62016CO0173
ORDONANȚA CURȚII (Camera a șasea)
22 iunie 2016 (
*1
)
„Trimitere preliminară — Articolul 99 din Regulamentul de procedură al Curții — Lipsa unei îndoieli rezonabile — Competență judiciară în materie matrimonială — Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 — Articolul 16 alineatul (1) litera (a) — Stabilirea datei la care este sesizată o instanță — Noțiunea «data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent»”
În cauza C‑173/16,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Court of Appeal (Curtea de Apel, Irlanda), prin decizia din 18 martie 2016, primită de Curte la 29 martie 2016, în procedura
M. H.
împotriva
M. H.,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul A. Arabadjiev, președinte de cameră, și domnii C. G. Fernlund (raportor) și S. Rodin, judecători,
avocat general: domnul Y. Bot,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia, luată după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, conform articolului 99 din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 16 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între M. H. și M. H. cu privire la ruperea legăturii de familie.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Articolul 16 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Sesizarea unei instanțe judecătorești”, prevede la alineatul (1):
„O instanță judecătorească se consideră sesizată:
(a)
la data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie notificat sau comunicat pârâtului
sau
(b)
în cazul în care actul trebuie notificat sau comunicat înainte de a fi depus la instanță, la data primirii acestuia de către autoritatea responsabilă pentru notificare sau comunicare, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie depus la instanță.”
4
Articolul 19 alineatele (1) și (3) din acest regulament prevede:
„(1)   În cazul în care se introduc cereri de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei între aceleași părți în fața unor instanțe judecătorești din state membre diferite, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate.
[…]
(3)   În cazul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența în favoarea acesteia.
În acest caz, partea care a introdus acțiunea la instanța sesizată în al doilea rând poate intenta respectiva acțiune la prima instanță sesizată.”
Dreptul irlandez
5
Conform normelor de procedură aplicabile în Irlanda, astfel cum au fost prezentate de instanța de trimitere, o procedură este inițiată atunci când citația („summons”) este emisă („issued”) de grefa instanței în cauză. Nu este necesară notificarea citației înainte de inițierea procedurii. Odată emisă, citația se notifică pârâtului.
6
Deși se consideră că procedura este pendinte numai atunci când a fost inițiată după emiterea citației, instanța respectivă este totuși competentă să se pronunțe în procedura în cauză înainte de această emitere. Aceasta este situația în procedurile de dreptul familiei în caz de urgență.
Dreptul Regatului Unit
7
Potrivit deciziei de trimitere, normele de procedură aplicabile în Regatul Unit (Anglia și Țara Galilor) sunt asemănătoare cu cele aplicabile în Irlanda și prezentate la punctele 5 și 6 din prezenta ordonanță. Cu toate acestea, în locul unei citații, actul de sesizare a instanței este o cerere introductivă („petition”).
Litigiul principal și întrebarea preliminară
8
Domnul M. H., reclamantul din litigiul principal, și doamna M. H., pârâta din litigiul principal, s‑au căsătorit la 26 iunie 1982.
9
Pârâta din litigiul principal a introdus o cerere de divorț care a fost primită de grefa instanței competente în cauzele de dreptul familiei din Regatul Unit (Anglia și Țara Galilor) la ora 7.53, la 7 septembrie 2015. Pe această cerere introductivă s‑a aplicat o ștampilă indicând data la ora 10.30 cel târziu în aceeași zi. Cererea respectivă a fost eliberată ulterior de grefa instanței în cauză la 11 septembrie 2015. Ea a fost notificată reclamantului din litigiul principal la 15 septembrie 2015.
10
Reclamantul din litigiul principal a introdus o cerere de separare de drept la grefa High Court (Înalta Curte, Irlanda) la 7 septembrie 2015, în jurul orei 14.30, care a eliberat‑o la scurt timp, la aceeași dată. Cererea a fost notificată pârâtei din litigiul principal la 9 septembrie 2015.
11
Se consideră că procedura de divorț inițiată de pârâta din litigiul principal în fața instanței competente în cauzele de dreptul familiei din Regatul Unit (Anglia și Țara Galilor) datează din 11 septembrie 2015 și este pendinte în fața acestei instanțe de la data respectivă. Se consideră că procedura de separare de drept inițiată de reclamantul din litigiul principal în fața High Court (Înalta Curte) în Irlanda datează din 7 septembrie 2015 și este pendinte în fața instanței amintite de la această dată.
12
În cadrul procedurii inițiate în Irlanda, părțile din litigiul principal au solicitat High Court (Înalta Curte) să declare că această instanță, în ceea ce privește reclamantul din litigiul principal, și, respectiv, instanța competentă în cauzele de dreptul familiei din Regatul Unit (Anglia și Țara Galilor), în ceea ce privește pârâta din litigiul principal, reprezentau prima instanță sesizată, în vederea aplicării articolului 19 din Regulamentul nr. 2201/2003.
13
High Court (Înalta Curte) s‑a pronunțat cu privire la aceste cereri, statuând, în temeiul articolului 16 din Regulamentul nr. 2201/2003, că instanța competentă în cauzele de dreptul familiei din Regatul Unit (Anglia și Țara Galilor) era prima instanță sesizată.
14
Reclamantul din litigiul principal a declarat apel împotriva acestei decizii în fața instanței de trimitere.
15
În aceste condiții, Court of Appeal (Curtea de Apel, Irlanda) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„«Data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței», prevăzută la articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul 2201/2003, trebuie interpretată ca referindu‑se la:
a)
data la care actul de sesizare a instanței este primit de instanță, chiar dacă această primire nu determină prin ea însăși declanșarea procedurii în conformitate cu dreptul național, sau
b)
data la care, după primirea de către instanță a actului de sesizare, se declanșează procedura în conformitate cu dreptul național?”
16
Instanța de trimitere a solicitat Curții judecarea cauzei potrivit procedurii accelerate în temeiul articolului 105 din Regulamentul de procedură al Curții.
Cu privire la întrebarea preliminară
17
În temeiul articolului 99 din Regulamentul de procedură, atunci când răspunsul la o întrebare formulată cu titlu preliminar poate fi în mod clar dedus din jurisprudență, Curtea, la propunerea judecătorului raportor și după ascultarea avocatului general, poate oricând să decidă să se pronunțe prin ordonanță motivată.
18
Se impune aplicarea acestei dispoziții în prezenta cauză.
19
Ținând seama de soluționarea cauzei prin prezenta ordonanță adoptată în temeiul articolului 99 din Regulamentul de procedură, nu este necesară pronunțarea asupra cererii de procedură accelerată.
20
Instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că „data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent”, în sensul acestei dispoziții, este data la care intervine această depunere la instanța în cauză, chiar dacă aceasta nu determină prin ea însăși declanșarea imediată a procedurii potrivit dreptului național.
21
Curtea s‑a pronunțat recent, în Hotărârea din 6 octombrie 2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654), cu privire la o problemă de litispendență între două proceduri în fața a două instanțe din state membre diferite, una în materie de divorț, iar cealaltă în materie de separare de drept.
22
În ceea ce privește finalitatea normelor de litispendență prevăzute la articolul 19 din Regulamentul nr. 2201/2003, Curtea a arătat că aceste norme urmăresc să evite desfășurarea unor proceduri paralele la instanțe judecătorești din diferite state membre și contrarietatea hotărârilor judecătorești care ar putea rezulta din acestea. În acest scop, legiuitorul Uniunii Europene a intenționat să instituie un mecanism clar și eficace de rezolvare a cazurilor de litispendență (a se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, A, C‑489/14, EU:C:2015:654, punctul 29).
23
Astfel cum reiese din termenii „prima instanță sesizată” și „instanța sesizată în al doilea rând”, care figurează la articolul 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2201/2003, acest mecanism se întemeiază pe ordinea cronologică în care au fost sesizate instanțele în cauză.
24
Pentru a determina data la care o instanță se consideră sesizată și, astfel, pentru a stabili care este prima instanță sesizată, trebuie să se facă referire la articolul 16 din regulamentul menționat, intitulat „Sesizarea unei instanțe judecătorești”.
25
Curtea a statuat, la punctul 30 din Ordonanța din 16 iulie 2015, P (C‑507/14, nepublicată, EU:C:2015:512), că acest articol conține o definiție autonomă a datei la care este necesar să se considere că o instanță a fost sesizată. Legiuitorul Uniunii a reținut o noțiune uniformă a datei de sesizare a unei instanțe care este determinată, în funcție de sistemul procedural analizat, de realizarea unui singur act, și anume depunerea actului de sesizare a instanței sau notificarea, însă ia totuși în considerare realizarea efectivă a celui de al doilea act mai târziu. Astfel, potrivit articolului 16 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, data sesizării este data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie notificat sau comunicat pârâtului (Ordonanța din 16 iulie 2015, P, C‑507/14, nepublicată, EU:C:2015:512, punctul 32).
26
Curtea a constatat că, potrivit articolului 16 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, sesizarea instanței nu necesită îndeplinirea a două condiții, și anume depunerea actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, precum și notificarea sau comunicarea către pârât a acestui act, ci îndeplinirea unei singure condiții, respectiv depunerea actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent. Potrivit dispoziției menționate, numai această depunere constituie sesizarea instanței, cu condiția ca reclamantul să nu fi neglijat în continuare să ia măsurile pe care era obligat să le ia pentru ca actul să fie notificat sau comunicat pârâtului (Ordonanța din 16 iulie 2015, P, C‑507/14, nepublicată, EU:C:2015:512, punctul 37).
27
În ceea ce privește această condiție, Curtea a arătat că obiectivul său este de a asigura o protecție împotriva abuzurilor de procedură. Astfel, s‑ar ține seama, în scopul verificării condiției respective, nu de întârzierile care s‑ar datora sistemului judiciar al instanței, ci numai de lipsa de diligență a reclamantului (Ordonanța din 16 iulie 2015, P, C‑507/14, nepublicată, EU:C:2015:512, punctul 34).
28
Reiese din considerațiile care precedă și așa cum a menționat instanța de trimitere, că, odată stabilit care dintre cele două opțiuni prevăzute la articolul 16 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 se aplică, conform opțiunii efectuate de statul membru în cauză, data la care o instanță a fost sesizată se bazează pe simpla constatare obiectivă, în cadrul primei opțiuni, prevăzută la acest articol 16 alineatul (1) litera (a), a datei depunerii la instanța respectivă a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent, independent de orice normă națională procedurală prin care se urmărește să se stabilească când și în ce împrejurări se inițiază procedura sau se consideră că este pendinte, cu condiția ca cerința referitoare la comunicarea sau la notificarea acestui act către pârât să nu fi fost neglijată în continuare de reclamant.
29
În consecință, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie interpretat în sensul că „data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent”, în sensul acestei dispoziții, este data la care intervine această depunere la instanța în cauză, chiar dacă aceasta nu determină prin ea însăși declanșarea imediată a procedurii potrivit dreptului național.
Cu privire la cheltuielile de judecată
30
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Articolul 16 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, trebuie interpretat în sensul că „data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței sau a unui act echivalent”, în sensul acestei dispoziții, este data la care intervine această depunere la instanța în cauză, chiar dacă aceasta nu determină prin ea însăși declanșarea imediată a procedurii potrivit dreptului național.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.