62023CJ0701
DOMSTOLENS DOM (sjätte avdelningen)
den 3 april 2025 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Principen ne bis in idem – Konventionen om tillämpning av Schengenavtalet – Artikel 54 – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 50 – Preliminärt beslut i en medlemsstat att inte väcka åtal mot avlidna fysiska personer som tidigare varit anställda av en juridisk person – Åtal av denna juridiska person i en annan medlemsstat – Avvisning”
I mål C‑701/23,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av tribunal judiciaire de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris, Frankrike) genom beslut av den 4 juli 2023, som inkom till domstolen den 14 november 2023, i brottmålet mot
Swiftair SA,
ytterligare deltagare i rättegången
Syndicat ALTER,
Association AH5017-Ensemble m.fl.,
meddelar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden A. Kumin, vice ordförande vid domstolen T. von Danwitz (referent), samt domaren S. Gervasoni,
generaladvokat: D. Spielmann,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
Swiftair SA, genom R. Lindon och P. Spinosi, avocats,
–
fackföreningen ALTER, genom A. Lyon-Caen, avocat,
–
föreningen AH5017-Ensemble, genom E. Piwnica, avocat,
–
Frankrikes regering, genom R. Bénard, B. Dourthe och B. Fodda, samtliga i egenskap av ombud,
–
Spaniens regering, genom A. Gavela Llopis, i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom F. Blanc och I. Zaloguin, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Republiken Frankrike om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (EGT L 239, 2000, s. 19), som undertecknades i Schengen (Luxemburg) den 19 juni 1990 och trädde i kraft den 26 mars 1995 (nedan kallad tillämpningskonventionen), jämförd med artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
2
Begäran har framställts i ett brottmål som inletts mot bolaget Swiftair SA, som står åtalat för vållande till annans död i Mali den 24 juli 2014.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
I skälen i tillämpningskonventionen anges följande:
”SOM STÖDER SIG på Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna,
SOM HAR BESLUTAT att fullfölja det i det avtalet framförda önskemålet om att avskaffa kontroller vid de gemensamma gränserna vad gäller rörligheten för personer och att underlätta transporten och den fria rörligheten för varor över samma gränser,
SOM BEAKTAR att Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskaperna, som kompletteras av Europeiska enhetsakten, föreskriver att den inre marknaden skall medföra att det skapas ett område utan inre gränser,
…”
4
Artikel 54 i tillämpningskonventionen har följande lydelse:
”En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, får inte åtalas för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.”
Spansk rätt
5
Artikel 637 i Ley de Enjuiciamiento Criminal (straffprocesslagen) har följande lydelse:
”Enkelt beslut att inte väcka åtal ska antas
1°) när det inte finns tillräcklig bevisning för att den gärning som föranlett utredningen har begåtts;
2°) när gärningen inte är brottslig;
3°) om det av förfarandet framgår att de personer som utreds för brott är undantagna från straffrättsligt ansvar som gärningsmän, medgärningsmän eller hälare.”
6
Artikel 641 i denna lag har följande lydelse:
”Preliminärt beslut att inte väcka åtal
1°) när den brottsliga gärning som ligger till grund för åtalet inte är vederbörligen styrkt;
2°) när det framgår av utredningen att ett brott faktiskt har begåtts, men det inte finns tillräckliga skäl för att åtala en eller flera specifika personer som gärningsmän, medgärningsmän eller hälare.”
Fransk rätt
7
Artikel 113‑9 i strafflagen lyder enligt följande:
”I de fall som avses i artiklarna 113‑6 och 113‑7 får åtal inte väckas mot en person som visar att fråga om ansvar för samma gärning har prövats genom en lagakraftägande dom i utlandet och, vid fällande dom, att straffet har avtjänats eller preskriberats.”
8
Artikel 692 i straffprocesslagen har följande lydelse:
”I de fall som avses i artiklarna 113‑6 och 113‑7 får åtal inte väckas mot en person som visar att fråga om ansvar för samma gärning har prövats genom en lagakraftägande dom i utlandet och, vid fällande dom, att straffet avtjänats eller preskriberats.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
9
Den 24 juli 2014 chartrades ett flygplan som tillhörde Swiftair och som var registrerat i Spanien för en flygning från Ouagadougou (Burkina Faso) till Alger (Algeriet). Planet kraschade i ett ökenområde i norra Mali. Alla ombordvarande, däribland 54 franska medborgare, omkom i olyckan.
10
Efter denna olycka fattade Juzgado Central de Instrucción no 6 (Nationella förundersökningsdomstolen nr 6, Spanien), den 24 juli 2014, beslut om att inleda en förundersökning. Därefter, genom beslut av den 23 september 2014, och efter att ha uteslutit möjligheten av att det varit fråga om en terroristattack, fann denna domstol att det fanns anledning att undersöka huruvida de faktiska omständigheterna kunde ha uppstått till följd av bristande erfarenhet eller vårdslöshet hos de fysiska personer som flög nämnda flygplan.
11
Samtidigt kallades i Frankrike Gendarmerie des transports aériens (gendarmeriet för lufttransporter, Frankrike) in för att utreda händelsen. Genom en inledande stämningsansökan av den 29 juli 2014 inleddes en rättslig utredning om vållande till annans död.
12
Mellan åren 2014 och 2016 samarbetade de spanska och franska rättsliga myndigheterna, bland annat genom ansökningar om ömsesidig internationell handräckning i brottmål. Skriftväxlingen mellan dessa myndigheter har emellertid inte gjort det möjligt att i förväg avgöra huruvida de beslut som har fattats efter de utredningar som genomförts parallellt av nämnda myndigheter eventuellt står i konflikt med varandra.
13
Den 18 juli 2016 meddelade den spanska undersökningsdomaren beslut om att med stöd av artikel 641 i den spanska straffprocesslagen inte väcka åtal med hänvisning till att det ”vad gäller besättningens mänskliga och yrkesmässiga aspekter”, och luftfartygets skick, inte framkommit ”något bevis för att bolaget Swiftair hade gjort sig skyldigt till oegentligheter som kunde ha haft samband med flygolyckan …”. I beslutet angavs bland annat att ”det inte hade konstaterats något åsidosättande av den objektiva omsorgs- eller aktsamhetsplikt som krävs av flygplanspiloter”.
14
I Frankrike anförtroddes de tekniska undersökningarna åt en grupp bestående av tre experter, vars slutliga rapport, som ingavs den 23 december 2016, angav bland annat följande faktorer som hade bidragit till olyckan: piloters säsongsarbete, något som skulle ha bidragit till att sänka deras prestationsnivå i ovanliga situationer, och den otillräckliga omfattningen och det ofullständiga innehållet i deras utbildning på marken och i flygsimulatorer, vilka bland annat skulle ha bidragit till att de inte reagerade på ett korrekt sätt i den aktuella situationen.
15
Den 29 juni 2017 åtalade den franska undersökningsdomaren Swiftair för vållande till annans död med motiveringen att Swiftair inte hade gett besättningen en ”tillräcklig utbildning” och därför oavsiktligt hade orsakat samtliga ombordvarande personers död, däribland de franska offren. Genom ansökan av den 24 november 2017 yrkade Swiftair att åtalet skulle läggas ned på grund av att det i Spanien meddelade beslutet om att inte väcka åtal. Det beslutet hade vunnit laga kraft och borde vara bindande för Frankrike i enlighet med artikel 54 i tillämpningskonventionen och med principen ne bis in idem, som slås fast i denna artikel 54. Den 16 november 2018 avvisade förundersökningsavdelningen denna ansökan.
16
Genom beslut av den 18 maj 2021 beslutade den franska undersökningsdomaren att målet Swiftair skulle hänskjutas till Tribunal judiciaire de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris), tillika den hänskjutande domstolen. Samtidigt underkände den franska förundersökningsdomaren Swiftairs argument rörande åsidosättande av principen ne bis in idem med motiveringen att beslutet att inte väcka åtal varken har rättskraft eller är slutligt. Nämnda beslut, som inte har någon motsvarighet i fransk rätt, innebär till exempel inte att åtal inte längre kan väckas och hindrar inte andra straffrättsliga förfaranden som avser samma gärningar.
17
Den hänskjutande domstolen har bland annat påpekat att en juridisk person, såsom Swiftair, enligt tillämplig spansk lagstiftning, inte kan ådra sig straffrättsligt ansvar, och att Swiftair av denna anledning inte formellt har åtalats eller varit föremål för tvångsåtgärder i Spanien. Den hänskjutande domstolen vill således få klarhet i huruvida det beslut om att inte väcka åtal som fattats i Spanien, i den mån det kan ha vunnit laga kraft, vid tillämpningen av artikel 54 i tillämpningskonventionen omfattar inte bara de fysiska personer som beslutet direkt avser, utan även den indirekt ifrågasatta juridiska personen, så att denna juridiska person ska anses ha ”prövats genom lagakraftägande dom” i den mening som avses i denna artikel 54.
18
Mot denna bakgrund beslutade Tribunal judiciaire de Paris (Förstainstansdomstolen i Paris) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 54 i Schengenkonventionen, jämförd med artikel 50 i stadgan, tolkas så, att ett beslut att inte väcka åtal antaget av en domstol i en avtalsslutande stat, vilket kan överklagas och har tillkommit på grundval av en grundlig utredning i ärendet, samt utgör hinder mot att åtal väcks såvida det inte framkommer nya omständigheter eller ny bevisning, ska anses utgöra en lagakraftägande dom i den mening som avses i förstnämnda artikel, även om ett sådant beslut, i den avtalsslutande stat där beslutet har antagits, inte har alla de verkningar som ett avgörande med full rättskraft har?
2)
Ska artikel 54 i Schengenkonventionen, jämförd med artikel 50 i stadgan, tolkas så, att i fråga om ett beslut att inte väcka åtal som har samma verkan som en lagakraftägande dom och som kan ge det skydd för ne bis in idem som föreskrivs i denna bestämmelse, ska ’en person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom en lagakraftägande dom’ förstås som varje person som varit misstänkt under utredningen och vars handlande eller underlåtenhet har utretts, även om denna person inte formellt blev föremål för några åtals- eller tvångsåtgärder inom ramen för utredningen?
3)
Ska artikel 54 i Schengenkonventionen, jämförd med artikel 50 i stadgan, tolkas så, att å ena sidan fysiska personer som har begått gärningar i samband med fullgörandet av sina officiella uppgifter, till förmån för den juridiska person som de företräder och för denna persons räkning, och å andra sidan den juridiska personen själv, ska anses vara samma person, med följden att åtal inte kan väckas mot en juridisk person i en avtalsslutande stat om dennes juridiska företrädare i en annan avtalsslutande stat är personer ’beträffande vilka fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom’ i den mening som avses i unionsrätten, även om den juridiska personen själv aldrig har åtalats i sistnämnda stat?
4)
För det fall att föregående fråga ska besvaras jakande, ska artikel 54 i Schengenkonventionen, jämförd med artikel 50 i stadgan, i ett sådant fall tolkas så, att den juridiska personen ska åtnjuta skydd för ne bis in idem, även om denna person under alla omständigheter inte kunde åtalas i den avtalsslutande stat där den lagakraftägande domen har meddelats, antingen på grund av att den juridiska personen inte omfattas av direkt straffrättsligt ansvar i den staten, eller på grund av att straffrättsligt ansvar endast kan aktualiseras för den juridiska personen i fråga om brott som inte kan konstateras utifrån de gärningar utredningen avser?”
Upptagande till prövning
19
Det framgår av fast rättspraxis att det i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF uteslutande ankommer på den nationella domstol vid vilken tvisten har anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande för det fall de frågor som ställs av nationella domstolar avser tolkningen av en bestämmelse i unionsrätten (dom av den 22 oktober 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
20
Det ankommer emellertid på EU-domstolen att – för att pröva sin egen behörighet – undersöka de omständigheter under vilka den nationella domstolen har framställt sin begäran om förhandsavgörande (dom av den 22 oktober 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
21
Det ska i detta sammanhang erinras om att en begäran från en nationell domstol enligt fast rättspraxis bara kan avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts (dom av den 30 april 2024, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, punkt 65 och där angiven rättspraxis).
22
I detta avseende anges kraven beträffande innehållet i en begäran om förhandsavgörande uttryckligen i artikel 94 i domstolens rättegångsregler, vilka den nationella domstolen förväntas ha kännedom om och måste iaktta ytterst noggrant inom ramen för det samarbete som har inrättats genom artikel 267 FEUF. Enligt dessa krav, om vilka det erinras i punkt 15 i Europeiska unionens domstols rekommendationer till nationella domstolar om begäran om förhandsavgörande (EUT C 380, 2019, s. 1), ska varje begäran om förhandsavgörande innehålla ”en sammanfattning av de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts av den hänskjutande domstolen eller, i vart fall, en redogörelse för de faktauppgifter som ligger till grund för frågorna”, ”lydelsen av de nationella bestämmelser som kan vara tillämpliga och, i förekommande fall, relevant nationell rättspraxis” och ”en redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet”.
23
Vad gäller förevarande mål ska det erinras om att enligt artikel 54 i tillämpningskonventionen får en person beträffande vilken fråga om ansvar har prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, inte åtalas för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.
24
Det framgår av fast rättspraxis att syftet med artikel 54 i tillämpningskonventionen är att säkerställa att var och en som har dömts och avtjänat sitt straff eller, i förekommande fall, frikänts genom lagakraftvunnen dom i en medlemsstat, kan förflytta sig inom Schengenområdet utan fruktan för lagföring för samma gärning i en annan medlemsstat (dom av den 14 september 2023, Volkswagen Group Italia och Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, punkt 81 och där angiven rättspraxis).
25
Denna artikel ska nämligen tolkas dels mot bakgrund av artikel 3.2 FEU, enligt vilken unionen ska erbjuda sina medborgare ett område med frihet, säkerhet och rättvisa utan inre gränser, där den fria rörligheten för personer garanteras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juni 2016, Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, punkt 46), dels mot bakgrund av skälen i tillämpningskonventionen, av vilka det framgår att syftet med konventionen är att fullfölja det i det avtalet framförda önskemålet om att avskaffa kontroller vid de gemensamma gränserna vad gäller rörligheten för personer inom ramen för ett område utan inre gränser.
26
Artikel 54 i tillämpningskonventionen saknar följaktligen relevans när det inte är fråga om möjligheten att röra sig fritt inom detta område och, i synnerhet, när det endast är juridiska personer som berörs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 september 2023, Volkswagen Group Italia och Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, punkt 82).
27
I förevarande fall är det utrett att det straffrättsliga förfarande som inletts i Frankrike, vilket är föremål för tvisten i det nationella målet, uteslutande riktar sig mot en juridisk person, nämligen Swiftair. De fysiska personer vars straffrättsliga ansvar har prövats i Spanien avled i samband med den i det nationella målet aktuella olyckan. Eftersom det är uppenbart att möjligheten för fysiska personer att röra sig fritt inte är i fråga i det nationella målet, är artikel 54 i tillämpningskonventionen följaktligen inte tillämplig på detta mål.
28
När de unionsbestämmelser som tolkningsfrågorna avser inte är tillämpliga i det nationella målet och således inte är relevanta för utgången i det nationella målet, ska det enligt rättspraxis anses att det begärda förhandsavgörandet inte är nödvändigt för att den hänskjutande domstolen ska kunna döma i saken och att dessa frågor således inte kan tas upp till sakprövning (dom av den 22 oktober 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, punkterna 38 och 68). Av detta följer att de frågor som den hänskjutande domstolen har ställt i förevarande fall inte kan tas upp till sakprövning i den del de avser artikel 54 i tillämpningskonventionen.
29
Även om den hänskjutande domstolen också har hänvisat till artikel 50 i stadgan, erinrar domstolen om att enligt artikel 51.1 i stadgan riktar sig dess bestämmelser till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. Begreppet ”tillämpning av unionsrätten”, i den mening som avses i denna bestämmelse, innebär att det måste finnas en anknytning mellan en unionsrättsakt och den aktuella nationella åtgärden som går utöver att de berörda ämnesområdena ligger nära varandra eller att ett ämnesområde indirekt påverkar ett annat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 november 2024, PT (Uppgörelse mellan åklagaren och gärningsmannen), C‑432/22, EU:C:2024:987, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
30
Eftersom den hänskjutande domstolen i sin begäran om förhandsavgörande inte har redogjort för det samband som den har funnit föreligga mellan den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet och de relevanta bestämmelserna i unionsrätten, är det inte möjligt att utifrån denna begäran fastställa att den situation som är aktuell i det nationella målet omfattas av unionsrättens tillämpning. Enligt domstolens praxis är domstolen i ett sådant fall emellertid inte behörig att pröva situationen, och de bestämmelser i stadgan som eventuellt åberopats kan inte i sig ligga till grund för någon sådan behörighet (beslut den 17 maj 2024, VGG m.fl., C‑190/23, EU:C:2024:420, punkt 57 och där angiven rättspraxis).
31
Vad gäller den begärda tolkningen av artikel 50 i stadgan konstaterar domstolen följaktligen att den i nuläget inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts, i enlighet med den fasta rättspraxis som avses i punkt 21 ovan. Begäran om förhandsavgörande uppfyller inte de krav om vilka det har erinrats i punkt 22 ovan och, i synnerhet, kraven i artikel 94 c i rättegångsreglerna. I denna begäran om förhandsavgörande anges nämligen inte vilket samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet och de relevanta bestämmelserna i unionsrätten.
32
Av detta följer att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning i någon del.
33
Den hänskjutande domstolen har emellertid fortfarande möjlighet att framställa en ny begäran om förhandsavgörande som innehåller samtliga uppgifter som gör det möjligt för domstolen att avgöra målet (se, för ett liknande resonemang, beslut den 20 maj 2021, ENR Grenelle Habitat m.fl., C‑88/20, EU:C:2021:407, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
Rättegångskostnader
34
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:
Den begäran om förhandsavgörande som har framställts av Tribunal judiciaire de Paris (Frankrike) (Förstainstansdomstolen i Paris, Frankrike), genom beslut av den 4 juli 2023, kan inte tas upp till sakprövning.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.