62015TJ0624(01)
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua extinsă)
2 octombrie 2024 (
*1
)
„Ajutor de stat – Articolele 107 și 108 TFUE – Tratat bilateral de investiții – Clauză de arbitraj – România – Aderarea la Uniunea Europeană – Abrogarea unei scheme de stimulente fiscale înainte de aderare – Hotărâre arbitrală prin care se acordă plata de daune interese după aderare – Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața internă și prin care se dispune recuperarea acestuia – Articolul 351 primul paragraf TFUE – Obligația de motivare – Noțiunea de «ajutor de stat» – Avantaj – Caracter selectiv – Imputabilitate în sarcina statului – Compatibilitate cu piața internă – Ajutor destinat să favorizeze dezvoltarea economică a unor regiuni defavorizate – Recuperare – Noțiunea de «unitate economică» – Încredere legitimă – Dreptul de a fi ascultat”
În cauzele T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV și T‑704/15 RENV,
European Food SA, cu sediul în Păntășești (România),
Starmill SRL, cu sediul în Păntășești,
Multipack SRL, cu sediul în Păntășești,
Scandic Distilleries SA, cu sediul în Păntășești,
reprezentate de N. Forwood, Barrister‑at‑Law, G. Forwood și W. De Catelle, avocați,
reclamante în cauza T‑624/15 RENV,
Ioan Micula, cu domiciliul în Oradea (România), reprezentat de N. Forwood, G. Forwood și W. De Catelle,
reclamant în cauza T‑694/15 RENV,
Viorel Micula, cu domiciliul în Oradea,
European Drinks SA, cu sediul în Ștei (România),
Rieni Drinks SA, cu sediul în Rieni (România),
Transilvania General Import‑Export SRL, cu sediul în Oradea,
West Leasing SRL, fosta West Leasing International SRL, cu sediul în Păntășești,
reprezentați de J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriță și O. Chiriță, avocați,
reclamanți în cauza T‑704/15 RENV,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată de T. Maxian Rusche și P.‑J. Loewenthal, în calitate de agenți,
pârâtă,
susținută de
Republica Federală Germania, reprezentată de R. Kanitz, J. Möller și N. Scheffel, în calitate de agenți,
de
Regatul Spaniei, reprezentat de M. J. Ruiz Sánchez, în calitate de agent,
de
Republica Letonia, reprezentată de K. Pommere, în calitate de agent,
de
Ungaria, reprezentată de M. Fehér și G. Koós, în calitate de agenți,
și de
Republica Polonă, reprezentată de D. Lutostańska, B. Majczyna și M. Rzotkiewicz, în calitate de agenți,
interveniente,
TRIBUNALUL (Camera a doua extinsă),
compus din doamnele A. Marcoulli, președintă, V. Tomljenović și N. Półtorak și domnii R. Norkus (raportor) și W. Valasidis, judecători,
grefier: domnul A. Marghelis, administrator,
având în vedere faza scrisă a procedurii,
având în vedere Hotărârea din 25 ianuarie 2022, Comisia/European Food și alții (C‑638/19 P, EU:C:2022:50),
în urma ședinței din 4 și din 5 martie 2024,
pronunță prezenta
Hotărâre (
1
)
1
Prin acțiunile întemeiate pe articolul 263 TFUE, reclamanții, European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL și Scandic Distilleries SA, în cauza T‑624/15, domnul Ioan Micula, în cauza T‑694/15, domnul Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import‑Export SRL și West Leasing SRL, în cauza T‑704/15, solicită anularea Deciziei (UE) 2015/1470 a Comisiei din 30 martie 2015 privind ajutorul de stat SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN) pus în aplicare de România – Hotărârea arbitrală în cauza Micula/România din 11 decembrie 2013 (JO 2015, L 232, p. 43, denumită în continuare „decizia atacată”).
I. Istoricul cauzei
2
Reclamanții au fost desemnați în decizia atacată ca fiind beneficiarii despăgubirilor acordate printr‑o hotărâre arbitrală pronunțată la 11 decembrie 2013 în cauza ARB/05/20 Micula și alții/România (denumită în continuare „hotărârea arbitrală”) de un tribunal arbitral (denumit în continuare „tribunalul arbitral”) constituit sub egida Centrului Internațional pentru Reglementarea Diferendelor relative la Investiții (ICSID).
3
Domnii Ioan și Viorel Micula, cetățeni suedezi cu reședința în România, sunt acționarii majoritari ai European Food and Drinks Group (EFDG), ale cărui activități constau în producția de alimente și de băuturi în regiunea Ștei‑Nucet, județul Bihor, în România. European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import‑Export și West Leasing aparțin EFDG.
4
La 2 octombrie 1998, autoritățile române au adoptat Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 24/1998 prin care se acordau anumitor investitori din regiuni defavorizate care obținuseră un certificat de investitor permanent o serie de stimulente fiscale, printre care se numără în special facilități precum scutirea de la plata taxelor vamale și a taxei pe valoarea adăugată pentru mașini, restituirea taxelor vamale pentru materiile prime sau scutirea de la plata impozitului pe profit, aplicabile atât timp cât zona de investiții rămânea calificată drept „regiune defavorizată”.
5
Prin decizia din 25 martie 1999, aplicabilă începând cu 1 aprilie 1999, guvernul român a calificat drept „regiune defavorizată”, pentru o durată de zece ani, zona minieră Ștei‑Nucet.
6
La 1 iulie 2000, Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 75/2000 a modificat Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 24/1998 menținând stimulentele fiscale în cauză (denumite în continuare, împreună, „schema de stimulente fiscale în cauză”).
7
Pe baza unor certificate de investitori permanenți obținute la 1 iunie 2000 de European Food și la 17 mai 2002 de Starmill și de Multipack, aceste trei societăți au făcut investiții în zona minieră Ștei‑Nucet.
8
În cursul lunii februarie 2000, au început negocierile de aderare a României la Uniunea Europeană. În acest context, Uniunea a constatat, în Poziția comună din 21 noiembrie 2001, că subzistau în România „o serie de scheme de ajutor existente, precum și scheme de ajutor noi, incompatibile, care nu [fuseseră] aliniate la acquis”, inclusiv „facilitățile acordate în temeiul [schemei de stimulente fiscale în cauză]”.
9
La 29 mai 2002, guvernul suedez și guvernul român au încheiat un tratat bilateral de investiții privind promovarea și protejarea reciprocă a investițiilor (denumit în continuare „TBI”). Acest tratat a intrat în vigoare la 1 iulie 2003 și prevedea pentru investitorii din fiecare dintre cele două țări (inclusiv pentru investițiile încheiate înainte de intrarea în vigoare a TBI) anumite măsuri de protecție atunci când investitorii dintr‑o țară investeau în cealaltă țară.
10
Articolul 2 alineatul 3 din TBI prevede printre altele că „[f]iecare parte contractantă va asigura întotdeauna un tratament just și echitabil investițiilor investitorilor celeilalte părți contractante și nu va afecta, prin măsuri nerezonabile sau discriminatorii, managementul, întreținerea, folosința, posesia sau înstrăinarea acestora de către investitorii respectivi”. În plus, articolul 7 din TBI prevede că diferendele dintre investitori și statele semnatare sunt soluționate în special de un tribunal arbitral constituit sub egida ICSID. În această privință, în conformitate cu articolul 54 alineatul (1) din Convenția pentru reglementarea diferendelor relative la investiții între state și persoane ale altor state, încheiată la 18 martie 1965 (denumită în continuare „Convenția ICSID”), fiecare stat contractant are obligația de a executa sentințele arbitrale pronunțate în temeiul acesteia, sentința fiind obligatorie pentru părți, care, conform articolului 53 alineatul (1) din aceeași convenție, trebuie să asigure executarea sentinței potrivit termenilor ei.
11
La 26 august 2004, România a abrogat toate măsurile acordate prin schema de stimulente fiscale în cauză, cu excepția scutirii de la plata impozitului pe profit, precizând că, „[p]entru a respecta criteriile prevăzute de normele comunitare privind ajutoarele de stat și a finaliza negocierile privind capitolul nr. 6 (Politica în domeniul concurenței), [era] necesar să se elimine toate formele de ajutor de stat prevăzute de legislația națională care [erau] incompatibile cu acquis‑ul comunitar în materie”. Această abrogare a produs efecte de la 22 februarie 2005.
12
La 28 iulie 2005, domnii Ioan și Viorel Micula, European Food, Starmill și Multipack (denumiți în continuare „reclamanții din procedura arbitrală”) au solicitat constituirea unui tribunal arbitral în conformitate cu articolul 7 din TBI pentru a obține repararea prejudiciului cauzat prin abrogarea schemei de stimulente fiscale în cauză.
13
La 1 ianuarie 2007, România a aderat la Uniune.
14
Prin decizia din 24 septembrie 2008, tribunalul arbitral a declarat admisibilitatea cererii de arbitraj.
15
Prin hotărârea arbitrală, tribunalul arbitral a considerat că, prin abrogarea schemei de stimulente fiscale în cauză înainte de 1 aprilie 2009, România a adus atingere încrederii legitime a reclamanților din procedura arbitrală, care credeau că aceste stimulente vor fi disponibile în esență sub aceeași formă, până la 31 martie 2009 inclusiv, nu a acționat în mod transparent, întrucât nu i‑a avertizat pe acești reclamanți în timp util și nu a asigurat un tratament just și echitabil al investițiilor efectuate de reclamanții menționați, în sensul articolului 2 alineatul 3 din TBI. Prin urmare, tribunalul arbitral a obligat România la plata către reclamanții din procedura arbitrală, cu titlu de daune interese, a sumei de 791882452 de lei românești (RON) (aproximativ 178 de milioane de euro), această sumă fiind stabilită ținând seama în principal de prejudiciile pretins suferite de reclamanții respectivi în perioada cuprinsă între 22 februarie 2005 și 31 martie 2009.
[omissis]
19
La 1 octombrie 2014, Comisia a informat România în legătură cu decizia sa de a deschide procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE în ceea ce privește executarea parțială de către România a hotărârii arbitrale la începutul anului 2014, precum și în ceea ce privește orice punere în aplicare sau executare ulterioară a hotărârii menționate (denumită în continuare „decizia de deschidere”). În această decizie, publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 7 noiembrie 2014, Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile.
[omissis]
25
La 30 martie 2015, Comisia a adoptat decizia atacată, al cărui articol 1 prevede că plata daunelor interese acordate de tribunalul arbitral prin hotărârea arbitrală (denumite în continuare „sumele în litigiu”) entității economice unice compuse din domnii Ioan și Viorel Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export și West Leasing constituie un „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, incompatibil cu piața internă. Conform articolului 2 alineatul (1) din această decizie, România este obligată să nu plătească niciun ajutor incompatibil menționat la articolul 1 din decizia amintită și să recupereze ajutoarele ce au fost deja plătite entităților acestei unități economice, precum și orice ajutor plătit acestor entități care nu a fost notificat Comisiei în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE sau orice ajutor plătit după data adoptării aceleiași decizii. Alineatul (2) al acestui articol precizează că reclamanții sunt răspunzători în solidar pentru rambursarea ajutorului de stat primit. În conformitate cu alineatul (3) și alineatul (4) ale aceluiași articol, sumele care trebuie recuperate sunt cele care rezultă din punerea în aplicare sau executarea hotărârii menționate și produc dobânzi începând de la data la care au fost puse la dispoziția beneficiarilor.
II. Procedurile anterioare în fața Tribunalului și a Curții
[omissis]
28
Prin Hotărârea din 18 iunie 2019, European Food și alții/Comisia (T‑624/15, T‑694/15 și T‑704/15, denumită în continuare hotărârea inițială, EU:T:2019:423), Tribunalul a anulat decizia atacată. Tribunalul a admis concluziile reclamanților cuprinse în primul aspect al primului motiv prezentat în cauza T‑704/15, precum și în primul aspect al celui de al doilea motiv prezentat în cauzele T‑624/15 și T‑694/15, în măsura în care, prin argumentele invocate în susținerea lor, reclamanții contestau competența Comisiei de a adopta decizia menționată. În plus, Tribunalul a admis al doilea aspect al celui de al doilea motiv invocat în cauzele T‑624/15 și T‑694/15 și primul aspect al celui de al doilea motiv invocat în cauza T‑704/15, referitoare în esență la calificarea juridică eronată din hotărârea arbitrală în raport cu noțiunile de „avantaj” și de „ajutor”, în sensul articolului 107 TFUE.
[omissis]
32
Prin Hotărârea din 25 ianuarie 2022, Comisia/European Food și alții (C‑638/19 P, denumită în continuare hotărârea dată în recurs, EU:C:2022:50), Curtea a anulat hotărârea inițială, a declarat că nu este necesară pronunțarea asupra recursului incident, a trimis cauza spre rejudecare la Tribunal pentru a se pronunța asupra motivelor și a argumentelor invocate în fața sa asupra cărora Curtea nu s‑a pronunțat și a dispus ca cererea privind cheltuielile de judecată să se soluționeze odată cu fondul.
III. Concluziile părților după trimiterea spre rejudecare
33
Republica Federală Germania, Republica Letonia, Ungaria și Republica Polonă nu au prezentat observații scrise asupra consecințelor care trebuie deduse din hotărârea dată în recurs în temeiul articolului 217 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
34
Reclamanții din cauzele T‑624/15 RENV și T‑694/15 RENV solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
cu titlu subsidiar, anularea deciziei menționate în măsura în care aceasta:
–
îl privește pe fiecare dintre reclamanți în aceste două cauze;
–
împiedică România să execute hotărârea arbitrală;
–
dispune ca România să recupereze orice ajutor incompatibil;
–
dispune ca reclamanții să fie răspunzători în solidar pentru rambursarea ajutorului de stat primit de oricare dintre entitățile vizate la articolul 2 alineatul (2) din decizia atacată;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată referitoare la, pe de o parte, procedurile desfășurate în fața Tribunalului și, pe de altă parte, procedura de recurs în fața Curții.
35
Reclamanții din cauza T‑704/15 RENV solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
cu titlu subsidiar, anularea deciziei menționate în măsura în care aceasta:
–
îl califică pe domnul Viorel Micula drept o „întreprindere” și îl consideră ca făcând parte din unitatea economică beneficiară a ajutorului;
–
identifică beneficiarul ajutorului ca fiind o unitate economică constituită din domnii Viorel și Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export și West Leasing;
–
prevede, la articolul 2 alineatul (2), că domnii Viorel și Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import‑Export și West Leasing sunt răspunzători în solidar pentru rambursarea ajutorului de stat primit;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată referitoare la, pe de o parte, procedurile desfășurate în fața Tribunalului și, pe de altă parte, procedura de recurs în fața Curții.
36
În cauzele T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV și T‑704/15 RENV, Comisia solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunilor;
–
obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a cheltuielilor de judecată aferente procedurii de recurs în fața Curții.
37
În cauzele T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV și T‑704/15 RENV, Regatul Spaniei solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunilor;
–
obligarea reclamanților la plata cheltuielilor de judecată.
IV. În drept
[omissis]
A. Cu privire la admisibilitatea acțiunilor
42
Comisia, susținută de Regatul Spaniei, invocă o cauză de inadmisibilitate întemeiată pe lipsa interesului de a acționa al reclamanților.
43
Potrivit Comisiei, Curtea, întemeindu‑se pe Hotărârea din 6 martie 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158), a recunoscut, în hotărârea dată în recurs, incompatibilitatea cu dreptul Uniunii a hotărârii arbitrale aflate la originea despăgubirii în discuție. În plus, în conformitate cu Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții (C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749), instanțele Uniunii ar fi ținute să înlăture hotărârea menționată și nu ar putea în orice caz să asigure executarea acesteia. În aceste condiții și în esență, reclamanții nu ar avea un interes „legitim” să obțină anularea deciziei atacate.
44
Invitată să își prezinte punctul de vedere în ședință, Comisia a susținut în esență că un interes de a acționa este legitim atunci când nu este contrar unui interes fundamental al ordinii publice a Uniunii.
45
În observațiile lor complementare cu privire la consecințele care trebuie deduse din hotărârea dată în recurs, reclamanții susțin că acțiunile sunt admisibile.
46
În această privință, trebuie amintit că o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică nu este admisibilă decât în măsura în care aceasta din urmă are un interes să obțină anularea actului atacat. Un astfel de interes presupune ca anularea acestui act să poată avea, în sine, consecințe juridice și ca acțiunea să poată astfel aduce, prin rezultatul său, un beneficiu părții care a introdus‑o (Hotărârea din 27 februarie 2014, Stichting Woonpunt și alții/Comisia, C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punctul 67). Interesul de a acționa constituie astfel condiția esențială și primordială a oricărei acțiuni în justiție (Hotărârea din 15 iunie 2023, Shindler și alții/Consiliul, C‑501/21 P, EU:C:2023:480, punctul 63).
47
În schimb, interesul de a acționa lipsește atunci când admiterea unei acțiuni nu ar fi, în orice caz, de natură să îi dea reclamantului câștig de cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iunie 2011, Evropaïki Dynamiki/BCE, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, punctul 49, și Hotărârea din 23 noiembrie 2017, Bionorica și Diapharm/Comisia, C‑596/15 P și C‑597/15 P, EU:C:2017:886, punctul 85).
48
Pe de altă parte, interesul de a acționa al unui reclamant nu depinde de temeinicia acțiunii sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 2017, European Dynamics Luxembourg și alții/Agenția Uniunii Europene pentru Căile Ferate, T‑392/15, EU:T:2017:462, punctul 41).
49
În speță, trebuie amintit că, prin decizia atacată, Comisia a calificat plata sumelor în litigiu drept ajutor de stat incompatibil cu piața internă și a obligat România să recupereze sumele deja plătite reclamanților, și anume reclamanții din procedura arbitrală și cinci alte societăți, pentru motivul că formau împreună o unitate economică. O astfel de decizie îi afectează în mod vădit pe reclamanți, întrucât impune României recuperarea de la aceștia a sumelor plătite, precum și a dobânzilor pe care acestea le‑ar fi produs până la data recuperării lor efective. În această privință, trebuie arătat că, potrivit Comisiei, după cum reiese din considerentul (42) al deciziei menționate, autoritățile române au pus în aplicare integral hotărârea arbitrală.
50
Împrejurarea potrivit căreia Curtea a considerat că hotărârea arbitrală era, începând cu aderarea României la Uniune, incompatibilă cu dreptul Uniunii, în special articolele 267 și 344 TFUE, și că ea nu poate produce astfel niciun efect (Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții, C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctele 42 și 43) nu este de natură să îi priveze pe reclamanți de interesul de a acționa.
51
Astfel, pe de o parte, după cum observă reclamanții, faptul că o instanță a unui stat membru nu poate în niciun caz, în conformitate cu Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții (C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctul 44), să procedeze la executarea hotărârii arbitrale este independent de chestiunea dacă decizia atacată, adoptată de Comisie, este conformă cu dreptul Uniunii și în special dacă măsura vizată de aceasta îndeplinește pe plan material condițiile prevăzute la articolul 107 alineatul (1) TFUE pentru a fi calificată drept ajutor de stat în sensul dispoziției menționate și, în acest temei, să facă obiectul unei obligații de recuperare în sarcina României.
52
Pe de altă parte, faptul că plata sumelor în litigiu a implicat, potrivit Comisiei, „executarea unei hotărâri care [ar încălca] principii fundamentale ale dreptului Uniunii” nu este de natură să priveze reclamanții, independent de temeinicia acțiunii lor, de dreptul de a contesta legalitatea unui act care îi lezează.
53
În plus, trebuie să se observe că Curtea, apreciind la punctele 154 și 155 din hotărârea dată în recurs că litigiul, în ceea ce privește argumentele, aspectele și motivele legate de temeinicia deciziei atacate, nu era în stare de judecată, însă era deja posibilă pronunțarea asupra admisibilității acestuia, și că, prin urmare, se impunea trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta din urmă să se pronunțe asupra acestora, a considerat implicit, dar în mod necesar că prezentul litigiu este admisibil.
54
În aceste condiții, cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie pentru lipsa interesului de a acționa al reclamanților trebuie respinsă.
B. Cu privire la temeinicia acțiunilor
[omissis]
1.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe un abuz de putere, precum și pe încălcarea articolului 351 TFUE și a principiilor generale de drept
[omissis]
b)
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea articolului 351 TFUE și a principiilor generale ale dreptului
65
Reclamanții susțin în esență că România era obligată să respecte obligațiile pe care le contractase, anterior intrării sale în Uniune, în temeiul TBI și al Convenției ICSID, în special al articolelor 53 și 54 din convenția menționată, care o obligau să execute hotărârea arbitrală, chiar și în ipoteza în care plata sumelor în litigiu ar fi constituit un ajutor de stat în sensul dreptului Uniunii.
66
Potrivit reclamanților, respectarea de către România a Convenției ICSID se impune în privința tuturor statelor semnatare ale convenției menționate, astfel încât această convenție poate fi invocată de orice stat terț, fără a fi necesară invocarea unui interes special pentru soluționarea litigiului.
67
În special, reclamanții fac trimitere la hotărârea Supreme Court of the United Kingdom (Curtea Supremă a Regatului Unit) din 19 februarie 2020, pronunțată în cauza Micula și alții/România, care a autorizat executarea hotărârii arbitrale, recunoscând că „obligațiile statelor contractante [la Convenția ICSID care rezultă din] articolele 53, 54 și 69 [sunt] exprimate în termeni absoluți, fără nicio limită în ceea ce privește persoanele față de care sunt asumate”.
68
În aceste condiții, potrivit reclamanților, chiar dacă TBI nu ar intra în domeniul de aplicare al articolului 351 TFUE, această împrejurare nu ar avea incidență asupra obligației României de a executa hotărârea arbitrală în temeiul Convenției ICSID, chiar și după aderarea sa la Uniune. Consimțământul dat de România la procedura arbitrală ar continua astfel să oblige această țară în temeiul articolului 25 alineatul (1) din convenția menționată, care ar prevedea că, atunci când un stat contractant și‑a dat consimțământul pentru arbitraj, nu ar mai putea să îl retragă unilateral.
69
Reclamanții adaugă în această privință, în cauzele T‑624/15 RENV și T‑694/15 RENV, că, în cazul în care România nu și‑ar îndeplini obligațiile, orice stat contractant, inclusiv orice stat contractant care nu este membru al Uniunii, ar putea introduce o acțiune împotriva României în fața Curții Internaționale de Justiție (CIJ) în temeiul articolului 64 din Convenția ICSID.
70
În consecință, decizia atacată, prin faptul că dispune recuperarea măsurii de ajutor în cauză, ar împiedica România să se conformeze unor astfel de obligații și ar fi, prin urmare, contrară articolului 351 primul paragraf TFUE, în temeiul căruia drepturile și obligațiile care rezultă dintr‑o convenție încheiată între un stat membru înainte de aderarea sa și state terțe nu sunt afectate de dispozițiile tratatelor.
71
Decizia atacată ar fi de asemenea contrară principiului general al dreptului Uniunii pacta sunt servanda, a cărui expresie ar constitui articolul 351 primul paragraf TFUE. În plus, aceasta ar încălca principiul cooperării loiale între Uniune și statele membre, al cărei caracter reciproc este subliniat la articolul 4 alineatul (3) TUE și „ar fi evocat” la articolul 351 TFUE.
72
Comisia, susținută de Regatul Spaniei, contestă argumentația reclamanților.
73
Articolul 351 primul paragraf TFUE prevede că „[d]ispozițiile tratatelor nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care rezultă din convențiile încheiate până la 1 ianuarie 1958 sau, pentru statele membre aderente, înainte de data aderării acestora, între unul sau mai multe state membre pe de o parte și unul sau mai multe state terțe pe de altă parte”.
74
Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 351 primul paragraf TFUE are ca obiect să precizeze, în conformitate cu principiile dreptului internațional, astfel cum rezultă în special din articolul 30 alineatul (4) litera (b) din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor din 23 mai 1969 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 1155, p. 331) că aplicarea Tratatului FUE nu afectează angajamentul asumat de statul membru în cauză de a respecta drepturile țărilor terțe care rezultă dintr‑o convenție anterioară, precum și de a‑și îndeplini obligațiile corelative (a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2011, Comisia/Slovacia, C‑264/09, EU:C:2011:580, punctul 41 și jurisprudența citată).
75
Articolul 351 primul paragraf TFUE are aplicabilitate generală, în sensul că se aplică oricărei convenții internaționale, indiferent de obiectul său, care poate avea incidență asupra tratatelor Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 august 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punctul 11).
76
Articolul 351 primul paragraf TFUE are astfel ca scop protejarea drepturilor statelor terțe (Hotărârea din 13 iulie 1966, Consten și Grundig/Comisia, 56/64 și 58/64, EU:C:1966:41, p. 429), permițând statelor membre în cauză să își respecte angajamentele care le revin în temeiul unei convenții internaționale anterioare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2011, Air Transport Association of America și alții, C‑366/10, EU:C:2011:864, punctul 61).
77
Articolul 351 primul paragraf TFUE nu permite, în schimb, statelor membre să invoce drepturi care decurg din asemenea convenții în raporturile lor interne în cadrul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 iulie 1996, Comisia/Luxemburg, C‑473/93, EU:C:1996:263, punctul 40, și Hotărârea din 7 iulie 2005, Comisia/Austria, C‑147/03, EU:C:2005:427, punctul 58).
78
Prin urmare, la articolul 351 primul paragraf TFUE, termenii „drepturi și obligații” se referă, în ceea ce privește „drepturile”, la legislațiile statelor terțe și, în ceea ce privește „obligațiile”, la obligațiile statelor membre (Hotărârea din 2 august 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punctul 12).
79
În consecință, pentru a stabili dacă o normă de drept al Uniunii poate fi împiedicată de o convenție internațională anterioară, trebuie să se examineze dacă aceasta impune statului membru vizat obligații a căror executare poate fi totuși solicitată de statele terțe care sunt părți la respectiva convenție (Hotărârea din 2 august 1993, Levy, C‑158/91, EU:C:1993:332, punctul 13, și Hotărârea din 15 septembrie 2011, Comisia/Slovacia, C‑264/09, EU:C:2011:580, punctul 42).
80
Prin urmare, pentru ca o normă a dreptului Uniunii să poată fi împiedicată de o convenție internațională, în temeiul articolului 351 primul paragraf TFUE, trebuie îndeplinite două condiții: să fie vorba despre o convenție încheiată înainte de intrarea în vigoare a tratatelor Uniunii în statul membru în cauză și statul terț în cauză să aibă drepturi a căror respectare o poate solicita respectivului stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 1998, T. Port, C‑364/95 și C‑365/95, EU:C:1998:95, punctul 61).
81
Articolul 351 primul paragraf TFUE, în măsura în care constituie o normă susceptibilă să permită derogări de la aplicarea dreptului Uniunii, inclusiv a dreptului primar, trebuie, așadar, să facă obiectul unei interpretări stricte pentru ca normele generale prevăzute de tratatele Uniunii să nu fie golite de substanța lor [Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme), C‑516/22, EU:C:2024:231, punctele 78 și 81].
82
Convenția ICSID, intrată în vigoare în privința României la 12 octombrie 1975, prevede la articolul 25 alineatul (1):
„Competența centrului cuprinde diferendele de ordin juridic între un stat contractant (sau o anumită colectivitate publică sau un anume organism dependent de acesta și pe care‑l desemnează centrul) și persoana unui alt stat contractant, care sunt în relație directă cu o investiție, diferende pe care părțile au consimțit în scris să le supună centrului. Atunci când părțile și‑au dat consimțământul, niciuna dintre ele nu va putea sa‑l retragă în mod unilateral.”
83
Articolul 53 alineatul (1) din Convenția ICSID are următorul cuprins:
„Sentința este obligatorie față de părți și nu poate fi obiectul vreunui apel sau altui recurs, în afara celor prevăzute de prezenta convenție. Fiecare parte trebuie să pună în aplicare sentința în conformitate cu termenii acesteia […]”.
84
Articolul 54 alineatul (1) din Convenția ICSID prevede:
„Fiecare stat contractant recunoaște orice sentință dată în cadrul prezentei convenții ca fiind obligatorie și asigură executarea pe teritoriul său a obligațiilor pecuniare pe care sentința le impune ca și când ar fi vorba despre o judecată definitivă a unui tribunal funcționând pe teritoriul zisului stat. […]”
85
Articolul 64 din Convenția ICSID prevede că „[o]rice diferend care ar putea surveni între statele contractante cu privire la interpretarea sau la aplicarea prezentei convenții și care nu ar putea fi rezolvat prin buna înțelegere este adus înaintea Curții Internaționale de Justiție, la cererea oricărei părți în diferend, dacă statele interesate nu au convenit o altă metodă de reglementare”.
86
Articolul 7 din TBI prevede că diferendele dintre investitori și țările semnatare vor fi soluționate printre altele de un tribunal arbitral care aplică Convenția ICSID.
87
În speță, Comisia a indicat, în considerentele (126) și (127) ale deciziei atacate, că drepturile și obligațiile invocate de reclamanții din procedura arbitrală rezultau din aplicarea TBI. După ce a constatat că acest tratat a fost încheiat între două state membre, iar nu între unul sau mai multe state membre și unul sau mai multe state terțe, Comisia a concluzionat că articolul 351 TFUE nu era aplicabil în speță. Aceasta a dedus de aici că punerea în aplicare a normelor privind ajutoarele de stat nu avea, în împrejurările speței, niciun efect asupra drepturilor și obligațiilor prevăzute la articolul 351 din Tratatul FUE.
88
Comisia a adăugat, în considerentul (129) al deciziei atacate, că, în măsura în care nicio țară terță care era parte contractantă la Convenția ICSID nu era parte la TBI care făcuse obiectul procedurii arbitrale, articolul 351 TFUE nu era relevant în speță.
89
Ținând seama de argumentația reclamanților și de motivarea deciziei atacate cu privire la această chestiune, analiza prezentului aspect presupune să se verifice în prealabil dacă, în speță, obligațiile contractate de România în temeiul, pe de o parte, al TBI, pe de altă parte, al Convenției ICSID intră în domeniul de aplicare al articolului 351 TFUE.
1) Cu privire la existența unor obligații, în sensul articolului 351 TFUE, contractate de România în temeiul TBI
90
Articolul 351 TFUE privește, astfel cum s‑a arătat la punctele 74 și 78 de mai sus, drepturile statelor terțe și obligațiile corespunzătoare ale statelor membre. Obligațiile României, contractate anterior aderării sale, în temeiul TBI, corespund drepturilor Regatului Suediei contractate în același temei.
91
La data semnării TBI, Regatul Suediei era un stat membru, iar nu un stat terț față de Uniune. Un astfel de tratat bilateral trebuie, așadar, să fie considerat, de la aderarea României la Uniune, ca fiind un tratat care privește două state membre [Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme), C‑516/22, EU:C:2024:231, punctul 72].
92
Or, articolul 351 TFUE nu este aplicabil unui tratat bilateral încheiat între două state membre, din moment ce niciun stat terț nu este parte la acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, punctul 99).
93
În aceste condiții, la data la care a fost acordat ajutorul, care este determinantă pentru a aprecia aplicabilitatea articolului 351 TFUE, în cazul de față în ziua pronunțării hotărârii arbitrale (a se vedea punctul 62 de mai sus), TBI nu poate fi considerat o convenție din care ar rezulta, în sensul articolului menționat, drepturi pentru state terțe și obligații pentru acest stat membru susceptibile să fie afectate prin punerea în aplicare, în temeiul deciziei atacate, a articolelor 107 și 108 TFUE.
94
Împrejurarea potrivit căreia faptul cauzator de prejudicii, și anume abrogarea, cu pretinsa încălcare a TBI, a schemei de stimulente fiscale în cauză, pentru care a fost acordată o despăgubire prin hotărârea arbitrală, a avut loc anterior aderării României la Uniune nu poate repune în discuție această interpretare.
95
Situația este aceeași în ceea ce privește împrejurarea potrivit căreia faptele care stau la baza răspunderii României au avut loc, cel puțin în parte, înainte de aderarea sa la Uniune, atunci când acest stat era încă un stat terț, în sensul articolului 351 TFUE.
96
După cum a subliniat Curtea în hotărârea dată în recurs, nu se poate exclude, desigur, că, potrivit principiilor care decurg din legislațiile naționale în materia răspunderii civile, un drept la repararea prejudiciului ia naștere la data abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză, fapt recunoscut ca generator al prejudiciului (hotărârea dată în recurs, punctele 117 și 118). În schimb, acest drept la reparație se distinge de dreptul de a percepe despăgubirea acordată prin hotărârea arbitrală, astfel încât măsura de ajutor în cauză nu a fost acordată la data abrogării menționate (hotărârea dată în recurs, punctele 119-127).
97
Ținând seama de cele ce precedă, trebuie să se concluzioneze că obligațiile României contractate în temeiul TBI și examinate în cadrul prezentului litigiu nu intrau sub incidența prevederilor articolului 351 TFUE.
98
Prin urmare, reclamanții nu pot susține că, prin decizia atacată, Comisia a încălcat articolul 351 TFUE în măsura în care a împiedicat executarea de către România a obligațiilor sale contractate în temeiul TBI.
2) Cu privire la existența unor obligații, în sensul articolului 351 TFUE, contractate de România în temeiul Convenției ICSID
99
În conformitate cu hotărârea dată în recurs, sistemul jurisdicțional de căi de atac prevăzut de Tratatele UE și FUE a înlocuit procedura arbitrală începând de la aderarea României la Uniune, și anume de la 1 ianuarie 2007 (hotărârea dată în recurs, punctul 145).
100
Este cert că tribunalul arbitral, care aplică Convenția ICSID și căruia i‑a fost dedus spre judecare diferendul dintre reclamanții din procedura arbitrală și România, nu se circumscrie sistemului jurisdicțional al Uniunii (hotărârea dată în recurs, punctul 141).
101
Hotărârea arbitrală, adoptată de tribunalul arbitral la 11 decembrie 2013, și anume după aderarea României la Uniune, nu poate produce, așadar, niciun efect și nu poate fi astfel executată pentru a se proceda la plata despăgubirii acordate de aceasta (a se vedea în acest sens Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții, C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctul 43).
102
În consecință, o instanță dintr‑un stat membru sesizată cu executarea silită a unei hotărâri arbitrale este obligată să înlăture această hotărâre și, prin urmare, nu poate în niciun caz să procedeze la executarea ei pentru a permite beneficiarilor săi să obțină plata daunelor interese care li se acordă prin aceasta (Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții, C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctul 44). Această constatare se impune României, în calitate de stat membru.
103
Prin urmare, nu exista nicio obligație pentru România de a executa hotărârea arbitrală și nici, a fortiori, de a o pune în aplicare, independent de orice executare silită.
104
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că articolul 53 din Convenția ICSID, potrivit căruia fiecare parte obligată prin hotărâre trebuie să asigure executarea acesteia potrivit termenilor săi, astfel cum s‑a amintit la punctul 83 de mai sus, nu a creat, în speță, obligații față de România care să intre în domeniul de aplicare al articolului 351 TFUE.
105
În consecință, trebuie să se considere că articolul 54 din Convenția ICSID, potrivit căruia „[f]iecare stat contractant recunoaște orice sentință dată în cadrul prezentei convenții ca fiind obligatorie și asigură executarea pe teritoriul său a obligațiilor pecuniare pe care sentința le impune”, după cum s‑a precizat la punctul 84 de mai sus, nu poate să fi creat drepturi în favoarea unor state terțe cărora le‑ar fi corespuns obligații ale României, care sunt, în speță, inexistente.
106
În plus, astfel cum a statuat Curtea, Convenția ICSID, în pofida caracterului său multilateral, are ca obiect reglementarea unor relații bilaterale între părțile contractante într‑un mod similar unui tratat bilateral. Deși reclamanții susțin în esență că statele terțe care au încheiat Convenția ICSID ar putea avea un interes ca România să își respecte obligațiile față de un alt stat membru procedând, în conformitate cu dispozițiile acestei convenții, la executarea unei hotărâri arbitrale care intră în domeniul de aplicare al acesteia, un asemenea interes pur factual nu poate fi asimilat unui „drept”, în sensul articolului 351 primul paragraf TFUE, care să poată justifica aplicarea acestei dispoziții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme), C‑516/22, EU:C:2024:231, punctele 75 și 76].
107
În consecință, articolele 53 și 54 din Convenția ICSID nu pot fi interpretate în sensul că au creat „drepturi”, în sensul articolului 351 primul paragraf TFUE, în favoarea statelor terțe semnatare ale acestei convenții care ar fi corespuns obligațiilor României de a executa hotărârea arbitrală.
108
În aceste condiții și fără a fi necesară pronunțarea cu privire la incidența invocată de reclamanți a articolului 25 alineatul (1) și a articolului 64 din Convenția ICSID asupra obligației României de a executa hotărârea arbitrală în temeiul aceleiași convenții, decizia atacată, prin faptul că a dispus recuperarea ajutorului, nu poate să fi împiedicat acest stat membru să se conformeze unor obligații care ar intra în domeniul de aplicare al articolului 351 TFUE. În consecință, o asemenea decizie nu a încălcat acest din urmă articol, în temeiul căruia dispozițiile tratatelor nu aduc atingere drepturilor și obligațiilor care rezultă dintr‑o convenție încheiată între un stat membru anterior aderării sale și state terțe.
109
Comisia a putut astfel să considere, fără a săvârși o eroare de drept, că „aplicarea legislației privind ajutoarele de stat nu afect[a] drepturile și obligațiile protejate prin articolul 351 [TFUE]”.
110
Trebuie, așadar, respinsă critica întemeiată pe încălcarea articolului 351 primul paragraf TFUE și, pe cale de consecință, critica întemeiată pe încălcarea principiului pacta sunt servanda, a cărui expresie ar constitui articolul menționat.
111
Aceeași concluzie este valabilă în ceea ce privește critica întemeiată pe încălcarea principiului cooperării loiale pentru motivul că ar fi pus în aplicare prin articolul 351 primul paragraf TFUE.
112
Ținând seama de tot ceea ce precedă, prezentul aspect trebuie respins și, în consecință, primul motiv în ansamblul său.
2.
Al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 107 alineatul (1) TFUE
113
Reclamanții susțin că Comisia nu a demonstrat că, în speță, erau îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 107 alineatul (1) TFUE. Aceștia își structurează motivul invocat în trei aspecte.
114
Comisia, susținută de Regatul Spaniei, contestă argumentația reclamanților.
115
Trebuie amintit că, potrivit articolului 107 alineatul (1) TFUE, „sunt incompatibile cu piața internă ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre”.
116
Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru calificarea drept ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, este necesară îndeplinirea tuturor condițiilor prevăzute de această dispoziție. Astfel, pentru ca o măsură să poată fi calificată drept ajutor de stat, în primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat, în al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre, în al treilea rând, aceasta trebuie să acorde un avantaj beneficiarului și, în al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (a se vedea Hotărârea din 12 noiembrie 2013, MOL/Comisia, T‑499/10, EU:T:2013:592, punctul 51 și și jurisprudența citată).
a)
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe lipsa unui avantaj economic
117
Reclamanții susțin că măsura de ajutor în cauză nu le conferă niciun avantaj economic. Aceștia invocă trei critici principale.
118
În primul rând, reclamanții susțin că, contrar aprecierilor Comisiei, hotărârea arbitrală nu a despăgubit reclamanții din procedura arbitrală pentru consecințele abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză, ci le‑a acordat acestora daune interese pentru repararea prejudiciului suferit ca urmare a neîndeplinirii de către România a obligației de a le asigura un tratament just și echitabil, cu încălcarea articolului 2 alineatul 3 din TBI. Cel puțin, presupunând că este exactă interpretarea dată de Comisie hotărârii menționate, compensarea consecințelor indirecte ale acestei abrogări, precum beneficiul nerealizat sau pierderea șansei de a câștiga noi piețe, nu poate fi calificată drept avantaj în sensul reglementării referitoare la ajutoarele de stat.
119
În al doilea rând, reclamanții susțin că, în temeiul jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 23 și 24), daunele interese acordate prin hotărârea arbitrală nu constituie un avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
120
În al treilea și ultimul rând, presupunând că hotărârea arbitrală a putut constitui un avantaj, decizia atacată ar identifica în mod eronat măsura de ajutor în cauză drept plata sumelor în litigiu, iar nu hotărârea menționată. Or, această plată s‑ar înscrie în „cursul normal” al executării sau al punerii în aplicare a acestei hotărâri, astfel încât plata despăgubirii, în urma obligării României în acest sens, nu poate constitui un avantaj distinct de cel pretins acordat prin aceeași hotărâre.
121
Trebuie amintit că sunt considerate ajutoare de stat intervențiile care, sub orice formă, pot favoriza direct sau indirect întreprinderi sau care trebuie să fie considerate un avantaj economic pe care întreprinderea beneficiară nu l‑ar fi putut obține în condiții de piață normale (a se vedea Hotărârea din 15 mai 2019, Achema și alții, C‑706/17, EU:C:2019:407, punctul 83 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 17 septembrie 2020, Compagnie des pêches de Saint‑Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, punctul 39 și jurisprudența citată).
122
În această privință, pentru a evalua dacă un stat membru a conferit un avantaj unei anumite întreprinderi, trebuie să se compare situația financiară a întreprinderii după introducerea măsurii cu situația financiară în care s‑ar fi aflat dacă aceasta nu ar fi fost luată. Sunt considerate ajutoare în special intervențiile care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi. Prin urmare, există un avantaj atunci când, ca urmare a măsurii și fără ca acest lucru să fie justificat de natura sau economia sistemului în cauză, situația financiară netă a beneficiarului este îmbunătățită (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 septembrie 2020, Compagnie des pêches de Saint‑Malo, C‑212/19, EU:C:2020:726, punctul 40).
123
Tribunalul consideră oportun să examineze, în primul rând, a treia critică, întemeiată pe identificarea eronată a măsurii de ajutor în cauză, înainte de a analiza prima și a doua critică, care se întemeiază pe premisa potrivit căreia atribuirea de daune interese acordate prin hotărârea arbitrală constituie măsura menționată.
1) Cu privire la a treia critică, întemeiată pe identificarea eronată a măsurii de ajutor în cauză
124
Reclamanții susțin în esență, astfel cum s‑a amintit la punctul 120 de mai sus, că măsura de ajutor în cauză nu este plata sumelor în litigiu, ci hotărârea arbitrală. Decizia atacată ar fi afectată, așadar, de o eroare de drept săvârșită de Comisie prin faptul că aceasta a identificat în mod eronat măsura supusă examinării sale, astfel încât nu putea, fără a săvârși o eroare de apreciere, să califice plata respectivă drept avantaj, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
125
În speță, măsura de ajutor în cauză este astfel identificată în considerentul (39) al deciziei atacate: „[m]ăsura care face obiectul evaluării o constituie plata [sumelor în litigiu] în temeiul hotărârii [arbitrale], fie prin aplicare, fie prin executare, plus dobânda care s‑a acumulat de la data pronunțării hotărârii”.
126
Reiese fără ambiguitate din considerentul (39) al deciziei atacate, care privește „Descrierea măsurii” și care face parte din partea 3 din această decizie, intitulată „Descrierea măsurii și motivele inițierii procedurii”, că măsura vizată de decizia menționată este plata sumelor în litigiu, iar nu hotărârea arbitrală.
127
Identificarea de către Comisie a măsurii de ajutor în cauză ca fiind corespunzătoare plății sumelor în litigiu este confirmată în considerentul (123) al deciziei atacate, în care se arată că, „[prin plata menționată către reclamanții din procedura arbitrală], indiferent dacă această plată are loc prin punerea în aplicare sau prin executarea hotărârii, aceștia și‑ar îmbunătăți poziția competitivă”.
128
Această constatare nu poate fi repusă în discuție de argumentul pe care reclamanții îl deduc din cuprinsul punctului 124 din hotărârea dată în recurs, potrivit căruia „dreptul la despăgubirea acordată pentru repararea prejudiciului pe care reclamanții din procedura arbitrală susțin că l‑au suferit ca urmare a abrogării, cu încălcarea TBI, a schemei de stimulente fiscale în cauză nu a fost conferit decât prin hotărârea arbitrală”.
129
Astfel, trebuie precizat că, procedând astfel, Curtea s‑a pronunțat numai cu privire la competența rationae temporis a Comisiei de a adopta decizia atacată în temeiul articolului 108 TFUE. Prin urmare, aceasta nu s‑a pronunțat, la punctul 124 din hotărârea dată în recurs, decât cu privire la data la care dreptul la despăgubire a fost acordat reclamanților, iar nu cu privire la calificarea drept ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE a plății sumelor în litigiu, astfel cum a fost examinată în decizia menționată.
130
În această privință, nu are incidență asupra identificării măsurii de ajutor în cauză, ca reprezentând plata sumelor în litigiu, aspectul dacă, independent de plățile examinate, hotărârea arbitrală constituie în sine un avantaj care poate fi calificat drept ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
131
De altfel, Curtea a constatat în mod expres, la punctul 135 din hotărârea dată în recurs, că, prin decizia atacată, Comisia examinase, în raport cu normele Tratatului FUE în materie de ajutoare de stat, plata sumelor în litigiu efectuată în executarea hotărârii arbitrale.
132
De altfel, Comisia nu poate invita Tribunalul să considere în prezent, după cum reiese din memoriile sale suplimentare de observații scrise și din dezbaterile din cadrul ședinței, că măsura care a făcut obiectul examinării sale ar trebui privită ca fiind măsura unică constituită din hotărârea arbitrală și din executarea sa. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni în anulare, Tribunalul nu poate substitui motivarea autorului actului atacat cu propria motivare (a se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2016, PT Musim Mas/Consiliul, C‑468/15 P, EU:C:2016:803, punctul 64 și jurisprudența citată).
133
Deși reclamanții susțin de asemenea că plata despăgubirilor nu este decât „consecința automată” a hotărârii arbitrale, ei nu fac decât să constate, prin această afirmație, că această hotărâre este cauza plății sumelor în litigiu de către România și nu pot, printr‑o asemenea constatare, să susțină în mod util că plata respectivă nu ar fi constituit un avantaj distinct de hotărârea menționată.
134
Astfel, articolul 107 alineatul (1) TFUE nu distinge în funcție de cauzele intervențiilor de stat, ci, după cum a amintit Comisia în considerentul (80) al deciziei atacate, le definește în funcție de efectele lor (Hotărârea din 4 martie 2021, Comisia/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, punctul 61, și în recurs, punctul 122).
135
Chiar presupunând că hotărârea arbitrală nu poate fi separată de executarea sa, nu este mai puțin adevărat că plata sumelor în litigiu, în executarea sau prin punerea în aplicare a hotărârii menționate, a constituit măsura supusă aprecierii Comisiei în decizia atacată.
136
În aceste condiții, Comisia a putut defini în mod întemeiat, contrar celor susținute de reclamanți, măsura de ajutor în cauză ca fiind plata sumelor în litigiu pentru a verifica, în cadrul aprecierii sale privind existența unui ajutor de stat, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, dacă o astfel de plată reprezenta un avantaj economic de care reclamanții nu ar fi beneficiat în condiții normale de piață.
137
Ținând seama de tot ceea ce precedă, prezenta critică trebuie respinsă.
2) Cu privire la prima critică, întemeiată pe faptul că măsura de ajutor în cauză nu poate constitui un avantaj plătit pentru compensarea consecințelor abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză
138
După cum reiese din cuprinsul punctului 118 de mai sus, prezenta critică se întemeiază pe două argumente principale.
i) Cu privire la primul argument, întemeiat pe eroarea săvârșită de Comisie prin faptul că a considerat că hotărârea arbitrală îi despăgubea pe reclamanții din procedura arbitrală pentru consecințele abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză
139
Reiese din cuprinsul punctului 131 de mai sus că Comisia a examinat în raport cu normele Tratatului FUE în materie de ajutoare de stat plata sumelor în litigiu, iar nu schema de stimulente fiscale în cauză, care, fiind abrogată înainte de aderarea României la Uniune, nu mai era de altfel în vigoare la momentul adoptării deciziei atacate (hotărârea dată în recurs, punctul 135).
140
În acest scop, după cum reiese din considerentul (93) al deciziei atacate, Comisia a examinat elementele pe baza cărora tribunalul arbitral s‑a întemeiat pentru a caracteriza ajutorul pe care l‑a acordat reclamanților și descrierea daunelor pretins suferite.
141
Reiese din considerentul (94) al deciziei atacate că Comisia a apreciat, mai întâi, că tribunalul arbitral a despăgubit prejudiciul rezultat din abrogarea prematură a schemei de stimulente fiscale în cauză. Aceasta a considerat, în continuare, că punerea în aplicare sau executarea hotărârii arbitrale de către România acorda reclamanților din procedura arbitrală, după cum reiese din considerentul (95) al deciziei menționate, o sumă corespunzătoare avantajelor pe care aceștia ar fi trebuit să le primească în cadrul schemei menționate pentru perioada cuprinsă între momentul abrogării sale, 22 februarie 2005, și data planificată a expirării sale, 1 aprilie 2009. În sfârșit, aceasta a constatat că valoarea prejudiciului reprezenta în esență, pe de o parte, rambursarea cuantumului taxelor vamale percepute pentru zahăr și pentru celelalte materii prime pe care reclamanții din procedura arbitrală le‑ar fi evitat dacă abrogarea menționată nu ar fi avut loc și, pe de altă parte, cuantumul beneficiului nerealizat din vânzarea de produse finite care rezultă din această abrogare.
142
În consecință, Comisia a calificat, în considerentul (96) al deciziei atacate, plata sumelor în litigiu drept avantaj economic pe care reclamanții din procedura arbitrală nu l‑ar fi putut obține în condiții normale de piață pentru motivul că această plată era destinată să îi despăgubească pentru prejudiciile pe care le suferiseră ca urmare a abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză.
143
Pentru a contesta interpretarea de către Comisie a hotărârii arbitrale, reclamanții susțin că tribunalul arbitral a acordat reclamanților din procedura arbitrală despăgubiri pentru repararea prejudiciului pe care l‑ar fi suferit, astfel cum s‑a amintit la punctul 118 de mai sus, ca urmare a neîndeplinirii de către România a obligației de a asigura pentru investițiile acestora din urmă un tratament just și echitabil, cu încălcarea articolului 2 alineatul 3 din TBI. În această privință, ei precizează că România a încălcat un astfel de articol prin faptul că, pe de o parte, a eliminat principalele avantaje ale schemei de stimulente fiscale în cauză, menținând totodată în vigoare obligațiile concomitente, și, pe de altă parte, că nu a dat dovadă de transparență pentru că nu au avertizat în timp util reclamanții din procedura arbitrală cu privire la abrogarea schemei menționate.
144
Reclamanții adaugă că, deși tribunalul arbitral s‑a referit la schema de stimulente fiscale în cauză pentru a cuantifica prejudiciul suferit, această împrejurare nu poate prin ea însăși să însemne că hotărârea arbitrală a reinstituit schema menționată.
145
În speță, din cuprinsul punctului 872 din hotărârea arbitrală, astfel cum a fost reluat la punctul 27 din hotărârea dată în recurs și în considerentul (26) al deciziei atacate, reiese că tribunalul arbitral a considerat că, prin abrogarea schemei de stimulente fiscale în cauză înainte de 1 aprilie 2009, România, primo, a adus atingere încrederii legitime a reclamanților din procedura arbitrală, care credeau că aceste stimulente vor fi disponibile în esență sub aceeași formă, până la 31 martie 2009 inclusiv, secundo, nu a acționat în mod transparent, întrucât nu i‑a avertizat pe acești reclamanți în timp util și, tertio, nu a asigurat un tratament just și echitabil al investițiilor efectuate de reclamanții menționați, în sensul articolului 2 alineatul 3 din TBI. Prin urmare, tribunalul menționat a obligat România să le plătească despăgubiri al căror cuantum a fost stabilit ținând seama în principal de prejudiciile pretins suferite de acești reclamanți în perioada cuprinsă între 22 februarie 2005 și 31 martie 2009.
146
Acestea fiind amintite, se impune, în primul rând, să se arate că prejudiciile despăgubite prin hotărârea arbitrală, astfel cum au fost identificate în dispozitivul hotărârii menționate și astfel cum sunt rezumate în considerentul (27) al deciziei atacate, corespund următoarelor daune: creșterea costului zahărului (pentru importul căruia reclamanții din procedura arbitrală au trebuit să plătească taxe vamale după abrogarea facilității pentru materiile prime), creșterea costului materiilor prime, altele decât zahărul și anumite tipuri de polietilen tereftalat (PET, pentru care cererea de despăgubiri a fost respinsă de tribunalul arbitral pentru motivul că solicitanții nu au beneficiat niciodată de facilitatea pentru materiile prime pentru importul lor), pierderea capacității de stocare a zahărului la prețuri mai mici (al cărei cuantum a fost calculat pe baza taxelor vamale percepute pentru zahărul importat care ar fi putut fi evitate dacă reclamanții din procedura arbitrală ar fi putut stoca zahărul înainte de 1 aprilie 2009), câștigul nerealizat ca urmare a pierderii vânzărilor de produse finite (corespunzător pierderii cotelor de piață în perioada 2004-2008 pentru băuturile răcoritoare și alte produse care conțin zahăr, a căror scumpire a condus la o creștere a prețurilor produselor menționate, această creștere cauzând, la rândul său, o scădere a vânzărilor acelorași produse).
147
Sumele plătite cu titlu de reparare a prejudiciilor astfel identificate au produs dobânzi, calculate începând cu 1 martie 2007 în ceea ce privește costul sporit al zahărului și al altor materii prime, începând cu 1 noiembrie 2009 în ceea ce privește pierderea capacității de stocare a zahărului și începând cu 1 mai 2008 în ceea ce privește beneficiile nerealizate.
148
În al doilea rând, trebuie amintit că, astfel cum reiese din decizia atacată, schema de stimulente fiscale în cauză acorda anumitor investitori din regiuni considerați de guvernul român ca fiind defavorizate scutirea de taxe vamale pentru materiile prime necesare investiției realizate în regiunea defavorizată în discuție, scutirea de taxe succedând, după modificarea schemei, rambursării acestor taxe prevăzute inițial.
149
După cum s‑a arătat la punctul 7 de mai sus, reclamanții din procedura arbitrală au beneficiat, în calitatea lor de investitori în regiunea minieră din Ștei‑Nucet, considerată ca fiind defavorizată, de la începutul anilor 2000, de scutiri de taxe vamale pentru materiile prime prevăzute de schema de stimulente fiscale în cauză, până la abrogarea sa, la 22 februarie 2005.
150
În al treilea rând, trebuie adăugat că, deși reclamanții contestă consecințele care pot fi deduse din modul de calcul al despăgubirii utilizat de tribunalul arbitral, aceștia nu contestă, în schimb, că cuantumul prejudiciilor reparate a fost stabilit ținând seama de schema de stimulente fiscale în cauză.
151
Din cuprinsul punctelor 944 și 945 din hotărârea arbitrală reiese că metoda reținută de tribunalul arbitral pentru calcularea prejudiciilor suferite a fost propusă de reclamanții din procedura arbitrală și a constat în cuantificarea creșterii costurilor și a câștigului nerealizat suferit de reclamanții din procedura arbitrală pentru că nu și‑au putut dezvolta întreprinderea astfel cum prevăzuseră, prin punerea în aplicare a unor investiții suplimentare și prin vânzarea de produse fabricate pe bază de zahăr.
152
În această privință, tribunalul arbitral a indicat, la punctul 917 din hotărârea arbitrală, reluat în considerentul (94) al deciziei atacate, că despăgubirile trebuiau acordate pe baza principiului potrivit căruia „reclamantul trebuie să fie repus în situația în care ar fi fost «după toate probabilitățile» dacă n‑ar fi existat delictul la nivel internațional”. Acesta a considerat de asemenea, după cum reiese din cuprinsul punctului 928 din hotărârea menționată, că numai pierderile cauzate de actul care constituie delictul la nivel internațional ar putea fi compensate prin acordarea unor despăgubiri și că „toate încălcările tratatului bilateral de investiții pretinse de reclamanții [din procedura arbitrală] rezultă din același fapt[, și anume] revocarea prematură a stimulentelor [prevăzute de schema de stimulente fiscale în cauză] sau sunt în legătură directă cu această revocare prematură”.
153
În aceste condiții, după cum a arătat Comisia în considerentul (94) al deciziei atacate, atunci când a stabilit cuantumul exact al despăgubirilor datorate reclamanților, tribunalul a analizat dacă pierderile au fost suportate în realitate și dacă acestea au fost direct legate de revocarea schemei de stimulente fiscale în cauză, așa cum rezultă în special din cuprinsul punctului 953 din hotărârea arbitrală, în ceea ce privește acordarea de despăgubiri pentru creșterea prețului zahărului, din cuprinsul punctului 971 din hotărârea menționată, în ceea ce privește acordarea de despăgubiri pentru creșterea prețului materiilor prime, altele decât zahărul și PET, din cuprinsul punctelor 982-985 din această hotărâre, în ceea ce privește acordarea de despăgubiri pentru pierderea capacității de a stoca zahăr, și din cuprinsul punctelor 1016-1020 din aceeași hotărâre, în ceea ce privește acordarea de despăgubiri pentru câștigul nerealizat din vânzările de produse finite.
154
În al patrulea și ultimul rând, astfel cum a subliniat Curtea la punctul 117 din hotărârea dată în recurs, despăgubirea acordată prin hotărârea arbitrală, dat fiind că urmărea repararea prejudiciului pe care reclamanții din procedura arbitrală susțineau că l‑au suferit ca urmare a abrogării, cu încălcarea TBI, a schemei de stimulente fiscale în cauză de către România, își are originea în această abrogare, care constituie faptul generator al prejudiciului pentru care tribunalul arbitral a acordat această despăgubire.
155
Din cuprinsul punctelor 146-154 de mai sus reiese că tribunalul arbitral, considerând că România, așa cum s‑a amintit la punctul 145 de mai sus, nu asigurase un tratament just și echitabil al investițiilor efectuate de reclamanții din procedura arbitrală, în sensul articolului 2 alineatul 3 din TBI, a intenționat să îi despăgubească pe aceștia din urmă pentru consecințele pecuniare ale abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză.
156
De altfel, așa cum a subliniat Comisia în ședință, tribunalul arbitral nici nu a caracterizat, nici nu a cuantificat, pe de o parte, prejudiciul care ar fi rezultat din consecințele menținerii obligațiilor impuse beneficiarilor schemei de stimulente fiscale în cauză, în pofida eliminării avantajelor asociate anterior acesteia, și, pe de altă parte, prejudiciul care ar fi rezultat din comportamentul netransparent al României, pentru că nu a avertizat investitorii în mod adecvat că această schemă urma să se oprească înainte de data declarată a expirării sale.
157
Prin urmare, reclamanții nu pot susține în mod întemeiat că hotărârea arbitrală nu i‑a despăgubit pe reclamanții din procedura arbitrală pentru consecințele abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză, ci le‑a acordat despăgubiri pentru repararea prejudiciului suferit ca urmare a comportamentului României care a constat, pe de o parte, în menținerea obligațiilor aferente avantajelor instituite de schema menționată în pofida abrogării acestei scheme și, pe de altă parte, în faptul că nu i‑a avertizat în timp util cu privire la această abrogare, cu încălcarea obligației sale de a asigura un tratament just și echitabil pentru investițiile investitorilor, în conformitate cu articolul 2 alineatul 3 din TBI.
ii) Cu privire la al doilea argument, întemeiat pe faptul că despăgubirea pentru consecințele indirecte ale abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză nu poate fi calificată drept avantaj în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE
158
Reclamanții adaugă, așa cum s‑a precizat la punctul 118 de mai sus, că, cel puțin, în cazul în care Tribunalul ar considera că hotărârea arbitrală i‑a despăgubit pe reclamanții din procedura arbitrală pentru consecințele abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză, compensarea consecințelor indirecte ale acestei abrogări, precum beneficiul nerealizat sau pierderea șansei de a câștiga noi piețe, nu poate fi calificată drept avantaj în sensul reglementării referitoare la ajutoarele de stat.
159
În această privință, reclamanții arată că sumele în litigiu nu corespund sumelor pe care le‑ar fi primit dacă schema de stimulente fiscale în cauză nu ar fi fost abrogată. Potrivit acestora, despăgubirea acordată de tribunalul arbitral în temeiul hotărârii arbitrale compensează consecințele indirecte ale abrogării schemei menționate, și anume creșterea costurilor ca urmare a imposibilității, în care ei s‑ar fi aflat, de a depozita zahărul înainte de data planificată a expirării acestei scheme și reducerea profiturilor ca urmare a pierderii unor cote de piață rezultate din scumpirea costului materiilor prime importate din cauza plății taxelor vamale.
160
În aceste condiții, chiar presupunând că plata sumelor în litigiu ar fi condus la despăgubirea pentru retragerea unui ajutor ilegal sau incompatibil pe care l‑ar fi constituit schema de stimulente fiscale în cauză, reclamanții din cauza T‑704/15 RENV subliniază că sumele acordate de tribunalul arbitral în compensarea beneficiului nerealizat sau a pierderii șansei ca urmare a abrogării acestei scheme nu pot, în orice caz, să constituie, conform jurisprudenței relevante, „avantaje” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
161
Potrivit jurisprudenței invocate de reclamanți, recuperarea unui ajutor ilegal în vederea restabilirii situației anterioare nu implică o reconstituire diferită a trecutului în funcție de elemente ipotetice și implică doar restituirea avantajului conferit de acesta beneficiarului său, iar nu restituirea eventualului beneficiu economic realizat de beneficiar prin exploatarea acestui avantaj (Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/Aer Lingus și Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P și C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punctele 91 și 92).
162
Trebuie, mai întâi, să se arate că este irelevantă pentru calificarea despăgubirii acordate de tribunalul arbitral, în temeiul hotărârii arbitrale, împrejurarea, dovedită sau nu, potrivit căreia această despăgubire a corespuns compensării retragerii unui ajutor ilegal sau incompatibil, fiind relevant în această privință numai aspectul dacă despăgubirea acordată era susceptibilă să constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. În plus, faptul că recuperarea unui ajutor ilegal implică, în conformitate cu jurisprudența invocată de reclamanți, numai restituirea avantajului conferit de acesta beneficiarului său nu are incidență, nici el, asupra calificării pe care trebuie să o efectueze Comisia în legătură cu despăgubirea acordată prin hotărârea menționată în raport cu această dispoziție.
163
În continuare, este necesar să se arate că jurisprudența citată la punctul 161 de mai sus se opune ca recuperarea unui ajutor ilegal să privească restituirea eventualului beneficiu economic realizat prin exploatarea ajutorului ilegal de către beneficiarul acestuia. Or, în orice caz, decizia atacată dispune recuperarea plății sumelor în litigiu, iar nu recuperarea unui ipotetic avantaj care ar fi rezultat din exploatarea sa de către beneficiar.
164
Avantajul de care au beneficiat reclamanții din prezentul litigiu este astfel plata despăgubirii acordate în temeiul hotărârii arbitrale.
165
Mai mult, o acțiune în despăgubire precum cea inițiată de reclamanții din procedura arbitrală în fața tribunalului arbitral nu poate conduce la o eludare a aplicării efective a normelor în materia ajutoarelor de stat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, punctele 42-44). Astfel, daunele interese plătite pentru compensarea pierderilor de cote de piață sau pentru compensarea pierderilor legate de depozitarea materiilor prime sau, în definitiv, pentru orice prejudiciu care rezultă din abrogarea unei scheme de ajutor nu ar putea fi excluse de la calificarea drept ajutor de stat, din moment ce astfel de daune interese ar corespunde definiției unui avantaj economic în sensul normelor menționate.
166
În această privință, în considerentul (96) al deciziei atacate, Comisia a apreciat următoarele:
„[…] [A]cordarea de despăgubiri reclamanților [din procedura arbitrală] pentru pierderile de profit, dat fiind că aceștia au fost nevoiți să își suporte propriile cheltuieli de exploatare, constituie de asemenea un avantaj economic pe care nu l‑ar fi avut în condiții de piață normale și în lipsa hotărârii; în condiții de piață normale, întreprinderea ar fi trebuit să își suporte propriile costuri inerente activității sale economice și, în consecință, nu ar fi generat aceste profituri. În al treilea rând, acordarea către reclamanții [din procedura arbitrală] a dobânzii la plățile pretins datorate în trecut, dar care, la rândul lor, trebuie să fie calificate ca reprezentând un avantaj, conferă un avantaj suplimentar și distinct.”
167
Or, trebuie să se constate că reclamanții nu au invocat niciun argument de natură să repună în discuție concluziile Comisiei, care figurează în considerentul (96) al deciziei atacate, potrivit cărora despăgubirea acordată de tribunalul arbitral constituia un avantaj economic în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, după ce a analizat avantajele care ar fi fost acordate reclamanților în cadrul schemei de stimulente fiscale în cauză pentru perioada cuprinsă între momentul abrogării sale și data planificată a expirării sale.
168
Ținând seama de tot ceea ce precedă, reclamanții nu dovedesc că Comisia a apreciat în mod eronat că măsura de ajutor în cauză constituia un avantaj economic în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE plătit reclamanților din procedura arbitrală cu titlu de despăgubire pentru consecințele abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză.
169
În consecință, prezenta critică trebuie respinsă în totalitate.
3) Cu privire la a doua critică, întemeiată pe nerespectarea Hotărârii din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87)
170
Prezenta critică se întemeiază, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 119 de mai sus, pe premisa potrivit căreia hotărârea arbitrală a produs efecte juridice față de reclamanți, fiindu‑le acordate pentru repararea unui prejudiciu suferit ca urmare a pretinsei încălcări a TBI, care s‑ar afla la originea dreptului lor la despăgubire acordat prin hotărârea menționată. Prin urmare, plata de daune interese în temeiul hotărârii menționate nu ar intra sub incidența calificării drept ajutor de stat în temeiul Hotărârii din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 23 și 24).
171
Trebuie amintit că ajutoarele publice, care constituie măsuri ale autorității publice prin care se favorizează anumite întreprinderi sau anumite produse, au o natură juridică fundamental diferită de despăgubirile pe care autoritățile naționale sunt eventual obligate să le plătească particularilor pentru repararea unui prejudiciu pe care l‑au cauzat acestora. De aceea, despăgubirile nu constituie ajutoare de stat, în sensul dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții, 106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 23 și 24).
172
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, trebuie să se facă distincție între cererile de reparare a unui prejudiciu care rezultă dintr‑o nelegalitate și o acțiune în plata sumelor datorate în temeiul unei reglementări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții, 106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 25 și 26 și jurisprudența citată).
173
Astfel, în cazul în care sumele solicitate în justiție, chiar formal pe terenul despăgubirilor, corespund plății unui avantaj pe care reclamantul îl solicită în temeiul unei legislații, acțiunea nu urmărește repararea unui prejudiciu distinct de cel care constă în neplata completă a avantajului la care reclamantul a considerat că are dreptul în temeiul aceleiași legislații (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2023, DOBELES HES, C‑702/20 și C‑17/21, EU:C:2023:1, punctele 61 și 62).
174
Prin urmare, atunci când o reglementare națională a instituit un „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, plata unei sume pretinse în justiție în temeiul acestei reglementări constituie de asemenea un astfel de ajutor (Hotărârea din 12 ianuarie 2023, DOBELES HES, C‑702/20 și C‑17/21, EU:C:2023:1, punctul 65).
175
Prin urmare, după cum s‑a amintit la punctul 165 de mai sus, beneficiarul unui ajutor nu poate eluda aplicarea efectivă a normelor în materia ajutoarelor de stat, obținând, fără a invoca dreptul Uniunii în materie de ajutoare de stat, o hotărâre declaratorie al cărei efect i‑ar permite în definitiv să continue să pună în aplicare ajutorul în cauză pe parcursul mai multor ani (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, punctele 42-44).
176
În speță, așa cum reiese din cuprinsul punctelor 99-101 de mai sus, sistemul jurisdicțional al Uniunii, în cadrul căruia nu se situează tribunalul arbitral (hotărârea dată în recurs, punctul 141), s‑a substituit procedurii de arbitraj prevăzute de TBI începând de la aderarea României la Uniune, și anume de la 1 ianuarie 2007, astfel încât hotărârea arbitrală, adoptată de tribunalul menționat după aderarea menționată, nu poate să fi produs efecte în privința reclamanților (Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții, C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctele 40-43).
177
În aceste condiții și în orice caz, calificarea reținută în hotărârea arbitrală nu este determinantă pentru analiza problemei existenței unui ajutor de stat. Plata sumelor în litigiu în executarea hotărârii menționate nu poate fi, așadar, calificată din punct de vedere juridic drept daune interese în sensul dreptului Uniunii, pentru simplul motiv că o astfel de calificare ar rezulta din această hotărâre.
178
În această privință, Comisia, astfel cum a procedat în decizia atacată, a analizat, așadar, în mod întemeiat existența unui ajutor de stat independent de calificarea juridică reținută de tribunalul arbitral.
179
Or, după cum reiese din analiza primei critici din cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, Comisia a concluzionat, fără ca reclamanții să fi reușit să repună în discuție o astfel de apreciere, că măsura de ajutor în cauză constituia un avantaj economic plătit reclamanților din procedura arbitrală cu titlu de despăgubire pentru consecințele abrogării schemei de stimulente fiscale în cauză, iar nu pentru prejudiciul pe care aceștia l‑ar fi suferit ca urmare a comportamentului României care a constat, pe de o parte, în menținerea obligațiilor aferente avantajelor instituite de schema menționată în pofida abrogării sale și, pe de altă parte, în neavertizarea reclamanților în timp util cu privire la această abrogare.
180
Din moment ce nu s‑a stabilit că plata sumelor în litigiu a avut ca efect repararea unui prejudiciu care rezultă din comportamentul presupus culpabil al României, astfel cum tocmai s‑a arătat la punctul 157 de mai sus, reclamanții nu pot susține în mod util că măsura de ajutor în cauză nu poate fi calificată drept ajutor de stat în temeiul Hotărârii din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 23 și 24).
181
Reclamanții adaugă totuși că hotărârea arbitrală nu poate să îi fi despăgubit nici pentru retragerea unui ajutor ilegal sau incompatibil pe care l‑ar fi constituit schema de stimulente fiscale în cauză. Astfel, ei s‑ar afla în această situație în esență pentru că această schemă, care a fost pusă în aplicare înainte de aderarea României la Uniune, nu ar fi fost supusă niciodată reglementării Uniunii în materia ajutoarelor de stat și nici competenței Comisiei.
182
Trebuie amintit, cu titlu preliminar, că jurisprudența rezultată din Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 23 și 24), a cărei nerespectare este invocată de reclamanți, privește exclusiv calificarea unui ajutor public, de vreme ce prevede doar că ajutoarele publice au o natură juridică fundamental diferită de daunele interese.
183
După cum reiese din cuprinsul punctelor 139-157 de mai sus, Comisia a concluzionat în mod întemeiat că avantajul obținut de reclamanții din procedura arbitrală nu constituia repararea unui prejudiciu rezultat dintr‑o nelegalitate în sensul Hotărârii din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 23 și 24). Prin urmare, argumentele reclamanților prin care se urmărește repunerea în discuție a motivării complementare a deciziei atacate referitoare la nelegalitatea ajutorului, prezentată de Comisie pentru a exclude aplicarea Hotărârii din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, EU:C:1988:457), nu pot repune în discuție temeinicia deciziei menționate în această privință.
184
În orice caz și cu titlu suplimentar, se poate aminti că, în temeiul articolului 64 alineatul (1) punctul (iii) din Acordul european de stabilire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și România, pe de altă parte, încheiat și aprobat în numele Comunității prin Decizia 94/907/CECA/CE, Euratom a Consiliului și a Comisiei din 19 decembrie 1994 (JO 1994, L 357, p. 2, denumit în continuare „Acordul european”), orice ajutor public care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri este declarat incompatibil cu funcționarea corespunzătoare a acordului menționat, în măsura în care acesta poate afecta schimburile comerciale dintre Comunitățile Europene și România. În temeiul articolului 64 alineatul (2) din acest acord, orice practică ce contravine articolului menționat trebuie să fie evaluată „pe baza criteriilor care decurg din aplicarea normelor prevăzute la articolele 85, 86 și 92 din Tratatul [CEE, în prezent articolele 101, 102 și 107 TFUE]”.
185
Pentru a‑și respecta obligația de aliniere prevăzută de Acordul european, România a adoptat în anul 1999 Legea nr. 143/1999 privind ajutorul de stat, care includea aceeași definiție a ajutoarelor de stat ca cea prevăzută la articolul 64 din acordul menționat și în dreptul Uniunii. Această lege a desemnat Consiliul Concurenței (România) și Oficiul Concurenței (România) drept autorități naționale însărcinate cu supravegherea ajutoarelor de stat, competente pentru a evalua compatibilitatea ajutoarelor de stat acordate de România întreprinderilor.
186
În speță, Comisia a precizat că prezentul litigiu nu intra sub incidența jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, EU:C:1988:457, punctele 23 și 24), pentru motivul, după cum reiese în esență din considerentul (103) al deciziei atacate, că, întrucât schema de stimulente fiscale în cauză a avut ca efect acordarea unui ajutor de stat ilegal, despăgubirea acordată reclamanților din procedura arbitrală a cărei valoare ar fi corespuns stimulentelor fiscale de care fuseseră privați în urma abrogării schemei menționate constituia ea însăși un ajutor de stat ilegal.
187
În această privință, reiese din dosar că Consiliul Concurenței român a considerat, printr‑o decizie din 15 mai 2000, că „[s]cutirile de taxe vamale pentru materiile prime [trebuiau să fie] considerate ajutoare de stat pentru funcționare”, iar această decizie nu a fost nici contestată, nici anulată.
188
În aceste condiții, simpla împrejurare, invocată în susținerea argumentului lor amintit la punctul 181 de mai sus, potrivit căreia schema de stimulente fiscale în cauză a fost instituită înainte de aderarea României la Uniune nu înseamnă că această schemă nu a fost examinată în raport cu normele aplicabile în Uniune în materia ajutoarelor de stat. Este lipsit de relevanță în această privință faptul că Comisia nu ar fi avut competența de a efectua o astfel de apreciere, întrucât această apreciere a fost efectuată de o autoritate a cărei competență nu este repusă în discuție în prezentul litigiu.
189
Prin urmare, reclamanții nu pot, numai pentru acest motiv, să susțină în mod valabil că Comisia a săvârșit o eroare de drept întrucât a considerat, după cum reiese din considerentul (103) al deciziei atacate, că despăgubirea acordată prin hotărârea arbitrală a avut ca efect despăgubirea reclamanților din procedura arbitrală pentru retragerea unui ajutor ilegal sau incompatibil pe care l‑ar fi constituit schema de stimulente fiscale în cauză, în conformitate cu principiile jurisprudențiale amintite la punctele 172-174 de mai sus.
190
Ținând seama de tot ceea ce precedă, trebuie respinsă prezenta critică și, în consecință, trebuie respins prezentul aspect în întregime.
[omissis]
c)
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe faptul că măsura de ajutor în cauză nu este imputabilă României
201
Reclamanții susțin în esență că, în conformitate cu articolele 53 și 54 din Convenția ICSID, punerea în aplicare sau executarea hotărârii arbitrale de către România este o consecință involuntară și automată a obligațiilor sale legale față de ceilalți semnatari ai acestei convenții. Întrucât România este obligată să pună în aplicare sau să execute hotărârea menționată, plata sumelor în litigiu nu ar fi, așadar, o decizie unilaterală și autonomă a acestui stat membru. În consecință, pretinsul ajutor nu i‑ar putea fi imputat pentru a considera că acesta ar constitui un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
202
În susținerea raționamentului lor, reclamanții invocă jurisprudența rezultată din Hotărârea din 5 aprilie 2006, Deutsche Bahn/Comisia (T‑351/02, EU:T:2006:104, punctele 100-102), potrivit căreia măsurile pe care statele membre ar fi obligate să le adopte în temeiul dreptului Uniunii și pentru care nu ar dispune de nicio putere de apreciere nu le‑ar fi imputabile. Aceștia susțin că același lucru ar trebui să fie valabil pentru măsurile impuse de dreptul internațional.
203
În plus, hotărârea arbitrală, în conformitate cu Convenția ICSID, ar fi executorie în toate țările contractante, inclusiv în afara Uniunii. Întrucât reclamanții din procedura arbitrală au astfel dreptul de a proceda la executarea silită a activelor deținute de România în străinătate, executarea sa nu poate fi decisă în mod necesar de o instanță română, astfel încât, și pentru acest motiv, pretinsul ajutor nu poate fi imputabil României.
204
În observațiile lor scrise cu privire la concluziile care trebuie deduse din hotărârea dată în recurs, reclamanții adaugă faptul că hotărârea arbitrală nu este, în orice caz, ea însăși imputabilă României. Astfel, hotărârea menționată ar fi fost adoptată de o instanță independentă, întrucât România nu ar exercita niciun control asupra deciziilor sale, care nu ar putea face obiectul unor căi de atac în fața instanțelor române. Din acest motiv, hotărârea menționată nu ar putea fi imputabilă acestui stat membru.
205
Comisia, susținută de Regatul Spaniei, contestă argumentația reclamanților.
206
Reiese din jurisprudență că, pentru ca avantajele să poată fi calificate drept „ajutoare” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, acestea trebuie să fie imputabile statului (a se vedea Hotărârea din 13 septembrie 2017, ENEA, C‑329/15, EU:C:2017:671, punctul 20 și jurisprudența citată). În această privință, trebuie arătat că, atunci când un avantaj este acordat de o autoritate publică, acesta este, prin definiție, imputabil statului (a se vedea Hotărârea din 15 decembrie 2021, Oltchim/Comisia, T‑565/19, EU:T:2021:904, punctul 160 și jurisprudența citată).
207
În speță, Comisia amintește, în considerentul (43) a cincea liniuță al deciziei atacate, că a considerat, în decizia de deschidere, că decizia de acordare a avantajului era imputabilă României, indiferent dacă a executat hotărârea arbitrală în mod voluntar sau la ordinul unei instanțe.
208
În considerentele (118)-(120) ale deciziei atacate, Comisia arată, mai întâi, că decizia voluntară a României de a încheia TBI a creat condițiile favorabile avantajului selectiv.
209
Comisia precizează, în continuare, că plata părții din despăgubirile acordate reclamanților din procedura arbitrală în temeiul hotărârii arbitrale prin compensarea taxelor și a impozitelor datorate autorităților române de unul dintre reclamanți, precum și plata soldului efectuată de aceleași autorități erau imputabile acestui stat membru, întrucât aceste acțiuni fuseseră efectuate în mod voluntar în cadrul punerii în aplicare a hotărârii menționate.
210
Comisia consideră, în plus, că plata părții din despăgubiri efectuată de România, ca urmare a acțiunilor întreprinse, la cererea reclamanților din procedura arbitrală, de instanțele naționale și de către executorii judecătorești desemnați de acestea din urmă este de asemenea imputabilă acestui stat membru, întrucât astfel de acțiuni sunt imputabile autorităților publice ale statului român.
211
Arătând că România nu era obligată de legislația Uniunii să execute hotărârea arbitrală, Comisia concluzionează că „[o]rice decizie de a pune în aplicare sau de a executa [această] hotărâre, indiferent dacă [a fost] luată de guvernul României sau de instanțele naționale române, [era], prin urmare, imputabilă statului român”.
212
Pentru a contesta aprecierea Comisiei în sensul că măsura de ajutor în cauză era imputabilă României, reclamanții se întemeiază, în esență, pe premisa potrivit căreia punerea în aplicare sau executarea hotărârii arbitrale de către România constituia o obligație pentru acest stat membru față de ceilalți semnatari ai Convenției ICSID.
213
În această privință, trebuie amintit că, de la aderarea României la Uniune, sistemul de căi de atac jurisdicțional prevăzut de Tratatele UE și FUE s‑a substituit procedurii de arbitraj prevăzute de TBI (hotărârea dată în recurs, punctul 145), astfel încât hotărârea arbitrală, adoptată ulterior acestei aderări, nu a produs niciun efect în privința României și nu poate fi executată (Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții, C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctul 43).
214
În aceste condiții, România era obligată să înlăture hotărârea arbitrală (a se vedea în acest sens Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții, C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctul 44). În consecință și a fortiori, reclamanții nu pot susține în mod întemeiat că România avea obligația de a pune în aplicare sau de a executa această hotărâre (a se vedea în acest sens Ordonanța din 21 septembrie 2022, Romatsa și alții, C‑333/19, nepublicată, EU:C:2022:749, punctul 43).
215
În orice caz, Convenția ICSID nu poate, în speță, în ceea ce privește executarea hotărârii arbitrale, să impună României obligații pe care aceasta ar fi fost obligată să le respecte față de state terțe și de care acestea ar avea dreptul să se prevaleze față de România. După cum s‑a precizat la punctul 106 de mai sus, un interes pur factual al unui stat terț care a încheiat Convenția ICSID ca o astfel de hotărâre să fie executată nu poate fi asimilat unui „drept” în privința acestui stat terț care să creeze o obligație a României de a proceda la executarea menționată [a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2024, Comisia/Regatul Unit (Hotărârea Curții Supreme), C‑516/22, EU:C:2024:231, punctul 76].
216
Întrucât premisa pe care se întemeiază reclamanții în susținerea prezentului aspect este eronată, argumentele pe care se întemeiază acesta nu au, așadar, efecte asupra legalității deciziei atacate.
217
De altfel, limitându‑se să se prevaleze de o jurisprudență referitoare la dreptul Uniunii, reclamanții nu prezintă niciun element de natură să dovedească, astfel cum pretind, că un act care ar decurge din obligații exterioare ordinii juridice interne a unui stat membru nu poate fi considerat o decizie imputabilă acestui stat, în sensul aplicării articolului 107 alineatul (1) TFUE. După cum observă Comisia, a admite raționamentul reclamanților ar însemna în fapt să se permită tuturor statelor membre să se sustragă controlului ajutoarelor de stat prin încheierea unei obligații internaționale care le impune să acorde o anumită măsură de ajutor de stat.
218
În plus, faptul că România ar fi încercat să se opună executării hotărârii arbitrale sau că Comisia nu și‑ar fi putut întemeia aprecierea imputabilității măsurii pe caracterul voluntar al aderării României la TBI, după cum susțin reclamanții, nu poate însemna că punerea în aplicare sau executarea hotărârii menționate nu ar fi fost imputabilă României pentru celelalte motive invocate de Comisie în decizia atacată. Astfel, este cert, după cum rezultă din considerentul (120) al deciziei menționate, reluat la punctul 210 de mai sus, că autoritățile publice ale acestui stat membru au procedat la plata efectivă a daunelor interese, astfel încât acestea au fost implicate în punerea sa în aplicare sau în executarea sa (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 mai 2019, Achema și alții, C‑706/17, EU:C:2019:407, punctul 48 și jurisprudența citată).
219
Pe de altă parte, în ceea ce privește împrejurarea invocată de reclamanți potrivit căreia executarea silită a hotărârii arbitrale care intervine în urma unei hotărâri judecătorești pronunțate de instanța unui stat terț ar determina o poprire asupra activelor României în străinătate, este suficient să se constate că o asemenea executare nu avusese loc la momentul adoptării deciziei atacate, astfel încât un asemenea argument este lipsit de pertinență în prezentul litigiu.
220
În sfârșit, împrejurarea că hotărârea arbitrală a fost pronunțată de o instanță independentă nu are incidență asupra aprecierii imputabilității măsurii de ajutor în cauză. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 125-136 de mai sus, măsura care face obiectul deciziei atacate nu este hotărârea menționată, ci plata sumelor în litigiu în executarea sau prin punerea în aplicare a acestei hotărâri.
221
Ținând seama de tot ceea ce precedă, prezentul aspect trebuie respins și, în consecință, al doilea motiv în ansamblul său.
[omissis]
5.
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe determinarea eronată a beneficiarilor măsurii de ajutor în cauză și pe nemotivare
284
Reclamanții susțin că aprecierea Comisiei privind beneficiarii măsurii de ajutor în cauză a fost afectată de o eroare vădită și de lipsa motivării în măsura în care a concluzionat că, primo, domnii Ioan și Viorel Micula, în calitate de persoane fizice, făceau parte dintr‑o entitate economică unică împreună cu ceilalți reclamanți, fără a demonstra că aceștia desfășurau ei înșiși o activitate economică pentru a fi considerați întreprinderi în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, secundo, toți formau o singură entitate economică și, tertio, întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală erau beneficiare ale măsurii de ajutor în cauză.
285
Comisia contestă argumentația reclamanților.
286
În interesul unei bune administrări a justiției, trebuie analizat al doilea aspect al prezentului motiv, referitor la nemotivarea deciziei atacate, înaintea primului aspect al acestui motiv, referitor la temeinicia deciziei menționate.
287
Ținând seama de argumentele invocate în susținerea prezentului motiv, este de asemenea oportun să se aprecieze fiecare aspect al acestui motiv, pe de o parte, în măsura în care îi privește pe domnii Ioan și Viorel Micula și, pe de altă parte, în măsura în care privește întreprinderile reclamante care nu erau părți în procedura arbitrală.
a)
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe nemotivare
288
În această privință, trebuie amintit că motivarea impusă de articolul 296 TFUE, care prevede că actele juridice trebuie motivate, constituie o normă fundamentală de procedură (Hotărârea din 18 iunie 2015, Ipatau/Consiliul, C‑535/14 P, EU:C:2015:407, punctul 37), și trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să exercite controlul. În acest sens, cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului actului sau altor persoane vizate de actul respectiv în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 296 TFUE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de ansamblul de norme juridice care guvernează materia respectivă (Hotărârea din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, punctul 63, și Hotărârea din 15 aprilie 2008, Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, punctul 79).
289
În această privință, trebuie arătat, cu titlu introductiv, că, contrar celor pretinse de reclamanți, Comisia putea, fără a modifica motivarea deciziei atacate, să se prevaleze de elemente deduse din hotărârea arbitrală, pe care aceștia au anexat‑o ei înșiși la cererea introductivă, dar care nu ar fi fost reluate în motivarea deciziei menționate, pentru a răspunde la argumentele pe care aceștia le‑au prezentat în cursul procedurii contencioase în fața Tribunalului.
290
După cum s‑a amintit la punctul 288 de mai sus, motivarea unui act se apreciază astfel nu numai în lumina conținutului actului atacat însuși, ci și a contextului în care acesta se înscrie, context reprezentat în speță de procedura arbitrală și de hotărârea arbitrală care a rezultat din aceasta.
291
Astfel de elemente erau de altfel cunoscute de reclamanții din procedura arbitrală, cărora le era destinată hotărârea arbitrală. În plus, trebuie să se constate că întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală erau în măsură să cunoască astfel de elemente în mod indirect, prin intermediul domnilor Ioan și Viorel Micula, și anume acționarii lor majoritari (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 12 septembrie 2007, Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Comisia, T‑68/03, EU:T:2007:253, punctul 45).
292
În aceste condiții, reclamanții nu pot susține în mod util că Comisia, răspunzând la argumentele pe care le‑au dezvoltat în cererea introductivă și în replică, a completat motivarea deciziei atacate referindu‑se la conținutul hotărârii arbitrale.
293
În speță, Comisia a concluzionat, după cum reiese din considerentul (91) al deciziei atacate, următoarele:
„[F]rații Micula și cele trei [întreprinderi] reclamante [din procedura arbitrală] formează împreună o singură unitate economică care constituie o întreprindere în vederea aplicării articolului 107 alineatul (1) [TFUE]. Celelalte societăți din cadrul grupului EFDG pentru ale căror presupuse pierderi li s‑au acordat fraților Micula despăgubiri în baza hotărârii (European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Scandic Distilleries SA, Transilvania General Import‑Export SRL, West Leasing SRL) fac parte, de asemenea, din această unitate economică unică. Beneficiarul final al măsurii de ajutor este această entitate economică unică, formată din cei cinci reclamanți [din procedura arbitrală] și respectivele societăți din cadrul EFDG.”
1) Cu privire la motivarea deciziei atacate în măsura în care îi desemnează pe domnii Ioan și Viorel Micula ca beneficiari ai măsurii de ajutor în cauză
294
După ce a arătat, în considerentul (85) al deciziei atacate, că cele trei întreprinderi reclamante din procedura arbitrală și domnii Ioan și Viorel Micula formau, împreună, o singură unitate economică în sensul aplicării normelor privind ajutoarele de stat, Comisia a dedus de aici că această entitate economică unică trebuia privită ca fiind întreprinderea în cauză și a expus, în considerentele (85)-(89) ale acestei decizii, motivele pentru care aprecia că cei cinci reclamanți din procedura arbitrală formau o unitate economică unică. În special, aceasta a arătat că domnii Ioan și Viorel Micula dețineau, direct sau indirect, cvasitotalitatea capitalului întreprinderilor reclamante, astfel încât aceștia exercitau, în temeiul drepturilor lor de proprietate „aproape exclusive”, „controlul total” asupra acelorași întreprinderi. În considerentul (88) al deciziei menționate, Comisia a adăugat că întreprinderile reclamante din procedura arbitrală solicitaseră ca sumele în litigiu să fie plătite domnilor Ioan și Viorel Micula și a concluzionat că un astfel de comportament dovedea lipsa de autonomie a întreprinderilor reclamante din procedura arbitrală față de aceștia din urmă.
295
În sfârșit, ca răspuns la argumentele reclamanților, Comisia s‑a referit, în prezenta procedură, la hotărârea arbitrală, prezentând propriile lor declarații din care ar rezulta că aceștia formau una și aceeași întreprindere cu întreprinderile reclamante din procedura arbitrală. Comisia a subliniat astfel că, în cadrul procedurii arbitrale, reclamanții din procedura arbitrală calificaseră organizarea lor antreprenorială drept „model de întreprindere integrată”, drept „întreprindere familială ale cărei decizii erau luate verbal și care nu avea obiceiul de a funcționa pe baza unor planuri scrise” sau drept un „sistem integrat de întreprinderi de producție”.
296
În aceste condiții, decizia atacată este suficient motivată pentru a permite domnilor Ioan și Viorel Micula să cunoască justificările pentru care Comisia a apreciat că trebuiau să fie priviți ca formând, împreună cu întreprinderile reclamante din procedura arbitrală, o entitate economică unică pentru aplicarea reglementării privind ajutoarele de stat, astfel încât să fie considerați beneficiari ai măsurii de ajutor în cauză. Motivarea deciziei menționate era cu atât mai suficientă cu cât aceasta a fost luată într‑un context bine cunoscut de aceștia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2017, Grecia/Comisia, T‑314/15, nepublicată, EU:T:2017:903, punctul 110 și jurisprudența citată).
297
Prin urmare, prima critică din cadrul prezentului aspect trebuie respinsă.
2) Cu privire la motivarea deciziei atacate în măsura în care aceasta desemnează întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală ca beneficiare ale măsurii de ajutor în cauză
298
După cum reiese din decizia atacată, Comisia, după ce a amintit, în considerentele (81) și (82) ale deciziei menționate, definiția unei întreprinderi în sensul jurisprudenței și condițiile care permit să se considere că entitățile juridice, persoane fizice sau juridice, puteau constitui împreună o entitate economică unică în vederea aplicării normelor în materia ajutoarelor de stat, a indicat motivele pentru care considera că ansamblul reclamanților, inclusiv întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală, forma o entitate economică unică.
299
În ceea ce privește apartenența la o entitate economică unică a întreprinderilor reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală, Comisia, după ce a arătat că acestea făceau parte dintr‑un grup de mai mare întreprinderi, și anume grupul EFDG, a arătat, în considerentul (87) al deciziei atacate, că reclamanții din procedura arbitrală solicitaseră, în cursul procedurii, despăgubiri pentru întreprinderile reclamante care nu erau părți la arbitraj și a cuantificat valoarea despăgubirii solicitate pentru pierderile pretins suferite de grupul menționat în ansamblul său. Aceasta a indicat de asemenea, în același considerent, că tribunalul arbitral stabilise că domnii Ioan și Viorel Micula dețineau cel puțin 99,96 % din capitalul lor și a subliniat că comportamentul reclamanților din procedura arbitrală și evaluările despăgubirii efectuate de tribunalul menționat demonstrau că „frații Micula și cele trei societăți reclamante [din procedura arbitrală], precum și societățile […] care fac parte din [grupul] EFDG, [care nu au fost părți la procedura arbitrală], form[au] o singură unitate economică cu un interes economic unic”. Aceasta a precizat, în considerentul (89) al deciziei menționate, că, în fapt, în temeiul dreptului lor de proprietate, domnii Ioan și Viorel Micula exercitau un „control deplin” asupra întreprinderilor care nu erau părți la procedura arbitrală. În aceste condiții, după cum s‑a precizat la punctul 293 de mai sus, Comisia a concluzionat că „beneficiarul final al măsurii de ajutor [era] această entitate economică unică, formată din cei cinci reclamanți [din procedura arbitrală,] și respectivele societăți din cadrul [grupului menționat]”.
300
Ca răspuns la argumentele reclamanților din prezenta procedură, Comisia, referindu‑se la declarațiile reclamanților prezentate în cadrul procedurii arbitrale, a considerat, în plus, că dezvoltarea grupului EFDG a urmat un plan de afaceri integrat și unic, „noile întreprinderi și noile investiții [fiind] integrate în întreprinderile și investițiile existente, astfel încât toate întreprinderile [au cooperat] pentru a crea, a fabrica, a ambala și a distribui produsele în mod eficient”.
301
Reiese din motivarea deciziei atacate și din contextul în care a fost adoptată că întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală au fost în măsură să înțeleagă motivele pentru care Comisia a apreciat că acestea trebuiau considerate de asemenea beneficiari ai măsurii de ajutor în cauză.
302
În această privință, argumentul reclamanților întemeiat pe faptul că decizia atacată nu furnizează nicio motivare cu privire la pretinsa „folosință efectivă” a măsurii de ajutor în cauză de către întreprinderile care nu au fost reclamante în procedura arbitrală este, în plus, inoperant, întrucât Comisia nu s‑a întemeiat în niciun caz în decizia menționată pe noțiunea de „folosință efectivă” pentru a identifica beneficiarii acestei măsuri.
303
Ținând seama de tot ceea ce precedă, trebuie respinsă a doua critică a prezentului aspect și, în consecință, trebuie respins aspectul menționat în ansamblul său.
b)
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere
304
Reclamanții susțin că Comisia nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale și în esență că domnii Ioan și Viorel Micula, ca urmare a participării lor la capitalul întreprinderilor din grupul EFDG, precum și, din cauza legăturilor care i‑ar uni cu întreprinderile menționate, ar fi fost în măsură, dincolo de exercitarea drepturilor lor în calitate de acționari în aceste întreprinderi, să intervină efectiv în administrarea concretă a întreprinderilor din acest grup, astfel încât să formeze cu asemenea întreprinderi o entitate economică unică.
305
Reclamanții susțin în special că motivele deciziei atacate, referitoare la existența unor interese majoritare, de altfel nedemonstrată, în capitalul întreprinderilor reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală, la faptul că domnii Ioan și Viorel Micula au fost autorizați în cursul procedurii de arbitraj să solicite daune interese pentru pierderi pe care le‑au suferit prin intermediul acestor întreprinderi și la împrejurarea potrivit căreia tribunalul arbitral i‑a despăgubit „colectiv” pe cei cinci reclamanți din procedura arbitrală, nu sunt suficiente pentru a demonstra existența unui control al domnilor Ioan și Viorel Micula asupra pretinsei unități economice pe care ar forma‑o cu întreprinderile din grupul EFDG.
306
Potrivit reclamanților, de vreme ce de un ajutor de stat nu pot beneficia persoane fizice care nu sunt ele însele întreprinderi, Comisia a viciat, așadar, decizia atacată cu o eroare vădită de apreciere prin desemnarea domnilor Ioan și Viorel Micula, care nu desfășurau nicio activitate economică, ca beneficiari ai măsurii de ajutor în cauză.
307
Reclamanții adaugă faptul că, deși domnii Ioan și Viorel Micula au fost despăgubiți prin hotărârea arbitrală pentru prejudiciile pe care le‑au suferit numai în calitatea lor de acționari ai întreprinderilor reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală, acestea din urmă, care nu au primit nicio sumă, nu pot fi considerate nici beneficiari ai măsurii de ajutor în cauză.
308
De altfel, analiza efectuată de tribunalul arbitral în hotărârea arbitrală ar privi perioada cuprinsă între anii 2000 și 2009, iar nu perioada luată în considerare în decizia atacată.
309
Trebuie amintit că dreptul concurenței al Uniunii și în special interdicția prevăzută la articolul 107 alineatul (1) TFUE vizează activitățile întreprinderilor (Hotărârea din 25 iulie 2018, Comisia/Spania și alții, C‑128/16 P, EU:C:2018:591, punctul 34).
310
Potrivit unei jurisprudențe constante, în contextul dreptului concurenței, noțiunea de „întreprindere” cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (a se vedea Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctul 107 și jurisprudența citată).
311
Reprezintă o activitate economică orice activitate care constă în oferirea de bunuri sau de servicii pe o piață determinată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punctul 45 și jurisprudența citată).
312
În aceste condiții, dreptul concurenței al Uniunii, vizând activitățile întreprinderilor, consacră drept criteriu decisiv existența unui comportament unitar pe piață, fără ca separarea formală dintre diverse societăți care rezultă din personalitatea lor juridică distinctă să se poată opune unei astfel de unități în vederea aplicării normelor de concurență (Hotărârea din 27 iunie 2024, Unichem Laboratories/Comisia, C‑166/19 P, nepublicată, EU:C:2024:548, punctul 52).
313
Prin urmare, atunci când persoane fizice sau juridice distincte din punct de vedere legal constituie o unitate economică, acestea trebuie tratate ca o singură întreprindere în ceea ce privește aplicarea normelor de concurență ale Uniunii. În domeniul ajutoarelor de stat, problema existenței unei unități economice se pune atunci trebuie identificat beneficiarul unui ajutor [a se vedea Hotărârea din 19 mai 2021, Ryanair/Comisia (KLM; COVID-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punctul 46 și jurisprudența citată].
314
Printre elementele luate în considerare de jurisprudență pentru a stabili prezența sau absența unei unități economice în domeniul ajutoarelor de stat figurează printre altele participarea întreprinderii în cauză la un grup de societăți al cărui control este exercitat direct sau indirect de una dintre ele, realizarea unor activități economice identice sau paralele, lipsa autonomiei economice a societăților în cauză, formarea unui grup unic controlat de o singură entitate, posibilitatea unei entități care deține participații de control într‑o altă societate de a exercita, dincolo de o simplă plasare de capitaluri de către un investitor, funcții de control, de orientare și de sprijin financiar față de această societate, precum și existența unor legături organice și funcționale între ele [a se vedea Hotărârea din 19 mai 2021, Ryanair/Comisia (KLM; COVID-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punctul 47 și jurisprudența citată].
315
Deși, cel mai adesea, activitatea economică este exercitată direct pe piață, nu este exclus, așadar, ca aceasta să fie atât fapta unui operator aflat în contact direct cu piața, cât și, indirect, a unei alte entități care controlează acest operator în cadrul unei unități economice pe care o formează împreună (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctele 109 și 110).
316
Trebuie subliniat însă că simpla deținere a unor participații, chiar și de control, nu este suficientă pentru a caracteriza o activitate economică a entității care deține aceste participații, atunci când aceasta nu permite decât exercitarea drepturilor aferente calității de acționar sau de asociat, precum și, după caz, perceperea de dividende, care sunt simple fructe ce rezultă din dreptul de proprietate asupra unui bun (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctul 111).
317
În schimb, o entitate care, deținând participații de control într‑o societate, exercită efectiv acest control intervenind direct sau indirect în gestiunea acesteia trebuie să fie considerată ca luând parte la activitatea economică exercitată de întreprinderea controlată și trebuie, așadar, ea însăși, în această calitate, să fie calificată drept întreprindere, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, EU:C:2006:8, punctele 112 și 113).
318
Comisia dispune de o largă putere de apreciere pentru a stabili dacă societățile care fac parte dintr‑un grup trebuie considerate o unitate economică sau ca fiind autonome din punct de vedere juridic și financiar în vederea aplicării schemei de ajutoare de stat (Hotărârea din 29 iunie 2000, DSG/Comisia, T‑234/95, EU:T:2000:174, punctul 124).
319
Controlul instanței Uniunii se limitează la a verifica, pe lângă respectarea normelor de procedură și de motivare, exactitatea prezentării faptelor și absența oricărei erori vădite de apreciere și a oricărui abuz de putere. În acest scop, instanța Uniunii trebuie în special nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă ele sunt de natură să susțină concluziile deduse [a se vedea Hotărârea din 19 mai 2021, Ryanair/Comisia (KLM; COVID-19), T‑643/20, EU:T:2021:286, punctele 69 și 70 și jurisprudența citată].
320
În această privință, legalitatea unei decizii în materia ajutoarelor de stat trebuie să fie apreciată de instanța Uniunii în funcție de informațiile de care Comisia putea să dispună la momentul la care a adoptat decizia, informații care le includ pe cele care apar ca fiind relevante pentru aprecierea care trebuie efectuată și a căror prezentare ar fi putut, la cerere, să o obțină în cursul procedurii administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2017, Comisia/Frucona Košice, C‑300/16 P, EU:C:2017:706, punctele 70 și 71).
1) Cu privire la prima critică, întemeiată pe eroarea vădită de apreciere privind desemnarea domnilor Ioan și Viorel Micula ca beneficiari ai măsurii de ajutor în cauză
321
În speță, este cert că toți reclamanții din procedura arbitrală au fost destinatari ai plății sumelor în litigiu. Domnii Ioan și Viorel Micula recunosc în mod explicit că au fost beneficiarii plății respective în răspunsurile lor la întrebările scrise pe care Tribunalul le‑a adresat la 30 mai 2023 printr‑o măsură de organizare a procedurii adoptată în temeiul articolului 89 din Regulamentul de procedură (denumită în continuare „măsura de organizare a procedurii din 30 mai 2023”).
322
Împrejurarea că o parte din sume a fost „blocată” într‑un cont deschis în numele celor cinci reclamanți din procedura arbitrală nu este de natură să repună în discuție această constatare. Astfel, un transfer efectiv al resurselor de stat nu este necesar din moment ce dreptul este conferit beneficiarilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2019, Arriva Italia și alții, C‑385/18, EU:C:2019:1121, punctul 36).
323
Domnii Ioan și Viorel Micula susțin totuși că nu puteau, în esență, să beneficieze de sumele în litigiu decât în calitate de acționari ai întreprinderilor din grupul EFDG, iar nu în calitate de entități care desfășoară o activitate economică. Aceasta ar reieși în special din raționamentul pe care tribunalul arbitral l‑a urmat în susținerea hotărârii arbitrale.
324
În primul rând, fără ca reclamanții să repună în discuție constatările factuale efectuate de tribunalul arbitral și reluate în susținerea deciziei atacate, reiese din dosar că, în cadrul procedurii arbitrale, astfel cum atestă observațiile și declarațiile prezentate de reclamanții din procedura arbitrală la 22 decembrie 2009 și reluate în susținerea hotărârii arbitrale, domnii Ioan și Viorel Micula, după succesul investițiilor lor inițiale, și‑au extins, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 160 din hotărârea menționată, activitățile lor de producere de băuturi, construind ceea ce a devenit un sistem de producție integrat. În această privință, reclamanții din procedura arbitrală au susținut, după cum reiese din cuprinsul punctului 161 din această hotărâre, că extinderea activităților lor de producție, prin crearea de noi întreprinderi, fusese prevăzută pentru a coincide cu expirarea stimulentelor fiscale prevăzute pentru întreprinderile precedente. Astfel, noile întreprinderi și noile investiții erau integrate în întreprinderi și în investiții existente, astfel încât toate întreprinderile ar fi cooperat „pentru a crea, a fabrica, a ambala și a distribui produsele în mod eficient”. În special, din replica lor din 22 decembrie 2009, reluată la punctul 164 din aceeași hotărâre, reiese că reclamanții din procedura arbitrală au mutat distileria lor, devenită mai târziu societatea Scandic Distilleries, în județul Bihor pentru a beneficia de schema de stimulente fiscale în cauză.
325
Deși domnii Ioan și Viorel Micula prevăzuseră inițial să își reorienteze activitățile din regiunea minieră Ștei‑Nucet, ei au decis, astfel cum se precizează la punctul 554 din hotărârea arbitrală, să rămână în județul Bihor pentru a beneficia de schema de stimulente fiscale în cauză. În această privință, ei au declarat că întreprinderile reclamante European Food, Starmill și Multipack fuseseră înființate, prima pentru a importa majoritatea materiilor prime, a doua pentru a crea instalații de măcinare a cerealelor integrate în intern, iar a treia pentru a realiza ambalarea și etichetarea cvasitotalității produselor societăților grupului. Ei au indicat de asemenea, după cum reiese din declarațiile lor prezentate la 22 decembrie 2009, că modelul lor de strategie comercială urmărea, datorită unei integrări verticale a instalațiilor lor, să atingă o rentabilitate pe termen lung, profitând de schema menționată. Reclamanții din procedura arbitrală au trebuit astfel să realizeze o investiție inițială pentru a profita de stimulentele pentru dezvoltarea unei activități integrate, competitive și eficiente pe termen lung.
326
Reiese de asemenea din observațiile prezentate de reclamanții din procedura arbitrală la 13 mai 2011, așa cum sunt reluate la punctul 555 din hotărârea arbitrală, că aceștia se defineau ca „întreprinderi familiale” și că domnii Ioan și Viorel Micula examinaseră cu atenție impactul schemei de stimulente fiscale în cauză, modul în care puteau profita de aceasta, și comparaseră, înainte de a lua decizia de a investi acolo, inconvenientele pentru a‑și desfășura activitatea într‑o regiune defavorizată, care nu avea infrastructuri și lucrători calificați, și avantajele oferite de această schemă.
327
Reclamanții din procedura arbitrală au menționat de asemenea, în cadrul procedurii arbitrale, după cum reiese din cuprinsul punctului 1067 din hotărârea arbitrală, „modelul economic global” al acestora, care consta în construirea unei „platforme de producție” durabile la expirarea schemei de stimulente fiscale în cauză.
328
Din declarația unuia dintre intervenienții lor, la care se face referire la punctul 1072 din hotărârea arbitrală, citată în apărare și reluată la punctul 1071 din sentința menționată, reiese că acesta din urmă a inclus, în cadrul primei sale declarații, diagrame care arată „integrarea diferitelor instalații”, care au permis să se sublinieze în esență că planificarea inițială a grupului EFDG privind partajarea acestei infrastructuri a determinat realizarea unor economii importante, care fuseseră reinvestite în „extinderea și integrarea întreprinderii”.
329
Din declarațiile și din observațiile astfel prezentate de reclamanții din procedura arbitrală reiese că domnii Ioan și Viorel Micula interveneau în activitățile economice ale întreprinderilor reclamante care erau părți la procedura menționată, implicându‑se direct sau indirect în administrarea acestora.
330
În al doilea rând, trebuie adăugat că despăgubirea colectivă acordată prin hotărârea arbitrală și faptul că întreprinderile reclamante din procedura arbitrală au solicitat, cu ocazia procedurii arbitrale, ca sumele în litigiu să fie plătite domnilor Ioan și Viorel Micula, ceea ce aceștia din urmă nu contestă, confirmă existența unei lipse de autonomie atât funcționale, cât și organizatorice a întreprinderilor reclamante din procedura arbitrală față de aceștia din urmă.
331
În al treilea și ultimul rând, reiese din cuprinsul punctului 1245 din hotărârea arbitrală, de care s‑a prevalat Comisia, că tribunalul arbitral nu a avut „intenția de a analiza aspectul dacă daunele interese ale acționarilor [erau] echivalente cu prejudiciul suferit de societatea subiacentă” și a adăugat că era convins că, „ținând seama de importanța participației lor în societățile [grupului EFDG, domnii Ioan și Viorel Micula] […] [suferiseră] în mod indirect cel puțin o mare parte, chiar cvasitotalitatea prejudiciului suferit în mod direct de societățile reclamante”. În aceste condiții, reclamanții nu pot susține că domnii Ioan și Viorel Micula au fost despăgubiți exclusiv în calitatea lor de acționari ai întreprinderilor în cauză.
332
Nici celelalte argumente ale reclamanților nu pot veni în mod util în susținerea pretențiilor lor.
333
Mai întâi, faptul că nici domnul Ioan Micula, nici domnul Viorel Micula nu deține, singur, majoritatea capitalului niciuneia dintre întreprinderile din grupul EFDG nu are incidență asupra existenței unei entități economice unice între aceștia și întreprinderile menționate, din moment ce aceștia din urmă sunt, împreună, acționari majoritari ai acelorași întreprinderi.
334
În continuare, reclamanții susțin că elementele deduse din hotărârea arbitrală se raportează numai la perioada cuprinsă între anii 2000 și 2009 și nu ar fi, așadar, relevante pentru aprecierea existenței unei entități economice unice atunci când a fost adoptată decizia atacată.
335
Trebuie arătat în această privință că, în răspunsurile sale la întrebările scrise care i‑au fost adresate în cadrul măsurii de organizare a procedurii din 30 mai 2023, Comisia a arătat că „reclamanții nu [pretinseseră] niciodată în cursul procedurii oficiale de investigare că legăturile [de control] ale domnilor Ioan și Viorel Micula asupra societăților [din grupul] EFDG pentru care [fuseseră] acordate daune interese s‑au schimbat după perioada [acoperită de despăgubire]”. Comisia a adăugat faptul că, deși problema existenței unei entități economice unice fusese ridicată în cadrul procedurii oficiale de investigare, „reclamanții din procedura arbitrală nu [prezentaseră] niciun fapt sau element de probă care să contrazică concluzia provizorie a Comisiei potrivit căreia domnii Ioan și Viorel Micula controlau societățile pentru pierderile cărora tribunalul arbitral le acorda despăgubiri, nici motivele pentru care [tribunalul menționat] le [acordase] și acestor persoane fizice”.
336
Reclamanții, care nu au contestat astfel de afirmații, nu dovedesc și nici măcar nu susțin că structura lor de capital sau modul lor de funcționare internă a evoluat între sfârșitul perioadei pentru care ar fi fost despăgubiți și adoptarea deciziei atacate.
337
În sfârșit, deși Comisia nu a considerat, astfel cum recunoaște de altfel ea însăși, în decizia atacată, că domnii Ioan și Viorel Micula trebuiau, fiecare, să fie de asemenea apreciați, în calitate de persoane fizice, drept întreprinderi în vederea aplicării reglementării privind ajutoarele de stat, o asemenea împrejurare nu are incidență asupra calificării beneficiarilor măsurii de ajutor în cauză, întrucât aceasta a apreciat, în considerentul (85) al deciziei menționate, că ei formau, împreună cu toate întreprinderile reclamante din procedura arbitrală, o entitate economică unică, care constituia întreprinderea în cauză pentru aplicarea reglementării menționate.
338
Prin urmare, domnii Ioan și Viorel Micula nu pot pretinde că nu exercită o activitate economică pentru a contesta că au fost beneficiarii unei măsuri de ajutor de stat prin plata sumelor în litigiu.
339
Ținând seama de tot ceea ce precedă și având în vedere larga putere de apreciere recunoscută Comisiei, prima critică din cadrul prezentului aspect trebuie respinsă.
2) Cu privire la a doua critică, întemeiată pe eroarea vădită de apreciere privind desemnarea întreprinderilor reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală ca beneficiare ale măsurii de ajutor în cauză
340
În speță, în primul rând, din diagrama care reprezintă structura grupului EFDG și prezentată în cadrul procedurii arbitrale de unul dintre experții solicitați de reclamanții din procedura arbitrală, reprodusă la punctul 937 din hotărârea arbitrală citat de Comisie în apărare, reiese că domnii Ioan și Viorel Micula dețin 95 % din capitalul societății Transilvania General Import‑Export, care deține, pe de o parte, 20 % din capitalul European Drinks, restul de 80 % fiind deținut în mod direct de frații Micula, precum și, pe de altă parte, 58 % din capitalul societății West Leasing, restul de 42 % fiind de asemenea deținut în mod direct de aceștia din urmă.
341
În plus, diagrama structurii de capital a întreprinderilor din grupul EFDG atestă că domnii Ioan și Viorel Micula dețin 99 % din capitalul societății Rieni Drinks și 96 % din capitalul societății Scandic Distilleries.
342
În cadrul procedurii arbitrale, după cum reiese din cuprinsul punctului 156 din hotărârea arbitrală, fără ca reclamanții să conteste exactitatea acestuia, domnii Ioan și Viorel Micula au afirmat în mod expres că sunt acționarii majoritari ai întreprinderilor din grupul EFDG.
343
Domnii Ioan și Viorel Micula, care nu dovedesc și nici măcar nu susțin că participația lor la capitalul întreprinderilor din grupul EFDG a evoluat de la adoptarea hotărârii arbitrale, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 336 de mai sus, dețin, așadar, în mod direct și indirect, cvasitotalitatea întreprinderilor reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală. În plus, nu se contestă, pe de o parte, că acești reclamanți sunt întreprinderi în măsura în care desfășoară în mod efectiv o activitate economică și, pe de altă parte, că astfel de întreprinderi aparțin grupului menționat, care intervine în special în fabricarea la scară industrială de produse alimentare, de produse de morărit sau de ambalaje din plastic.
344
În aceste condiții, trebuie să se considere că, ținând seama de dreptul lor de proprietate asupra tuturor întreprinderilor reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală, domnii Ioan și Viorel Micula, prin deținerea totalității sau cvasitotalității capitalului acestora din urmă, exercită funcții de impulsionare și de sprijin financiar asupra tuturor întreprinderilor menționate, astfel încât asigură controlul exclusiv sau cvasiexclusiv al acestora.
345
În plus, desfășurând activități economice identice sau paralele, întreprinderile controlate de domnii Ioan și Viorel Micula constituie un tot coerent, atât pe plan financiar, cât și industrial, formând astfel un grup unic controlat de aceștia din urmă.
346
În al doilea rând, reiese din propriile mărturii ale reclamanților din procedura arbitrală, prezentate în cadrul procedurii arbitrale, că modelul lor de strategie comercială viza o integrare verticală a instalațiilor lor, că acestea din urmă se defineau ca o „întreprindere familială” ale cărei decizii erau luate verbal și că nu aveau obiceiul de a funcționa pe baza unor planuri scrise și, în sfârșit, că „modelul lor economic global” consta în construirea unei platforme de producție durabile la expirarea schemei de stimulente fiscale în cauză, domnii Ioan și Viorel Micula implicându‑se direct în decizia de a investi în instalații noi, examinând impactul schemei menționate, avantajele și inconvenientele sale, după cum s‑a precizat la punctele 325-327 de mai sus.
347
În special, reclamanții din procedura arbitrală au arătat că, în cadrul extinderii activităților lor de producție, astfel cum s‑a precizat la punctul 324 de mai sus, noile întreprinderi și noile investiții erau integrate în întreprinderile și investițiile existente, astfel încât toate întreprinderile cooperează pentru „a crea, a fabrica, a ambala și a distribui produsele în mod eficient”. În această privință, astfel cum s‑a reluat la punctul 328 de mai sus, planificarea inițială a grupului EFDG privind împărțirea diferitelor instalații a permis realizarea unor economii importante care erau reinvestite în „extinderea și integrarea întreprinderii”.
348
Reiese astfel din analiza primei critici din cadrul prezentului aspect că elementele aflate la dosar, așa cum sunt reluate la punctele 324-328 de mai sus, permit confirmarea existenței unor legături economice și organizatorice care unesc reclamanții, inclusiv întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală, în cadrul aceleiași piețe și al aceleiași activități integrate, în scopul de a fi competitive și eficiente pe termen lung.
349
Deși reclamanții susțin totuși că domnii Ioan și Viorel Micula nu interveneau în administrarea directă a întreprinderilor din grupul EFDG, ei se limitează, în această privință, să afirme că acestea acționau „în mod independent” stabilind propria lor linie de acțiune pe piață, însă nu prezintă nici cel mai mic element concret și documentat în susținerea unei astfel de afirmații.
350
În al treilea și ultimul rând, se poate arăta că lipsa autonomiei economice a întreprinderilor reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală este consolidată, contrar celor susținute de reclamanți, de faptul că, în cadrul acestei proceduri, reclamanții din procedura arbitrală au solicitat ca evaluarea prejudiciului lor să țină seama de cel suferit de asemenea de aceste întreprinderi.
351
În aceste condiții și în conformitate cu principiile jurisprudențiale amintite la punctul 314 de mai sus, trebuie să se concluzioneze că domnii Ioan și Viorel Micula, împreună cu întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală, aparțin uneia și aceleiași întreprinderi pentru aplicarea reglementării în materia ajutoarelor de stat.
352
Reclamanții adaugă totuși că întreprinderile reclamante care nu erau părți la procedura arbitrală nu pot fi considerate beneficiari ai măsurii de ajutor în discuție, întrucât tribunalul arbitral nu le‑a acordat nicio despăgubire.
353
În această privință, este suficient, în orice caz, să se arate că Comisia nu a considerat că întreprinderile care nu erau părți la procedura arbitrală erau beneficiare ale măsurii de ajutor în cauză pentru motivul că beneficiaseră efectiv de plata sumelor în litigiu. Comisia a apreciat că respectivele întreprinderi erau beneficiare ale acesteia pentru simplul motiv că formau, împreună cu ceilalți reclamanți, o entitate economică unică ce constituia întreprinderea în cauză pentru aplicarea normelor în materia ajutoarelor de stat, astfel cum reiese din considerentele (85)-(91) ale deciziei atacate.
354
Or, din cuprinsul punctelor 340-351 de mai sus rezultă că Comisia putea în mod întemeiat să considere că întreprinderile care nu erau părți la procedura arbitrală formau, împreună cu ceilalți reclamanți, una și aceeași întreprindere pentru aplicarea reglementării în materia ajutoarelor de stat.
355
De sumele plătite reclamanților din procedura arbitrală, în executarea sau prin punerea în aplicare a hotărârii arbitrale, puteau beneficia, așadar, direct sau indirect, întreprinderile care nu erau părți la procedura arbitrală. Aceasta este în special situația în condițiile în care domnii Ioan și Viorel Micula, care exercitau funcții de impulsionare și de sprijin financiar asupra acelorași întreprinderi, puteau considera necesar, pentru a urmări în mod durabil scopul economic atribuit întreprinderilor din grupul EFDG, să investească integral sau parțial aceste sume în consolidarea financiară sau în dezvoltarea economică a întreprinderilor menționate.
356
Prin urmare, faptul că întreprinderile reclamante care nu au fost părți în procedura arbitrală nu au fost desemnate ca beneficiare ale despăgubirii acordate de tribunalul arbitral în temeiul hotărârii arbitrale nu are incidență asupra desemnării ca beneficiare ale măsurii de ajutor în cauză a acestora din urmă.
357
Ținând seama de tot ceea ce precedă, trebuie respinsă a doua critică din cadrul prezentului aspect și, în consecință, trebuie respins al cincilea motiv în ansamblul său.
6.
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în recuperarea ajutorului
[omissis]
360
Prin intermediul celui de al doilea aspect, reclamanții susțin că recuperarea sumelor în litigiu nu poate fi efectuată de la anumite entități vizate de decizia atacată, și anume, în cauza T‑704/15, domnul Viorel Micula, care nu poate fi considerat o întreprindere, și, în cele trei cauze conexate, întreprinderile reclamante care nu au fost părți la procedura arbitrală, întrucât acestea nu au fost desemnate beneficiari prin hotărârea arbitrală.
361
În această privință, reclamanții adaugă faptul că recuperarea sumelor în litigiu nu se poate realiza decât de la cei dintre aceștia care ar fi beneficiat efectiv de ele, și anume o parte sau totalitatea reclamanților din procedura arbitrală.
362
Potrivit reclamanților, Comisia nu ar fi trebuit, așadar, să concluzioneze că toți reclamanții erau răspunzători în solidar pentru rambursare, ci ar fi trebuit să demonstreze care dintre ei beneficiaseră efectiv de ajutor.
363
Comisia contestă argumentația reclamanților.
364
Trebuie amintit că, în conformitate cu dreptul Uniunii, atunci când constată că ajutoarele sunt incompatibile cu piața internă, Comisia poate dispune ca statul membru să recupereze aceste ajutoare de la beneficiari (Hotărârea din 8 mai 2003, Italia și SIM 2 Multimedia/Comisia, C‑328/99 și C‑399/00, EU:C:2003:252, punctul 65).
365
Desființarea unui ajutor ilegal pe calea recuperării este consecința logică a constatării nelegalității acestuia și urmărește restabilirea situației anterioare. Acest obiectiv este atins de îndată ce ajutoarele în cauză, majorate, dacă este cazul, cu dobânzi de întârziere, au fost restituite de beneficiarul lor sau, cu alte cuvinte, de întreprinderile care au beneficiat efectiv de acestea (Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/Aer Lingus și Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P și C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punctele 89 și 90, și Hotărârea din 13 decembrie 2018, Transavia Airlines/Comisia, T‑591/15, EU:T:2018:946, punctul 299). Prin această restituire, beneficiarul pierde astfel avantajul de care beneficiase pe piață în raport cu concurenții săi, iar situația anterioară plății ajutorului este restabilită (Hotărârea din 1 octombrie 2015, Electrabel și Dunamenti Erőmű/Comisia, C‑357/14 P, EU:C:2015:642, punctul 110 și jurisprudența citată).
366
În această privință, trebuie amintit că existența unei unități economice permite identificarea întreprinderii, chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice beneficiare ale ajutorului în cauză [a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 martie 2015, Pollmeier Massivholz/Comisia, T‑89/09, EU:T:2015:153, punctele 122 și 123 (nepublicate)].
367
În plus, recuperarea ajutorului, în vederea restabilirii situației anterioare, nu poate fi considerată în principiu ca fiind o măsură disproporționată în raport cu obiectivele dispozițiilor Tratatului FUE în materia ajutoarelor de stat (a se vedea Hotărârea din 11 martie 2010, CELF și ministre de la Culture et de la Communication, C‑1/09, EU:C:2010:136, punctul 54 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/Aer Lingus și Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P și C‑165/15 P, EU:C:2016:990, punctul 116 și jurisprudența citată).
368
Tribunalul consideră oportun să analizeze, în primul rând, al doilea aspect al prezentului motiv referitor la beneficiarii ajutorului și, în al doilea rând, primul aspect al acestui motiv referitor la cuantumul ajutorului.
a)
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe eroarea de drept care ar afecta decizia atacată în măsura în care dispune recuperarea măsurii de ajutor în cauză de la anumiți reclamanți
369
Comisia a arătat în considerentul (160) al deciziei atacate că „România [trebuia] să recupereze orice sumă plătită în temeiul despăgubirilor acordate reclamanților de tribunalul [arbitral], întrucât plata respectivă constitui[a] un ajutor de stat ilegal și incompatibil” și a reținut că, „[î]ntrucât cei cinci reclamanți [din procedura arbitrală] [și] celelalte societăți vizate din cadrul EFDG constitui[au] o singură unitate economică […], [ei] răspun[deau] în solidar pentru rambursarea ajutorului de stat primit de oricare dintre ei din partea statului român”.
370
Cu titlu introductiv, din moment ce s‑a concluzionat în susținerea analizei primei critici din cadrul primului aspect al celui de al cincilea motiv că domnii Ioan și Viorel Micula făceau parte dintr‑o singură unitate economică, trebuie înlăturat argumentul potrivit căruia măsura de ajutor în cauză nu putea fi recuperată, astfel cum reclamanții au susținut în cauza T‑704/15, de la domnul Viorel Micula pentru motivul că el nu ar putea fi considerat o întreprindere pentru aplicarea reglementării în materie de ajutoare de stat.
371
În plus, deși, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, recuperarea ajutorului ilegal trebuie să se efectueze în conformitate cu modalitățile de punere în aplicare prevăzute de dreptul național aplicabil (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2019, Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, punctul 108), reclamanții din cauzele T‑624/15 RENV et T‑694/15 RENV nu pot, în schimb, să susțină în mod util, pentru a contesta legalitatea deciziei atacate, că recuperarea de la domnul Ioan Micula a „datoriilor [întreprinderilor reclamante] [ar încălca] nelegal personalitatea juridică și legislația română privind societățile, reflectată în diverse directive asupra drepturilor acționarilor”.
372
Acestea fiind spuse, pentru a repune în discuție aprecierea Comisiei, reclamanții susțin în esență că recuperarea sumelor în litigiu nu s‑ar fi putut efectua decât de la întreprinderile care ar fi „beneficiat efectiv” de acestea, și anume doar reclamanții din procedura arbitrală, care au fost desemnați drept beneficiari prin hotărârea arbitrală. Aceștia susțin că faptul, presupunând că este întemeiat, că toate întreprinderile reclamante ar fi aparținut unei entități economice unice ar fi lipsită de relevanță.
373
Reclamanții își întemeiază argumentația pe Hotărârea din 11 mai 2005, Saxonia Edelmetalle și ZEMAG/Comisia (T‑111/01 și T‑133/01, EU:T:2005:166, punctul 113), precum și pe Hotărârea din 19 octombrie 2005, Freistaat Thüringen/Comisia (T‑318/00, EU:T:2005:363, punctul 324), care reiau jurisprudența Curții, astfel cum este amintită la punctul 365 de mai sus.
374
Cu toate acestea, contrar celor susținute de reclamanți, hotărârile citate la punctul 373 de mai sus nu pot fi de natură să împiedice recuperarea unei măsuri de ajutor de la toate entitățile care constituie o entitate economică unică.
375
Astfel, pe de o parte, cauzele în care s‑au pronunțat hotărârile citate la punctul 373 de mai sus nu privesc, precum în speță, entități economice care formează una și aceeași întreprindere în cadrul unei entități economice unice.
376
Pe de altă parte, după cum s‑a amintit la punctul 312 de mai sus, dreptul concurenței al Uniunii, întrucât vizează activitățile întreprinderilor, consacră drept criteriu decisiv existența unui comportament unitar pe piață, fără ca separarea formală dintre diverse societăți rezultată din personalitatea lor juridică distinctă să se poată opune unei asemenea unități în vederea aplicării normelor de concurență.
377
În speță, după cum reiese din analiza celui de al cincilea motiv și în special din cuprinsul punctelor 344 și 355 de mai sus, domnii Ioan și Viorel Micula, exercitând funcții de impulsionare și de sprijin financiar asupra tuturor întreprinderilor din grupul EFDG, pot acorda acestor întreprinderi beneficiul măsurii de ajutor în cauză, direct sau indirect, în lipsa oricărei decizii autonome a acelorași întreprinderi. Prin restituirea măsurii de ajutor în cauză, entitatea economică unică pe care o formează împreună reclamanții pierde astfel avantajul de care beneficiase pe piață în raport cu concurenții săi, iar situația anterioară plății ajutorului este restabilită.
378
Ținând seama de tot ceea ce precedă, prezentul aspect trebuie respins.
[omissis]
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a doua extinsă)
declară și hotărăște:
1)
Conexează cauzele T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV și T‑704/15 RENV în vederea pronunțării hotărârii.
2)
Respinge acțiunile.
3)
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, domnii Ioan și Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import‑Export SRL și West Leasing SRL, fosta West Leasing International SRL, suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile efectuate de Comisia Europeană în cauzele T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV și C‑638/19 P.
4)
Republica Federală Germania suportă propriile cheltuieli de judecată în cauzele T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV și C‑638/19 P.
5)
Regatul Spaniei suportă propriile cheltuieli de judecată în cauzele T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV și C‑638/19 P.
6)
Republica Letonia suportă propriile cheltuieli de judecată în cauzele T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV și C‑638/19 P.
7)
Ungaria suportă propriile cheltuieli de judecată în cauzele T‑624/15, T‑694/15, T‑704/15, T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV și C‑638/19 P.
8)
Republica Polonă suportă propriile cheltuieli de judecată în cauzele T‑624/15 RENV, T‑694/15 RENV, T‑704/15 RENV și C‑638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 2 octombrie 2024.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
1
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.