62010CC0186_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Förevarande mål rör artikel 41.1 i tilläggsprotokollet till associeringsavtalet EEG–Turkiet. Denna bestämmelse innehåller en standstill-klausul, enligt vilken de fördragsslutande parterna efter den 1 januari 1973 inte får införa nya begränsningar av etableringsrätten och den fria handeln med tjänster.
2. Klaganden i det nationella målet ansökte år 2008 i Förenade kungariket om tillstånd för att driva egen rörelse. Han grundade sig därvid inte på de aktuella bestämmelserna utan på de förmånligare bestämmelser som gällde vid den nämnda brytpunkten år 1973. De behöriga myndigheterna godtog enligt principen om rättsmissbruk inte att han stödde sig på standstill-klausulen, eftersom han före ansökan hade åsidosatt ett av villkoren för sitt dittillsvarande uppehållstillstånd.
3. Domstolen har redan prövat innehållet i och omfattningen av standstill-klausulen i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet.(2) Detta mål ger den tillfälle att precisera när ett åberopande av standstill-klausulen får underkännas.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Associeringsavtalet EEG–Turkiet
4. Den 12 september 1963 i Ankara undertecknade Republiken Turkiet å ena sidan och Europeiska ekonomiska gemenskapen och dess medlemsstater å andra sidan avtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Turkiet. Detta avtal slöts, godkändes och bekräftades i gemenskapens namn genom rådets beslut 64/732/EEG av den 23 december 1963.(3) Enligt artikel 2.1 i associeringsavtalet har detta till syfte att främja en långsiktig och balanserad förstärkning av de kommersiella och ekonomiska relationerna mellan de avtalsslutande parterna, inklusive på området för arbetskraft. Detta ska ske genom att fri rörlighet för arbetstagare stegvis genomförs samt genom att inskränkningar i etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster undanröjs, i syfte att höja levnadsstandarden för det turkiska folket och underlätta en framtida anslutning av Republiken Turkiet till gemenskapen.(4)
5. Genom det tilläggsprotokoll som undertecknades i Bryssel den 23 november 1970 och som i gemenskapens namn slöts, godkändes och bekräftades genom rådets förordning (EEG) nr 2760/72 av den 19 december 1972(5) och som enligt artikel 62 i detta protokoll utgör en integrerad del av associeringsavtalet fastställs enligt artikel 1 i protokollet villkoren för, den närmare utformningen av och tidsplanen för genomförande av den övergångsetapp som fastställs i artikel 4 i associeringsavtalet. Tilläggsprotokollet innehåller en avdelning II (”Rörlighet för personer och tjänster”), vars kapitel II avser etablering, tjänster och transporter.
6. Artikel 41 i tilläggsprotokollet ingår i kapitel II i nämnda avdelning II och har följande lydelse:
”1. De fördragsslutande parterna får inte sinsemellan införa nya begränsningar av etableringsrätten och den fria handeln med tjänster.
2. …”
B – Nationell rätt
7. De bestämmelser för förlängning av uppehållstillstånd som den 1 januari 1973 gällde i Förenade kungariket var Statement of Immigration Rules for Control after Entry (House of Commons paper 510) (immigrationsbestämmelser om kontroll efter inresa).
8. Immigrationsbestämmelserna har under åren ändrats vid ett flertal tillfällen. Vid den tidpunkt då motparten i det nationella målet avslog klagandens ansökan om uppehållstillstånd (den 21 oktober 2008) återfanns de gällande immigrationsbestämmelserna i House of Commons paper 395 (HC 395).
9. Den hänskjutande domstolen har därvid påpekat – vilket är ostridigt mellan parterna – att de immigrationsbestämmelser som gällde i Förenade kungariket i oktober 2008 om att etablera sig i denna medlemsstat för att driva en egen rörelse är striktare än motsvarande bestämmelser som var i kraft den 1 januari 1973.
10. En av parterna(6) har oemotsagd anfört att en avgörande skillnad är att till skillnad från de bestämmelser om tillstånd för näringsverksamhet som gällde år 1973, måste en utlänning enligt de nyare bestämmelserna kunna uppvisa ett kapital på 200 000 GBP.(7)
III – Bakgrund och förfarandet i den nationella domstolen
11. Tural Oguz (nedan kallad klaganden i det nationella målet eller klaganden) inreste i oktober 2000 i Förenade kungariket med stöd av ett inresetillstånd som student. De behöriga myndigheterna förlängde sedermera hans uppehållstillstånd som student vid flera tillfällen. Dessa uppehållstillstånd var försedda med bland annat det villkoret att klaganden endast fick driva egen rörelse efter tillstånd från Secretary of State for the Home Department.
12. Klaganden var under ett antal år verksam i Förenade kungariket som anställd . Klagandens arbetsgivare sade dock upp honom i november 2006 på grund av övertalighet. Klaganden lyckades därefter inte få någon annan anställning.
13. Den 20 mars 2008 ansökte klaganden om förlängning av sitt uppehållstillstånd som egenföretagare i Förenade kungariket. Han grundade sig därvid på de immigrationsbestämmelser som gällde i Förenade kungariket den 1 januari 1973, (8) som enligt den hänskjutande domstolen är förmånligare än de som gällde år 2008. Som stöd för att 1973 års bestämmelser är tillämpliga åberopade klaganden standstill-klausulen i artikel 41 i tilläggsprotokollet.
14. Klaganden hade inlett sin näringsverksamhet redan i februari 2008, och verksamheten var under den följande månaden rent faktiskt i gång. Vid den tidpunkt då han lämnade in sin ansökan hade han alltså redan bedrivit verksamheten i några veckor och därmed åsidosatt villkoren i sitt uppehållstillstånd. Klaganden motiverade detta med att han uppfattat sig ha rätt att etablera en näringsverksamhet under tiden som han förberedde och formulerade sin ansökan om uppehållstillstånd som egenföretagare.
15. Den 11 augusti 2008 upphörde klaganden med sin näringsverksamhet och informerade den behöriga myndigheten om att han skulle återuppta verksamheten först när ett beslut hade meddelats om hans ansökan.
16. Secretary of State for the Home Department (nedan även kallad motparten i det nationella målet) avslog klagandens ansökan. Denne motiverade sitt avslagsbeslut med att klaganden genom att etablera näringsverksamhet i strid med gällande villkor inte hade iakttagit sitt tidigare uppehållstillstånd. Han hade därmed förverkat rätten att dra nytta av standstill-klausulen i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet. Hans ansökan avslogs därför, i enlighet med gällande immigrationsbestämmelser. Vidare kortades giltighetstiden för hans aktuella uppehållstillstånd i egenskap av arbetstagare av, eftersom han inte längre uppfyllde villkoren för detta tillstånd.
17. Klaganden överklagade den 4 november 2008 detta avslagsbeslut till Asylum and Immigration Tribunal.(9) Överklagandet ogillades. Som skäl för avgörandet anförde rätten att klaganden visserligen inte hade agerat bedrägligt, men att han åsidosatt villkoren i sitt uppehållstillstånd genom att etablera och bedriva näringsverksamhet och att han därmed inte hade rätt att stödja sig på standstill-klausulen i artikel 41 i tilläggsprotokollet.
18. Klaganden begärde omprövning av detta avgörande.(10) Genom avgörande av den 26 juni 2009 fastställde rätten(11) att det tidigare avgörandet, genom vilket överklagandet ogillats, inte var behäftat med något rättsligt fel och skulle upprätthållas.
19. Målet är numera anhängigt vid avdelningen för överklaganden vid Court of Appeal of England and Wales, (12) den hänskjutande domstolen. Nämnda instans har bifallit begäran från Centre for Advice on Individual Rights in Europe (nedan kallat AIRE Centre) om att få intervenera i det nationella målet.
IV – Begäran om förhandsavgörande och förfarandet vid domstolen
20. Genom beslut av den 23 mars 2010 vilandeförklarade Court of Appeal målet och ställde följande tolkningsfråga till domstolen:
”Har en turkisk medborgare som har beviljats uppehållstillstånd i Förenade kungariket på villkor att han inte utövar någon affärs- eller yrkesverksamhet – men som etablerar verksamhet som egenföretagare i strid med detta villkor och sedan ansöker hos de nationella myndigheterna om förnyat uppehållstillstånd på grundval av den verksamhet som han nu har etablerat – rätt att åberopa artikel 41.1 i tilläggsprotokollet till avtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskapen och Turkiet?”
21. I förfarandet vid domstolen har utöver Tural Oguz och AIRE Centre även Förenade kungarikets regering och Europeiska kommissionen yttrat sig skriftligt och muntligt.
V – Bedömning
22. Förevarande mål avser tolkningen av artikel 41.1 i tilläggsprotokollet till associeringsavtalet EEG–Turkiet. Där stadgas att de fördragsslutande parterna inte sinsemellan får införa nya begränsningar av etableringsrätten och den fria handeln med tjänster.
23. Enligt artikel 41.1 i tilläggsprotokollet är det således förbjudet för en medlemsstat att vidta nya åtgärder som har till syfte eller resultat att skärpa villkoren för turkiska medborgare för att bosätta sig och följaktligen för att vara bosatta i denna medlemsstat jämfört med de villkor som gällde vid den tidpunkt då tilläggsprotokollet trädde i kraft, det vill säga den 1 januari 1973.(13)
24. I sak har domstolen exempelvis betraktat det som en ”ny begränsning” i den mening som avses i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet att det införts visumplikt för att tillhandahålla vissa tjänster när en sådan plikt inte förelegat innan tilläggsprotokollet trädde i kraft.(14)
25. Domstolen har konstaterat att det framgår redan av lydelsen av artikel 41.1 att den innehåller en klar, precis och ovillkorlig så kallad standstill-klausul, som innebär förbud för de fördragsslutande parterna att införa nya inskränkningar i etableringsfriheten efter det att tilläggsprotokollet har trätt i kraft. Av denna ordalydelse, liksom av associeringsavtalets andemening och syfte, följer att artikel 41.1 har direkt effekt i medlemsstaterna.(15)
26. En turkisk medborgare kan följaktligen åberopa artikel 41.1 direkt gentemot myndigheterna i en medlemsstat.
27. Den hänskjutande domstolen vill nu få klarhet i huruvida en medlemsstat kan neka en turkisk medborgare som har åsidosatt ett av villkoren i sitt uppehållstillstånd en rätt att åberopa standstill-klausulen i artikel 41 i tilläggsprotokollet. Motparten i det nationella målet liksom Förenade kungarikets regering utgår därvid från att ett åberopande av standstill-klausulen i ett sådant fall skulle utgöra rättsmissbruk och därför inte kan godtas. Den hänskjutande domstolen har uttryckligen uteslutit att klaganden har agerat bedrägligt.
28. Enligt min uppfattning är det – såsom jag i det följande ska redogöra för – inte lämpligt att avstå från att tillämpa standstill-klausulen i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet till följd av rättsmissbruk. Eventuellt rättsmissbruk bör snarare i förekommande fall bemötas inom ramen för tillämpningen av nationell rätt.
29. Förbudet mot rättsmissbruk är en allmän unionsrättslig princip.(16) Enligt fast rättspraxis får unionsrättsliga normer inte åberopas på ett sätt som är bedrägligt eller utgör missbruk, och de nationella domstolarna kan i undantagsfall på grundval av objektiva omständigheter beakta att den berörda personen gjort sig skyldig till missbruk för att i förekommande fall neka denne en fördel som den annars skulle ha rätt till enligt unionsrättens bestämmelser.(17)
30. I domen i målet Emsland Stärke preciserade domstolen missbrukstestet i samband med bidrag inom jordbrukssektorn. Den fastställde där att för att det ska kunna konstateras att det är fråga om missbruk ska det utifrån en helhetsbedömning av de objektiva förhållandena framgå att målsättningen med de berörda unionsrättsliga bestämmelserna inte har uppnåtts trots att de villkor som uppställs där formellt har uppfyllts.(18) Vidare krävs det att en subjektiv faktor föreligger, nämligen en avsikt att erhålla en förmån som följer av unionsbestämmelserna genom att konstruera de omständigheter som krävs för att få förmånen.(19)
31. Såsom domstolen betonade utgör standstill-klausulen i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet inte en materiell bestämmelse som ersätter och undanröjer tillämpning av relevant materiell rätt. Den är i stället snarare en ”i praktiken processuell bestämmelse” som i tidsmässigt hänseende reglerar vilka bestämmelser i en medlemsstats lagstiftning som ska ligga till grund för prövningen av en turkisk medborgares situation då denne önskar utnyttja etableringsfriheten i en medlemsstat.(20)
32. Karakteristiskt för den föreliggande standstill-klausulen är följaktligen att den inte medför några materiella rättigheter. Den ger inte direkt någon etableringsrätt eller rätt till vistelse,(21) utan fastställer bara vilka nationella bestämmelser som är tillämpliga, nämligen inga som är mindre förmånliga än de som gällde den 1 januari 1973.
33. Enligt min uppfattning tycks standstill-klausulen redan till sin art vara sådan att det principiellt inte är lämpligt att avstå från att tillämpa den på grund av rättsmissbruk.
34. Artikel 41 innehåller inga villkor för när den är tillämplig, utan ska tillämpas ovillkorligt. Som domstolen har betonat innebär artikel 41.1 ett absolut förbud för nationella myndigheter att genom en skärpning av de villkor som gällde vid en viss tidpunkt införa nya begränsningar för utövandet av den berörda friheten.(22)
35. Standstill-klausulen reglerar enbart vilka nationella bestämmelser som ska tillämpas. Huruvida nationell rätt medför en etableringsrätt och en därpå följande rätt till vistelse, kan bara avgöras enligt denna nationella rätt.
36. Eftersom artikel 41 innehåller ett absolut förbud som gäller utan att några särskilda villkor måste vara uppfyllda, är det svårt att föreställa sig ett fall av rättsmissbruk avseende denna bestämmelse. Då det inte har ställts upp några villkor för tillämpningen av bestämmelser, kan dessa villkor inte heller uppfyllas på ett konstlat sätt som utgör rättsmissbruk.
37. Motparten i det nationella målet samt Förenade kungarikets regering har anfört att klaganden ska nekas rätt att åberopa standstill-klausulen, då det bara var genom att etablera en näringsverksamhet utan föregående tillstånd – varigenom han åsidosatte villkoren i sitt uppehållstillstånd – som han var i den situationen att han uppfyllde de materiella villkoren i 1973 års nationella immigrationsbestämmelser, vilket han annars inte hade kunnat göra.
38. Detta visar att ett eventuellt rättsmissbruk från klagandens sida rör de materiella villkoren i de nationella
immigrationsbestämmelserna, inte standstill-klausulen. Frågan om rättsmissbruk hör således rätteligen hemma i materiell nationell rätt. Klaganden har därvid själv hänvisat till att de behöriga myndigheterna enligt 1973 års immigrationsbestämmelser kan ta hänsyn till om en sökande agerar på ett sätt som utgör missbruk.(23) Denna möjlighet har också Förenade kungarikets regering bekräftat vid förhandlingen i domstolen.
39. Slutsatsen i detta skede av resonemanget blir då att konceptet rättsmissbruk inte kan tillämpas på artikel 41.1, på grund av den absoluta karaktären hos denna bestämmelse, som inte innehåller några materiella villkor utan endast avgör vilka bestämmelser som tillämpliga.
40. Denna slutsats bekräftas om man ser på de fall rörande associeringsavtalet där domstolen har funnit att rättsmissbruk förelegat.
41. Domstolen har, med hänvisning till principen om rättsmissbruk, uteslutit att perioder då en turkisk medborgare haft arbete och där dessa perioder enbart varit grundade på bedrägeri som lett till fällande dom, kan betraktas som reguljär anställning i den mening som avses i artikel 6.1 i beslut nr 1/80, (24) eftersom den berörda personen i själva verket inte uppfyllde villkoren i denna bestämmelse och därmed inte hade några rättigheter enligt denna.(25) Som ett ytterligare exempel på rättsmissbruk nämnde domstolen ett skenäktenskap som endast ingåtts i syfte att på ett sätt som utgör missbruk förbättra den rättsliga ställningen enligt associeringsbestämmelserna.(26)
42. Till skillnad från standstill-klausulen i artikel 41, som inte innehåller några materiella rättigheter, skyddar de i de nämnda fallen tillämpliga artiklarna 6 och 7 i beslut nr 1/80 i sig materiella rättigheter, nämligen arbets- respektive uppehållstillstånd. Därmed var det också möjligt att göra gällande principen om rättsmissbruk.
43. Jag ska nedan behandla ett yttrande från domstolen i domen i målet Tum och Dari som den hänskjutande domstolen har hänvisat till. Domstolen konstaterade där följande: ”Det har inför EG‑domstolen för övrigt inte framkommit några konkreta omständigheter som tyder på att Veli Tum och Mehmet Dari har åberopat standstill-klausulen i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet enbart för att medelst missbruk dra nytta av de förmåner som föreskrivs i gemenskapsrätten.”(27)
44. Av detta uttalande från domstolen kan man dra slutsatsen att den utgår från att det kan finnas fall även beträffande standstill-klausulen i artikel 41.1 då principen om rättsmissbruk kan komma att tillämpas.
45. Även om man ville använda missbrukstestet på ett fall såsom det förevarande, skulle missbruk dock inte kunna konstateras.
46. Det avgörande kriteriet för att rättsmissbruk ska anses föreligga är nämligen huruvida någon stödjer sig på en unionsrättslig bestämmelse i syfte att erhålla fördelar som är uppenbart oförenliga med ändamålet med bestämmelsen.(28)
47. Standstill-klausulens ändamål är att skapa gynnsamma omständigheter för att gradvis genomföra etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster genom att de nationella myndigheterna förbjuds att införa nya hinder för dessa friheter i syfte att inte försvåra att dessa gradvis genomförs mellan medlemsstaterna och Republiken Turkiet.(29)
48. Såsom redan har påpekats, innebär standstill-klausulen ett ”absolut förbud”(30) för de nationella myndigheterna att införa nya hinder för utövandet av dessa friheter genom att skärpa de villkor som gällde vid ett visst tillfälle. Klausulens ändamål är följaktligen att i princip enbart de fördelaktigare bestämmelserna ska tillämpas mellan de fördragsslutande parterna.
49. Det är inte oförenligt med detta ändamål att klausulen även får åberopas av en turkisk medborgare som har åsidosatt ett av villkoren i sitt uppehållstillstånd.
50. I linje med detta fann domstolen i domarna i det ovannämnda målet Tum och Dari och i det likartade målet Savas att det inte förelåg rättsmissbruk.
51. I målet Tum och Dari åberopade två personer standstill-klausulen gentemot ett utvisningsbeslut som fattats efter det att deras ansökningar om asyl i en medlemsstat hade avslagits. Domstolen tillbakavisade i domen i målet uttryckligen argumentet att en turkisk medborgare endast kan åberopa standstill-klausulen när han har inrest i medlemsstaten lagenligt.(31) I målet Savas åberopade den berörda personen standstill-klausulen efter att ha åsidosatt de nationella immigrationsbestämmelserna. Detta föranledde dock inte domstolen att inte låta honom göra gällande standstill-klausulen.(32)
52. Bedömningen bör därför inte bli en annan i ett sådant fall som i det nationella målet, där den som åberopar standstill-klausulen till och med – till skillnad från i de redan avgjorda målen – hade uppehållstillstånd och endast hade åsidosatt ett av villkoren i detta tillstånd. Slutligen har klaganden i det nationella målet inte en enda gång olagligen rest in i Förenade kungariket, utan han hade inresetillstånd och till och med arbetstillstånd, om än inte för att driva eget företag. Han har bara åsidosatt ett villkor i sitt uppehållstillstånd genom att starta egen rörelse, något som han också snabbt upphörde med igen.
53. Jag vill här även behandla domstolens dom i målet Kondova,(33) som motparten i det nationella målet samt Förenade kungarikets regering har åberopat.
54. Detta mål rörde Europaavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Bulgarien, å andra sidan.(34)
55. Domstolen slog i detta sammanhang fast att en bulgarisk medborgare som har för avsikt att påbörja förvärvsverksamhet som arbetstagare eller egenföretagare i en medlemsstat, men som kringgår de nationella myndigheternas gällande kontroller genom att oriktigt uppge att han ska resa till denna stat för att säsongsarbeta, inte omfattas av skydd på grundval av Europaavtalet.(35)
56. Om en bulgarisk medborgare när som helst kunde ansöka om etablering i värdmedlemsstaten, trots att han tidigare åsidosatt den nationella immigrationsrätten där, skulle denne kunna lockas att stanna kvar i värdmedlemsstaten olagligt och inte underkasta sig det nationella kontrollsystemet förrän han uppfyller de föreskrivna materiella kraven.(36)
57. Detta uttalande av domstolen har motparten i det nationella målet och Förenade kungarikets regering i förevarande fall åberopat emot att klaganden skulle ha rätt att stödja sig på standstill-klausulen. Som stöd för att dessa fall är jämförbara har de hänvisat till det redan behandlade argumentet att klaganden endast var i stånd att följa 1973 års materiella immigrationsbestämmelser därför att han åsidosatte gällande villkor.
58. Den anförda domen är dock inte jämförbar med förevarande fall. Till skillnad från artikel 41.1 i tilläggsprotokollet till associeringsavtalet EEG–Turkiet gav det i målet Kondova tillämpliga Europaavtalet en rätt till etablering. Enligt artikel 45 i det avtalet skulle bulgariska medborgare behandlas lika med medborgare i medlemsstaterna. Endast den första inresan omfattades, enligt artikel 59 i Europaavtalet, av medlemsstaternas behörighet. Det är därför inte förvånande att domstolen i sin dom i målet Kondova, där avtalet medförde en materiell rättighet, också godtog möjligheten att neka den berörda personen denna rättighet på grund av rättsmissbruk.
59. Slutsatsen av domen i målet Kondova kan dock inte tillämpas på en standstill-klausul som den i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet. Såsom redan har nämnts, medför standstill-klausulen i tilläggsprotokollet ingen materiell rätt till etablering eller till likabehandling med de egna medborgarna utan avgör enbart vilka nationella bestämmelser som ska tillämpas.
60. Det ska därför konstateras att det inte är lämpligt att avstå från att tillämpa standstill-klausulen i artikel 41.1 i tilläggsprotokollet till följd av rättsmissbruk. Eventuellt rättsmissbruk bör snarare i förekommande fall bemötas inom ramen för tillämpningen av nationell rätt. Enligt parterna finns det också möjlighet att ta sådana hänsyn i nationell rätt.
61. Avslutningsvis ska jag kort behandla en aspekt som klaganden har tagit upp. I sitt yttrande har klaganden påpekat att Secretary of State gett sina handläggare skriftliga riktlinjer, (37) enligt vilka myndigheterna skulle godta att en turkisk medborgare etablerade egen rörelse, när denne hade uppehållstillstånd och hade ansökt om förlängd vistelse som egenföretagare. Secretary of State har följaktligen som fast förvaltningspraxis att bortse från skyldigheten att först inhämta tillstånd för att få etablera egen rörelse.
62. Under sådana omständigheter aktualiseras den intressanta frågan i vilken mån det i sig skulle kunna utgöra ett åsidosättande av standstill-klausulen att frångå en förmånligare förvaltningspraxis som införts i mellantiden.(38) Domstolen slog nyligen fast att även avskaffande av en förmånligare bestämmelse som införts efter det i standstill-klausulen angivna datumet strider mot förbudet mot ”nya begränsningar” i denna klausul, även när det nya rättsläget inte innebär ett ofördelaktigare läge än det som gällde vid den för standstill-klausulen avgörande brytpunkten.(39) Då den hänskjutande domstolen inte har ställt någon fråga i denna riktning, saken inte har diskuterats av parterna och de faktiska omständigheterna på denna punkt inte har preciserats i begäran om förhandsavgörande, kan denna fråga emellertid inte prövas definitivt i förevarande mål.
VI – Förslag till avgörande
63. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen besvarar begäran om förhandsavgörande från Court of Appeal of England and Wales enligt följande:
En turkisk medborgare som har beviljats uppehållstillstånd i en medlemsstat på villkoret att han inte utövar någon affärs- eller yrkesverksamhet – men som etablerar verksamhet som egenföretagare i strid med detta villkor och sedan ansöker hos de nationella myndigheterna om förnyat uppehållstillstånd på grundval av den verksamhet han nu har etablerat – har, oberoende av åsidosättandet av villkoren i sitt uppehållstillstånd, rätt att åberopa artikel 41.1 i tilläggsprotokollet till avtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskapen och Turkiet.
(1) .
(2)  –	Se, bland annat, dom av den 11 maj 2000 i mål C‑37/98, Savas (REG 2000, s. I‑2927), och av den 20 september 2007 i mål C‑16/05, Tum och Dari (REG 2007, s. I‑7415).
(3)  –	EGT 1964, 217, s. 3685. Nedan kallat associeringsavtalet.
(4)  –	Fjärde skälet och artikel 28 i associeringsavtalet.
(5)  –	EGT L 293, s. 1 (svensk specialutgåva, område 11, volym 1, s. 130).
(6)  –	Centre for Advice on Individual Rights in Europe, se punkt 19 nedan.
(7)  –	Hänvisning till Statement of Changes to Immigration Rules (HC 395), i dess ändrade lydelse, paragraph 245L(b) och paragraph 35 i bilaga A.
(8)  –	House of Commons paper 510.
(9)  –	Asyl- och immigrationsdomstolen.
(10)  –	Order for reconsideration.
(11)  –	Beslut av chefsdomaren för immigrationsmål.
(12)  –	Överrätt för England och Wales.
(13)  –	Domen i målet Savas (ovan fotnot 2), punkt 69, dom av den 21 oktober 2003 i de förenade målen C‑317/01 och C‑369/01, Abatay m.fl. (REG 2003, s. I‑12301), punkt 66, och domen i målet Tun och Dari (ovan fotnot 2), punkt 49.
(14)  –	Dom av den 19 februari 2009 i mål C‑228/06, Soysal och Savatli (REG 2009, s. I‑1031), punkt 57.
(15)  –	Domen i målet Savas (ovan fotnot 2), punkt 49, med hänvisning till domstolens praxis om bland annat standstill-klausulen i artikel 13 i associeringsrådets beslut nr 1/80 av den 19 september 1980, och dom av den 20 september 1990 i mål C‑192/89, Sevince (REG 1990, s. I‑3461; svensk specialutgåva, volym 10, s. 507), punkterna 18 och 26.
(16)  –	Se även generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande av den 8 juli 2010 i mål C‑303/08, Bozkurt (REU 2010, s. I‑0000), punkt 37, samt generaladvokaten Poiares Maduros förslag till avgörande av den 7 april 2005 i mål C‑255/02, Halifax m.fl. (REG 2006, s. I‑1609), punkt 63, som visar på de två huvudsakliga sammanhang där missbruksbegreppet prövats av domstolen.
(17)  –	Se, bland annat, dom av den 9 mars 1999 i mål C‑212/97, Centros (REG 1999, s. I‑1459), punkt 25, dom av den 21 februari 2006 i målet Halifax m.fl. (ovan fotnot 16), punkt 68, och av den 22 december 2010 i målet Bozkurt (ovan fotnot 16), punkt 47.
(18)  –	Dom av den 14 december 2000 i mål C‑110/99, Emsland-Stärke (REG 2000, s. I‑11569), punkt 52.
(19)  –	Domen i målet Emsland-Stärke (ovan fotnot 18), punkt 53.
(20)  –	Domen i målet Tum och Dari (ovan fotnot 2), punkt 55.
(21)  –	Domen i målet Tum och Dari (ovan fotnot 2), punkt 52.
(22)  –	Domen i målet Tum och Dari (ovan fotnot 2), punkt 61.
(23)  –	Klaganden har därvid hänvisat till paragraph 4 i dessa bestämmelser.
(24)  –	Associeringsrådets beslut nr 1/80 av den 19 september 1980 om utveckling av associeringen.
(25)  –	Se dom av den 5 juni 1997 i mål C‑285/95, Kol (REG 1997, s. I‑3069), punkterna 26 och 27.
(26)  –	Domen i målet Bozkurt (ovan fotnot 16), punkt 50.
(27)  –	Domen i målet Tum och Dari (ovan fotnot 2), punkt 66.
(28)  –	Se härvid även generaladvokaten Sharpstons förslag till avgörande i målet Bozkurt (ovan fotnot 16), punkt 39, och generaladvokaten Tizzanos förslag till avgörande i mål C‑200/02, Zhu och Chen (REG 2004, s. I‑9925), punkt 115.
(29)  –	Domen i de förenade målen C-317/01 och C-369/01, Abatay m.fl. (REG 2003, s. I-12301), punkt 72. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2010 i de förenade målen C‑300/09 och C‑301/09, Toprak (REU 2010, s. I‑0000), punkt 52.
(30)  –	Domen i målet Tum och Dari (ovan fotnot 2), punkt 61.
(31)  –	Domen i målet Tum och Dari (ovan fotnot 2), punkt 59.
(32)  –	Domen i målet Savas (ovan fotnot 2), punkt 70.
(33)  –	Dom av den 27 september 2001 i mål C‑235/99, Kondova (REG 2001, s. I‑6427).
(34)  –	Avtalet slöts och godkändes på rådets och kommissionens vägnar genom beslut 94/908/EKSG, EG, Euratom av den 19 december 1994 (EGT L 358, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 39, s. 3).
(35)  –	Domen i målet Kondova (ovan fotnot 33), punkt 80. Domstolen hänvisade där analogt, beträffande gemenskapsmedborgare som genom missbruk eller på ett bedrägligt sätt åberopar gemenskapsrätten och därigenom försöker kringgå nationell rätt, till dom av den 9 mars 1999 i mål C‑212/97, Centros (REG 1999, s. I‑1459), punkt 24 och där angiven rättspraxis.
(36)  –	Domen i målet Kondova (ovan fotnot 33), punkt 77.
(37)  –	Published Guidance of the Secretary of State to his caseworkers.
(38)  –	För det fall att en sådan skulle befinnas föreligga.
(39)  –	Se domen i de förenade målen Toprak (ovan fotnot 29), angående standstill-klausulen i artikel 13 i associeringsrådets beslut nr 1/80.