62022CO0337
ORDONANȚA CURȚII (Camera de admitere în principiu a recursurilor)
16 noiembrie 2022 (
*1
)
„Recurs – Marcă a Uniunii Europene – Admiterea recursurilor – Articolul 170b din Regulamentul de procedură al Curții – Cerere care demonstrează importanța unei chestiuni pentru unitatea, coerența sau dezvoltarea dreptului Uniunii – Admiterea recursului”
În cauza C‑337/22 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 23 mai 2022,
Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), reprezentat de D. Gája, D. Hanf, E. Markakis și V. Ruzek, în calitate de agenți,
recurent,
cealaltă parte din procedură fiind:
Nowhere Co. Ltd, cu sediul în Tokyo (Japonia),
reclamantă în primă instanță,
CURTEA (Camera de admitere în principiu a recursurilor),
compusă din domnul L. Bay Larsen, vicepreședintele Curții, și domnii D. Gratsias (raportor) și I. Jarukaitis, judecători,
grefier: A. Calot Escobar,
având în vedere propunerea judecătorului raportor și după ascultarea avocatei generale, doamna T. Ćapeta,
dă prezenta
Ordonanță
1
Prin recursul formulat, Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 16 martie 2022, Nowhere/EUIPO – Ye (APE TEES) (T‑281/21, denumită în continuare „hotărârea atacată, EU:T:2022:139), prin care acesta, pe de o parte, a anulat Decizia Camerei a doua de recurs a EUIPO din 10 februarie 2021 (cauza R 2474/2017‑2) privind o procedură de opoziție între Nowhere Co. Ltd și domnul Ye (denumită în continuare „decizia în litigiu”) și, pe de altă parte, a respins în rest acțiunea formulată de Nowhere.
Cu privire la cererea de admitere în principiu a recursului
2
În temeiul articolului 58a primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, un recurs formulat împotriva unei hotărâri a Tribunalului privind o decizie a unei camere de recurs independente a EUIPO nu este admis decât dacă, mai întâi, Curtea stabilește că ar trebui să fie admis.
3
În conformitate cu articolul 58a al treilea paragraf din acest statut, recursul este admis, în totalitate sau în parte, potrivit normelor detaliate prevăzute în Regulamentul de procedură al Curții, în cazul în care ridică o chestiune importantă pentru unitatea, consecvența sau dezvoltarea dreptului Uniunii.
4
Potrivit articolului 170a alineatul (1) din Regulamentul de procedură, în situațiile prevăzute la articolul 58a primul paragraf din statutul menționat, recurentul anexează la cererea sa de recurs o cerere de admitere în principiu a recursului în care expune chestiunea importantă pe care o ridică recursul pentru unitatea, coerența sau dezvoltarea dreptului Uniunii și care cuprinde toate elementele necesare pentru a permite Curții să se pronunțe asupra acestei cereri.
5
În conformitate cu articolul 170b alineatele (1) și (3) din Regulamentul de procedură, Curtea se pronunță asupra cererii de admitere în principiu a recursului cât mai curând cu putință, prin ordonanță motivată.
Argumentația recurentului
6
În susținerea cererii de admitere în principiu a recursului, EUIPO susține că motivul unic al recursului său ridică chestiuni importante pentru unitatea, coerența și dezvoltarea dreptului Uniunii.
7
În această privință, în primul rând, EUIPO amintește conținutul motivului unic invocat și al celor șase aspecte care îl compun.
8
Primo, EUIPO arată că prin motivul unic susține că Tribunalul a încălcat articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (JO 2009, L 78, p. 1). Pe de o parte, Tribunalul ar fi considerat în mod eronat, la punctele 28-31 din hotărârea atacată, că, întrucât dreptul material aplicabil ratione temporis se stabilește în raport cu data introducerii cererii de înregistrare, iar cererea de înregistrare a mărcii contestate a fost depusă înainte de expirarea perioadei de tranziție prevăzute la articolele 126 și 127 (denumită în continuare „perioada de tranziție”) din Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (JO 2020, L 29, p. 7, denumit în continuare „Acordul de retragere”), care a fost adoptat la 17 octombrie 2019 și a intrat în vigoare la 1 februarie 2020, camera de recurs ar fi trebuit să ia în considerare mărcile anterioare neînregistrate din Regatul Unit invocate de reclamanta în primă instanță. Pe de altă parte, Tribunalul ar fi respins în mod greșit, la punctul 46 din acea hotărâre, teza potrivit căreia data relevantă pentru soluționarea litigiului în cauză este data adoptării deciziei în litigiu.
9
Secundo, EUIPO arată că, prin intermediul primului aspect al motivului unic, reproșează Tribunalului că a confundat, la punctele 28-31 din hotărârea atacată, chestiunea preliminară a stabilirii legii aplicabile ratione temporis cu problema procedurală și materială a validității dreptului anterior datei adoptării deciziei privind opoziția.
10
Tertio, EUIPO arată că, prin intermediul celui de al doilea aspect al motivului unic, susține că, la punctele 29 și 30 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a întemeiat în mod eronat pe o jurisprudență neaplicabilă în speță, care se referă la dispariția potențială a dreptului anterior după adoptarea deciziei care făcea obiectul acțiunii de pe rolul Tribunalului, dispariție care nu avea efecte asupra legalității acestei decizii.
11
Quarto, EUIPO menționează că, prin intermediul celui de al treilea aspect al motivului unic, reproșează Tribunalului că s‑a întemeiat în mod eronat pe faptul că, în acordul de retragere, nu există vreo dispoziție referitoare la opozițiile formulate înainte de sfârșitul perioadei de tranziție, în loc să aplice regula generală potrivit căreia dreptul anterior trebuie să fie valid la momentul adoptării deciziei finale privind opoziția.
12
Quinto, EUIPO arată că, prin intermediul celui de al patrulea aspect al motivului unic, arată că Tribunalul nu a respectat jurisprudența Curții referitoare la distincția între acțiunile în contrafacere și procedurile administrative referitoare la mărcile Uniunii Europene, astfel cum este enunțată în special la punctul 47 din Hotărârea din 21 februarie 2013, Fédération Cynologique Internationale (C‑561/11, EU:C:2013:91), și la punctele 61 și 62 din Hotărârea din 21 iulie 2016, Apple and Pear Australia și Star Fruits Diffusion/EUIPO (C‑226/15 P, EU:C:2016:582), prezumând greșit că refuzul înregistrării mărcii Uniunii Europene contestate ar garanta protecția drepturilor anterioare împotriva utilizării ilicite a acestei mărci, în perioada cuprinsă între data depunerii acestei mărci și sfârșitul perioadei de tranziție. În consecință, potrivit EUIPO, această eroare de drept ar fi determinat Tribunalul să concluzioneze în mod greșit, la punctul 42 din hotărârea atacată, pe de o parte, că exista un conflict între respectiva cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene și drepturile anterioare din Regatul Unit în discuție pe parcursul acestei perioade și, pe de altă parte, că reclamanta în primă instanță avea un interes legitim să i se admită opoziția.
13
Sexto, EUIPO arată că, prin intermediul celui de al cincilea aspect al motivului unic, reproșează Tribunalului că nu a ținut seama de voința legiuitorului Uniunii, reflectată la articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, și nici de principiul teritorialității drepturilor de proprietate intelectuală, considerând, la punctul 45 din hotărârea atacată, că o eventuală transformare a cererii de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene contestate în cereri de înregistrare a unor mărci naționale nu ar avea efecte asupra interesului reclamantei în primă instanță de a i se admite opoziția, dar nici asupra existenței unui conflict între drepturile din Regatul Unit anterioare și marca Uniunii Europene vizată de această marcă, precum și a unui conflict între aceste drepturi și eventualele mărci naționale rezultate din transformarea cererii amintite.
14
Septimo, EUIPO arată că, prin intermediul celui de al șaselea aspect al motivului unic, reproșează Tribunalului că, la punctele 30, 31, 34 și 36-39 din hotărârea atacată, nu a interpretat articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009 în funcție de termenii săi, de contextul și de obiectivele sale, contrar cerințelor jurisprudenței Curții, și în special că a ignorat obiectivul, vizat de această dispoziție, privind protejarea intereselor titularilor drepturilor anterioare prin conservarea funcției esențiale a acestor drepturi în cadrul unor conflicte cu eventuale mărci ale Uniunii Europene ulterioare.
15
În al doilea rând, EUIPO susține că recursul ridică problema incidenței dispariției ex nunc a dreptului anterior în cursul procedurii administrative asupra finalității procedurii de opoziție, asupra interesului persoanei care a formulat opoziția de a i se admite opoziția și asupra existenței sau inexistenței obligației sale de a lua în considerare acest drept, problema aceasta fiind importantă pentru unitatea, consecvența și dezvoltarea dreptului Uniunii, în sensul articolului 58a al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
16
În această privință, în primul rând, EUIPO susține că recursul evocă o problemă orizontală, și anume aceea dacă condiția fundamentală a interesului de a exercita acțiunea și de a continua procedura în fața instanței Uniunii, enunțată în special la punctul 42 din Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322), și amintită la punctele 63-68 din Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauza Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych/Comisia (C‑560/18 P, EU:C:2019:1052), este relevantă la interpretarea unor dispoziții precum articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009, care reglementează procedurile administrative referitoare la mărcile Uniunii Europene. În plus, această problemă ar avea legătură cu finalitatea procedurii de opoziție, în raport cu funcția esențială a dreptului anterior, aceasta din urmă constituind unul dintre fundamentele drepturilor de proprietate intelectuală și ale sistemului mărcii Uniunii Europene.
17
În al doilea rând, EUIPO afirmă că problema ridicată prin recurs depășește chiar motivele recursului, astfel încât o clarificare din partea Curții ar fi necesară atât pentru particulari, cât și pentru autoritățile naționale competente. Astfel, mai întâi, această problemă nu ar avea legătură exclusiv cu retragerea din Uniune a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, ci s‑ar extinde la orice alt caz de dispariție ex nunc a dreptului anterior în cursul procedurii administrative, în special în cadrul ipotezelor frecvente de expirare a acestui drept, de decădere din acesta sau de renunțare la acesta în cursul procedurii respective. În continuare, problema menționată nu s‑ar limita la interpretarea articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009 sau la dispariția mărcilor anterioare neînregistrate, ci s‑ar extinde la toate motivele relative de refuz și de nulitate prevăzute la articolele 8 și 53 din acest regulament, precum și la dispariția oricărui drept anterior invocat în temeiul acestor motive, întrucât acest drept anterior poate fi un drept a cărui aplicabilitate nu este doar una locală, o marcă a Uniunii Europene, o marcă națională, un drept de autor sau chiar un desen, un model sau un brevet. În sfârșit, aceeași problemă ar privi nu doar procedurile de la EUIPO, ci toate procedurile desfășurate în fața autorităților administrative sau judiciare naționale care privesc motivele relative de refuz și motivele de nulitate întemeiate pe drepturi anterioare, în conformitate cu legislațiile naționale ce transpun Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1), în special articolul 5 din aceasta.
18
În al treilea rând, EUIPO apreciază că problema ridicată prin recurs privește problematica examinată deja de Curte a diferenței fundamentale dintre procedurile administrative referitoare la mărcile Uniunii Europene și acțiunile în contrafacere, de care Tribunalul nu ar fi ținut seama în hotărârea atacată.
19
În al patrulea rând, EUIPO susține că problema menționată privește principiul fundamental al teritorialității drepturilor de proprietate intelectuală, pe care Tribunalul nu l‑ar fi respectat atunci când a constatat existența unui potențial conflict între drepturile din Regatul Unit anterioare și mărcile naționale rezultate dintr‑o eventuală transformare a cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene contestate.
20
În al cincilea rând, EUIPO consideră că aceeași problemă face obiectul unui tratament divergent în jurisprudența Tribunalului. Astfel, până de curând, ar reieși în mod constant din hotărârile Tribunalului, în special din Hotărârea din 13 septembrie 2006, MIP Metro/OAPI – Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254, punctele 30‑34 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 2 iunie 2021, Style & Taste/EUIPO – The Polo/Lauren Company (Reprezentarea unui jucător de polo) (T‑169/19, EU:T:2021:318, punctele 22-32 și jurisprudența citată), precum și din Ordonanța din 20 iulie 2021, Coravin/EUIPO – Cora (CORAVIN) (T‑500/19, nepublicată, EU:T:2021:493, punctele 32-47 și jurisprudența citată), că dreptul anterior trebuie să fie valid la momentul când EUIPO se pronunță asupra opoziției sau cererii de declarare a nulității. În schimb, Tribunalul s‑ar fi îndepărtat de această jurisprudență într‑o serie de hotărâri pronunțate în contextul retragerii din Uniune a Regatului Unit, în special în Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Grupo Textil Brownie/EUIPO – The Guide Association (BROWNIE) (T‑598/18, EU:T:2020:22), și în Hotărârea din 23 septembrie 2020, Bauer Radio/EUIPO – Weinstein (MUSIKISS) (T‑421/18, EU:T:2020:433), din care ar reieși în esență că numai validitatea acestui drept anterior datei introducerii cererii de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene ar fi relevantă. Or, în hotărârea atacată, Tribunalul ar fi ignorat existența acestor linii jurisprudențiale divergente și nu ar fi explicat abordarea reținută în această hotărâre, ceea ce ar ridica, în sine, o problemă importantă pentru unitatea, coerența și dezvoltarea dreptului Uniunii.
21
În al șaselea rând, EUIPO afirmă că recursul privește principiul fundamental al unității mărcii Uniunii Europene, care reflectă voința legiuitorului Uniunii de a prevedea un regim unitar al mărcilor Uniunii, ca alternativă la mărcile naționale, pentru întreprinderile care doresc să își dezvolte activitatea la nivelul Uniunii, și ridică problema repartizării competențelor între puterea legislativă și puterea judecătorească, întrucât Tribunalul a înlocuit regula generală potrivit căreia dreptul anterior trebuie să fie valid la momentul adoptării de către EUIPO a deciziei finale asupra opoziției cu o nouă regulă.
22
În al șaptelea rând, EUIPO susține că abordarea Tribunalului din hotărârea atacată implică un risc de insecuritate juridică și de lipsă de reciprocitate, întrucât ignoră efectele articolului 50 alineatul (3) TUE și ale articolelor 126 și 127 din Acordul de retragere și îi impune obligația de a examina un motiv relativ de refuz prin raportare la un teritoriu pe care marca Uniunii Europene contestată nu va beneficia de nicio protecție. Astfel, o asemenea abordare ar risca să creeze astfel un dezechilibru injust în favoarea drepturilor din Regatul Unit, protejate mai bine în Uniune decât sunt mărcile Uniunii Europene în Regatul Unit.
Aprecierea Curții
23
Cu titlu introductiv, trebuie să se arate că îi revine recurentului sarcina de a demonstra că chestiunile invocate prin recursul formulat sunt importante pentru unitatea, coerența sau dezvoltarea dreptului Uniunii (Ordonanța din 10 decembrie 2021, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2021:1050, punctul 20 și jurisprudența citată).
24
În plus, astfel cum reiese din articolul 58a al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene coroborat cu articolul 170a alineatul (1) și cu articolul 170b alineatul (4) din Regulamentul de procedură, cererea de admitere în principiu a recursului trebuie să cuprindă toate elementele necesare pentru a permite Curții să se pronunțe asupra admiterii în principiu a recursului și să stabilească, în cazul admiterii în principiu în parte a acestuia din urmă, motivele sau aspectele recursului la care trebuie să se refere memoriul în răspuns. Astfel, dat fiind că mecanismul de admitere în principiu a recursurilor prevăzut la articolul 58a din acest statut urmărește să limiteze controlul Curții la chestiunile care prezintă importanță pentru unitatea, coerența sau dezvoltarea dreptului Uniunii, numai motivele care ridică astfel de chestiuni și care sunt stabilite de recurent trebuie să fie examinate de Curte în cadrul recursului (Ordonanța din 10 decembrie 2021, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2021:1050, punctul 21, și Ordonanța din 7 iunie 2022, Magic Box Int. Toys/EUIPO, C‑194/22 P, nepublicată, EU:C:2022:463, punctul 14).
25
Astfel, o cerere de admitere în principiu a recursului trebuie, în orice caz, să menționeze în mod clar și precis motivele pe care se întemeiază recursul, să identifice cu aceeași precizie și claritate chestiunea de drept invocată prin fiecare motiv, să precizeze dacă această chestiune este importantă pentru unitatea, coerența sau dezvoltarea dreptului Uniunii și să expună în mod specific motivele pentru care chestiunea menționată este importantă în raport cu criteriul invocat. În ceea ce privește în special motivele de recurs, cererea de admitere în principiu a recursului trebuie să precizeze dispoziția din dreptul Uniunii sau jurisprudența care ar fi fost încălcată prin hotărârea sau prin ordonanța atacată cu recurs, să expună în mod succint în ce constă eroarea de drept pretins săvârșită de Tribunal și să indice în ce măsură această eroare a exercitat o influență asupra rezultatului hotărârii sau al ordonanței în recurs. Atunci când eroarea de drept invocată rezultă din nerespectarea jurisprudenței, cererea de admitere în principiu a recursului trebuie să expună, în mod succint, dar clar și precis, în primul rând, unde se situează pretinsa contradicție, identificând atât punctele din hotărâre sau din ordonanța atacată cu recurs pe care recurentul le contestă, cât și pe cele din decizia Curții sau a Tribunalului care ar fi fost încălcate, și, în al doilea rând, motivele concrete pentru care o astfel de contradicție ridică o chestiune importantă pentru unitatea, coerența sau dezvoltarea dreptului Uniunii (Ordonanța din 10 decembrie 2021, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2021:1050, punctul 22 și jurisprudența citată).
26
În speță, rezultă din cuprinsul punctelor 28-31 din hotărârea atacată, citate de EUIPO, că, în opinia Tribunalului, din jurisprudența sa „actuală” ar reieși că, la fel cum prevede jurisprudența Curții potrivit căreia determinantă pentru identificarea dreptului material aplicabil este data introducerii cererii de înregistrare a mărcii împotriva căreia este formulată o opoziție, existența unui motiv relativ de refuz trebuie apreciată la momentul depunerii acestei cereri de înregistrare. Prin urmare, ar fi irelevant faptul că marca anterioară ar putea pierde statutul de marcă într‑un stat membru ulterior depunerii cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene, în special ca urmare a unei eventuale retrageri a statului membru vizat din Uniune. Tribunalul a concluzionat, pe de o parte, că, întrucât cererea de înregistrare a mărcii contestate a fost depusă înainte de expirarea perioadei de tranziție, ba chiar înainte de intrarea în vigoare a Acordului de retragere, mărcile anterioare neînregistrate invocate în susținerea opoziției formulate împotriva acestei cereri puteau în principiu, în măsura în care fuseseră utilizate în comerț în Regatul Unit, să stea la baza unei astfel de opoziții și că, pe de altă parte, camera de recurs ar fi trebuit să țină seama de aceasta la momentul efectuării aprecierii sale, lucru pe care ea l‑a refuzat însă pentru simplul motiv că perioada de tranziție expirase la momentul adoptării deciziei amintite.
27
De altfel, la punctul 42 din hotărârea atacată, de asemenea citat de EUIPO, Tribunalul a considerat că, și dacă s‑ar admite că, după terminarea perioadei de tranziție, nu ar mai putea surveni un conflict între mărcile în cauză, nu ar fi mai puțin adevărat că, în cazul înregistrării mărcii solicitate, un astfel de conflict ar fi putut exista totuși în perioada cuprinsă între data depunerii cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene și expirarea perioadei de tranziție. Tribunalul a concluzionat, astfel cum amintește EUIPO, că reclamanta în primă instanță avea un interes legitim să i se admită opoziția în ceea ce privește această perioadă.
28
În consecință, în contextul retragerii Regatului Unit din Uniune și al expirării perioadei de tranziție în cursul procedurii administrative în fața EUIPO, Tribunalul, astfel cum amintește EUIPO, a statuat la punctul 46 din hotărârea atacată că niciunul dintre argumentele invocate de acesta din urmă nu putea susține poziția sa potrivit căreia data adoptării deciziei în litigiu, singurul element în speță care a intervenit după expirarea perioadei de tranziție, era data relevantă pentru soluționarea litigiului și că, prin urmare, trebuia admis motivul unic invocat și să se anuleze decizia în litigiu, în conformitate cu primul capăt de cerere formulat de reclamanta în primă instanță.
29
Trebuie arătat, în primul rând, că EUIPO descrie cu precizie și claritate motivul său unic, întemeiat pe încălcarea articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009, indicând, mai întâi, că Tribunalul a confundat chestiunea preliminară a stabilirii legii aplicabile ratione temporis cu problema procedurală și materială a validității dreptului anterior datei adoptării deciziei cu privire la opoziție, în continuare, că Tribunalul a încălcat distincția stabilită de jurisprudența Curții între acțiunile în contrafacere și procedurile administrative referitoare la mărcile Uniunii Europene, prezumând că respingerea cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene contestate ar garanta protecția drepturilor anterioare împotriva utilizării ilicite a acestei mărci în cursul perioadei cuprinse între data depunerii acestei cereri și sfârșitul perioadei de tranziție, și, în sfârșit, că Tribunalul, contrar jurisprudenței Curții, a omis să țină cont de obiectivul, vizat la articolul 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009, privind protejarea intereselor titularilor drepturilor anterioare prin conservarea funcției esențiale a acestor drepturi în cadrul unor conflicte cu eventuale mărci ale Uniunii Europene ulterioare.
30
În special, în ceea ce privește mai ales argumentele potrivit cărora Tribunalul ar fi încălcat jurisprudența Curții referitoare la distincția între acțiunile în contrafacere și procedurile administrative privind mărcile Uniunii Europene, astfel cum rezultă din Hotărârea din 21 februarie 2013, Fédération Cynologique Internationale (C‑561/11, EU:C:2013:91, punctul 47), și din Hotărârea din 21 iulie 2016, Apple and Pear Australia și Star Fruits Diffusion/EUIPO (C‑226/15 P, EU:C:2016:582, punctele 61 și 62), jurisprudența constantă a Tribunalului cu privire la efectele dispariției dreptului anterior în cursul procedurilor de opoziție și de declarare a nulității desfășurate la EUIPO, astfel cum rezultă din Hotărârea din 13 septembrie 2006, MIP Metro/OHMI – Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254, punctele 30 și 34), precum și din Hotărârea din 2 iunie 2021, Style Taste/EUIPO – The Polo/Lauren Company (Reprezentarea unui jucător de polo) (T‑169/19, EU:T:2021:318, punctele 22-32 și jurisprudența citată), precum și obiectivul articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009, care vizează protejarea funcției esențiale a mărcii anterioare, este necesar să se constate că EUIPO a identificat atât punctele în cauză din hotărârea atacată, cât și punctele din deciziile și dispozițiile pretins încălcate.
31
În al doilea rând, EUIPO reproșează în special Tribunalului că a concluzionat, la punctul 31 din hotărârea atacată, că mărcile anterioare britanice neînregistrate în cauză erau, în principiu, de natură să susțină opoziția reclamantei în primă instanță și că, prin urmare, camera de recurs ar fi trebuit să țină seama de aceasta la efectuarea aprecierii sale, în pofida faptului că perioada de tranziție expirase la momentul adoptării deciziei în litigiu, și că, la punctul 42 din hotărârea atacată, a precizat, ca răspuns la un argument al EUIPO, că reclamanta respectivă avea un interes legitim să i se admită opoziția în ceea ce privește perioada cuprinsă între data depunerii cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene contestate și data la care a expirat perioada de tranziție. Astfel cum amintește EUIPO, Tribunalul a anulat decizia în litigiu tocmai pe baza, printre altele, a acestor considerații. Astfel, reiese cu claritate din cererea de admitere în principiu că interpretarea pretins eronată, reținută de Tribunal, a cerințelor procedurale și materiale aplicabile procedurilor de opoziție desfășurate la EUIPO a avut o incidență determinantă asupra soluției din hotărârea atacată.
32
În al treilea rând, în conformitate cu sarcina probei care incumbă autorului unei cereri de admitere în principiu a unui recurs, recurentul trebuie să demonstreze că, independent de chestiunile de drept pe care le invocă în recursul său, acesta din urmă ridică una sau mai multe probleme importante pentru unitatea, coerența sau dezvoltarea dreptului Uniunii, domeniul de aplicare al acestui criteriu depășind cadrul hotărârii în recurs și, în definitiv, pe cel al recursului său (Ordonanța din 10 decembrie 2021, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2021:1050, punctul 27).
33
Această demonstrație implică ea însăși stabilirea atât a existenței, cât și a importanței unor astfel de întrebări, prin intermediul unor elemente concrete și proprii speței, iar nu doar al unor argumente de ordin general (Ordonanța din 10 decembrie 2021, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2021:1050, punctul 28).
34
Or, în speță, EUIPO identifică problema ridicată prin motivul său unic, care constă, în esență, în stabilirea datei și a împrejurărilor care trebuie reținute pentru a aprecia interesul legitim al titularului unui drept anterior de a i se admite opoziția la o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene și obligația EUIPO de a lua în considerare respectivul drept anterior atunci când, pe de o parte, litigiul cu care a fost sesizat Tribunalul privește o decizie adoptată în urma unei proceduri de opoziție întemeiate pe un drept anterior protejat numai în Regatul Unit și, pe de altă parte, perioada de tranziție expirase la data adoptării acestei decizii. Într‑un mod mai general, această problemă privește, în opinia EUIPO, impactul dispariției ex nunc a dreptului anterior în cursul unei proceduri de opoziție sau de declarare a nulității desfășurate la EUIPO asupra rezultatului acestei proceduri.
35
Pe de altă parte, EUIPO prezintă motivele concrete pentru care o astfel de chestiune este importantă pentru unitatea, coerența și dezvoltarea dreptului Uniunii.
36
În special, EUIPO precizează că întrebarea menționată privește atât aplicabilitatea, în procedurile administrative referitoare la mărcile Uniunii Europene, a condiției fundamentale privind interesul de a exercita acțiunea și de a continua procedura, cât și principiile care constituie pilonii dreptului proprietății intelectuale, și anume principiul teritorialității, principiul caracterului unitar al mărcii Uniunii Europene și noțiunea fundamentală a funcției esențiale a mărcii, în contextul sfârșitului perioadei de tranziție. În plus, o asemenea chestiune ar privi diferența esențială stabilită de jurisprudență între, pe de o parte, procedurile administrative referitoare la mărcile Uniunii Europene și, pe de altă parte, acțiunile în contrafacere.
37
În această privință, mai întâi, EUIPO subliniază caracterul orizontal al chestiunii dacă condiția interesului de a exercita acțiunea și de a continua procedura, aplicată în procedurile jurisdicționale de la Tribunalul și de la Curte, prezintă relevanță în cadrul procedurilor administrative referitoare la mărcile Uniunii Europene și dacă, în definitiv, interesul legitim de a avea câștig de cauză într‑o acțiune administrativă trebuie luat în considerare la interpretarea articolului 8 alineatul (4) din Regulamentul nr. 207/2009 și, prin extensie, la interpretarea altor dispoziții, care vizează astfel de proceduri, din acest regulament.
38
În continuare, EUIPO precizează că o clarificare din partea Curții este necesară atât pentru utilizatorii sistemului mărcii Uniunii Europene, cât și pentru instanțele naționale, având în vedere mai ales că problema ridicată privește nu numai efectul retragerii Regatului Unit din Uniune, ci și toate situațiile, frecvente în materia proprietății intelectuale, de dispariție a unui drept anterior în cursul procedurii administrative, în special în caz de decădere sau de expirare a acestui drept. În această privință, în ceea ce privește aspectul dacă dreptul anterior trebuie să fie valid la momentul deciziei finale a EUIPO sau numai la data cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene contestate, EUIPO expune jurisprudența contradictorie a Tribunalului în materie și subliniază conexitatea dintre această problemă și cea a dispariției ex nunc a unui asemenea drept anterior în cursul procedurii jurisdicționale, subliniind că a invocat această din urmă chestiune în cadrul unei cauze pendinte la Curte.
39
În sfârșit, EUIPO arată în esență că problema pe care o ridică privește principiul fundamental al caracterului unitar al mărcii Uniunii Europene, urmărit de legiuitorul Uniunii la momentul introducerii acestei mărci în ordinea juridică a Uniunii, într‑un context în care, în lipsa unor norme specifice prevăzute de Regulamentul nr. 207/2009 sau de Acordul de retragere, Tribunalul a enunțat, în hotărârea atacată, o regulă care, neluând în considerare efectele articolului 50 alineatul (3) TUE și ale articolelor 126 și 127 din Acordul de retragere, obligă EUIPO să examineze un motiv relativ de refuz în raport cu un teritoriu pe care oricum marca Uniunii Europene solicitate nu va beneficia de nicio protecție. Acesta adaugă că, pe lângă riscurile generate de această abordare în raport cu principiul securității juridice, abordarea prezintă de asemenea riscuri în raport cu principiul reciprocității, din moment ce poate crea un dezechilibru între protecția drepturilor britanice anterioare în Uniune și protecția mărcilor Uniunii Europene în Regatul Unit.
40
Astfel, din cererea de admitere în principiu a recursului reiese că problema ridicată de prezentul recurs depășește cadrul hotărârii atacate și, în definitiv, pe cel al prezentului recurs.
41
Ținând seama de argumentele prezentate de EUIPO, trebuie să se constate că cererea de admitere în principiu a recursului formulată de acesta demonstrează corespunzător cerințelor legale că recursul ridică o chestiune importantă pentru unitatea, coerența și dezvoltarea dreptului Uniunii.
42
Având în vedere considerațiile care precedă, recursul trebuie admis în principiu în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
43
Potrivit articolului 170b alineatul (4) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este admis în principiu, în tot sau în parte, având în vedere criteriile enunțate la articolul 58a al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, procedura continuă potrivit prevederilor articolelor 171-190a din regulamentul menționat.
44
Potrivit articolului 137 din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din același regulament, în hotărârea sau ordonanța prin care se finalizează judecata se dispune cu privire la cheltuielile de judecată.
45
Prin urmare, întrucât cererea de admitere în principiu a recursului este admisă, cererea privind cheltuielile de judecată se va soluționa odată cu fondul.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera de admitere în principiu a recursurilor) dispune:
1)
Admite în principiu recursul.
2)
Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.