62021CJ0521_RES
Cauza C‑521/21
MJ
împotriva
AA
(cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Rejonowy Poznań)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 24 martie 2026
„Trimitere preliminară – Stat de drept – Protecție jurisdicțională efectivă în domeniile reglementate de dreptul Uniunii – Independența judecătorilor – Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE – Articolul 47 al doilea paragraf din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Reglementare și jurisprudență naționale care interzic instanțelor naționale să repună în discuție legitimitatea instanțelor și a organelor constituționale sau să constate ori să aprecieze legalitatea numirii judecătorilor sau a competențelor jurisdicționale ale acestora – Obligația judecătorului sesizat cu o cerere de recuzare a unui alt judecător de a verifica respectarea cerinței unei «instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege» – Numirea judecătorilor de drept comun în Polonia – Lipsa de independență a Krajowa Rada Sądownictwa (Consiliul Național al Magistraturii, Polonia) – Lipsa unei căi de atac efective pentru candidații la postul de judecător în cauză – Judecător care nu constituie o «instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege» – Posibilitatea de a înlătura un judecător dintr‑un complet de judecată”
State membre – Obligații – Stabilirea căilor de atac necesare pentru asigurarea unei protecții jurisdicționale efective – Respectarea principiului independenței judecătorilor – Supremație – Obligațiile instanțelor naționale – Reglementare și jurisprudență naționale care interzic instanțelor naționale să repună în discuție legitimitatea instanțelor și a organelor constituționale sau să constate ori să aprecieze legalitatea numirii judecătorilor sau a competențelor jurisdicționale ale acestora – Inadmisibilitate – Obligația judecătorului sesizat cu o cerere de recuzare a unui alt judecător întemeiată pe condițiile de numire a acestuia de a verifica respectarea cerinței unei instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege
[art. 19 alin. (1) al doilea paragraf TUE; art. 267 TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47]
(a se vedea punctele 55-66 și dispozitiv 1)
Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Aplicarea dreptului Uniunii în litigiul principal – Excludere – Furnizarea tuturor elementelor de interpretare proprii dreptului Uniunii instanței de trimitere – Includere
(art. 267 TFUE)
(a se vedea punctul 80)
State membre – Obligații – Stabilirea căilor de atac necesare pentru asigurarea unei protecții jurisdicționale efective – Respectarea cerinței unei instanțe instituite prin lege – Cerere de recuzare a unui judecător – Verificare de către instanța națională sesizată cu o astfel de cerere a unei astfel de cerințe – Judecător numit într‑un astfel de post în urma unei proceduri care implică un organ care nu prezintă garanții de independență – Lipsa unei căi de atac efective pentru candidații la postul de judecător în cauză – Lipsa impactului acestor împrejurări asupra independenței și imparțialității judecătorului menționat – Condiție
[art. 19 alin. (1) al doilea paragraf TUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47]
(a se vedea punctele 79 și 81-94 și dispozitiv 2)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Sąd Rejonowy Poznań Stare Miasto w Poznaniu (Tribunalul Districtual din Poznań‑Stare Miasto, Poznań, Polonia), Curtea, reunită în Marea Cameră, aduce precizări jurisprudenței sale referitoare la cerința unei „instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege”, în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și al articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”). Mai precis, aceasta se pronunță cu privire la întinderea examinării pe care trebuie să o efectueze judecătorul însărcinat să se pronunțe cu privire la cererea de recuzare a unui judecător de drept comun ca urmare a unor neregularități privind numirea sa, precum și cu privire la modul în care trebuie să procedeze în conformitate cu aceasta.
În cadrul unui litigiu referitor la o creanță, pârâtul din litigiul principal a solicitat, printr‑o scrisoare din 21 mai 2021, recuzarea judecătoarei S. C., însărcinată cu examinarea acestei cauze. El a arătat că această persoană nu fusese numită în mod valabil în funcția de judecător, întrucât rezoluția privind numirea sa ar fi fost adoptată de Krajowa Rada Sądownictwa (Consiliul Național al Magistraturii, Polonia) (denumit în continuare „KRS”), în noua sa compunere, a cărei conformitate cu Constituția a fost pusă la îndoială de Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă, Polonia).
Cu examinarea acestei cereri de recuzare a fost sesizată instanța de trimitere, în complet de judecător unic, care a exprimat îndoieli cu privire la anumite aspecte ale numirii judecătoarei S. C.
În acest context, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei pentru a solicita Curții în esență să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii, pe de o parte, a procedurii de numire a judecătorului în discuție, ținând seama în special de compunerea și de rolul KRS în această procedură, precum și de lipsa unei căi de atac efective a participanților la procedura menționată, și, pe de altă parte, a dispozițiilor naționale aplicabile, astfel cum au fost interpretate de Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională, Polonia), în temeiul cărora examinarea legalității numirii unui judecător este de competența exclusivă limitată a Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Camera de control extraordinar și cauze publice, Polonia) a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) (
1
).
Aprecierea Curții
Într‑o primă etapă, Curtea declară că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, articolul 47 din cartă, precum și principiul supremației dreptului Uniunii se opun reglementării unui stat membru și jurisprudenței Curții Constituționale a acestuia referitoare la interpretarea Constituției statului membru amintit, precum și a acestei reglementări care conferă unui organ o competență exclusivă de a se pronunța cu privire la o cerere de recuzare a unui judecător întemeiată pe condițiile de numire a acestuia, privând în același timp organul respectiv de posibilitatea de a examina o asemenea cerere dacă prin aceasta se repune în discuție legalitatea procedurii de numire a judecătorului menționat. Curtea precizează că revine instanței naționale sesizate cu o asemenea cerere de recuzare sarcina de a înlătura aplicarea acestei reglementări, astfel cum este interpretată în jurisprudența Curții Constituționale, și de a examina ea însăși legalitatea numirii respectivului judecător, în special verificând dacă acesta din urmă îndeplinește cerința unei „instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege” și, dacă este cazul, pronunțând recuzarea aceluiași judecător dacă eventualele neregularități care afectează această numire implică o încălcare a acestei cerințe.
În speță, instanța de trimitere trebuie, așadar, să înlăture reglementarea poloneză, interpretată în special de Curtea Constituțională în hotărârea sa din 14 iulie 2021, care îi interzice să examineze legalitatea numirii judecătoarei S. C. și care o obligă să trimită această examinare Camerei de control extraordinar și cauze publice, pentru a efectua ea însăși examinarea menționată și pentru a proceda, dacă este cazul, în conformitate cu această examinare.
În această privință, Curtea arată de asemenea că, având în vedere caracterul sistemic al numirilor nelegale pe posturile de judecători în Polonia, care privesc aproximativ 30 % dintre judecătorii acestui stat membru, o apreciere de la caz la caz a respectării cerinței unei „instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege”, în cadrul procedurilor de recuzare întemeiate pe condițiile de numire a judecătorilor în cauză, nu poate fi suficientă în principiu pentru a asigura respectarea deplină a cerinței, care decurge din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, de examinare a cauzelor ce intră sub incidența dreptului Uniunii de către instanțe independente. Astfel, existența unor atingeri sistemice sau generalizate aduse independenței puterii judecătorești naționale este susceptibilă să compromită atât buna funcționare a procedurii trimiterii preliminare, cât și uniformitatea, coerența și efectul deplin al dreptului la protecție jurisdicțională efectivă, a cărui componentă esențială o constituie această procedură.
Prin urmare, pe de o parte, pentru a restabili încrederea publicului în sistemul judiciar și pentru a asigura respectarea principiului separării puterilor și, pe de altă parte, pentru a garanta continuitatea și eficacitatea funcționării justiției, inclusiv efectivitatea mecanismului trimiterii preliminare, ordinea juridică națională trebuie, în temeiul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, să stabilească un cadru normativ care să permită să se aprecieze posibilitățile persoanelor numite în mod nelegal pe posturi de judecător de a continua să își exercite funcția. Această dispoziție nu impune însă statelor membre un model unic pentru a garanta o protecție jurisdicțională efectivă și nici pentru a restabili încrederea publicului în sistemul judiciar. Astfel, statele membre dispun de o largă marjă de apreciere în ceea ce privește conținutul concret al cadrului normativ stabilit în acest scop, cu condiția însă ca acesta să asigure că numai persoanele numite în mod nelegal care prezintă garanții suficiente de independență și de imparțialitate pot continua să își exercite funcțiile
Într‑o a doua etapă, Curtea constată că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolul 47 din cartă nu se opun calificării drept „instanță judecătorească independentă și imparțială” a unui complet de judecată din care face parte un judecător unic care a fost numit pe post în urma unei proceduri de numire caracterizate prin faptul că, în primul rând, candidatura acestui judecător a fost recomandată de un organ care nu prezintă garanții de independență suficiente pentru a înlătura orice îndoială legitimă în percepția justițiabililor cu privire la legalitatea procedurilor de numire a judecătorilor în care intervine organul respectiv și, în al doilea rând, participanții la această procedură de numire nu dispuneau de un drept la o cale de atac jurisdicțională efectivă, în lipsa altor elemente relevante privind contextul care a însoțit procedura menționată care ar fi de o asemenea natură și gravitate încât, privite în ansamblu, să poată repune în discuție independența sau imparțialitatea judecătorului menționat.
Curtea amintește cu privire la acest aspect că o neregularitate săvârșită cu ocazia numirii unui judecător sau a mai mulți judecători în cadrul sistemului judiciar în cauză implică o încălcare a cerinței unei „instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege” atunci când printre altele această neregularitate este de o asemenea natură și gravitate încât creează un risc real ca alte ramuri ale puterii, în special executivul, să poată exercita o putere discreționară nejustificată care să pună în pericol integritatea rezultatului la care conduce procesul de numire și care să dea naștere astfel unei îndoieli legitime, în percepția justițiabililor, în ceea ce privește independența și imparțialitatea judecătorului sau a judecătorilor în cauză.
Revine instanței de trimitere, în ultimă instanță, sarcina de a aprecia eventualele nereguli care ar fi fost săvârșite în cadrul procedurii de numire a lui S. C. și impactul pe care acestea îl pot avea asupra calității sale de judecător care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 47 din cartă.
Referitor la considerațiile de care trebuie să se țină seama în această privință, Curtea subliniază că, în ceea ce privește faptul că candidatura judecătoarei S. C. a fost recomandată de KRS în noua sa compunere, împrejurarea că acest organ nu prezintă garanții de independență suficiente nu poate în sine să permită să se concluzioneze în sensul unei încălcări a cerințelor inerente articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolului 47 din cartă. Situația este aceeași în ceea ce privește lipsa unei căi de atac jurisdicționale efective pentru participanții la procedura de numire în cauză, o cale de atac fiind posibilă numai în fața Camerei de control extraordinar și cauze publice, care nu îndeplinește ea însăși cerința unei „instanțe judecătorești constituite în prealabil prin lege” (
2
). Aceste două împrejurări, luate în considerare izolat, nu permit astfel să se concluzioneze că judecătoarea în cauză nu îndeplinește o asemenea cerință și, prin urmare, să se pronunțe recuzarea acesteia.
Prin urmare, pentru a aprecia dacă judecătorii îndeplinesc cerințele de independență și de imparțialitate și constituie o „instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege”, în sensul dispoziției menționate anterior, nu trebuie să se examineze numai elementele aferente procedurii lor de numire, ci trebuie să se ia în considerare și alte elemente contextuale relevante, efectuându‑se o apreciere globală a tuturor elementelor care însoțesc numirea lor.
În speță, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, rezultă că nicio altă împrejurare de fapt și de drept care a însoțit numirea judecătoarei S. C. nu pare de natură să repună în discuție independența sau imparțialitatea acestei judecătoare.
(
1
)	În special hotărârea Curții Constituționale din 14 iulie 2021 (cauza P 7/20). Această hotărâre a fost examinată de Curte, ulterior introducerii cererii de decizie preliminară în cauza în discuție, în Hotărârea din 18 decembrie 2025, Comisia/Polonia (Control ultra vires al jurisprudenței Curții – Supremația dreptului Uniunii) (C‑448/23, EU:C:2025:975).
(
2
)	În Hotărârea din 21 decembrie 2023, Krajowa Rada Sądownictwa (Menținerea în funcție a unui judecător) (C‑718/21, EU:C:2023:1015), Curtea a constatat că această cameră nu are calitatea de „instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege”.