62012CC0224
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
ELEANOR SHARPSTON
prezentate la 19 decembrie 2013 (
1
)
Cauza C‑224/12 P
Comisia Europeană
împotriva
Regatului Țărilor de Jos și ING Groep NV
„Recurs — Ajutor de stat pentru o bancă constând în aport în capital în schimbul unor titluri de valoare — Modificarea condițiilor de remunerare și de răscumpărare a titlurilor — Decizie prin care ajutorul este declarat compatibil cu piața comună cu condiția respectării unor angajamente — Aplicarea criteriului investitorului privat”
1.
Prezentul recurs este formulat de Comisie împotriva unei hotărâri pronunțate de Tribunal (
2
) prin care această instanță anulează în parte o decizie (
3
) privind ajutorul acordat de statul olandez băncii ING Groep NV (denumită în continuare „ING”). Prin această decizie s‑a declarat, printre altele, că ajutorul de restructurare sub formă de aport în capital în schimbul unor titluri de valoare acordat sub rezerva unor condiții de rambursare specifice constituie ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE [în prezent articolul 107 alineatul (1) TFUE], considerându‑se însă că acest ajutor este compatibil cu piața comună cu condiția respectării mai multor angajamente din partea ING și a statului.
2.
Problema principală privește aplicarea criteriului investitorului privat (și anume, în esență, aspectul dacă întreprinderea beneficiară putea obține același avantaj de la un investitor privat precum cel care i‑a fost pus la dispoziție prin intermediul resurselor de stat în împrejurări care corespund condițiilor normale de piață) (
4
) în legătură cu o modificare adusă condițiilor de rambursare a ajutorului de stat. De asemenea, se contestă aprecierea Tribunalului cu privire la beneficiul nerealizat de stat ca urmare a modificării condițiilor de rambursare. Alte aspecte privesc consecințele anulării deciziei cu privire la existența ajutorului de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Cum influențează această anulare alte elemente ale deciziei atacate, mai ales angajamentele asumate de ING și de statul olandez?
Ajutorul și decizia atacată
3.
Prin decizia din 12 noiembrie 2008 (denumită în continuare „decizia inițială”), Comisia a autorizat o recapitalizare de urgență în favoarea ING, prin care statul olandez a subscris la o emisiune de titluri în valoare de 10 miliarde de euro efectuată de ING (denumită în continuare „aportul în capital”). Conform condițiilor inițiale, ING putea fie să răscumpere titlurile la valoarea de 15 euro per titlu (cu 50 % mai mult față de prețul lor de emisiune) în termen de trei ani, fie, ulterior, putea să le convertească în acțiuni ordinare. Totuși, în acest din urmă caz, Țările de Jos puteau să decidă ca ING să răscumpere titlurile la valoarea de 10 euro plus dobândă. Statului i se plătea un cupon (plata dobânzii) pe titlurile de valoare doar dacă ING plătea dividende la acțiunile ordinare. Comisia a constatat că aportul în capital constituie ajutor de stat acordat ING și l‑a autorizat cu titlu provizoriu. În cazul în care Comisia primea un plan de restructurare în termen de șase luni, autorizația urma să fie prelungită în mod automat până ce Comisia adopta o decizie cu privire la acest plan. Decizia inițială privea mai multe angajamente asumate de Țările de Jos, printre altele, angajamentul cu privire la restricția privind creșterea bilanțului ING.
4.
La 31 martie 2009, Comisia a notificat Țările de Jos cu privire la decizia sa de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE (denumită în continuare „decizia de deschidere a procedurii” (
5
)), având în vedere îndoielile pe care le avea cu privire la conformitatea liniei de credit de rezervă pentru active nelichide acordate ING (denumită în continuare „LCRAN”) cu principiile generale privind măsurile de salvare a activelor (
6
). Cu toate acestea, măsura respectivă a fost autorizată pentru o perioadă de șase luni. Se menționa de asemenea că Țările de Jos s‑au angajat să prezinte un plan de restructurare cu privire atât la aportul în capital, cât și la LCRAN.
5.
La 12 mai 2009, Țările de Jos au comunicat Comisiei acest plan. La 22 octombrie 2009, în urma unor reuniuni cu Comisia, a fost prezentat un plan revizuit. Planul revizuit cuprindea, pe de o parte, angajamentele privind punerea în aplicare a planului de restructurare și, pe de altă parte, o modificare a condițiilor inițiale privind rambursarea aportului în capital, conform căreia ING putea răscumpăra până la 50 % din titlurile de valoare la prețul de emisiune plus dobânda la cupon cu o rată anuală a dobânzii de 8,5 % plus o primă atunci când acțiunile ING se tranzacționau cu un preț mai mare de 10 euro. În funcție de prețurile acțiunilor, această primă putea varia între 340 de milioane de euro și 705 milioane de euro, astfel încât să asigure o rată internă de rentabilitate minimă de 15 %.
6.
La 18 noiembrie 2009, Comisia a adoptat decizia atacată, care privea aportul în capital, modificarea condițiilor de rambursare, LCRAN și garanțiile acordate în temeiul schemei naționale de garantare a creditelor.
7.
Articolul 2 din decizia atacată prevedea:
„Ajutorul de restructurare acordat societății ING de către Țările de Jos constituie ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) din tratat.
Ajutorul este compatibil cu piața comună, cu condiția respectării angajamentelor prevăzute în anexa II.
Restricția temporară privind creșterea bilanțului prevăzută în Decizia Comisiei din 12 noiembrie 2008 referitoare la măsura de recapitalizare a ING este ridicată.”
8.
Anexa II conținea 11 angajamente (denumite în cadrul procedurii și „măsuri compensatorii”) asumate de statul olandez și/sau de ING în scopul remedierii denaturării concurenței determinate de ajutorul de restructurare.
9.
În motivare, Comisia nu a aplicat criteriul investitorului privat în legătură cu aportul în capital sau cu modificarea condițiilor de rambursare ori cu LCRAN, deși a aplicat acest criteriu în raport cu garantarea creditelor. În ceea ce privește modificarea condițiilor de rambursare, Comisia a considerat că, având în vedere că ING ar fi trebuit să plătească inițial o primă de 2,5 miliarde de euro, însă de vreme ce nu trebuia să plătească decât o primă cuprinsă între 340 și 705 milioane de euro, aceasta beneficia de un avantaj suplimentar situat între 1,79 și 2,2 miliarde de euro (
7
).
Hotărârea recurată
10.
Atât Țările de Jos, cât și ING au contestat decizia atacată la Tribunal.
11.
În cauza T‑29/10, Țările de Jos au solicitat anularea „articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, care este întemeiat, printre altele, pe constatarea expusă în considerentul (98) al deciziei respective, potrivit căreia modificarea condițiilor de rambursare a aportului în capital reprezintă un ajutor suplimentar pentru ING în valoare de aproximativ 2 miliarde de euro”.
12.
În cauza T‑33/10, ING, susținută de banca centrală olandeză, De Nederlandsche Bank NV (denumită în continuare „DNB”), a solicitat anularea deciziei atacate, în special „întrucât aceasta consideră că modificarea condițiilor de rambursare a aportului în capital reprezintă un ajutor suplimentar de 2 miliarde de euro”.
13.
Tribunalul a conexat cauzele și a anulat „articolul 2 primul paragraf din [decizia atacată], precum și articolul 2 al doilea paragraf din decizia respectivă și anexa II la această decizie”. Raționamentul său relevant, care este prezentat la punctele 95-160 din hotărârea recurată, poate fi rezumat foarte succint în modul următor.
14.
Modificarea condițiilor de rambursare, în temeiul căreia Țările de Jos au beneficiat de un randament garantat care nu era disponibil potrivit condițiilor inițiale, ar fi trebuit evaluată în lumina criteriului investitorului privat. Comisia nu a aplicat criteriul respectiv în această situație și nu a ținut seama de diferitele rapoarte disponibile cu privire la randamentele preconizate și la comportamentul unui investitor privat. Argumentele sale potrivit cărora ING era obligată să răscumpere titlurile de valoare în condițiile inițiale nu au fost convingătoare.
15.
În orice caz, Comisia nu a luat în considerare plata cupoanelor care a devenit obligatorie în temeiul condițiilor modificate. În consecință, cuantumul oricărui ajutor trebuia să fie redus în mod proporțional cu cuantumul cuponului.
16.
Astfel, Comisia a săvârșit o eroare atunci când a calculat cuantumul ajutorului de stat rezultat din modificarea condițiilor de rambursare. Dacă s‑ar fi luat în considerare remunerația modificată, aceasta ar fi putut influența atât evaluarea cu privire la calificarea ajutorului, cât și pe cea cu privire la conformitatea cu piața comună, în special în ceea ce privește aprecierea contribuției ING sau a măsurilor destinate să remedieze denaturările concurenței.
17.
Ajutorul de restructurare calificat drept ajutor de stat la articolul 2 primul paragraf din decizia atacată includea ajutorul care ar fi rezultat din modificarea condițiilor de rambursare, însă fără ca acesta să fie diferențiat de restul ajutorului. În consecință, articolul 2 primul paragraf ar trebui anulat în întregime.
18.
Comisia a analizat conținutul măsurilor compensatorii, printre altele, în lumina ajutorului derivat din modificarea condițiilor de rambursare. Ca urmare a erorilor săvârșite, aceasta nu a mai putut să aprecieze că ajutorul de restructurare a constituit cuantumul relevant pe baza căruia fuseseră evaluate măsurile compensatorii. În consecință, Comisia a săvârșit o eroare atunci când a concluzionat că modificarea condițiilor de rambursare a dat naștere unui ajutor de stat de aproximativ 2 miliarde de euro. Nelegalitatea acestei constatări a determinat nelegalitatea articolului 2 al doilea paragraf din decizia atacată și nelegalitatea anexei II la această decizie, întrucât compatibilitatea ajutorului de restructurare a depins de o analiză și de angajamente al căror conținut era apreciat din perspectiva ajutorului pentru restructurare, ajutor care cuprindea ajutorul suplimentar.
Recursul și procedura în fața Curții de Justiție
19.
Comisia solicită Curții:
—
anularea hotărârii recurate, respingerea acțiunilor formulate în primă instanță și obligarea Regatului Țărilor de Jos și a ING să suporte cheltuielile de judecată;
—
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată;
—
cu titlu mai subsidiar, anularea articolului 2 al treilea paragraf din decizia atacată și obligarea Regatului Țărilor de Jos și a ING la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului.
20.
Aceasta prezintă șase motive de recurs:
—
în primul rând, nu există nicio obligație privind aplicarea criteriului investitorului privat în legătură cu o modificare a condițiilor de rambursare referitoare la o măsură care a constituit ea însăși un ajutor de stat;
—
în al doilea rând, Tribunalul a apreciat în mod eronat beneficiul nerealizat de stat ca urmare a modificării condițiilor de rambursare;
—
în al treilea rând, deși Comisia a calificat în mod eronat modificarea condițiilor ca fiind ajutor de stat, Tribunalul nu era îndreptățit să anuleze în totalitate articolul 2 primul paragraf din decizia atacată;
—
în al patrulea rând, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a statuat că articolul 2 al doilea paragraf din decizia atacată era în mod necesar nelegal, întrucât Comisia ar fi constatat în mod eronat că modificarea condițiilor de rambursare constituia ajutor de stat;
—
în al cincilea rând, Tribunalul a statuat ultra petita prin faptul că a anulat articolul 2 al doilea paragraf din decizia atacată și anexa II la aceasta;
—
în al șaselea rând și cu titlu subsidiar, întrucât a anulat în mod întemeiat articolul 2 primul și al doilea paragraf din decizia atacată și anexa II la aceasta, Tribunalul nu putea omite să anuleze articolul 2 al treilea paragraf.
21.
Regatul Țărilor de Jos consideră că toate cele șase motive sunt nefondate și solicită Curții:
—
respingerea recursului și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;
—
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului.
22.
ING consideră că mai multe motive sunt, în totalitate sau în parte, inadmisibile, inoperante sau lipsite de obiect în drept și că recursul este în totalitate nefondat. Aceasta solicită Curții:
—
declararea recursului ca inadmisibil și/sau inoperant în parte, respingerea recursului în totalitate și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;
—
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată.
23.
DNB, intervenientă în primă instanță în susținerea ING, solicită Curții respingerea primului și al celui de al patrulea motiv ca nefondate.
24.
Curtea de Justiție a autorizat prezentarea unei a doua serii de memorii limitate la primul motiv de recurs. Ședința care a avut loc la 26 septembrie 2013 s‑a concentrat pe primul și pe al patrulea motiv de recurs.
Evoluții paralele
25.
La 11 mai 2012, ziua în care a formulat recursul în prezenta cauză, Comisia a adoptat o nouă decizie cu privire la ajutorul de restructurare acordat ING (
8
). În această decizie, Comisia a analizat modificarea condițiilor de rambursare din perspectiva criteriului investitorului privat și a concluzionat că un investitor de pe piață nu ar fi fost de acord cu aceste condiții. Prin urmare, Comisia a concluzionat că modificarea constituia ajutor de stat, însă, în lumina anumitor angajamente asumate de Țările de Jos, acesta era compatibil cu piața internă.
26.
Această decizie a fost atacată la Tribunal atât de Țările de Jos, cât și de ING pentru motivul că, printre altele, Comisia a săvârșit o eroare atunci când a aplicat criteriul investitorului privat. Cu toate acestea, acțiunile au fost retrase ulterior, iar cauzele au fost radiate (
9
).
Cu privire la primul motiv (aplicabilitatea criteriului investitorului privat)
27.
În cadrul raționamentului cuprins la punctele 95-114 din hotărâre, Tribunalul a subliniat că, pentru ca o măsură să fie calificată drept ajutor de stat, aceasta trebuie, printre altele, să confere întreprinderii beneficiare un avantaj economic pe care nu l‑ar fi putut obține în condiții de piață normale. În cazul unui aport în capital, trebuie să se aprecieze dacă în împrejurări similare un investitor privat de mărime comparabilă cu cea a unei autorități publice ar fi putut să fie determinat să efectueze aporturi de capitaluri de aceeași importanță. În cazul în care, după ce a decis să subscrie la un aport în capital emis de o întreprindere și care este supus unor anumite condiții de rambursare, statul acceptă să modifice aceste condiții, atât aportul în capital, cât și modificarea termenilor de rambursare pot constitui ajutor de stat dacă statul nu a acționat în niciunul dintre cazuri precum ar fi acționat un investitor privat aflat într‑o situație similară. Comisia nu putea să evite o analiză a modificării termenilor de rambursare din perspectiva criteriului investitorului privat pentru simplul motiv că aportul în capital însuși constituia ajutor de stat. Numai după o astfel de analiză Comisia putea să concluzioneze dacă a fost sau nu a fost acordat un avantaj suplimentar.
28.
La punctele 115-125, Tribunalul a examinat analiza efectuată de Comisie cu privire la modificarea condițiilor de rambursare și a apreciat că aceasta a interpretat în mod greșit noțiunea de ajutor, omițând să aprecieze dacă, prin acceptarea acestei modificări, statul a acționat în modul în care ar fi acționat un investitor privat aflat într‑o situație similară, în special având în vedere că modificarea prevedea rambursarea anticipată și că oferea o certitudine sporită a unui randament corespunzător ținând seama de condițiile de piață existente.
29.
La punctele 126-134, Tribunalul a continuat să examineze probabilitatea ca ING să își fi exercitat opțiunea conferită de condițiile inițiale de rambursare de a răscumpăra titlurile de valoare în primii trei ani, în lumina afirmației Comisiei conform căreia ING ar fi fost de fapt obligată să procedeze astfel, furnizând statului un venit de 2,5 miliarde de euro, iar prin acceptarea condițiilor modificate, statul ar fi renunțat la dreptul său la acest venit și ar fi acordat în acest mod un ajutor suplimentar. Tribunalul a apreciat că ING nu ar fi exercitat această opțiune decât în circumstanțe determinate care nu s‑au produs și care nu au fost nici măcar probabile.
30.
Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a considerat că modificării condițiilor de rambursare ar fi trebuit să i se aplice criteriul investitorului privat. Esența argumentului său constă în faptul că modificarea nu putea fi considerată o măsură separată care trebuia analizată în mod independent de aportul în capital. Nu se contestă faptul că aportul în capital a fost o măsură de ajutor de stat din care au făcut parte integrantă condițiile inițiale de rambursare. Această măsură a reprezentat o obligație pe care statul trebuia să și‑o asume în calitate de autoritate publică pentru a evita producerea unei deteriorări grave a economiei olandeze prin colapsul unei bănci naționale de importanță sistemică. Niciun investitor privat nu s‑ar fi putut afla vreodată în această situație, astfel că aplicarea criteriului investitorului privat în legătură cu aportul în capital – inclusiv condițiile sale de rambursare, inițiale sau modificate – era lipsită de obiect. Singura analiză necesară privea aspectul dacă modificarea a conferit ING un avantaj suplimentar.
31.
În esență, celelalte părți consideră că modificarea adusă condițiilor de rambursare a constituit o măsură separată de aportul în capital inițial. Imediat după realizarea aportului în capital, statul s‑a aflat într‑o situație în care s‑ar fi putut afla însuși investitorul privat – situația unui titular de titluri de valoare. Un astfel de investitor putea să își dorească, din considerente economice logice, să renegocieze condițiile în care trebuiau răscumpărate titlurile de valoare. În această situație s‑a aflat statul olandez, care a preferat să schimbe un randament mai puțin sigur, deși potențial mai ridicat, cu o rambursare garantată care, chiar dacă avea un nivel mai redus, reprezenta însă un randament satisfăcător al investiției sale. Într‑o asemenea situație, potrivit jurisprudenței, nu a fost numai posibilă, ci și necesară aplicarea criteriului investitorului privat pentru a se stabili dacă modificarea condițiilor de rambursare a constituit ajutor de stat.
32.
În plus, ING susține că Comisia prezintă un argument de fapt inadmisibil atunci când afirmă că aportul în capital și modificarea condițiilor de rambursare au făcut parte dintr‑un ansamblu de măsuri legate între ele.
33.
Argumentul cu privire la admisibilitate nu ne convinge. Nu sunt contestate legăturile factuale dintre măsuri. Ceea ce este în discuție este chestiunea de drept dacă Tribunalul a decis în mod corect că, în lumina acestor legături, Comisia ar fi trebuit să aplice criteriul investitorului privat atunci când a analizat modificarea condițiilor de rambursare.
34.
În plus, am dori să subliniem că acest motiv privește exclusiv aspectul menționat. Rezultatul obținut în urma efectuării acestei analize în cazul în care s‑ar fi aplicat criteriul respectiv nu prezintă relevanță. Într‑o anumită măsură, argumentul s‑a pierdut în acest din urmă aspect și, prin urmare, trebuie respins. În plus, criteriul a fost aplicat de Comisie, iar obiecțiunile cu privire la modul în care a fost aplicat au fost retrase (
10
). Aceste împrejurări nu elimină însă necesitatea de a soluționa litigiul cu privire la aspectul dacă Tribunalul a decis în mod corect că acest criteriu trebuia să fi fost aplicat în decizia atacată.
35.
În opinia noastră, atunci când se analizează criteriul investitorului privat trebuie să se răspundă la două întrebări: (i) acțiunea statului a fost de natură să fie comparată în mod rațional cu actul unui investitor privat, (ii) în cazul unui răspuns afirmativ, această acțiune a fost determinată numai de motive care sunt relevante în mod exclusiv sau cel puțin în principal pentru stat în calitate de autoritate publică sau această acțiune ar fi putut fi luată „în condițiile unei piețe normale de un investitor privat care se află într‑o situație cât mai apropiată de situația statului?” (
11
). Punctul (i) privește aplicabilitatea criteriului, iar punctul (ii) privește aplicarea sa efectivă. În prezenta cauză, ne interesează numai aspectul aplicabilității.
36.
Comisia este interesată să limiteze aplicabilitatea criteriului investitorului privat. Aceasta poate fi preocupată că, în cazul în care criteriul ar fi aplicat în mod sistematic, o măsură care, în lumina tuturor împrejurărilor, nu ar fi fost luată de un investitor privat rezonabil ar putea fi apreciată ca îndeplinind condițiile aplicării acestui criteriu (
12
). În caz afirmativ, aceasta este o problemă generală. Cu toate acestea, în prezenta cauză, problema poate fi analizată numai în legătură cu împrejurările în care au avut loc aportul în capital la ING și modificarea condițiilor de rambursare.
37.
Nu se contestă că, în ceea ce privește aportul în capital propriu‑zis, nu a existat nicio comparație semnificativă între comportamentul statului și comportamentul unui investitor privat. Prin „salvarea” unei bănci naționale de importanță sistemică în contextul crizei financiare grave care a izbucnit în 2008, statul olandez a acționat în totalitate în calitate de autoritate publică supremă interesată de stabilitatea economiei naționale în ansamblu. Aceasta nu este, pur și simplu, o calitate în care ar acționa sau ar putea să acționeze un investitor privat. De asemenea, este cert că aportul în capital, astfel cum a fost propus inițial, trebuia analizat în ansamblu, inclusiv condițiile de rambursare inițiale care erau parte integrantă din pachetul de ajutor.
38.
În consecință, se ridică întrebarea dacă condițiile de rambursare modificate trebuiau evaluate pe aceeași bază ca și condițiile inițiale sau dacă modificarea trebuia considerată o măsură separată.
39.
Considerăm că s‑ar fi putut preconiza două abordări: reevaluarea aportului în capital în ansamblu, prin înlocuirea condițiilor inițiale cu condițiile de rambursare modificate pentru a stabili din nou cuantumul ajutorului, sau evaluarea modificării condițiilor ca măsură separată pentru a stabili dacă și, în caz afirmativ, în ce măsură au fost utilizate resursele de stat pentru a asigura ING obținerea unui profit. În cazul primei abordări, evaluarea condițiilor de rambursare ar fi format o parte integrantă a evaluării aportului în capital efectuat de stat în calitate de autoritate publică și nu ar fi existat nicio comparație rezonabilă cu comportamentul unui investitor privat. Cu toate acestea, Comisia a urmat a doua abordare. În prezenta cauză, nu se ridică problema dacă această abordare a fost cea corectă. Ceea ce prezintă relevanță este că aceasta este abordarea urmată de Comisie.
40.
Într‑o asemenea situație, considerăm că în acest moment este dificil pentru Comisie să susțină că modificarea condițiilor de rambursare era inseparabilă de aportul în capital și că putea fi evaluată numai în conformitate cu aceleași criterii. De asemenea, considerăm că, în cazul în care modificarea în cauză ar fi evaluată ca măsură separată, ar fi posibil să se realizeze o comparație între comportamentul statului și cel al unui investitor privat.
41.
Este adevărat că aportul în capital inițial a fost ajutor de stat și că un investitor privat nu va putea fi niciodată, prin definiție, în situația să acorde ajutor de stat. Cu toate acestea, prin acordarea ajutorului inițial, statul a devenit titular de titluri de valoare care trebuie răscumpărate în anumite condiții. Și un investitor privat s‑ar putea afla în această situație. Chiar dacă valoarea titlurilor deținute de stat ar fi mai mare decât este în mod normal în cazul unui investitor privat, aceasta nu ni se pare a fi un aspect decisiv. Decisiv nu este nici aspectul dacă titlurile de valoare ar avea o natură neobișnuită, astfel cum a susținut Comisia – ceea ce este, în orice caz, o chestiune de fapt care nu este de competența Curții de a fi examinată în recurs. Orice titular de titluri de valoare, indiferent de numărul și de natura lor, poate să dorească sau să fie de acord să renegocieze condițiile de răscumpărare a acestora. În consecință, este rezonabil să se realizeze o comparație între comportamentul statului în această privință și comportamentul unui investitor privat ipotetic aflat într‑o situație similară. Considerăm că întrebarea este destul de simplă: „Pentru un investitor privat care, indiferent pentru ce motiv, a deținut titluri de valoare în aceleași condiții și care a fost atent la condițiile de piață ar fi fost rezonabil să accepte aceeași modificare a acestor termeni?”
42.
Subliniem că am ajuns la această concluzie pe baza faptului că, în situația dată, Comisia a abordat modificarea condițiilor de rambursare ca fiind o măsură separată despre care se putea considera că reprezenta acordarea unui beneficiu determinat în favoarea ING prin utilizarea resurselor de stat. Deși nu ne pronunțăm cu privire la aspectul dacă abordarea respectivă a fost corectă sau adecvată, considerăm că, în cazul în care Comisia ar fi reevaluat aportul în capital în ansamblu, inclusiv condițiile de rambursare modificate, orice risc de tipul celui la care am făcut referire la punctul 36 de mai sus ar fi putut să fie evitat, chiar și în cazul în care ar fi fost aplicat criteriul investitorului privat. În cazul în care aportul în capital în ansamblu ar utiliza resurse de stat pentru a conferi un avantaj fără o contraprestație economică adecvată sau fără un randament al operațiunii specifice (în comparație cu un avantaj general pentru economia națională), acesta nu ar îndeplini probabil testul investitorului privat. Cu toate acestea, nu s‑a efectuat o asemenea evaluare, iar problema aplicabilității criteriului nu a fost ridicată în aceste împrejurări. În realitate, modificarea condițiilor de rambursare a fost evaluată ca măsură separată și, prin urmare, nu a existat niciun motiv pentru a nu fi aplicat criteriul investitorului privat.
43.
În consecință, considerăm că primul motiv ar trebui respins.
Cu privire la al doilea motiv (evaluarea beneficiului nerealizat)
44.
La punctele 135-142 din hotărâre, Tribunalul a considerat că, chiar și în cazul în care Comisia ar fi putut concluziona că statul a fost prejudiciat prin nerealizarea unui beneficiu, ea nu a stabilit în mod corect valoarea acestui beneficiu nerealizat. Comisia nu a luat în considerare faptul că, în urma modificării condițiilor de rambursare, plata unui cupon reprezentând dobânzile acumulate la momentul rambursării anticipate nu mai depindea de plata unui dividend către titularii acțiunilor ordinare. Comisia a conștientizat această împrejurare și nu avea dreptul să nu țină seama de ea. În acest caz, statul olandez a încasat suma de 258,5 milioane de euro cu ocazia răscumpărării anticipate din 21 decembrie 2009, pe care nu ar fi încasat‑o potrivit condițiilor de rambursare inițiale, întrucât pentru anul 2009 nu s‑a plătit niciun dividend. Deși Comisia nu putea cunoaște în prealabil acest cuantum, ea trebuia totuși să își pună problema efectului pe care eventualitatea unei astfel de plăți ar putea să o aibă asupra cuantumului ajutorului suplimentar avut în vedere în decizia atacată. În consecință, în decizia atacată, cuantumul pierderilor suferite de stat a fost supraestimat cu câteva sute de milioane de euro, o eroare care a afectat analiza noțiunii de ajutor efectuată de Comisie.
45.
În primul rând, Comisia susține că, potrivit condițiilor de rambursare prezentate de Țările de Jos, ING era obligată să plătească dobândă acumulată ori de câte ori rambursa aportul în capital și că Țările de Jos au afirmat că condițiile de rambursare au rămas neschimbate în planul de restructurare revizuit. Astfel, Comisia a procedat corect atunci când nu a dedus dobânda plătită în mod efectiv în 2009. Guvernul olandez și ING contestă această afirmație și consideră că este un argument de fapt care nu este de competența Curții pentru a fi examinat în cadrul unui recurs.
46.
În al doilea rând, Comisia susține că dobânda pe care nu a dedus‑o (un cuantum de maximum 303 milioane de euro) nu ar fi putut să influențeze calificarea modificării condițiilor de rambursare ca ajutor sau evaluarea compatibilității acesteia cu piața internă ori a întinderii angajamentelor asumate prin intermediul măsurilor compensatorii. Guvernul olandez și ING răspund că angajamentele în discuție (cuprinse în anexa II la decizia atacată) au fost asumate în mod voluntar, însă au fost impuse de Comisie în funcție de cuantumul existent al ajutorului constatat. Dacă acest cuantum ar fi fost stabilit în mod corect, întinderea angajamentelor necesare ar fi fost diferită.
47.
Suntem de acord că argumentul privind descrierea corectă a condițiilor de rambursare modificate în planul de restructurare modificat și argumentul privind măsura în care acestea ar fi putut să difere de condițiile inițiale nu sunt de competența Curții pentru a fi examinate în cadrul unui recurs. Tribunalul a constatat că aceste două categorii de condiții erau diferite, iar Comisia cunoștea acest aspect. Deși Comisia a prezentat o altă versiune a situației de fapt, aceasta nu susține că Tribunalul a denaturat semnificația clară a elementelor de probă.
48.
Chestiunea de drept principală constă în aspectul dacă Tribunalul a reținut în mod justificat, pe baza situației de fapt pe care a constatat‑o, că nu se putea „înlătura ipoteza potrivit căreia” luarea în calcul de către Comisie a dobânzii suplimentare primite de stat, care „ar fi putut avea efecte” la nivelul calificării modificării condițiilor de rambursare ca ajutor sau al examinării compatibilității acesteia cu piața internă ori a domeniului de aplicare al măsurilor compensatorii, precum și în aspectul dacă Tribunalul a considerat în mod corect că „evaluarea noțiunii de ajutor” a fost astfel afectată de o eroare de fapt (
13
).
49.
Din situația de fapt prezentată la punctul 14 și următoarele din hotărârea recurată rezultă că, în ansamblu, angajamentele asumate de Țările de Jos și de ING de a remedia denaturările concurenței au fost, în esență, impuse de Comisie drept condiție pentru a califica ajutorul ca fiind compatibil cu piața internă. Cu toate acestea, modificarea condițiilor de rambursare – a căror analiză face obiectul recursului – a fost comunicată Comisiei abia la 22 octombrie 2009, în hotărârea recurată neexistând niciun element care să indice că angajamentele au fost modificate în vreun fel în lumina modificării aduse. Considerăm de asemenea că nu este cert că o diferență de 303 milioane de euro, dintr‑un cuantum total cuprins între 1,79 miliarde de euro și 2,2 miliarde de euro (o diferență de aproximativ 14 % sau, respectiv, 17 %), ar fi influențat decizia cu privire la calificarea drept ajutor de stat sau, în caz afirmativ, că ar fi influențat concluzia conform căreia acesta era compatibil cu piața internă. Considerăm însă că este cel puțin plauzibil că angajamentele ar fi trebuit revizuite.
50.
Modul de redactare utilizat de Tribunal („nu se poate înlătura ipoteza potrivit căreia” evaluarea „ar fi putut avea efecte” ca urmare a constatării unei erori de fapt) nu pare a fi nejustificat în aceste împrejurări. Însă „evaluarea noțiunii de ajutor” a fost afectată în acest mod? Dat fiind că nu era de competența Tribunalului să înlocuiască propria evaluare, considerăm că singura concluzie la care putea să ajungă era că Comisia trebuia să realizeze o nouă examinare pe o bază factuală corectă.
51.
În consecință, considerăm că al doilea motiv ar trebui respins.
Cu privire la al treilea motiv (anularea în totalitate a articolului 2 primul paragraf din decizia atacată)
52.
La punctele 151-153 din hotărâre, Tribunalul a considerat că la articolul 2 primul paragraf din decizia atacată nu s‑a făcut distincție între diferitele elemente ale „ajutorului de restructurare” calificat drept ajutor de stat, însă a considerat că acesta includea ajutorul suplimentar de aproximativ 2 miliarde de euro rezultat din modificarea condițiilor de rambursare. Tribunalul a concluzionat că, ținând seama de erorile care afectează calificarea modificării drept ajutor suplimentar, articolul 2 primul paragraf din decizia atacată trebuie anulat în totalitate.
53.
Comisia susține că Tribunalul nu avea dreptul să anuleze în totalitate articolul 2 primul paragraf. Întrucât calificarea altor măsuri decât modificarea condițiilor de rambursare (în special aportul în capital și LCRAN) ca ajutor de stat era distinctă de orice eroare de calificare a modificării ca atare, anularea a încălcat principiul proporționalității. În plus, primul paragraf a fost un act pur confirmativ cu privire la celelalte măsuri (care fuseseră deja analizate în cuprinsul deciziei inițiale), iar un astfel de act nu poate fi contestat într‑o procedură în anulare. Așadar, anularea articolului 2 primul paragraf din decizia atacată ar trebui să fie revocată în măsura în care acesta privește alte măsuri decât modificarea condițiilor de rambursare.
54.
Guvernul olandez și ING subliniază că paragraful în discuție constituie o singură teză din care nu poate fi anulată nicio parte astfel încât să poată rămâne intactă calificarea ca ajutor de stat a altor măsuri decât modificarea condițiilor de rambursare. Anularea trebuie interpretată însă în lumina raționamentului Tribunalului, din care rezultă că a fost criticată numai calificarea ajutorului rezultat în urma modificării condițiilor de rambursare. În plus, anularea a prelungit, în realitate, validitatea deciziei inițiale, în care s‑a apreciat că aportul în capital constituia ajutor de stat, iar paragraful în discuție nu era pur „confirmativ”, în măsura în care se baza pe o reexaminare a faptelor, inclusiv a faptelor noi cu privire la condițiile modificate.
55.
Problema în acest caz ține mai mult de formă. Nu se contestă faptul că Tribunalul nu a intenționat să anuleze, ca atare, calificarea ca ajutor de stat a altor măsuri decât modificarea condițiilor de rambursare din decizia atacată și nici nu se susține că acesta ar fi trebuit să procedeze astfel. Întrebările care se ridică sunt următoarele: care a fost efectul anulării în totalitate a articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, iar Tribunalul ar fi putut să procedeze diferit după ce a ajuns la concluzia că nu era corectă calificarea modificării condițiilor de rambursare ca ajutor de stat?
56.
În ceea ce privește efectul anulării, Comisia a subliniat în mod corect că o acțiune în anulare formulată împotriva unei decizii care, mai degrabă, confirmă o decizie anterioară care nu a fost contestată în termenul de introducere al acțiunii este inadmisibilă (
14
). Totuși, această regulă care privește admisibilitatea unei acțiuni în anulare evidențiază doar că decizia anterioară nu mai poate fi anulată, astfel încât anularea deciziei confirmative nu ar produce niciun efect asupra situației juridice. În consecință, în măsura în care articolul 2 primul paragraf din decizia atacată a confirmat deciziile anterioare privind calificarea măsurilor ca ajutoare de stat, anularea sa nu ar putea produce niciun efect asupra acestor constatări anterioare. Această concluzie privește, în orice caz, constatările conform cărora aportul în capital și LCRAN constituiau ajutor de stat (
15
). În ceea ce privește garanțiile, situația este descrisă mai puțin clar în decizia atacată, însă considerăm că nu există niciun element care să indice că a existat o decizie anterioară prin care să se fi constatat că garanțiile deja plătite constituiau ajutor de stat (
16
).
57.
Anularea în totalitate a articolului 2 primul paragraf din decizia atacată ar părea, așadar, (a) că nu a produs efecte asupra calificării anterioare ca ajutor de stat a aportului în capital și a LCRAN, însă (b) a anulat calificarea ca ajutor de stat, chiar în cuprinsul deciziei atacate, nu numai a modificării condițiilor de rambursare, ci și a ajutorului acordat pe baza schemei de garantare a creditelor. Calificarea acesteia din urmă nu a fost însă contestată în cadrul procedurii în primă instanță.
58.
În ceea ce privește posibilitatea ca Tribunalul să fi procedat diferit, Comisia citează un exemplu în care această instanță a anulat într‑adevăr un paragraf similar dintr‑o decizie privind ajutorul de stat, în măsura în care acesta privea anumite sume incluse, însă neidentificate în mod separat, în paragraful respectiv (
17
). Curtea a procedat aproximativ în același mod în împrejurări similare, anulând, de exemplu, o decizie prin care se dispunea recuperarea ajutorului acordat unui număr de patru societăți, întrucât suma respectivă includea o dobândă care devenea scadentă după ce două dintre aceste societăți, neidentificate în mod specific în paragraful relevant din partea dispozitivă a deciziei, erau declarate în stare de insolvență (
18
). Nu vedem niciun motiv pentru care Tribunalul nu ar fi trebuit să adopte o abordare similară în hotărârea recurată.
59.
În consecință, considerăm că al treilea motiv ar trebui admis în măsura în care, prin anularea în totalitate a articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, Tribunalul a anulat constatarea din cuprinsul acestei decizii conform căreia garanțiile primite de ING din partea schemei naționale de garantare a creditelor constituiau ajutor de stat.
Cu privire la al patrulea motiv (anularea în consecință a articolului 2 al doilea paragraf din decizia atacată)
60.
La punctele 154-160 din hotărâre, Tribunalul a apreciat că ajutorul suplimentar reprezentat de modificarea condițiilor de rambursare era parte integrantă a ajutorului de restructurare evaluat de Comisie. Acest ajutor suplimentar nu putea fi separat de partea dispozitivă a deciziei atacate și de examinarea „[determinării] nivelului de angajamente necesar pentru declararea ajutorului ca fiind compatibil” cu piața comună. Nelegalitatea constatării cu privire la ajutorul suplimentar de aproximativ 2 miliarde de euro a determinat astfel, în mod necesar, nelegalitatea articolului 2 al doilea paragraf din decizia atacată, care prevede că ajutorul era compatibil cu piața comună, „cu condiția respectării angajamentelor prevăzute în anexa II”, precum și nelegalitatea anexei II înseși, întrucât compatibilitatea ajutorului de restructurare a depins de o analiză și de angajamente al căror conținut trebuia apreciat din perspectiva cuantumului ajutorului, cuantum care cuprindea acest ajutor suplimentar.
61.
Comisia susține, în esență, că Tribunalul a adoptat în mod eronat această abordare, întrucât angajamentele erau oferite de ING și de statul olandez, iar Comisia nu avea dreptul să le refuze, chiar dacă acestea depășeau ceea ce era necesar pentru a remedia denaturările concurenței. Astfel, deși Comisia a supraestimat cuantumul total al ajutorului, aceasta nu a produs niciun efect asupra măsurilor compensatorii oferite și acceptate și, în consecință, nu a justificat anularea părților din decizia atacată care stabileau angajamentele în raport cu care ajutorul putea fi declarat compatibil. Comisia susține de asemenea că, întrucât decizia atacată nu a constituit o decizie de închidere a procedurii oficiale de investigare în conformitate cu articolul 7 din Regulamentul nr. 659/1999 (
19
), aceasta nu avea dreptul să adauge condiții la decizia sa potrivit alineatului (4) al acestui articol.
62.
Celelalte părți fac trimitere la punctele 14-36 din hotărârea recurată, care arată că, de fapt, Comisia a insistat cu privire la angajamentele necesare pentru ca ajutorul să fie considerat compatibil. Tribunalul a constatat că valoarea ajutorului fusese supraestimată, iar dacă această evaluare nu ar fi fost greșită, Comisia nu ar fi trebuit să insiste pe angajamente atât de stricte, cum de altfel a procedat.
63.
În primul rând, în opinia noastră, este necesar să analizăm faptele, astfel cum au fost constatate de Tribunal, cu privire la geneza angajamentelor stabilite în anexa II la decizia atacată. În această privință, considerăm că nu este relevant argumentul Comisiei conform căruia decizia atacată nu a constituit o decizie de închidere a procedurii oficiale de investigare. Prezintă importanță aspectul dacă – în conformitate cu constatările Tribunalului – Comisia a impus în realitate condițiile angajamentelor enumerate în anexa II la decizia atacată. În caz afirmativ, aceasta nu poate să invoce argumentul că nu avea dreptul să accepte angajamente mai puțin stricte.
64.
Descrierea procedurii administrative la punctele 9-37 din hotărârea recurată conține elemente clare conform cărora Comisia a precizat în mod repetat măsurile pe care le considera necesare și a afirmat că planul de restructurare nu va fi aprobat fără aceste măsuri. Tribunalul utilizează expresii precum „cererile Comisiei” (punctul 20), „astfel cum ceruse Comisia” (punctul 29) și „pentru a răspunde solicitării Comisiei” (punctul 31). În schimb, nu există niciun element care să indice un comportament similar al Comisiei ulterior notificării cu privire la modificarea condițiilor de rambursare din 22 octombrie 2009, iar Curtea nu are competența de a face constatări cu privire la aspectul dacă, între data menționată și 6 noiembrie 2009, când au încetat schimburile de corespondență privind proiectul de decizie, a fost modificat vreun angajament prevăzut în anexa II, la inițiativa Comisiei sau a oricărei alte părți.
65.
Cu toate acestea, Tribunalul nu și‑a întemeiat concluzia pe care Comisia o contestă prin intermediul prezentului motiv pe prezumția că în urma modificării condițiilor de rambursare au fost impuse angajamente specifice. Mai degrabă, acesta a considerat că întinderea angajamentelor pe care Comisia intenționa să le accepte depindea, în ansamblu, în mod direct și proporțional de cuantumul ajutorului considerat de asemenea în ansamblu, astfel încât includea ajutorul rezultat în urma modificării condițiilor de rambursare, a cărui evaluare, potrivit constatărilor Tribunalului, era afectată de erori. Acesta este contextul în care Comisia obiectează că nu a avut nicio putere să stabilească întinderea angajamentelor și consideră că raționamentul Tribunalului este greșit.
66.
Considerăm că raționamentul în cauză este într‑adevăr inadecvat, dar nu pentru motivul invocat de Comisie. Singura concluzie care se poate trage din constatările de fapt de la punctul 9 și următoarele din hotărârea recurată este că întinderea angajamentelor pe care Comisia era dispusă să le accepte a fost stabilită înainte de 20 octombrie 2009. În consecință, notificarea modificării condițiilor de rambursare ulterioară acestei date nu a influențat aceste angajamente. În consecință, nu a existat niciun motiv ca Tribunalul să anuleze părțile din decizia atacată care conțineau constatarea compatibilității sub rezerva acestor angajamente. În cazul în care Comisia ar fi contestat această parte a hotărârii recurate invocând aceste motive, am fi fost pregătiți să admitem contestația.
67.
Cu toate acestea, motivul Comisiei trebuie să fie admis sau respins pe baza afirmației acesteia că nu avea nicio putere să influențeze angajamentele asumate în mod voluntar de statul membru și de bancă, care este contrazisă de constatările de fapt ale Tribunalului. Întrucât Comisia nu a susținut că există o denaturare a situației de fapt, considerăm că prezentul motiv trebuie respins.
Cu privire la al cincilea motiv (anularea ultra petita a articolului 2 al doilea paragraf din decizia atacată)
68.
La punctele 64 și 66 din hotărâre, Tribunalul a prezentat concluziile reclamantelor. Regatul Țărilor de Jos a solicitat „anularea articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, care este întemeiat, între altele, pe constatarea expusă în considerentul (98) al deciziei respective, potrivit căreia modificarea condițiilor de rambursare a aportului în capital aprobat de autoritățile olandeze reprezintă un ajutor suplimentar pentru ING în valoare de aproximativ 2 miliarde de euro”; ING a formulat trei cereri, însă Tribunalul a examinat doar prima cerere: anularea deciziei atacate, „întrucât aceasta consideră că modificarea condițiilor de rambursare a aportului în capital reprezintă un ajutor suplimentar de 2 miliarde de euro”.
69.
În dispozitivul hotărârii, Tribunalul a anulat articolul 2 primul și al doilea paragraf din decizia atacată și anexa II la aceasta.
70.
Comisia susține că, prin anularea articolului 2 al doilea paragraf din decizia atacată și a anexei II la aceasta, Tribunalul și‑a depășit competența, încălcând principiul conform căruia obiectul procedurii este stabilit de părți, s‑a pronunțat ultra petita și a săvârșit neregularități procedurale, ceea ce a influențat în mod negativ interesele Comisiei. Anularea solicitată în capetele de cerere care au fost examinate de Tribunal se limita la articolul 2 primul paragraf, iar nu la modul de formulare a capetelor de cerere (în special expresia „între altele”) sau în răspunsurile părților la întrebările scrise adresate de Tribunal înainte de ședință, neexistând niciun element care ar fi putut să extindă această solicitare la alte părți din decizia atacată.
71.
Guvernul olandez afirmă că, întrucât articolul 2 primul paragraf din decizia atacată (constatarea conform căreia ajutorul de restructurare constituia ajutor de stat) a fost anulat, constatarea cuprinsă în al doilea paragraf (conform căreia ajutorul era compatibil „cu condiția respectării angajamentelor prevăzute în anexa II”) rămânea fără obiect, precum și în cazul acestor angajamente. Așadar, Tribunalul nu s‑a pronunțat ultra petita atunci când a anulat părțile respective din decizia atacată ca răspuns la o cerere de anulare a articolului 2 primul paragraf. ING susține că motivul este inadmisibil, întrucât Comisia nu a invocat în primă instanță problema clarității și a preciziei concluziilor formulate. Ambele părți susțin că, în al doilea capăt de cerere (privind anularea deciziei atacate, „întrucât Comisia a condiționat aprobarea ajutorului de acceptarea interdicțiilor privind poziția de lider în materie de preț, astfel cum se menționează în decizie și în anexa II la aceasta”), ING a solicitat anularea articolului 2 al doilea paragraf.
72.
Nu putem fi de acord cu obiecția ING cu privire la admisibilitatea acestui motiv. Este clar că numai după pronunțarea unei decizii de către Tribunal se poate invoca problema pronunțării ultra petita.
73.
În esență, suntem de acord cu susținerea guvernului olandez. Anularea constatării potrivit căreia ajutorul de restructurare constituia ajutor de stat în înțelesul articolului 87 alineatul (1) CE – și astfel, în principiu, era prin definiție incompatibil cu piața comună – însemna că acesta nu mai era ajutor de stat și că, prin urmare, nu mai era incompatibil. Într‑o asemenea situație, constatarea că ajutorul era compatibil cu piața comună sub rezerva îndeplinirii anumitor angajamente nu putea rezista, întrucât ar fi fost similară cu a impune asumarea unor angajamente în legătură cu un ajutor care era deja compatibil fără aceste angajamente. Prin urmare, anularea articolului 2 al doilea paragraf din decizia atacată și a anexei II la aceasta a reprezentat un efect inevitabil al anulării articolului 2 primul paragraf, care a fost solicitată de părți în cuprinsul capetelor de cerere examinate de Tribunal.
74.
În consecință, considerăm că al cincilea motiv ar trebui respins.
Cu privire la al șaselea motiv (cu titlu subsidiar: omiterea anulării articolului 2 al treilea paragraf din decizia atacată)
75.
În dispozitivul hotărârii, Tribunalul a anulat articolul 2 primul și al doilea paragraf din decizia atacată (prin care se constata că ajutorul de restructurare constituia ajutor de stat și că, respectiv, ajutorul era compatibil cu piața internă, cu condiția respectării angajamentelor prevăzute în anexa II), lăsând intact al treilea paragraf, care ridica restricția temporară privind creșterea bilanțului impusă ING.
76.
În cazul în care motivele sale anterioare sunt respinse, Comisia susține cu titlu subsidiar că, anulând articolul 2 primul și al doilea paragraf din decizia atacată, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a omis să anuleze și al treilea paragraf.
77.
Decizia inițială stabilea angajamentul potrivit căruia ING trebuia să restricționeze creșterea bilanțului său pentru a limita denaturarea concurenței rezultată din aportul în capital. Comisia a decis, în lumina acestui angajament, că putea să aprobe în mod provizoriu aportul în capital. Articolul 2 al treilea paragraf din decizia atacată a ridicat restricțiile temporare privind bilanțul rezultate din decizia inițială. Decizia de a elimina aceste restricții și constatarea compatibilității s‑au bazat pe aceeași analiză și pe aceleași angajamente și au format o unitate indivizibilă în legătură cu care nu putea fi aplicat un raționament neunitar. În cazul în care Tribunalul a procedat în mod corect atunci când a anulat această analiză și aceste angajamente, ING nu ar fi trebuit să fi fost exonerată de obligația privind restricția creșterii bilanțului la care a fost supusă anterior adoptării deciziei atacate. Lăsarea în vigoare a celui de al treilea paragraf modifică fondul deciziei. Prin anularea acestei dispoziții, Tribunalul nu putea să plaseze ING într‑o poziție mai bună decât cea pe care a avut‑o anterior deciziei atacate și nici nu putea să înlocuiască propria apreciere cu cea realizată de Comisie în decizia sa inițială, atunci când a autorizat în mod provizoriu aportul în capital.
78.
Guvernul olandez ridică problema modului în care Tribunalul urma să anuleze articolul 2 al treilea paragraf atât timp cât nu fusese solicitată o astfel de anulare. Al treilea paragraf nu a rămas fără obiect după anularea primului și a celui de al doilea paragraf. Aspectul dacă această anulare ar trebui să determine anularea celui de al treilea paragraf implică o analiză pe fond pe care Tribunalul o poate efectua numai dacă i se solicită acest lucru și pe care Curtea de Justiție nu o poate efectua în recurs. În plus, motivul a rămas fără obiect. La 11 mai 2012, Comisia a adoptat o nouă decizie prin care a stabilit din nou că modificarea condițiilor de rambursare constituia ajutor de stat (fără însă a cuantifica acest ajutor) și a autorizat ajutorul în aceleași condiții. ING prezintă argumente similare: motivul este în mod evident inadmisibil, întrucât Comisia nu a solicitat o astfel de degrevare în primă instanță, și este lipsit de obiect, ca urmare a deciziei din 11 mai 2012.
79.
Considerăm că anularea articolului 2 primul paragraf din decizia atacată (și, împreună cu acesta, ca o consecință inevitabilă, anularea celui de al doilea paragraf al acestui articol) a avut drept efect (astfel cum a susținut guvernul olandez în contextul celui de al treilea motiv) prelungirea validității deciziei inițiale, în care se apreciase că aportul în capital era ajutor de stat. În hotărârea recurată se reține că, în această decizie, Comisia a precizat că, în cazul în care se prezenta un plan de restructurare în șase luni, validitatea deciziei inițiale se prelungea în mod automat până ce se adopta o decizie cu privire la acest plan (
20
). În consecință, validitatea a fost prelungită până la adoptarea deciziei atacate. Anularea primelor două paragrafe ale articolului 2 din decizia atacată a însemnat că nu mai exista o decizie cu privire la planul de restructurare. Ca o consecință logică, decizia inițială, care conținea o limitare a creșterii bilanțului ING, ar fi trebuit să beneficieze din nou de prelungirea validității sale până la adoptarea unei noi decizii finale.
80.
Cu toate acestea, Tribunalul a lăsat intact articolul 2 al treilea paragraf din decizia atacată, modificând astfel – în mod accidental, s‑ar putea presupune, întrucât hotărârea recurată nu conține nicio motivare în această privință – conținutul deciziei inițiale.
81.
Fără a surprinde, argumentele părților cu privire la acest aspect sunt comparabile cu argumentele prezentate în contextul celui de al cincilea motiv. În acest context, Comisia a susținut că Tribunalul nu avea dreptul să anuleze o parte a deciziei care nu fusese vizată în mod specific de reclamanți, iar celelalte părți au susținut că această anulare a rezultat, de fapt, din anularea articolului 2 primul paragraf din decizia atacată. Întrucât prezentul motiv este invocat de Comisie doar cu titlu subsidiar, în abordarea sa nu există nicio inconsecvență, deși în abordarea celorlalte părți se pare că există o inconsecvență.
82.
Considerăm că ne conformăm analizei noastre efectuate cu privire la al cincilea motiv dacă apreciem că Tribunalul, prin anularea articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, nu a avut numai dreptul, ci și obligația de a anula atât al doilea, cât și al treilea paragraf ale acestui articol, pentru a evita modificarea fondului deciziei inițiale, a cărei validitate a fost prelungită prin anularea primului paragraf.
83.
Considerăm de asemenea că obiecția invocată de ING cu privire la admisibilitatea acestui motiv nu poate fi admisă. Nu ne‑am fi putut aștepta ca Comisia să solicite în primă instanță degrevarea pe care o solicită în prezent, întrucât obiectivul său unic a fost să mențină decizia atacată.
84.
În consecință, considerăm că al șaselea motiv ar trebui admis.
Consecințele analizei
85.
Am reținut faptul că al treilea motiv ar trebui admis în parte, iar al șaselea motiv ar trebui admis în totalitate. Așadar, hotărârea recurată ar trebui anulată în măsura în care, prin anularea în totalitate a articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, aceasta nu a exclus de la anulare constatarea conform căreia garanțiile primite de ING din partea schemei naționale de garantare a creditelor constituiau ajutor de stat și în măsura în care nu a anulat al treilea paragraf al aceluiași articol.
86.
Considerăm că această soluție este adecvată în procedura de recurs, fără a mai fi nevoie să se trimită Tribunalului cauza spre rejudecare. În plus, existența deciziei ulterioare a Comisiei din 11 mai 2012 înseamnă că efectele practice ale hotărârii vor fi limitate.
87.
În conformitate cu articolele 138, 140 și 184 din Regulamentul de procedură al Curții, considerăm că fiecare parte trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Concluzie
88.
În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții următoarele:
—
anularea hotărârii recurate în măsura în care, prin anularea în totalitate a articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, aceasta nu a exclus de la anulare constatarea conform căreia garanțiile primite de ING din partea schemei naționale de garantare a creditelor constituiau ajutor de stat și în măsura în care nu a anulat al treilea paragraf al aceluiași articol;
—
obligarea părților să suporte propriile cheltuieli de judecată în procedura de recurs.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Hotărârea din 2 martie 2012, Țările de Jos și ING Groep/Comisia (T‑29/10 și T‑33/10, denumită în continuare „hotărârea recurată”).
(
3
)	Decizia 2010/608/CE a Comisiei din 18 noiembrie 2009 privind ajutorul de stat C 10/09 (ex N 138/09) acordat de Țările de Jos cu privire la linia de credit de rezervă pentru active nelichide și planul de restructurare al ING (JO 2010, L 274, p. 139, denumită în continuare „decizia atacată”).
(
4
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Scott (C-290/07 P, Rep., p. I-7763, punctul 68 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 5 iunie 2012, Comisia/EDF (C‑124/10 P, punctul 78 și jurisprudența citată). Criteriul investitorului privat este denumit și principiul investitorului privat sau criteriul investitorului în economia de piață (sau principiul investitorului în economia de piață, uneori abreviat sub forma „PIEP”).
(
5
)	A se vedea JO 2009, C 158, p. 13.
(
6
)	Comunicarea Comisiei privind tratarea activelor depreciate în sectorul bancar comunitar (JO 2009, C 72, p. 1).
(
7
)	A se vedea de asemenea punctele 1-49 din hotărârea recurată.
(
8
)	Decizia Comisiei Europene C(2012) 3150 final – Ajutor de stat SA.28855 (N 373/2009) (ex C 10/2009 și ex N 528/2009) – Țările de Jos – ING – ajutor pentru restructurare. A se vedea în special considerentele (114)-(156).
(
9
)	Ordonanța Președintelui Camerei întâi a Tribunalului din 6 decembrie 2012 în cauzele conexate T‑325/12 și T‑332/12, Țările de Jos și ING/Comisia.
(
10
)	A se vedea punctele 25 și 26 de mai sus.
(
11
)	Hotărârea Comisia/EDF, punctul 79.
(
12
)	Ar putea să existe și o îngrijorare de ordin practic având în vedere că, întrucât criteriul investitorului privat implică o analiză economică complexă, aplicarea sa sistematică ar impune o constrângere prea mare asupra resurselor Comisiei. Cu toate acestea, nu considerăm că o astfel de preocupare poate prezenta relevanță juridică.
(
13
)	Punctele 141 și 142 din hotărârea recurată.
(
14
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 9 martie 2012, Regatul Unit/Comisia (C‑416/11 P, punctul 32).
(
15
)	A se vedea considerentele (97) și (99) ale deciziei atacate.
(
16
)	În decizia atacată se analizează și garanțiile viitoare, însă se menționează că acestea vor fi evaluate într‑o decizie separată [a se vedea considerentul (47)].
(
17
)	Hotărârea din 13 septembrie 2010, Grecia și alții/Comisia (T-415/05, T-416/05 și T-423/05, Rep., p. II-4749).
(
18
)	Hotărârea din 12 octombrie 2000, Spania/Comisia (C-480/98, Rec., p. I-8717).
(
19
)	Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).
(
20
)	A se vedea punctul 10 din hotărârea recurată; a se vedea de asemenea considerentele (71)-(74) ale deciziei inițiale.