62019CC0585
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GIOVANNI PITRUZZELLA
prezentate la 11 noiembrie 2020 (
1
)
Cauza C‑585/19
Academia de Studii Economice din București
împotriva
Organismului Intermediar pentru Programul Operațional Capital Uman – Ministerul Educației Naționale
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunalul București (România)]
„Cerere de decizie preliminară – Directiva 2003/88 – Lucrători care au încheiat mai multe contracte de muncă – Timp de lucru și perioade de repaus – Durata maximă a timpului de lucru zilnic și a timpului de lucru săptămânal – Aplicare per lucrător sau per contract”
1.
Limitele privind durata zilei și a săptămânii de lucru impuse de Directiva 2003/88 (
2
) se aplică și în cazul în care un lucrător a încheiat mai multe contracte cu același angajator? Sau trebuie aplicate „per contract” și, prin urmare, va trebui să se evalueze pentru fiecare contract de muncă eventuala depășire a limitelor menționate?
2.
Acestea sunt în esență problemele juridice cu privire la fondul prezentei cauze, care oferă Curții ocazia de a preciza, pentru prima dată, interpretarea unor dispoziții ale Directivei 2003/88 care sunt aplicate, sub acest aspect, în mod diferit în diversele state membre.
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
3.
Considerentele (1), (4), (5) și (11) ale Directivei 2003/88 au următorul cuprins:
„(1)
Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru [JO 1993, L 307, p. 18], care stabilește cerințele minime de securitate și sănătate în materie de organizare a timpului de lucru, aplicabile perioadelor de repaus zilnic, pauzelor, repaus[ului] săptămânal, timpul[ui] de lucru maxim săptămânal, concediul[ui] anual, precum și anumit[or] aspecte ale muncii de noapte, munc[ii] în ture și ritmul[ui] muncii, a fost modificată în mod semnificativ; din motive de claritate, este necesară codificarea dispozițiilor în cauză.
[…]
(4)
Îmbunătățirea securității, igienei și sănătății lucrătorilor la locul de muncă reprezintă un obiectiv care nu trebuie subordonat considerentelor cu caracter pur economic.
(5)
Toți lucrătorii trebuie să dispună de perioade de repaus suficiente; noțiunea de repaus trebuie exprimată în unități de timp, adică în zile, ore sau fracțiuni ale acestora; lucrătorilor din Comunitate trebuie să li se acorde perioade minime de repaus – zilnic, săptămânal și anual – și perioade de pauză adecvate; este, de asemenea, necesar în acest context să se stabilească o limită maximă pentru durata săptămânii de lucru.
[…]
(11)
Modalitățile de muncă specifice pot avea efecte dăunătoare asupra securității și sănătății lucrătorilor; organizarea muncii după un anumit ritm trebuie să ia în considerare principiul general al adaptării muncii la lucrător.”
4.
Articolul 1 din Directiva 2003/88 prevede:
„(1)   Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
(2)   Prezenta directivă se aplică:
(a)
perioadelor minime de repaus zilnic, repaus săptămânal și concediu anual, precum și pauzelor și timpului de lucru maxim săptămânal;
(b)
anumitor aspecte ale muncii de noapte, ale muncii în schimburi și ale ritmului de lucru.
(3)   Prezenta directivă se aplică tuturor sectoarelor de activitate, private sau publice, în sensul articolului 2 din Directiva 89/391/CEE, fără a aduce atingere articolelor 14, 17, 18 și 19 din prezenta directivă.
[…]”
5.
Potrivit articolului 2 din Directiva 2003/88:
„În sensul prezentei directive:
1.   prin «timp de lucru» se înțelege orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile, în conformitate cu legislațiile și practicile naționale;
2.   prin «perioadă de repaus» se înțelege orice perioadă care nu este timp de lucru;
[…]”
6.
Articolul 3 din Directiva 2003/88, intitulat „Repausul zilnic”, prevede:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de o perioadă minimă de repaus de 11 ore consecutive în decursul unei perioade de 24 de ore.”
7.
Articolul 6 din Directiva 2003/88, intitulat „Timpul de lucru maxim săptămânal”, prevede:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru ca, în funcție de necesitățile de protecție a sănătății și securității lucrătorilor:
(a)
timpul de lucru săptămânal să fie limitat prin acte cu putere de lege și acte administrative sau prin convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali;
(b)
timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, să nu depășească 48 de ore.”
8.
Potrivit articolului 17 din Directiva 2003/88, intitulat „Derogări”:
„(1)   Ținând cont de principiile generale de protecție a securității și sănătății lucrătorilor, statele membre pot deroga de la articolele 3-6, 8 și 16 atunci când, pe baza caracteristicilor specifice ale activității exercitate, durata timpului de lucru nu este măsurată și predeterminată sau poate fi determinată de lucrătorii înșiși, în special în cazul:
(a)
directorilor executivi sau al altor persoane cu puteri decizionale autonome;
(b)
lucrătorilor din cadrul asociațiilor familiale sau
(c)
lucrătorilor care oficiază ceremonii religioase în biserici și în comunitățile religioase.
[…]”
9.
Articolul 22 din Directiva 2003/88, intitulat „Dispoziții diverse”, prevede:
„(1)   Un stat membru are opțiunea de a nu aplica articolul 6, respectând totodată principiile generale de protecție a sănătății și securității lucrătorilor și cu condiția să ia măsurile necesare pentru a asigura că:
(a)
niciun angajator nu cere unui lucrător să muncească mai mult de 48 de ore într‑o perioadă de șapte zile, calculată ca medie pentru perioada de referință prevăzută la articolul 16 litera (b), dacă nu a obținut acordul prealabil al lucrătorului de a efectua o asemenea muncă;
(b)
niciun lucrător nu suferă niciun prejudiciu din partea angajatorului dacă refuză să își dea acordul de a efectua o asemenea muncă;
(c)
angajatorul ține evidențe actualizate ale tuturor lucrătorilor care efectuează o asemenea muncă;
(d)
evidențele sunt puse la dispoziția autorităților competente, care pot, din motive legate de securitatea și sănătatea lucrătorilor, să interzică sau să limiteze posibilitatea de depășire a duratei maxime de muncă săptămânale;
(e)
angajatorul furnizează autorităților competente, la cererea acestora, informații cu privire la cazurile în care lucrătorii și‑au dat acordul de a munci mai mult de 48 de ore într‑o perioadă de șapte zile, calculată ca medie pentru perioada de referință prevăzută la articolul 16 litera (b).
[…]
(3)   Dacă statele membre recurg la opțiunile prevăzute de prezentul articol, ele informează de îndată Comisia în acest sens.”
B.
Dreptul român
10.
Articolele 111, 112, 114 și 135 din Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii prevăd:
„Articolul 111: Timpul de muncă reprezintă orice perioadă în care salariatul prestează munca, se află la dispoziția angajatorului și îndeplinește sarcinile și atribuțiile sale, conform prevederilor contractului individual de muncă, contractului colectiv de muncă aplicabil și/sau ale legislației în vigoare.
Articolul 112 alineatul (1): Pentru salariații angajați cu normă întreagă, durata normală a timpului de muncă este de 8 ore pe zi și de 40 de ore pe săptămână.
[…]
Articolul 114 alineatul (1): Durata maximă legală a timpului de muncă nu poate depăși 48 de ore pe săptămână, inclusiv orele suplimentare.
[…]
Articolul 135 alineatul (1): Salariații au dreptul între două zile de muncă la un repaus care nu poate fi mai mic de 12 ore consecutive.”
II. Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
11.
Academia de Studii Economice din București (denumită în continuare „ASE”), o instituție română de învățământ superior, a primit o finanțare europeană nerambursabilă din Fondul social european, acordată de autoritățile române, mai exact de Organismul Intermediar pentru Programul Operațional Capital Uman – Ministerul Educației Naționale (denumit în continuare „OI POCU MEN”), pentru punerea în aplicare a activităților aferente proiectului POSDRU/89/1.5/S/59184 (Programul Operațional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane, cu titlul „Performanță și excelență în cercetarea postdoctorală în domeniul științelor economice din Romania”, denumit în continuare „proiectul”).
12.
La 4 iunie 2018, prin intermediul unui proces‑verbal de constatare a unor nereguli financiare, OI POCU MEN a considerat neeligibilă o parte din cheltuielile salariale aferente experților din echipa de implementare a proiectului, pentru motivul că, în perioada cuprinsă între luna octombrie a anului 2012 și luna ianuarie a anului 2013, angajații respectivi au declarat, în anumite zile, un număr total de ore convenționale mai mare decât limita maximă de 13 ore de lucru pe zi prevăzută de instrucțiunile OI POCU MEN în conformitate cu dispozițiile Directivei 2003/88.
13.
Cheltuielile considerate neeligibile, în cuantum de 13808 RON (2904 EUR), reprezintă cheltuieli salariale (salariu net, impozit, contribuții ale angajatului și ale angajatorului) aferente unor angajați din echipa de implementare a proiectului.
14.
Din dosarul litigiului principal, astfel cum arată instanța de trimitere, reiese că experții au fost angajați prin încheierea mai multor contracte de muncă cu același angajator, ASE. Se pare că aceștia au fost angajați ca salariați de instituția menționată în temeiul unui contract individual pe durată nedeterminată, cu normă întreagă de 40 de ore pe săptămână, însă au încheiat totodată unul sau mai multe contracte individuale de muncă pe durată determinată și cu fracțiune de normă cu același angajator. Astfel, în unele zile, acești angajați au înregistrat un număr total de ore de lucru cuprins între 14 și 16 ore pe zi.
15.
Contestația administrativă formulată de ASE împotriva procesului‑verbal de constatare a unor nereguli a fost respinsă de OI POCU MEN prin Decizia 1035/DDDZ/02.08.2018, a cărei anulare face obiectul cauzei aflate pe rolul instanței de trimitere (Tribunalul București, România).
16.
Decizia menționată mai sus se întemeiază, printre altele, pe argumentul potrivit căruia limita prevăzută la articolul 3 din Directiva 2003/88 (13 ore de lucru pe zi per lucrător salariat) nu s‑ar aplica fiecărui contract de muncă, ci lucrătorului, indiferent de numărul de contracte încheiate.
17.
Instanța de trimitere precizează că sumele declarate neeligibile reprezintă cheltuieli cu salariile unor experți care, în perioada cuprinsă între luna octombrie a anului 2012 și luna ianuarie a anului 2013, ar fi cumulat, în anumite zile, orele lucrate aferente normei de bază, și anume 8 ore pe zi, cu orele lucrate în cadrul proiectului și în cadrul altor proiecte sau activități. Numărul total de ore lucrate pe zi pentru aceste persoane ar fi depășit limita de 13 ore pe zi prevăzută de instrucțiunile autorității de gestionare a proiectului, care, potrivit OI POCU MEN, au fost date în conformitate cu articolele 3 și 6 din Directiva 2003/88.
18.
În aceste condiții, Tribunalul București a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Prin «timp de lucru», astfel cum este definit la articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88/CE, se înțelege «orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile» în baza unui singur contract (cu normă întreagă) sau în baza tuturor contractelor (de muncă) încheiate de acesta?
2)
Cerințele stabilite în sarcina statelor membre prin articolul 3 din Directiva 2003/88/CE (obligația de a lua măsurile necesare pentru ca fiecare lucrător să beneficieze de minimum 11 ore consecutive de repaus în decursul unei perioade de 24 de ore) și prin articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88/CE (stabilirea limitei de maximum 48 de ore, în medie, pentru timpul de lucru săptămânal, inclusiv orele suplimentare) trebuie interpretate ca instituind limite prin raportare la un singur contract sau prin raportare la toate contractele încheiate cu același angajator sau cu angajatori diferiți?
3)
În situația în care răspunsurile la întrebările 1 și 2 presupun o asemenea interpretare de natură să excludă posibilitatea ca statele membre să poată reglementa, la nivel național, aplicarea per contract a articolului 3 și a articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88/CE, în absența unor prevederi legislative naționale care să reglementeze faptul că repausul zilnic minim și timpul maxim de lucru săptămânal trebuie să se raporteze per lucrător (indiferent câte contracte de muncă încheie cu același angajator sau cu angajatori diferiți), este în măsură o instituție publică dintr‑un stat membru, care acționează în numele statului, să invoce aplicarea directă a prevederilor articolului 3 și ale articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88/CE și să sancționeze angajatorul pentru nerespectarea limitelor prevăzute de directivă pentru repausul zilnic și/sau pentru timpul de lucru maxim săptămânal?”
III. Analiză juridică
A.
Observații introductive
1. Cu privire la admisibilitate
19.
Comisia și unele dintre părțile care au intervenit în cauză au susținut teza inadmisibilității întrebărilor preliminare adresate, invocând diferite motive care pot fi în esență rezumate astfel: a) lipsa anumitor elemente de fapt necesare pentru evaluare și b) lipsa unei legături directe între aceste întrebări și obiectul litigiului principal. În plus, mai multe părți au susținut de asemenea inadmisibilitatea în parte a anumitor aspecte ale întrebărilor.
20.
Decizia de trimitere, care privește, după cum s‑a arătat, neeligibilitatea unor cheltuieli în scopul finanțării din fonduri publice, iar nu direct calculul numărului de ore de lucru în vederea verificării respectării limitelor prevăzute de Directiva 2003/88, ar fi putut, în mod cert, să fie mai completă din mai multe puncte de vedere factuale. Totuși, aceasta furnizează un minimum de informații referitoare la situația de fapt din litigiul principal și menționează dispozițiile aplicabile ale dreptului Uniunii și ale legislației naționale, permițând astfel să se înțeleagă suficient obiectul litigiului în cauză și, în general, întrebările adresate.
21.
În special, în decizia de trimitere se stabilește că OI POCU MEN a emis titlul de creanță ca urmare a nerespectării de către ASE a normelor privind numărul maxim de ore de lucru pe zi: acest aspect ni se pare suficient pentru a justifica examinarea dispozițiilor Directivei 2003/88 referitoare la limitele timpului de lucru zilnic. Va reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă OI POCU MEN a emis sau nu corect titlul de creanță în litigiu, însă, din moment ce întrebările adresate privesc interpretarea unei norme de drept al Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. În acest sens, astfel cum a confirmat recent Curtea, „numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului principal și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții” (
3
).
22.
Având în vedere această „prezumție de pertinență […], Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a unei norme a Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate” (
4
).
23.
Există îndoieli cu privire la anumite aspecte ale întrebărilor preliminare, pe care Curtea ar putea să le declare inadmisibile. Ne referim în special la consecințele nerespectării limitei privind timpul de lucru săptămânal, prevăzută la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 și vizată de a doua parte a celei de a doua întrebări preliminare. Astfel, din situația de fapt descrisă în cererea de decizie preliminară nu reiese nicio indicație cu privire la motivul pentru care această din urmă dispoziție ar fi relevantă, din moment ce ASE i se reproșează numai depășirea limitei zilnice a timpului de lucru. Totuși, analiza pe care o vom efectua pe fond cu privire la obiectivele care țin de respectarea limitelor timpului de lucru va avea caracter general și nu necesită o separare clară a aspectelor legate de limitele zilnice și săptămânale.
24.
În schimb, considerăm că este inadmisibil aspectul celei de a doua întrebări preliminare care se referă la aplicarea limitelor privind durata timpului de lucru zilnic și săptămânal prevăzute de dispozițiile Directivei 2003/88 în cazul contractelor de muncă încheiate cu angajatori diferiți. În această privință, din dosarul cauzei, precum și din observațiile formulate de ASE reiese că toate contractele respective, cel puțin cele încheiate cu experții care erau cadre didactice (puse în discuție în litigiul principal), au fost încheiate numai cu universitatea menționată. Acest aspect al celei de a doua întrebări este, așadar, ipotetic (
5
). În orice caz, el nu îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție, întrucât instanța națională nu a furnizat o prezentare a situației de fapt pe care se întemeiază acest aspect al întrebării preliminare (
6
).
2. Finalitatea Directivei 2003/88 și poziția lucrătorului în sistemul de protecție al dreptului Uniunii
25.
Adevăratul far care a ghidat Curtea în soluționarea problemelor ridicate în materia timpului de lucru este finalitatea de protecție a Directivei 2003/88, ținând seama în special de poziția de vulnerabilitate a lucrătorului în cadrul raportului contractual dintre el și angajator.
26.
Astfel, Directiva 2003/88 are ca obiectiv stabilirea unor cerințe minime destinate îmbunătățirii protecției sănătății și a securității la locul de muncă, obiectiv care este realizat, printre altele, prin apropierea reglementărilor naționale privind timpul de lucru (
7
).
27.
Această intenție este un element‑cheie în construcția dreptului social european. După ce a stabilit, în temeiul articolului 153 TFUE, principiile generale privind protecția securității și a sănătății lucrătorilor în Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989, legiuitorul a concretizat aceste orientări prin intermediul unei serii de directive specifice. Printre acestea se numără chiar Directiva 2003/88, care a codificat precedenta Directivă 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 (
8
).
28.
Pentru a atinge obiectivele menționate mai sus, dispozițiile Directivei 2003/88 prevăd perioade minime de repaus zilnic și săptămânal, precum și un plafon de 48 de ore pentru durata medie a săptămânii de lucru, inclusiv orele suplimentare.
29.
Prin dispozițiile amintite mai sus a fost pus în aplicare articolul 31 din Carta drepturilor fundamentale, care, după ce precizează la alineatul (1) că „[o]rice lucrător are dreptul la condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa”, prevede la alineatul (2) că „[o]rice lucrător are dreptul la o limitare a duratei maxime de muncă și la perioade de odihnă zilnică și săptămânală, precum și la o perioadă anuală de concediu plătit”. Acest drept este legat în mod direct de respectarea demnității umane, care este protejată mai pe larg în titlul I din cartă (
9
).
30.
Într‑o hotărâre recentă, Marea Cameră a Curții a precizat, în privința izvoarelor de drept și a încadrării sistematice, că „dreptul fiecărui lucrător la o limitare a timpului maxim de lucru și la perioade de repaus zilnic și săptămânal constituie nu numai o normă a dreptului social al Uniunii care are o importanță deosebită, ci este de asemenea consacrat în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din cartă, căreia articolul 6 alineatul (1) TUE îi recunoaște aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor. Dispozițiile Directivei 2003/88, în special articolele 3, 5 și 6, precizează acest drept fundamental și, în consecință, trebuie interpretate în lumina acestuia din urmă” (
10
).
31.
În continuare, Curtea a amintit că „Directiva 2003/88 are ca obiectiv stabilirea unor cerințe minime destinate ameliorării condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor printr‑o apropiere a reglementărilor naționale referitoare în special la timpul de lucru” (
11
), precizând că „[a]ceastă armonizare la nivelul Uniunii Europene în domeniul organizării timpului de lucru urmărește să garanteze o mai bună protecție a securității și a sănătății lucrătorilor, punând la dispoziția acestora perioade minime de repaus – în special zilnic și săptămânal –, precum și pauze adecvate și prevăzând o limită maximă a timpului de lucru săptămânal” (
12
).
32.
În aceeași hotărâre s‑a reafirmat de asemenea poziția lucrătorului în sistemul de protecție al Uniunii: „lucrătorul trebuie considerat parte vulnerabilă în cadrul raportului de muncă, astfel încât este necesar să se prevină ca angajatorul să dispună de posibilitatea de a‑i impune o restricție a drepturilor sale” (
13
); în plus, trebuie să se aibă în vedere că, „ținând seama de această poziție de vulnerabilitate, un lucrător poate fi descurajat să invoce în mod explicit drepturile pe care le are față de angajator, în condițiile în care, printre altele, revendicarea acestora îl poate expune la măsuri adoptate de angajator de natură să afecteze raportul de muncă în detrimentul lucrătorului respectiv” (
14
).
33.
Din principiile afirmate mai sus rezultă o serie de consecințe: a) cu privire la interpretarea directivei în lumina obiectivelor sale de protecție; b) cu privire la posibilitatea lucrătorului de a dispune de drepturile recunoscute de directivă; c) cu privire la limitele puterii discreționare a statelor membre în aplicarea dispozițiilor aceleiași directive.
34.
În primul rând, din legătura funcțională, amintită mai sus, dintre Directiva 2003/88 și drepturile sociale fundamentale recunoscute de cartă reiese că interpretarea Directivei 2003/88 și stabilirea domeniului său de aplicare trebuie să fie apte să permită lucrătorilor să beneficieze pe deplin și efectiv de drepturile subiective recunoscute de cartă, eliminând orice obstacol care, în fapt, ar putea limita sau afecta beneficiul menționat anterior.
35.
O interpretare a Directivei 2003/88 care să permită realizarea coerentă a obiectivelor sale și protecția deplină și efectivă a drepturilor pe care aceasta le acordă lucrătorilor ar trebui să presupună identificarea unor obligații specifice în sarcina entităților implicate în transpunerea acesteia care să fie apte să evite ca dezechilibrul structural în relația economică dintre angajator și lucrător să afecteze beneficiul efectiv al drepturilor conferite de această directivă. Aceasta înseamnă că, astfel cum a amintit recent Curtea, dispozițiile directivei nu pot face obiectul unei interpretări restrictive, în detrimentul drepturilor de care beneficiază lucrătorul în temeiul acesteia (
15
).
36.
A doua consecință a acestei linii de interpretare este imposibilitatea lucrătorului de a dispune de drepturile menționate mai sus.
37.
Drepturile lucrătorilor recunoscute de Directiva 2003/88, în special cele la repausul zilnic și săptămânal, care decurg din limitele stabilite pentru durata zilei de lucru și, respectiv, a săptămânii de lucru, dată fiind strânsa legătură dintre acestea și drepturile primordiale și fundamentale, se caracterizează prin indisponibilitate pentru lucrătorii în cauză, întrucât urmăresc protejarea unui interes public, și anume dreptul la sănătate și la securitate la locul de muncă.
38.
Aceasta înseamnă că drepturile menționate mai sus nu fac parte din nucleul de drepturi de natură strict contractuală la care lucrătorul poate decide să renunțe în schimbul unor remunerații suplimentare sau al altor beneficii, ci fac parte din nucleul restrâns al drepturilor fundamentale (
16
), recunoscute de izvoare primare de rang constituțional sau asimilate acestora, care nu privesc exclusiv raportul contractual dintre angajator și lucrător, ci „persoana lucrătorului”.
39.
Rezultă că nu poate depinde de voința lucrătorului posibilitatea de a dispune de astfel de drepturi, pe care, așadar, legiuitorul național și, în final, angajatorul trebuie să le recunoască și să le garanteze fără nicio posibilitate de derogare în afara celor prevăzute expres de Directiva 2003/88 însăși.
40.
O confirmare a acestei linii de interpretare poate fi dedusă și din jurisprudența recentă a Curții. Astfel, în Hotărârea CCOO, citată anterior, se arată că statele membre sunt „ținute să ia măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de o perioadă minimă de repaus de 11 ore consecutive în decursul unei perioade de 24 de ore […]” și au obligația de a prevedea „un plafon de 48 de ore ca timp de lucru mediu săptămânal, limita maximă incluzând orele suplimentare, astfel cum se precizează în mod expres în dispoziția menționată, și de la care, în afara ipotezei […] prevăzute la articolul 22 alineatul (1) din această directivă, nu se poate în niciun caz deroga, nici chiar cu consimțământul lucrătorului respectiv” (
17
).
41.
Ajungem astfel la a treia consecință, care decurge din principiile amintite mai sus, cu privire la limitele puterii discreționare a statelor membre în aplicarea dispozițiilor Directivei 2003/88.
42.
Pentru a garanta deplina efectivitate a Directivei 2003/88, trebuie ca statele membre să asigure respectarea acestor perioade minime de repaus și să împiedice orice depășire a timpului de lucru maxim săptămânal.
43.
Desigur, articolele 3 și 5, precum și articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 nu determină modalitățile concrete prin care statele membre trebuie să asigure aplicarea drepturilor pe care le prevăd. Astfel cum reiese din înșiși termenii lor, aceste dispoziții încredințează statelor membre sarcina de a adopta aceste modalități, luând „măsurile necesare” în acest scop.
44.
Statele membre dispun astfel de o marjă de apreciere în acest scop, însă, ținând seama de obiectivul esențial urmărit de Directiva 2003/88, care este acela de a garanta o protecție eficientă a condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor, precum și o mai bună protecție a securității și a sănătății lor, acestea sunt ținute să garanteze că efectul util al acestor drepturi este pe deplin asigurat, permițându‑le să beneficieze efectiv de perioadele minime de repaus zilnic și săptămânal și de limita maximă a timpului de lucru mediu săptămânal, prevăzute de această directivă.
45.
În consecință, modalitățile definite de statele membre pentru a asigura punerea în aplicare a prevederilor Directivei 2003/88 nu trebuie să poată „goli de esența lor” drepturile consacrate la articolul 31 alineatul (2) din cartă și la articolele 3 și 5, precum și la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 (
18
).
B.
Întrebările preliminare
1. Prima și a doua întrebare preliminară
46.
Prin intermediul primelor două întrebări, cu excepția aspectului care, în opinia noastră, este inadmisibil (
19
), instanța națională dorește în esență să se stabilească dacă, în cazul în care un lucrător a încheiat mai multe contracte individuale de muncă cu același angajator, dispozițiile articolului 2 alineatul (1), ale articolului 3 și ale articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88/CE trebuie să se aplice per contract sau per lucrător.
47.
Din cele arătate mai sus cu privire la obiectivele Directivei 2003/88 și la poziția lucrătorului în sistemul de protecție al dreptului Uniunii reiese că cea mai bună opțiune de interpretare este în sensul că limitele privind durata zilei de lucru (
20
), stabilite indirect de Directiva 2003/88 prin impunerea unui repaus minim de 11 ore, trebuie aplicate per lucrător.
48.
Lucrătorul este subiectul protejat de directivă (iar nu contractul de muncă), iar limitarea duratei zilei (și a săptămânii) de lucru contribuie la această protecție sub două aspecte: pe plan public, întrucât protecția sănătății constituie fără îndoială un interes public, care primează în raport cu interesele private ale părților; pe plan contractual, din moment ce lucrătorul, în calitate de parte vulnerabilă în cadrul raportului de muncă, trebuie să fie protejat de abuzuri potențiale din partea angajatorului care i‑ar putea impune (prin contract) restricții privind drepturile sale (
21
).
49.
O interpretare potrivit căreia limitele impuse de directivă pot fi eludate solicitând pur și simplu lucrătorului să încheie mai multe contracte de muncă, fiecare dintre acestea având o durată a zilei și a săptămânii de lucru inferioară limitelor prevăzute, este contrară orientărilor consacrate ale Curții, prezentate mai sus.
50.
În acest sens pledează în mod clar și modul de redactare a articolului 3 din Directiva 2003/88: „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de o perioadă minimă de repaus de 11 ore consecutive în decursul unei perioade de 24 de ore”.
51.
Abordarea sistematică propusă, asociată cu modul de redactare, pledează fără echivoc, în cazul unei pluralități de contracte încheiate de un lucrător cu același angajator, în sensul că: a) dispozițiile Directivei 2003/88 trebuie interpretate în lumina finalității de protecție a acesteia și într‑un mod care să garanteze efectul ei util și, în ultimă analiză, beneficiul deplin și efectiv al drepturilor subiective pe care le recunoaște lucrătorilor, eliminând orice obstacol care, în fapt, ar putea limita sau afecta un asemenea beneficiu; b) drepturile recunoscute de directivă, întrucât sunt strâns legate de drepturile primordiale și fundamentale, se caracterizează prin indisponibilitate pentru lucrătorii în cauză și nu pot face obiectul unei derogări din partea legiuitorului național decât în cazurile expres prevăzute de directiva în discuție; c) modalitățile definite de statele membre pentru a asigura punerea în aplicare a prescripțiilor Directivei 2003/88 nu trebuie să poată goli de esența lor drepturile pe care aceasta le consacră.
52.
Argumentele invocate de unele dintre părțile care au intervenit în cauză pentru a demonstra că aplicarea limitelor privind durata prevăzute de directivă și de legislația națională trebuie să fie făcută per contract, iar nu per lucrător, sunt, așadar, înlăturate de linia de interpretare propusă.
53.
Acestea pot fi rezumate după cum urmează: în directivă nu s‑ar prevedea textual că limitele trebuie să fie aplicate per lucrător, iar în schimb, aplicabilitatea per contract ar fi demonstrată de faptul că, în anumite reglementări sectoriale, aceasta ar fi prevăzută în mod expres; propunerile de modificare a directivei care s‑au succedat în timp, prezentate de Comisie pentru a introduce textual aplicarea per lucrător, nu au obținut acordul Consiliului și, prin urmare, au fost respinse; situația de fapt din statele membre este structurată ca urmare a marjei de apreciere în aplicarea dispozițiilor Directivei 2003/88 și, în condițiile în care în majoritatea statelor dispozițiile limitative se aplică per lucrător, ar fi unele în care, în schimb, ele se aplică per contract; acest lucru are loc și din motive de natură economică, iar o eventuală interpretare a directivei care ar impune aplicarea limitelor per lucrător ar putea avea repercusiuni importante; lucrătorului ar trebui să i se permită să accepte să realizeze, în temeiul mai multor contracte, un timp de lucru mai mare decât cel stabilit pe baza limitelor prevăzute de directivă, în considerarea libertății sale de a desfășura o activitate profesională protejată de dreptul Uniunii; pentru anumite categorii de lucrători, limitele prevăzute de Directiva 2003/88 nu ar fi aplicabile, trebuind, în schimb, să se aplice derogările prevăzute de aceeași directivă.
54.
Argumentul de ordin textual, care se întemeiază pe cunoscutul argument al interpretării juridice exprimat în adagiul ubi lex ubi voluit dixit, noluit tacuit, nu este foarte convingător și este contrazis de rezultatele interpretării sistematice și teleologice a Directivei 2003/88 prezentate la punctele precedente, care arată necesitatea ca limitele privind durata zilei (și a săptămânii) de lucru să fie respectate în raport cu fiecare lucrător pentru a asigura efectul util al dispozițiilor de drept al Uniunii (
22
).
55.
Pe de altă parte, existența, pentru anumite cazuri speciale, a unei referiri explicite la aplicarea per lucrător nu este în niciun mod în contradicție cu interpretarea pe care o propunem. Astfel, anumite categorii de lucrători și lucrătorii din anumite sectoare specifice au nevoie de o protecție specială – din cauza caracteristicilor intrinsece ale prestației, ca, de exemplu, lucrătorii care efectuează activități mobile de transport rutier (
23
) –, iar în cazul acestora, dreptul Uniunii prevede în mod expres referirea la aplicarea per lucrător.
56.
Practica diferită a statelor membre (după cum a arătat chiar Comisia în Raportul privind punerea în aplicare de către statele membre a Directivei 2003/88 (
24
) și în Comunicarea interpretativă privind această directivă (
25
)), precum și condițiile în care a fost adoptată directiva menționată, celelalte directive privind timpul de lucru și propunerile de modificare a Directivei 2003/88 exprimate de Parlamentul European, care până în prezent au fost respinse, sunt în totalitate elemente care nu au nicio relevanță decisivă în prezenta cauză. Ele ar putea prezenta un interes într‑o reflecție viitoare cu privire la problema contractelor de muncă multiple încheiate cu angajatori diferiți. Astfel, în cadrul acestora, s‑ar ridica diverse probleme referitoare la răspunderea contractuală a unor angajatori diferiți în materia îndeplinirii obligației de securitate, precum și de cunoaștere a unor situații care nu sunt pe deplin accesibile angajatorului respectiv.
57.
Argumentele prezentate de diverse state membre cu privire la marja de manevră care le este acordată în ceea ce privește modalitățile de punere în aplicare a dispozițiilor articolului 3 și ale articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88 sunt nefondate (
26
). Astfel, considerăm că cererea care ne este adresată nu privește modalitățile de punere în aplicare a normelor în discuție, ci mai degrabă domeniul de aplicare al acestor norme. Prin urmare, Curții îi revine sarcina de a interpreta normele în cauză pentru a stabili domeniul lor de aplicare în mod uniform: depășirea limitelor menționate mai sus prin simplul fapt că lucrătorul a încheiat mai multe contracte de muncă ar reprezenta o „golire” a protecției de nucleul ei esențial, afectând în mod semnificativ, după cum s‑a arătat, efectul util al directivei.
58.
În ceea ce privește eventualul impact economic al interpretării propuse, este suficient să amintim că, astfel cum reiese din considerentul (4) al Directivei 2003/88, protecția eficientă a securității și a sănătății lucrătorilor nu poate fi subordonată considerentelor cu caracter pur economic (
27
).
59.
De altfel, din dosarul cauzei nu reiese o analiză precisă și punctuală cu privire la impactul economic pe care o astfel de interpretare ar putea să îl aibă în diferitele sisteme economice în care, în prezent, limitele prevăzute de Directiva 2003/88 se aplică per contract.
60.
În ceea ce privește dreptul lucrătorului la muncă și dreptul acestuia de a exercita o ocupație aleasă sau acceptată în mod liber, la care se face referire ca drepturi recunoscute în mod necondiționat de Carta drepturilor fundamentale (
28
), principiile enunțate mai sus cu privire la obiectivele de protecție ale Directivei 2003/88 și la poziția de vulnerabilitate a lucrătorului demonstrează că există limite externe de drept public, legate de interese generale precum protecția sănătății și a securității la locul de muncă, ce prevalează asupra eventualelor interese de drept privat, inclusiv, dacă este cazul, asupra intereselor lucrătorului însuși, în conformitate cu interpretarea corectă a articolului 52 alineatul (1) din cartă (
29
).
61.
În sfârșit, în ceea ce privește derogările prevăzute de Directiva 2003/88, în special la articolul 17 alineatul (1), pentru a justifica neaplicarea articolelor 3 și 6 din această directivă anumitor lucrători, Curtea a reafirmat în mai multe ocazii că dispoziția menționată se aplică lucrătorilor „al căror timp de lucru, în totalitatea acestuia, nu este măsurat sau prestabilit ori poate fi determinat de lucrătorii înșiși datorită caracteristicilor specifice ale activității exercitate” (
30
). Dat fiind că, în decizia de trimitere, se afirmă că lucrătorii în discuție în litigiul principal aveau contracte de muncă cu normă întreagă care prevedeau 40 de ore de lucru pe săptămână, ni se pare improbabil ca astfel de lucrători, chiar în cazul unor cadre didactice universitare, să se încadreze în această categorie de lucrători. În orice caz, va reveni instanței naționale sarcina de a verifica acest aspect.
62.
Deși argumentele în favoarea aplicabilității per contract a limitelor privind durata zilei (și a săptămânii) de lucru prevăzute de Directiva 2003/88 sunt înlăturate de linia de interpretare sistematică și teleologică pe care o propunem, rămâne totuși să se clarifice unele aspecte pentru a delimita corect sfera de aplicare a concluziilor noastre.
63.
Aplicabilitatea limitelor privind durata zilei (și a săptămânii) de lucru în cazul fiecărui lucrător, indiferent de numărul de contracte încheiate cu același angajator, presupune constatarea de către instanța națională a faptului că, în speță, se regăsesc noțiunile de „lucrător” și de „timp de lucru”, așa cum sunt definite de dreptul Uniunii.
64.
Astfel, după cum corect a amintit Comisia în observațiile sale scrise, dispozițiile Directivei 2003/88 se aplică numai „lucrătorilor” în sensul acestei directive.
65.
Curtea a reafirmat chiar recent că „noțiunea de «lucrător» nu poate fi interpretată în mod diferit în funcție de sistemele de drept național, ci are o semnificație autonomă specifică dreptului Uniunii. Ea trebuie definită potrivit unor criterii obiective ce caracterizează raportul de muncă, ținându‑se seama de drepturile și de obligațiile persoanelor implicate” (
31
).
66.
Instanța națională „trebuie să se întemeieze pe criterii obiective și să evalueze în ansamblu toate împrejurările cauzei cu care este sesizată, care au legătură cu natura atât a activităților în discuție, cât și a raportului dintre părțile în cauză” (
32
).
67.
În vederea încadrării juridice, trebuie amintit că „caracteristica esențială a raportului de muncă constă în împrejurarea că o persoană îndeplinește, într‑o anumită perioadă, pentru o altă persoană și sub îndrumarea acesteia, prestații în schimbul cărora primește o remunerație” (
33
).
68.
Așadar, un raport de muncă „presupune existența unui raport de subordonare între lucrător și angajatorul său. Existența unei asemenea legături trebuie apreciată în fiecare caz specific în funcție de toate elementele și de toate circumstanțele ce caracterizează raporturile existente între părți” (
34
).
69.
Timpul petrecut de lucrătorii în discuție în litigiul principal pentru prestarea de servicii aferente proiectului POSDRU/89/1.5/S/59184 prezintă relevanță pentru stabilirea perioadei minime de repaus zilnic sau a timpului de lucru maxim săptămânal, prevăzute la articolul 3 și, respectiv, la articolul 6 litera (b) din directiva menționată, numai dacă, în cadrul acestui proiect, exista un raport de subordonare între experții în cauză și ASE. Din dosarul cauzei pare să reiasă că ar fi vorba despre muncă subordonată, dar va reveni instanței naționale sarcina de a verifica acest aspect, ținând seama și de caracteristicile specifice ale prestației menționate în contract (
35
) (după cum reiese, activitate de cadru didactic și de cercetare).
70.
Interpretarea propusă nu exclude, așadar, după cum corect arată Comisia (
36
), posibilitatea ca lucrătorii să desfășoare, pe lângă prestațiile cu caracter subordonat, activități independente sau de voluntariat, atunci când dispozițiile naționale în vigoare permit acest lucru; este evident că, în acest caz, timpul petrecut pentru desfășurarea acestor din urmă activități, fără caracter subordonat, nu ar intra în calculul limitelor prevăzute de Directiva 2003/88.
71.
În plus, în ceea ce privește noțiunea de „timp de lucru”, Curtea a precizat în mai multe ocazii că noțiunile de „timp de lucru” și de „perioadă de repaus”, în sensul Directivei 2003/88, reprezintă noțiuni ale dreptului Uniunii care trebuie definite în funcție de caracteristici obiective, cu referire la sistemul și la finalitatea acestei directive, care urmărește stabilirea unor cerințe minime destinate îmbunătățirii condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor (
37
); așadar, ele „nu trebuie interpretate în funcție de cerințele diverselor reglementări ale statelor membre […]. Numai o astfel de interpretare autonomă poate să asigure deplina eficacitate a acestei directive, precum și aplicarea uniformă a noțiunilor menționate în toate statele membre […]. [F]aptul că definiția noțiunii de timp de lucru se referă la «legislațiile și practicile naționale» nu înseamnă că statele membre pot defini în mod unilateral conținutul acestei noțiuni. De asemenea, statele membre nu pot supune vreunei condiții dreptul angajaților ca perioadele de lucru și perioadele de repaus aferente acestora să fie luate în considerare în mod corespunzător, având în vedere că acest drept rezultă în mod direct din dispozițiile directivei. Orice altă interpretare ar anihila obiectivul Directivei 93/104 (
38
), care este acela de armonizare a protecției securității și a sănătății lucrătorilor prin intermediul unor cerințe minime” (
39
).
72.
Atunci când definește noțiunea de timp de lucru, utilă în vederea aplicării normelor de protecție pe care le prevede, directiva se referă la „orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile (
40
) […]” [articolul 2 alineatul (1)].
73.
Odată făcute aceste precizări, în conformitate cu opțiunea de interpretare teleologică prezentată mai sus, respectarea limitelor privind durata zilei (și a săptămânii) de lucru prevăzute de directivă trebuie apreciată în mod concret, în raport cu orele efectiv realizate. Astfel, fiind vorba despre dispoziții care nu vizează protecția lucrătorului pe plan economic, ci pe planul sănătății și al securității sale la locul de muncă, eventuala depășire a limitelor prin contract nu este de natură în sine, dacă nu este urmată de o depășire efectivă, să sugereze o încălcare a limitelor prevăzute.
74.
Instanța națională va trebui să verifice dacă, în litigiul principal, lucrătorii angajați de ASE îndeplineau sarcini cu caracter subordonat și dacă orele prevăzute în contract constituiau timp de lucru efectiv în sensul Directivei 2003/88 (astfel cum a fost interpretată de jurisprudența Curții). Va trebui să se verifice deopotrivă dacă, prin ipoteză, se regăsește situația de fapt menționată la articolul 17 din aceeași directivă.
75.
De asemenea, instanța națională va trebui, în urma acestei verificări, să aprecieze existența sau inexistența dreptului la rambursarea orelor, impusă în temeiul legii și al contractului între părți.
76.
O ultimă considerație cu privire la cererile de limitare a efectelor în timp formulate de unele părți care au intervenit în cauză.
77.
Cererea de limitare în timp a efectelor, formulată în primul rând de guvernul român, întrucât aplicarea per lucrător a dispozițiilor în discuție ale Directivei 2003/88 ar avea un impact sistemic asupra pieței muncii din România, unde numeroși lucrători au contracte cu mai mulți angajatori, nu ar trebui examinată în cazul în care Curtea ar considera, astfel cum propunem, că a doua întrebare preliminară este inadmisibilă în măsura în care privește cazuri de contracte încheiate cu mai mulți angajatori.
78.
În ceea ce privește cererea formulată în al doilea rând de guvernul român, considerăm că cererea ar putea fi respinsă, din moment ce implicațiile financiare care ar rezulta pentru un stat membru dintr‑o hotărâre preliminară nu justifică, prin ele însele, limitarea în timp a efectelor acestei hotărâri (
41
).
79.
În ceea ce privește cererea formulată de ASE, care este prezentată în cazul în care Curtea ar aprecia că dispozițiile Directivei 2003/88 în discuție trebuie să fie aplicate per lucrător, considerăm că aceasta ar putea fi respinsă pentru că nu este în niciun mod motivată (
42
).
2. A treia întrebare preliminară
80.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în cazul aplicării pentru fiecare lucrător a dispozițiilor Directivei 2003/88 care prevăd o perioadă minimă de repaus zilnic și o durată maximă a timpului de lucru săptămânal, o instituție publică ce acționează în numele statului poate să invoce aplicabilitatea directă a articolului 3 și a articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88 împotriva unui angajator care nu se conformează acestor dispoziții.
81.
Împărtășim opinia Comisiei, care, în observațiile scrise, afirmă că un răspuns al Curții la această întrebare nu este justificat (
43
). Astfel, potrivit celor reieșite din dosarul cauzei, procedura principală privește o aplicare „orizontală” a principiului aplicabilității directe între două instituții publice ale statului român. În plus, în legislația națională română, articolul 135 alineatul (1) din Codul muncii prevede că orice lucrător salariat are dreptul la o perioadă minimă de repaus de 12 ore între două zile de muncă, în condițiile în care limita impusă la articolul 3 din Directiva 2003/88 este de 11 ore de repaus minim pe zi. Așadar, legislația națională, care limitează timpul de lucru la 12 ore pe zi, asigură un nivel de protecție mai ridicat decât dispozițiile directivei. Principiul aplicabilității directe permite particularilor să invoce direct normele prevăzute de o directivă în cadrul unei căi de atac împotriva unui stat membru atunci când directiva în cauză nu a fost transpusă în dreptul național sau atunci când transpunerea ei nu este corectă. Totuși, în speță, nu există nicio contestare a unei norme naționale incompatibile cu dispozițiile de drept al Uniunii (în speță, Directiva 2003/88).
82.
Astfel, problema aplicabilității directe se pune numai în cazul în care nu este posibilă o interpretare a dreptului național conformă cu dreptul Uniunii (
44
). În speță, considerăm că nu există niciun motiv să se rețină că OI POCU MEN nu și‑ar fi putut întemeia decizia pe dispozițiile legii române interpretate în mod coerent cu dispozițiile relevante ale Directivei 2003/88. Va reveni instanței naționale sarcina de a verifica acest aspect, dar nu vedem obstacole în calea unei interpretări conforme.
83.
În cazul în care instanța națională ar constata că nu este posibilă o interpretare conformă cu aceste dispoziții, ea va trebui să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile pentru a invoca aplicabilitatea directă a dispozițiilor Directivei 2003/88.
84.
După cum se știe, în primul rând, este necesar ca dispozițiile articolului 3 și ale articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88 să fie necondiționate și suficient de clare (
45
). În această privință, considerăm că nu poate exista vreo îndoială, din moment ce Curtea a avut deja ocazia să afirme acest lucru în ceea ce privește articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88.
85.
În al doilea rând, dat fiind că din decizia de trimitere reiese clar că OI POCU MEN este o instituție publică ce acționează în numele statului, este necesar ca instanța națională să verifice dacă ASE este un organism, indiferent de forma sa juridică, însărcinat în temeiul unui act al autorității publice să îndeplinească, sub controlul acesteia din urmă, un serviciu de interes public și dacă, în acest scop, dispune de puteri derogatorii de la normele aplicabile în raporturile dintre particulari (
46
). Termenii utilizați în dosarul cauzei nu lasă loc niciunei îndoieli cu privire la caracterul public al ASE, însă, indiferent de situație, este vorba despre o constatare de fapt care revine instanței naționale.
IV. Concluzie
86.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la cererea de decizie preliminară care i‑a fost adresată de Tribunalul București după cum urmează:
1)
Prin „timp de lucru”, astfel cum este definit la articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, se înțelege „orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile” pe baza tuturor contractelor de muncă încheiate de acesta cu același angajator.
2)
Cerințele stabilite în sarcina statelor membre prin articolul 3 din Directiva 2003/88 (obligația de a lua măsurile necesare pentru ca fiecare lucrător să beneficieze de o perioadă minimă de repaus de 11 ore consecutive în decursul unei perioade de 24 de ore) și prin articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 (stabilirea limitei de maximum 48 de ore, în medie, pentru timpul de lucru săptămânal, inclusiv orele suplimentare) trebuie interpretate în sensul că instituie limite prin raportare la toate contractele încheiate cu același angajator.
3)
În evaluarea unei eventuale depășiri a limitelor prevăzute la articolul 3 și la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88, instanța națională va trebui să verifice caracterul subordonat al prestațiilor prevăzute în contract, astfel încât să se regăsească noțiunea de „lucrător” în dreptul Uniunii, realizarea efectivă a „orelor de lucru” în sensul dreptului Uniunii și neaplicabilitatea derogărilor prevăzute la articolul 17 din Directiva 2003/88.
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).
(
3
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2020, Vivendi (C‑719/18, EU:C:2020:627, punctul 32 și jurisprudența citată).
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2020, Vivendi (C‑719/18, EU:C:2020:627, punctul 33 și jurisprudența citată).
(
5
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 ianuarie 2020, Baldonedo Martín (C‑177/18, EU:C:2020:26, punctele 68 și 72-74).
(
6
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 26 octombrie 2017, Balgarska energiyna borsa (C‑347/16, EU:C:2017:816, punctele 56 și 58-60).
(
7
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punctul 45), și Hotărârea din 10 septembrie 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punctul 23).
(
8
)	Astfel, jurisprudența Curții este constantă în a afirma că, dat fiind că articolele 1-8 din Directiva 2003/88 sunt redactate în termeni în esență identici cu cei ai articolelor 1-8 din Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 1993, L 307, p. 18), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2000/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 2000 (JO 2000, L 195, p. 41), interpretarea dată acestora din urmă de către Curte poate fi transpusă la articolele menționate anterior din Directiva 2003/88; a se vedea, ex multis, Hotărârea din 21 februarie 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, punctul 32), și Ordonanța din 4 martie 2011, Grigore (C‑258/10, nepublicată, EU:C:2011:122, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
9
)	A se vedea în acest sens și Concluziile avocatului general Tanchev prezentate în cauza King (C‑214/16, EU:C:2017:439, punctul 36).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctele 30 și 31 și jurisprudența citată). Articolul 31 din cartă prevede următoarele: „(1) Orice lucrător are dreptul la condiții de muncă care să respecte sănătatea, securitatea și demnitatea sa. (2) Orice lucrător are dreptul la o limitare a duratei maxime de muncă și la perioade de odihnă zilnică și săptămânală, precum și la o perioadă anuală de concediu plătit”.
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctul 37 și jurisprudența citată).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctul 44 și jurisprudența citată).
(
14
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctul 45 și jurisprudența citată).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctul 32 și jurisprudența citată)
(
16
)	Pentru o recunoaștere expresă în acest sens de către Curte, a se vedea punctul 29 din prezentele concluzii și jurisprudența citată.
(
17
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctele 38 și 39 și jurisprudența citată). Sublinierea noastră.
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
19
)	Care, după cum s‑a arătat, se referă la eventualitatea ca un lucrător să încheie mai multe contracte de muncă cu angajatori diferiți, pentru care ar fi necesar să se dezvolte alte considerații.
(
20
)	Acest raționament este valabil și în ceea ce privește limitele privind săptămâna de lucru (stabilite la o medie de 48 de ore, inclusiv orele suplimentare), în cazul în care Curtea ar decide să nu considere că aspectul menționat al celei de a doua întrebări preliminare este inadmisibil pentru motivul că nu este direct legat de situația de fapt în discuție în litigiul principal.
(
21
)	A se vedea punctul 31 din prezentele concluzii.
(
22
)	Pentru un raționament analog tot în materia timpului de lucru, însă în ceea ce privește sistemele de măsurare, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:87, punctul 74 și următoarele).
(
23
)	Articolul 4 din Directiva 2002/15/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2002 privind organizarea timpului de lucru al persoanelor care efectuează activități mobile de transport rutier (JO 2002, L 80, p. 35, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 125).
(
24
)	Raportul din 26 aprilie 2017, COM(2017) 254 final.
(
25
)	Comunicarea din 24 mai 2017 (JO 2017, C 165, p. 1).
(
26
)	A se vedea punctul 41 și următoarele din prezentele concluzii.
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, punctele 66 și 67 și jurisprudența citată).
(
28
)	La articolul 15 alineatul (1).
(
29
)
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 26 iulie 2017, Hälvä și alții (C‑175/16, EU:C:2017:617, punctul 32 și jurisprudența citată). Astfel, derogarea prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2003/88 trebuie să primească o interpretare care să reducă domeniul ei de aplicare la ceea ce este absolut necesar pentru a proteja interesele a căror protecție este permisă de această derogare (Hotărârea din 26 iulie 2017, Hälvä și alții, C‑175/16, EU:C:2017:617, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 20 noiembrie 2018, Sindicatul Familia Constanța și alții (C‑147/17, EU:C:2018:926, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
32
)	A se vedea Hotărârea din 26 martie 2015, Fenoll (C‑316/13, EU:C:2015:200, punctul 29 și jurisprudența citată).
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 20 noiembrie 2018, Sindicatul Familia Constanța și alții (C‑147/17, EU:C:2018:926, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
34
)	A se vedea Hotărârea din 20 noiembrie 2018, Sindicatul Familia Constanța și alții (C‑147/17, EU:C:2018:926, punctul 42 și jurisprudența citată).
(
35
)	A se vedea de asemenea punctul precedent din prezentele concluzii în ceea ce privește derogările prevăzute de Directiva 2003/88.
(
36
)	A se vedea observațiile scrise, punctul 64.
(
37
)	A se vedea Hotărârea din 21 februarie 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, punctul 62), și Hotărârea din 10 septembrie 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punctul 27).
(
38
)	Același obiectiv, după cum s‑a arătat mai sus, cu cel al Directivei 2003/88, în privința căreia rămân, așadar, valabile interpretările precedente oferite de Curte cu privire la dispozițiile directivei în vigoare anterior.
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, punctele 58 și 59).
(
40
)	Sublinierea noastră.
(
41
)	A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punctul 48 și jurisprudența citată).
(
42
)	A se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2019, Schuch‑Ghannadan (C‑274/18, EU:C:2019:828, punctul 66).
(
43
)	A se vedea observațiile scrise, punctul 67 și următoarele.
(
44
)	A se vedea Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Bauer și Willmeroth (C‑569/16 și C‑570/16, EU:C:2018:871, punctul 65), și Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 55).
(
45
)	A se vedea Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punctul 57). Același raționament este, în opinia noastră, valabil și în ceea ce privește articolul 3 din această directivă.
(
46
)	A se vedea Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, punctele 38 și 39), și Hotărârea din 12 decembrie 2013, Portgás (C‑425/12, EU:C:2013:829, punctele 23-30).