62012CC0556
GENERALINIO ADVOKATO
PEDRO CRUZ VILLALÓN IŠVADA,
pateikta 2014 m. sausio 16 d. (
1
)
Byla C‑556/12
TDC A/S
prieš
Teleklagenævnet
(Østre Landsret (Danija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Direktyva 2002/19/EB — Prieiga prie elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių — 2 straipsnio a punktas — Sąvoka „prieiga“ — 8 ir 12 straipsniai — Nacionalinių valdžios institucijų teisė nustatyti įpareigojimus telekomunikacijų operatoriams — Įmonės, kuriai priklauso šviesolaidžio tinklas, pareiga kitos telekomunikacijų įmonės prašymu įrengti galutiniam paslaugų gavėjui ne ilgesnį kaip 30 metrų atšakinį kabelį — Priemonės proporcingumas — Atsižvelgimas į kriterijus, kaip antai pradinė investicija ar kainų nustatymo sistemos egzistavimas“
1.
Šiuo prejudiciniu klausimu Østre Landsret (Rytų regiono teismas, Danija) prašo Teisingumo Teismą išaiškinti Direktyvos 2002/19/EB dėl prieigos prie elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių (
2
) 2 straipsnio a punktą, 8 ir 12 straipsnius. Kalbant konkrečiau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar operatoriaus, kuriam priklauso šviesolaidžio tinklas, įpareigojimas kito konkuruojančio operatoriaus prašymu įrengti atšakinius kabelius ne ilgesniu kaip 30 metrų atstumu atitinka minėtas nuostatas.
2.
Šioje byloje kyla įvairių įdomių klausimų, nes ne visos Direktyvos 2002/19 nuostatos yra aiškios ir, be kita ko, joje nepatikslinta, ar atšakinio kabelio įrengimas, konkrečiau kalbant, esamo tinklo išplėtimas, konkuruojančios įmonės prašymu yra vadinamoji „prieiga“, kaip ji suprantama pagal direktyvos nuostatas.
I – Teisinis pagrindas
3.
Iš dalies Direktyva 2009/140/EB pakeistos Direktyvos 2002/19 2 straipsnyje sąvoka „prieiga“ apibrėžiama taip:
„a)
„panauda“ – įmonės teisė naudotis kitos įmonės įrenginiais ir (arba) paslaugomis apibrėžtomis sąlygomis išskirtiniu ar neišskirtiniu pagrindu elektroninių ryšių paslaugoms, informacinės visuomenės paslaugoms teikti, be kita ko, tais atvejais, kai jomis naudojamasi siekiant teikti informacinės visuomenės paslaugas arba transliacijų turinio paslaugas. Ji apima, inter alia, teisę naudotis tinklo elementais ir susijusiais įrenginiais, kurie gali sujungti įrangą fiksuoto ir nefiksuoto ryšio priemonėmis (pirmiausia, tai teisė naudotis vietos linija ir įrenginiais bei paslaugomis, būtinomis elektroninių ryšių paslaugoms vietos linija teikti); teisę naudotis fizine infrastruktūra, įskaitant pastatus, kabelių kanalus ir stiebus; teisę naudotis atitinkamomis programinės įrangos sistemomis, įskaitant veiklos palaikymo sistemas; teisę naudotis informacijos sistemomis ar duomenų bazėmis, skirtomis išankstinių užsakymų, teikimo, užsakymo, priežiūros ir remonto prašymų bei sąskaitų rengimui; teisę naudotis numerių susiejimo ar lygiavertes funkcijas atliekančiomis sistemomis; teisę naudotis fiksuotojo ir judriojo ryšio tinklais, visų pirma, tarptinklinio ryšio paslaugoms teikti; teisę naudotis kontroliuojamo prisijungimo sistemomis skaitmeninės televizijos paslaugoms teikti; ir teisę naudotis virtualaus tinklo paslaugomis„ [„prieiga“ –laikantis nustatytų sąlygų, išimtiniu ar neišimtiniu pagrindu priemonių arba paslaugų suteikimas kitai įmonei elektroninių ryšių paslaugoms teikti, įskaitant atvejus, kai elektroninių ryšių paslaugos naudojamos informacinės visuomenės ir radijo transliavimo paslaugoms teikti. Be kita ko, prieiga apima: prieigą prie tinklo elementų ir susijusių priemonių, įskaitant galimybes fiksuotuoju ar judriuoju būdu prijungti įrangą (ypač prieigą prie vietinės linijos ir prie priemonių bei paslaugų, reikalingų paslaugoms teikti naudojantis vietine linija); prieigą prie fizinės infrastruktūros, įskaitant patalpas, kabelių kanalus ir stiebus; prieigą prie programinių sistemų, tarp jų veiklos palaikymo sistemų; prieigą prie informacinių sistemų ar duomenų bazių, skirtų užsakymams, įskaitant išankstinius užsakymus, taip pat teikimo, priežiūros ir remonto prašymams pateikti ir sąskaitoms parengti; prieigą prie numerių keitimo arba funkciniu požiūriu ekvivalentinių sistemų; prieigą prie fiksuotojo ir judriojo ryšio tinklų, ypač tarptinklinio ryšio tikslui; prieigą prie skaitmeninės televizijos paslaugų sąlyginės prieigos sistemų ir prieigą prie virtualiojo tinklo paslaugų];“
4.
Be to, direktyvos 8 ir 12 straipsniuose numatyta nacionalinių valdžios institucijų teisė nustatyti įpareigojimus telekomunikacijų operatoriams. Šios bylos atveju būtina išskirti toliau išdėstytas minėtų straipsnių nuostatas:
„8 straipsnis
Įpareigojimų nustatymas, keitimas ar panaikinimas
1.   Valstybės narės užtikrina, kad nacionalinės reguliavimo institucijos turėtų įgaliojimus nustatyti 9–13a straipsniuose nurodytus įpareigojimus.
2.   Kai, atlikus rinkos analizę pagal Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 16 straipsnį, nustatoma, kad operatorius turi didelę įtaką tam tikroje rinkoje, nacionalinės reguliavimo institucijos atitinkamai skiria [nustato] šios direktyvos 9–13 straipsniuose nurodytus įpareigojimus.
<…>
4.   Pagal šį straipsnį nustatyti įpareigojimai turi būti pagrįsti nustatytos problemos pobūdžiu, turi būti proporcingi ir pateisinami atsižvelgiant į Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 8 straipsnyje nustatytus tikslus. Tokius įpareigojimus galima skirti tik po įvykusių pagal tos direktyvos 6 ir 7 straipsnius konsultacijų.
5.   Tais atvejais, kai taikoma 3 dalies pirmos pastraipos trečia įtrauka, nacionalinės reguliavimo institucijos Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 7 straipsnyje nurodyta tvarka Komisijai praneša apie savo sprendimus rinkos dalyviams nustatyti, keisti ar panaikinti įpareigojimus.
<...>
12 straipsnis
Įpareigojimas dėl prieigos prie konkrečių tinklo priemonių ir jų naudojimo
1.   Nacionalinė reguliavimo institucija pagal 8 straipsnio nuostatas gali nustatyti reikalavimus operatoriams, kad jie tenkintų pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei jų naudojimo, inter alia, tokiomis aplinkybėmis, kai nacionalinė reguliavimo institucija mano, kad tokio prašymo atmetimas ar panašų poveikį turintis nepagrįstų sąlygų taikymas trukdytų atsirasti subalansuotos konkurencijos mažmeninei rinkai arba prieštarautų galutinio paslaugų gavėjo interesams.
Galima, inter alia, reikalauti, kad operatoriai:
a)
suteiktų trečiosioms šalims konkrečių tinklo elementų ir (arba) priemonių panaudą, įskaitant šiuo metu neveikiančių tinklo dalių panaudą ir (arba) atsietos vietinės linijos panaudą [suteiktų trečiosioms šalims prieigą prie konkrečių tinklo elementų ir (arba) priemonių, įskaitant prieigą prie pasyviųjų tinklo elementų, ir (arba) atsietą prieigą prie vietinės linijos], tam, kad, inter alia, būtų sudarytos sąlygos pasirinkti ir (arba) iš anksto pasirinkti operatorių ir (arba) pateikti pasiūlymą dėl abonento linijų perpardavimo;
<…>
Nacionalinės reguliavimo institucijos gali tiems įpareigojimams nustatyti tam tikras sąlygas, susijusias su sąžiningumu, pagrįstumu ir savalaikiškumu.
2.   Kai nacionalinės reguliavimo institucijos svarsto 1 dalyje nurodytus įpareigojimus, ypač kai jos vertina, kaip tokius įpareigojimus nustatyti proporcingai Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 8 straipsnyje nustatytiems tikslams [nustatyti atsižvelgiant į Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 8 straipsnyje nustatytus tikslus], jos visų pirma atsižvelgia į šiuos veiksnius:
a)
techninį ir ekonominį tikslingumą naudoti ar įrengti alternatyvias [konkuruojančias] priemones atsižvelgiant į rinkos plėtrą ir konkretaus sujungimo ir (arba) panaudos [prieigos] pobūdį ir tipą, be kita ko, į kitų pirminės panaudos [prieigos] produktų, pavyzdžiui, kanalų panaudos [prieigos prie kanalų], patikimumą;
b)
esamų pajėgumų galimybes teikti prašomą prieigą [galimybes suteikti prašomą prieigą, atsižvelgiant į pajėgumus];
c)
pradines įrenginio savininko investicijas, atsižvelgiant į bet kokias padarytas viešąsias investicijas ir riziką, susijusią su investicinių projektų vykdymu;
d)
ilgalaikės konkurencijos apsaugos poreikį, ypatingą dėmesį skiriant infrastruktūrų konkurencijos ekonominio naudingumo požiūriu skatinimui;
e)
prireikus atitinkamas intelektinės nuosavybės teises;
f)
visos Europos paslaugų teikimą [paslaugų, apimančių daugiau kaip vieną Europos Sąjungos valstybę narę, teikimą].
<…>“
II – Faktai ir pagrindinė byla
5.
TDC A/S (toliau – TDC) yra seniai Danijos telekomunikacijų sektoriuje veikiantis operatorius ir dėl šios aplinkybės šiuo metu jis turi didelę įtaką rinkoje, kalbant konkrečiau – plačiajuosčio ryšio teikimo varinių, televizijos ir optinio pluošto kabelių tinklais rinkoje.
6.
2009 metais už 425 milijonų Danijos kronų sumą TDC įsigijo DONG Energy optinio pluošto kabelių tinklą. Po šio pirkinio TDC tapo didelę įtaką ryšio optinio pluošto kabelių tinklais rinkoje turinčiu operatoriumi.
7.
TDC minėtoje rinkoje užėmus tokią poziciją, IT- og Telestyrelsen (Nacionalinė informacinių technologijų ir telekomunikacijų tarnyba) pagal Direktyvos 2002/19 8 ir 12 straipsnius nustatė jai įvairių įpareigojimų; vienas iš jų – šioje byloje nagrinėjamas įpareigojimas. Iš tiesų IT- og Telestyrelsen pareikalavo, kad iš anksto pateiktu konkuruojančio operatoriaus prašymu TDC nutiestų atšakinius kabelius nuo savo optinio pluošto kabelių tinklo iki galutinio paslaugų gavėjo, jei reikia atlikti kasimo darbus iki 30 m atstumu.
8.
IT- og Telestyrelsen sprendimą TDC apskundė Teleklagenævnet (Skundus telekomunikacijų srityje nagrinėjanti komisija), kuri dėl šio skundo priėmė nepalankų nutarimą ir visiškai patvirtino apskųstąjį sprendimą. TDC pateikė skundą teismui, kurį nagrinėjant ir kilo prejudiciniai klausimai.
III – Prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
9.
2012 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje gauti tokie Østre Landsret prejudiciniai klausimai:
„1.
Ar Prieigos direktyvos 2 straipsnio a punkte apibrėžta „prieigos“ sąvoka aiškintina kaip apimanti atšakinių kabelių nutiesimą nuo prieigos tinklo skirstytuvo iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galinio taško? Ar atsakant į šį klausimą svarbu, kad tokių atšakinių kabelių ilgis neviršija 30 metrų?
2.
Ar Prieigos direktyvos 12 straipsnio, siejamo su 2 ir 8 straipsniais, formuluotė „prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei jų naudojimo“ apima atšakinio kabelio nutiesimą iki 30 metrų atstumu nuo prieigos tinklo skirstytuvo iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galinio taško?
3.
Jei įpareigojimas suteikti prieigą reiškia pareigą, pavyzdžiui, nutiesti atšakinius kabelius nuo prieigos tinklo skirstytuvo iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galinio taško, ar atsakant į antrąjį ir trečiąjį klausimus svarbu tai, kad elektroninių ryšių tinklo savininkas turi atlikti investicijų, kurių dydis labai viršija elektroninių ryšių tinklo, prie kurio turi būti suteikta prieiga, įsigijimo išlaidas?
4.
Ar atsakant į trečiąjį klausimą svarbu tai, kad savininkas gali susigrąžinti atšakinių kabelių tiesimo išlaidas nustačius kainų kontrolės įpareigojimą?“
10.
Pastabas raštu pateikė TDC, Danijos Karalystės, Belgijos Karalystės ir Prancūzijos Respublikos vyriausybės bei Europos Komisija.
IV – Analizė
11.
Iš esmės visi keturi Østre Landsret pateikti klausimai vienas kitą papildo. Pirma, pirmaisiais dviem klausimais iš esmės siekiama sužinoti, ar įpareigojimas įrengti atšakinį kabelį pagal šią direktyvą gali būti laikomas „prieigos“ įpareigojimu. Antra, klausiama, kokiomis aplinkybėmis būtų galima nuspręsti, kad nustatytas proporcingas įpareigojimas. Vieną iš šių aplinkybių, susijusią su maksimaliu tokio kabelio ilgiu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė pirmoje klausimų grupėje, ir tai, kaip matysime, padeda atsakyti į pagrindinį klausimą.
12.
Pirmiausia pateiksiu atsakymą į kartu nagrinėjamus abu pirmuosius klausimus. Atsakęs į pagrindinį klausimą, pateiksiu atsakymą į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus, kuriame nurodysiu aplinkybes, kurias tinkamai įvertinęs nacionalinis teismas nustatys, ar šis įpareigojimas gali būtų pateisinamas pirmiausia remiantis proporcingumo principu.
A – Pirmasis ir antrasis prejudiciniai klausimai
1. Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
13.
Pirmuoju ir antruoju prejudiciniais klausimais Østre Landsret Teisingumo Teismo klausia, ar įpareigojimas konkuruojančio operatoriaus prašymu įrengti atšakinį kabelį gali būti laikomas „prieiga“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2002/19 2 straipsnio a punktą ir pagal 8 straipsnio ir 12 straipsnio 1 dalies nuostatas, kuriomis garantuojama bet kurio operatoriaus teisė naudotis telekomunikacijų infrastruktūromis ir tuo remiantis suteikiama prieigos prie jų teisė.
14.
Pastabose raštu TDC gynė nuomonę, kad pagal Direktyvą 2002/19 atšakinio kabelio įrengimas nėra jokia „prieigos“ prie infrastruktūrų tinklo rūšis. Pasak TDC, žodis „prieiga“, vartojamas minėtos direktyvos 2 straipsnio a punkte, kuriame apibrėžiama ši sąvoka, siejamas su egzistuojančių infrastruktūrų prieinamumu, o ne su naujų infrastruktūrų kūrimu. Tai tinka siekiant paaiškinti ne tik 2 straipsnio a punktą, bet ir to paties teisės akto 12 straipsnio 1 dalį, kurioje nurodytas atskiras atvejis, kai suteikiama prieiga prie „prie konkrečių tinklo priemonių, įskaitant prieigą prie pasyviųjų tinklo elementų, arba atsietą prieigą prie vietinės linijos, tam, kad, inter alia, būtų sudarytos sąlygos arba iš anksto pasirinkti operatorių, arba pateikti pasiūlymą dėl abonento linijų“. TDC nuomone, jeigu direktyvoje vardijami atskiri galimi prieigos atvejai, joje galėjo būti numatytas ir atskiras galimas tinklo plėtros atvejis, konkrečiau kalbant – atšakinio kabelio įrengimas.
15.
Danijos Karalystės, Belgijos Karalystės ir Prancūzijos Respublikos vyriausybės bei Europos Komisija gynė priešingą nuomonę. Apibendrinus galima sakyti, kad šių ginčo šalių pastabose siūlomas teleologinis Direktyvos2002/19 aiškinimas, kuriuo remiantis sąvoką „prieiga“ taip pat apima iš dalies naujos infrastruktūros kūrimą, jei be jos neįmanoma užtikrinti efektyvios prieigos prie tinklo. Minėtų suinteresuotųjų šalių nuomone, jei, kaip yra TDC atveju, operatorius turi didelę įtaką rinkoje, tai kitų konkuruojančių operatorių padėtis yra tokia, kad jie negali naudotis lygybės principu, nes savo paslaugas gali teikti tik tada, kai TDC nusprendžia atlikti atšakinių kabelių įrangos darbus. Kadangi dažniausiai atšakinis kabelis įrengiamas tada, kai vartotojas užsako šią paslaugą, TDC galėtų jį įrengti su sąlyga, kad vartotojas rinksis jo, o ne konkuruojančio operatoriaus teikiamą paslaugą. Dėl šios rizikos pateisinama sąvoką „prieiga“ aiškinti plačiai, t. y. taip, kad, atsižvelgiant į direktyvos keliamus tikslus, būtų užtikrinta reali telekomunikacijų operatorių konkurencija.
2. Direktyvos 2002/19 2 straipsnio a punkto, 8 straipsnio ir 12 straipsnio 1 dalies formuluotė
16.
Direktyvos 2002/19 2 straipsnio a punkte pateikiama sąvoka „prieiga“ taikoma visoms šios direktyvos nuostatoms. Siekta, kad ši sąvoka būtų išsami, ir ji apima visas įmanomas telekomunikacijų operatorių turimos teisės į prieigos prie tinklų rūšis. Tai patvirtinama direktyvos preambulėje teigiant, kad „sąvoka „prieiga“ turi plačią reikšmę, todėl reikia tiksliai apibrėžti, kaip ši sąvoka vartojama šioje direktyvoje <...> (
3
)“.
17.
Pirmasis paminėtinas aspektas yra pirmoje termino apibrėžimo dalyje, kurioje bendrais bruožais nusakoma, kad „prieiga“ yra „laikantis nustatytų sąlygų <...> priemonių arba paslaugų suteikimas kitai įmonei elektroninių ryšių paslaugoms teikti“ (
4
). Be to, apibendrinant ir siekiant susisteminti sąvokos turinį darytina išvada, kad tinklo suteikimas apima tai, ką būtų galima įvardyti kaip „pasyvųjį“ ir – kitą – „aktyvųjį“ aspektus; akivaizdu, kad abu šie aspektai taikytini, kalbant apie tinklo savininką. Iš tiesų savininkas, užimdamas strateginę poziciją, nes jam priklausančiu tinklu perduodami komunikacijos pagrindą sudarantys duomenys, priima „pasyvųjį“ prieigos prie tinklo įsipareigojimą, t. y. įsipareigojimą susilaikyti, kitaip tariant, netrukdyti kitiems operatoriams prieiti prie jo tinklo; tačiau jis priima ir „aktyvųjį“ įsipareigojimą veikti, kurio esmė yra teikti išskirtines prieigos galimybę užtikrinančias paslaugas.
18.
Ir „aktyvusis“, ir „pasyvusis“„prieigos“ aspektai vėl aptinkami antroje sąvokos apibrėžimo dalyje, kurioje pateikiami įvairūs „prieigos“ pavyzdžiai. Kalbant konkrečiau, tai yra prieiga „prie tinklo elementų ir susijusių priemonių, įskaitant galimybes fiksuotuoju ar judriuoju būdu prijungti įrangą (ypač prieiga prie vietinės linijos ir prie priemonių bei paslaugų, reikalingų paslaugoms teikti naudojantis vietine linija“ (
5
). Kaip matyti, tinklo savininkas suteikia savo tinklą kitai įmonei ir kartu įsipareigoja teikti konkrečias pageidaujamas paslaugas, t. y. tokias paslaugas, kad prieiga būtų tikra ir efektyvi.
19.
„Aktyvusis“„prieigos“ aspektas aptinkamas ir kitose nagrinėjamai bylai reikšmingose Direktyvos 2002/19 nuostatose. Iš tiesų 8 straipsnyje, kuriuo bendrais bruožais apibūdinta nacionalinių reguliavimo institucijų galimybė nustatyti įpareigojimus, niekaip nepatikslinamas įpareigojimo – tiek veikti, tiek neveikti – pobūdis; tik papildomai nurodoma, kad jei operatorius turi didelę įtaką tam tikroje rinkoje, nacionalinės reguliavimo institucijos „atitinkamai skiria šios direktyvos 9–13 straipsniuose nurodytus įpareigojimus“. Toliau 8 straipsnyje vėl nurodomi „įpareigojimai“, nepatikslinant, kokio konkrečiai elgesio gali būti reikalaujama iš tinklą turinčio operatoriaus.
20.
„Prieigos“„įpareigojimo“, kurį gali skirti nacionalinės reguliavimo institucijos, turinys sukonkretinamas minėtuose 9–13 straipsniuose, ypač 12 straipsnyje. Šiai bylai itin svarbus 12 straipsnis, nes jame kalbama apie įpareigojimus dėl prieigos prie konkrečių tinklo priemonių ir jų naudojimo. Kaip jau buvo išdėstyta, šios bylos atveju nacionalinės institucijos reikalaujamas atšakinių kabelių įrengimas iš esmės yra tokių „konkrečių priemonių“ dalis.
21.
Minėto 12 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta galimybė nacionalinei reguliavimo institucijai reikalauti, kad tinklo operatoriai „tenkintų pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei jų naudojimo“. Toliau straipsnyje išvardyti įpareigojimai, dėl kurių nacionalinė reguliavimo institucija gali priimti sprendimą. Šis sąrašas yra pavyzdinis, nes prieš vardijant įpareigojimus pačiame straipsnyje nurodoma „inter alia“; jame išvardyti tiek įpareigojimai veikti, tiek įpareigojimai neveikti. Taigi tarp pirmųjų nurodytas įpareigojimas suteikti prieigą prie pasyviųjų tinklo elementų arba atsietąją prieigą prie vietinės linijos (
6
). Toliau straipsnyje nurodytas įpareigojimas sąžiningai derėtis su įmonėmis, prašančiomis prieigos (
7
), didmeniniu pagrindu teikti trečiosioms šalims siekiant perparduoti nustatytas paslaugas (
8
) ar teikti nustatytas paslaugas, būtinas ryšiui tarp galutinių paslaugų gavėjų užtikrinti (
9
).
22.
Direktyvoje 2002/19 numatyti nacionalinėms reguliavimo institucijoms nustatant įpareigojimus dėl prieigos prie konkrečių priemonių suteiktų įgaliojimų apribojimai išdėstyti minėto 12 straipsnio 1 dalies 3 pastraipoje ir 2 bei 3 dalyse. Nustatydama įpareigojimą, nacionalinė reguliavimo institucija privalo užtikrinti, kad laikomasi sąžiningumo, pagrįstumo ir savalaikiškumo kriterijų (
10
), ir atsižvelgti į įvairius veiksnius, kaip antai techninį ir ekonominį įpareigojimo tikslingumą (
11
), pradinę savininko investiciją (
12
) ar ilgalaikės konkurencijos apsaugos poreikį (
13
).
23.
Jei atkreipsime dėmesį į 12 straipsnyje išvardytus įpareigojimus, pamatysime, kad, kaip šioje byloje teigia TDC, tarp jų nenurodytas atšakinio kabelio įrengimas, t. y. tinklo plėtros iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galutinio taško darbai konkuruojančio operatoriaus prašymu. Nepaisant to ir atsižvelgus į ką tik išdėstytas mintis, nors šio įpareigojimo nėra tarp kitų išvardytų įpareigojimų, tai visiškai nereiškia, kad tokio įpareigojimo nustatymas yra nesuderinamas su Direktyva 2002/19 nacionalinėms reguliavimo institucijoms suteiktais įgaliojimais. Atvirkščiai, kadangi prieigos įpareigojimo veikti ar neveikti tikslas pagal 2 straipsnio a punktą yra „elektroninių ryšių paslaugų teikimas“, darytina išvada, kad toks įpareigojimas patenka į 8 straipsnio, ypač į 12 straipsnio, taikymo sritį.
24.
Neatsižvelgiant į konkurencijos teisės argumentus, kurie bus išanalizuoti toliau nagrinėjant Direktyvos 2002/19 tikslus, pakanka pridurti, kad, remiantis Direktyvos 2002/19 2 straipsnio a punkto, 8 ir 12 straipsnių formuluote, įpareigojimas teikti atšakinio kabelio įrengimo paslaugą yra vienas iš tų prieigos įpareigojimų, dėl kurių nacionalinė reguliavimo institucija gali priimti sprendimą.
25.
Galiausiai reikia atsižvelgti į faktą, kad minima tinklo plėtra jokiu būdu nereiškia esamo tinklo ilgio išplėtimo – ja tik užtikrinamas ryšys su galutiniu paslaugų gavėju ten, kur tinklas jau yra. Taigi šiuo atveju kalbama apie labai konkrečią plėtrą. Be to, vien faktas, kad aptariamasis įpareigojimas susijęs su ne didesnio kaip 30 metrų ilgio atšakinių kabelių tiesimu, rodo, kad priemonės tikslas yra ne įpareigoti TDC plėsti savo tinklą, o tik užtikrinti galutinį ryšį ten, kur toks tinklas jau yra.
26.
Todėl, remdamasis jau minėtų 2 straipsnio a punkto, 8 ir 12 straipsnių formuluote, manau, kad įpareigojimo, dėl kurio pateiktas prašymas, tikslas yra užtikrinti „prieigos“ prie tinklo priemonę.
3. Direktyvos 2002/19 tikslai
27.
Pateikta išvada taip pat paremta Direktyvos 2002/19 tikslais, kuriais siekiama ne tik užtikrinti visų rinkos operatorių susijungimą ir paslaugų sąveiką, bet ir išsaugoti konkurencines sąlygas tarp jų. Preambulėje nurodyta, kaip svarbu, kad telekomunikacijų rinkoje nebūtų apribojimų, kurie trukdytų įmonėms tarpusavyje atvirai ir sąžiningai konkuruoti. Kaip pabrėžiama preambulėje, sektoriaus operatorės, tarp kurių, logiška, ir tinklo savininkė, privalo veikti taip, kad niekas netrukdytų sudaryti susitarimų, kuriais siekiama „sukurti našesnę ir tikrai visos Europos rinką su veiksminga konkurencija, didesniu pasirinkimu ir konkurencingomis paslaugomis vartotojams“ (
14
).
28.
Būtent įpareigojimai, apibendrintai išvardyti Direktyvos 2002/19 8 straipsnyje, nors juos nustato nacionalinės reguliavimo institucijos, taikomi tiems subjektams, kurie nuostatoje įvardyti kaip „operatoriai, turintys didelę įtaką konkrečioje rinkoje“. Kitaip tariant, kalbama apie tokius įpareigojimus, kuriais siekiama dominuojančiam operatoriui taikyti tam tikras priemones, kad jo padėtis nepaveiktų normalų rinkos veikimą užtikrinančių sąlygų.
29.
Tai aiškiai atsispindi nagrinėjamai bylai itin reikšmingame Direktyvos 2002/19 12 straipsnyje, nes būtent jame kalbama apie nutartyse analizuojamus klausimus, susijusius su įpareigojimais dėl prieigos prie konkrečių priemonių. Straipsnio pabaigoje, nurodžius, kad nacionalinėms reguliavimo institucijoms suteikiami įgaliojimai nustatyti įpareigojimus tinklų savininkams, teigiama, kad šie įpareigojimai nustatomi „tokiomis aplinkybėmis, kai nacionalinė reguliavimo institucija mano, kad tokio prašymo atmetimas ar panašų poveikį turintis nepagrįstų sąlygų taikymas trukdytų atsirasti subalansuotos konkurencijos mažmeninei rinkai arba prieštarautų galutinio paslaugų gavėjo interesams“. Todėl Direktyvos 2002/19 12 straipsnyje nurodytų įpareigojimų veikti ar neveikti galutinis tikslas yra užtikrinti konkurencijos sąlygas visiems operatoriams. Minėta direktyva reglamentuojama „prieiga“ pati savaime nėra tikslas – ji tėra priemonė siekti konkurencingos telekomunikacijų rinkos.
30.
Nutartyse nagrinėjamu atveju TDC ginčija įpareigojimą, dėl kurio konkuruojančio operatoriaus prašymu ji privalo įrengti vadinamąjį atšakinį kabelį nuo skirstytuvo iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galutinio taško. Įrengimo sąnaudos didelės, arba bent taip nurodyta nutartyse. Pasak TDC, nutiesti atšakinius kabelius vienam potencialiam galutiniam paslaugų gavėjui vidutiniškai kainuoja apie 12000 Danijos kronų. Danijos institucija nustatė šį įpareigojimą todėl, kad, kaip rašytinėse pastabose nurodo Danijos vyriausybė, Danijoje yra tūkstančiai butų ir namų, iki kurių nuo prie pastatų privesto optinio pluošto kabelių tinklo nėra nutiesta nė vieno atšakinio kabelio. Paprastai atšakinis kabelis įrengiamas tada, kai galutinis paslaugų gavėjas tiesiogiai užsako kokį nors plačiajuosčio ryšio produktą iš optinio pluošto kabelių tinklo. Pasak nacionalinių reguliavimo institucijų, TDC turima galimybė savo nuožiūra spręsti, kada ir kurie butai turi būti prijungti prie optinio pluošto kabelių tinklo, suteikia jai konkurencinį pranašumą likusių operatorių atžvilgiu. Dėl šios priežasties įpareigojimas įrengti atšakinį kabelį nustatomas konkuruojančio operatoriaus prašymu. Kadangi šio įpareigojimo vykdymas susijęs su didelėmis sąnaudomis, Danijos institucija nurodė jį vykdyti tais atvejais, kai darbai atliekami esant ne didesniam kaip 30 metrų atstumui nuo skirstytuvo iki galutinio taško.
31.
Sutinku su Europos Komisija ir Danijos Karalystės, Belgijos Karalystės bei Prancūzijos Respublikos vyriausybėmis ir manau, kad Teleklagenævnet paskirtas įpareigojimas atitinka siekį išsaugoti tinkamas konkurencijos sąlygas telekomunikacijų rinkoje, kalbant konkrečiau – optinio pluošto kabeliais teikiamų paslaugų rinkoje. Atitinka todėl, kad šis įpareigojimas leidžia konkuruojantiems operatoriams turėti prieigą prie tinklo, taigi taip nuo šio momento visiems sudaromos vienodos sąlygos siūlyti paslaugas minėtame tinkle. Nepaisant didelių įpareigojimo vykdymo sąnaudų (šią temą nagrinėsiu analizuodamas trečiąjį ir ketvirtąjį prejudicinius klausimus), įrenginių, kuriais optinio pluošto kabelių tinklas – ypač šioje byloje nagrinėjamas ir šiuo metu kuriamas tinklas – taptų pasiekiamas kuo didesniam butų ir namų skaičiui, montavimas yra tinkama priemonė prieigos prie infrastruktūros teisei įgyvendinti. Nesiekiama, kad TDC kurtų naują infrastruktūrą, kaip ji nurodė savo argumentuose, pateiktuose pastabose raštu. Atvirkščiai, iš TDC reikalaujama atlikti prieigos teisę užtikrinančius įrengimo darbus tik konkrečiuose taškuose, taip siekiant užtikrinti tinkamas konkurencijos sąlygas visiems operatoriams.
4. Apibendrinimas
32.
Atsižvelgdamas į anksčiau pateiktus argumentus, manau, kad įpareigojimas konkuruojančio operatoriaus prašymu įrengti ne ilgesnį kaip 30 metrų atšakinį kabelį, gali būti laikomas vienu iš tų įpareigojimų veikti, kuriuos nacionalinės reguliavimo institucijos, naudodamosi Direktyvos 2002/19 8 ir 12 straipsnių suteiktais įgaliojimais, gali skirti didelę įtaką rinkoje turinčiam operatoriui. Šis įpareigojimas atitinka ne tik tikslą užtikrinti aptariamą „prieigą“ prie optinio pluošto kabelių tinklo, bet ir siekį sudaryti tinkamas konkurencijos sąlygas visiems rinkoje dalyvaujantiems operatoriams.
33.
Pirma tarpinė išvada: manau, kad Direktyvos 2002/19 2 straipsnio a punktas, ypač 8 ir 12 straipsniai, turi būti aiškinami taip, kad „įpareigojimas“ užtikrinti „prieigą“ prie telekomunikacijų tinklų, nenukrypstant nuo esmės ir laikantis proporcingumo principo, taip pat gali apimti ir įpareigojimą konkuruojančio operatoriaus prašymu įrengti ne ilgesnį kaip 30 metrų atšakinį kabelį. Toliau išnagrinėsiu aplinkybes, nuo kurių priklauso šios priemonės proporcingumas, ir pateiksiu atsakymus į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus.
B – Trečiasis ir ketvirtasis prejudiciniai klausimai
34.
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytais trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais Østre Landsret išreiškia savo abejones dėl to, kokį poveikį TDC paskirto įpareigojimo teisėtumui gali turėti pirmiausia tas faktas, kad įpareigojimo vykdymo išlaidos viršija investiciją, ir, antra, kainų kontrolės sistemos, kuri TDC leistų susigrąžinti įrengimo išlaidas, egzistavimas.
35.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abi minėtas aplinkybes išskiria į du atskirus klausimus, iš tiesų juos sieja vienas bendras dalykas – priemonės teisėtumas, t. y. abi aplinkybės turi įtakos nagrinėjant TDC paskirto įpareigojimo proporcingumą.
36.
Iš tiesų Direktyvos 2002/19 8 straipsnio 4 dalyje, nurodant priemones, kurias gali skirti nacionalinės reguliavimo institucijos, pabrėžiama, kad tokios priemonės „turi būti pagrįstos nustatytos problemos pobūdžiu, turi būti proporcingos ir pateisinamos atsižvelgiant į Direktyvos 2002/21/EB 8 straipsnyje nustatytus tikslus“. Šia nuostata, be kita ko, siekiama apsaugoti vartotojus, užtikrinti universalios paslaugos teikimą arba tinklų vientisumą (
15
).
37.
Prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus nagrinėjant šiuo atžvilgiu būtina pabrėžti, kad minėtu 12 straipsniu iš nacionalinių reguliavimo institucijų reikalaujama, jog operatoriams nustatomi įpareigojimai būtų „pagrįsti“ visais atvejais atsižvelgiant į įvairius kriterijus, tarp kurių paminėtina ir pradinė priemonių savininko investicija. Be to, minėtos direktyvos 13 straipsnyje konkrečiau reglamentuojami kainų kontrolės įpareigojimai, kuriuos operatoriams gali nustatyti nacionalinės reguliavimo institucijos. Šio straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodyta, kad, „siekiant skatinti operatorių investuoti, visų pirma, į naujos kartos tinklus, nacionalinės reguliavimo institucijos atsižvelgia į operatoriaus investicijas, kad jis galėtų gauti tam tikrą pagrįstą panaudoto kapitalo grąžos normą“. Nepaisant to, straipsnio 2 dalyje papildomai nurodyta, kad nustatytas sąnaudų padengimo mechanizmas ar kainų nustatymo metodika turi tarnauti „veiklos efektyvumo bei subalansuotos konkurencijos skatinimui ir kiek įmanoma [padidinti] vartotojams teikiamą naudą“.
38.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad operatoriui nustatyto įpareigojimo proporcingumas, be kitų veiksnių, priklauso nuo pradinės priemonių savininko investicijos ir nuo kainų nustatymo sistemos egzistavimo. Tačiau ši išvada visiškai nereiškia, kad šios aplinkybės automatiškai lemia sprendimą dėl proporcingumo. Direktyva 2002/19 iš nacionalinių reguliavimo institucijų reikalaujama įvertinti šiuos ir kitus veiksnius. Tad vertinant priemonės proporcingumą, pradinė investicija ir kainų nustatymo sistema yra svarbūs kriterijai, tačiau jų nebuvimą gali kompensuoti kiti egzistuojantys elementai, dėl kurių skirtas įpareigojimas gali būti proporcinga priemonė.
39.
Bet kuriuo atveju tokį vertinimą turėtų atlikti nacionalinis teismas, o ne Teisingumo Teismas. Akivaizdu, kad tai yra procesas, per kurį reikia išanalizuoti faktines aplinkybes, nepatenkančias į tokio kaip šis prejudicinio proceso jurisdikcijos sritį. Daugiausia, ką privalo padaryti Teisingumo Teismas, – pateikti aiškinimo gaires, kuriomis remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų įvertinti priemonės proporcingumą.
40.
Nors aiškindamas Direktyvą 2002/19 Teisingumo Teismas jau turėjo progą pabrėžti, kaip svarbu, kad operatoriams nustatyti įpareigojimai būtų proporcingi (
16
), jis taip pat akcentavo, kokias „plačias teises įsikišti“ turi nacionalinės reguliavimo institucijos (
17
). Taigi Direktyvos 2002/19 8 ir 12 straipsnių aiškinimas, tiksliau tariant – juose nurodyto proporcingumo reikalavimo vertinimas, turi būti grindžiamas prielaida, kad nacionalinės reguliavimo institucijos, savo nuožiūra skirdamos būtinus įpareigojimus rinkoje veikiantiems operatoriams, visų pirma didelę įtaką turintiems operatoriams, gali naudotis plačiomis teisėmis veikti.
41.
Toliau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo nagrinėti, ar tikslai, kurių siekiama nacionalinės reguliavimo institucijos skirtu įpareigojimu, atitinka tiek Direktyvos 2002/21 8 straipsnyje išvardytus, tiek Direktyvoje 2002/19 numatytus tikslus, tarp kurių paminėtinas siekis užtikrinti operatorių prieigą prie telekomunikacijų tinklų, sudaryti sąlygas veiksmingai operatorių konkurencijai ir garantuoti galutiniam paslaugų gavėjui teikiamos paslaugos kokybę.
42.
Jei priemonės tikslai sutampa su Sąjungos teisės aktuose numatytais tikslais, paskui tikrinamas priemonės tinkamumas, reikalingumas ir proporcingumas, kaip tai suprantama tiesiogiai. Pirma, vertinama ar skirtoji priemonė objektyviai yra tinkama siekti numatytų tikslų. Antra, tikrinama ar minėtiems tikslams siekti nėra kitų, ne tokių griežtų priemonių. Galiausiai proporcingumas tiesiogine prasme vertinamas palyginant turtą ir esamus interesus.
43.
Būtent paskutiniame, trečiajame – proporcingumo vertinimo – etape prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo nustatyti, ar nacionalinė reguliavimo institucija tinkamai palygino dėl priemonės patirtas sąnaudas ir gautą naudą. Šiuo momentu labai svarbu įvertinti TDC atliktos investicijos dydį ir žinoti, ar yra tokia kainų nustatymo sistema, kuri, nepaisant paskirto įpareigojimo, leistų operatoriui padengti padarytą investiciją.
44.
Akivaizdu, kad tai įvertinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris privalo atsižvelgti į anksčiau dėstytus aiškinimo kriterijus.
45.
Antra tarpinė išvada: manau, kad skirdama įpareigojimą pagal Direktyvos 2002/19 8 ir 12 straipsnius nacionalinė reguliavimo institucija privalo atsižvelgti tiek į pradinę subjekto, kuriam skiriamas įpareigojimas, investiciją, tiek į tai, ar egzistuoja tokia kainų nustatymo sistema, kuri leistų operatoriui padengti padarytos investicijos sąnaudas. Tačiau svarbu priminti, kad šiuos kriterijus būtina vertinti atsižvelgiant į proporcingumo principą ir kad šie elementai, vertinant kartu su kitais elementais, turi leisti nacionalinei reguliavimo institucijai priimti proporcingą sprendimą.
V – Išvada
46.
Atsižvelgęs į išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismui siūlau taip atsakyti į Østre Landsret pateiktus klausimus:
2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (OL L 108, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB, 2 straipsnio a punktas, 8 straipsnis ir 12 straipsnis, siejami su 13 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad rinkoje didelę įtaką turinčiam optinio pluošto kabelių tinklo savininkui skirti įpareigojimai dėl prieigos prie konkrečių tinklo priemonių apima ir įpareigojimą konkuruojančio operatoriaus prašymu įrengti ne ilgesnį kaip trisdešimties metrų atšakinį kabelį.
Nustatydamos tokius įpareigojimus nacionalinės reguliavimo institucijos turi atsižvelgti ir į pradinę subjekto, kuriam skirtas įpareigojimas, investiciją, ir į tai, ar egzistuoja tokia kainų nustatymo sistema, kuri leistų operatoriui padengti padarytą investiciją. Nacionalinis teismas, nagrinėdamas įpareigojimo proporcingumą, privalo įvertinti, ar nacionalinė reguliavimo institucija vadovavosi minėtais kriterijais.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (OL L 108, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323), iš dalies pakeista 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB, iš dalies keičiančia Direktyvą 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos, Direktyvą 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų ir Direktyvą 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (OL L 337, p. 37).
(
3
)	3 konstatuojamoji dalis.
(
4
)	Pasviruoju šriftu išskirta mano.
(
5
)	Pasviruoju šriftu išskirta mano.
(
6
)	12 straipsnis.
(
7
)	12 straipsnis.
(
8
)	12 straipsnis.
(
9
)	12 straipsnis.
(
10
)	12 straipsnis.
(
11
)	12 straipsnis.
(
12
)	12 straipsnis.
(
13
)	12 straipsnis.
(
14
)	5 konstatuojamoji dalis.
(
15
)	Be kitų tikslų, straipsnyje taip pat nurodytas siekis atsižvelgti į žmones su negalia ir į vyresnio amžiaus žmones (2 dalies a punktas); elektroninių ryšių sektoriuje vengti konkurencijos iškraipymų ir ribojimo (2 dalies b punktas); skatinti veiksmingai naudoti radijo dažnius ir numeracijos išteklius bei užtikrinti jų veiksmingą valdymą (2 dalies d punktas); Europos lygiu šalinti išlikusias elektroninių ryšių tinklų, susijusių priemonių ir paslaugų bei elektroninių ryšių paslaugų teikimo kliūtis (3 dalies a punktas); skatinti sukurti ir plėtoti transeuropinius tinklus ir visos Europos paslaugų sąveiką bei ryšį tarp galutinių paslaugos gavėjų (3 dalies b punktas).
(
16
)	Žr. 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Lenkiją (C-227/07, Rink. p. I-8403) 63 punktą, kuriame daroma nuoroda į 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7 (C-380/05, Rink. p. I-349) 81 punktą.
(
17
)	Minėto sprendimo Komisija prieš Lenkiją 66 punktas.