62003CC0378_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Kommissionen har väckt talan om fördragsbrott mot Konungariket Belgien och yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000(2) om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel(3) (nedan kallad förordningen om egna medel), genom vilken rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel,(4) vars syfte är identiskt, har upphävts och ersatts från och med den 31 maj 2000 genom att för sent kreditera egna medel då en tullgäldenär delat upp inbetalningar.
2. I det förevarande målet är det huvudsakligen fråga om huruvida delbetalningar av importtullskulder, för vilka det har fastställts en avbetalningsplan, enligt förordningen om egna medel skall överföras från de så kallade B-räkenskaperna till A-räkenskaperna och således när dessa delbetalningar skall ställas kommissionen till förfogande.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrätten: förordningen om egna medel
3. Kommissionen har i sin ansökan hänvisat till förordning nr 1150/2000 som den 31 maj 2000 upphävde och ersatte förordning nr 1552/89 som var tillämplig vid den för fallet relevanta tidpunkten. Med hänsyn för det första till att innehållet i bestämmelserna om bokföring, kreditering och dröjsmålsränta (artiklarna 6, 10 och 11) förblivit oförändrade i de ändrade lydelserna och att detta således inte leder till några problem vad gäller den anklagade medlemsstatens rätt till försvar och, för det andra till att ett fördragsbrott dessutom enligt domstolens rättspraxis skall bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning som var i kraft då den tidsfrist löpte ut som kommissionen hade föreskrivit för medlemsstaten,(5) kan kommissionen göra gällande ett fördragsbrott mot förordningen om egna medel, utifrån lydelsen av förordning nr 1150/2000.(6)
4. Det skall emellertid också sägas att vissa av bestämmelserna i förordning nr 1552/89, särskilt dess artikel 2 om skyldigheten att fastställa egna medel,(7) redan från och med den 14 juli 1996 ändrades genom rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996(8) . Följaktligen skulle de belgiska myndigheternas tillvägagångssätt beträffande den mellan åren 1990 och 1992 uppkomna och i mars 1993 fastställda tullskulden huvudsakligen bedömas enligt förordning nr 1552/89 i dess ursprungliga lydelse, i varje fall till dess att den genom förordning nr 1355/96 företagna förändringen trädde i kraft den 14 juli 1996, allt enligt principen om att handläggningsregler i allmänhet är tillämpliga på alla tvister som pågår vid den tidpunkt då reglerna träder i kraft.(9)
5. Eftersom innehållet i skyldigheterna i förordningen om egna medel, vilket den belgiska regeringen också har gjort gällande, i dess för målet relevanta delar inte heller genom förordning nr 1355/96 väsentligen har förändrats, kommer jag i enlighet med yrkandet att fortsättningsvis tillämpa förordningen om egna medel i dess lydelse enligt förordning nr 1150/2000, vars relevanta bestämmelser det härmed skall redogöras för.
6. Artikel 6.1 och 6.3 a och b i förordningen om egna medel beträffande bokföring lyder:
”1. Räkenskaper över egna medel skall föras av respektive medlemsstats finansförvaltning eller av det organ som utsetts av respektive medlemsstat och skall delas upp på typ av medel.
…
3. a) De anspråk som fastställs enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.
b) Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall anges i särskilda räkenskaper inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts.”
7. Enligt artikel 10.1 i förordningen om egna medel gäller följande för när egna medel skall tillhandahållas:
”1. Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i beslut 94/728/EG, Euratom skall de egna medel som avses i artikel 2.1 a och b i det beslutet krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställ[des] enligt arti[kel] 2 i denna förordning.
För de anspråk som redovisas särskilt enligt artikel 6.3 b skall krediteringen dock göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken.”
8. Genom artikel 11 i förordningen om egna medel fastställs skyldigheten att betala ränta vid försening av en kreditering:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 me[d]för att den berörda medlemsstaten skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”
B – De nationella bestämmelserna om förlikning med gäldenären och avbetalning av tull
9. Det framgår av handlingarna i målet liksom av uppgifterna från den belgiska regeringen och kommissionen att det enligt artikel 281 i den allmänna tull- och punktskattelagen (loi générale sur les douanes et accises, nedan kallad LGDA) är det tullmyndigheterna som skall följa upp brott mot tullagstiftningen, vilket således ger dem samma befogenheter som åklagarmyndigheten.
10. I artikel 263 LGDA ges tullmyndigheten under vissa omständigheter befogenheten att förlikas med den som har brutit mot tullagstiftningen, mot betalning av en bestämd summa som täcker både tullskulden och böterna, i syfte att avsluta det straffrättsliga förfarandet respektive att undvika att saken avgörs i domstol.
11. För att förvissa sig om att förlikningen följs till fullo upprättas den i praktiken hos de belgiska myndigheterna – i varje fall det konkreta förlikningsavtalet – under det tvingande villkoret att möjligheten att utöva ovannämnda befogenheter, för det fall den som har brutit mot tullagstiftningen inte uppfyller sina betalningsskyldigheter, består och att tullmyndigheterna således kan väcka talan. Enligt förlikningsavtalet skall de redan inbetalda beloppen ”deponeras” hos tullförvaltningen, för det fall den betalningsskyldige upphör att fullfölja sina betalningsskyldigheter och myndigheterna väcker talan om betalningsföreläggande.
12. Vid en förlikning kan den betalningsskyldiges situation beaktas genom betalningslättnader eller betalningsfrister.
III – Bakgrund och förfarandet
13. Kommissionen stöder sig i förevarande förfarande huvudsakligen på den kontroll av egna medel som den i november 1996 lät göra i Belgien och varigenom den upptäckte oegentligheter beträffande bokföring och kreditering av egna medel från importtullar som uppburits genom del- respektive avbetalning. Det handlade här om en importtull som en importör (Tefron) var skyldig efter att ha importerat textilier (T‑shirts) från Bangladesh med falska ursprungsintyg.
14. Det framgår av kontrollrapporten av den 29 september 1997, som tillsändes de belgiska myndigheterna, att det ifrågasatta tullbeloppet (2 011 294 BEF) under det andra kvartalet 1993 redovisades vid tullen i Antwerpen i B-räkenskaperna efter det att bedrägeriet det första halvåret 1993 hade anmälts till kommissionen.
15. De belgiska myndigheterna beviljade inom ramen för ett förlikningsavtal den 16 november 1993 betalningslättnader för tullgäldenären i form av en avbetalningsplan med ett månatligt belopp på 100 000 BEF. Betalningsvillkoren gällde en tullskuld på 2 223 710 BEF, i vilken det ovannämnda tullbeloppet på 2 011 294 BEF ingick. Betalningarna som regelbundet hade betalats in av tullgäldenären upphörde i slutet av augusti 1997 när 1 818 710 BEF av tullskulden hade betalats. Efter det att tullgäldenären genom ett domstolsbeslut hade anmodats att betala den resterande skulden genom avbetalning fortsatte avbetalningen av den resterande tullskulden den 22 oktober 1998, nu med månatliga belopp på 15 000 BEF. Det belopp på 1 818 710 BEF, som hade betalats fram till augusti 1997, fördes den 22 januari 2001 in i A‑räkenskaperna.
16. Kommissionen har i skrivelse av den 12 maj 1999 underrättat de belgiska myndigheterna om att den anser att samtliga uppburna belopp, för det fall det handlar om avbetalning, skall bokföras i A‑räkenskaperna för den dag de uppbars och att dessa sen enligt artikel 10.1 i förordningen om egna medel skall ställas kommissionen till förfogande.
17. Genom skrivelse av den 18 november 1999 krävde kommissionen att de belgiska myndigheterna skulle betala en dröjsmålsränta på 959 144 BEF.
18. De belgiska myndigheterna svarade genom skrivelse av den 15 mars 2000, i vilken de avfärdade kommissionens uppfattning och gjorde gällande att införandet i B-räkenskaperna hade skett på ett korrekt sätt och att det inte förelåg någon försening av krediteringen av de egna medlen.
19. Kommissionen översände den 18 juli 2001 en betalningspåminnelse och den 11 april 2002 ett motiverat yttrande till de belgiska myndigheterna som i sina respektive svar höll fast vid sin ståndpunkt varvid kommissionen väckte förevarande talan.
IV – Prövning av talan
A – Parternas argument
20. Kommissionen har gjort gällande att B-räkenskaperna i artikel 6.3 b i förordningen om egna medel endast gäller anspråk som inte har uppburits och för vilka det inte har ställts någon säkerhet eller anspråk för vilka det visserligen har ställts en säkerhet men mot vilka det har rests invändningar. B-räkenskaperna kan däremot inte tillämpas vid uppbörd av en avbetalning som en tullgäldenär utför inom ramen för en förlikning.
21. Enligt kommissionen skulle den betalningsskyldige enligt artikel 10.1 i förordningen om egna medel ha överfört dessa delbelopp av tullskulden, vars fastställelse av de belgiska myndigheterna här inte är ifrågasatt, från B‑räkenskaperna till A‑räkenskaperna vid tidpunkten för deras betalning – respektive så snart de första betalningarna genomfördes – och inte först, såsom den belgiska regeringen hävdar, när hela tullskulden slutligen hade betalats.
22. Kommissionen har vidare gjort gällande att det beträffande delbetalningen inte handlar om någon säkerhet eller deposition utan att den betalningsskyldige endast har avsett att betala av tullskulden. Dessutom har det inte gjorts några invändningar, i den mening som avses i artikel 6.3 b i förordningen, om egna medel. Det uppehåll som den betalningsskyldige gjort i avbetalningen utgör i varje fall inte en invändning. En invändning skall för övrigt göras skriftligen.
23. Kommissionen har inte ifrågasatt belgisk praxis avseende förlikningsavtal i sig men tillbakavisar emellertid den belgiska regeringens argument att delbetalningarna av tullskulden inte skall anses utgöra uppburna utan enbart deponerade belopp fram till dess att hela tullskulden är betald. Skyldigheten att bokföra och snabbt ställa de egna medlen till förfogande, såsom framgår av – den omedelbart tillämpliga – förordningen om egna medel, kan varken påverkas av nationell praxis avseende förlikning eller av frågan huruvida de belgiska myndigheternas fordran enligt belgisk rätt helt eller delvis skall anses som betald.
24. Kommissionen har slutligen konstaterat att förseningar beträffande krediteringen av egna medel orsakats genom att de inbetalade delbeloppen under flera månader felaktigt hade redovisats i B‑räkenskaperna och att detta gett upphov till dröjsmålsränta enligt artikel 11 i förordningen om egna medel.
25. Den belgiska regeringen har gjort gällande att B‑räkenskaperna tillämpats i syfte att undvika att gemenskapens anspråk, som faktiskt inte hade kunnat drivas in inom fristen i artikel 6.3 b i förordningen om egna medel, måste betalas av medlemsstaterna själva. Eftersom tullskulden i förevarande fall inte har betalats inom den föreskrivna fristen och det inte heller har ställts någon säkerhet, har det ifrågavarande beloppet redovisats i B‑räkenskaperna. Kommissionen har inte bestritt denna ursprungliga bokföring.
26. Det framgår inte heller av förordningen om egna medel att belopp som redovisats och uppburits i B‑räkenskaperna sedan också skall redovisas i A‑räkenskaperna.
27. Den belgiska regeringen har vidare gjort gällande att den delbetalning som tullgäldenären hittills har betalat inte är att anse som faktiskt ”uppburen” utan endast, såsom framgår av förlikningsavtalet, ”deponerad” hos tullmyndigheten för tullgäldenärens räkning. För det fall tullgäldenären skulle sluta att betala, kvarstår fordran och tullmyndigheterna kan rättsligt kräva in beloppet.
28. I detta avseende är förlikningsavtalet underkastat tvingande villkor som är nödvändiga för att säkerställa att avtalet hålls. Med hänsyn till förlikningsavtalet kan det konstateras att någon överföring av egendom eller ”uppbörd”, i den mening som avses i förordningen om egna medel, först föreligger då antingen hela tullskulden har betalats, vilket därmed skulle hejda indrivningsförfarandet, eller då tullmyndighetens anspråk på tullskulden har fastställts rättsligt. Till dess detta sker, skall delbetalningarna – i likhet med vad som är fallet med böter som inom konkurrensrätten blir föremål för en talan inför antingen förstainstansrätten eller domstolen – anses vara provisoriska eller villkorade. Om delbetalningarna ansågs som slutgiltiga betalningar torde detta också påverka jämkningen av straffpåföljden.
29. Det har i förevarande fall inte ställts någon säkerhet. Om domstolen ändå skulle hävda att en säkerhet har ställts, skulle betalningsavbrottet utgöra en invändning, i den mening som avses i B‑räkenskaperna, eftersom de belgiska myndigheterna i det hänseendet skulle behöva skaffa sig en exekutionstitel. En sådan invändning måste i övrigt inte ha en särskild form.
30. Den belgiska regeringen har slutligen gjort gällande att någon ränta för försening av kreditering inte är aktuell, eftersom uppbörden av importtullskulden, i den mening som avses i förordningen om egna medel, skall ha gjorts först efter (den nationella) domen av den 30 september 2000 och att en kreditering i storlek med skuldbeloppet – i syfte att undgå räntan för försening – redan skall ha företagits den 11 januari 1998.
B – Prövning i sak
31. För det första skall det konstateras att det fastställande av gemenskapernas egna medel som de belgiska myndigheterna företog i mars 1993, med avseende på den ifrågasatta importtullen, inte är ostridigt mellan parterna.
32. För det andra har kommissionen inte heller gjort några invändningar mot att skuldbeloppet ursprungligen efter detta fastställande redovisades i B‑räkenskaperna.
33. För det tredje riktar sig inte kommissionens anmärkningar mot de belgiska bestämmelserna eller de belgiska tullmyndigheternas praxis beträffande förlikning med tullgäldenären och avbetalning av importtull som sådana. Anmärkningen riktar sig snarare mot de belgiska myndigheternas tillvägagångssätt beträffande bokföring och kreditering av den avbetalning av tullskulden som överenskommits inom ramen för ett förlikningsavtal.
34. Det kan först, i linje med den belgiska regeringens uppfattning, konstateras att kommissionen har misstagit sig genom att anse att delbetalningarna av tullskulden enligt artikel 10.1 i förordningen om egna medel skall föras över från B‑räkenskaperna till A‑räkenskaperna vid betalning av dessa, och att denna villfarelse är relevant för förevarande prövning.
35. Enligt artikel 6.3 a och b i förordningen om egna medel skall anspråk som fastställs – detta gäller både A- och B‑räkenskaperna – bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.
36. Inom denna frist, som alltså har ett samband med fastställandet av anspråk, skall, enligt artikel 6.3 b i förordningen om egna medel, såväl fastställda anspråk som ännu inte har uppburits och för vilka säkerhet inte har ställts som fastställda anspråk som inte har uppburits och för vilka säkerhet visserligen har ställts men mot vilka det har rests invändningar och som kan komma att förändras när tvisten har lösts redovisas i B-räkenskaperna. Fordringar som har uppburits skall följaktligen redovisas i A-räkenskaperna. Fordringar som inte har uppburits skall redovisas i A‑räkenskaperna när säkerhet har ställts och det inte heller har rests invändningar mot fordringarna.(10)
37. Den huvudsakliga skillnaden mellan de båda bokföringarna, eller betydelsen av typ av bokföring, ligger egentligen i skillnaderna i de olika konsekvenserna på krediteringen som utgör grunden för bokförda belopp och som regleras i artikel 10.1 i förordningen om egna medel.
38. Medan beloppen som redovisats i A‑räkenskaperna enligt första stycket i denna bestämmelse skall krediteras kommissionen senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad efter det att anspråket har fastställts, skall krediteringen av belopp som redovisats i B‑räkenskaperna ske inom motsvarande frist först efter det att beloppen har uppburits .(11)
39. I artikel 10.1 i förordningen om egna medel slås alltså fast att de belopp som redovisats i B‑räkenskaperna skall krediteras inom den däri angivna fristen efter det att de uppburits och inte, som kommissionen har gjort gällande, redovisas i A‑räkenskaperna efter det att de uppburits. Eftersom de belopp som redovisats i B‑räkenskaperna i vilket fall som helst måste krediteras inom fristen, verkar en överföring av dessa belopp till A‑räkenskaperna överflödig. Med hänsyn till artikel 10.1 första stycket i förordningen om egna medel skulle detta dessutom leda till vissa motsägelser, eftersom fristen för kreditering av de i A‑räkenskaperna redovisade beloppen ju hänför sig till tidpunkten för fastställandet.
40. Kommissionens påstående att de belgiska myndigheterna felaktigt har underlåtit att överföra de betalade delbeloppen till A‑räkenskaperna skall således avfärdas.
41. Eftersom kommissionen inte har gjort några invändningar mot att det ifrågasatta tullskuldsbeloppet ursprungligen redovisats i B‑räkenskapernas och inte heller bestritt omständigheten att beloppet fram till denna tidpunkt inte krediterats eller att det inte har ställts någon säkerhet, inskränks prövningen i förevarande fall följaktligen till att gälla frågan huruvida tullskuldsbeloppet respektive de enskilda betalda delbeloppen har krediterats för sent – närmare bestämt först den 11 januari 1998 respektive i anslutning till domen av den 30 september 2000. Det skall i detta avseende prövas när en uppbörd i den mening som avses i förordningen om egna medel skall ske, i ett fall som det förevarande där ett fastställt anspråk betalas genom avbetalning.
42. Vad gäller den belgiska regeringens uppfattning att den ifrågasatta tullskulden enligt förlikningsavtalet och den tillämpliga belgiska rätten beträffande uppbörd av tullskuld och indrivningsförfarande vid åsidosättande av tullagstiftningen först skall anses som uppburen då denna har fastställts av rätten eller då tullskulden fullständigt är betald, kan det konstateras att skyldigheten att ställa egna medel till förfogande, såsom den stadgas i förordningen om egna medel, är en skyldighet att ge gemenskapsrätten full verkan.(12)
43. Såsom kommissionen också med rätta har gjort gällande kan därför tidpunkten för uppbörden, med vilken skyldigheten att tillhandahålla egna medel från anspråk, som redovisats i B‑räkenskaperna, har ett samband, i princip inte bestämmas om de delbelopp av tullskulden som tullgäldenären har betalat till den belgiska tullförvaltningen enligt förlikningsavtalet respektive den tillämpliga belgiska rätten skall anses som ”deponerade”. Om medlemsstaterna hade rätt att bestämma när fastställda och bokförda gemenskapsanspråk för ändamål i förordningen om egna medel skall anses som uppburna, skulle gemenskapens finansiella balans kunna rubbas genom en medlemsstats godtyckliga beteende.(13)
44. Å andra sidan är det inte begripligt varför ett nationellt åtal för avbrott i avbetalningen inte skulle kunna fullföljas bara för att betalda delbetalningar för ändamål i förordningen om egna medel kvalificeras som uppburna anspråk. Omständigheten att betalda delbelopp enligt artikel 10.1 i förordningen om egna medel skall anses som uppburna anspråk innebär nämligen inte automatiskt att dessa betalningar i enlighet med den belgiska rätten respektive med förlikningsavtalet skall anses som ”slutgiltiga” betalningar, som hindrar åtal från de belgiska myndigheterna.
45. Vad gäller begreppet ”uppbörd av anspråk” i förordningen om egna medel är detta inte definierat i själva förordningen.
46. Det skall dock för det första – såsom den belgiska regeringen har gjort gällande och som jag redan har redogjort för i mitt förslag till avgörande i mål C‑105/02(14) – konstateras att införandet av B‑räkenskaperna genom förordning nr 1552/89 av den 29 maj 1989 har medfört att inte bara möjligheten att övervaka medlemsstaternas åtgärder för att uppbära egna medel skall beaktas utan även skyddet för medlemsstaternas finansiella intressen.
47. Genom att skyldigheten att kreditera vissa anspråk, som numera räknas upp i artikel 6.3 b, har gjorts beroende av huruvida de har uppburits, minskas nämligen risken för att medlemsstaterna själva skall behöva betala de egna medel som tillhandahållits.
48. Omständigheten att syftet med bestämmelsen om tillhandahållandet av egna medel med hänsyn till anspråk som skall redovisas i B‑räkenskaperna är att minska medlemsstaternas finansiella risker, talar enligt min uppfattning för att de redan betalda delbeloppen av tullskulden skall anses utgöra uppburna anspråk som tillkommer gemenskapen och, som skall ställas kommissionen till förfogande inom den frist som nämns i artikel 10.1 andra stycket i förordningen om egna medel. Detta för att inbetalningen, respektive ”depositionen” – som den belgiska regeringen kallar den – av de betalda delbeloppen, skall kunna säkras på ett av tullmyndigheten upprättat konto, så att, när det handlar om tullgäldenärens betalningsskyldighet, de redan betalda delbeloppen står de belgiska myndigheterna till förfogande, vilket innebär att det inte föreligger någon risk för att medlemsstaterna själva skall behöva betala de egna medel som har tillhandahållits.
49. För det andra är denna tolkning, enligt vilken avbetalningar, som den i förevarande fall, skall anses utgöra uppburna anspråk i den mening som avses i artikel 10.1 andra stycket i förordningen om egna medel, enligt min mening också lämplig med hänsyn till syftet att gemenskapens egna medel, såsom förordas i förordningen om egna medel,(15) snabbt och effektivt skall finnas tillgängliga.
50. Följaktligen kan det konstateras att Konungariket Belgien har åsidosatt sina skyldigheter enligt förordningen om egna medel, och särskilt dess artikel 10.1, genom att underlåta att kreditera delbetalningar av en tullgäldenär senast den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken delbeloppet betalats och därmed uppburits.
51. Enligt artikel 11 i förordningen om egna medel skall dröjsmålsräntor betalas för varje försening och kan enligt fast rättspraxis utkrävas oavsett skälet till att inbetalningen till kommissionens konto har skett för sent.(16)
52. Eftersom de olika delbeloppen som tullgäldenären betalat inom ramen för förlikningsavtalet – såsom framgår av de ovanstående uppgifterna – har krediterats för sent, skall dröjsmålsränta utgå och denna har otvetydigt ännu inte betalats.
53. Av den anledningen är kommissionens talan också grundad på denna punkt.
V – Rättegångskostnader
54. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 69.3 kan domstolen, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, eller om särskilda omständigheter motiverar det, besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad.
55. Eftersom kommissionens invändning beträffande överföringen av de ifrågasatta delbeloppen till A‑räkenskaperna inte är grundad föreslår jag att Konungariket Belgien, som i övrigt har tappat målet, skall ersätta två tredjedelar av de sammanlagda rättegångskostnaderna. Kommissionen skall således ersätta den återstående tredjedelen.
VI – Förslag till avgörande
56. Mot bakgrund av det ovanstående föreslår jag att domstolen beslutar följande:
1. Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter i enlighet med artiklarna 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, genom vilken rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, vars syfte är identiskt, den 31 maj 2000 har upphävts och ersatts, genom att för sent kreditera egna medel, då en tullgäldenär har delat upp inbetalningar, vilket gett upphov till dröjsmålsränta.
2. Talan ogillas i övrigt.
3. Konungariket Belgien skall till två tredjedelar ersätta rättegångskostnaderna. Europeiska gemenskapernas kommission skall således ersätta den återstående tredjedelen.
(1) .
(2)  –	EGT L 130, s. 1.
(3)  –	EGT L 293, s. 9; svensk specialutgåva, område 1, volym 3, s. 192.
(4)  –	EGT L 155, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 41.
(5)  –	Se bland annat dom av den 10 september 1996 i mål C‑61/94, kommissionen mot Tyskland (REG 1996, s. I‑3989), punkt 42, och av den 9 november 1999 i mål C‑365/97, kommissionen mot Italien (REG 1999, s. I‑7773), punkt 32.
(6)  –	Se dom av den 12 juni 2003 i mål C‑363/00, kommissionen mot Italien (REG 2003, s. I‑5767), punkterna 21–24.
(7)  –	Se mitt förslag till avgörande av den 26 januari 2006 i mål C‑377/03 (REG 2006, s. I‑0000), punkterna 4 och 5.
(8)  –	Rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 175, s. 3; svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 41).
(9)  –	Se till exempel dom av den 1 juli 2004 i de förenade målen C‑361/02 och C‑362/02, Tsapalos und Diamantakis (REG 2004, s. I‑6405), punkt 19 och där angiven rättspraxis.
(10) –	Se mitt förslag till avgörande av den 8 december 2005 i mål C‑105/02, kommissionen mot Tyskland (REG 2005, s. I‑0000), punkt 83.
(11)  –	Se mitt förslag till avgörande i målet kommissionen mot Tyskland (ovan fotnot 10), punkterna 2 och 81.
(12)  –	Se här dom av den 23 september 2003 i mål C‑78/01, Bundesverband Güterkraftverkehr und Logistik eV [BGL] (REG 2003, s. I‑9543), punkt 57.
(13)  –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 maj 1991 i mål C‑96/89, kommissionen mot Nederländerna (REG 1991, s. I‑2461), punkt 37, och av den 15 juni 2000 i mål C‑348/97, kommissionen mot Tyskland (REG 2000, s. I‑4429), punkt 64.
(14)  –	Se mitt förslag till avgörande i målet kommissionen mot Tyskland (ovan fotnot 10), punkterna 81, 86 och 87.
(15)  –	Se, med hänsyn till detta mål, bland annat dom av den 14 april 2005 i mål C‑460/01, kommissionen mot Nederländerna (REG 2005, s. I‑0000), punkterna 60 och 70, och i mål C‑104/02, kommissionen mot Tyskland (REG 2005, s. I‑0000), punkt 69.
(16)  –	Se bland annat domarna i målen kommissionen mot Nederländerna (ovan fotnot 15), punkt 91, kommissionen mot Nederländerna (ovan fotnot 13), punkt 38, och kommissionen mot Italien (ovan fotnot 6), punkt 44.