62019CJ0546_RES
Cauza C‑546/19
BZ
împotriva
Westerwaldkreis
(cerere de decizie preliminară formulată de Bundesverwaltungsgericht)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 3 iunie 2021
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Politica în domeniul imigrației – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Directiva 2008/115/CE – Articolul 2 alineatul (1) – Domeniu de aplicare – Resortisant al unei țări terțe – Condamnare penală în statul membru – Articolul 3 punctul 6 – Interdicție de intrare – Motive de ordine publică și de siguranță publică – Retragerea deciziei de returnare – Legalitatea interdicției de intrare”
Întrebări preliminare – Admisibilitate – Limite – Întrebări vădit lipsite de pertinență și întrebări ipotetice adresate într‑un context care exclude un răspuns util
(art. 267 TFUE)
(a se vedea punctul 38)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind imigrarea – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Directiva 2008/115 – Domeniu de aplicare – Interdicție de intrare pentru motive de siguranță publică și de ordine publică – Stat membru care nu a făcut uz de posibilitatea de a nu aplica directiva menționată față de resortisanții care fac obiectul returnării ca sancțiune de drept penal sau ca urmare a unei sancțiuni de drept penal – Includere
[Directiva 2008/115 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 2 alin. (1) și art. 3 pct. 2]
(a se vedea punctele 44-58 și dispozitiv 1)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind imigrarea – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Interdicție de intrare – Punctul de plecare al efectelor interdicției de intrare menționate – Data plecării efective a persoanei interesate de pe teritoriul statului membru vizat
(Directiva 2008/115 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 pct. 3)
(a se vedea punctul 52)
Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind imigrarea – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Decizie de returnare luată împotriva unui astfel de resortisant, însoțită de o interdicție de intrare pronunțată ca urmare a unei condamnări penale sau a riscului pentru ordinea publică sau securitatea națională – Resortisant care nu a părăsit efectiv teritoriul statelor membre – Menținerea în vigoare a interdicției de intrare după retragerea deciziei de returnare – Inadmisibilitate
[Directiva 2008/115 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1, art. 3 pct. 3 și 6 și art. 11 alin. (1)]
(a se vedea punctele 54 și 56-61 și dispozitiv 2)
Rezumat
BZ, resortisant al unei țări terțe, locuiește în Germania din anul 1990. Chiar dacă avea, din momentul respectiv, obligația să părăsească teritoriul, acesta și‑a continuat șederea în acest stat membru pe baza unei „suspendări temporare a îndepărtării”, prelungită în mod regulat, întemeiată pe dreptul național.
În 2013, BZ a fost condamnat la o pedeapsă privativă de libertate pentru susținerea terorismului, iar în 2014 a beneficiat de suspendarea executării restului de pedeapsă.
Ca urmare a acestei condamnări penale, Westerwaldkreis (districtul Westerwald, Germania) a dispus, printr‑un ordin din 24 februarie 2014, expulzarea lui BZ și a pronunțat o interdicție de intrare și de ședere în Germania pentru o perioadă de șase ani, redusă ulterior la patru ani, începând de la data la care BZ va fi părăsit efectiv teritoriul german și limitată cel târziu la 21 iulie 2023. În același timp, districtul Westerwald i‑a transmis lui BZ un ordin de părăsire a teritoriului sub sancțiunea îndepărtării, pe care însă l‑a retras în cadrul unei proceduri administrative de opoziție.
Întrucât acțiunea formulată împotriva măsurilor adoptate în privința sa a fost respinsă, BZ a declarat apel împotriva deciziei de respingere în fața Oberverwaltungsgericht Rheinland‑Pfalz (Tribunalul Administrativ Superior din Renania‑Palatinat, Germania).
În 2017, o cerere de azil a lui BZ a fost respinsă ca vădit nefondată de autoritatea germană competentă. Această autoritate a constatat de asemenea că BZ nu putea fi returnat în Siria, deoarece, în ceea ce privește această țară, erau îndeplinite condițiile pentru interzicerea îndepărtării.
Întrucât apelul având ca obiect anularea ordinului de expulzarea și stabilirea duratei interdicției de intrare și de ședere a fost respins printr‑o hotărâre din 5 aprilie 2018, BZ a formulat recurs împotriva acestei hotărâri în fața Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Germania). Pe de o parte, această instanță a respins recursul formulat de BZ, în măsura în care această acțiune privea ordinul de expulzare adoptat în privința sa, care a devenit astfel definitiv. Pe de altă parte, ea a continuat procedura recursului, în măsura în care viza decizia de a reduce durata interdicției de intrare și de ședere care însoțește acest ordin la patru ani de la data unei eventuale plecări a lui BZ de pe teritoriul german și până la 21 iulie 2023 cel târziu.
Instanța de trimitere ridică problema dacă Directiva privind returnarea (
1
) se aplică unei interdicții de intrare precum cea în cauză, pronunțată împotriva unui resortisant al unei țări terțe în scopuri „care nu sunt legate de migrație”. Îndoielile sale rezultă din faptul că, potrivit „Manualului privind returnarea” al Comisiei (
2
), normele aplicabile interdicțiilor de intrare emise în legătură cu returnarea (
3
) în temeiul Directivei privind returnarea „nu afectează interdicțiile de intrare emise în alte scopuri care nu sunt legate de migrație”. Această instanță menționează însă că Germania nu a făcut uz de posibilitatea conferită statelor membre de articolul 2 alineatul (2) litera (b) din Directiva privind returnarea de a nu aplica respectiva directivă resortisanților unor țări terțe care fac obiectul returnării ca sancțiune de drept penal sau ca urmare a unei sancțiuni de drept penal, în conformitate cu dreptul național.
Dacă este cazul, instanța de trimitere ridică problema compatibilității cu dreptul Uniunii a menținerii unei interdicții de intrare (
4
), pronunțată de un stat membru împotriva unui resortisant al unei țări terțe care se află pe teritoriul său și care face obiectul unui ordin de expulzare, devenit definitiv, atunci când decizia de returnare adoptată în privința acestui resortisant de statul membru menționat a fost retrasă. Ea precizează în această privință că, în dreptul german, un ordin de expulzare nu constituie o „decizie de returnare” (
5
) în sensul Directivei privind returnarea, spre deosebire de un ordin de părăsire a teritoriului sub sancțiunea îndepărtării.
Prin urmare, instanța de trimitere a decis să solicite Curții lămuriri privind domeniul de aplicare al Directivei privind returnarea și legătura stabilită în cadrul acesteia între interdicția de intrare și decizia de returnare.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea statuează că intră în domeniul de aplicare al Directivei privind returnarea o interdicție de intrare și de ședere, pronunțată de un stat membru, care nu a făcut uz de posibilitatea pe care i‑o conferă articolul 2 alineatul (2) litera (b) din această directivă, împotriva unui resortisant al unei țări terțe care se află pe teritoriul său și care face obiectul unui ordin de expulzare pentru motive de siguranță publică și de ordine publică în temeiul unei condamnări penale anterioare.
În această privință, Curtea amintește că, potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva privind returnarea, aceasta se aplică resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru. Având în vedere definiția „șederii ilegale” din Directiva privind returnarea, orice resortisant al unei țări terțe care este prezent pe teritoriul unui stat membru fără să îndeplinească condițiile de intrare, de ședere sau de reședință în acesta se află, în virtutea acestui unic fapt, în situație de ședere ilegală și, prin urmare, intră în domeniul de aplicare al directivei menționate.
Rezultă că domeniul de aplicare al acestei directive este definit prin referire numai la situația de ședere ilegală în care se află un resortisant al unei țări terțe, independent de motivele aflate la originea acestei situații sau de măsurile care pot fi adoptate în privința acestui resortisant. Or, domeniul de aplicare al Directivei privind returnarea nu ar putea fi modificat printr‑o recomandare a Comisiei, lipsită de efect obligatoriu.
În al doilea rând, Curtea statuează că Directiva privind returnarea se opune menținerii în vigoare a unei interdicții de intrare și de ședere, pronunțată de un stat membru împotriva unui resortisant al unei țări terțe care se află pe teritoriul său și care face obiectul unui ordin de expulzare, devenit definitiv, adoptat pentru motive de siguranță publică și de ordine publică, în temeiul unei condamnări penale anterioare, atunci când decizia de returnare adoptată în privința acestui resortisant de statul membru menționat a fost retrasă, chiar dacă acest ordin de expulzare a rămas definitiv.
Pentru a ajunge la această concluzie, Curtea arată că din Directiva privind returnarea (
6
) rezultă că o interdicție de intrare este menită să completeze o decizie de returnare, interzicând persoanei în cauză, pentru o perioadă determinată după „returnarea” sa, astfel cum este definită de directivă, și, așadar, după plecarea sa de pe teritoriul statelor membre, să intre din nou pe acest teritoriu și să locuiască acolo în continuare. Prin urmare, o interdicție de intrare nu își produce efectele decât din momentul în care persoana în cauză părăsește efectiv teritoriul statelor membre.
În speță, interdicția de intrare pronunțată împotriva lui BZ nu mai însoțește nicio decizie de returnare. În măsura în care o interdicție de intrare care ține de Directiva privind returnarea își poate produce efectele juridice numai ca urmare a executării deciziei de returnare, ea nu poate fi menținută în vigoare după retragerea acestei decizii.
În consecință, atunci când un stat membru se confruntă cu un resortisant al unei țări terțe care se află pe teritoriul său fără un permis de ședere valabil, el trebuie să stabilească dacă este necesar să i se elibereze acestui resortisant un nou permis de ședere. Dacă nu este necesar, va trebui să adopte în privința resortisantului respectiv o decizie de returnare care, în conformitate cu articolul 11 alineatul (1) din Directiva privind returnarea, va putea sau va trebui să fie însoțită de o interdicție de intrare, în sensul articolului 3 punctul 6 din această directivă.
Curtea consideră că este contrar Directivei privind returnarea să se tolereze existența unui statut intermediar de resortisanți ai unor țări terțe care s‑ar afla pe teritoriul unui stat membru fără drept și fără permis de ședere și care, eventual, ar face obiectul unei interdicții de intrare, fără ca nicio decizie de returnare validă să subziste în privința lor. Faptul că un ordin de expulzare, precum cel adoptat în privința lui BZ, a rămas definitiv nu poate justifica menținerea în vigoare a unei interdicții de intrare, în condițiile în care nu subzistă nicio decizie de returnare în privința lui BZ.
Aceste considerații sunt valabile și în privința resortisanților unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru care, precum BZ, nu pot fi îndepărtați, deoarece principiul nereturnării se opune îndepărtării. Potrivit directivei, într‑adevăr, această împrejurare nu justifică neadoptarea unei decizii de returnare în privința unui resortisant al unei țări terțe aflat într‑o asemenea situație, ci numai amânarea îndepărtării acestuia, în executarea deciziei menționate.
(
1
)	Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348, p. 98, denumită în continuare „Directiva privind returnarea”).
(
2
)	Recomandarea (UE) 2017/2338 a Comisiei din 16 noiembrie 2017 de instituire a unui manual comun în materie de returnare care să fie utilizat de autoritățile competente ale statelor membre atunci când desfășoară activități legate de returnare (JO 2017, L 339, p. 83).
(
3
)	Ceea ce desemnează interdicțiile de intrare legate de încălcarea normelor privind migrația în statele membre.
(
4
)	Definită la articolul 3 punctul 6 din Directiva privind returnarea ca o decizie sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară care interzice intrarea și șederea pe teritoriul statelor membre pentru o anumită perioadă și care însoțește o decizie de returnare.
(
5
)	Definită la articolul 3 punctul 4 din Directiva privind returnarea ca o decizie sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară prin care șederea unui resortisant al unei țări terțe este stabilită sau declarată ca fiind ilegală și prin care se impune sau se stabilește obligația de returnare.
(
6
)	Mai precis, articolul 3 punctele 4 și 6 și articolul 11 alineatul (1) din aceasta.