62023CJ0484
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 26 juni 2025 (
*1
)
”Överklagande – Konkurrens – Koncentrationer – Beslut om att en koncentration är förenlig med den inre marknaden – Talan väckt av tredje man – Upptagande till prövning – Artikel 263 fjärde stycket FEUF – Talerätt”
I mål C‑484/23 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 27 juli 2023,
Mainova AG, Frankfurt am Main (Tyskland), företrätt av C. Schalast, Rechtsanwalt,
klagande,
i vilket de andra parterna är:
Europeiska kommissionen, företrädd av G. Meessen och I. Zaloguin, båda i egenskap av ombud, biträdda av F.C. Haus och J. Mädler, Rechtsanwälte,
svarande i första instans
Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av J. Möller och R. Kanitz, båda i egenskap av ombud,
E.ON SE, Essen (Tyskland), inledningsvis företrätt av C. Barth, C. Grave, D.-J. dos Santos Goncalves och R. Seifert, Rechtsanwälte, därefter av C. Barth, A. Fuchs, C. Grave och D.-J. dos Santos Goncalves, Rechtsanwälte,
RWE AG, Essen, inledningsvis företrätt av U. Scholz, J. Siegmund och J. Ziebarth, Rechtsanwälte, därefter av U. Scholz, J. Siegmund och M. von Armansperg, Rechtsanwälte,
intervenienter i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M.L. Arastey Sahún, samt domarna D. Gratsias, E. Regan, J. Passer (referent) och B. Smulders,
generaladvokat: L. Medina,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Mainova AG har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 17 maj 2023, Mainova/kommissionen (T‑320/20, EU:T:2023:264) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom avvisade tribunalen Mainova AG:s talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2019) 1711 final av den 26 februari 2019 att förklara en koncentration förenlig med den inre marknaden och med EES-avtalet (ärende M.8871 – RWE/E.ON Assets) (EUT C 111, 2020, s. 1) (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Bakgrund till tvisten
2
Bakgrunden till tvisten återges i punkterna 2–14 i den överklagade domen och kan sammanfattas enligt följande.
Det sammanhang i vilket koncentrationen ingår
3
RWE AG är ett bolag bildat enligt tysk rätt som, vid tidpunkten för anmälan av den planerade koncentrationen, deltog i hela energileveranskedjan, inklusive produktion, grossistleverans, transport och distribution av, och detaljhandel, med energi samt energitjänster till konsumenter. RWE och dess dotterbolag, inbegripet Innogy SE, är verksamma i flera medlemsstater.
4
E.ON SE är ett bolag bildat enligt tysk rätt som vid ovannämnda tidpunkt var verksamt inom hela energileveranskedjan, såväl produktion, grossistförsäljning och distribution som försäljning av el till slutkunder. E.ON äger och driver elproduktionsanläggningar i flera medlemsstater.
5
Mainova AG (nedan kallat Mainova, klagandebolaget eller bolaget) är ett regionalt företag som producerar och levererar energi i Tyskland.
6
Den nu aktuella koncentrationen är en del av ett komplext byte av tillgångar mellan RWE och E.ON som de två berörda företagen tillkännagav den 11 och den 12 mars 2018 (nedan kallad den sammantagna koncentrationen). Genom den första koncentrationen, vilket är den koncentration som är aktuell i förevarande mål, avsåg RWE att få ensam kontroll eller gemensam kontroll över vissa av E.ON:s produktionstillgångar. Genom den andra koncentrationen skulle E.ON få ensam kontroll över distribution och försäljning till slutkunder samt över vissa produktionstillgångar hos Innogy, ett bolag som kontrolleras av RWE. Genom den tredje koncentrationen skulle RWE få 16,67 procent av aktierna i E.ON.
7
Den 22 juni 2018 sände Mainova en skrivelse till Europeiska kommissionen och uttryckte önskemål om att få delta i förfarandet avseende den första och den andra koncentrationen och följaktligen få ta del av de handlingar som rörde koncentrationerna.
8
Ett möte ägde rum mellan Mainova och kommissionen den 28 september 2018.
9
Den andra koncentrationen (nedan kallad koncentrationen M.8870) anmäldes till kommissionen den 31 januari 2019. Kommissionen antog beslut C(2019) 6530 final av den 17 september 2019 om att förklara en koncentration förenlig med den inre marknaden och med EES-avtalet (ärende M.8870 – E.ON/Innogy) (EUT C 379, 2020, s. 16).
10
Den tredje koncentrationen anmäldes till Bundeskartellamt (den federala konkurrensmyndigheten, Tyskland), som godkände den genom beslut av den 26 februari 2019 (ärende B8‑28/19).
Det administrativa förfarandet
11
Den 22 januari 2019 inkom en anmälan om en föreslagen koncentration till kommissionen i enlighet med artikel 4 i rådets förordning (EG) nr 139/2004 av den 20 januari 2004 om kontroll av företagskoncentrationer (”EG:s koncentrationsförordning”) (EUT L 24, 2004, s. 1). Genom koncentrationen önskade RWE förvärva ensam kontroll eller gemensam kontroll, i den mening som avses i artikel 3.1 b i förordningen, över vissa av E.ON:s produktionstillgångar.
12
Den 31 januari 2019 offentliggjorde kommissionen förhandsanmälan av denna koncentration i Europeiska unionens officiella tidning (ärende M.8871 – RWE/E.ON Assets) (EUT C 38, 2019, s. 22) (nedan kallad koncentrationen M.8871), i enlighet med artikel 4.3 i förordning nr 139/2004.
13
Kommissionen genomförde en marknadsundersökning vid granskningen av koncentrationen M.8871 och översände därför ett frågeformulär till vissa företag, däribland Mainova. Mainova besvarade frågorna den 4 februari 2019.
14
Genom skrivelse av den 28 januari 2019 begärde Mainova att förhörsombudet skulle tillerkänna bolaget ställning som berörd tredje part för att bli hörd inom ramen för förfarandet avseende koncentrationen M.8871. Förhörsombudet efterkom denna begäran genom skrivelse av den 7 februari 2019.
Det omtvistade beslutet
15
Den 26 februari 2019 antog kommissionen det omtvistade beslutet genom vilket koncentrationen M.8871 förklarades förenlig med den inre marknaden vid granskningen enligt artikel 6.1 b i förordning nr 139/2004 och artikel 57 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) av den 2 maj 1992 (EGT L 1, 1994, s. 3).
Talan vid tribunalen och den överklagade domen
16
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 27 maj 2020, väckte Mainova talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
17
Mainova åberopade sex grunder till stöd för sin talan: 1) åsidosättande av bolagets rätt till ett effektivt domstolsskydd, 2) åsidosättande av bolagets rätt att yttra sig, 3) felaktig uppdelning av analysen av den sammantagna transaktionen, 4) uppenbart oriktiga bedömningar, 5) åsidosättande av omsorgsplikten, och 6) maktmissbruk.
18
Genom den överklagade domen avvisade tribunalen talan med motiveringen att Mainova inte var personligen berörd av det omtvistade beslutet, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, och följaktligen inte hade talerätt.
19
I punkterna 25–46 i den överklagade domen prövade tribunalen omfattningen och betydelsen av Mainovas deltagande i det administrativa förfarandet avseende koncentrationen M.8871 och påpekade i huvudsak att Mainovas svar på kommissionens marknadsundersökning, som lämnats i anledning av en anmodan från kommissionen, inte kunde avgöra huruvida detta deltagande var ”aktivt”. Efter att ha underkänt vissa av Mainovas argument som syftade till att ifrågasätta denna bedömning, drog tribunalen slutsatsen att Mainova inte hade deltagit aktivt i det administrativa förfarandet avseende koncentrationen M.8871. Med hänsyn till att det inte förelåg några särskilda omständigheter avseende koncentrationens påverkan på Mainovas ställning på marknaden, fann tribunalen att bolaget inte var personligen berört av det omtvistade beslutet, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
20
Mainova har genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 27 juli 2023 överklagat tribunalens dom.
21
Samma dag begärde Mainova – som under år 2021 även hade väckt talan om ogiltigförklaring av beslut C(2019) 6530 final (mål T‑64/21), ett mål som fortfarande var anhängigt vid tribunalen den 27 juli 2023 – att förevarande mål skulle vilandeförklaras till dess att tribunalen meddelat dom i mål T‑64/21.
22
Efter att ha hört parterna angående denna begäran om vilandeförklaring och angående en eventuell förening av nio överklaganden – däribland förevarande överklagande – i målen C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑466/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P, C‑469/23 P, C‑470/23 P, C‑484/23 P och C‑485/23 P, vilka avser tribunalens domar i målen T‑312/20, T‑313/20, T‑314/20, T‑315/20, T‑317/20, T‑318/20, T‑319/20, T‑320/20 och T‑321/20, avslog domstolens ordförande genom beslut av den 19 september 2023 nämnda begäran om vilandeförklaring och beslutade att endast förena överklagandena i målen C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P och C‑470/23 P vilka avser domar där tribunalen gjort en prövning i sak, men inte de fyra andra överklaganden – inbegripet förevarande överklagande – vilka avser domar där tribunalen beslutat om avvisning.
23
Mainova har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen och ogiltigförklara det omtvistade beslutet,
–
i andra hand, upphäva den överklagade domen och återförvisa målet till tribunalen, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
24
Kommissionen och övriga parter har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta Mainova att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
25
Mainova har åberopat fyra grunder till stöd för sitt överklagande. Dessa avser en felaktig tolkning av artikel 263 fjärde stycket FEUF (första grunden), åsidosättande av rättsstatsprincipen och rättsstatsprincipen (andra grunden), felaktig uppdelning av administrativa förfaranden (tredje grunden) och fel vid beaktandet av Investor Relationship Agreement (avtalet om investerarrelationer) mellan RWE och E.ON (fjärde grunden).
26
Domstolen kommer först att pröva den första grundens första och tredje del och därefter den andra grunden och slutligen den första grundens andra del.
Den första grundens första och tredje del: Felaktig tolkning av artikel 263 fjärde stycket FEUF
Den första delgrunden
– Parternas argument
27
Genom den första grundens första del har Mainova gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den endast hänvisade till i vilken utsträckning Mainova hade deltagit i förfarandet och därefter fann att bolagets deltagande i det administrativa förfarandet var obetydligt och att bolagets bidrag inte kunde påverka utgången av detta förfarande. Att en sådan bedömning är felaktig bekräftas enligt Mainova redan av den omständigheten att kommissionen, på grundval av sin bedömning av den faktiska inverkan på utgången av förfarandet, därmed skulle kunna besluta om talerätt. Enligt Mainova räcker det i själva verket att den berörda sökandens bidrag kan påverka utgången av förfarandet. Mainova anser dessutom att kommissionen, såsom framgår av skälen 68 och 69 i det omtvistade beslutet, har beaktat de synpunkter som bolaget framfört, vilket innebär att Mainova har påverkat utgången av förfarandet. Tribunalens ståndpunkt att Mainovas bidrag var otillräckligt hade följaktligen inget rättsligt stöd eller faktisk grund.
28
Tribunalen bortsåg dessutom från att Mainovas deltagande i förfarandet avseende koncentrationen M.8871 skulle prövas tillsammans med bolagets deltagande i förfarandet avseende koncentrationen M.8870.
29
Kommissionen har bestritt Mainovas argument med stöd av E.ON och RWE.
– Domstolens bedömning
30
Domstolen erinrar inledningsvis om att fysiska eller juridiska personer enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF får väcka talan mot ett beslut riktat till en annan person bara om det berör dem direkt och personligen.
31
Det framgår av fast rättspraxis att andra personer än dem som ett beslut är riktat till endast kan göra gällande att de är personligen berörda om beslutet påverkar dem på grund av vissa för dem utmärkande egenskaper eller på grund av faktiska omständigheter som särskiljer dem från alla andra rättssubjekt, och beslutet därigenom medför att de individualiseras på motsvarande sätt som den som beslutet är riktat till (dom av den 14 september 2023, Land Rheinland-Pfalz/Deutsche Lufthansa, C‑466/21 P, EU:C:2023:666, punkt 77 och där angiven rättspraxis).
32
I fråga om ett beslut att förklara en koncentration förenlig med den inre marknaden ska bedömningen av huruvida ett utomstående företag personligen berörs av detta beslut göras utifrån en rad samstämmiga indicier eller omständigheter vilka kan avse såväl företagets deltagande i det administrativa förfarandet som hur detta företags ställning på marknaden påverkas. Domstolen delar tribunalens slutsats i punkt 26 i den överklagade domen att även om det är riktigt att det inte i sig är tillräckligt att en sökande deltar i det administrativa förfarandet för att anses personligen berörd av beslutet, i synnerhet vad gäller koncentrationer där det sker en grundlig undersökning som kräver regelbundna kontakter med många företag, utgör ett aktivt deltagande i detta förfarande inte desto mindre en omständighet som i rättspraxis på konkurrensrättens område, inbegripet det specifika område som avser granskning av koncentrationer, vanligtvis beaktas tillsammans med andra särskilda omständigheter för att avgöra huruvida en talan ska tas upp till prövning. När ett företag inte är part i en koncentration måste dessutom verkningarna vara väsentliga för företagets nuvarande och framtida ställning på den marknad som kan påverkas av koncentrationen för att detta företag ska kunna vara personligen berört av beslutet att förklara koncentrationen förenlig med den inre marknaden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 31 mars 1998, Frankrike m.fl./kommissionen, C‑68/94 och C‑30/95, EU:C:1998:148, punkterna 54–56 och där angiven rättspraxis).
33
Vad gäller anmärkningen att tribunalens bedömning att Mainovas deltagande i det administrativa förfarandet varit för begränsat för att kvalificeras som aktivt finner domstolen att tribunalens bedömning inte bygger på en felaktig rättstillämpning.
34
Tribunalen gjorde nämligen en riktig bedömning när den, i punkterna 25 och 26 i den överklagade domen, erinrade om tillämplig rättspraxis, det vill säga den rättspraxis som nämns i punkterna 31 och 32 ovan.
35
I punkt 29 i den överklagade domen påpekade tribunalen, utan att motsägas, att vid mötet den 28 september 2018 mellan Mainova och kommissionen, som skulle avse koncentrationerna M.8870 och M.8871, innehöll den presentation som Mainova utarbetat inte några synpunkter på koncentrationen M.8871. I samma punkt 29 påpekade tribunalen dessutom att även protokollet från detta möte visade att diskussionerna vid mötet endast avsåg koncentrationen M.8870.
36
Efter att i punkterna 28–32 i den överklagade domen ha beskrivit de olika formerna för Mainovas deltagande i det administrativa förfarandet, slog tribunalen fast, i punkt 33 i nämnda dom, utan att någon bevisning om motsatsen hade lagts fram, vad gäller koncentrationen M.8871, som är den enda som är i fråga i förevarande mål, att Mainovas synpunkter begränsade sig till bolagets svar på kommissionens marknadsundersökning. Tribunalen tillade att synpunkterna i Mainovas skrivelse av den 22 juni 2018 hade formulerats på ett allmänt sätt och huvudsakligen syftade till att visa att bolaget hade ett intresse av förfarandet för att därefter kunna tillåtas att mer ingående och exakt redogöra för sin uppfattning för kommissionen, varför dessa synpunkter inte var avgörande. I punkterna 34 och 36 i den överklagade domen konstaterade tribunalen slutligen – efter att med rätta ha påpekat att svaret på ett frågeformulär avseende en marknadsundersökning inte i sig kunde anses utgöra en tillräcklig omständighet för att särskilja en aktör – att Mainovas svar på marknadsundersökningen i förfarandet avseende koncentrationen M.8871 i förevarande fall inte kunde avgöra huruvida dess deltagande i förfarandet varit aktivt.
37
Vad gäller Mainovas påstående att tribunalen inte beaktade den omständigheten att av skälen 68 och 69 i det omtvistade beslutet framgår det att kommissionen beaktade bolagets synpunkter under det administrativa förfarandet, konstaterar domstolen att kommissionen i dessa skäl har bemött farhågor som vissa utomstående parter hade framfört, utan att det har visats att Mainova var en av dessa utomstående parter.
38
Mainova kan inte heller med framgång åberopa dom av den 3 april 2003, BaByliss/kommissionen (T‑114/02, EU:T:2003:100), och dom av den 4 juli 2006, easyJet/kommissionen (T‑177/04, EU:T:2006:187), för att därav dra slutsatsen att bolaget deltagit i det administrativa förfarandet utöver vad som krävs enligt rättspraxis. Det ska nämligen påpekas att parterna i de mål som gav upphov till dessa domar, i motsats till vad som varit fallet i förevarande mål, hade inkommit med detaljerade yttranden över det aktuella förfarandet, besvarat frågor från kommissionen och deltagit i diskussioner i detta avseende.
39
Vad vidare gäller Mainovas hänvisning till domstolens dom av den 28 januari 1986, Cofaz m.fl./kommissionen (169/84, EU:C:1986:42), och tribunalens dom av den 21 oktober 2004, Lenzing/kommissionen (T‑36/99, EU:T:2004:312), för att göra gällande att det, för att det ska anses föreligga ett aktivt deltagande i det administrativa förfarandet, räcker att bidraget från en berörd part kan påverka utgången av detta förfarande, kan bolaget inte heller vinna framgång med detta resonemang. Oberoende av att ett deltagande endast kan påverka utgången av det administrativa förfarandet om detta deltagande innebär att det i nämnda förfarande införs uppgifter som är tillräckligt relevanta och viktiga i detta avseende – vilket inte var fallet i förevarande mål, såsom framgår av punkt 35 ovan – ska det påpekas att i vart och ett av de mål som gav upphov till de domar som åberopats av Mainova var den berörda partens deltagande avgörande för genomförandet och utgången av det administrativa förfarandet.
40
När det gäller argumentet att bedömningen av Mainovas deltagande i förfarandet avseende koncentrationen M.8871 borde ha gjorts tillsammans med bedömningen av dess deltagande i förfarandet avseende koncentrationen M.8870, gjorde tribunalen en riktig bedömning när den endast beaktade Mainovas deltagande i det första av dessa förfaranden. Det är nämligen endast det förfarandet som är relevant för prövningen av huruvida Mainova har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslut som antogs efter det första förfarandet.
41
Av det ovan anförda följer att tribunalen, i motsats till vad Mainova har gjort gällande, på ett lämpligt och ingående sätt kontrollerade frågan om bolagets deltagande i det administrativa förfarandet och inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den drog slutsatsen att detta deltagande inte utgjorde ett ”aktivt” deltagande i den mening som avses i den rättspraxis som avses i punkt 32 ovan.
42
Under dessa omständigheter kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
Den tredje delgrunden
– Parternas argument
43
Genom den första grundens tredje del har Mainova gjort gällande att bolagets talerätt följde redan av åsidosättandet av artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Uppdelningen av de administrativa förfarandena samt kommissionens och den federala konkurrensmyndighetens parallella prövning av de olika delarna av den sammantagna transaktionen har nämligen lett till en minskning av de berörda företagens domstolsskydd..
44
Tribunalen har underlåtit att pröva denna fråga och har inte beaktat det betydande inflytande som parterna i koncentrationen och kommissionen har haft på detta domstolsskydd. Enligt Mainova är det nämligen just på grund av den avsiktliga uppdelningen av den sammantagna transaktionen i flera transaktioner, vilka var och en för sig inte förefaller ge upphov till några tvivel på konkurrensrättens område, eller endast få sådana tvivel, som det varit möjligt att godkänna den sammantagna transaktionen.
45
Kommissionen har bestritt Mainovas argument med stöd av E.ON och RWE.
– Domstolens bedömning
46
Det följer av fast rättspraxis att även om sakprövningsförutsättningarna i artikel 263 fjärde stycket FEUF ska tolkas mot bakgrund av den grundläggande rätten till ett effektivt domstolsskydd, får en sådan tolkning inte leda till att de villkor som uttryckligen föreskrivs i nämnda fördrag inte tillämpas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2002, Unión de Pequeños Agricultores/rådet, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, punkt 44, och dom av den 1 april 2004, kommissionen/Jégo-Quéré, C‑263/02 P, EU:C:2004:210, punkt 36).
47
Mainova har således inte fog för att åberopa ett påstått åsidosättande av artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna för att hävda att det föreligger en talerätt som tribunalen borde ha konstaterat.
48
I den mån Mainova har hävdat att om bolagets deltagande i förfarandena avseende koncentrationerna M.8870 och M.8871 hade bedömts i sin helhet skulle det ha ansetts tillräckligt för att ge bolaget talerätt enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF konstaterar domstolen att Mainova inte har anfört någon omständighet som kan visa att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av sakprövningsförutsättningarna i denna bestämmelse. Med detta argument försöker Mainova i själva verket inte kritisera specifika punkter i den överklagade domen, utan kommissionens beslut i sak att godkänna var och en av dessa två transaktioner var för sig. Detta argument kan följaktligen inte tas upp till sakprövning och ska därför avvisas.
49
Under dessa omständigheter kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den första grundens tredje del.
Den andra grunden: Åsidosättande av rättsstatsprincipen och rättsstatens regler
Den första delgrunden
– Parternas argument
50
Genom den andra grundens första del har Mainova gjort gällande att tribunalen inte beaktade den omständigheten att bolaget, efter att ha förlitat sig på förhörsombudets skrivelse av den 7 februari 2019, i vilken det bland annat angavs att det skulle fastställas en frist för Mainova att inkomma med skriftliga synpunkter, inte hade vidtagit några andra åtgärder för aktivt deltagande inom de 19 dagar som föregick antagandet av det omtvistade beslutet. Utan denna skrivelse skulle Mainova ha fortsatt att framföra argument, vilket bolaget redan hade angett i sitt e‑postmeddelande av den 28 januari 2019.
51
Tribunalen konstaterade visserligen att kommissionen, trots vad bolaget angett, inte hade fastställt någon frist för att inkomma med skriftliga yttranden avseende transaktion M.8871. Tribunalen beaktade emellertid inte denna omständighet och föredrog att hänvisa till en påstådd motsägelse i Mainovas beteende, genom att ange att bolaget å ena sidan påstod sig ha deltagit aktivt och å andra sidan förklarade att det inte hade framfört ytterligare argument eftersom det förlitat sig på förhörsombudet. Detta synsätt innebär att principen om skydd för berättigade förväntningar åsidosätts. Med hänsyn till att det endast var Mainovas berättigade förväntningar på förhörsombudet som gjort att bolagets deltagande inte nådde en nivå som tribunalen ansåg vara tillräcklig, ska Mainova anses ha talerätt enbart av detta skäl, särskilt som förhörsombudet hade tillerkänt Mainova ställning som berörd tredje part och tillerkännandet av denna ställning således hade gett upphov till berättigade förväntningar.
52
Kommissionen har bestritt Mainovas argument med stöd av E.ON och RWE.
– Domstolens bedömning
53
Mainova har kritiserat tribunalen för att inte ha konstaterat att kommissionen åsidosatte de berättigade förväntningar som förhörsombudets skrivelse av den 7 februari 2019 gav upphov till, nämligen att det senare skulle fastställas en frist för Mainova att inkomma med synpunkter.
54
Härvidlag angav tribunalen i punkt 41 i den överklagade domen att Mainova vid förhandlingen uppgav att kommissionen, i motsats till vad som hade angetts i förhörsombudets beslut av den 7 februari 2019, inte hade fastställt någon frist för bolaget att inkomma med ett skriftligt yttrande över koncentrationen M.8871. I punkt 42 i den överklagade domen prövade tribunalen detta argument och fann, efter att bland annat ha konstaterat att det hade framförts för första gången vid förhandlingen, att det var uppenbart att det skulle avvisas.
55
Även om Mainova vid domstolen har kritiserat tribunalen för att inte ha prövat bolagets argument i detta avseende i sak, har Mainova i själva verket begränsat sig till att upprepa kärnan av dessa argument, utan att visa på vilket sätt tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den konstaterade att det var uppenbart att nämnda argument, såsom de anförts vid tribunalen, skulle avvisas.
56
Enligt domstolens praxis får ett överklagande inte vara begränsat till att upprepa de grunder och argument som redan har framförts vid tribunalen utan att det framförs argument för att tribunalen har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning (dom av den 2 april 2009, France Télécom/kommissionen, C‑202/07 P, EU:C:2009:214, punkt 69 och där angiven rättspraxis).
57
Överklagandet kan följaktligen inte prövas såvitt avser den andra grundens första del.
Den andra delgrunden
– Parternas argument
58
Med den andra grundens andra del har Mainova gjort gällande att det bör diskuteras huruvida talerätten inte ska grundas på objektiva kriterier som kan kontrolleras. Enligt Mainova ska man härvidlag undersöka den rättsliga situationen i den särskilt berörda medlemsstaten, det vill säga Förbundsrepubliken Tyskland, där Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) i ett beslut av den 7 november 2006 slog fast att talerätt föreligger när den berörda personen uppfyller de subjektiva villkoren för att få intervenera i det administrativa förfarandet, oavsett om denna person faktiskt har varit delaktig eller om personens interventionsansökan har avslagits av rent processekonomiska skäl. Nämnda nationella domstol har preciserat att om den behöriga myndigheten väljer ett företag bland dem som ansöker om att få intervenera och vars intressen är likartade, och avslår ansökningar från andra företag som också kan göra gällande att deras ekonomiska intressen påverkas på ett betydande sätt av det förväntade beslutet, skulle det föreligga en skillnad i behandling i fråga om domstolsskydd.
59
Enligt Mainova förhåller det sig inte annorlunda i förevarande fall. Om den överklagade domen fastställdes skulle kommissionen i framtiden, utifrån de möjligheter att delta i det administrativa förfarandet som den beviljar, kunna tillåta eller neka berörda personer tillgång till ett rättsmedel.
60
Kommissionen har bestritt Mainovas argument med stöd av E.ON och RWE.
– Domstolens bedömning
61
Domstolen konstaterar att Mainova genom denna delgrund endast har anfört allmänna överväganden som inte avser någon punkt i den överklagade domen. Denna delgrund kan således inte tas upp till sakprövning med hänsyn till kraven i artikel 169.2 i domstolens rättegångsregler.
62
Den andra grundens andra del kan således inte godtas och överklagandet kan därför inte vinna bifall på den andra grunden.
Den första grundens andra del: Felaktig tolkning av artikel 263 fjärde stycket FEUF
Parternas argument
63
Genom den första grundens andra del har Mainova gjort gällande att tribunalen underlät att beakta att det förelåg andra särskilda omständigheter än deltagandet i förfarandet som bolaget hade gjort gällande vid tribunalen, vilket innebär att den överklagade domen är behäftad med en felaktig rättstillämpning.
64
Mainova har preciserat att en av dessa särskilda omständigheter är påverkan på dess ställning på marknaden, eftersom bolaget är en av RWE:s och E.ON:s främsta konkurrenter inom sitt marknadssegment. Det var för övrigt just på grund av en sådan konkurrenssituation och denna situations påverkan på ställningen på marknaden som tribunalen i det mål som avgjordes genom domen av den 4 juli 2006, easyJet/kommissionen (T‑177/04, EU:T:2006:187), fann att villkoret personligen berörd var uppfyllt. I förevarande fall är Mainova den största energileverantören i Frankfurtregionen (Tyskland) och dess omgivningar, och bolaget är ett av de tio största kommunala elverken i Tyskland. Dess elproduktion är dessutom nästan tre gånger så stor som produktionen för det företag som väckt talan mot det omtvistade beslutet i mål T‑312/20 och för vilket tribunalen funnit att dess ställning på marknaden berördes personligen. Dessa omständigheter visar att redan det faktum att Mainovas ställning på marknaden har påverkats är tillräcklig för att bolaget ska anses vara personligen berört.
65
Slutligen har domstolen enligt Mainova medgett att det finns omständigheter som gör det möjligt att fastställa att en person är personligen berörd, i synnerhet när det vid tidpunkten för det aktuella beslutet är känt hur många personer som ingår i gruppen av berörda personer samt vilka dessa personer är. I förevarande fall uppfyller Mainova detta villkor. Såsom Mainova redan har gjort gällande vid tribunalen finns det många omständigheter som skiljer bolaget från andra personer och som individualiserar Mainovas situation på ett sätt som liknar det som gäller för en person som ett beslut är riktat till. En av dessa omständigheter är att Mainova har tillerkänts ställning som berörd tredje part i förfarandet avseende koncentrationen M.8871. Tribunalen beaktade emellertid inte den omständigheten att det, såvitt Mainova kände till, endast var 18 företag som i detta sammanhang hade erhållit en sådan ställning.
66
Kommissionen har bestritt Mainovas argument med stöd av E.ON och RWE.
Domstolens bedömning
67
Genom de argument som Mainova har anfört inom ramen för denna delgrund har bolaget i själva verket gjort gällande att tribunalen åsidosatte motiveringsskyldigheten vad gäller Mainovas talerätt.
68
Domstolen erinrar om att det av motiveringen till en dom klart och tydligt ska framgå hur tribunalen har resonerat (dom av den 11 juni 2015, EMA/kommissionen, C‑100/14 P, EU:C:2015:382, punkt 67 och där angiven rättspraxis). Tribunalens skyldighet att motivera sina domar enligt artiklarna 36 och 53 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol innebär inte att tribunalen är skyldig att utforma domskälen så, att samtliga resonemang som parterna i målet fört bemöts vart och ett för sig och på ett uttömmande sätt. Tribunalens motivering kan således vara underförstådd, förutsatt att de berörda får kännedom om varför tribunalen inte har godtagit deras argument och att domstolen får ett tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning inom ramen för ett överklagande (dom av den 18 juni 2020, Primart/EUIPO, C‑702/18 P, EU:C:2020:489, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
69
Av domstolens praxis framgår också att domstolens prövning, i mål om överklagande, bland annat syftar till att kontrollera huruvida tribunalen på ett tillfredsställande sätt har prövat samtliga argument som klaganden anfört, dels att grunden om att tribunalen inte prövat argument som åberopats i första instans i huvudsak motsvarar ett påstående om åsidosättande av motiveringsskyldigheten (dom av den 14 september 2023, Land Rheinland-Pfalz/Deutsche Lufthansa, C‑466/21 P, EU:C:2023:666, punkt 93 och där angiven rättspraxis).
70
I förevarande fall angav tribunalen i punkt 26 i den överklagade domen att i fråga om ett beslut att förklara en koncentration förenlig med den inre marknaden ska bedömningen av huruvida ett utomstående företag personligen berörs av detta beslut göras utifrån företagets deltagande i det administrativa förfarandet och hur detta företags ställning på marknaden påverkas. I denna punkt 26 i den överklagade domen tillade tribunalen att även om det är riktigt att det inte i sig är tillräckligt att en sökande deltar i det administrativa förfarandet för att anses personligen berörd av beslutet, i synnerhet vad gäller koncentrationer där det sker en grundlig undersökning som kräver regelbundna kontakter med många företag, utgör ett aktivt deltagande i detta förfarande inte desto mindre en omständighet som i rättspraxis på konkurrensrättens område, inbegripet det specifika område som avser granskning av koncentrationer, vanligtvis beaktas tillsammans med andra särskilda omständigheter för att avgöra huruvida en talan ska tas upp till prövning.
71
Därefter prövade tribunalen, i punkterna 27–44 i den överklagade domen, frågan huruvida Mainova kunde anses ha deltagit aktivt i förfarandet avseende koncentrationen M.8871 och fann att Mainova inte hade deltagit aktivt i detta förfarande.
72
Slutligen angav tribunalen, i punkt 45 i den överklagade domen, att eftersom Mainova inte hade deltagit aktivt i nämnda förfarande och med hänsyn till att det därtill inte förelåg någon särskild omständighet avseende inverkan på bolagets ställning på marknaden, skulle Mainova inte anses vara personligen berört av det omtvistade beslutet.
73
I likhet med vad Mainova har anfört till stöd för sitt överklagande hade bolaget emellertid i sin ansökan åberopat ett antal omständigheter som avsåg en påstått betydande påverkan på bolagets ställning på marknaden till följd av koncentrationen M.8871, vilka enligt Mainova kunde visa att det omtvistade beslutet berörde bolaget personligen i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
74
Domstolen konstaterar att tribunalen, genom att begränsa sig till att konstatera att det inte förelåg någon särskild omständighet avseende inverkan på Mainovas ställning på marknaden, inte lämnade någon motivering, inte ens kortfattad sådan, som gjorde det möjligt för Mainova att förstå huruvida de argument som bolaget hade åberopat till stöd för att dess ställning på marknaden hade påverkats väsentligt hade prövats och, i så fall, av vilka skäl de inte ansågs ägnade att visa en sådan påverkan, och för domstolen att förfoga över tillräckliga uppgifter för att kunna utföra sin prövning, såsom krävs enligt den rättspraxis som erinrats om i punkt 68 ovan.
75
Under dessa omständigheter åsidosatte tribunalen sin motiveringsskyldighet enligt artiklarna 36 och 53 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol.
76
Härav följer att överklagandet ska bifallas såvitt avser den första grundens andra del.
77
Den överklagade domen ska följaktligen upphävas i den del tribunalen, i punkt 45 i nämnda dom, konstaterade att det inte förelåg någon särskild omständighet avseende inverkan på Mainovas ställning på marknaden och slog fast, i punkt 46 i domen, bland annat med stöd av detta konstaterande, att Mainova inte är personligen berörd av det omtvistade beslutet, vilket innebar att bolagets talan skulle avvisas.
Talan vid tribunalen
78
Enligt artikel 61 första stycket andra meningen i stadgan för Europeiska unionens domstol kan denna, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
79
Så är fallet i förevarande mål.
80
Vid bedömningen av Mainovas talerätt ska det i detta sammanhang erinras om att när ett företag inte är part i en koncentration måste verkningarna vara väsentliga för företagets nuvarande och framtida ställning på den marknad som kan påverkas av koncentrationen för att detta företag ska kunna vara personligen berört av beslutet att förklara koncentrationen förenlig med den inre marknaden (såsom framgår av punkt 32 ovan). Härvidlag är den enda omständigheten att det omtvistade beslutet kan ha en viss påverkan på de existerande konkurrensförhållandena på den relevanta marknaden, och att företaget i fråga befinner sig i någon form av konkurrensförhållande till det företag som beslutet riktar sig till, i vart fall inte tillräckligt för att detta företag ska kunna anses vara personligen berört av detta beslut (se, analogt, dom av den 22 november 2007, Spanien/Lenzing, C‑525/04 P, EU:C:2007:698, punkt 32).
81
Det ska emellertid konstateras att de överväganden som Mainova har anfört i sin talan vid tribunalen, i den del de avser bolagets egen ställning på marknaden, i huvudsak består i att nämna dess omsättning i förhållande till andra energiproducenter i Tyskland, dess kvantitativa betydelse som regional elleverantör, dess antal anställda och vissa av de verksamheter som Mainova bedriver i egenskap av konkurrent till parterna i koncentrationen M.8871, dock utan att visa på vilket sätt dessa omständigheter och dessa verksamheter, oavsett om de sker i egenskap av konkurrent eller investerare, kan individualisera Mainova på motsvarande sätt som dem som det omtvistade beslutet riktar sig till. Dessa omständigheter och verksamheter kan nämligen vara desamma för vilken annan energiproducent som helst och gör det inte möjligt att särskilja Mainova från bolagets övriga konkurrenter på marknaden.
82
Samma konstaterande gör sig gällande vad gäller de övriga argument som Mainova har anfört i sin talan och som avser en förstärkning av RWE:s roll, varvid det ska preciseras att de överväganden som framförts i dessa punkter avseende E.ON saknar relevans, eftersom den aktuella transaktionen i förevarande fall är koncentrationen M.8871 och inte koncentrationen M.8870 som nämns i punkt 9 ovan.
83
Härav följer att Mainova inte har visat att dess marknadsställning påverkas väsentligt av den berörda koncentrationen. Såsom framgår av punkt 32 ovan är inte ens ett aktivt deltagande i det administrativa förfarandet avseende en koncentration – ett deltagande som för övrigt inte har styrkts i förevarande fall, såsom framgår av punkt 41 ovan – tillräckligt för att fastställa att ett beslut att förklara koncentrationen förenlig med den inre marknaden berör ett företag personligen i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
84
Mainova har följaktligen inte visat att bolaget är personligen berört av det omtvistade beslutet i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF. Eftersom de villkor för att vara direkt och personligen berörd som föreskrivs i denna bestämmelse är kumulativa, såsom framgår av punkt 30 ovan, ska Mainovas talan om ogiltigförklaring avvisas.
85
Under dessa omständigheter saknas det anledning att pröva den tredje och den fjärde grunden för överklagandet, vilka innehåller argument i sak som bygger på det felaktiga antagandet att talan i första instans kunde tas upp till sakprövning.
Rättegångskostnader
86
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken. I artikel 138.3 i rättegångsreglerna, vilken enligt artikel 184.1 är tillämplig i mål om överklagande, föreskrivs att om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, ska vardera parten bära sina rättegångskostnader.
87
Eftersom Mainova har vunnit framgång med den andra delen av den första grunden för sitt överklagande och bolagets talan om ogiltigförklaring har avvisats, ska vardera parten bära sina rättegångskostnader.
88
I artikel 140.1 i rättegångsreglerna, som också ska tillämpas i mål om överklagande, föreskrivs att medlemsstater och institutioner som har intervenerat ska bära sina rättegångskostnader. Förbundsrepubliken Tyskland ska följaktligen bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
1)
Europeiska unionens tribunals dom av den 17 maj 2023, Mainova/kommissionen (T‑320/20, EU:T:2023:264), upphävs.
2)
Mainova AG:s talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2019) 1711 final av den 26 februari 2019 att förklara en koncentration förenlig med den inre marknaden och med EES-avtalet (ärende M.8871 – RWE/E.ON Assets) avvisas.
3)
Mainova AG, E.ON SE, RWE AG och Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader vad avser förfarandet vid tribunalen och målet om överklagande.
4)
Förbundsrepubliken Tyskland ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.