62024CJ0080
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a patra)
9 octombrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Contracte de credit pentru consumatori – Directiva 2008/48/CE – Articolul 22 alineatul (2) – Natura imperativă a acestei directive – Cesiune în favoarea unui terț de către un consumator a creanței sale față de o bancă – Directiva 93/13/CEE – Articolul 6 alineatul (1) – Articolul 7 alineatul (1) – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Examinare din oficiu de către instanța națională a caracterului abuziv al clauzelor dintr‑un contract de cesiune de creanță care nu face obiectul litigiului pendinte în fața acestei instanțe”
În cauza C‑80/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Tribunalul Districtual Varșovia – Centru din Varșovia, Polonia), prin decizia din 22 ianuarie 2024, primită de Curte la 1 februarie 2024, în procedura
Zwrotybankowe.pl sp. z o.o.
împotriva
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.,
CURTEA (Camera a patra),
compusă din domnul I. Jarukaitis, președinte de cameră, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a patra, domnii M. Condinanzi și N. Jääskinen și doamna R. Frendo (raportoare), judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Zwrotybankowe.pl sp. z o.o., de A. Tomaszewska, radca prawny;
–
pentru Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A., de A. Kuzawińska, M. Malciak și W. J. Wandzel, adwokaci;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Kienapfel și U. Małecka, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 30 aprilie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO 2008, L 133, p. 66), precum și a articolului 6 alineatul (1) și a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Zwrotybankowe.pl sp. z o.o., o societate cu răspundere limitată de drept polonez, pe de o parte, și Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (denumită în continuare „PKO Bank Polski”), o bancă, pe de altă parte, în legătură cu creanța față de această bancă a unui consumator al cărei cesionar este reclamanta din litigiul principal.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 93/13
3
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede:
„Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «de către un profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze [a se citi «potrivit dispozițiilor sale»], în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
4
Articolul 7 alineatul (1) din această directivă are următorul cuprins:
„Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi «de către profesioniști»].”
Directiva 2008/48
5
Articolul 22 din Directiva 2008/48, intitulat „Armonizarea și natura imperativă a prezentei directive”, prevede la alineatul (2):
„Statele membre se asigură că consumatorii nu pot renunța la drepturile care le‑au fost conferite prin dispozițiile de drept intern care transpun prezenta directivă sau corespund acesteia.”
6
Potrivit articolului 23 din aceeași directivă, intitulat „Sancțiuni”:
„Statele membre stabilesc normele de sancționare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive și întreprind toate măsurile necesare pentru a asigura că acestea sunt aplicate. Aceste sancțiuni trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.”
Dreptul polonez
7
Ustawa o kredycie konsumenckim (Legea privind creditul de consum) din 12 mai 2011 (Dz. U. nr. 126, poziția 715), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea privind creditul de consum”), a transpus Directiva 2008/48 în ordinea juridică poloneză.
8
Articolul 45 alineatul 1 din Legea privind creditul de consum prevede:
„În cazul încălcării de către creditor a articolului 29 alineatul 1, a articolului 30 alineatul 1 punctele 1-8, 10, 11 și 14-17, a articolelor 31-33, a articolului 33a și a articolelor 36a-36c [din prezenta lege], consumatorul, după notificarea în scris a creditorului, rambursează creditul fără dobânzi și alte costuri ale creditului datorate creditorului într‑un interval de timp și într‑un mod convenite în contract.”
9
Articolul 509 alineatul 1 din ustawa Kodeks cywilny (Codul civil) din 23 aprilie 1964 (Dz. U. din 1964, nr. 16, poziția 93), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Creditorul poate, fără consimțământul debitorului, să cesioneze creanța unui terț (cesiune de creanță), cu excepția cazului în care legea, contractul sau natura obligației se opun acesteia.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
10
Prin acțiunea formulată, Zwrotybankowe.pl solicită Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Tribunalul Districtual Varșovia – Centru din Varșovia, Polonia), care este instanța de trimitere, obligarea PKO Bank Polski la plata sumei de 4537,45 zloți polonezi (PLN) (aproximativ 1050 de euro), majorată cu dobânzile de întârziere legale și cu cheltuielile de judecată.
11
Zwrotybankowe.pl a introdus această acțiune în temeiul unui contract de cesiune încheiat cu un consumator (denumit în continuare „contractul de cesiune”) prin care acesta din urmă îi cesionase dreptul de a solicita orice creanță pecuniară pe care o putea invoca față de PKO Bank Polski. Creanța în discuție în litigiul principal ar decurge din aplicarea unei sancțiuni prevăzute la articolul 45 alineatul 1 din Legea privind creditul de consum, care pune în aplicare articolul 23 din Directiva 2008/48, pentru încălcarea de către această bancă a obligațiilor de informare care îi revin în temeiul respectivei legi. Contractul de cesiune prevede că, în schimbul cesiunii în cauză, acest consumator primește 50 % din cuantumul creanței principale recuperate de la banca menționată.
12
PKO Bank Polski solicită respingerea acțiunii menționate, arătând că Zwrotybankowe.pl nu are calitate procesuală activă în privința sa, întrucât natura creanței a cărei recuperare este solicitată se opune ca aceasta să poată fi cedată unui terț. Pe fond, ea susține că, în orice caz, nu și‑a încălcat obligațiile de informare în cadrul contractului de credit cu consumatorul menționat.
13
În acest context, instanța de trimitere ridică, în primul rând, problema interpretării care trebuie dată interdicției introduse la articolul 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48, potrivit căreia consumatorii nu pot renunța la drepturile care le‑au fost conferite prin dispozițiile corespunzătoare de drept intern. Respectiva instanță ridică problema dacă această interdicție se aplică și posibilității, prevăzută de reglementarea națională, ca consumatorul să își cesioneze drepturile unui terț care le va valorifica în nume propriu și care va primi ulterior, printre altele, o remunerație de 50 % din sumele obținute și va restitui restul de 50 % consumatorului.
14
În această privință, instanța de trimitere consideră că ar trebui adoptată o interpretare largă a noțiunii de renunțare prevăzute la articolul 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48, astfel încât să includă și o asemenea situație. Drept urmare, această directivă ar avea ca obiectiv principal protejarea consumatorului vizat împotriva clauzelor abuzive în contractele de credit, iar nu crearea unei surse de îmbogățire pentru terți care nu sunt parte la contractul de credit încheiat.
15
În al doilea rând, în ipoteza în care această interpretare largă nu ar fi reținută, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretate în sensul că, în cadrul obligației sale de a examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale, instanța națională este de asemenea obligată să examineze din oficiu clauzele contractului de cesiune încheiat între consumatorul cedent și cesionarul său atunci când acest contract constituie temeiul juridic al acțiunii prin care cesionarul respectiv valorifică creanțele acestui consumator față de creditor.
16
În această privință, instanța de trimitere arată că, în speță, constatarea caracterului abuziv al clauzelor contractului de cesiune ar putea determina nulitatea acestuia, astfel încât Zwrotybankowe.pl ar fi privată de calitatea sa procesuală activă și, în consecință, acțiunea principală ar fi respinsă.
17
Această instanță subliniază consecințele negative care ar rezulta de aici pentru consumatorul în cauză, care, în astfel de împrejurări, nu ar obține nici măcar partea din creanța solicitată creditorului care este stipulată în contractul de cesiune. În plus, controlul caracterului abuziv al unei clauze din contractul de cesiune ar avea loc în lipsa acestui consumator și, din motive legate de normele de procedură naționale, fără să i se asigure posibilitatea de a participa la procedură și de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la acest aspect.
18
În aceste condiții, Sąd Rejonowy dla Warszawy – Śródmieścia w Warszawie (Tribunalul Districtual Varșovia – Centru din Varșovia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 22 alineatul (2) din Directiva [2008/48] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care permite unui consumator să cesioneze drepturile care îi sunt conferite de legislația națională de transpunere a directivei către un terț care nu este consumator?
2)
Articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva [93/13] trebuie interpretate în sensul că obligația instanței de a examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale se aplică și unei clauze dintr‑un contract de cesiune de creanță încheiat între un consumator și un terț atunci când acest terț invocă contractul în cadrul unei proceduri în fața instanței ca temei al calității sale procesuale active într‑o acțiune împotriva unui profesionist care este cocontractantul inițial al consumatorului?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
19
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48 se opune unei reglementări naționale care permite unui consumator să cesioneze în favoarea unui terț care nu este un consumator o creanță întemeiată pe încălcarea unui drept pe care i‑l conferă reglementarea națională de transpunere a acestei directive.
20
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că împrejurarea că litigiul principal se poartă numai între profesioniști nu împiedică aplicarea Directivei 2008/48, nici pe cea a Directivei 93/13, întrucât domeniul de aplicare al acestor directive nu depinde de identitatea părților din acest litigiu, ci de calitatea părților la contractul de credit în discuție în litigiul principal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 septembrie 2019, Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, punctul 20, și Hotărârea din 18 noiembrie 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, punctele 53 și 54).
21
În speță, creanța în discuție în litigiul principal rezultă dintr‑un contract de credit încheiat între un consumator și PKO Bank Polski și a fost achiziționată de Zwrotybankowe.pl în temeiul unui contract de cesiune, astfel încât aceste două directive se aplică litigiului principal.
22
De altfel, trebuie amintit că Directiva 2008/48 a fost adoptată cu dublul obiectiv de a asigura tuturor consumatorilor din Uniunea Europeană un nivel ridicat și echivalent de protecție a intereselor lor, precum și de a facilita apariția unei piețe interne eficiente în domeniul creditelor de consum (Hotărârea din 5 septembrie 2019, Pohotovosť, C‑331/18, EU:C:2019:665, punctul 41, precum și Hotărârea din 26 martie 2020, Mikrokasa și Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑779/18, EU:C:2020:236, punctul 44 și jurisprudența citată). În special, articolul 22 alineatul (2) din directiva amintită garantează un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, interzicând orice renunțare a acestora la drepturile care le sunt conferite de directiva menționată.
23
Instanța de trimitere consideră că noțiunea de renunțare care figurează în această dispoziție trebuie să facă obiectul unei interpretări largi, astfel încât să includă cesionarea drepturilor conferite consumatorului în cauză de Directiva 2008/48, și ar putea astfel să se opună unei asemenea cesiuni, chiar dacă ea este admisă în dreptul național.
24
Trebuie arătat de la bun început că textul articolului 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48 nu precizează ce trebuie să se înțeleagă prin renunțarea la drepturile conferite consumatorilor în temeiul dreptului național de punere în aplicare a acestei directive. Astfel, respectiva dispoziție trebuie analizată având în vedere contextul ei și obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte, așa cum au fost amintite la punctul 22 din prezenta hotărâre [a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2022, Landespolizeidirektion Steiermark (Durata maximă a controlului la frontierele interne), C‑368/20 și C‑369/20, EU:C:2022:298, punctul 56, precum și jurisprudența citată].
25
În această privință, Curtea a fost deja chemată să se pronunțe cu privire la interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii care are ca obiectiv asigurarea unui nivel ridicat de protecție unei părți defavorizate dintr‑un contract, în ipoteza unei cesiuni a drepturilor acestei părți către o societate comercială. Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 29 februarie 2024, Eventmedia Soluciones (C‑11/23, EU:C:2024:194), Curtea a verificat în esență dacă articolul 15 din Regulamentul (CE) nr. 261/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 februarie 2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 295/91 (JO 2004, L 46, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 12, p. 218) permitea stipularea unei clauze care interzicea cesionarea drepturilor de care beneficiază un pasager față de operatorul efectiv de transport aerian, în special dreptul la compensație. Acest articol 15, intitulat „Inadmisibilitatea renunțării”, prevede la alineatul (1) că obligațiile operatorilor de transport aerian față de pasageri în temeiul respectivului regulament nu pot face obiectul unei limitări sau renunțări, în special printr‑o derogare sau o clauză restrictivă cuprinsă într‑un contract de transport.
26
Curtea a statuat că, având în vedere obiectivul unui înalt nivel de protecție a pasagerilor aerieni și pentru a garanta efectivitatea dreptului la compensație al acestor pasageri, trebuie considerate inadmisibile, în sensul articolului 15 amintit, nu numai derogările sau limitările care privesc în mod direct acest drept ca atare, ci și cele care restrâng, în detrimentul pasagerilor respectivi, modalitățile de exercitare a dreptului menționat în raport cu dispozițiile legale aplicabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 februarie 2024, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, punctul 43).
27
Astfel, pentru a asigura un înalt nivel de protecție a pasagerilor aerieni și pentru a le permite să își exercite în mod eficace drepturile, este necesar să se garanteze pasagerului aerian vizat de o anulare a zborului libertatea de a alege modul cel mai eficient de a‑și apăra dreptul, permițându‑i‑se în special să decidă să se adreseze direct operatorului efectiv de transport aerian, să sesizeze instanțele competente sau, atunci când acest lucru este prevăzut de dreptul național relevant, să își cesioneze creanța unui terț pentru a se degreva de dificultățile și de costurile care îl pot descuraja să întreprindă demersuri personale față de acest operator de transport în schimbul unei mize financiare limitate (Hotărârea din 29 februarie 2024, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, punctul 44).
28
Astfel, Curtea a concluzionat că obiectivul unui înalt nivel de protecție a pasagerilor aerieni se opune includerii într‑un contract de transport a unei clauze care interzice cesionarea drepturilor conferite acestora de Regulamentul nr. 261/2004 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 februarie 2024, Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, punctul 46).
29
Rezultă prin analogie că obiectivul unui înalt nivel de protecție a consumatorilor se opune unei interpretări largi a noțiunii de renunțare care figurează la articolul 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48, avută în vedere de instanța de trimitere, care ar conduce și la interzicerea cesionării drepturilor conferite acestora de directiva menționată. Astfel, o asemenea cesiune constituie una dintre posibilitățile legale, eventual prevăzute de ordinea juridică națională, pentru a permite consumatorilor să își apere drepturile degrevându‑se de dificultăți și de costuri susceptibile să îi descurajeze să facă demersuri personale față de profesionistul în cauză.
30
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale care permite unui consumator să cesioneze în favoarea unui terț, care nu este un consumator, o creanță întemeiată pe încălcarea unui drept pe care i‑l conferă reglementarea națională de transpunere a acestei directive.
Cu privire la a doua întrebare
31
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretate în sensul că o instanță națională poate sau chiar trebuie să examineze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze care figurează într‑un contract de cesiune de creanță încheiat de un consumator atunci când litigiul cu care este sesizată, dintre societatea cesionară și un profesionist, nu privește acest contract de cesiune, ci creanța consumatorului față de respectivul profesionist.
32
Din decizia de trimitere reiese că litigiul principal privește creanța care decurge din contractul de credit încheiat între PKO Bank Polski și un consumator, al cărui cesionar este Zwrotybankowe.pl. Astfel, contractul de cesiune nu face obiectul acestui litigiu, iar consumatorul menționat nu este parte la procedura inițiată de aceasta din urmă.
33
În aceste condiții, luând cunoștință de contractul de cesiune pe care Zwrotybankowe.pl își întemeiază calitatea procesuală activă, instanța de trimitere evocă, pentru a justifica a doua întrebare preliminară, jurisprudența Curții care impune instanței naționale să examineze din oficiu caracterul eventual abuziv al unei clauze contractuale, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest scop.
34
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, instanța națională este, așadar, obligată să aprecieze din oficiu, de îndată ce dispune de elementele de drept și de fapt necesare în acest scop, caracterul abuziv al unei clauze contractuale care intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13 și, procedând astfel, să suplinească dezechilibrul care există între consumator și profesionist (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 martie 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, punctul 26).
35
În aceste condiții, Curtea a subliniat de asemenea, mai întâi, că examinarea din oficiu pe care instanța națională sesizată trebuie în mod obligatoriu să o efectueze în temeiul Directivei 93/13 este limitată la clauzele contractuale al căror caracter abuziv poate fi stabilit pe baza elementelor de drept și de fapt care figurează în dosarul aflat la dispoziția acestei instanțe naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 martie 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, punctul 27).
36
În continuare, ea a precizat că instanța națională menționată este obligată să adopte din oficiu măsuri de cercetare judecătorească, în măsura în care elementele de drept și de fapt care figurează deja în dosar ridică îndoieli serioase cu privire la caracterul abuziv al anumitor clauze care, deși nu au fost atacate de consumator, sunt legate de obiectul litigiului și că, în consecință, punerea în aplicare a examinării din oficiu care revine acestei instanțe impune să fie luate asemenea măsuri de cercetare judecătorească (Hotărârea din 11 martie 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, punctul 38). Astfel, în lipsa unui control eficient al caracterului potențial abuziv al clauzelor contractului în discuție, respectarea drepturilor conferite de Directiva 93/13 nu poate fi garantată (Hotărârea din 7 noiembrie 2019, Profi Credit Polska, C‑419/18 și C‑483/18, EU:C:2019:930, punctul 66, precum și jurisprudența citată).
37
În sfârșit, Curtea a statuat totuși că, doar în limitele obiectului litigiului cu care este sesizată, instanța națională este chemată să examineze din oficiu o clauză contractuală în temeiul protecției care trebuie acordată consumatorului în baza Directivei 93/13 pentru a evita ca pretențiile acestuia din urmă să fie respinse printr‑o hotărâre care a dobândit, dacă este cazul, autoritate de lucru judecat, deși acestea ar fi putut să fie admise dacă respectivul consumator nu ar fi omis, din neștiință, să invoce caracterul abuziv al acestei clauze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 martie 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, punctul 32).
38
Din considerațiile prezentate la punctele 34-37 din prezenta hotărâre rezultă că obligația instanței naționale de a examina din oficiu o clauză contractuală se impune în ceea ce privește clauzele care, deși nu au fost contestate de consumatorul în cauză, figurează în contractul care face obiectul litigiului și că acest control se justifică prin cerința protecției care trebuie acordată respectivului consumator în temeiul Directivei 93/13.
39
Or, din decizia de trimitere reiese că Zwrotybankowe.pl solicită obligarea PKO Bank Polski la plata unei creanțe care decurge dintr‑un contract de credit încheiat de un consumator cu această bancă, ca o consecință a pretinsei încălcări a obligațiilor de informare prevăzute de Directiva 2008/48 cu ocazia încheierii contractului respectiv. În apărare, PKO Bank Polski pretinde printre altele că, în temeiul articolului 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48, o astfel de creanță pe care reclamanta din litigiul principal își întemeiază calitatea procesuală activă nu putea face obiectul unui contract de cesiune.
40
Rezultă că clauza contractuală vizată de instanța de trimitere în întrebarea sa preliminară nu intră în limitele obiectului litigiului cu care este sesizată, astfel încât această instanță nu poate fi chemată să o examineze din oficiu în temeiul protecției care trebuie acordată respectivului consumator în temeiul Directivei 93/13, conform jurisprudenței citate la punctul 37 din prezenta hotărâre.
41
De altfel, în ceea ce privește o acțiune introdusă de o societate cesionară a creanței unui consumator împotriva cocontractantului profesionist al acestuia din urmă, trebuie să se constate că, așa cum arată doamna avocată generală la punctul 32 din concluzii, o acțiune între doi profesioniști nu este caracterizată de dezechilibrul care există în cadrul unei acțiuni între consumator și cocontractantul său profesionist (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 2024, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, punctul 38).
42
Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 34 din prezenta hotărâre, Curtea a subliniat deja că, din cauza situației de inegalitate care există între consumator și profesionist, instanța națională este obligată să aprecieze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale care intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13 și, procedând în acest mod, să suplinească un asemenea dezechilibru.
43
Rezultă că, spre deosebire de ipoteza vizată de jurisprudența citată la punctul 34 din prezenta hotărâre, nu este necesar, pentru a asigura efectivitatea sistemului de protecție a consumatorului urmărită de Directiva 93/13, ca instanța națională sesizată cu un litigiu între doi profesioniști, precum o societate cesionară a drepturilor unui consumator și profesionistul cocontractant al acestuia din urmă, să examineze din oficiu caracterul eventual abuziv al unei clauze care figurează în contractul încheiat de consumator (Hotărârea din 11 aprilie 2024, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, punctul 39).
44
În plus, așa cum arată instanța de trimitere, în speță, o constatare a naturii abuzive a uneia sau mai multor clauze care figurează în contractul de cesiune ar avea drept consecință posibilă, în ipoteza în care contractul nu ar putea continua să existe fără aceste clauze, lipsa calității procesuale active a cesionarului în cauză, și anume Zwrotybankowe.pl, și, prin urmare, lipsa oricărei despăgubiri în favoarea consumatorului cedent în cadrul procedurii pendinte în fața acestei instanțe. O astfel de situație ar putea aduce atingere protecției efective a consumatorului, întrucât acesta din urmă ar fi privat, cel puțin imediat, de partea de creanță pe care spera să o obțină prin intermediul contractului de cesiune, chiar fără să fi avut posibilitatea de a fi ascultat în această privință, din moment ce nu este parte în litigiul principal.
45
Rezultă că articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 nu impun ca instanța națională să examineze din oficiu caracterul eventual abuziv al unei clauze care figurează într‑un contract de cesiune de creanță încheiat între un consumator și cesionarul drepturilor acestuia din urmă atunci când litigiul cu care este sesizată nu privește respectivul contract de cesiune, ci creanța respectivului consumator față de banca ce încheiase un contract de credit cu acesta.
46
În aceste împrejurări, revine exclusiv instanței naționale sarcina de a aprecia dacă și în ce măsură dreptul său intern îi permite sau chiar îi impune să verifice existența calității procesuale active a Zwrotybankowe.pl, în special prin examinarea conținutului contractului care îi conferă eventual acesteia calitatea procesuală activă, dar care nu face obiectul litigiului cu care este sesizată. Totuși, pentru a respecta principiul efectivității dreptului Uniunii, aplicarea unei dispoziții procedurale interne nu poate face imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite printre altele de Directiva 93/13 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 mai 2022, SPV Project 1503 ș.a., C‑693/19 și C‑831/19, EU:C:2022:395, punctul 60). Astfel, această instanță națională trebuie să se asigure că dispoziția respectivă nu are consecințe prejudiciabile pentru consumatorul vizat atunci când acesta din urmă nu a avut posibilitatea de a‑și susține argumentele în cadrul unei dezbateri în contradictoriu (se vedea în acest sens Hotărârea din 11 aprilie 2024, Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, punctul 44).
47
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretate în sensul că o instanță națională nu este obligată să examineze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze dintr‑un contract de cesiune de creanță încheiat de un consumator atunci când litigiul cu care este sesizată între societatea cesionară și un profesionist nu privește acest contract de cesiune, ci creanța consumatorului față de respectivul profesionist.
Cu privire la cheltuielile de judecată
48
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
1)
Articolul 22 alineatul (2) din Directiva 2008/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei reglementări naționale care permite unui consumator să cesioneze în favoarea unui terț, care nu este un consumator, o creanță întemeiată pe încălcarea unui drept pe care i‑l conferă reglementarea națională de transpunere a acestei directive.
2)
Articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii
trebuie interpretate în sensul că
o instanță națională nu este obligată să examineze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze dintr‑un contract de cesiune de creanță încheiat de un consumator atunci când litigiul cu care este sesizată între societatea cesionară și un profesionist nu privește acest contract de cesiune, ci creanța consumatorului față de respectivul profesionist.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.