiadosť
za
neopodstatnenú v súvislosti s postavením
utečenca
a/alebo
postavením
osoby s doplnkovou
ochranou;
…
3.      V záujme
dosiahnutia
súladu s odsekom
1
členské
štáty
zabezpečia,
aby
účinný
opravný
prostriedok
zahŕňal
posúdenie
skutkových
aj
právnych
otázok v plnom
rozsahu
ex
nunc vrátane
prípadného
posúdenia
potrieb
medzinárodnej
ochrany
podľa
[kvalifikačnej
smernice], a to
aspoň v rámci
konania o opravnom
prostriedku
pred
súdom
prvého
stupňa.“(10)
44.      Podľa
môjho
názoru
sa
samotným
znením
článku 46
smernice o azylovom
konaní
jasne
stanovuje
po
prvé,
že
žiadateľ,
ktorého
žiadosť o azyl
bola
zamietnutá
ako
neopodstatnená,
má
právo
na
preskúmanie
takéhoto
rozhodnutia
súdom.
Po
druhé v odseku
3
uvedeného
ustanovenia
sa
vyžaduje,
aby
preskúmavajúci
súd,
aspoň
na
prvom
stupni,
kde
sú
súdy
vo
všeobecnosti
oprávnené
posudzovať
skutkové
okolnosti,
preskúmal
celý
spis, t. j. všetky
tvrdenia a dôkazy,
ktoré
mu
boli
poskytnuté, a nielen
tie
údaje,
ktoré
žiadateľ v opravnom
prostriedku
výslovne
uviedol.
Slová
„vrátane…
posúdenia
potrieb
medzinárodnej
ochrany“
nemožno
vykladať
inak
než
ako
oprávnenie
vnútroštátneho
súdu v prípade
potreby
opätovne
preskúmať
rozhodnutie
meritórne,
bez
ohľadu
na
to,
či
sa
také
preskúmanie v žiadateľom
podanom
opravnom
prostriedku
požaduje.
Odkaz
na
„posúdenie
skutkových
aj
právnych
otázok v plnom
rozsahu“
naznačuje,
že
súd
musí
zohľadniť
všetky
relevantné
skutkové a právne
aspekty
prípadu,
nielen
tie,
na
ktoré
bol
upozornený v opravnom
prostriedku.
Výraz
„posúdenie…
ex
nunc“
znamená,
že
súd
môže
zohľadniť
nové
právne
tvrdenia
aj
skutkový
stav,
ktoré
neboli
zohľadnené v správnom
konaní
vedúcom k vydaniu
rozhodnutia.
45.      Takýto
postup
je v súlade s judikatúrou
Súdneho
dvora. V rozsudku
Alheto Súdny
dvor
vysvetlil,
že
výraz
„ex
nunc“
znamená,
že
súd
musí
vykonať
posúdenie, v ktorom
prípadne
zohľadní
nové
skutočnosti,
ktoré
nastali
po
prijatí
rozhodnutia,
ktoré
je
predmetom
opravného
prostriedku.
Takéto
posúdenie
totiž
umožňuje
vybaviť
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
úplne
bez
toho,
aby
bolo
potrebné
vrátiť
vec
rozhodujúcemu
orgánu.
Vnútroštátny
súd
má
preto
právomoc
zohľadniť
nové
dôkazy,
na
základe
ktorých
uvedený
orgán
neprijal
rozhodnutie v súlade
so
smernicou o azylovom
konaní.
Súdny
dvor
navyše
už
rozhodol,
že
slovné
spojenie
„v plnom
rozsahu“
potvrdzuje,
že
súd
je
povinný
posúdiť
tak
dôkazy,
ktoré
rozhodujúci
orgán
zohľadnil
alebo
mohol
zohľadniť,
ako
aj
tie,
ktoré
nastali
po
prijatí
rozhodnutia
uvedeným
orgánom(11).
46.      Potreba
posúdenia
skutkového
stavu
nad
rámec
formálneho
opravného
prostriedku
môže v priebehu
konania
skutočne
vzniknúť.
Napríklad
sa
môže
stať,
že
počas
prejednávania opravného
prostriedku
vyjdú
najavo
nové
dôkazy
alebo
sa
súd
dozvie o dôkaze,
ktorý
rozhodujúci
orgán
pri
rozhodovaní o udelení
medzinárodnej
ochrany
žiadateľovi
mal
zohľadniť,
ale
nezohľadnil. V takýchto
prípadoch
musí
mať
vnútroštátny
súd
prejednávajúci opravný
prostriedok
možnosť
podľa
vlastného
uváženia
určiť,
či
možno
dôkazy
považovať
za
relevantné
pre
preskúmanie
rozhodnutia o žiadosti o azyl.
47.      Takýmto
výkladom
článku 46
ods. 3
smernice o azylovom
konaní
sa
zabezpečuje,
aby v prípade
vrátenia
spisu
rozhodujúcemu
orgánu
bolo
možné
prijať
nové
rozhodnutie v krátkom
čase,
aby
sa
predišlo
riziku,
že
sa
objavia
dôkazy,
ktoré
by
si
vyžadovali
nové
aktuálne
posúdenie(12).
48.      Takýto
výklad
je
navyše v súlade
so
skutočnosťou,
že
ak
štátny
príslušník
tretej
krajiny
spĺňa
podmienky
na
udelenie
medzinárodnej
ochrany
stanovené v kapitolách II a III,
resp. v kapitolách II a V kvalifikačnej
smernice,
členské
štáty
sú
povinné,
s výhradou
prípadov
vylúčenia
stanovených
uvedenou
smernicou,
priznať
požadovanú
medzinárodnú
ochranu,
pričom
nemajú v tejto
súvislosti
diskrečnú právomoc(13).
49.      Žalobcovia v oboch
konaniach
vo
veciach
samých a Komisia
takýto
výklad
článku 46
ods. 3
smernice o azylovom
konaní
podporujú,
zatiaľ
čo
holandská
vláda
ho
spochybňuje.
50.      Vychádzajúc z bodu 93
rozsudku
Súdneho
dvora
Ministerstvo
vnitra České
republiky,
Odbor
azylové a migrační
politiky, v ktorom
sa
stanovuje,
že
„určenie
tejto
tretej
krajiny
za
bezpečnú
krajinu
pôvodu
teda
predstavuje
jednu
zo
skutočností
uvedených v spise,
na
ktorú
bol
vnútroštátny
súd
upozornený a ku
ktorej
sa
má
vyjadriť v rámci
žaloby
podanej
proti
tomuto
rozhodnutiu“(14),
holandská
vláda
dospela k záveru,
že
predkladajúci
vnútroštátny
súd
má
preskúmať
len
dôkazy,
na
ktoré
ho
upozornil
žalobca
vo
svojom
opravnom
prostriedku.
51.      Podľa
môjho
názoru
Súdny
dvor v bode 93
uvedeného
rozsudku
len
spresnil,
že
označenie
Moldavskej
republiky
za
bezpečnú
krajinu
pôvodu
bolo
jedným z údajov,
na
ktoré
bol
predkladajúci
vnútroštátny
súd
upozornený
pri
preskúmavaní
rozhodnutia
príslušného
orgánu. V bode 94
uvedeného
rozsudku
Súdny
dvor
spresnil,
že
takýto
údaj
predstavuje
právnu
otázku,
ktorú
musí
predkladajúci
vnútroštátny
súd
posúdiť v rámci
posúdenia
vykonaného v plnom
rozsahu
ex
nunc,
ktoré
sa
vyžaduje v článku 46
ods. 3
smernice o azylovom
konaní,
aj
keď
žalobca v konaní
vo
veci
samej
tento
údaj
vo
svojom
opravnom
prostriedku
výslovne
neuviedol. Z toho
podľa
mňa
vyplýva,
že
Súdny
dvor
len
uviedol,
že
vnútroštátny
súd
musí
zohľadniť
všetky
otázky,
na
ktoré
ho
žalobca
upozornil,
aj
keď k tomu
dôjde
počas
konania, a nie v podanom
opravnom
prostriedku.
52.      Okrem
toho
holandská
vláda
tvrdí,
že
existenciu
povinnosti
vnútroštátneho
súdu
preskúmať
skutkové a právne
dôvody, v prípade
potreby
ex
offo,
možno
akceptovať
vo
veciach
týkajúcich
sa
zaistenia(15),
pretože v takýchto
prípadoch
sa v práve
Únie
súdne
preskúmanie
zákonnosti
zaistenia
nariadeného
správnym
orgánom
výslovne
vyžaduje(16).
To
však
nie
je
prípad
konania o žiadosti o azyl,
keďže v smernici o azylovom
konaní
sa
povinné
súdne
preskúmanie
neukladá.
Žiadateľ
sa
teda
môže
rozhodnúť,
že
buď
rozhodnutie o zamietnutí
svojej
žiadosti
akceptuje
alebo
proti
tomuto
rozhodnutiu
podá
opravný
prostriedok,
ale
vylúči
niektoré
dôvody
opravného
prostriedku,
ktoré
považuje
za
nedostatočné
na
napadnutie
rozhodnutia, a ktoré
preto
pravdepodobne
nepovedú k jeho
zrušeniu.
53.      V tejto
súvislosti
má
podľa
môjho
názoru
holandská
vláda
pravdu,
keď
tvrdí,
že
smernicou o azylovom
konaní
sa
nezavádza
povinné
súdne
preskúmanie
rozhodnutí o azyle.
Ak
teda
žiadateľ
nepodá
proti
rozhodnutiu,
ktorým
sa
jeho
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
zamieta
ako
neopodstatnená,
opravný
prostriedok,
vnútroštátny
súd
nemusí
zákonnosť
rozhodnutia
rozhodujúceho
orgánu
preskúmať.
54.      Ak
však
žiadateľ
proti
danému
rozhodnutiu
opravný
prostriedok
podá,
vnútroštátny
súd
musí, v prípade
potreby
konať
ex
offo, a zohľadniť
všetky
údaje, s ktorými
bol
oboznámený – bez
ohľadu
na
to,
či
boli
doplnené
alebo
vysvetlené
počas
kontradiktórneho
konania
–,
aj
keď
tieto
údaje
neboli v opravnom
prostriedku
výslovne
uvedené.
To
neznamená,
že
tento
súd
musí
ex
offo ďalšie
údaje v danej
veci
aktívne
vyhľadávať.
Znamená
to
však,
že
súd
nemôže
takéto
údaje
ignorovať,
ak
sa s nimi
sudcovia
oboznámia
počas
konania.
Právo
na
obhajobu
si
napokon
vyžaduje,
aby
obe
strany
dostali
príležitosť
vyjadriť
svoj
názor
na
relevantnosť
každého
nového
údaja.
B.      Preskúmanie potreby medzinárodnej ochrany vnútroštátnym súdom, v prípade potreby ex  offo
55.      Teraz
prejdem k druhej
časti
druhej
otázky,
ktorej
cieľom
je
objasniť,
či
je
vnútroštátny
súd
prvého
stupňa,
ktorý
má
preskúmať
zákonnosť
rozhodnutia o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenej,
povinný v prípade
potreby
vykonať
ex
offo preskúmanie
potreby
medzinárodnej
ochrany
žiadateľa v súlade s kvalifikačnou
smernicou.
56.      Vo
vysvetlení
dôvodov
na
podanie
svojej
druhej
otázky
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
takisto
pýtal,
či
je
pri
posudzovaní
zákonnosti
rozhodnutia o zamietnutí
potrebné,
aby
súd
ex
offo preskúmal
zásadu
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
Predkladajúci
vnútroštátny
súd
nevysvetlil,
prečo
položil
túto
otázku
súbežne s otázkou
týkajúcou
sa
ex
offo posúdenia
potreby
medzinárodnej
ochrany.
Keďže
však
rozhodnutia o zamietnutí, o ktoré
ide v konaniach
vo
veciach
samých, a to
vo
veci C‑7/25
aj
vo
veci C‑8/25,
obsahovali
aj
rozhodnutia o návrate,
môže
to
vysvetľovať
potrebu
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
objasniť,
či
je
na
základe
práva
Únie
povinný
pri
súdnom
preskúmaní
rozhodnutí o zamietnutí
žiadostí o azyl
ako
neopodstatnených
posúdiť
ex
offo prípadné
porušenie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
57.      Potreba
medzinárodnej
ochrany
sa
musí
posúdiť
na
základe
podmienok
stanovených v kapitolách II a III,
resp. v kapitolách II a V kvalifikačnej
smernice,
ktoré
okrem
iného
zahŕňajú
povinnosť
preskúmať,
či
existuje
vážne
riziko,
že
osoba
žiadajúca o medzinárodnú
ochranu
by
bola
vo
svojej
krajine
pôvodu
vystavená
trestu
smrti,
mučeniu
alebo
inému
neľudskému
alebo
ponižujúcemu
zaobchádzaniu
alebo
trestaniu,
čo
je
zakázané
podľa
článku 4
Charty(17).
58.      V takom
prípade
musia
členské
štáty
dodržiavať
zásadu
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
ktorá
je
zaručená
ako
základné
právo v článku 18
Charty v spojení s článkom 33
Ženevského
dohovoru(18) a v článku 19
ods. 2
Charty(19).
Treba
však
mať
na
pamäti,
že
samotné
riziká,
ktoré
odôvodňujú
zákaz
vrátenia
osoby
do
jej
krajiny
pôvodu,
nie
sú
dostatočným
dôvodom
na
udelenie
azylu
danej
osobe.
59.      Na
odôvodnenie
tvrdenia,
že
vnútroštátny
súd
musí
posúdiť
prípadné
porušenie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
ex
offo,
sa
žalobcovia
vo
veciach
samých a Komisia
vo
svojich
písomných
pripomienkach
odvolávajú
na
rozsudok
Ararat.  Daný  rozsudok  sa  týkal  zákonnosti  rozhodnutia o zamietnutí  žiadosti o povolenie  na  pobyt,  čo  po  zamietnutí  žiadosti  viedlo k výkonu  rozhodnutia o návrate,  ktoré  bolo  predtým  prijaté  počas  konania o medzinárodnej  ochrane.
60.      V
uvedenom rozsudku Súdny dvor rozhodol po prvé, že
súdna
ochrana
zaručená
článkom 47
Charty a konkretizovaná v článku 13
ods. 1 a 2
smernice o návrate
„by
nebola
ani
účinná,
ani
úplná,
ak
by
vnútroštátny
súd
nemal
povinnosť
ex
offo konštatovať
porušenie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
pokiaľ
na
základe
skutočností
uvedených v spise,
ktoré
mu
boli
oznámené, a tak
ako
boli
doplnené
alebo
objasnené
počas
kontradiktórneho
konania
pred
ním,
smerujú k preukázaniu
toho,
že
rozhodnutie o návrate
sa
zakladá
na
obsolétnom posúdení
rizika
zaobchádzania
zakázaného
touto
zásadou,
ktorému
by
čelil
dotknutý
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ak
by
sa
mal
vrátiť
do
predmetnej
tretej
krajiny…“.(20) Okrem
toho
Súdny
dvor
rozhodol,
že
obmedzenie
„úradnej
povinnosti
vnútroštátneho
súdu
by
mohlo
mať
za
následok
výkon
takéhoto
rozhodnutia,
hoci
takéto
skutočnosti
naznačujú,
že
dotknutej
osobe
by
hrozilo,
že
bude v tejto
tretej
krajine
vystavená
takémuto
zaobchádzaniu,
ktoré
je
absolútnym
spôsobom
zakázané
článkom 4
Charty“.(21)
61.      Okrem
toho
Súdny
dvor v bode 51
toho
istého
rozsudku
spresnil,
že
povinnosť
vnútroštátneho
súdu
dbať, v prípade
potreby
ex
offo,
na
dodržiavanie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
sa
uplatňuje
rovnako
aj v rámci
konania o medzinárodnej
ochrane,
hoci
konanie v danej
veci
sa
týkalo
žiadosti o povolenie
na
pobyt.
62.      Na
základe
uvedeného
bodu
rozsudku
Ararat
žalobcovia
vo
veciach
samých a Komisia
tvrdia,
že
zásada
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
musí
byť
dodržaná
vždy a v každom
štádiu
konania o návrate,
ako
aj v každom
štádiu
konania o preskúmaní
zamietnutia
žiadosti o medzinárodnú
ochranu.
Podľa
nich
si
absolútna
povaha
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
vyžaduje,
aby
vnútroštátny
súd
zabezpečil
jej
dodržiavanie
bez
toho,
aby
sa
obmedzil
na
preskúmanie
skutkového
stavu a tvrdení,
ktoré
žiadateľ
výslovne
uviedol
vo
svojom
opravnom
prostriedku.
63.      Holandská
vláda s ich
názorom
úplne
nesúhlasí.
Namiesto
toho
tvrdí,
že
musia
existovať
vážne a preukázané
dôvody
domnievať
sa,
že
osoba
žiadajúca o medzinárodnú
ochranu
bude v krajine
pôvodu
čeliť
skutočnému
riziku,
že
bude
vystavená
zaobchádzaniu
zakázanému
článkom 4 a článkom 19
ods. 2
Charty.
Pravdepodobnosť
takéhoto
rizika
musí
byť
zrejmá
na
základe
informácií, s ktorými
bol
súd
oboznámený a ktoré
boli
doplnené a vysvetlené v rámci
kontradiktórneho
konania.
Preto
je
takéto
preskúmanie
povinné
len
vtedy,
keď
existujú
jasné
faktory
naznačujúce,
že
by
dotknutá
osoba
mohla
byť v tejto
tretej
krajine
vystavená
zaobchádzaniu,
ktoré
je
absolútne
zakázané
článkom 4
Charty.
64.      Podľa
môjho
názoru z rozsudku
Ararat
nijako
nevyplýva,
že
vhodnou
hranicou
na
začatie
posúdenia
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
ex
offo je,
že
údaje
predložené
súdu
„jasne“
naznačujú
možné
porušenie
práv
chránených
podľa
článku 4
Charty
pri
návrate
do
krajiny
pôvodu.
Vzhľadom
na
absolútnu
povahu
danej
zásady(22) sa
naopak
domnievam,
že
vnútroštátne
súdy
musia v rámci
konania o opravných
prostriedkoch
proti
rozhodnutiam o návrate
alebo
rozhodnutiam o zamietnutí
medzinárodnej
ochrany
posúdiť,
či
došlo k možnému
porušeniu
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
hneď
ako
údaje
uvedené v priebehu
konania
vyvolajú
otázky o možnom
porušení.
65.      Okrem
toho
môžem
poznamenať,
že
aj
Európsky
súd
pre
ľudské
práva
(ESĽP)
pri
výklade
článku 3
Európskeho
dohovoru o ľudských
právach
rozhodol,
že
vnútroštátne
súdy
majú
riziko
mučenia
alebo
neľudského
či
ponižujúceho
zaobchádzania
alebo
trestania
posúdiť
„vzhľadom
na
všetky
predložené
skutočnosti
alebo,
ak
je
to
potrebné,
skutočnosti
získané
proprio motu,
najmä
ak
sťažovateľ
alebo
vedľajší
účastník
konania
predloží
dostatočné
dôvody,
ktoré
spochybňujú
správnosť
informácií,
na
ktoré
sa
odvoláva
žalovaná
vláda“.(23)
66.      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
navyše
tvrdí,
že
popri
preskúmaní
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
musí
mať v prípade
potreby
možnosť
preskúmať
potrebu
medzinárodnej
ochrany
žiadateľa
aj
ex
offo.
67.      Vzhľadom
na
to,
že
vnútroštátny
súd
je
povinný
vykonať
vyčerpávajúce a aktuálne
posúdenie
situácie
žiadateľa
počas
konania o opravnom
prostriedku, z tých
istých
dôvodov
musí
tento
súd, v prípade
potreby
aj
ex
offo,
preskúmať
nielen
riziká
vyhostenia
alebo
vrátenia,
ale
aj
potrebu
medzinárodnej
ochrany
žiadateľa
na
základe
údajov
zo
spisu, s ktorými
bol
oboznámený
alebo
ktoré
boli
uplatnené
počas
kontradiktórneho
konania.
68.      Podľa
môjho
názoru
bez
ohľadu
na
to,
čo
už
jasne
vyplýva
zo
znenia
článku 46
ods. 3
smernice o azylovom
konaní,
musí
mať
vnútroštátny
súd,
ktorý
rozhoduje o opravnom
prostriedku
proti
rozhodnutiu o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenej,
takúto
právomoc,
aby
mohol
preskúmať
všetky
údaje,
ktoré
sú
pre
žiadateľa
relevantné.
69.      Takýto
výklad
článku 46
ods. 3
smernice o azylovom
konaní
si
vyžaduje
zásada
účinnej
súdnej
ochrany
zakotvená v článku 47
Charty.
Preskúmanie
potreby
medzinárodnej
ochrany v plnom
rozsahu
umožňuje
súdu,
ktorý
preskúmanie
vykonáva,
zohľadniť
údaje,
ktoré
by v prípade,
že
by
ich
rozhodujúci
orgán
posúdil,
viedli k udeleniu
medzinárodnej
ochrany
žiadateľovi.
70.      Z uvedených
dôvodov
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
druhú
otázku
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu v tom
zmysle,
že
uplatniteľné
právo
Únie
sa
má
vykladať
tak,
že
vnútroštátnemu
súdu
prvého
stupňa,
ktorý
má
preskúmať
zákonnosť
rozhodnutia o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenej,
ukladá
povinnosť
vykonať, v prípade
potreby
ex
offo,  posúdenie v plnom
rozsahu
ex
nunc skutkových
aj
právnych
dôvodov
daného
rozhodnutia
na
základe
údajov
zo
spisu, s ktorými
bol
oboznámený a ktoré
boli
doplnené a vysvetlené v rámci
kontradiktórneho
konania,
bez
ohľadu
na
to,
či
boli
všetky
tieto
údaje
uvedené v dôvodoch
podania
opravného
prostriedku,
ktorým
sa
súdne
preskúmanie
začalo.
Takéto
ex
offo preskúmanie
musí
zahŕňať
posúdenie
potreby
medzinárodnej
ochrany v súlade s kvalifikačnou
smernicou a posúdenie
dodržania
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
71.      Aké
dôsledky
má
takýto
výklad
pre
predkladajúci
vnútroštátny
súd?
72.      V rozsudku
Alheto Súdny
dvor
spresnil,
že
členské
štáty
sú
na
základe
článku 46
ods. 3
smernice o azylovom
konaní
povinné
upraviť
svoje
vnútroštátne
právne
predpisy
takým
spôsobom,
aby
pri
rozhodovaní o opravných
prostriedkoch
súd
posúdil
všetky
skutkové a právne
okolnosti,
ktoré
mu
umožnia
vykonať
aktualizované
posúdenie
danej
veci(24).
73.      Z toho
vyplýva,
že
ak
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
jeho
vnútroštátne
právo
mu
bráni
zohľadniť
skutkové a právne
údaje, s ktorými
bol
oboznámený
počas
súdneho
konania,
ale
ktoré
neboli
uvedené v opravnom
prostriedku,
alebo
že
mu
bráni
posúdiť
ex
offo potrebu
medzinárodnej
ochrany
žiadateľa
alebo
posúdiť,
či
existujú
dôvody
na
uplatnenie
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
musí
toto
vnútroštátne
právo, a najmä článok 8:69
Algemene wet bestuursrecht (všeobecný
zákon o správnom
práve),
vykladať
spôsobom,
ktorý
je v súlade s právom
Únie.
Ak
takýto
výklad
nie
je
možný(25),
predkladajúci
vnútroštátny
súd
je
povinný
tieto
ustanovenia
vnútroštátnych
právnych
predpisov
neuplatniť(26).
IV.    Návrh
74.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem
Súdnemu
dvoru,
aby
na
druhú
prejudiciálnu
otázku,
ktorú
položil
Rechtbank Den Haag
zittingsplaats Roermond (súd v Haagu
zasadajúci v Roermonde,
Holandsko),
odpovedal
takto:
Článok 46
ods. 3
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/32/EÚ z 26. júna
2013 o spoločných
konaniach o poskytovaní a odnímaní
medzinárodnej
ochrany v spojení s článkami 4,
18 a 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
vnútroštátnemu
súdu
prvého
stupňa,
ktorý
má
preskúmať
zákonnosť
rozhodnutia o zamietnutí
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
ako
neopodstatnenej,
ukladá
povinnosť v prípade
potreby
vykonať
ex
offo posúdenie v plnom
rozsahu
ex
nunc skutkových
aj
právnych
dôvodov
daného
rozhodnutia
na
základe
údajov
zo
spisu, s ktorými
bol
oboznámený a ktoré
boli
doplnené a vysvetlené v rámci
kontradiktórneho
konania,
bez
ohľadu
na
to,
či
boli
všetky
tieto
údaje
uvedené v dôvodoch
podania
opravného
prostriedku,
ktorým
sa
súdne
preskúmanie
začalo.
Takéto
ex
offo preskúmanie
musí
zahŕňať
posúdenie
potreby
medzinárodnej
ochrany v súlade s uplatniteľným
právom
Únie a posúdenie
dodržania
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
i      Názov
tejto
veci
je
fiktívny.
Nezodpovedá
skutočnému
menu
ani
názvu
žiadneho z účastníkov
konania.
2      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/32/EÚ z 26. júna
2013 o spoločných
konaniach o poskytovaní a odnímaní
medzinárodnej
ochrany
(Ú. v. EÚ L 180,
2013,
s. 60)
(ďalej
len
„smernica o azylovom
konaní“).
3      Táto
politika
je
podľa
predkladajúceho
vnútroštátneho
súdu
stanovená v bode 16.3.2.1
rozhodnutia
besluit van
de
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid van
13
juni 2024,
nummer WBV
2024/12,
houdende wijziging van
de
Vreemdelingencirculaire 2000
(rozhodnutie
štátneho
tajomníka
pre
spravodlivosť a bezpečnosť z 13. júna
2024,
č. WBV
2024/12,
ktorým
sa
mení
Obežník o cudzincoch z roku
2000).
Toto
rozhodnutie
nadobudlo
účinnosť
1. júla
2024.
Žalovaný
takisto
vypracoval
Werkinstructie WI
2024/6
Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel)
[služobný
pokyn
WI
2024/6 – Posudzovanie
dôveryhodnosti
(azyl);],
ktorý
obsahuje
pokyny
na
vykonávanie
tejto
politiky.
4      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2011/95/EÚ z 13. decembra
2011 o normách
pre
oprávnenie
štátnych
príslušníkov
tretej
krajiny
alebo
osôb
bez
štátneho
občianstva
mať
postavenie
medzinárodnej
ochrany, o jednotnom
postavení
utečencov
alebo
osôb
oprávnených
na
doplnkovú
ochranu a o obsahu
poskytovanej
ochrany
(Ú. v. EÚ L 337,
2011, s. 9).
5      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady
2008/115/ES
zo
16. decembra
2008 o spoločných
normách a postupoch
členských
štátov
na
účely
návratu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
ich
území
(Ú. v. EÚ L 348,
2008,
s. 98)
(ďalej
len
„smernica o návrate“).
6      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
pripomína
rozsudky z 25. júla
2018,
Alheto (C‑585/16,
ďalej
len
„rozsudok
Alheto“,
EU:C:2018:584,
body 105,
106,
109
až
116 a 118);
zo
4. októbra
2018,
Fathi (C‑56/17,
EU:C:2018:803,
bod 60);
zo
4. októbra
2024,
Ministerstvo
vnitra České
republiky,
Odbor
azylové a migrační
politiky
(C‑406/22,
ďalej
len
„rozsudok
Ministerstvo
vnitra České
republiky,
Odbor
azylové a migrační
politiky“,
EU:C:2024:841,
body 87
až
91,
93,
94,
97 a 98), a zo
17. októbra
2024,
Ararat
(C‑156/23,
ďalej
len
„rozsudok
Ararat“,
EU:C:2024:892,
body 45,
46 a 49
až
51).
7      Zákon
bol
preložený
do
anglického
jazyka
pomocou
strojového
prekladu.
8      Pozri
dôvodovú
správu k Algemene wet bestuursrecht (všeobecný
zákon o správnom
práve):
Tweede Kamer,
vergaderjaar 1991 – 1992,
22 495,
č. 3,
(House of
Representatives),
kde
sa
uvádza:
„Pokiaľ
ide o rozsah
sporu, o ktorom
má
súd
rozhodnúť,
poznamenávame,
že
tento
je v zásade
určený
rozsahom
podaného
opravného
prostriedku…
Vzhľadom
na
primárnu
funkciu
správneho
konania, a to
poskytovať
právnu
ochranu,
nie
je
dôvod,
aby
súd
rámec
nároku
prekračoval.
Okrem
toho z hľadiska
právnej
istoty
osôb
dotknutých
rozhodnutím
by
bolo
nežiaduce,
ak by súd
prekročil
hranice
sporu,
ktorý
mu
bol
predložený. Z uvedeného
vyplýva,
že v konaní
na
prvom
stupni
sa
nesmie
prihliadať
na
tie
časti
rozhodnutia,
ktoré
nie
sú
napadnuté.
Treba
však
poznamenať,
že
súd
sa
nemôže
spoliehať
len
na
tvrdenia
uvedené v opravnom
prostriedku.
Absencia
určitých
tvrdení v opravnom
prostriedku
nemusí
nevyhnutne
znamenať,
že
osoba,
ktorá
ho
uplatnila,
sa
zámerne
rozhodla
proti
určitým
nedostatkom
nenamietať, a teda
chce
tieto
nedostatky
akceptovať. … V súlade s článkom 48
Wetboek van
Burgerlijke Rechtsvordering (Občiansky
súdny
poriadok)
sa v druhom
odseku
stanovuje,
že
súd
doplní
právne
dôvody
ex
offo. V treťom
odseku
sa
stanovuje,
že
súd
môže
doplniť
skutkový
stav
ex
offo.
Jeho
význam
spočíva
najmä v tom,
že
na
rozdiel
od
občianskoprávneho
konania
súd v zásade
nemusí
akceptovať
skutkový
stav v podobe,
ktorú
mu
prezentovali
účastníci
konania.
Sudca
môže
klásť
ďalšie
otázky.
Právomoc
doplniť
skutkové
dôvody
nie
je
až
taká
široká,
aby
súdu
umožňovala
založiť
svoje
rozhodnutie
na
skutočnostiach,
ku
ktorému
sa
účastníci
konania
nemohli
počas
konania
vyjadriť.
Táto
právomoc
preto
nemá
vplyv
na
pravidlo
uvedené v prvom
odseku.
Ak
sa
so
skutkovým
stavom,
ktorý
má
značný
význam
pre
rozsudok,
súd
prvýkrát
oboznámi
na
neverejnom
zasadnutí,
je
vhodné,
aby
súd
obnovil
dokazovanie a umožnil
účastníkom
konania
vyjadriť
sa k týmto
skutočnostiam“
(preložené
do
anglického
jazyka
pomocou
strojového
prekladu).
9      Pozri
rozsudok z 5. februára
2026,
Predsedatel na
Dăržavna agencija za
bežancite (C‑718/24,
EU:C:2026:68,
bod 73 a citovaná
judikatúra).
10      Okrem
toho
sa v odôvodnení
50
smernice o azylovom
konaní
uvádza,
že
právo
na
účinný
opravný
prostriedok
odráža
základnú
zásadu
práva
Únie,
podľa
ktorej
rozhodnutia
prijaté o žiadosti o medzinárodnú
ochranu
podliehajú
okrem
iného
účinnému
opravnému
prostriedku
pred
súdom.
11      Rozsudok Alheto,
body 111
až
113.
Súdny
dvor
tento
výklad
zopakoval
vo
svojom
rozsudku z 29. júla
2019,
Torubarov (C–556/17,
ďalej
len
„rozsudok
Torubarov“,
EU:C:2019:626,
bod 55 a citovaná
judikatúra).
12      Rozsudok
Alheto,
bod 147.
13      Rozsudok
Torubarov,
bod 50.
14      Kurzívou
zvýraznila
generálna
advokátka.
15      Holandská
vláda
odkazuje
na
rozsudok z 8. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Preskúmanie
zaistenia
ex
offo)
(C‑704/20 a C‑39/21,
EU:C:2022:858,
body 72,
77,
82,
83,
87 a 88).
16      Pozri
článok 15
ods. 2
smernice o návrate a článok 9
ods. 3
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2013/33/EÚ z 26. júna
2013,
ktorou
sa
stanovujú
normy
pre
prijímanie
žiadateľov o medzinárodnú
ochranu
(Ú. v. EÚ L 180,
2013,
s. 96).
17      Ako
Súdny
dvor
potvrdil v rozsudku z 29. januára
2026,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (C‑431/24,
EU:C:2026:53,
body 31 a 32 a citovaná
judikatúra).
18      Dohovor o právnom
postavení
utečencov,
podpísaný v Ženeve
28. júla
1951,
ktorý
nadobudol
platnosť
22. apríla
1954  (United
Nations Treaty Series,
zv.
189,
s. 137),
doplnený
Protokolom
týkajúcim
sa
právneho
postavenia
utečencov,
uzavretým v New
Yorku
31. januára
1967
(United
Nations Treaty Series,
zv.
606,
s. 267),
ktorý
nadobudol
platnosť
4. októbra
1967
(spolu
ďalej
len
„Ženevský
dohovor“).
19      Ako
potvrdil
Súdny
dvor v rozsudku
zo
6. júla
2023,
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Utečenec,
ktorý
sa
dopustil
závažného
trestného
činu)
(C‑663/21,
EU:C:2023:540,
bod 36 a citovaná
judikatúra).
20      Rozsudok
Ararat, bod 50.
21      Tamže.
22      Pozri
rozsudok
Ararat,
bod 36 a citovanú
judikatúru.
23      Pozri
rozsudok
ESĽP,
11. januára
2007,
Salah Sheekh v. Holandsko
(CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, § 136).
24      Rozsudok
Alheto,
bod 110.
25      Môj
výklad
príslušného
holandského
zákona a výkladového
oznámenia
zrejme
nebráni
takémuto
konzistentnému
výkladu.
Toto
posúdenie
však
prináleží
vnútroštátnemu
súdu.
Možno
stojí
za
zmienku,
že
Súdny
dvor
rozhodol,
že
ustálená
vnútroštátna
judikatúra
by
nemala
brániť
vnútroštátnym
súdom
vykladať
normu
vnútroštátneho
práva v súlade s právom
Únie.
Pozri v tomto
smere
rozsudok
zo 17. apríla 2018 (C‑414/16,
Egenberger,
body 72 a 73 a citovanú
judikatúru).
26      Rozsudok
Torubarov,
bod 73.