62024TC0643
GENERALINIO ADVOKATO
José MARTÍN y PÉREZ DE NANCLARES IŠVADA,
pateikta 2025 m. gruodžio 3 d. (
1
)
Byla T‑643/24
Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Credidam)
prieš
Cristian General Serv SRL
(Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Direktyvos 2006/112/EB 2 straipsnio 1 dalies c punktas, 24 straipsnio 1 dalis ir 25 straipsnis – Sąvoka „paslaugų teikimas už atlygį“ – Autorių teisių kolektyvinis administravimas – Atlyginimas už saugomų muzikos kūrinių viešą paskelbimą – Didesnė suma, taikoma neturint licencijos – Direktyvos 2006/112/EB 73 straipsnis – Apmokestinamoji vertė – Sąvoka „atlygis“
I. Įžanga
1.
Remiantis Francisco de Vitoria mokymu Salamankos universitete, teisingą pardavimo kainą lemia bendras žmonių vertinimas (
2
). Nereikėtų atmesti galimybės, kad šis ekonomikos filosofijos principas galėjo įkvėpti Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija), kai jis nusprendė kreiptis į mus, kad in fine galėtų būti nustatyta pridėtinės vertės mokesčio (PVM) apmokestinamoji vertė, esant taisyklei, dėl kurios paslaugos kaina padidėja tris kartus.
2.
Konkrečiau tariant, šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliami du klausimai dėl Direktyvos 2006/112/EB (
3
) aiškinimo, kurie patenka į jau aiškiai suformuluotą jurisprudenciją.
3.
Pirma, reikia patikrinti, ar yra „paslaugų teikimas už atlygį“, t. y. iš esmės abipusiai paslaugų mainai, kai vartotojas, viešai paskelbęs saugomus muzikos kūrinius, prieš tai neįsigijęs licencijos, yra įpareigotas ex lege sumokėti atlyginimą už šį paskelbimą. Mūsų atsakymas lems, ar 2021 m. sausio 21 d. Sprendime UCMR – ADA (C‑501/19, EU:C:2021:50; toliau – Sprendimas UCMR), iš kurio matyti, kad licencijų, leidžiančių tokį paskelbimą už atlygį, suteikimas iš tiesų yra PVM apmokestinamas sandoris, išdėstyti argumentai mutatis mutandis taikytini ir tuo atveju, kai licencija nėra suteikta.
4.
Antra, ši byla suteikia mums galimybę patikslinti „atlygio“ sąvokos ribas tuo atveju, kai dalis atlyginimo turi baudžiamąjį ar kompensacinį pobūdį. Iš tiesų, licencijos neįsigijęs vartotojas privalo sumokėti trigubą bazinio atlyginimo sumą. Darant prielaidą, kad iš tiesų turime „paslaugų teikimą už atlygį“, reikės nustatyti, ar PVM mokamas nuo padidintos sumos, ar tik nuo bazinės mokesčio sumos. Šiuo klausimu siūlau išnagrinėti kriterijus, leidžiančius nustatyti, ar ryšys tarp sumos padidinimo ir teikiamos paslaugos yra pakankamai tiesioginis, kad būtų galima daryti išvadą apie jų abipusį santykį.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
5.
Pagal Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktą PVM objektas yra „paslaugų teikimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.
6.
Pagal tos pačios direktyvos 24 straipsnio 1 dalį „[p]aslaugų teikimas“ – sandoris, kuris nėra prekių tiekimas“.
7.
Minėtos direktyvos 25 straipsnyje nustatyta:
„Paslaugų teikimu gali būti inter alia šie sandoriai:
a)
nematerialiojo turto <...> perleidimas;
b)
įsipareigojimas <...> toleruoti veiksmą ar aplinkybę;
c)
paslaugų atlikimas <...> laikantis įstatymų.“
8.
Tos pačios direktyvos 73 straipsnyje numatyta, kad „[p]rekių tiekimo ar paslaugų teikimo, išskyrus nurodytąsias 74–77 straipsniuose, apmokestinamoji vertė apima viską, kas sudaro atlygį, kurį <...> paslaugų teikėjas gavo arba turi gauti iš <...> paslaugas įsigyjančio asmens <...>“.
B.
Rumunijos teisė
9.
Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2015 m. rugsėjo 8 d.Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (Įstatymas Nr. 227/2015 dėl Mokesčių kodekso) (2015 m. rugsėjo 10 d.Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 688) 268 ir 271 straipsniuose yra nuostatos, kuriomis siekiama į nacionalinę teisę perkelti Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktą ir šios direktyvos 24 ir 25 straipsnius.
10.
Pagal šio įstatymo 286 straipsnio 4 dalies b punktą „apmokestinamoji vertė neapima <...> baudų ir jokių kitų sumų, kurių reikalaujama už <...> sutartinių įsipareigojimų nevykdymą, jei jos surenkamos viršijant sutartas kainas ir (arba) tarifus“.
11.
Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1996 m. kovo 14 d.Legea Nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (Įstatymas Nr. 8/1996 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių, 1996 m. kovo 26 d.Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 60; toliau – Įstatymas Nr. 8/1996) 98 ir 121 straipsniuose nustatomos tam tikros autorių teisių ar gretutinių teisių turėtojų teisės ir pareigos. Iš jų visų pirma matyti, kad šie teisių turėtojai turi išimtinę teisę uždrausti savo kūrinį transliuoti ar skelbti viešai, išskyrus atvejus, kai kūrinys jau buvo įrašytas ar transliuotas.
12.
Be to, šiose nuostatose numatytas autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacijos renkamas atlyginimas už saugomų kūrinių naudojimą, taip pat nustatytos sąlygos, kuriomis remiantis nustatoma šio atlyginimo dydžio apskaičiavimo metodika.
13.
Šiuo atveju taikytina metodika numatyta Oficiul Român pentru Drepturile de Autor Rumunijos autorių teisių tarnybos sprendimu Nr. 120/2016, paskelbtu Monitorul Oficial al României. Iš to matyti, kad atlyginimo dydis nustatomas atsižvelgiant į tokius kriterijus kaip patalpų, kuriose vyksta viešas paskelbimas, plotą, kambarių skaičių turistų apgyvendinimo įstaigoje, šios įstaigos vietą ir patalpų tipą.
14.
Ši suma turi būti sumokėta atitinkamai autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacijai pagal neišimtinę licenciją naudoti saugomus kūrinius. Pagal šios metodikos 3.12 punktą, jei toks naudojimas nėra numatytas licencijoje, mokėtina suma padidinama tris kartus.
III. Faktinės aplinkybės ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
15.
Pagrindinėje byloje ginčas kilo tarp Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Rumunijos atlikėjų teisių valdymo centro asociacija – Credidam), kuri yra autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija, ir Cristian General Serv SRL, Rumunijoje įsteigtos įmonės, dėl pastarosios mokėtino atlyginimo už saugomų muzikos kūrinių transliavimą.
16.
Minėta bendrovė transliavo tokius kūrinius apgyvendinimo įstaigoje, Credidam iš anksto nesuteikus jai reikiamos licencijos. Pagal Rumunijos teisės aktus tokiu atveju atlyginimo suma turėtų būti padidinta tris kartus.
17.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, į kurį kreiptasi apeliacine tvarka, nurodo, kad Credidam paprašė į reikalaujamą sumą įtraukti PVM, o atsakovė pagrindinėje byloje teigia, kad šis mokestis neturėtų būti mokamas (
4
).
18.
Atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo jurisprudenciją (
5
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad būtina patikrinti, ar autorių teisių turėtojai vykdo sandorį, kuris turėtų būti laikomas „paslaugų teikimu už atlygį“, kuriam taikomas PVM, kai asmuo viešai skelbia saugomus kūrinius, neįsigijęs reikiamos licencijos iš Credidam. Tokiu atveju, siekiant apskaičiuoti mokėtiną PVM, reikėtų nustatyti, ar atlygis už šią paslaugą apima tik bazinę atlyginimo sumą, ar PVM turi būti apskaičiuojamas pagal trigubą sumą, kuri būtų mokėtina neturint licencijos.
19.
Šiomis aplinkybėmis Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pagal SESV 267 straipsnyje numatytą procedūrą pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar aiškinant Direktyvos [2006/112] 2 straipsnio 1 dalies c punktą, 24 straipsnio 1 dalį ir 25 straipsnio a punktą gretutinių teisių turėtojai teikia paslaugas už atlygį, kai naudotojas viešai paskelbia saugomus kūrinius neturėdamas tam licencijos?
2.
Ar atsakymas į pirmąjį klausimą priklauso nuo aplinkybės, kad pagal nacionalinę teisę gretutinių teisių turėtojas neturi galimybės prieštarauti naudojimui, bet turi teisę į vienkartinį teisingą atlyginimą, o gal nuo apskaičiavimo metodo, naudojamo mokėtinoms sumoms nustatyti?“
IV. Procesas Teisingumo Teisme ir Bendrajame Teisme
20.
2024 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Vadovaujantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 50b straipsniu, šis prašymas buvo perduotas Bendrajam Teismui, kuris nusprendė sprendimą priimti nerengiant teismo posėdžio.
21.
Credidam, Rumunijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines pastabas.
V. Teisinis vertinimas
A.
Pirminės pastabos
22.
Šios bylos ypatumas yra tas, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai yra tiesiogiai susiję su klausimais, nagrinėtais Sprendime UCMR (
6
).
23.
Byla, dėl kurios minėtas sprendimas buvo priimtas Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Aukščiausiais Kasacinis ir Teisingumo Teismas, Rumunija) pateikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą, iš esmės susijusi su tais pačiais teisės aktais, kurie nagrinėjami pagrindinėje byloje, t. y. Įstatymu Nr. 8/1996. Be to, pateiktuose klausimuose buvo prašoma išaiškinti tas pačias Direktyvos 2006/112 nuostatas, t. y. visų pirma jos 2 straipsnio 1 dalies c punktą, iš kurio iš esmės matyti, kad „paslaugos“, teikiamos „už atlygį“, turi būti apmokestinamos PVM.
24.
Taigi šioje byloje pateiktus klausimus reikia nagrinėti atsižvelgiant į šį sprendimą.
25.
Šiuo klausimu laikausi nuomonės, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinio galima patikslinti jo tikslią taikymo sritį. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar šiuo atveju autorių teisių turėtojai, atstovaujami kolektyvinio administravimo organizacijos, teikė „paslaugas“ ir, jei taip, ar reikia laikyti, kad jos buvo teikiamos „už atlygį“, ypač atsižvelgiant į Rumunijos teisės aktuose numatytas sąlygas, pagal kurias nustatomas naudotojų mokėtinas atlyginimas. Antra, jei atsakymas yra teigiamas, šis teismas mūsų prašo konkrečiai išnagrinėti šių paslaugų „už atlygį“ pobūdį, siekiant nustatyti, ar PVM turi būti apskaičiuojamas pagal bazinę atlyginimo sumą, ar pagal jo trigubą sumą.
26.
Taigi Bendrajam Teismui siūlysiu performuluoti pateiktus klausimus taip: pirmuoju siekiama išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktą, 24 straipsnio 1 dalį ir 25 straipsnio b ir c punktus reikia aiškinti taip, kad teisės aktuose numatyta pareiga už atlygį toleruoti viešą saugomų kūrinių skelbimą, jeigu naudotojas iš anksto negavo tam reikalingos licencijos, turi būti kvalifikuojama kaip „paslaugų teikimas už atlygį“, o antruoju siekiama nustatyti, ar Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktas, siejamas su šios direktyvos 73 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad atlyginimas, mokėtinas už saugomų kūrinių viešą skelbimą, kurį sudaro bazinis atlyginimas ir papildoma suma, taikomas, jei prieš skelbiant kūrinį nebuvo įsigyta licencija, gali būti kvalifikuojamas kaip „atlygis“.
27.
Šioje išvadoje pirmiausia išnagrinėsiu, ar buvo teikta paslauga ir ar tai buvo daryta už atlygį (B), tada – konkrečią šio atlyginimo dydžio problemą (C).
B.
Dėl klausimo, ar buvo „teiktos paslaugos už atlygį“
28.
Iš Sprendimo UCMR matyti, kad leidimas už atlygį suteikti licenciją viešai skelbti saugomus kūrinius yra „už atlygį teikiama paslauga“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktą (
7
).
29.
Kita vertus, šio sprendimo motyvuose nėra atskirai nagrinėjamas klausimas, ar, remiantis Direktyvos 2006/122 24 ir 25 straipsniuose pateikta apibrėžtimi ir neišsamiais pavyzdžiais, ši veikla turi būti kvalifikuojama kaip „paslaugų teikimas“. Teisingumo Teismas iš tiesų sutelkė dėmesį į sąvokos „už atlygį“ aiškinimą, nagrinėdamas pinigines prievoles, kurios tenka naudotojams, viešai skelbiantiems saugomus kūrinius.
30.
Visų pirma, Sprendime UCMR primenama, kad paslaugų teikimas yra už atlygį, kai pagal teisinį santykį paslaugos teikėjas gauna atlygį, kuris yra realus atlygis už suteiktą paslaugą, taigi, tuo atveju, kai yra tiesioginis ryšys tarp šio atlygio ir atskiros paslaugos. Rumunijos teisės aktai, nagrinėti byloje, kurioje priimtas sprendimas, atitiko šiuos kriterijus, nes juose buvo nustatytas abipusis ryšys tarp autorių teisių turėtojų, atstovaujamų autorių teisių kolektyvinės administravimo organizacijos, ir saugomų kūrinių naudotojų. Iš tiesų, šios organizacijos pagal teisės aktuose numatytas prievoles išduotos licencijos sudarė galimybę viešai skelbti šiuos kūrinius už atlygį (
8
).
31.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Sprendime UCMR išdėstyti motyvai gali būti taikomi šioje byloje, atsižvelgiant į tai, kad atsakovė pagrindinėje byloje prieš viešai skelbdama saugomus kūrinius neprašė suteikti licenciją.
32.
Siūlau šį klausimą nagrinėti dviem etapais. Pirmiausia aptarsiu sąvokos „paslaugų teikimas“ aiškinimą (1), o po to – kriterijaus, susijusio su tokių paslaugų atlygintinu pobūdžiu, aiškinimą (2).
1. Sąvoka „paslaugų teikimas“
33.
Dėl to, ar šioje byloje buvo teikiamos „paslaugos“, reikia pažymėti, su sąlyga, jog tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad Įstatyme Nr. 8/1996 numatyta, jog, pirma, neturint licencijos, saugomų kūrinių viešas skelbimas turi būti toleruojamas teisių turėtojų, ir, antra, už tai naudotojas privalo sumokėti tam tikrą atlyginimo sumą (
9
). Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Rumunijos teisės aktuose tokiu būdu nustatomas ryšys tarp naudotojų teisės skelbti ir jų pareigos mokėti už naudojimąsi šia teise.
34.
Mano nuomone, ši nacionalinėje teisėje numatyta teisės aktais nustatoma prievolė toleruoti veiksmą gali būti lengvai prilyginta privalomam licencijų suteikimui, nurodytam Sprendime UCMR. Ji bent jau atitinka du iš trijų sandorių, kurie Direktyvos 2006/112 25 straipsnyje nurodomi kaip paslaugų teikimas (
10
). Tai yra šio straipsnio b ir c punktuose nurodyti sandoriai, t. y. atitinkamai pareiga toleruoti veiksmą ir paslaugos teikimas laikantis įstatymų.
35.
Apskritai, veiksmo, leidžiančio įgyvendinti teisę viešai skelbti saugomus kūrinius, kvalifikavimas kaip paslaugos teikimas patvirtinamas PVM, kuris yra „bendr[asis] vartojimo mokest[is]“, kuriuo siekiama „apmokestinti finansines išlaidas, patiriamas įsigyjant vartojimo prekę <...>[,] t. y. gaunamą naudą, nesvarbu, ar tai būtų materialus daiktas, kaip prekių tiekimo atveju, ar nemateriali nauda, kaip paslaugų teikimo atveju“ (
11
).
2. Paslaugos atlygintinas pobūdis
36.
Be to, laikausi nuomonės, kad mano ką tik nustatytas paslaugų teikimas yra atliekamas už atlygį. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad Rumunijos teisės aktuose nustatomas tiesioginis ryšys tarp šios paslaugos teikimo ir atlygio mokėjimo. Tais teisės aktais nustatomas teisinis santykis, kai įvykdoma abipusė prievolė (
12
). Šiuo klausimu tai, kad tarp autorių teisių turėtojų ir naudotojų nėra sutartinių santykių, neturi reikšmės. Iš tiesų, pagal jurisprudenciją, teisinis santykis tarp paslaugos teikėjo ir gavėjo gali būti viešo pobūdžio, nustatytas įstatymu, kaip, beje, nurodyta Direktyvos 2006/112 25 straipsnio c punkte. Taigi šių santykių teisinis pobūdis neturi įtakos tiesioginio ryšio tarp suteiktų paslaugų ir gauto atlygio buvimui (
13
).
37.
Atsižvelgiant į jurisprudenciją, iš esmės dėl tų pačių priežasčių laikausi nuomonės, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai dėl teisės aktuose nustatytos tvarkos, pagal kurią, remiantis iš anksto nustatytais kriterijais, galima nustatyti mokėtino atlyginimo dydį, neturi lemiamos reikšmės (
14
).
38.
Reikėtų pridurti, kad jurisprudencija patvirtina, jog galimas neteisėtas viešas paskelbimas šioje byloje taip pat nėra lemiamas veiksnys vertinant, ar buvo teikiamos paslaugos už atlygį. Iš tiesų, mokesčių neutralumo principas draudžia bendrai diferencijuoti neteisėtus ir teisėtus sandorius, o tai reiškia, kad kriterijus, susijęs su teisinio santykio buvimu, turi būti aiškinamas plačiai, įskaitant ir teisės aktais nustatytus santykius (
15
).
39.
Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus argumentus, laikausi nuomonės, kad Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktas, 24 straipsnio 1 dalis ir 25 straipsnio b ir c punktai turi būti aiškinami taip, kad teisės aktuose numatyta pareiga už atlygį toleruoti viešą saugomų kūrinių skelbimą, jeigu naudotojas iš anksto negavo tam reikalingos licencijos, turi būti kvalifikuojama kaip „paslaugų teikimas už atlygį“.
C.
Dėl „tiesioginio ryšio“ tarp paslaugos ir bazinės atlyginimo sumos padidinimo taikymo
40.
Dabar nagrinėsiu klausimą, ar „atlygis“ už pagrindinėje byloje nagrinėjamą paslaugą apima tik bazinę autorinio atlyginimo sumą, kurią turi sumokėti saugomų kūrinių naudotojai, ar reikia laikytis nuomonės, kad PVM turi būti nustatomas pagal padidintą šio atlyginimo sumą.
41.
Prieš nagrinėjant šį klausimą reikia priminti, kad, atsižvelgdamas į šios išvados 36–38 punktus, laikausi nuomonės, jog bazinė atlyginimo suma laikytina „atlygiu“. Taigi lieka patikrinti, ar ši sąvoka taip pat gali būti taikoma sumai, kuri viršija šią sumą ir kuri būtų mokėtina papildomai, kai naudotojas neįsigijo licencijos prieš viešai skelbdamas saugomus kūrinius. Taigi analizuodamas dėmesį sutelksiu į šios papildomos sumos kvalifikavimą PVM atžvilgiu.
42.
Laikausi nuomonės, kad lemiamas veiksnys šiam kvalifikavimui yra šios išvados 30 punkte minėtas reikalavimas, kad turi būti „tiesioginis ryšys“ tarp suteiktos paslaugos ir gauto atlygio. Šio reikalavimo ribos yra nagrinėjamos tiek gausioje, tiek kazuistinėje jurisprudencijoje (
16
). Vis dėlto manau, kad galima išskirti keletą bendresnių kriterijų, kurie leistų Teisingumo Teismui, o tiksliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui (
17
), nustatyti, ar šiuo atveju padidinta suma yra pakankamai tiesiogiai susijusi su atitinkamos paslaugos teikimu.
43.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, toliau analizuosiu kriterijų, susijusių atitinkamai su realiu paslaugos teikimu (1), gauto atlyginimo suma (2) ir mokėjimų priežastimi bei tikslais (3), reikšmingumą.
1. Realus paslaugos teikimas
44.
Laikausi nuomonės, kad remiantis atitinkama jurisprudencija galima išskirti dvi hipotezes.
45.
Pirma eitų hipotezė, kad mokėjimai atliekami nepriklausomai nuo paslaugos teikimo, taigi, nėra apmokestinamo sandorio. Pavyzdžiui, tai yra kompensacija, mokama už pavėluotą mokėjimą (
18
). Tas pats pasakytina ir apie pagalbą žemės ūkiui, mokamą už gamybos mažinimą, nagrinėtą 1996 m. vasario 29 d. Sprendime Mohr (C‑215/94, EU:C:1996:72, 21 ir 22 punktai) ir 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendime Landboden-Agrardienste (C‑384/95, EU:C:1997:627, 23 ir 24 punktai), nes nėra vartojimo naudos. Esu linkęs manyti, kad savivaldybės renkama kurorto rinkliava taip pat galėtų būti priskiriama šiai kategorijai, jeigu tokia rinkliava nėra skirta atskirai paslaugai finansuoti, o bendrai prisideda prie savivaldybės veiklos (
19
).
46.
Kita vertus, kai, kaip šiuo atveju, asmeniui (
20
) buvo realiai suteikta vartojimo nauda (
21
), paprastai yra gana aišku, kad prima facie už šią naudą atlikti mokėjimai turi būti laikomi „atlygiu“. Vis dėlto yra daug situacijų, kai tai nustatyti nėra taip paprasta. Neaiškumai, susiję su „tiesioginio ryšio“ tarp suteiktos paslaugos ir paslaugos teikėjo gautų mokėjimų nustatymu, dažnai kyla dėl nacionalinės teisinės sistemos, kuri formuoja šalių santykius ir ne visada leidžia vienareikšmiškai nustatyti šių mokėjimų priežastį ir tikslą (
22
).
47.
Būtent tokiose pilkosiose zonose yra Teisingumo Teismo iki šiol suformuota jurisprudencija dėl „atlygio“ sąvokos (
23
), be kita ko, 2007 m. liepos 18 d. Sprendime Société thermale d’Eugénie-les-Bains (C‑277/05, EU:C:2007:440) ir 2022 m. sausio 20 d. Sprendime Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37), kuriuos laikau ypač svarbiais nagrinėjamos bylos analizei. Pirmajame sprendime užstatas, sumokėtas viešbučio kliento, atsisakiusio apsistoti viešbutyje, buvo pripažintas „neapmokestinama fiksuota kompensacija“. Antrajame sprendime buvo nuspręsta, kad „kontrolės mokesčiai“, mokėtini už neteisėtą stovėjimą automobilių stovėjimo aikštelėje, yra atlygis už paslaugų teikimą.
48.
Mano nuomone, ši jurisprudencija leidžia manyti, kad aplinkybė, jog mokėjimas, kuris, kaip ir šioje byloje, atrodo iš dalies turintis kompensacijos pobūdį, yra susijęs su paslaugų teikimu, yra svarus veiksnys, prisidedantis prie to, kad jis būtų laikomas „atlygiu“. Tai ypač pasakytina atsižvelgiant į tai, kad, kaip pažymėjau šios išvados 38 punkte, kriterijus, susijęs su teisinio santykio, reiškiančio, kad įvykdoma abipusė prievolė, buvimu, turi būti aiškinamas plačiai.
49.
Taigi šiuo atveju reikia nustatyti, ar, nepaisant paslaugos teikimo, dalis gauto atlyginimo, t. y. padidinta suma, negali būti laikoma „atlygiu“. Taip būtų tuo atveju, jeigu ji turėtų būti laikoma kompensacija, „neturin[čia] tiesioginio ryšio su minėta paslauga“.
2. Gauto atlyginimo suma
50.
Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos mokėtinos sumos iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tam tikrą svarbą teikia aplinkybei, kad padidinta suma gerokai viršija bazinį atlyginimą. Taigi jam, galima teigti, kyla abejonių dėl to, ar mokėtinos sumos dydis yra svarbus nustatant, ar yra atlygis.
51.
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, manau, kad reikia priminti, jog sąvoka „atlygis“, vartojama Direktyvos 2006/112 73 straipsnyje siekiant nustatyti apmokestinamąją vertę, taip pat yra lemiamas veiksnys sprendžiant, ar paslaugos buvo suteiktos „už atlygį“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies c punktą. Iš tiesų, nesant atlygio, nėra apmokestinamosios vertės ir PVM sistema netaikoma (
24
).
52.
Šis „atlygis“ yra subjektyvi vertė, tai yra – iš tikrųjų gauta, o ne nustatyta objektyviais kriterijais. Šiomis aplinkybėmis, kaip iš esmės pažymėjo generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer (
25
), jos suma nėra reikšminga. Iš tiesų tai, ar ji yra lygi, didesnė ar mažesnė už paslaugos teikėjo patirtas išlaidas, neturi įtakos tiesioginiam ryšiui tarp paslaugos teikimo ir gauto atlygio (
26
).
53.
Žinoma, tam tikru mastu gali būti būtina atsižvelgti į paslaugos teikėjo gautą sumą. Tai ypač pasakytina tais atvejais, kai atlygis yra toks mažas, kad padengia tik nedidelę dalį patirtų išlaidų. Vis dėlto, mano nuomone, palaipsniui suformuota jurisprudencija, ypač 2023 m. kovo 30 d. Sprendimas Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279) ir tos pačios dienos Sprendimas Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280), rodo, kad toks atlygio pakankamumo vertinimas nėra susijęs su atlygio buvimo vertinimu, kaip galima būtų manyti perskaičius 2016 m. birželio 2 d. Sprendimo Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392) 49 punkto antrojo sakinio pirmąją dalį (
27
). Laikausi nuomonės, kad paslaugos teikėjo gautų mokėjimų suma iš tiesų yra tik vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant, ar vykdoma ekonominė veikla (
28
).
54.
Laikausi nuomonės, kad tokios aplinkybės rodo, jog šiuo atveju nėra pagrindo atskirti padidintą sumą nuo atitinkamo atlyginimo bazinės sumos, nes abi sumos iš tikrųjų yra mokėtinos autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacijai. Bet kuriuo atveju tai, kad padidinta suma yra didelė, nėra svarbus veiksnys sprendžiant, ar ji yra dalis gauto atlygio.
3. Mokėjimų priežastis ir tikslas
55.
2016 m. birželio 2 d. Sprendimo Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392) 49 punkto antrasis sakinys taip pat yra įdomus ir dėl kitos priežasties, nes jo antruoju pasiūlymu (
29
) teigiama, kad gali būti „veiksnių“, kurie, atsižvelgiant į juos nustatant atlyginimo už paslaugą dydį, galėtų kelti abejonių dėl tiesioginio ryšio tarp jų. Esu linkęs manyti, kad šis teiginys galėtų būti suprastas kaip nukreipimas į paslaugos gavėjo mokėtinų sumų tikslus, kaip jie gali būti kildinami iš nacionalinės teisinės sistemos, kurioje jie yra įtvirtinti.
56.
Šiuo klausimu reikia iš karto priminti, kad nesvarbu, ar nacionalinėje teisėje sumos, mokėtinos paslaugos teikėjui, yra apibrėžiamos kaip atlyginimas, kompensacija ar bauda. Vertinimas, ar mokėjimas atliekamas už paslaugų teikimą, yra Sąjungos teisės klausimas (
30
).
57.
Kita vertus, teisinė priežastis arba, tiksliau, mokėjimų teisinis pagrindas yra veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar yra atlygis (
31
). Tas pats pasakytina ir apie siekiamą tikslą, nors, mano nuomone, tai yra tik papildomas rodiklis, kuris savaime negali būti lemiamas. Vertinant šiuos du aspektus, taip pat reikia atsižvelgti į sandorių ekonominį turinį (
32
).
58.
Mokėjimų tikslas buvo svarbus veiksnys Teisingumo Teismo motyvuose byloje, dėl kurios buvo priimtas Sprendimas Tolsma (
33
), iš kurio matyti, kad praeivių duodami pinigai gatvės muzikantui nėra atlygis už paslaugą. Vis dėlto šis tikslas savaime neturėjo lemiamos reikšmės, tai patvirtina šio sprendimo 17 punktas, kuriame pabrėžiama, kad tarp šio muzikanto ir jo klausytojų nėra teisinio ryšio (
34
).
59.
Mano nuomone, ši išvada taip pat taikytina byloje, dėl kurios buvo priimtas Sprendimas Société thermale d’Eugénie-les-Bains (
35
). Iš šio sprendimo matyti, kad pagal pagrindinėje byloje taikytiną nacionalinę teisę užstatas nebuvo neatskiriama kliento ir viešbučio savininko sudarytos apgyvendinimo sutarties dalis. Pastarasis buvo įpareigotas rezervuoti apgyvendinimą nepriklausomai nuo užstato sumokėjimo, o tai patvirtino, kad užstatas buvo ne atlygis už paslaugą, o fiksuota kompensacija (
36
).
60.
Kitas panašus pavyzdys yra byla, kurioje priimtas Sprendimas MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (
37
), kurioje buvo nagrinėjama terminuotos sutarties nuostata, kurioje numatyta, kad sutartį nutraukus prieš terminą, likusios mėnesinės įmokos turi būti sumokėtos nedelsiant. Jos tikslas buvo atgrasyti klientą nuo minimalaus įsipareigojimo laikotarpio nesilaikymo, tačiau tai neturėjo įtakos mokėjimų teisinei priežasčiai. Iš tiesų, šie mokėjimai buvo minimalus sutartinis atlyginimas, kuris turėjo būti laikomas „atlygiu“ (
38
).
61.
Galiausiai byloje, dėl kurios buvo priimtas Sprendimas Apcoa Parking Danmark (
39
), „kontrolės mokesčio“ nustatymas automobilių stovėjimo aikštelės naudotojui buvo neįmanomas be automobilių stovėjimo vietos suteikimo. Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tinkamam automobilių stovėjimo aikštelės veikimui iš tiesų buvo būtina kontroliuoti netinkamą stovėjimą ir kad naudotojas, pastatęs savo transporto priemonę nesilaikydamas įprastinių naudojimo sąlygų, įsipareigojo sumokėti šiuos mokesčius. Jie nustatyti atsižvelgiant į didesnes eksploatavimo išlaidas, atsiradusias dėl tokio elgesio (
40
).
62.
Esu linkęs manyti, kad šiuo atveju esama padėtis yra panaši ne į nagrinėtąją byloje, kurioje priimtas Sprendimas Société thermale d’Eugénie-les-Bains (
41
), bet į nagrinėtąją byloje, kurioje priimtas Sprendimas Apcoa Parking Danmark (
42
). Iš tiesų, remiantis tuo, kaip suprantu prašymą priimti prejudicinį sprendimą, taikoma padidinta suma yra tiesiogiai susijusi su atlyginimo, mokėtino už saugomų kūrinių viešą skelbimą, apskaičiavimo sąlygų pasikeitimu, remiantis vartotojams žinomomis teisinėmis sąlygomis. Atitinkamais atvejais reikėtų laikyti, kad tais atvejais, kai licencija nebuvo gauta prieš paskelbimą, padidinta suma yra neatskiriama šio atlyginimo dalis.
63.
Kitas šią nuomonę patvirtinantis požymis galėtų būti aplinkybė, kad, ekonominio turinio požiūriu, taikant didesnę sumą atrodo atsižvelgiama į didesnes išlaidas, kurias turi padengti autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija dėl to, kad, pirma, naudotojai nežino apie teisinę pareigą įsigyti reikiamas licencijas, ir, antra, siekdama užtikrinti, kad ši pareiga būtų vykdoma (
43
).
64.
Galiausiai, nagrinėti aplinkybes, kurios galėtų patvirtinti „tiesioginio ryšio“ tarp teikiamos paslaugos ir gaunamo „atlygio“, įskaitant pagrindinėje byloje nagrinėjamą didesnę sumą, buvimą, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jis turi įvertinti nacionalinę teisę ir teisinį bei ekonominį kontekstą, kuriame vyksta sandoris tarp autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacijos ir naudotojo, kuris platino saugomus kūrinius, prieš tai neįsigijęs reikiamos licencijos (
44
).
65.
Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus motyvus, laikausi nuomonės, kad Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktas, siejamas su šios direktyvos 73 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad atlygis, kuris mokamas už saugomų kūrinių viešą skelbimą ir kurį sudaro bazinis atlyginimas ir padidinta suma, taikoma, jei prieš skelbiant kūrinį nebuvo įsigyta licencija, gali būti laikomas „atlygiu“, ir tą turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, visų pirma atsižvelgdamas į šio atlyginimo teisinį pagrindą ir tikslus.
VI. Išvada
66.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau taip atsakyti į Curtea de Apel București (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 2 straipsnio 1 dalies c punktas, 24 straipsnio 1 dalis ir 25 straipsnio b ir c punktai
turi būti aiškinami taip:
teisės aktuose numatyta pareiga už atlygį toleruoti viešą saugomų kūrinių skelbimą, jeigu naudotojas iš anksto negavo tam reikalingos licencijos, turi būti kvalifikuojama kaip „paslaugų teikimas už atlygį“.
2.
Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies c punktas, siejamas su šios direktyvos 73 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip:
atlygis, kuris mokamas už saugomų kūrinių viešą skelbimą ir kurį sudaro bazinis atlyginimas ir padidinta suma, taikoma, jei prieš skelbiant kūrinį nebuvo įsigyta licencija, gali būti laikomas „atlygiu“, ir tą turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, visų pirma atsižvelgdamas į šio atlyginimo teisinį pagrindą ir tikslus.
José Martín y Pérez de Nanclares
Paskelbta 2025 m. gruodžio 3 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Žr. argumentus „De Iustitia“, susijusius su „pardavimu“ (77 klausimas), pateiktus V. Beltrįn de Heredia „Francisco de Vitoria“. Comentarios a la Secunda secundae de Santo Tomás, I–VI tomai, Biblioteca de Teólogos Españoles, Salamanka, 1932–1952 m. Francisco de Vitoria ekonomikos filosofijos mintys buvo plėtojamos 1527–1528 m. ir 1535–1536 m. akademinių kursų metu Salamankos universitete. Nors jis pats nepaskelbė nė vienos savo paskaitos, jo plačią doktriną pavyko atkurti remiantis studentų užrašais, kuriuos surinko V. Beltrán de Heredia. Šiuo klausimu žr. to paties autoriaus straipsnį „Hacia un inventario analítico de manuscritos teológicos de la Escuela Salmantina, siglos XV–XVII, conservados en España y en el extranjero“, Revista Española de Teología, 1943 m., p. 59–88.
(
3
)	2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1).
(
4
)	Reikia pažymėti, kad Credidam savo rašytinėse pastabose, pateiktose Bendrajam Teismui, laikosi nuomonės, kad PVM nėra mokėtinas.
(
5
)	Žr., be kita ko, Sprendimo UCMR 34 ir 35 punktus.
(
6
)	Šio sprendimo pirmąją apžvalgą žr. D. Simon „Fiscalité – Gestion collective des droits d’auteur“, Revue Europe, 2021, Nr. 3, komentaras Nr. 101; išsamią analizę žr. B. Finken, „Nutzung von Urheberrechten unter Einschaltung einer Verwertungsgesellschaft als Dienstleistungskommission. Anmerkungen zu EuGH v. 21.1.2021 – C‑501/19, UCMR-ADA“, Mehrwertsteuerrecht, 2024, Nr. 10, p. 414–417, ir bendresnę informaciją E. Aliaga Agullo, „Impuesto sobre el Valor Añadido y derecho de participación de los creadores visuales (“Droit de Suite”)“, Revista española de derecho financiero, 2023, Nr. 199, p. 37–77.
(
7
)	Sprendimo UCMR 30–37 ir 39 punktai.
(
8
)	Sprendimo UCMR 30–37 ir 39 punktai.
(
9
)	Šio atlyginimo apskaičiavimo tvarka ir tai, kad jo suma padidinama tris kartus, jei nėra licencijos, bus aptarta atitinkamai B. 2 ir C dalyse.
(
10
)	Dėl Direktyvos 2006/112 25 straipsnio žr. 2024 m. liepos 4 d. Sprendimą Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, 34 punktas).
(
11
)	Generalinės advokatės J. Kokott išvada byloje Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, 39 punktas).
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 4 d. Sprendimą Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, 39 ir 40 punktai) dėl autorių teisių turėtojų ir šių teisių kolektyvinio administravimo organizacijos, numatytos Įstatyme Nr. 8/1996, teisinių santykių. Šiuo klausimu taip pat žr. F. Pollaud-Dulian, „TVA, droit d’auteur et gestion collective, un point sur la jurisprudence de la CJUE“, Revue trimestrielle de droit commercial, 2024 m., Nr. 3, p. 642–647.
(
13
)	2015 m. spalio 29 d. Sprendimas Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, 39 punktas), 2016 m. birželio 2 d. Sprendimas Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, 42 punktas) ir 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimas Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, 39 punktas). Taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, 40 punktas): „PVM yra ne teisinių sandorių ar net ne sutarčių mokestis <...>“.
(
14
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 2 d. Sprendimą Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, 46 ir 49 punktai) ir 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimą Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, 43 punktas).
(
15
)	2023 m. balandžio 27 d. Sprendimą Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, 28–33 punktai). Vis dėlto žr. 2005 m. liepos 14 d. Sprendimą British American Tobacco ir Newman Shipping (C‑435/03, EU:C:2005:464, 42 punktas): „[P]rekių vagystė nėra „prekių tiekimas už atlygį“. Dėl išsamesnės neteisėto vartojimo problemos analizės žr. G. Beretta, „Taxable and Non-Taxable Transactions“, G. Kofler ir kt. (leid.), Recent Developments in Value Added Tax 2023, Linde, Viena, 2024, p. 113–162 (p. 131–136).
(
16
)	Šiuo klausimu reikšmingos jurisprudencijos apžvalgą ir analizę žr. J. Tumpel, „Mehrwertsteuer und Schadenersatz. Neue Entwicklungen in Rechtsprechung und Praxis“, S. Kirchmayr, G. Mayr, K. Hirschler (leid.), Schriftenreihe zum Konzern- und Unternehmenssteuerrecht, Linde, Viena, 2023, p. 45–55 ir p. 72–81.
(
17
)	2015 m. spalio 29 d. Sprendimas Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, 34 punktas).
(
18
)	1982 m. liepos 1 d. Sprendimas BAZ Bausystem (222/81, EU:C:1982:256, 8 punktas). Vis dėlto dėl palūkanų, mokamų tiekėjui už sutikimą atidėti mokėjimo terminą, apmokestinimo žr. 1993 m. spalio 27 d. Sprendimą Muys' en De Winter's Bouw- en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855, 18 punktas).
(
19
)	Žr. 2023 m. liepos 13 d. Sprendimą Gemeinde A (C‑344/22, EU:C:2023:580, 33–39 punktai), kuriame vis dėlto buvo nustatyta atskira paslauga, taip pat šio sprendimo komentarą, kurį pateikė F. Pezet, „Quand le contribuable n’en a pas pour son argent, une taxe, même affectée, n’emporte pas qualification d’une contrepartie“, Droit fiscal, 2023, Nr. 37, komentaras Nr. 285.
(
20
)	Žr. 2022 m. sausio 20 d. Sprendimą Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, 43 punktas) ir 2024 m. lapkričio 28 d. Sprendimą rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994, 25 punktas).
(
21
)	Žr. šios išvados 35 punktą, kuriame pažymėjau, kad PVM yra vartojimo mokestis.
(
22
)	Šiuo klausimu žr. G. Lamouroux, „Les indemnités dues en raison de la résiliation unilatérale d’un contrat d’entreprise sont-elles soumises à la TVA?“, Revue de droit fiscal, 2025, Nr. 9, p. 44-49 – 44-53 (p. 44-51 – 44-52).
(
23
)	Kai pripažinta, kad „atlygiu“ laikytina (1) paslaugos kaina, kai paslaugos gavėjas atsisakė realaus paslaugos suteikimo, iš anksto nutraukdamas sutartį, žr. 2018 m. lapkričio 22 d. Sprendimą MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, 50, 51, 61 ir 62 punktai), 2019 m. liepos 3 d. Sprendimą UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, 70–76 punktai) ir 2020 m. birželio 11 d. Sprendimą Vodafone Portugal (C‑43/19, EU:C:2020:465, 33–40 punktai); (2) nepanaudoto lėktuvo bilieto kaina, žr. 2015 m. gruodžio 23 d. Sprendimą Air France-KLM et Hop !Brit-Air (C‑250/14 ir C‑289/14, EU:C:2015:841, 28, 30 ir 34 punktai); (3) mokėjimai elektros vagystės atveju, žr. 2023 m. balandžio 27 d. Sprendimą Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, 28–33 punktai); (4) subsidijas už priežiūrą, teikiamą senelių globos namų gyventojams, žr. 2014 m. kovo 27 d. Sprendimą Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, 32 punktas); ir (5) advokato, atstovavusio pralaimėjusiai šaliai, honoraras, kai jis atstovavo savo klientui nemokamai, žr. 2025 m. spalio 23 d. Sprendimą Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, 33 ir 35 punktai). Kita vertus, dėl „atlygio“ nebuvimo, (1) kai prizas skiriamas žirgų lenktynių nugalėtojui, žr. 2016 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Baštová (C‑432/15, EU:C:2016:855, 36–39 punktai); ir (2) kai kalbama apie fiksuotas subsidijas už viešojo transporto paslaugas, žr. 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Viešojo transporto paslaugos) (C‑615/23, EU:C:2025:320, 23–30 punktai).
(
24
)	Šiuo klausimu žr. 1981 m. vasario 5 d. Sprendimą Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, 11 punktas) ir 1982 m. balandžio 1 d. Sprendimą Hong-Kong Trade Development Council (89/81, EU:C:1982:121, 10 ir 11 punktai).
(
25
)	Išvada byloje Hotel Scandic Gåsabäck (C‑412/03, EU:C:2004:746, 35 punktas).
(
26
)	Tai nuolat pažymima suformuotoje jurisprudencijoje. Žr. 1981 m. vasario 5 d. Sprendimą Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, 13 punktas), 2022 m. sausio 20 d. Sprendimą Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, 45 punktas) ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Határ Diszkont (C‑427/23, EU:C:2025:596, 92 punktas).
(
27
)	Ši nuostata išdėstyta taip: „[Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas] ypač turi patikrinti, ar pareiškėjų pagrindinėje byloje numatytu mokesčiu atlyginama tik iš dalies už suteiktas arba teiktinas paslaugas <...>“.
(
28
)	2023 m. kovo 30 d. Sprendimas Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279, 31, 32, 38 ir 40 punktai) ir tos pačios dienos Sprendimas Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280, 37, 40, 46 ir 49 punktai).
(
29
)	Ši nuostata išdėstyta taip: „[Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas] ypač turi patikrinti, <...> [kad atlyginimo] dydis nebuvo nustatytas atsižvelgiant į kitų kriterijų, dėl kurių prireikus būtų galima suabejoti paslaugų ir atlygio už jas tiesioginiu ryšiu, buvimą“.
(
30
)	2022 m. sausio 20 d. Sprendimas Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
31
)	Šiuo klausimu žr. dar F. Deboissy, „Indemnités contractuelles et TVA: suite“, Revue trimestrielle de droit commercial, 2001, Nr. 16, p. 807–808. Taip pat žr. R. Beiser, „Entgelt oder Schadenersatz in der Umsatzsteuer?“, Österreichisches Recht der Wirtschaft, 2025, Nr. 168, p. 214–217 (p. 217), kuriame iš esmės teigiama, kad Teisingumo Teismas sąvoką „atlygis“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 73 straipsnį, sieja su nacionaline civiline teise.
(
32
)	2018 m. lapkričio 22 d. Sprendimas MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, 41–45 punktai).
(
33
)	1994 m. kovo 3 d. Sprendimas (C‑16/93, EU:C:1994:80, 16–19 punktai).
(
34
)	Dėl autentiško aiškinimo žr. 2025 m. spalio 23 d. Sprendimą Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, 30 punktas). Taip pat žr. G. von Streit, T. Streit, „Entgelt oder Schadensersatz? Oder : Die Mehrwertsteuer auf dem Weg zur Verkehrssteuer ? Eine Darstellung am Beispiel von Zahlungen bei Auflösung und Nichterfüllung von Verträgen“, UmsatzsteuerRundschau, 2020, Nr. 4, p. 525–535 (p. 526), kurie mano, kad byloje Tolsma paslaugų teikimo nebuvo.
(
35
)	2007 m. liepos 18 d. Sprendimas (C‑277/05, EU:C:2007:440, 19–32 punktai).
(
36
)	Šio sprendimo autentišką aiškinimą žr. 2024 m. lapkričio 28 d. Sprendimo rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994) 24 punkte. Dėl klausimo, ar reikia atskirti užstatą nuo „rezervacijos garantijos“ ir pastarąją laikyti atlygiu už paslaugą, žr. J.‑L. Bédier, „La somme prélevée par l’hôtelier lorsque le client n’honore pas une réservation est soumise à la TVA“, Revue de droit fiscal, 2024, Nr. 45, p. 370-23 – 370-27 (p. 370-27).
(
37
)	2018 m. lapkričio 22 d. Sprendimas (C‑295/17, EU:C:2018:942, 61 ir 62 punktai).
(
38
)	Dėl panašaus pavyzdžio žr. 2019 m. liepos 3 d. Sprendimą UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, 75 ir 76 punktai).
(
39
)	Žr. 2022 m. sausio 20 d. Sprendimą (C‑90/20, EU:C:2022:37, 33 ir 34 punktai), taip pat generalinio advokato J. Richard de la Tour išvadą toje byloje (EU:C:2021:449, 61 punktas).
(
40
)	Žr. P. Dodos kritiką, „EuGH : Kontrollgebühren bei Verstoß gegen Parkplatz-Nutzungsbedingungen als steuerbares Entgelt », Mehrwertsteuerrecht“, 2022, Nr. 6, p. 240–244 (p. 243–244).
(
41
)	2007 m. liepos 18 d. Sprendimas (C‑277/05, EU:C:2007:440).
(
42
)	2022 m. sausio 20 d. Sprendimas (C‑90/20, EU:C:2022:37).
(
43
)	Reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje nėra informacijos šiuo klausimu.
(
44
)	Dėl nacionalinio teismo kompetencijos aiškinti nacionalinę teisę žr. 2019 m. liepos 3 d. Sprendimą UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, 47 punktas) ir 2015 m. spalio 29 d. Sprendimą Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, 34 punktas), jau minėtus šios išvados 42 punkte.