Cauza C‑134/10
Comisia Europeană
împotriva
Regatului Belgiei
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Directiva 2002/22/CE – Articolul 31 – Criterii pentru acordarea statutului de titular al obligației de difuzare – Obiective de interes general care permit acordarea acestui statut – Impactul numărului de utilizatori finali ai rețelelor de comunicații asupra acordării acestui statut – Principiul proporționalității”
Sumarul hotărârii
1.        Apropierea legislațiilor – Rețele și servicii de comunicații electronice – Serviciul universal și drepturile utilizatorilor – Directiva 2002/22 – Difuzarea publică a emisiunilor de radio sau televiziune – Obligații rezonabile de difuzare („must carry”)
[art. 56 TFUE; Directiva 2002/22 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 31 alin. (1)]
2.        Apropierea legislațiilor – Rețele și servicii de comunicații electronice – Serviciul universal și drepturile utilizatorilor – Directiva 2002/22 – Difuzarea publică a emisiunilor de radio sau televiziune – Obligații rezonabile de difuzare („must carry”)
[art. 56 TFUE; Directiva 2002/22 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 31 alin. (1)]
3.        Apropierea legislațiilor – Rețele și servicii de comunicații electronice – Serviciul universal și drepturile utilizatorilor – Directiva 2002/22 – Difuzarea publică a emisiunilor de radio sau televiziune – Obligații rezonabile de difuzare („must carry”)
[art. 56 TFUE; Directiva 2002/22 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 31 alin. (1)]
1.        În conformitate cu articolul 31 alineatul (1) a doua teză din Directiva 2002/22 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile de comunicații electronice, obligațiile de difuzare se impun numai în cazul în care sunt necesare pentru îndeplinirea obiectivelor clar stabilite de interes general și sunt proporționale și transparente.
Or, obiectivul de a garanta pluralismul și diversitatea culturală în temeiul unei politici culturale este un obiectiv de interes general care se află în legătură cu dreptul fundamental la libertatea de exprimare. Totuși, autoritățile naționale dispun de o amplă putere de apreciere în această privință, cerințele care decurg din măsurile menite să concretizeze o astfel de politică nu trebuie în niciun caz să fie disproporționate în raport cu obiectivul amintit, iar modalitățile de aplicare a acestora nu trebuie să conțină discriminări în defavoarea resortisanților altor state membre. Astfel, statutul de canal titular al obligației de difuzare trebuie să fie strict limitat la canalele al căror conținut global de programe este în măsură să îndeplinească obiectivul de interes general urmărit.
Or, o simplă enunțare a unui astfel de obiectiv de politică generală, neînsoțită de niciun element suplimentar care să poată permite operatorilor să determine în prealabil natura și domeniul de aplicare al condițiilor și al obligațiilor exacte pe care trebuie să le îndeplinească atunci când solicită acordarea statutului de titulari ai obligației de difuzare, nu definește în mod clar criteriile concrete utilizate de autoritățile naționale pentru selecționarea canalelor de televiziune titulare ale obligației de difuzare și nu este suficient de precisă pentru a garanta că sunt selecționate canalele al căror conținut global al programelor poate îndeplini obiectivul cultural de interes general urmărit.
(a se vedea punctele 50 și 52-55)
2.        O reglementare națională care nu precizează niciun criteriu obiectiv cunoscut în avans de autoritățile statului membru în cauză în scopul desemnării programelor organismelor de radiodifuziune drept titulare ale obligației de difuzare nu permite organismelor de radiodifuziune care nu au caracter public și care pot fi titulare ale obligațiilor de difuzare să cunoască criteriile care trebuie îndeplinite pentru acordarea statutului de titular și prin urmare nu respectă principiul transparenței în sensul articolului 31 alineatul (1) a doua teză din Directiva 2002/22 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile de comunicații electronice. Respectarea acestui principiu nu este asigurată nici atunci când o astfel de reglementare nu prevede cu suficientă claritate că nu se poate acorda calitatea de titular al obligației de difuzare decât în cazul canalelor de televiziune specificate, după cum se prevede la articolul 31 alineatul (1). Astfel, din această dispoziție rezultă că statutul de titular al acestei obligații nu poate fi acordat în mod automat tuturor canalelor de televiziune difuzate de un organism privat de radiodifuziune, ci trebuie să fie strict limitat la acele canale al căror conținut global al programelor este în măsură să îndeplinească obiectivul de interes general urmărit.
Pe de altă parte, criteriile în temeiul cărora este acordat statutul de titular al obligației de difuzare trebuie să nu fie discriminatorii. Îndeosebi, acordarea acestui statut nu trebuie să fie subordonată, nici în drept, nici în fapt, unei cerințe privitoare la stabilirea pe teritoriul național. O reglementare națională care nu permite să se excludă că acordarea acestui statut impune, în drept sau în fapt, ca organismele de radiodifuziune care nu au caracter public și care pot beneficia de acest statut să fie stabilite în statul membru în cauză nu este suficientă pentru a îndeplini condiția transparenței prevăzută la articolul 31 alineatul (1) din Directiva 2002/22.
(a se vedea punctele 59, 60, 63 și 66-68)
3.        Obligațiile de difuzare care decurg din articolul 31 alineatul (1) din Directiva 2002/22 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile de comunicații electronice nu pot fi impuse operatorilor rețelelor de comunicații electronice decât în cazul în care un număr semnificativ de utilizatori finali ai acestor rețele le utilizează drept mijloace principale pentru recepția emisiunilor de radio sau televiziune. Un stat membru nu transpune corect această condiție atunci când prevede posibilitatea autorităților belgiene de a‑i scuti de obligațiile de difuzare pe operatorii rețelelor al căror număr de utilizatori finali care le utilizează drept mijloace principale de recepție a programelor de televiziune nu este suficient. Acest sistem le permite, în cazul refuzului acestei scutiri, să impună obligațiile amintite operatorilor respectivi și să le solicite acestora dovada privind îndeplinirea condițiilor pentru obținerea scutirii.
(a se vedea punctele 73-75)