62017CC0147
GENERALINIO ADVOKATO
NILS WAHL IŠVADA,
pateikta 2018 m. birželio 28 d. (
1
)
Byla C‑147/17
Sindicatul Familia Constanţa
Ustinia Cvas
Silvica Jianu
Dumitra Bocu
Cader Aziz
Georgeta Crângaşu
Sema Cutlacai
prieš
Direcția Generală de Asistență Socială și Protecția Copilului Constanța
(Curtea de Apel Constanţa (Konstancos apeliacinis teismas, Rumunija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2003/88/EB – Darbo laikas – Taikymo sritis – Darbuotojo sąvoka – Globėjai – Neįtraukimas“
1.
Šeimai patikėto vaiko globa gali būti įvairių rūšių ir formų. Paprastai ji yra laikino pobūdžio ir gali apimti vaikų trumpalaikę ar būtinąją priežiūrą ar ilgalaikę priežiūrą visą laiką nuo jaunesnio amžiaus, iki vaikas sulaukia pilnametystės. Atsižvelgiant į aplinkybes, šeimai patikėto vaiko globa gali būti vykdoma globėjų namuose arba labiau institucinėje aplinkoje – šeimynoje arba socialinės globos įstaigoje.
2.
Ši byla susijusi su globėjais, kurie savo namuose prižiūri vaikus visą dieną. Priežiūra yra pagrindinė jų veikla, už kurią jie gauna kompensaciją iš kompetentingos įstaigos, su kuria pasirašė darbo sutartį. Atsižvelgiant į vaikų poreikius, globėjams iš principo neleidžiama atostogauti be vaikų. Jie taip pat negauna papildomos kompensacijos už tai, kad turi nuolat tenkinti vaikų poreikius, neturėdami teisės į iš anksto nustatytus poilsio laikotarpius arba atostogas be globojamų vaikų.
3.
Pagrindinis šioje byloje keliamas klausimas, ar tokie globėjai patenka į Direktyvos 2003/88/EB, kuria nustatomos taisyklės, susijusios su darbo laiku (
2
), taikymo sritį. Jei taip, kyla kitų klausimų dėl konkrečių šios direktyvos nuostatų taikymo, atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad laikas, kurį globėjai skiria globojamų vaikų priežiūrai, negali būti tiksliai nustatytas. Taip yra dėl to, kad, kaip ir tėvai, globėjai turi užtikrinti, kad vaikai turėtų galimybes augti nuolat prižiūrimi tėvų ir ši priežiūra atitiktų jų amžių.
4.
Toliau paaiškinsiu, kodėl globėjai nepatenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį.
I. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
1.
Direktyva 89/391
5.
Direktyva 89/391/EEB (
3
) yra susijusi su priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymu.
6.
Direktyvos 89/391 taikymo sritis apibrėžta jos 2 straipsnyje. Jame numatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma visiems veiklos sektoriams, tiek valstybiniam, tiek privačiam (pramonės, žemės ūkio, prekybos, administravimo, paslaugų, švietimo, kultūros, poilsio ir kt.).
2.   Ši direktyva netaikoma toms sritims, kurių ypatumai, būdingi tam tikrai specifinei valstybės tarnybos veiklai, tokiai kaip ginkluotosios pajėgos ir policija, arba tam tikrai specifinei veiklai civilinės saugos srityje, neišvengiamai jai prieštarauja.
Tuo atveju darbuotojų sauga ir sveikata turi būti užtikrinama kiek galima labiau atsižvelgiant į šioje direktyvoje nustatytus tikslus.“
2.
Direktyva 2003/88
7.
Direktyva 2003/88 nustatytos taisyklės dėl darbo laiko organizavimo. Šios taisyklės, inter alia, yra susijusios su minimalaus poilsio laiko ir pertraukų (3–5 straipsniai), maksimalaus savaitės darbo laiko (6 straipsnis) ir mokamų kasmetinių atostogų (7 straipsnis) nustatymu.
8.
Kaip matyti iš direktyvos 3 ir 4 konstatuojamųjų dalių, ja siekiama pagerinti darbuotojų saugą, higieną ir sveikatą darbe.
9.
Šios direktyvos 1 straipsnyje apibrėžtas jos tikslas ir taikymo sritis. Jame numatyta:
„1.   Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
2.   Ši direktyva taikoma:
a)
minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui ir
b)
tam tikriems naktinio darbo, pamaininio darbo ir darbo modelių aspektams.
3.   Ši direktyva taikoma visoms Direktyvos [89/391] 2 straipsnyje apibrėžtoms veiklos sritims, viešoms ir privačioms, nepažeidžiant šios direktyvos 14, 17, 18 ir 19 straipsnių.
Ši direktyva netaikoma jūrininkams, kaip apibrėžta Direktyvoje 1999/63/EB, nepažeidžiant šios direktyvos 2 straipsnio 8 dalies.
4.   Direktyvos [89/391] nuostatos visapusiškai taikomos šio straipsnio 2 dalyje nurodytiems klausimams, nepažeidžiant griežtesnių ir (arba) specialių šios direktyvos nuostatų.“
10.
Direktyvos 2003/88 3 straipsnyje nustatytas dienos poilsis. Jame numatyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 11 valandų nepertraukiamo kasdienio poilsio laiką per parą.“
11.
Direktyvos 4 straipsnyje numatytos pertraukos. Jame nustatyta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad esant ilgesnei nei šešių valandų darbo dienai, kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į pertrauką pailsėti, apie kurią [kurios] išsamesnės sąlygos, įskaitant trukmę ir suteikimo sąlygas, nustatomos kolektyvinėmis sutartimis arba susitarimais tarp darbdavių ir darbuotojų, arba jeigu jų nėra, nacionalinės teisės aktais.“
12.
Direktyvos 5 straipsnyje reglamentuojamas savaitės poilsio laikas. Šiame straipsnyje įtvirtinta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad per kiekvieną septynių dienų laikotarpį kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo poilsio laiką ir 3 straipsnyje nurodomas 11 kasdienio poilsio valandų.
Jei to reikia dėl objektyvių arba techninių, arba darbo organizavimo priežasčių, galima taikyti minimalų 24 valandų poilsio laiką.“
13.
Direktyvos 2003/88 6 straipsnyje nustatytos taisyklės dėl maksimalaus savaitės darbo laiko. Jame numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą:
a)
savaitės darbo laikas būtų apribotas įstatymais ar kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar darbdavių ir darbuotojų susitarimais;
b)
vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos.“
14.
Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktik[ą] nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.
2.   Minimalus kasmetinių mokamų atostogų laikas negali būti pakeistas kompensacija, išskyrus tuos atvejus, kai yra nutraukiami darbo santykiai.“
15.
Direktyvos 2003/88 17 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės gali nukrypti nuo tam tikrų šios direktyvos nuostatų. Jame nurodyta:
„1.   Deramai laikydamosi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, valstybės narės gali nukrypti nuo 3–6, 8 ir 16 straipsnių, kai atsižvelgiant į minimos veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba) nenustatomas, arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai, pirmiausia:
<…>
b)
darbuotojai šeimose arba
<…>
2.   3, 4 ir 5 daly[se] numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos gali būti priimtos įstatymais ir kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar darbdavių ir darbuotojų susitarimais, su sąlyga, kad darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas arba, išskirtiniais atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių suteikti lygiavertį kompensuojamojo poilsio laiką neįmanoma, suinteresuotiems darbuotojams suteikiama atitinkama apsauga.
3.   Remiantis šio straipsnio 2 dalimi, nuo 3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių leidžiama nukrypti:
<…>
b)
su apsauga ir sekimu [priežiūra] susijusiai veiklai, reikalaujančiai nuolatinio buvimo, kad būtų apsaugotas turtas ir asmenys, ypač apsaugos darbuotojams, prižiūrėtojams ir apsaugos firmoms;
c)
veiklai, susijusiai su nepertraukiamomis paslaugomis arba nenutrūkstama gamyba <…>
<…>
4.   Remiantis šio straipsnio 2 dalimi, nuo 3 ir 5 straipsnių leidžiama nukrypti:
<…>
b)
dirbant darbą, kai darbo laikas yra paskirstytas visą dieną, pirmiausia valytojoms.
<…>“
B. Rumunijos teisė
1.
Įstatymas Nr. 272/2004
16.
Legea Nr. 272/2004 privind drepturilor protecţia si promovarea copilului (
4
) (Vaiko teisių apsaugos ir jų gerinimo įstatymas Nr. 272/2004, toliau – Įstatymas Nr. 272/2004) susijęs su vaikų teisių apsauga ir jų gerinimu.
17.
Pagal Įstatymo Nr. 272/2004 4 straipsnį globėjai (
5
), kurie rūpinasi pagal šį įstatymą jiems patikėtais vaikais, yra laikomi patenkančiais į sąvoką „globėjų šeima“ ir jų pareigos analogiškos tėvų pareigoms.
18.
117 straipsnyje nustatyta, kad kompetentinga įstaiga saugo ir gerina vaikų teises, koordinuoja socialinės apsaugos, šeimos ir vaiko teisių apsaugos veiklą apskrityse ir Bukarešto savivaldybės vietovėse.
19.
121 straipsnyje nustatyta, kad globa šeimoje yra laikinai ar visam laikui nuo tėvų atskirto vaiko auginimas ir rūpinimasis juo fizinio asmens arba šeimos gyvenamojoje vietoje. Ši globa taikoma remiantis Įstatymu Nr. 272/2004 patvirtinta globos priemone.
20.
Šio įstatymo 122 straipsnis išdėstytas taip:
„1)   Vaiko globėjais gali būti šeima ir bent 18 metų sulaukę asmenys, turintys visišką teisinį veiksnumą, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra Rumunijoje ir kurie turi moralines savybes ir materialines galimybes, būtinas tam, kad galėtų rūpintis laikinai ar visam laikui nuo tėvų atskirtu vaiku ir jį auginti.
<…>
3)   Pagal įstatymą asmuo, kuriam išduotas leidimas vykdyti [globėjo] veiklą, ją vykdo pagal specialią vaiko apsaugos sutartį, sudarytą su [Generaline socialinės pagalbos ir vaikų apsaugos direkcija] ar akredituota privačia įstaiga, ir turi atitikti šiuos reikalavimus:
a)
globojamas vaikas auginamas, auklėjamas ir juo rūpinamasi gyvenamojoje vietoje;
b)
darbo programa rengiama atsižvelgiant į vaiko poreikius;
c)
laisvalaikis planuojamas pagal šeimos ir globojamo vaiko programą;
d)
veiklos tęstinumas užtikrinamas įstatyme nustatytu atostogų laikotarpiu, išskyrus atvejus, kai direkcija suteikia leidimą tokiu laikotarpiu nebūti su šeimoje globojamu vaiku.
4)   Individuali darbo sutartis pasirašoma [globos priemonės nustatymo dieną].
<…>“
2.
Vyriausybės nutarimas Nr. 679/2003
21.
Hotărârea Guvernului nr. 679/2003 privind condițiile de obținere a atestatului, procedurile de atestare și statutul asistentului maternal profesionist (Vyriausybės nutarimas Nr. 679/2003, nustatomi reikalavimai, kuriuos turi atitikti asmuo, norintis gauti leidimą vykdyti vaiko priežiūros veiklą, reglamentuojamos atestavimo procedūros ir vaiko priežiūros specialisto statusas) (
6
) 1 straipsnyje numatyta, kad vaiko priežiūros specialistas yra fizinis asmuo, kuriam suteiktas leidimas pagal Nutarimą Nr. 679/2003. Vaiko priežiūros specialistas, vykdydamas veiklą savo gyvenamojoje vietoje, rūpinasi globojamais ar rūpinamais vaikais, juos augina ir auklėja jų darniam vystymuisi būtinomis sąlygomis.
22.
Nutarimo 8 straipsnyje numatyta, kad asmuo, kuriam išduotas leidimas vykdyti vaiko priežiūros specialisto veiklą, šią veiklą vykdo pagal specialią individualią darbo sutartį, kurios specialus tikslas – užtikrinti vaiko apsaugą, sudarytą su valstybės vaiko apsaugos įstaiga ar akredituota privačia įstaiga, kuriai tenka pareiga prižiūrėti, kaip vaiko priežiūros specialistas vykdo veiklą, ir teikti jam paramą.
23.
Pagal šio nutarimo 9 straipsnį vaiko priežiūros specialistas dėl kiekvieno globojamo ar rūpinamo vaiko pasirašo susitarimą, jis pridedamas prie individualios su darbdaviu pasirašytos darbo sutarties. Susitarimas pasirašomas esant raštiškam vaiko priežiūros specialisto sutuoktinio sutikimui, perduotam įsakymą nustatyti globą ar rūpybą priėmusiai vaiko apsaugos komisijai.
24.
10 straipsnyje nustatomos vaiko priežiūros specialisto pareigos. Konkrečiai, vaiko priežiūros specialistas privalo rūpintis vaikais, juos auginti ir auklėti, kad būtų užtikrintas jų darnus fizinis, psichinis, protinis ir emocinis vystymasis; užtikrinti vaikų integraciją į savo šeimą, garantuojant jiems tokį pat požiūrį kaip ir į kitus šeimos narius; užtikrinti vaikų socialinę integraciją; teikti pagalbą rengiant vaikų reintegraciją į biologinę šeimą ar prireikus į įtėvių šeimą; leisti valstybės vaikų apsaugos tarnybos ar akredituotos privačios įstaigos specialistams atlikti jų profesinės veiklos kontrolę ir įvertinti vaikų vystymąsi; užtikrinti vykdomos veiklos tęstinumą ir įstatyme nustatytu atostogų laikotarpiu, išskyrus kai darbdavys suteikė leidimą tokiu laikotarpiu nebūti su globojamais ar rūpinamais vaikais.
C. Faktinės aplinkybės, procesas ir pateikti klausimai
25.
Apeliantai pagrindinėje byloje, atstovaujami Sindicatul Constanţa Familia, pagal darbo sutartį su Direcţia Generală de Asistenţă Socială şi Protecţia Copilului Constanţa (Konstancos socialinės apsaugos ir vaikų apsaugos generalinė direkcija) vykdo globėjų veiklą. Jie rūpinasi vaikais, patikėtais jų globai, savo namuose 24 valandas per parą, įskaitant savaitės poilsio ar švenčių dienas.
26.
Globėjai turi nuolat prižiūrėti globojamus vaikus ir rūpintis jais, išskyrus atvejus, kai vaikai mokykloje. Konkrečiai, globėjai turi užtikrinti, kad vaikais būtų nuolat rūpinamasi ir privalomų atostogų laikotarpiu, išskyrus kai kompetentinga įstaiga suteikia leidimą tokiu laikotarpiu nebūti su vaiku.
27.
Globėjai reikalauja, pirma, sumokėti papildomą darbo užmokestį, lygų 100 % baziniam darbo užmokesčiui, už darbą savaitės poilsio dienomis, oficialių švenčių dienomis ir kitomis dienomis, kurios pagal taikomus nacionalinės teisės aktus laikomos ne darbo dienomis. Be to, jie reikalauja piniginės kompensacijos už nepanaudotas atostogas, nes rūpinosi globojamais vaikais ir per kasmetines atostogas, o norint atsiskirti nuo vaikų, kaip nurodyta, reikia gauti išankstinį kompetentingos įstaigos leidimą.
28.
Išnagrinėjęs bylą kaip pirmoji instancija Tribunal Constanţa (Konstancos teismas, Rumunija) atmetė apeliantų ieškinį kaip nepagrįstą.
29.
Šis sprendimas buvo apskųstas apeliacine tvarka Curtea de Apel Constanţa (Konstancos apeliacinis teismas). Suabejojęs, kaip teisingai aiškinti bylai reikšmingas Sąjungos teisės nuostatas, minėtas teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos [2003/88] 1 straipsnio 3 dalies, siejamos su Direktyvos [89/391] 2 straipsniu, nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka apeliantų vykdoma [globėjo] veikla?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar Direktyvos [2003/88] 17 straipsnį reikia aiškinti taip, kad apeliantų vykdomai [globėjo] veiklai galima taikyti leidžiančią nukrypti nuo direktyvos 5 straipsnio nuostatą pagal [17 straipsnio] 1 dalį, 3 dalies b ir c punktus ar 4 dalies b punktą?
3.
Jeigu į pirmesnį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar Direktyvos [2003/88] 17 straipsnio 1 dalį arba prireikus 17 straipsnio 3 ar 4 dalis reikia aiškinti taip, kad ši leidžianti nukrypti nuostata turi būti aiškiai nurodyta ar gali būti netiesiogiai nurodyta specialiajame norminiame teisės akte, kuriame įtvirtintos kitos konkrečiai profesijai taikomos darbo laiko organizavimo normos? Jeigu tokia leidžianti nukrypti nuostata galėtų būti nurodyta netiesiogiai, kokie yra minimalūs reikalavimai, kad būtų galima pripažinti, jog tokia nuostata įtvirtinta nacionalinės teisės akte, ir ar ji gali būti suformuluota taip, kaip suformuluota Įstatymo Nr. 272/2004 nuostatose?
4.
Jeigu į pirmąjį, antrąjį ar trečiąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai, ar Direktyvos [2003/88] 2 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad laikotarpis, kurį [globėjas] praleidžia kartu su prižiūrimu vaiku savo gyvenamojoje ar kitoje jo pasirinktoje vietoje, yra jo darbo laikas, nors tuo metu jis nevykdo jokios jo individualiojoje darbo sutartyje numatytos veiklos?
5.
Jeigu į pirmąjį, antrąjį ar trečiąjį klausimus būtų atsakyta neigiamai, ar Direktyvos [2003/88] 5 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai Įstatymo Nr. 272/2004 122 straipsnis? Jeigu būtų atsakyta, kad direktyvos 17 straipsnio 3 dalies b ir c punktai ar 4 dalies b punktas taikomas, ar pastarasis straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokią nacionalinės teisės nuostatą?
6.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, o į ketvirtąjį – teigiamai, ar Direktyvos [2003/88] 7 straipsnio 2 dalis gali būti aiškinama taip, kad pagal ją vis dėlto nedraudžiama atlyginti žalą, lygią kompensacijai, kuri darbuotojui turėjo būti sumokėta už darbą kasmetinių atostogų laikotarpiu, nes pagal [globėjų] veiklos pobūdį jie negali pasinaudoti tokiomis atostogomis, arba, nors formaliai tokios atostogos suteikiamos, faktiškai darbuotojas toliau vykdo tą pačią veiklą, nes aptariamu laikotarpiu būna su prižiūrimu vaiku? Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tam, kad darbuotojui būtų suteikta teisė į žalos atlyginimą, būtina, kad jis būtų paprašęs leidimo nebūti su vaiku, o darbdavys būtų atsisakęs jį suteikti?
7.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, į ketvirtąjį – teigiamai, o į šeštąjį – neigiamai, ar pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalį draudžiamas Įstatymo Nr. 272/2004 122 straipsnio 3 dalies d punktas, nes pagal jį darbdaviui paliekama diskrecija spręsti dėl to, ar leisti nebūti su vaiku atostogų laikotarpiu, ir jeigu taip, ar galimybės faktiškai pasinaudoti atostogomis nebuvimas dėl nurodytos įstatymo nuostatos taikymo laikytinas Sąjungos teisės, atitinkančios darbuotojo teisės į žalos atlyginimą atsiradimo sąlygas, pažeidimu? Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tokią žalą turi atlyginti valstybė dėl direktyvos 7 straipsnio pažeidimo, ar viešosios valdžios institucija – darbdavė, kuri neužtikrino, kad darbuotojas galėtų būti be prižiūrimo vaiko atostogų laikotarpiu? Ar tokiu atveju tam, kad turėtų teisę į žalos atlyginimą, būtina, kad darbuotojas būtų paprašęs leidimo nebūti su vaiku, o darbdavys būtų atsisakęs jį suteikti?“
30.
Rašytines pastabas pateikė Rumunijos ir Vokietijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Šios šalys taip pat buvo išklausytos per teismo posėdį, kuris įvyko 2018 m. gegužės 7 d.
II. Analizė
31.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui kelis klausimus, susijusius su tinkamu Direktyvos 2003/88 aiškinimu. Pagrindinis klausimas yra, ar globėjo veikla, kaip nurodyta Įstatyme Nr. 272/2004, patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Jei taip, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų gauti atsakymus į papildomus klausimus, būtent dėl galimybės valstybei narei nukrypti nuo šios direktyvos nuostatų konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis.
32.
Prieš pradėdamas nagrinėti prejudicinius klausimus, trumpai išnagrinėsiu Vokietijos vyriausybės iškeltą procesinį klausimą.
A. Teisingumo Teismo jurisdikcija
33.
Vokietijos vyriausybė teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pakankamai nepaaiškino, kodėl prejudiciniai klausimai yra svarbūs sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti. Pagrindinėje byloje pateikti reikalavimai susiję ne su darbuotojų sveikatos apsauga ir sauga darbe – t. y. ne su klausimu, kuriam taikoma Direktyva 2003/88, o su įvairiais teisės į darbo užmokestį aspektais.
34.
Kaip pažymi Vokietijos vyriausybė, nacionalinio teismo pateiktiems Sąjungos teisės aiškinimo klausimams taikoma svarbos prezumpcija. Todėl Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą tik tuo atveju, jeigu pakankamai akivaizdu, jog prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (
7
).
35.
Iš tiesų ryšys tarp pateiktų klausimų ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos nėra visiškai aiškus. Iš tikrųjų to, kad darbuotojams nebuvo suteikti poilsio laikotarpiai ir atostogos, numatytos šioje Direktyvoje 2003/88, negalima ištaisyti išmokant jiems papildomas išmokas (
8
). Vis dėlto Teisingumo Teismo taikomas sąsajos su byla testas yra gana bendras ir pagal jį reikalaujama, kad būtų pakankamai akivaizdu, jog tarp klausimų ir faktinių bylos aplinkybių nėra ryšio.
36.
Šiuo atveju taip nėra.
37.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjama byla susijusi su reikalavimais dėl papildomų kompensacijų už darbą savaitės poilsio laikotarpiais, oficialiomis švenčių dienomis ir per kasmetines mokamas atostogas.
38.
Tiesa, klausimų, susijusių su darbo užmokesčio dydžiu ir jo apskaičiavimo tvarka, Direktyva 2003/88 (
9
) nereglamentuoja. Išskyrus Direktyvos 2003/88 7 straipsnį, susijusį su teise į kasmetines mokamas atostogas, ši direktyva nereglamentuoja, kaip darbuotojams turi būti atlyginama už tam tikros rūšies darbą, pavyzdžiui, pamaininį, naktinį darbą ir budėjimo laiką, arba kaip turėtų būti kompensuojama už viršvalandžius (
10
). Remiantis SESV 153 straipsniu, šiuos klausimus reglamentuoja nacionalinė teisė. Todėl Teisingumo Teismas nuolat atsisakydavo pateikti atsakymus į klausimus dėl atlyginimo dydžio (
11
).
39.
Vis dėlto pateikti klausimai susiję ne su teisės į kompensaciją už suteiktas paslaugas konkrečiais aspektais, kaip antai atitinkamo dydžio kompensacija. Jie yra susiję su Įstatymu Nr. 272/2004 nustatytos tvarkos suderinamumu su Direktyva 2003/88, kiek tai susiję su globėjais.
40.
Atsižvelgiant į tai, galima suprasti, kad globėjų pateikto reikalavimo dėl papildomos kompensacijos pagrįstumas gali priklausyti nuo globėjams taikomos specialios tvarkos, nustatytos Įstatyme Nr. 272/2004, teisėtumo. Vadovaujantis šia tvarka, globėjų darbo laikas ir laisvalaikis nustatomi pagal individualius jų globojamų vaikų poreikius. Jie turi nuolat rūpintis vaikais, neturėdami teisės į konkrečiai apibrėžtus poilsio laikotarpius, švenčių dienas ir atostogas be vaikų. Kitaip tariant, dėl vaikų poreikių globėjų darbo laikas ir laisvalaikis yra neatskiriami.
41.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, man atrodo, kad galima įžiūrėti pakankamą ryšį tarp pateiktų klausimų ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos faktinių aplinkybių: šiam teismui pirmiausia kyla klausimas, ar pagal Sąjungos teisę globėjai turi teisę į poilsio laikotarpius, švenčių dienas ir atostogas, kuria grindžiamas jų reikalavimas dėl papildomos kompensacijos (
12
).
42.
Dėl šių priežasčių Teisingumo Teismas neturėtų atsisakyti pateikti atsakymus į pateiktus klausimus.
B. Dėl prejudicinių klausimų
43.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejones aiškinant Direktyvą 2003/88, būtent tai, ar globėjai, kaip antai nurodyti Įstatyme Nr. 272/2004, patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį, galima paaiškinti šiais trimis tarpusavyje susijusiais veiksniais.
44.
Pirma, Direktyvos 2003/88 materialinė taikymo sritis šios direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje yra apibrėžta plačiai. Remiantis šia nuostata, direktyva taikoma visoms Direktyvos 89/391 2 straipsnyje apibrėžtoms veiklos sritims – viešoms ir privačioms.
45.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, veina vertus, Direktyvos 89/391 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad ji „taikoma visiems veiklos sektoriams, tiek valstybiniam, tiek privačiam (pramonės, žemės ūkio, prekybos, administravimo, paslaugų, švietimo, kultūros, poilsio ir kt.)“. Kita vertus, pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalį tam tikros rūšies veikla specialiai neįtraukta į Direktyvos 89/391, vadinasi, ir Direktyvos 2003/88 taikymo sritį: direktyva netaikoma toms sritims, kurių ypatumai, būdingi tam tikrai specifinei valstybės tarnybos veiklai, tokiai kaip ginkluotosios pajėgos ir policija, arba tam tikrai specifinei veiklai civilinės saugos srityje, neišvengiamai jai prieštarauja.
46.
Antra, Teisingumo Teismas užtikrino visišką Direktyvos 2003/88 plačios taikymo srities veiksmingumą ir paaiškino, kad direktyvos taikymo išimtys turėtų būti aiškinamos siaurai (
13
). Taigi iš esmės direktyva taikoma darbuotojui, kuris, esant darbo santykiams, kito asmens naudai ir jo vadovaujamas vykdo veiklą, už kurią gauna atlyginimą (
14
).
47.
Trečia, atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 plačią taikymo sritį ir Teisingumo Teismo jurisprudenciją šioje srityje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejones galima paaiškinti ypatingomis jo nagrinėjamos bylos aplinkybėmis. Viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad globėjai yra sudarę darbo sutartį su kompetentinga įstaiga ir vykdo veiklą (globą) pagal specialią darbo sutartį, sudarytą su kompetentinga įstaiga, už atlyginimą. Kita vertus, šie globėjai nuolat rūpinasi vaikais savo namuose, atsižvelgdami į vaikų individualius poreikius. Iš tiesų, reikalavimą dėl nuolatinio rūpinimosi ir priežiūros gali būti gana sunku suderinti su Direktyvos 2003/88 reikalavimais, visų pirma, dėl savaitės poilsio laiko (5 straipsnis) ir kasmetinių mokamų atostogų (7 straipsnis). Taip yra dėl to, kad, kaip nurodė Teisingumo Teismas, „darbo laiko“ sąvoka yra „poilsio laiko“ sąvokos priešprieša, nes jie vienas kitą paneigia (
15
).
48.
Teisingumo Teismui pateiktus klausimus pradėsiu nagrinėti analizuodamas Direktyvos 2003/88 pagrindinį tikslą.
1.
Direktyvos 2003/88 tikslas: darbuotojų sveikatos apsauga ir sauga
49.
Direktyva 2003/88 (
16
) pirmiausia siekiama, kad būtų užtikrinta geresnė darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga (
17
). Kaip minimalaus derinimo priemonė, ji nustato būtiniausius apsaugos standartus, kuriuos valstybės narės turi užtikrinti darbuotojams, be kita ko, ribotą dienos ir savaitės darbo valandų skaičių ir kasmetines mokamas atostogas. Joje taip pat numatytos konkrečios taisyklės dėl pamaininio ir naktinio darbo organizavimo (direktyvos 8–13 straipsniai).
50.
Nepaisant aiškiai pabrėžiamos darbuotojų apsaugos, vis dėlto iš direktyvos galima matyti, kad teisės aktų leidėjas taip pat kažkiek atsižvelgė į poreikį užtikrinti lankstumą tam tikruose veiklos sektoriuose ir palaipsniui atsirandančias naujas darbo formas (
18
).
51.
Ko gero, akivaizdžiausią pavyzdį, atspindintį teisės aktų leidėjo norą atsižvelgti į poreikį užtikrinti lankstumą, galima rasti Direktyvos 2003/88 1 straipsnio 3 dalyje, kurioje, darant nuorodą į Direktyvos 89/391 2 straipsnio 2 dalį, tam tikra viešojo sektoriaus veikla aiškiai pašalinama iš Direktyvos 2003/88 taikymo srities. Ši veikla nepatenka į taikymo sritį dėl jai būdingų savybių, kurios neišvengiamai prieštarauja įprastiniam darbo ir poilsio laiko modeliui. Tam tikros veiklos akivaizdus neįtraukimas į direktyvos taikymo sritį patvirtina teiginį, kad teisės aktų leidėjas iš tiesų atsižvelgė į tai, kad tam tikra veikla paprasčiausiai negali būti organizuojama taip, kaip reikalaujama pagal šią direktyvą. Nors 2 straipsnio 2 dalies formuluotė nekategoriška, iš joje konkrečiai nurodytų atvejų matyti, kad formuluodamas šią išimtį teisės aktų leidėjas visų pirma turėjo omenyje veiklą, susijusią su visuomenės saugumu, kuris reikalauja didelio lojalumo (
19
).
52.
Be nurodytos išimties, Direktyvoje 2003/88 įtvirtintos įvairios nukrypti leidžiančios nuostatos. Pagal 17, 18, 20 ir 21 straipsnius valstybės narės gali tam tikromis aplinkybėmis nukrypti nuo šios direktyvos, kiek tai susiję su dienos ir savaitės poilsio laiku, pertraukomis ir naktiniu darbu. Be to, remiantis 22 straipsniu, individualios išlygos taip pat yra galimos laikantis tam tikrų sąlygų, kiek tai susiję su maksimaliu darbo valandų per savaitę skaičiumi (48), kaip nustatyta direktyvos 6 straipsnyje (
20
).
53.
Nepaisant tam tikros valstybėms narėms paliktos diskrecijos, iš Direktyvos 2003/88 formuluotės ir bendros struktūros aiškiai matyti, kad darbuotojų gerovė užtikrinant profesinio ir asmeninio gyvenimo pusiausvyrą yra svarbiausias argumentas, kuris paskatino priimti šią direktyvą. Tai visų pirma patvirtina tai, kad nepakankami poilsio laikotarpiai ir privalomos atostogos vadovaujantis direktyvos logika negali būti atlyginti išmokant papildomą kompensaciją (
21
).
54.
Teisingumo Teismas taip pat aiškiai patvirtino, kad pagrindinis Direktyvos 2003/88 tikslas yra apsaugoti darbuotojus. Iš tiesų, tikslas apsaugoti darbuotojų gerovę atsispindi Teisingumo Teismo jurisprudencijoje šioje srityje: atsižvelgiant į šį tikslą abi išimtys, nustatytos Direktyvos 89/391 2 straipsnio 2 dalyje, ir Direktyvoje 2003/88 nustatytos nukrypti leidžiančios nuostatos buvo aiškinamos siaurai (
22
). Siekdamas užtikrinti visapusišką darbuotojų apsaugą, Teisingumo Teismas plačiai išaiškino ne tik direktyvos taikymo sritį, bet ir „darbo laiko“ sąvoką Taigi, „darbo laikas“ apima, pavyzdžiui, miego laiką darbdavio patalpose (
23
) ir budėjimo laiką namuose (
24
), turint pareigą per 8 minutes sureaguoti į darbdavio iškvietimus (
25
).
55.
Vis dėlto, nereikėtų pamiršti, jog tam, kad veikla patektų į Direktyvos 2003/88 (materialią) taikymo sritį (arba į išimtis, numatytas Direktyvos 89/391 2 straipsnio 2 dalyje), pirmiausia ši veikla turi būti vykdoma darbuotojo. Iš tiesų reikia pabrėžti, kad Direktyva 2003/88 užtikrinamos tam tikros būtiniausios teisės tik asmenims, kurie vykdo veiklą (ekonominę) esant konkretiems sutartiniams santykiams: tai reiškia, kad ji suteikia teises asmenims, kurie vykdo tokią veiklą kito asmens naudai ir jo vadovaujami, todėl neturi laisvės pasirinkti veiklos vykdymo laiko, vietos ir turinio. Joje ribojamas laikas, kurį iš tokių asmenų gali būti reikalaujama investuoti į veiklą, vykdomą kito asmens naudai ir jo vadovaujamą. Priešingai, šia direktyva nesiekiama apsaugoti arba organizuoti asmenų, kurie vykdo veiklą už atlyginimą pagal kokį nors kitą susitarimą, kuriame neatsispindi pavaldumo aspektas, darbo laiko.
56.
Taigi, siekiant nustatyti, ar globėjų veikla, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį, iš pradžių reikia nustatyti, ar globėjai turi būti laikomi „darbuotojais“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
2.
Direktyvos 2003/88 taikymo sritis: tinkamas sąvokos „darbuotojas“ aiškinimas
57.
Kaip ir Direktyvos 2003/88 materialią taikymo sritį (ji apima iš esmės visas įsivaizduojamas darbo veiklas), Teisingumo Teismas taip pat plačiai išaiškino direktyvos taikymo asmenims sritį. Kaip bus paaiškinta kitame skirsnyje, aiškindamas „darbuotojo“ sąvoką šiame kontekste Teisingumo Teismas rėmėsi savo jurisprudencija laisvo judėjimo srityje (SESV 45 straipsnis).
a)
Teisingumo Teismo jurisprudencija: rėmimasis SESV 45 straipsniu
58.
Sprendime Union syndicale Solidaires Isère (
26
), kuris buvo priimtas byloje dėl sezoninių darbuotojų vaikų atostogų stovyklose, įdarbintų pagal specialias sutartis, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad sąvoka „darbuotojas“ turi būti aiškinama autonomiškai Sąjungos teisėje. Todėl ši sąvoka pagal Sąjungos teisę turi būti apibrėžta pagal objektyvius darbo santykius apibūdinančius kriterijus atsižvelgiant į atitinkamų asmenų teises ir pareigas. Remdamasis savo jurisprudencija dėl SESV 45 straipsnio, Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagrindinis darbo santykių požymis pagal Direktyvą 2003/88 yra tas, kad asmuo tam tikrą laiką kito asmens naudai ir jo vadovaujamas vykdo veiklą, už kurią gauna atlyginimą (
27
).
59.
Kitaip tariant, „darbuotojas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88, yra asmuo, kuris vykdo veiklą esant darbo santykiams. Tai, savo ruožtu, reiškia pavaldumo santykius (
28
). Kaip nurodė Teisingumo Teismas, tokių santykių įrodymas gali būti tai, kad asmuo vykdo veiklą kito asmens vadovaujamas, kiek tai ypač susiję su jo laisve pasirinkti darbo laiką, vietą ir turinį (
29
).
60.
Šiuo atveju itin svarbu, kad Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, jog specifinis sutartinių santykių pobūdis pagal nacionalinę teisę neturi tiesioginės įtakos asmens priskyrimui prie darbuotojo kategorijos pagal Sąjungos teisę (
30
). Iš tiesų, atrodo, kad, kaip ir kitose ES socialinės ir darbo teisės srityse, darbuotojo sąvoka tam tikrais atvejais gali apimti asmenis, kurie nėra laikomi tokiais pagal nacionalinę teisę (
31
).
61.
Siekiant pagal Sąjungos teisę nustatyti, ar asmuo yra darbuotojas ir todėl patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį, gali būti būtina pažvelgti į susitarimo pobūdį pagal nacionalinę teisę. Todėl bendras šiuo tikslu atliekamas (faktinio ir sutartinio) konteksto, kuriam esant vykdoma veikla, vertinimas turi būti nepriklausomas ir jam neturi turėti įtakos sutartinių santykių pavadinimas pagal nacionalinę teisę.
62.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pastebimas konceptualus sąvokų derinimas, susijęs su darbuotojo sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2003/88, patvirtina, kad ši sąvoka, kaip ir kitose Sąjungos teisės srityse, turi būti aiškinama plačiai. Bet kuriuo atveju iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškiai matyti, kad visi darbuotojai pagal Direktyvą 2003/88 taip pat yra darbuotojai pagal SESV 45 straipsnį.
63.
Vis dėlto priešinga išvada ne visada teisinga.
64.
Iš tiesų, įprastas dalykas, kad vienas ir tas pats terminas gali reikšti dvi skirtingas sąvokas, priklausomai nuo nagrinėjamos teisės srities. Kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, Sąjungos teisėje nėra vienos darbuotojo sąvokos apibrėžties: ji skiriasi priklausomai nuo srities, kurioje ši sąvoka turi būti taikoma (
32
). Aiškinant darbuotojo sąvoką konkrečiame kontekste svarbu atsižvelgti į teisės akto pagrindinį tikslą ir interesus, kuriuos šiuo aktu siekiama apsaugoti.
65.
Kaip yra žinoma, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad asmenys gali išsaugoti „darbuotojo“ statusą ir jiems suteikiama apsauga pagal SESV 45 straipsnį ir ekonominės veiklos nevykdymo laikotarpiu. Taip, pavyzdžiui, yra darbo ieškančių asmenų (
33
) ir moterų, kurios dėl nėštumo ir gimdymo sukeltų fizinių suvaržymų nustoja dirbti tam tikru laikotarpiu, atvejais (
34
).
66.
Nepaisant jų kaip darbuotojų statuso laisvo judėjimo teisės srityje, sunku suprasti, kodėl tokiems asmenims turėtų (arba galėtų) būti suteikiama apsauga kaip darbuotojams pagal Direktyvą 2003/88. Taip yra todėl, kad jie nėra susiję darbo santykiais. Kaip minėta pirmiau, Direktyva 2003/88 siekiama apsaugoti sveikatą ir saugą, taip pat apskritai asmenų gerovę, kai jie dirba darbdaviui ir jo vadovaujami, o tai iš esmės reiškia pavaldumo santykius.
67.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, dabar išnagrinėsiu klausimą, ar globėjai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra darbuotojai, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88.
b)
Nagrinėjamos bylos vertinimas
68.
Iš pradžių reikia priminti, kad, remiantis Teisingumo Teismo ir valstybių narių teismų darbo pasidalijimu, nustatytu SESV 267 straipsnyje, galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi taikyti darbuotojo sąvoką atsižvelgdamas į nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes. Vis dėlto Teisingumo Teismas turi apibrėžti darbuotojo sąvoką, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2003/88, ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti gaires, kad padėtų jam taikyti šią sąvoką.
69.
Kaip nurodė Teisingumo Teismas, darbuotojo sąvokos taikymas konkrečiu atveju turi būti pagrįstas objektyviais kriterijais: prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų atsižvelgti į visas nagrinėjamos bylos aplinkybes, atsižvelgdamas tiek į nagrinėjamos veiklos pobūdį, tiek į susijusių šalių santykius (
35
).
70.
Šiuo aspektu, kaip jau nurodyta, sutartinių santykių pobūdis pagal nacionalinę teisę neturėtų būti lemiamas nustatant, ar asmuo yra darbuotojas, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88. Iš tiesų, priešingu atveju (nepaisant Teisingumo Teismo jurisprudencijos) darbuotojo sąvoka būtų aiškinama skirtingai atsižvelgiant į konkrečių sutartinių santykių apibrėžtį pagal nacionalinę teisę.
71.
Todėl sprendžiant, ar globėjai šioje byloje yra laikomi darbuotojais, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88, šių globėjų ir kompetentingos įstaigos santykių pobūdis turėtų būti vertinamas tik kaip šalutinis veiksnys vertinant šiuos sutartinius santykius pagal Sąjungos teisę. Vien dėl to, kad globėjai atlieka savo užduotis pagal „darbo sutartį“, nereiškia, jog sutartiniai santykiai tarp globėjų ir kompetentingos įstaigos turėtų būti laikomi darbo santykiais, kaip jie suprantami pagal
Direktyvą 2003/88.
72.
Iš tiesų, keli veiksniai patvirtina, jog globėjai, nurodyti Įstatyme Nr. 272/2004, negali būti laikomi darbuotojais, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88. Šie veiksniai yra susijusių šalių santykiai ir su globėjų vykdoma veikla.
1) Susijusių šalių santykiai
73.
Kaip jau minėta, tam, kad asmuo būtų laikomas darbuotoju, veikla turėtų būti vykdoma esant pavaldumo ryšiui: esant darbo santykiams darbuotojas vykdo ekonominę veiklą, vadovaujamas darbdavio. Atrodo, kad tokio ryšio nagrinėjamoje byloje nėra.
74.
Kartu reikia pripažinti, kad analogija ne visai tinka. Nepaisant to, kompetentingos įstaigos ir globėjų santykiai (siekiant konkretaus tikslo – nustatyti, ar šie globėjai patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį) galėtų būti prilyginami įgaliojimui atlikti konkrečią pareigą. Iš tiesų, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, globėjai atlieka darbą nesant pavaldumo ryšio, t. y. ne kompetentingos įstaigos naudai ir ne jos vadovaujami, o yra įgalioti kompetentingos įstaigos rūpintis vaikais kaip bet kuris kitas tėvas (motina).
75.
Šiuo aspektu iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad globa šeimoje vykdoma pagal specialią sutartį. Kita vertus, darbo sutartis tarp kompetentingos įstaigos (ar akredituoto privataus subjekto) ir globėjų įsigalioja po to, kai vaikas patikimas jų priežiūrai. Kai vaikai patenka į globą, globėjai turi užtikrinti, kad jie integruotųsi į naują šeiminę aplinką ir turėtų galimybes augti nuolat prižiūrimi tėvų ir kad ši priežiūra atitiktų vaikų amžių.
76.
Taigi, užuot buvę pavaldūs kompetentingai įstaigai ir vykdę šios įstaigos nurodymus ir sprendimus, kai atlieka sutartas užduotis, globėjai prižiūri vaikus savarankiškai, atsižvelgdami į šių vaikų poreikius ir nustatytą globėjų šeimos programą.
77.
Tiesa, globėjams neleidžiama per atostogas nevykdyti pareigų be aiškaus kompetentingos įstaigos leidimo. Taip pat tiesa, kad globėjai turi leisti vaiko apsaugos specialistams prižiūrėti, kai vykdo profesinę veiklą. Vis dėlto šie reikalavimai nėra pakankamas pagrindas daryti išvadą, kad globėjai vykdo kasdieninę veiklą esant pavaldumo ryšiui, kaip reikalaujama pagal jurisprudenciją.
78.
Patikslinu, jog akivaizdu, kad dėl šių reikalavimų globėjai negali organizuoti savo laiko ir vaikų priežiūros visiškai taip, kaip jie mano esant tinkama. Tačiau šie reikalavimai nesusiję su faktiniu (kasdieniu) jų užduočių vykdymu ar darbo organizavimu pagal darbdavio poreikius. Galima sakyti, kad reikalavimai yra bendrų taisyklių, pagal kurias turi būti įvykdomi įgaliojimai, dalis.
79.
Be to, nederėtų pamiršti, kad šeimai patikėti vaikai yra ypač pažeidžiami. Minėti reikalavimai dėl kasmetinių atostogų ir specialistų indėlis auginant šiuos vaikus, be abejonės, skirti šiems vaikams apsaugoti. Iš tikrųjų, susijusių vaikų interesams aiškiai prieštarautų tai, jei globėjams būtų leista reguliariai būti be vaikų, kuriais, kaip tikimasi, jie turi rūpintis taip, lyg jie būtų jų pačių vaikai, ar atsisakyti šios srities specialistų pagalbos.
2) Vykdomos veiklos pobūdis
80.
Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vaiko patikėjimas globėjų šeimai yra priemonė, kuria siekiama užtikrinti, kad vaikas augtų aplinkoje, panašioje į jo šeimos aplinką. Tai reiškia, kad jis nuolat gyvena su globėjų šeima. Taigi, globėjų pareigos yra tokios pat kaip ir bet kurio kito tėvo (motinos) pareigos. Siekiant užtikrinti, kad globos atveju vaiko interesams ir toliau būtų teikiama pirmenybė, tėvų pareigų kurias atlieka globėjai, vykdymas neturėtų būti organizuojamas remiantis darbo programa ar nustatant privalomus poilsio laikotarpius, įskaitant privalomas kasmetines atostogas.
81.
Tai galioja nepriklausomai nuo vaiko patikėjimo globėjų šeimai trukmės (ji, kaip nurodyta pirmiau, gali būti trumpalaikė ar ilgalaikė). Būtina aiškiai pabrėžti, kad globa šeimoje, kaip apibrėžta Įstatyme Nr. 272/2004, reiškia įgaliojimą suteikti vaikui galimybę augti kaip šeimos, kurios programa priklauso nuo šeimos ir vaikų, o ne darbdavio poreikių, nariui.
82.
Šiuo klausimu remiuosi Teisingumo Teismo sprendimu Hälvä (
36
). Ši byla buvo susijusi su asmenimis, kurie vaikų kaimą valdančios vaikų gerovės apsaugos asociacijos buvo įdarbinti kaip „įtėvius pavaduojantys darbuotojai“. Konkrečiau kalbant, buvo nagrinėjamas klausimas, ar tokie įtėvius pavaduojantys darbuotojai, kaip darbuotojai, kuriuos įdarbino asociacija, patenka į Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Toje byloje Teisingumo Teismas rėmėsi prielaida, kad tokie įtėvius pavaduojantys darbuotojai yra darbuotojai, taigi patenka į direktyvos taikymo sritį; tokios nuomonės buvo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. (
37
)
83.
Priešingai nei šioje byloje, byloje Hälvä įtėvius pavaduojantys darbuotojai nuolat nesirūpino vaikais savo namuose. Priešingai, jie vaikų gerovės apsaugos asociacijos buvo įdarbinti pagal sutartis, kuriose buvo nurodyta, kiek 24 darbo valandų laikotarpių per metus jie turi dirbti institucijoje, nors ir labai panašioje į šeimos aplinką. Be to, įtėvius pavaduojantys darbuotojai buvo siunčiami dirbti į kaimo „namus“ pagal vaikų kaimo direktoriaus nustatytą darbo tvarkaraštį. (
38
)
84.
Nors vaikų gerovės apsaugos asociacija nekontroliavo darbo kaimo namuose darbo laikotarpiais, asociacijos buvo nustatytos plačios apimties taisyklės, pagal kurias įtėvius pavaduojantys darbuotojai vykdė jiems pavestas užduotis: visų pirma, jie dirbo iš anksto nustatytomis pamainomis iš anksto nustatytuose kaimo namuose iš anksto nustatytą dienų skaičių per metus. Nepaisant šiek tiek klaidinančio (įtėvius pavaduojančio darbuotojo) pareigų aprašymo, jie buvo tik laikinieji vaikų kaimo darbuotojai, kuriems neteko pagrindinė atsakomybė už vaikų, gyvenančių tame kaime, auginimą.
85.
Šiuo aspektu byla Hälvä skiriasi nuo šios bylos. Jis taip pat padeda paaiškinti, kodėl nebuvo pateiktas prejudicinis klausimas, ar Hälvä byloje nagrinėjami atitinkami asmenys buvo darbuotojai, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88. Iš tiesų, be kitų veiksnių, įrodančių darbo santykius tarp vaikų gerovės apsaugos asociacijos ir atitinkamų asmenų, šioje byloje buvo akivaizdu, kad egzistuoja pavaldumo santykiai, kaip to reikalaujama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
86.
Kitame punkte taip pat atkreipiamas dėmesys į Hälvä bylos ir šios bylos skirtumus. Jie susiję su tuo, jog neįmanoma suderinti Direktyvos 2003/88 reikalavimų su vaikų, patikėtų globėjų šeimai, interesais. Kaip per teismo posėdį pabrėžė Rumunijos ir Vokietijos vyriausybės, globėjų veikla yra iš esmės nesuderinama su Direktyvos 2003/88 nuostatomis ir neturėtų būti įtraukta į šios direktyvos taikymo sritį.
87.
Darykime prielaidą, kad globėjai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, vis dėlto laikomi darbuotojais, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88 (Komisijos palaikoma pozicija).
88.
Pagal šią prielaidą užduotys, kurias atlieka globėjai pagal Direktyvos 2003/88 reikalavimus, reikalautų tuos pačius vaikus patikėti keliems globėjams ir šeimoms. Taip yra todėl, kad, kaip paaiškinta pirmiau, nepanaudoti direktyvoje numatyti poilsio laikotarpiai ir kasmetinės mokamos atostogos negali būti pakeisti papildomomis išmokomis. Todėl, jei globėjai būtų laikomi darbuotojais, kaip tai suprantama pagal direktyvą, tai reikštų, kad globa šeimoje turėtų būti organizuojama per kiekvieno globėjo poilsio laikotarpius ir atostogas. Tai iš tiesų reikštų, kad globėjų šeimai patikėti vaikai turėtų judėti iš vienos globėjų šeimos į kitą per kiekvieno globėjo „pamainas“; tokia situacija, Komisijos nuomone, yra priimtina. Tačiau atsižvelgiant į vaiko interesą akivaizdu, kad toks sprendimas absurdiškas (
39
).
89.
Priešingai, nei teismo posėdyje teigė Komisija, negalima daryti analogijos su byla Hälvä, kuri susijusi su iš esmės skirtinga situacija: laikinieji darbuotojai (privačiame) vaikų kaime, kuriame vaikais rūpinamasi kaimo namuose, t. y. namuose, kuriuose šie vaikai gyvena, nesant globėjų, kuriems tenka didžiausia atsakomybė už vaikų auginimą.
90.
Šiuo aspektu taip pat norėčiau pažymėti, kad prieštaravimas tarp globėjų veiklos ir Direktyvos 2003/88 reikalavimų negali būti panaikintas taikant bet kurią iš šios direktyvos 17 straipsnio dalių. Kaip nurodyta, ši nuostata leidžia valstybėms narėms nukrypti nuo direktyvos reikalavimų, be kita ko, dėl kasdienio ir kassavaitinio poilsio laikotarpių, tačiau neleidžia nukrypti nuo 7 straipsnio, kuriuo valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į mažiausiai keturių savaičių trukmės mokamas metines atostogas. Siekis užtikrinti, kad globėjai turėtų bent keturias savaites (mokamų) atostogų be vaikų, kuriuos turi prižiūrėti, iš esmės reikalautų nustatyti laikiną priežiūros sistemą. Akivaizdu, kad toks sprendimas prieštarautų susijusių vaikų interesams, visų pirma tikslui užtikrinti, kad globojami vaikai galėtų gyventi stabilioje šeimos aplinkoje kaip tikrieji globėjų šeimos nariai.
91.
Dėl visų šių priežasčių manau, kad tinkamai aiškinant sąvoką „darbuotojas“, globėjai, apie kuriuos kalbama pagrindinėje byloje, nepatenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį.
92.
Todėl atsakyti į kitus prejudicinius klausimus nereikia.
III. Išvada
93.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Curtea de Apel Constanţa (Konstancos apeliacinis teismas, Rumunija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
Tinkamai aiškinant sąvoką „darbuotojas“, globėjai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, nepatenka į 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų taikymo sritį.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, 2003, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381).
(
3
)	1989 m. birželio 12 d. Tarybos direktyva dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo (OL L 183, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349).
(
4
)	Paskelbtas 2014 m. kovo 5 d.Monitorul Oficial, I d., Nr. 159, iš dalies pakeistas ir papildytas 2014 m. spalio 15 d.Ordonanţa de urgență a Guvernului n 65 (Vyriausybės nepaprastasis nutarimas Nr. 65), 2014 m. spalio 8 d. Įstatymu Nr. 131, 2016 m. kovo 30 d. Įstatymu Nr. 52 ir 2016 m. balandžio 11 d. Įstatymu Nr. 57.
(
5
)	Nurodytame nacionalinės teisės akte globėjais vadinami vaiko priežiūros specialistai „asistenți maternali“.
(
6
)	Paskelbtas Monitorul Oficial, 2003 m. birželio 23 d., I d., Nr. 443.
(
7
)	Žr., be kita ko, 2016 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, 20 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
8
)	Žr. šios išvados 53 ir paskesnius punktus.
(
9
)	Žr., be kita ko, 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 38 punktą; 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, 48 punktą ir 2017 m. liepos 26 d. Sprendimo Hälvä ir kt., C‑175/16, EU:C:2017:617, 25 punktą, taip pat 2007 m. sausio 11 d. Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 35 punktą ir 2011 m. kovo 4 d. Nutarties Grigore, C‑258/10, nepaskelbta Rink., EU:C:2011:122, 81–84 punktus. Be to, žr. Komisijos aiškinamąjį komunikatą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL C 165, 2017, p. 1), p. 14.
(
10
)	Komisijos aiškinamasis komunikatas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL C 165, 2017, p. 1), p. 15.
(
11
)	Žr., pavyzdžiui, 2007 m. sausio 11 d. Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją. Taip pat žr. Komisijos aiškinamąjį komunikatą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL C 165, 2017, p. 1), p. 15.
(
12
)	Taip pat žr. 2017 m. liepos 26 d. Sprendimo Hälvä ir kt., C‑175/16, EU:C:2017:617, 26 punktą. Šioje byloje Teisingumo Teismas sutiko išaiškinti Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalį, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjama byla buvo susijusi su ieškovų teise į papildomą užmokestį už viršvalandžius.
(
13
)	Pavyzdžiui, 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, 35 ir 36 punktai; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01 – C‑403/01, EU:C:2004:584, 52–55 punktai; 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 21 ir 22 punktai ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Unionsyndicale Solidaires Isčre, C‑428/09, EU:C:2010:612, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
14
)	2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Union syndicale Solidaires Isčre, C‑428/09, EU:C:2010:612, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija; 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 23–25 punktai ir 2018 m. vasario 21 d. Sprendimo Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, 66 punktas.
(
15
)	2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, 47 punktas.
(
16
)	Pradinė direktyva, nustatanti taisykles dėl darbo laiko, buvo priimta 1993 m. Skirtingai nuo ankstesnių priemonių šioje srityje, kurios iš esmės buvo susijusios su darbo vietų kūrimu mažinant darbo laiką, 1993 m. lapkričio 23 d. Direktyva 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, 1993, p. 18) buvo atkreiptas dėmesys į darbuotojų sveikatą ir saugą. Direktyva 93/104 kartu su keliomis kitomis šios srities direktyvomis vėliau buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2003/88. Žr. Barnard C., „ES Employment Law“, 4‑asis leidimas, Oxford University Press, Oksfordas, 2012, p. 534.
(
17
)	Ji buvo priimta remiantis EB 137 straipsniu (dabar – SESV 153 straipsnis). Taip pat žr. 2001 m. birželio 26 d. Sprendimo BECTU, C‑173/99, EU:C:2001:356, 59 punktą ir 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Wippel, C‑313/02, EU:C:2004:607, 46 ir 47 punktus dėl direktyvos tikslo.
(
18
)	Tai patvirtina direktyvos 15 konstatuojamoji dalis.
(
19
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 52–55 punktus.
(
20
)	Nepaisant valstybėms narėms paliktos diskrecijos, atrodo, kad remiantis direktyva negalima tinkamai išspręsti daugelio klausimų, susijusių su šiandieninio darbo tikrove. Šiuo klausimu žr. Komisijos komunikatą dėl Darbo laiko direktyvos persvarstymo (Europos lygmens socialinių partnerių antro etapo konsultacijos pagal ESVS 154 straipsnį) (COM(2010) 801 final). Pavyzdžiui, darbo laiko nuo 9 iki 17 val. principas aiškiai atsispindi daugelyje direktyvos nuostatų, nepaisant vis daugiau atsirandančių naujų lankstaus darbo susitarimų formų, kurios neatitinka šio principo. Žr. Barnard, C., „ES Employment Law“, 4‑asis leidimas, Oxford University Press, Oksfordas, 2012, p. 558.
(
21
)	Žr. direktyvos 7 straipsnio 2 dalį dėl kompensacijos už nepanaudotas kasmetines atostogas pasibaigus darbo santykiams.
(
22
)	2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, 35 punktas; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 52 punktas; 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, 89 punktas; 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, 24, 40 ir 41 punktai ir 2017 m. liepos 26 d. Sprendimo Hälvä ir kt., C‑175/16, EU:C:2017:617, 31 punktas.
(
23
)	Žr., be kita ko, 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Simap, C‑303/98, EU:C:2000:528, 49 punktą; 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, 65 punktą ir 2018 m. vasario 21 d. Sprendimo Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, 44–45 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
(
24
)	2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, visų pirma 60 ir 68 punktai.
(
25
)	2018 m. vasario 21 d. Sprendimo Matzak, C‑518/15, EU:C:2018:82, 66 punktas.
(
26
)	2010 m. spalio 14 d. Sprendimas Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612.
(
27
)	Ten pat, 28 punktas, kuriame yra nuorodos į 1986 m. liepos 3 d. Sprendimo Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, 16 ir 17 punktus ir 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Collins, C‑138/02, EU:C:2004:172, 26 punktą. Taip pat žr. 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 23 punktą ir 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Trojani, C‑456/02, EU:C:2004:488, 15 ir 16 punktus.
(
28
)	Žr., be kita ko, 1999 m. birželio 8 d. Sprendimo Meeusen, C‑337/97, EU:C:1999:284, 15 punktą ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Vatsouras ir Koupatantze, C‑22/08 ir C‑23/08, EU:C:2009:344, 26 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
29
)	2004 m. sausio 13 d. Sprendimo Allonby, C‑256/01, EU:C:2004:18, 72 punktas.
(
30
)	2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, 30 punktas, kuriame yra nuoroda į 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, 26 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją. Taip pat žr. 2010 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, 56 punktą ir 2012 m. kovo 1 d. Sprendimo O’Brien, C‑393/10, EU:C:2012:110, 42–51 punktus.
(
31
)	Šiuo klausimu dėl Teisingumo Teismo tendencijos darbuotojo sąvoką aiškinti plačiai ir taip pat, kaip ji suprantama pagal SESV 45 straipsnį ir antrinės teisės aktus, neatsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus, žr. J. Paanetoja, „Euroopan unionin oikeuden työntekijäkäsitteen laajeneva tulkinta“, Lakimies 3‑4/2015, p. 367–385.
(
32
)	1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, 31 punktas; 2004 m. sausio 13 d. Sprendimo Allonby, C‑256/01, EU:C:2004:18, 63 punktas ir 2012 m. kovo 1 d. Sprendimo O’Brien, C‑393/10, EU:C:2012:110, 30 punktas.
(
33
)	Žr., pavyzdžiui, 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Collins, C‑138/02, EU:C:2004:172, 70 punktą; 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Vatsouras ir Koupatantze, C‑22/08 ir C‑23/08, EU:C:2009:344, 36 ir 40 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją ir 2012 m. spalio 25 d. Sprendimo Prete, C‑367/11, EU:C:2012:668, 46 punktą.
(
34
)	2014 m. birželio 19 d. Sprendimo Saint Prix, C‑507/12, EU:C:2014:2007, 47 punktas.
(
35
)	2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, 29 punktas.
(
36
)	2017 m. liepos 26 d. Sprendimas Hälvä ir kt., C‑175/16, EU:C:2017:617.
(
37
)	Ten pat, 24 punktas.
(
38
)	Ten pat, ypač 33 punktas.
(
39
)	Man atrodo, kad tokios netinkamos situacijos nebūtų galima išvengti net ir tuo atveju, jei Teisingumo Teismas konstatuotų, kad globėjų (darant prielaidą, kad jie darbuotojai, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2003/88) veiklai turi būti taikoma Direktyvos 89/391 2 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis. Taip yra todėl, kad pagal šį scenarijų taip pat turėtų būti suderintos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 24 straipsnyje nurodytos vaiko teisės ir darbuotojų teisės, nustatytos jos 31 straipsnio 2 dalyje.