Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2025 m. lapkričio 13 d.(1)
Byla C‑298/23
Inter IKEA Systems BV
prieš
Algemeen Vlaams Belang VZW,
S,
T,
U,
V,
Vrijheidsfonds VZW
(Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Nyderlandų kalba bylas nagrinėjantis Briuselio komercinių bylų teismas, Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prekių ženklai – Prekių ženklo poveikis – Prekių ženklo suteikiamos teisės – Teisė prieštarauti, kad trečioji
šalis naudotų tapatų ar panašų žymenį – Tinkama priežastis – Tokio žymens naudojimas trečiosios šalies politinėje kampanijoje “
I.      Įvadas
1.        Laisvos politinės diskusijos yra esminis bet kokios demokratinės visuomenės elementas. Politinės scenos veikėjai naudoja įvairias išraiškos formas, pavyzdžiui, hiperbolizavimą ar humorą, kad pasiektų kuo platesnį rinkėjų spektrą, atkreiptų dėmesį į visuotinės svarbos problemas, pabrėžtų savo gebėjimą jas išspręsti arba sukritikuotų priešininkus. Vis dėlto šios diskusijos ribojamos atsižvelgiant į joms taikomas taisykles ir kitų asmenų teises. Kaip matyti iš šios bylos, kartais šias ribas nustatyti keblu, nes jas lemia priešingų teisių ir interesų derinimas. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Direktyvos (ES) 2015/2436(2) ir Reglamento (ES) 2017/1001(3) nuostatų išaiškinimo, taigi, Teisingumo Teismui suteikiama galimybė tiksliau įvardyti kriterijus, kurie yra svarbūs siekiant suderinti saviraiškos laisvę ir reputaciją turinčių prekių ženklų savininkams suteiktas teises.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Direktyva 2015/2436
2.        Direktyvos 2015/2436 10 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamos teisės“ nurodyta:
„1.      Prekių ženklo registracija suteikia savininkui išimtines teises į tą ženklą.
2.      Nedarydamas poveikio savininkų teisėms, įgytoms iki įregistruoto prekių ženklo paraiškos padavimo datos arba prioriteto datos, to įregistruoto prekių ženklo savininkas turi teisę uždrausti visoms trečiosioms šalims, neturinčioms jo sutikimo, vykdant komercinę veiklą naudoti bet kokį žymenį prekėms ar paslaugoms žymėti, kai:
a)      žymuo yra tapatus prekių ženklui ir juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas;
b)      žymuo yra tapatus prekių ženklui arba į jį panašus ir juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios prekėms ar paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas, arba į jas panašios, jeigu yra tikimybė suklaidinti dalį visuomenės; tikimybė suklaidinti apima tikimybę susieti žymenį su prekių ženklu;
c)      žymuo yra tapatus prekių ženklui arba į jį panašus, nepriklausomai nuo to, ar juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios, panašios ar nėra panašios į tas, kurioms prekių ženklas buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi reputaciją valstybėje narėje ir jeigu dėl to žymens naudojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo pranašumais [reputacija] arba pažeidžiamas skiriamasis prekių ženklo požymis ar pakenkiama jo reputacijai.
3.      Vadovaujantis 2 dalies nuostatomis, visų pirma galima uždrausti:
a)      žymeniu žymėti prekes arba jų pakuotę;
b)      siūlyti žymeniu pažymėtas prekes, išleisti jas į rinką arba šiais tikslais jas sandėliuoti, taip pat siūlyti ar teikti juo pažymėtas paslaugas;
c)      importuoti ar eksportuoti tokiu žymeniu pažymėtas prekes;
d)      naudoti žymenį kaip prekybinį ar bendrovės pavadinimą arba kaip prekybinio ar bendrovės pavadinimo dalį;
e)      naudoti tokį žymenį komercinės veiklos dokumentuose ir reklamoje;
f)      naudoti žymenį lyginamojoje reklamoje tokiu būdu, kuris prieštarauja Direktyvai 2006/114/EB(4).
<...>
6.      1, 2, 3 ir 5 dalys neturi įtakos jokios valstybės narės nuostatoms dėl apsaugos nuo žymens naudojimo kitais nei naudojimo prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais, jeigu dėl to žymens naudojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo privalumais arba pažeidžiami prekių ženklo skiriamieji požymiai ar pakenkiama jo reputacijai.“
2.      Reglamentas 2017/1001
3.        Reglamento 2017/1001 9 straipsnyje „ES prekių ženklu suteikiamos teisės“ nurodyta:
„1.      ES prekių ženklo registracija suteikia savininkui išimtines teises į tą ženklą.
2.      Nedarant poveikio savininkų teisėms, įgytoms iki ES prekių ženklo paraiškos padavimo dienos arba prioriteto datos, to ES prekių ženklo savininkas turi teisę uždrausti visoms trečiosioms šalims, neturinčioms jo sutikimo, vykdant komercinę veiklą naudoti bet kokį žymenį prekėms ar paslaugoms žymėti, jeigu:
a)      žymuo yra tapatus ES prekių ženklui ir juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms ES prekių ženklas yra įregistruotas;
b)      žymuo yra tapatus ES prekių ženklui arba į jį panašus ir juo žymimos prekės ar paslaugos yra tapačios prekėms ar paslaugoms, kurioms įregistruotas ES prekių ženklas, arba į jas panašios, jei yra tikimybė suklaidinti visuomenę; tikimybė suklaidinti apima tikimybę susieti žymenį su prekių ženklu;
c)      žymuo yra tapatus ES prekių ženklui arba į jį panašus, nepriklausomai nuo to, ar juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios prekėms ar paslaugoms, kurioms įregistruotas ES prekių ženklas, yra į jas panašios ar nepanašios, jeigu pastarasis turi reputaciją Sąjungoje ir jeigu be tinkamos priežasties naudojant tą žymenį nesąžiningai pasinaudojama ES prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar reputacija arba kenkiama jo skiriamajam požymiui ar reputacijai.
3.      Vadovaujantis 2 dalimi visų pirma galima uždrausti:
a)      žymeniu žymėti prekes arba tų prekių pakuotę;
b)      siūlyti žymeniu pažymėtas prekes, pateikti jas į rinką arba šiais tikslais jas sandėliuoti, taip pat siūlyti ar teikti juo pažymėtas paslaugas;
c)      importuoti arba eksportuoti žymeniu pažymėtas prekes;
d)      naudoti žymenį kaip prekybinį ar bendrovės pavadinimą arba kaip prekybinio ar bendrovės pavadinimo dalį;
e)      naudoti tokį žymenį komercinės veiklos dokumentuose ir reklamoje;
f)      naudoti žymenį lyginamojoje reklamoje tokiu būdu, kuris prieštarauja [Direktyvai 2006/114].
<...>“
B.      Beniliukso konvencija
4.        Beniliukso konvencijos dėl intelektinės nuosavybės (prekių ženklai ir dizainas)(5) (toliau – Beniliukso konvencija) 2.20 straipsnyje „Prekių ženklu suteikiamos teisės“ numatyta:
„1.      2.2 straipsnyje nurodyta prekių ženklo registracija suteikia savininkui išimtines teises į tą ženklą.
2.      Nedarydamas poveikio savininkų teisėms, įgytoms iki įregistruoto prekių ženklo paraiškos padavimo datos arba prioriteto datos, ir neapribo[damas] galimybės taikyti civilinę atsakomybę reglamentuojančią bendrąją teisę, to įregistruoto prekių ženklo savininkas turi teisę uždrausti visoms trečiosioms šalims, neturinčioms jo sutikimo, vykdant komercinę veiklą naudoti bet kokį žymenį, kai:
<...>
c)      žymuo yra tapatus prekių ženklui arba į jį panašus, nepriklausomai nuo to, ar juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios, panašios ar nėra panašios į tas, kurioms prekių ženklas buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi reputaciją Beniliukso šalyse ir jeigu dėl to žymens naudojimo vykdant komercinę veiklą be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar reputacija arba jiems pakenkiama.
d)      žymuo naudojamas kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais, kai dėl tokio žymens naudojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar reputacija arba jiems pakenkiama.“
<...>“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
5.        Bendrovė Inter IKEA Systems BV (toliau – IKEA), plačiajai visuomenei žinoma dėl jos gaminamų savarankiškai surenkamų baldų rinkinių, tiekiamų su instrukcijomis, yra trijų Beniliukso prekių ženklų ir vieno Sąjungos prekių ženklo, įregistruotų kelioms prekių ir paslaugų klasėms, savininkė.
6.        2022 m. lapkričio 14 d. politinė partija Vlaams Belang spaudos konferencijoje viešai pristatė prieglobsčio ir imigracijos politikos reformos Belgijoje programą IKEA-PLAN – Immigratie Kan Echt Anders (IKEA-PLANAS: Imigracija iš tikrųjų gali būti kitokia), į ją buvo įtraukta penkiolika politinių pasiūlymų, apibūdintų kaip „paruošti surinkti“. Prie šio pristatymo pridėtuose paveikslėliuose buvo atvaizduoti prekių ženklai, kurių savininkė yra IKEA, ir personažai, panašūs į vaizduojamus šios bendrovės gaminių surinkimo instrukcijose.
Interneto svetainėje buvo paskelbtas dokumentas su išsamesniu politiniu planu, kuriame paminėtas šis pristatymas. Be to, apie šią spaudos konferenciją buvo užsiminta Vlaams Belang socialinės žiniasklaidos kanaluose, o vėliau ją retransliavo suinteresuotieji asmenys.
7.        2022 m. lapkričio 22 d. IKEA pareiškė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme – Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Nyderlandų kalba bylas nagrinėjantis Briuselio komercinių bylų teismas, Belgija) ieškinį dėl teisių į prekių ženklą pažeidimo dviem ne pelno asociacijoms – Vrijheidsfonds ir Algemeen Vlaams Belang, taip pat fiziniams asmenims, kurie veikė kaip Vlaams Belang atstovai(6). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažino ieškinį priimtinu tik Vrijheidsfonds atžvilgiu, nes ji organizavo Vlaams Belang kampaniją šios politinės partijos arba jos vadovų vardu ir sąskaita.
8.        Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Vrijheidsfonds pripažino, jog naudojo prekių ženklus, kurių savininkė yra IKEA, be jos sutikimo, ir įsipareigojo nutraukti jų naudojimą, kol prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priims sprendimą pagrindinėje byloje. Vrijheidsfonds pasinaudojo šių prekių ženklų reputacija, kad akcentuotų savo pranešamą žinią ir padidintų jos sklaidą, o tai yra „tinkama priežastis“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktą ir Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą bei 10 straipsnio 6 dalį.
9.        Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad nors prekių ženklo savininko išimtinė teisė yra Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 straipsnio 2 dalimi garantuojama teisė į nuosavybę, vis dėlto ji nėra absoliuti.
10.      Iš tiesų ši teisė įgyvendinama tik tais atvejais, kai trečiajai šaliai naudojantis prekių ženklu, ypač kai jis turi reputaciją, pakenkiama jo funkcijoms. Be to, prekių ženklo kilmės funkcijai, kiek ji susijusi su konkretumo principu, gali būti pakenkta tik tuo atveju, jei vartotojas gali supainioti žymeniu pažymėtos prekės kilmę. Žala prekių ženklo investicinei funkcijai galima tik tuo atveju, kai trečiosios šalies atliekamas prekių ženklui tapataus žymens naudojimas prekėms ar paslaugoms, tapačioms toms ar panašioms į tas, kurioms įregistruotas šis prekių ženklas, žymėti, iš esmės trukdo savininkui prekių ženklu naudotis siekiant įgyti ar išsaugoti reputaciją, galinčią pritraukti ar išsaugoti vartotojus. Be to, dėl žalos reklamos funkcijai savininkas turi teisę uždrausti naudoti prekių ženklą tik tuo atveju, jei dėl tokio naudojimo prekių ženklas pažeidžiamas kaip pardavimo skatinimo elementas arba kaip jo savininko verslo strategijos instrumentas.
11.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad apsaugą nuo prekių ženklo naudojimo kitų rūšių prekėms ir paslaugoms taip pat riboja trečiosios šalies turima galimybė remtis „tinkama priežastimi“.
12.      Šis teismas teigia, kad sąvoka „tinkama priežastis“ turi būti aiškinama taip, kad atitiktų pagrindinį saviraiškos laisvės principą, saugomą pagal 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 10 straipsnį ir Chartijos 11 straipsnį, todėl ši byla yra susijusi su to paties lygio pagrindinių teisių, t. y. saviraiškos laisvės ir teisės į nuosavybę, kolizija.
13.      Šiuo klausimu minėtas teismas pažymi, kad Direktyvos 2015/2436 parengiamuosiuose darbuose Europos Parlamentas numatė prie išimtinės teisės išimčių(7) priskirti prekių ženklo naudojimą parodijos tikslais, kaip numatyta Jungtinių Amerikos Valstijų federaliniame įstatyme, kuriuo reglamentuojami prekių ženklai – 1946 m.
Lanham Act (15 U.S.C.1125). Vis dėlto šiam pasiūlymui nebuvo pritarta ir aplinkybės, kurias sąvokai „tinkama priežastis“ galima priskirti nagrinėjant prekių ženklo parodiją, dar neapibrėžtos.
14.      To paties teismo teigimu, Sprendime Leidseplein Beheer ir de Vries(8) Teisingumo Teismas vis dėlto atsisakė siauro šios sąvokos aiškinimo ir pateikė paaiškinimų, nurodydamas, kad ji „gali apimti ne tik objektyviai būtinas priežastis, bet ir priežastis, susijusias su subjektyviais trečiosios šalies, kuri naudoja žymenį, tapatų arba panašų į reputaciją turintį prekių ženklą, interesais“.
15.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pabrėžia, kad sąvoka „tinkama priežastis“ Nyderlanduose ir Belgijoje aiškinama skirtingai, nes Belgijos teismai šią sąvoką aiškina labai siaurai.
16.      Šis teismas taip pat pažymi, kad Beniliukso Teisingumo Teismas Sprendime Moët Hennessy Champagne Service / Cedric Art(9) nusprendė, kad „meninė laisvė yra tinkama priežastis, kaip tai suprantama pagal [Beniliukso konvencijos 2.20 straipsnio 2 dalies d punktą], naudoti prekių ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais, jei meninė raiška yra originalus kūrybinio formavimo proceso, kuriuo nesiekiama padaryti žalos prekių ženklui ar jo savininkui, rezultatas“.
17.      Klausimų dėl išaiškinimo, dėl kurių buvo priimtas šis sprendimas, formuluotė yra beveik tapati šioje byloje pateikto prejudicinio klausimo formuluotei. Beniliukso Teisingumo Teismas, nespręsdamas dėl šiuose klausimuose nurodytų konkrečių kriterijų svarbos, sąvoką „tinkama priežastis“ išaiškino plačiai ir nusprendė, kad su saviraiškos laisve susijęs motyvas gali būti atmestas tik tuo atveju, jei trečioji šalis ketino pakenkti prekių ženklo savininkui.
18.      Šiomis aplinkybėmis Nederlandstalige Ondernemingsrechtbank Brussel (Nyderlandų kalba bylas nagrinėjantis Briuselio komercinių bylų teismas) 2023 m. gegužės 4 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. gegužės 8 d., nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį klausimą:
„Ar saviraiškos laisvė, įskaitant laisvę reikšti politines pažiūras ir naudoti politinę parodiją, garantuojama [EŽTK] 10 straipsniu ir [Chartijos] 11 straipsniu, gali būti laikoma „tinkama priežastimi“ naudoti žymenį, tapatų reputaciją turinčiam prekių ženklui arba panašų į jį, kaip tai suprantama pagal [Reglamento 2017/1001] 9 straipsnio 2 dalies c punktą ir [Direktyvos 2015/2436] 10 straipsnio 2 dalies c punktą ir 6 dalį?
Į kokius kriterijus nacionalinis teismas, jei reikia, turi atsižvelgti vertindamas šių pagrindinių teisių pusiausvyrą ir kokia yra konkrečių kriterijų svarba?
Ar nacionalinis teismas gali pirmiausia atsižvelgti į toliau nurodytus kriterijus ir (arba) ar yra papildomų kriterijų:
–        tai, kiek saviraiška yra komercinio pobūdžio arba kiek jos tikslas yra komercinis,
–        tai, kiek svarbūs yra šalių tarpusavio konkurencijos motyvai,
–        tai, kiek saviraiška yra susijusi su bendruoju interesu, reikšminga socialiniu požiūriu arba kiek ja yra pradedamos diskusijos,
–        minėtų kriterijų tarpusavio ryšys,
–        tai, kiek atitinkamas prekių ženklas yra žinomas,
–        netinkamo naudojimo mastas, jo intensyvumas ir sistemingumas, taip pat tai, kiek jis yra paplitęs teritoriniu, laiko ir masto požiūriais, konkrečiai atsižvelgiant ir į mastą, kuriuo tai yra susiję su žodine saviraiška,
–        tai, kiek saviraiška ir su ja susijusiomis aplinkybėmis, kaip antai saviraiškos pavadinimu ir jos sklaida, pakenkiama atitinkamų prekių ženklų reputacijai, skiriamajam požymiui ir įvaizdžiui („reklamos funkcija“),
–        tai, kiek išraiška yra originali ir kiek ja siekiama išvengti painiojimo ir asociacijos su atitinkamais prekių ženklais arba nesudaryti įspūdžio, kad tarp išraiškos ir prekių ženklo savininko yra komercinio pobūdžio arba kitas ryšys („kilmės funkcija), konkrečiai atsižvelgiant taip pat į būdą, kuriuo prekių ženklo savininkas reklamos ir ryšių srityje sukūrė tam tikrą įvaizdį ir įgijo tam tikrą reputaciją?“
19.      Rašytines pastabas pateikė IKEA, Vrijheidsfonds ir Europos Komisija. Tų pačių suinteresuotųjų šalių atstovai dalyvavo 2025 m. birželio 10 d. įvykusiame teismo posėdyje.
IV.    Analizė
20.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prejudiciniu klausimu iš esmės siekia sužinoti, į kokius kriterijus reikia atsižvelgti vertinant „tinkamos priežasties“ buvimą pagal Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktą ir Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą bei 6 dalį, kiek tai susiję su politinės partijos vardu ir naudai veikiančios asociacijos vykdomu žymens naudojimu jos programai platinti ir populiarinti.
21.      Prieš pradedant šio klausimo analizę reikia išsiaiškinti, ar jis priimtinas, nes IKEA tai ginčija.
A.      Dėl priimtinumo
22.      Savo rašytinėse pastabose IKEA tvirtina, kad pateikė apeliacinį skundą dėl nutarties, kuria buvo pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, todėl
jį pateikęs teismas turi atsisakyti nagrinėti pagrindinę bylą dėl šio apeliacinio skundo sukeliamo jurisdikcijos perleidimo,
taigi jam nebereikia priimti sprendimo. Be to, darydama nuorodą į Nutartį Nationale Loterij(10), IKEA teigia, kad net jei šis prašymas neatsiimamas, į jį atsakyti nereikia, nes prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateikiamas siekiant gauti ne Teisingumo Teismo nuomonę bendrais arba hipotetiniais klausimais, o išaiškinimą, būtiną bylai veiksmingai išspręsti.
23.      Pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismas turi laikytis nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kuri sukelia pasekmių, jei nebuvo atšaukta(11). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nurodydamas, kad IKEA apeliacinis skundas buvo atmestas kaip nepriimtinas, laikosi nuomonės, jog Teisingumo Teismui dera priimti sprendimą dėl prejudicinio klausimo, ir neatšaukė savo nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
24.      Be to, skirtingai nuo bylos, kurioje priimta Nutartis Nationale Loterij(12) ir kuri buvo susijusi su apeliacinės instancijos teismo, prisiėmusio atsakomybę užtikrinti Sąjungos teisės laikymąsi(13), išnagrinėtu ginču, ginčas šioje byloje dar neišspręstas, ypač kiek tai susiję su prejudiciniame klausime nurodytais aspektais.
25.      Darytina išvada, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas ir kad reikia priimti sprendimą dėl prašymo.
B.      Dėl bylos esmės
1.      Prejudicinio klausimo apimtis
26.      Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Direktyvos 2015/2436 ir Reglamento 2017/1001 nuostatų išaiškinimo. Iš tiesų, viena vertus, Beniliukso prekių ženklai, kurių savininkė yra IKEA, patenka į Beniliukso konvencijos apsaugos sistemą, priimtą remiantis direktyvomis dėl prekių ženklų(14), todėl Direktyvoje 2015/2436 nustatyta šiems prekių ženklams taikytina tvarka, o kita vertus, Sąjungos prekių ženklas, kurio savininkė yra IKEA, patenka į Reglamento 2017/1001 taikymo sritį.
27.      Kaip matyti iš Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 1 dalies ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 1 dalies, nacionalinio arba Sąjungos prekių ženklo registracija suteikia jo savininkui išimtinę teisę į jį. Vis dėlto šiuose dviejuose teisės instrumentuose numatyta, kad naudojimuisi šia teise taikomi tam tikri apribojimai.
28.      Šiuo klausimu išimtinė teisė suteikia prekių ženklo savininkui galimybę apginti tam tikrus savo, kaip šio ženklo savininko, interesus, t. y. užtikrinti, kad prekių ženklas galėtų atlikti savo funkcijas. Taigi naudotis šia teise galima, tik jei trečiajai šaliai naudojant žymenį kenkiama arba galėtų būti pakenkta prekių ženklo funkcijoms. Prie šių funkcijų priskiriama esminė prekių ženklu žymimos prekės ar paslaugos kilmės nurodymo funkcija ir, be kita ko, šios prekės ar paslaugos kokybės užtikrinimas ar informacinė, investicinė arba reklaminė funkcijos(15).
29.      Vadinasi, pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies a ir b punktus ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies a ir b punktus nacionalinio arba Sąjungos prekių ženklo savininkas gali uždrausti naudoti tapatų žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms toms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas, žymėti, o kai yra tikimybė suklaidinti – žymenį, tapatų prekių ženklui arba į jį panašų, naudoti prekėms ar paslaugoms, tapačioms tokioms prekėms ar paslaugoms arba į jas panašioms.
30.      Pagal nacionalinių ir Europos Sąjungos prekių ženklų teisės sistemą reputaciją turinčių prekių ženklų apsauga yra platesnė už paprastų prekių ženklų apsaugą(16). Taigi, pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktą reputaciją turinčio prekių ženklo savininkas gali prieštarauti tam, kad trečioji
šalis naudotų žymenį, net jei žymuo ir prekių ženklas nėra tapatūs ir tikimybės suklaidinti nėra. Šiose nuostatose taip pat numatoma, kad reputaciją turinčių prekių ženklų savininkai gali uždrausti trečiosioms šalims vykdant komercinę veiklą naudoti šiems prekių ženklams tapačius arba į juos panašius žymenis, jei dėl to nesąžiningai pasinaudojama šių prekių ženklų skiriamuoju požymiu arba reputacija („parazitavimas“ arba „nemokamas eksploatavimas“) ar pakenkiama tokiam skiriamajam požymiui („silpninimas“, „išplovimas“ arba „blukinimas“) arba reputacijai („juodinimas“ arba „žeminimas“)(17).
31.      Vis dėlto ir Direktyva 2015/2436, ir
Reglamentu 2017/1001 apskritai siekiama įtvirtinti pusiausvyrą tarp, viena vertus, prekių ženklo savininko suinteresuotumo išsaugoti esminę jo funkciją ir, kita vertus, kitų ekonominės veiklos vykdytojų suinteresuotumo naudoti žymenis, kuriais galėtų būti žymimos jų prekės ir paslaugos.
32.      Į trečiosios šalies suinteresuotumą vykdant komercinę veiklą naudoti žymenį, panašų į reputaciją turintį prekių ženklą, atsižvelgiama suteikiant minėto žymens naudotojui galimybę remtis „tinkama priežastimi“(18). Jeigu reputaciją turinčio prekių ženklo savininkui pavyksta įrodyti, kad egzistuoja viena iš Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punkte ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytų grėsmių, trečioji šalis, naudojusi į reputaciją turintį prekių ženklą panašų žymenį, turi įrodyti, jog šis žymuo naudojamas esant tinkamai priežasčiai, kaip ji suprantama pagal šias nuostatas(19).
33.      Taigi, sąvoka „tinkama priežastis“, kuria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia suderinti teisę į nuosavybę ir saviraiškos laisvę, yra šios bylos pagrindas.
34.      Manau, kad prieš pradedant aiškinti šią sąvoką, naudinga trumpai priminti bendrąsias prekių ženklų teisės nuostatų taikymo sąlygas, kad, vartojant metaforą, būtų galima „paruošti dirvą“ tolesnei analizei.
35.      Tam tikram prekių ženklui, ypač reputaciją turinčiam prekių ženklui, tapataus arba į jį panašaus žymens naudojimas, kuriam prekių ženklo savininkas gali priešintis pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalį ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalį, turi, viena vertus, vykti „vykdant komercinę veiklą“ ir, kita vertus, būti skirtas „prekėms ar paslaugoms“. Šiomis aplinkybėmis svarbu pažymėti, kad skirtumas tarp šių dviejų taikymo sąlygų neaiškus ir kad, kaip nurodysiu toliau(20), atrodo, jog tam tikromis aplinkybėmis jos iš dalies sutampa.
36.      Nors prejudicinis klausimas nesusijęs su Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies bendrosiomis taikymo sąlygomis, šios nuostatos nėra nereikšmingos siekiant užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp prekių ženklo suteikiamų teisių ir saviraiškos laisvės. Doktrinos autoriai yra atkreipę dėmesį į tai, kad tam tikrose situacijose, kurios, atrodo, susijusios su teisės į nuosavybę ir saviraiškos laisvės kolizija, konflikto nebuvo, nes žymuo nebuvo naudojamas vykdant komercinę veiklą(21) arba prekėms ar paslaugoms žymėti(22).
37.      Be to, šių dviejų bendrųjų sąlygų nagrinėjimas galėtų būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, nes jo nagrinėjamas ieškinys grindžiamas tiek prekių ženklų teisės nuostatomis, susijusiomis su išimtine savininko teise, tiek Beniliukso konvencijos 2.20 straipsnio 2 dalies d punktu, skirtu Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 6 dalyje nurodytiems pažeidimams, padaromiems žymenį naudojant „kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais“, pagal kurį nereikalaujama, kad jie būtų naudojami vykdant komercinę veiklą(23).
38.      Pagrindinės bylos šalys per teismo posėdį ginčijosi dėl to, ar nagrinėjamu atveju tenkinamos abi minėtos sąlygos. Vrijheidsfonds nuomone, nagrinėjamas naudojimas susijęs ne su privačiu gyvenimu, o su komercine veikla, nes šiuo naudojimu buvo siekiama ekonominės naudos. Vis dėlto IKEA teigia, kad prekių ženklai, kurių savininkė ji yra, nebuvo naudojami prekėms ir paslaugoms atskirti, todėl jos ieškinys turi būti vertinamas atsižvelgiant į Beniliukso konvencijos 2.20 straipsnio 2 dalies d punktą, kurio formuluotė atitinka Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 6 dalies formuluotę.
39.      Svarbu pažymėti, kad prejudicinis klausimas susijęs ir su pastarąja nuostata bei joje vartojama sąvoka „tinkama priežastis“.
40.      Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 6 dalyje, be kita ko, numatyta, kad jo 1 ir 2 dalys nedaro poveikio nacionalinės teisės nuostatoms dėl žymens apsaugos nuo naudojimo kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais, jei dėl tokio naudojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo skiriamaisiais požymiais ar reputacija arba jiems pakenkiama.
41.      Sąjungos teisės aktų leidėjas taip ketino priminti, kad prekių ženklo apsauga nuo žymens naudojimo kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais nepatenka į Sąjungos teisės suderinimo sritį. Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 6 dalies aiškinimas atsižvelgiant į jos 40 konstatuojamąją dalį(24) ir jurisprudenciją dėl panašios anksčiau galiojusio teisės akto nuostatos(25).
42.      Vadinasi, kai žymuo nenaudojamas prekėms ar paslaugoms atskirti, siekiant nustatyti prekių ženklų savininkams suteikiamos apsaugos apimtį ir prireikus turinį, reikia remtis valstybių narių teisės sistemomis. Valstybės narės gali nuspręsti, ar priimti teisės aktus šiuo klausimu; jeigu jos priima tokį aktą, gali savo nustatytomis sąlygomis reikalauti, kad žymuo ir prekių ženklas būtų tapatūs, panašūs ar kitaip susiję(26), taip pat nuspręsti, ar perimti sąvoką „tinkama priežastis“.
43.      Šioje stadijoje reikia atkreipti dėmesį į du dalykus.
44.      Pirma, Direktyvoje 2015/2436 nenustatytos jokios žymens naudojimo – dėl tinkamos priežasties ar be jos – kitais tikslais nei prekėms ar paslaugoms atskirti teisinės pasekmės. Be to, kadangi šios direktyvos 10 straipsnio 6 dalyje vartojama sąvoka „tinkama priežastis“ a priori neturi savarankiškos teisinės reikšmės, aiškinant Sąjungos teisę neįmanoma nustatyti kriterijų, kuriais remiantis vertinama, ar yra „tinkama priežastis“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Taigi, siūlau šios nuostatos neaiškinti.
45.      Antra, valstybė narė gali nuspręsti į savo nacionalinės teisės aktus, susijusius su prekių ženklų apsauga nuo žymens naudojimo kitais nei prekių ar paslaugų atskyrimo tikslais, įtraukti sąvoką „tinkama priežastis“ ir laikyti, kad ši sąvoka vartojama pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą. Tokiu atveju šios nuostatos išaiškinimas galėtų būti naudingas nacionaliniam teismui, nagrinėjančiam šiais teisės aktais grindžiamą ieškinį. Vis dėlto, viena vertus, minėti teisės aktai nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį ir, nesant kitų taikytinų Sąjungos teisės nuostatų, nepatenka į šios teisės taikymo sritį. Antruoju atveju Chartija netaikytina(27). Kita vertus, nagrinėdamas, ar yra „tinkama priežastis“, grindžiama saviraiškos laisvės ir kitų teisių lyginimu, nacionalinis teismas privalo atsižvelgti į tai, kad šis palyginimas neatliekamas tais atvejais, kai žymuo naudojamas „vykdant komercinę veiklą“ ir „prekėms ir paslaugoms“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2015/2436. Taigi, šio palyginimo rezultatas gali būti ne toks pat kaip rezultatas, gaunamas siekiant teisingos pusiausvyros tarp saviraiškos laisvės ir pagal šią direktyvą suteikiamų teisių. Kaip paaiškinsiu toliau(28), pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudenciją naudojimuisi šia laisve, grindžiamam žymens naudojimu ne vykdant komercinę veiklą, gali būti taikoma platesnė apsauga nei naudojimui šioje srityje.
46.      Siekdamas išsamumo ir norėdamas pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, išnagrinėsiu, ar prekių ženklui tapataus ar į jį panašaus žymens naudojimas politinės kampanijos metu, kurią asociacija vykdo politinės partijos ir jos vadovų vardu ir sąskaita, yra naudojimas vykdant komercinę veiklą ir prekėms ar paslaugoms žymėti, kaip tai suprantama pagal prekių ženklų teisės nuostatas.
2.      Žymens naudojimas vykdant komercinę veiklą ir prekėms ar paslaugoms žymėti
47.      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir per posėdį įvykusių diskusijų matyti, kad pagal Vrijheidsfonds įstatus jos paskirtis – finansiškai ir materialiai remti Vlaams Belang(29). Turėdama šį statusą Vrijheidsfonds vykdė aptariamą kampaniją šios politinės partijos vardu ir sąskaita. Be to, atrodo, kad atsakovės pagrindinėje byloje sutaria dėl to, kad nagrinėjami prekių ženklai buvo naudojami siekiant sustiprinti minėtos politinės partijos skleidžiamą žinią, „didinti jos atgarsį“ ir ją skleisti.
48.      Siekiant nustatyti, ar asociacija, kuri vykdė šią kampaniją politinės partijos vardu ir sąskaita, prekių ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį naudojo vykdydama komercinę veiklą ir prekėms ar paslaugoms, ir šio prekių ženklo savininkas gali tam priešintis pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktą, reikia išnagrinėti šias aplinkybes: pirma, tai, kad žymenį naudoja ne pelno asociacija, antra, ši asociacija veikia trečiosios šalies vardu ir jos naudai ir, trečia, ji veikia, siekdama akcentuoti politinę žinią, šios trečiosios šalies naudai.
a)      Pelno nesiekiančio subjekto naudojamas žymuo
49.      Pagal suformuotą jurisprudenciją žymuo naudojamas prekybos veikloje, kai tai daroma komercinėje veikloje siekiant ekonominės naudos, o ne asmeniniais tikslais(30). Iš esmės prekių ženklo savininkas gali remtis šio prekių ženklo suteikiamomis išimtinėmis teisėmis tik ekonominės veiklos vykdytojų atžvilgiu, o tai reiškia, kad turi būti vykdoma komercinė veikla(31). Jei atlikti veiksmai dėl savo apimties, dažnumo ar kitų savybių viršija asmeninės veiklos ribas, reiškia, kad juos atliekantis asmuo vykdo komercinę veiklą(32).
50.      Šiuo klausimu reikia pasakyti, kad, viena vertus, veikla, susijusi su politine kampanija, dėl paties savo pobūdžio vykdoma ne privačiai. Tai nekelia abejonių, kalbant apie spaudos konferenciją, rengiamą siekiant kuo plačiau informuoti apie naują politinę programą, kuri vėliau paskelbiama internete.
51.      Kita vertus, gali kilti klausimas, ar tokiai veiklai, nors ir nepatenkančiai į privačios veiklos sritį, būdingas ekonominis aspektas, reikalingas tam, kad ją būtų galima laikyti komercine veikla.
52.      Vis dėlto aplinkybė, kad Vrijheidsfonds nesiekia pelno, nėra lemiama nustatant, ar ši asociacija atitinkamus prekių ženklus naudojo vykdydama komercinę veiklą.
53.      Nors Teisingumo Teismas dar neturėjo progos išnagrinėti, kaip pelno nesiekiantys subjektai prekių ženklus naudoja vykdydami komercinę veiklą – šiam naudojimui
prekių ženklo savininkas gali pasipriešinti pagal šiame prejudiciniame klausime nurodytas nuostatas – naudingos informacijos šiuo klausimu jis pateikė Sprendime Verein Radetzky-Orden(33), susijusiame su sąvoka „[prekių ženklo] naudojimas iš tikrųjų“.
54.      Prisimenant su šia sąvoka susijusių argumentų kontekstą, reikia paminėti, kad prekių ženklo savininko teisės gali būti panaikintos, jeigu nepertraukiamą penkerių metų laikotarpį prekių ženklas nebuvo iš tikrųjų naudojamas valstybėje narėje žymėti prekėms arba paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas(34).
55.      Nepriklausomai nuo galimo pelno nesiekiančios asociacijos veiklos finansinio aspekto, prie kurio grįšiu vėliau(35), Teisingumo Teismas pažymėjo, kad prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, kai tokia asociacija savo santykiuose su visuomene naudoja jį pranešdama apie renginius, veiklos dokumentuose, taip pat reklaminėje medžiagoje, o jos nariai nešioja jį atitinkančius skiriamuosius ženklus rinkdami ir dalydami aukas(36). Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pažymėjo, kad aplinkybė, jog prekės ar paslaugos siūlomos nesiekiant pelno, nėra lemiama. Aplinkybė, kad labdaros organizacija nesiekia pelno, nereiškia, kad ji negali turėti tikslo sukurti ir vėliau išsaugoti savo prekių ir paslaugų, kurioms prekių ženklas buvo įregistruotas, rinką(37). Teisingumo Teismo teigimu, negalima atmesti, jog ne pelno asociacijos įregistruoti prekių ženklai turi prasmę, nes jie gali apsaugoti šią asociaciją nuo trečiųjų šalių galimo tapačių ar panašių žymenų naudojimo vykdant komercinę veiklą(38).
56.      Nors tam, kad neprarastų išimtinės teisės į savo prekių ženklą, pelno nesiekianti asociacija gali remtis jo naudojimu jos prekėms ar paslaugoms identifikuoti ir reklamuoti, ji – kaip ir bet koks kitas prekių ženklo savininkas – taip pat turėtų turėti galimybę remtis savo išimtine teise, siekdama apsisaugoti nuo trečiosios šalies nesiekiant pelno vykdomo jos prekių ženklo naudojimo savo prekėms ar paslaugoms identifikuoti ar reklamuoti. Taigi, šiuo tikslu taip pat turi būti laikomasi nuomonės, kad trečioji šalis naudoja žymenį, vykdydama komercinę veiklą.
57.      Toks aiškinimas patvirtinamas bendresnėje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, susijusioje su prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų vertinimo sąlygomis. Iš tiesų šis vertinimas turi būti grindžiamas visais faktais ir aplinkybėmis, tinkamais prekių ženklo komercinio naudojimo tikrumui nustatyti(39). Primenu(40), kad, Teisingumo Teismo teigimu, ne pelno asociacijos vykdomas prekių ženklo naudojimas savo prekėms ar paslaugoms identifikuoti arba populiarinti visuomenėje ir joms atskirti nuo kitos kilmės prekių ar paslaugų yra toks komercinis naudojimas.
58.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ne pelno asociacija taip pat gali naudoti žymenį, kai vykdo komercinę veiklą, jei šis žymuo viešai naudojamas jos prekėms ar paslaugoms identifikuoti ir reklamuoti.
59.      Dėl išsamumo Vrijheidsfonds, aptardama tai, kad nesiekia pelno, per posėdį nurodė, jog Belgijos parlamentas skiria lėšas politinėms partijoms, atsižvelgdamas į tai, kaip joms sekėsi rinkimuose. Taigi, politinėms kampanijoms skiriamas pastangas ir lėšas konkrečiai politinei partijai ar ją remiantiems subjektams sieja netiesioginis, bet identifikuojamas ryšys. Tai yra dar viena priežastis manyti, kad Vrijheidsfonds žymenis naudojo į komercinę veiklą panašiomis aplinkybėmis. Su panašia situacija susijusiame Sprendime Verein Radetzky-Orden(41) Teisingumo Teismas atkreipė dėmesį į tai, kad įvairių rūšių pelno nesiekiančios asociacijos, kurios iš pirmo žvilgsnio paslaugas teikia nemokamai, iš tikrųjų yra finansuojamos subsidijomis arba gauna įvairių formų atlygį.
60.      Atsižvelgiant į tai, kad Vrijheidsfonds pripažįsta, jog vykdė kampaniją Vlaams Belang vardu ir sąskaita, dabar kyla klausimas, ar naudojimas laikomas atliekamu vykdant komercinę veiklą ir tokiu atveju, kai trečioji šalis prekių ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį naudoja ne savo, o kito asmens interesais.
b)      Žymens naudojimas trečiosios šalies vardu ir sąskaita
61.      Nagrinėdamas klausimą, ar galima pripažinti, kad suinteresuotasis asmuo pats naudojo prekių ženklui tapatų žymenį, nors veikė trečiosios šalies ekonominių interesų naudai, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, nustatant naudojimą vykdant komercinę veiklą, prekių ženklu pažymėtų prekių nuosavybės klausimas nėra svarbus(42).
62.      Nors, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šios išvados 57 punkte, trečiosios šalies „ekonominiu“ interesu gali būti laikomas prekių ar paslaugų realizavimo nesiekiant pelno rinkos sukūrimas ar išsaugojimas, aplinkybė, kad Vrijheidsfonds nagrinėjamus žymenis naudojo siekdama akcentuoti politinės partijos žinią ir atskirti ją nuo kitų partijų, savaime nesudaro pagrindo manyti, kad toks naudojimas buvo atliekamas ne vykdant komercinę veiklą.
63.      Pažymiu, kad tais pačiais argumentais, kurie išdėstyti šios išvados 61 punkte, Teisingumo Teismas rėmėsi išaiškinime, kad žymenį „prekėms ar paslaugoms“, kaip tai suprantama pagal prekių ženklų teisės nuostatas, trečioji
šalis naudoja ir tuo atveju, kai veikia kito asmens, kuriam priklauso atitinkamos prekės ar paslaugos, naudai(43).
64.      Tai mane skatina išnagrinėti Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygą, susijusią su žymens naudojimu prekėms ar paslaugoms. Galima kelti klausimą, ar žymens naudojimas politinei žiniai skleisti yra naudojimas „prekėms ar paslaugoms“, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos prekių ženklų teisės nuostatas.
c)      Žymens naudojimas politiniais tikslais
65.      Naudojimas, kuriam savininkas gali prieštarauti remdamasis prekių ženklų teise, turi būti atliekamas ne tik vykdant komercinę veiklą, bet ir prekėms ar paslaugoms žymėti.
66.      Sąlyga, susijusi su žymens naudojimu prekėms ar paslaugoms žymėti, aiškiai numatyta Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies įžanginėje dalyje(44). Atsižvelgiant į tai, kad ši sąlyga yra bendro pobūdžio, ji taip pat taikoma reputaciją turintiems prekių ženklams, o tokiems prekių ženklams suteikiamos apsaugos ypatumas yra tas, kad savininkas turi teisę uždrausti jo prekių ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį naudoti žymint prekes ar paslaugas, kurios visiškai skiriasi nuo tų, kurioms žymėti įregistruotas šis prekių ženklas. Be to, minėta sąlyga grindžiama šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies c punkto ir 10 straipsnio 6 dalies taikymo sričių palyginimu. Iš tikrųjų šių dviejų nuostatų taikymo sritis priklauso nuo to, ar prekių ženklas naudojamas siekiant išskirti nagrinėjamas prekes ar paslaugas kaip pagamintas konkrečios įmonės, t. y. kaip prekių ženklas, ar kitais tikslais(45).
67.      Be to, kaip jau nurodžiau(46), žymuo naudojamas „vykdant komercinę veiklą“ ir tuo atveju, kai jį viešai naudoja ne pelno asociacija, siekdama sukurti ar išsaugoti rinką trečiosios šalies prekei ar paslaugai. Taigi, kai reikia kvalifikuoti ne pelno subjekto vykdomą naudojimą, atrodo, kad abi Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalyje numatytos taikymo sąlygos iš dalies sutampa.
68.      Dėl vertinimo, ar prekių ženklas naudojamas „prekėms ar paslaugoms žymėti“, iš šios išvados 63 punkte nurodytos jurisprudencijos matyti, kad prekių ženklui tapataus ar į jį panašaus žymens naudojimas trečiosios
šalies
arba asmens, kurio naudai ši trečioji šalis veikia, prekėms ar paslaugoms žymėti yra elgesys, kuriam prekių ženklo savininkas gali prieštarauti pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalį ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalį(47).
69.      Be to, iš Sprendimo Google France ir Google(48) matyti, kad Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalyje ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 3 dalyje išvardyti naudojimo būdai, kuriems prekių ženklo savininkas gali prieštarauti, yra naudojimas „prekėms ar paslaugoms žymėti“. Šis sprendimas susijęs su teisės aktais, galiojusiais iki šios direktyvos ir šio reglamento, kuriuose tarp naudojimo būdų, kuriems savininkas gali prieštarauti, buvo minimas tik žymens naudojimas žymint prekes ar jų pakuotes, siūlymas parduoti žymeniu pažymėtas prekes ar paslaugas, tokiu žymeniu pažymėtų prekių importas ar eksportas, žymens naudojimas komercinės veiklos dokumentuose ir reklamoje.
70.      Pagal šiuo metu galiojančius teisės aktus nebaigtinis žymens naudojimo būdų, kuriuos gali uždrausti savininkas, sąrašas apima, be kita ko, atvejus, kai jis naudojamas „kaip prekybinis ar bendrovės pavadinimas“. Iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti, kad, įtraukus tokį naudojimą, būtų galima manyti, jog teisės aktų leidėjas norėjo sumažinti sąlygos, susijusios su žymens naudojimu „prekėms ar paslaugoms žymėti“, reikšmę. Vis dėlto iš šių teisės aktų konstatuojamųjų dalių(49) matyti, kad šiuo įtraukimu patvirtinama Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią bendrovės pavadinimo, prekybinio pavadinimo ar prekės ženklo naudojimas tik bendrovei identifikuoti ar verslui žymėti negali būti laikomas naudojimu „prekėms ar paslaugoms žymėti“. Kita vertus, kai trečioji šalis žymenį naudoja taip, kad atsiranda ryšys tarp trečiosios
šalies žymens, kuris naudojamas kaip įmonės pavadinimas, komercinis pavadinimas ar iškaba, ir šios
trečiosios
šalies parduodamų prekių arba teikiamų paslaugų, toks žymuo naudojamas „prekėms ar paslaugoms žymėti“(50). Taigi, žymuo naudojamas „prekėms ar paslaugoms žymėti“ ne tik tada, kai jis tiesiogiai ir akivaizdžiai naudojamas trečiosios šalies prekėms ar paslaugoms identifikuoti ar reklamuoti, bet ir tada, kai jis naudojamas netiesiogiai siejant su tokiomis prekėmis ar paslaugomis.
71.      Iš to darau išvadą, kad žymens naudojimas, visiškai nesusijęs su kito asmens nei savininkas prekėmis ar paslaugomis, negali būti laikomas naudojimu „prekei ar paslaugai žymėti“(51). Taigi, viena vertus, kai prekių ženklui tapatus ar į jį panašus žymuo naudojamas tik siejant su šio prekių ženklo savininko prekėmis ar paslaugomis, net ir siekiant sukritikuoti šį savininką arba jo prekes ar paslaugas, šis naudojimas nevyksta tokiomis aplinkybėmis, kuriomis šis savininkas galėtų jam prieštarauti pagal prekių ženklų teisės nuostatas. Kita vertus, net kai prekių ženklui tapatus ar į jį panašus žymuo naudojamas parodijuojant, tiek, kiek šis naudojimas susijęs su kito asmens nei prekių ženklo savininkas prekėmis ar paslaugomis, jis naudojamas „prekėms ar paslaugoms žymėti“.
72.      Nagrinėjamu atveju laikausi nuomonės, kad, kaip per posėdį pažymėjo IKEA, tarp jai priklausančio prekių ženklo ir jo naudojimo nėra jokio ryšio. Be to, man atrodo, nekyla jokių abejonių, jog nagrinėjami žymenys buvo naudojami ne diskusijoms dėl IKEA ar jos gaminių pradėti, o politinės partijos interesams, siekiant populiarinti jos politinę žinią ir atskirti ją nuo kitų Belgijos partijų pažadų.
73.      Taigi kyla klausimas, ar Vrijheidsfonds naudojo tam tikrą žymenį prekei arba paslaugai žymėti.
74.      Šiuo klausimu tiesa, kad politinių susirinkimų rengimas, apibrėžiamas kaip „asmenų susirinkimų organizavimas įvairiais politiniais tikslais arba svarbiems klausimams aptarti“, yra paslauga, nurodyta Nicos sutarties 45 klasės 450238 kategorijoje, o šios sutarties klasėms priskiriamos prekės ir paslaugos, kurioms, vykdant komercinę veiklą, galima reikalauti prekių ženklo apsaugos. Apskritai 45 klasė apima trečiųjų šalių teikiamas asmenines ir socialines paslaugas, skirtas asmenų poreikiams patenkinti, todėl atrodo, kad 450238 kategorijai priskirta paslauga yra susijusi su politinio susitikimo logistika ir teikiama asmeniui, norinčiam jį organizuoti arba jame dalyvauti. Vis dėlto nagrinėjamu atveju prekių ženklai, kurių savininkė yra IKEA, buvo naudojami teikiant paslaugą, susijusią ne su spaudos konferencijos organizavimu, o su o politinės partijos programa, kuri per tokią konferenciją buvo reklamuojama naudojant šiems prekių ženklams tapačius ar į juos panašius žymenis.
75.      Pati politinė programa nėra nei produktas, nei paslauga. Ji atlieka informacinį vaidmenį, nes joje nurodomi ją parengusio ar priėmusio subjekto tikslai ir veiksmų planas. Aplinkybė, kad žymuo, kurį naudojant ši programa platinama, visuomenės sąmonėje gali būti siejamas su šiuo subjektu, nereiškia, kad šis žymuo naudojamas „prekėms ar paslaugoms žymėti“(52).
76.      Atvirkščiai, kai žymuo naudojamas aplinkybėmis, turinčiomis ryšį su minėto subjekto prekėmis ar paslaugomis, jį reikia pripažinti naudojimu „prekėms ar paslaugoms žymėti“. Pavyzdžiui, žymens naudojimas prekėms gali būti, kai žymeniu, naudojamu platinant programą, žymimi daiktai, dalijami politinės partijos rėmėjams, o naudojimas paslaugoms gali būti, kai
organizuojamas tuo pačiu žymeniu žymimas renginys. Žymens naudojimas subjekto, platinančio tokius objektus arba organizuojančio tokius renginius, reklamoje, mano nuomone, taip pat yra naudojimas „prekėms ar paslaugoms žymėti“.
77.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar Vrijheidsfonds naudojo reputaciją turintiems prekių ženklams tapačius arba į juos panašius žymenis „vykdant komercinę veiklą“ ir „prekėms ar paslaugoms žymėti“. Jei atsakymas būtų teigiamas, tai reikštų, kad Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktas ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktas iš principo taikytini pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui. Vis dėlto, jei šis teismas padarytų išvadą, jog šis naudojimas neatitinka šių nuostatų taikymo bendrųjų sąlygų, jis turėtų išnagrinėti ieškinį pagrindinėje byloje, be kita ko, atsižvelgdamas į Beniliukso konvencijos nuostatą dėl šios direktyvos 10 straipsnio 6 dalyje nurodytų pažeidimų.
78.      Paskui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar IKEA gali įrodyti, kad tai, jog Vrijheidsfonds be jos sutikimo naudoja jai priklausančius prekių ženklus, prisideda prie jų silpninimo ar juodinimo arba yra parazitavimas.
79.      Šis teismas neteikia Teisingumo Teismui klausimo dėl Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punkto ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punkto išaiškinimo šiuo atžvilgiu, nes šiose nuostatose nurodytos pažeidimų, kuriems gali prieštarauti reputaciją turinčio prekių ženklo savininkas, rūšys. Be to, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Vrijheidsfonds
rašytinių pastabų matyti, kad siekdama pateisinti IKEA priklausančių prekių ženklų naudojimą Vrijheidsfonds remiasi saviraiškos laisve kaip „tinkama priežastimi“, o tokio pagrindo buvimo vertinimas atliekamas konstatavus vieną iš šiose nuostatose numatytų pažeidimų. Atsižvelgdamas į tai, kad šis argumentas negali turėti įtakos šiai išvadai, savo analizėje sutelksiu dėmesį į sąvokos „tinkama priežastis“ aiškinimą.
80.      Neatsižvelgiant į išvadą, kurią padarys prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sąvokos „tinkama priežastis“ išaiškinimas bus naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, nes ši sąvoka vartojama visose minėtose nuostatose.
3.      Dėl „tinkamos priežasties“ buvimo
a)      Prejudicinio klausimo apimtis
81.      Dėl prejudicinio klausimo pirmos dalies, susijusios su saviraiškos laisve, IKEA teigia, kad ji suformuluota labai bendrai, ir siūlo ją performuluoti taip, kad ji apimtų tik atvejį, kai trečioji šalis prekių ženklą naudoja vien tam, kad pasinaudotų jo reputacija tam tikrai politinei žiniai sustiprinti. Dėl šio klausimo antros dalies IKEA laikosi nuomonės, kad ją taip pat reikia performuluoti, nes joje tariamai nurodyti tam tikri „tinkamos priežasties“ buvimo vertinimo kriterijai, kurie neturi reikšmės, bet kiti reikšmingi kriterijai joje nenurodyti.
82.      Šiuo klausimu reikia priminti, kad tik nacionalinis teismas gali nuspręsti, kokius klausimus reikia pateikti Teisingumo Teismui, ir kad šalys negali pakeisti jų turinio(53).
83.      Be to, nepaisant to, kad prejudicinio klausimo pirma dalis yra bendro pobūdžio, ji nėra nereikšminga atsižvelgiant į pateiktiną atsakymą į antrąją dalį. Iš tikrųjų neaišku, ar – o jei taip, tai kokiu mastu – vertinant, ar yra „tinkama priežastis“, reikėtų atsižvelgti į argumentus, grindžiamus naudojimusi saviraiškos laisve.
84.      Vis dėlto atsižvelgdamas į prejudicinio klausimo antrą dalį, siekdamas pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, savo analizėje dėmesį sutelksiu į žymens naudojimą politinei programai platinti ir reklamuoti. Iš tikrųjų šis teismas siekia išsiaiškinti, kokie kriterijai reikšmingi siekiant suderinti – vertinant, ar yra „tinkama priežastis“, – teisę į nuosavybę ir saviraiškos laisvę; be to, kaip parodysiu, aplinkybė, kad šia laisve naudojamasi tam tikromis politinėmis sąlygomis, nėra nereikšminga lyginant nagrinėjamas pagrindines teises.
b)      Prekių ženklų teisė ir saviraiškos laisvė
85.      Prejudicinio klausimo pirmoje dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar sąvoka „tinkama priežastis“, kaip ji suprantama pagal Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktą ir Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą, gali būti naudojamasi kaip mechanizmu, padedančiu įvykdyti Chartijos 11 straipsnyje garantuojamos saviraiškos laisvės apsaugos reikalavimus prekių ženklų teisės srityje.
86.      Prekių ženklus reglamentuojančiuose Sąjungos teisės aktuose sąvoka „tinkama priežastis“ šiuo aspektu neapibrėžta, todėl ją reikia aiškinti atsižvelgiant į sistemos, kurioje ji įtvirtinta, bendrą struktūrą ir tikslus(54).
87.      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šia sąvoka išreiškiamas bendras teisės aktų prekių ženklų srityje tikslas – įtvirtinti pusiausvyrą tarp, pirma, prekių ženklo savininko suinteresuotumo išsaugoti esminę prekių ženklo funkciją ir, antra, trečiųjų šalių suinteresuotumo prekybos veikloje naudoti šį žymenį jų parduodamoms prekėms ir paslaugoms žymėti.(55) Vadinasi, minėta sąvoka turi apimti ne tik objektyviai privalomas priežastis, bet ir priežastis, susijusias su trečiosios šalies subjektyviais interesais(56).
88.      Kyla klausimas, ar žymens naudojimas politinei žiniai akcentuoti gali būti „tinkama priežastis“ ir ar saviraiškos laisvė yra tinkama analizės sistema, kad būtų galima konstatuoti tokios priežasties buvimą.
89.      Šis klausimas susijęs su tuo, kad tiek su prekių ženklu susijusių teisių apsaugai, tiek atsižvelgimui į trečiosios šalies interesus, kaip į „tinkamą priežastį“, būdingas tam tikras komercinis aspektas. Reikia konstatuoti, kad a priori prekių ženklų srities teisinis pagrindas nėra tinkamiausias siekiant sumažinti įtampą tarp laisvos politinės diskusijos ir kito asmens, kuris nenori dalyvauti idėjų rinkoje, teisių. Vis dėlto šis teisinis pagrindas turi būti taikomas, kai trečiosios šalies veikla grindžiama reputaciją turintį prekių ženklą atitinkančio žymens naudojimu ir jam kenkia.
90.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad prekių ženklo savininko teisės saugomos pagal Chartijos 17 straipsnį, kurio 2 dalyje aiškiai minima intelektinė nuosavybė. Be to, EŽTK Protokolo Nr. 1 1 straipsnyje užtikrinama teisė į nuosavybės apsaugą ir ši apsauga taip pat taikoma intelektinės nuosavybės teisėms, įskaitant prekių ženklus(57).
91.      Taip pat EŽTK 10 straipsnyje ir Chartijos 11 straipsnyje saviraiškos laisvė užtikrinama „kiekvienam asmeniui“, nedarant skirtumo pagal tai, ar jis siekia pelno, ar ne. Taigi šios nuostatos taikomos ne tik tam tikros rūšies politinio pobūdžio informacijai, idėjoms ar išraiškos būdams, bet ir komercinio pobūdžio informacijai(58). Neatsižvelgiant į tai, ar žymuo naudojamas vykdant politinę kampaniją kaip prekių ženklas, nematau priežasčių manyti, kad veiksmams, kuriais siekiama skleisti tam tikrą politinę žinią ir didinti jos žinomumą, negali būti taikoma šiomis nuostatomis užtikrinama apsauga. Be to, kalbant apie reiškiamas idėjas ir informaciją, pažymėtina, kad pagal Chartijos 11 straipsnį, be jų esmės, taip pat saugomas jų išraiškos būdas, todėl tam tikro stiliaus ar simbolizmo pasirinkimas politiniame gyvenime patenka į šios nuostatos taikymo sritį.
92.      Kai susiduria kelios pagrindinės teisės, jas reikia derinti atsižvelgiant į Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytus reikalavimus(59).
93.      Tokios pusiausvyros paieška taip pat įtvirtinta EŽTK numatytame saviraiškos laisvės apsaugos mechanizme;
EŽTK 10 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad naudojimuisi šia laisve gali būti taikomi įstatymuose numatyti apribojimai, kurie demokratinėje visuomenėje laikomi priemonėmis, be kita ko, reikalingomis „kitų asmenų orumui ar teisėms apsaugoti“. EŽTT pripažįsta, kad, nagrinėjant būtinybę kištis į demokratinę visuomenę siekiant „apsaugoti kitų asmenų orumą ar teises“, jam gali tekti patikrinti, ar nacionalinės valdžios institucijos užtikrino teisingą pusiausvyrą apsaugant dvi šia konvencija garantuojamas vertybes, kurios kai kuriose bylose gali prieštarauti viena kitai(60).
94.      Taigi tam, kad Sąjungos teisė atitiktų pagrindinių teisių apsaugos reikalavimus, joje turi būti užtikrinama teisinga atitinkamų teisių ir laisvių pusiausvyra. Vis dėlto prekių ženklų teisėje aiškiai nenumatyta galimybės riboti prekių ženklo suteikiamas teises trečiųjų šalių, ketinančių pasinaudoti saviraiškos laisve, interesų labui.
95.      Iš tikrųjų Direktyvos 2015/2436 10 straipsnyje ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnyje apibūdinant trečiųjų šalių veiksmus, kuriems prekių ženklo savininkas gali prieštarauti, iš esmės brėžiami šio savininko išimtinės teisės kontūrai, o jų 14 straipsnyje nustatyti prekių ženklo poveikio apribojimai.
96.      Idėja papildyti prekių ženklo poveikio apribojimų sąrašą numatant tam tikroms naudojimosi saviraiškos laisve formoms palankų ribojimą buvo pasiūlyta Direktyvos 2015/2436(61) ir Reglamento 2017/1001(62) parengiamuosiuose darbuose, bet šiam pasiūlymui nebuvo pritarta. Taigi, priešingai nei autorių teisių srityje, kurioje Direktyvos 2001/29/EB(63) 5 straipsnio 3 dalies k punkte numatyta kūrinio apsaugos principo išimtis, susijusi su karikatūra, parodija ir pastišu, pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę prekių ženklams taikomoje teisės sistemoje panašios nuostatos nėra.
97.      Pirmiausia reikia pažymėti, kad vien tai, jog bendrosiose Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygose apibrėžiama prekių ženklo, be kita ko, reputaciją turinčio prekių ženklo, suteikiamos išimtinės teisės apimtis, grindžiama siekiu užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp prekių ženklų savininkų teisių ir kitų asmenų teisių, įskaitant saviraiškos laisvę. Šiuo požiūriu bendrosiomis sąlygomis, pagal kurias prekių ženklo savininko monopolija apima tik žymens naudojimą „vykdant komercinę veiklą“ bei „prekėms ir paslaugoms žymėti“, leidžiama į prekių ženklų teisės taikymo sritį neįtraukti tam tikrų žymens naudojimo atvejų, kai kalbama apie saviraiškos laisvę. Vis dėlto atsižvelgiant į tendenciją šias sąlygas aiškinti funkciškai(64) yra daug situacijų, kai kalbama apie saviraiškos laisvę, ir jos patenka į šią taikymo sritį.
98.      A priori
taip pat būtų galima teigti, kad argumentais, susijusiais su naudojimusi saviraiškos laisve, negalima remtis siekiant pateisinti reputaciją turinčių prekių ženklų naudojimą, nes Sąjungos teisės aktų leidėjas, suteikdamas jiems didesnę apsaugą, griežtai apribotą trimis atitinkamomis žalos rūšimis, jau suderino tokių prekių ženklų savininkų teises ir saviraiškos laisvę.
99.      Vis dėlto, pirma, tenka konstatuoti, kad taip nėra, nes sąvoka „tinkama priežastis“ yra pagrindas kiekvienu konkrečiu atveju reaguoti į subjektyvius trečiųjų šalių interesus, o tai dar labiau sustiprina jos paskirtį saugoti pagrindines teises.
100. Antra, Direktyvoje 2015/2436 ir Reglamente 2017/1001 pripažįstama būtinybė prekių ženklo suteikiamas teises derinti su pagrindinėmis teisėmis ir laisvėmis, visų pirma – saviraiškos laisve(65). Teisingumo Teismas aiškiai atmetė idėją, kad „meno, kultūros ir literatūros srityje nuolat siekiama užtikrinti saviraiškos laisvę, kuri neegzistuoja prekių ženklų srityje“(66), ir nusprendė, kad taikant vieną iš atsisakymo įregistruoti prekių ženklą pagrindų reikia atsižvelgti į saviraiškos laisvę.
101. Trečia, išskyrus sąvoką „tinkama priežastis“, Europos Sąjungos prekių ženklų teisėje nėra mechanizmo, kuris padėtų užtikrinti būtiną reputaciją turinčio prekių ženklo suteikiamų teisių ir saviraiškos laisvės suderinimą.
102. Iš tiesų Direktyvos 2015/2436 ir Reglamento 2017/1001 14 straipsnio 1 dalies c punkte tarp prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimų nurodytas apribojimas, susijęs su prekių ženklo naudojimu vykdant komercinę veiklą, kai siekiama identifikuoti prekes ar paslaugas arba daryti nuorodą į jas kaip priklausančias to prekių ženklo savininkui. Be to, iš šių straipsnių 2 dalies matyti, kad savininkas negali uždrausti tokio naudojimo, jeigu jo metu laikomasi sąžiningos pramoninės ar komercinės veiklos praktikos.
103. Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad, doktrinos autorių teigimu, tam tikros išraiškos laisvės įgyvendinimo formos gali būti susijusios su tokiu apribojimu(67). Iš pirmo žvilgsnio, kadangi su šios laisvės įgyvendinimu susijusiais argumentais galima remtis siekiant taikyti minėtą apribojimą, nereikia leisti trečiosioms šalims remtis tais pačiais argumentais kaip „tinkama priežastimi“.
104. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Direktyvos 2015/2436 ir Reglamento 2017/1001 14 straipsnio 1 dalies c punkte kalbama apie referencinį prekių ženklo naudojimą („siekiant identifikuoti prekes ar paslaugas arba daryti nuorodą į jas kaip priklausančias to prekių ženklo savininkui“), bet neaprėžiami kiti, įvairesni, veiksmai, kai žymuo naudojamas tik siejant su trečiosios šalies prekėmis ar paslaugomis.
105. Kalbant apie tokį elgesį, neatrodo, kad tai, jog nėra sąlygos, kuria prekių ženklo suteikiamos teisės būtų ribojamos siekiant užtikrinti saviraiškos laisvės paisymą, kelia ypatingų abejonių dėl paprastų prekių ženklų, kurių apsauga, be kita ko, priklauso nuo dvigubos tapatybės ar galimybės supainioti, nes šiais reikalavimais apribojama savininko išimtinės teisės apimtis ir paliekama pakankama diskrecija suderinti ginčijamas teises. Vis dėlto, kiek tai susiję su sustiprinta reputaciją turinčių prekių ženklų apsauga, minėti reikalavimai neturi reikšmės. Dėl to atmetus aiškinimą, pagal kurį naudojimusi saviraiškos laisve grindžiami argumentai gali būti „tinkama priežastis“, neliktų jokios galimybės šią laisvę derinti su reputaciją turinčių prekių ženklų savininkų teisėmis.
106. Taigi, nesant kitų nuostatų, leidžiančių suderinti reputaciją turinčio prekių ženklo suteikiamas teises su saviraiškos laisve, kai prekių ženklas nenaudojamas jo savininko prekėms ar paslaugoms žymėti, sąvoka „tinkama priežastis“ turi būti naudojamasi kaip mechanizmu, padedančiu įvykdyti nagrinėjamų pagrindinių teisių apsaugos reikalavimus.
107. Šiuo klausimu norėčiau pažymėti, kad saviraiškos laisvės įgyvendinimas savaime nėra „tinkama priežastis“. Atvirkščiai, tie patys
pagrindai, dėl kurių derinant šią laisvę su kitų asmenų teisėmis pirmenybė teikiama šios laisvės apsaugai, gali būti pagrįstai laikomi tokia
priežastimi.
108. Taigi į pirmą prejudicinio klausimo dalį siūlau atsakyti taip: sąvokos „tinkama priežastis“, kaip ji suprantama pagal Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktą ir Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą, vartojimas gali būti laikomas mechanizmu, leidžiančiu įvykdyti Chartijos 11 straipsniu garantuojamos saviraiškos laisvės apsaugos reikalavimus prekių ženklų teisės srityje.
109. Dėl šios priežasties turiu išnagrinėti „tinkamos priežasties“, grindžiamos saviraiškos laisve, buvimo vertinimo kriterijus.
c)      „Tinkamos priežasties“ buvimo vertinimo kriterijai
110. Antroje prejudicinio klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, pagal kokius kriterijus galima nustatyti, kad egzistuoja „tinkama priežastis“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktą ir Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies c punktą, dėl kurios reputaciją turinčio prekių ženklo savininkas gali būti priverstas toleruoti trečiosios šalies atliekamą šio ženklo naudojimą be sutikimo politinei programai platinti ir jos žinomumui didinti.
111. Atrodo, kad aštuoni prejudiciniame klausime išvardyti „tinkamos priežasties“ vertinimo kriterijai pateikiami kaip pavyzdys, nes kai kurie iš jų neatitinka pagrindinės bylos faktinių aplinkybių(68), o prejudicinis klausimas suformuluotas atvirai („ar yra papildomų kriterijų“). Taigi dėmesį sutelksiu į svarbiausius ir būtinus dilemos, su kuria susidūrė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, sprendimo kriterijus.
112. Visų pirma Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pateiktos naudingos gairės dėl „tinkamos priežasties“ buvimo vertinimo kriterijų.
113. Sprendime Interflora ir Interflora British Unit(69) Teisingumo Teismas, išnagrinėjęs raktinių žodžių naudojimą nuorodoms internete, nusprendė, kad, kai naudojant raktinį žodį, tapatų reputaciją turinčiam prekių ženklui, internete rodoma reklama, tačiau siūlomos ne šio prekių ženklo savininko prekių ar paslaugų imitacijos, o to savininko prekėms ir paslaugoms alternatyvios prekės ir paslaugos, nekenkiant prekių ženklo reputacijai ar jo skiriamajam požymiui ir nepažeidžiant šio prekių ženklo funkcijų, toks naudojimas iš principo laikytinas sveika ir sąžininga konkurencija atitinkamoje prekių ir paslaugų rinkoje, taigi jis vyksta dėl „tinkamos priežasties“.
114. Atsižvelgdamas į tai, Teisingumo Teismas Sprendime Leidseplein Beheer ir de Vries pabrėžė, jog siekiant nustatyti, ar tai, kad trečioji šalis naudojo žymenį, panašų į reputaciją turintį prekių ženklą, iki tokio prekių ženklo paraiškos pateikimo, galima laikyti „tinkama priežastimi“, visų pirma reikia atsižvelgti į minėto žymens naudotojo ketinimą ir nustatyti, ar žymuo buvo naudotas sąžiningai(70). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad reikia nustatyti, ar žymens naudojimas nebuvo bandymas pasinaudoti atitinkamo prekių ženklo reputacija, bet buvo reikalingas jau anksčiau šį žymenį naudojusios trečiosios šalies prekių asortimentui išplėsti(71).
115. Iš šių jurisprudencijos argumentų galima padaryti dvi išvadas.
116. Pirma, trečiosios šalies ketinimas pasiekti rezultatą, kurį siekiama uždrausti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomomis išaiškinti nuostatomis, t. y. naudoti žymenį siekiant „nesąžiningai pasinaudoti“ prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo reputacija arba jiems „pakenkti“, negali būti laikomas „tinkama priežastimi“. Iš tiesų vieno iš šių pažeidimų buvimo konstatavimas lemia minėtų nuostatų taikymą, ir trečioji šalis negali išvengti jose numatytos apsaugos taikymo. Taigi žymens naudojimas siekiant pasinaudoti reputaciją turinčio prekių ženklo sėkme negali būti tinkama priežastis be jokio kito tinkamo pateisinimo.
117. Antra, toks tinkamas pateisinimas gali būti priimtinas, be kita ko, kai žymenį būtina naudoti dėl objektyviai imperatyvių priežasčių arba subjektyvių trečiosios šalies interesų, įskaitant šio naudojimo ekonominę ir komercinę svarbą. Vis dėlto tai turi būti ne absoliuti būtinybė, o priežastis, kuria, lyginant su savininko interesais ir atsižvelgiant į sektoriuje,
kuriame veikia trečioji šalis, visuotinai pripažintus elgesio standartus, pateisinama šio savininko pareiga toleruoti jo prekių ženklui tapataus ar į jį panašaus žymens naudojimą.
118. Be to, kaip nurodžiau(72), vertinant, ar yra „tinkama priežastis“, kuri taip pat grindžiama naudojimusi saviraiškos laisve, siekiama rasti pusiausvyrą tarp šios laisvės ir reputaciją turinčio prekių ženklo savininko teisių.
119. Pagal EŽTT jurisprudenciją, susijusią su nuosavybės teisės ir saviraiškos laisvės derinimu, ypač svarbus kriterijus yra, ar ir kiek nagrinėjama išraiška prisideda prie bendrojo intereso diskusijų(73). Savo jurisprudencijoje, susijusioje su kalbos ir politinių diskusijų sritimi, EŽTT taip pat atkreipia dėmesį į saviraiškos formą ir galimą jos satyrinį pobūdį(74).
120. Šiuo atžvilgiu prejudiciniame klausime, be kita ko, minima laisvė reikšti politines pažiūras ir politinė parodija, o tai gali reikšti, kad Vrijheidsfonds pasinaudojo šiomis saviraiškos formomis.
121. Iš EŽTT suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nors pagal EŽTK 10 straipsnio 2 dalį saviraiškos laisvė vargu ar gali būti ribojama politinių diskusijų ir bendrojo intereso klausimų srityse, susitariančiosios valstybės, reglamentuodamos saviraiškos laisvę komercinės veiklos srityje, turi didelę diskreciją, bet jos apimtis turi būti apribota, kai kalbama ne apie griežtai „komercinę“ asmens išraišką, o apie jo dalyvavimą diskusijoje, susijusioje su bendruoju interesu(75).
122. Tiesa, kad politinė programa, platinama naudojant IKEA priklausančius prekių ženklus, susijusi su labai jautria tema, t. y. vienos iš valstybių narių prieglobsčio ir imigracijos politika, kuri teisėtai domina visuomenę.
123. Vis dėlto IKEA ieškinys susijęs ne su politinės programos turiniu, o su šios programos platinimu naudojant jos prekių ženklus. Taigi, vertinimas, kurį nacionalinis teismas turi atlikti siekdamas nustatyti, ar pagrindinėje byloje yra „tinkama priežastis“, susijęs ne su pačia politine programa, o su reputaciją turinčius prekių ženklus atitinkančio žymens naudojimu siekiant padidinti šios programos ir ją siūlančios politinės partijos matomumą.
124. Atsižvelgiant į tai ir su išlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, IKEA priklausančių prekių ženklų naudojimas nebuvo pateisinamas indėliu į bendrojo intereso diskusijas. Iš tikrųjų diskusijos dėl prieglobsčio ir imigracijos politikos visiškai nesusijusios su nagrinėjamais prekių ženklais, jų savininku ar jo prekėmis. Be to, atrodo, kad ši diskusija susijusi su klausimu, kuris, kaip per posėdį teigė IKEA, prieštarauja jos politiniam neutralumui. Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad trečioji šalis, siekianti remtis „tinkama priežastimi“, privalo įrodyti, kad žodžių junginys, grindžiamas tam tikro žymens naudojimu kalbos ir politinių diskusijų srityje, yra nukreiptas į prekių ženklą, jo savininką arba jo prekes ar paslaugas, arba kad pats savininkas savo ankstesniais veiksmais įsitraukė į nagrinėjamas bendrojo intereso diskusijas.
125. Dėl reputaciją turinčio prekių ženklo savininko ir trečiosios šalies, naudojančios šiam ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį, konkurencinių santykių, kurie yra vienas iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų kriterijų, laikausi nuomonės, kad saviraiškos laisvės apribojimai, susiję su įvairių politinės arenos dalyvių diskusijomis, turi būti numatyti su didžiausiomis išlygomis. Iš tikrųjų konkurencija tarp politinių partijų yra natūrali ir apima priešininkų išdėstytų teiginių kritiką. Kita vertus, man atrodo, kad sunkiau suteikti tokio paties lygio apsaugą politinio subjekto veiksmams, kuriais siekiama į diskusijas įtraukti politiškai neutralų subjektą, siekiant akcentuoti jo paties žinią.
126. Prekių ženklo, kuriuo remiamasi, žinomumas, kuriuo taip pat remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, negali tapti pagrindas paneigti šią išvadą. Tiesa, kad pagal EŽTT jurisprudenciją kuria remiasi Vrijheidsfonds, didelių įmonių veiksmai neišvengiamai ir sąmoningai susilaukia nuodugnios analizės, o leidžiamos kritikos jų atžvilgiu ribos yra platesnės. Vis dėlto, viena vertus, ši jurisprudencija susijusi su situacijomis, kai tam tikri teiginiai adresuojami tam tikrai didelei įmonei. Kita vertus, EŽTT taip pat pripažįsta, kad egzistuoja konkuruojantis interesas apsaugoti įmonių komercinę sėkmę ir gyvybingumą individų ir apskritai ekonominės gerovės labui(76). Taigi, prekių ženklo žinomumas, kurį lemia savininko komercinės pastangos, negali būti naudojamas kaip argumentas, silpninantis šiam prekių ženklui teikiamą apsaugą.
127. Šiomis aplinkybėmis galimas saviraiškos, grindžiamos reputaciją turinčius prekių ženklus atitinkančių žymenų naudojimu siekiant skleisti politinę programą, nesusijusią su šiais prekių ženklais, jų savininku arba jo prekėmis ir paslaugomis, prisidėjimas prie viešojo intereso diskusijų, atsižvelgiant į šio savininko interesą, negali būti svarbesnis už tai, kad šis naudojimas turi būti suvokiamas kaip bandymas pasinaudoti reputaciją turinčio prekių ženklo sėkme siekiant apginti savo interesus. Tokiai saviraiškos formai negali būti taikoma sustiprinta apsauga, suteikiama įgyvendinant laisvę, kuria prisidedama prie bendrojo intereso diskusijų, ir ji, nesant kito tinkamo pateisinimo, negali būti laikoma naudojimu dėl tinkamos priežasties.
128. Galiausiai, grįžtant prie sąvokos „politinė parodija“ ir potencialiai satyrinio žymens naudojimo svarbos, dera pažymėti, kad ši sąvoka yra aprašomojo pobūdžio ir neturi savarankiškos teisinės reikšmės. Atrodo, kad sąvoka „politinė parodija“ reiškia žymens naudojimą, pirma, parodijos forma ir, antra, politinių diskusijų kontekste.
129. Šiuo klausimu reikia pasakyti, kad, pirma, iš EŽTT jurisprudencijos saviraiškos laisvės srityje(77) ir iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos autorių teisių srityje(78) matyti, jog parodija turi du esminius požymius: pirma, joje minimas egzistuojantis kūrinys, kartu parodant juntamus skirtumus nuo jo, antra, ja išreiškiamas humoras arba pajuoka. Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar Vrijheidsfonds naudojami žymenys pastebimai skiriasi nuo IKEA prekių ženklų ir ar jų humoristinis pobūdis susijęs su šios asociacijos pastangomis ar su šių žymenų naudojimo kontekstu, o gal
Vrijheidsfonds pateikė satyrinę nuomonę apie šią bendrovę ar jos gaminius.
130. Antra, reikia atsižvelgti į tai, kad, kiek tai susiję su konkuruojančiomis teisėmis, net teiginiai, kuriais prisidedama prie viešojo intereso diskusijų, turi atitikti teisingo nuosaikumo reikalavimą. Vis dėlto perdėjimą (hiperbolizavimą) ar realybės iškreipimą galima pateisinti parodiniu šių teiginių pobūdžiu. Žvelgiant iš šios perspektyvos, kriterijus, susijęs su galimu satyriniu žymens naudojimo pobūdžiu, yra papildomas, palyginti su kriterijumi, susijusiu su prisidėjimu prie viešojo intereso diskusijos: šiai išraiškai būdingą hiperboliškumą galima pateisinti parodine išraiškos forma, grindžiama žymens naudojimu prisidedant prie tokios diskusijos.
131. Dėl išsamumo norėčiau pažymėti, kad kiti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyti kriterijai, t. y. žymens naudojimo apimtis ir jo žalingumo laipsnis, yra susiję ne su „tinkamos priežasties“ buvimu, o su teisių į prekių ženklą pažeidimu, todėl buvo aptarti ankstesnėse analizės stadijose.
132. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į prejudicinio klausimo antrą dalį atsakyti: reputaciją turinčio prekių ženklo savininkas negali būti įpareigotas dėl „tinkamos priežasties“, nesant kito tinkamo pateisinimo, toleruoti trečiosios
šalies atliekamą jo prekių ženklui tapataus arba į jį panašaus žymens naudojimą, kai galimas prekių ženklo prisidėjimas prie viešojo intereso diskusijų nėra svarbesnis už aplinkybę, kad šis naudojimas turi būti suprantamas kaip bandymas pasinaudoti reputaciją turinčio prekių ženklo sėkme tam tikrai politinei programai platinti ir jos žinomumui didinti. Taip yra tuo atveju, kai šioje programoje neužsimenama apie klausimus, susijusius su šiuo prekių ženklu, jo savininku arba jo prekėmis ar paslaugomis.
V.      Išvada
133. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Nyderlandų kalba bylas nagrinėjantis Briuselio komercinių bylų teismas, Belgija) pateiktą prejudicinį klausimą:
Sąvokos „tinkama priežastis“, kaip ji suprantama pagal 2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2436 valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 10 straipsnio 2 dalies c punktą ir 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo 9 straipsnio 2 dalies c punktą, vartojimas gali būti laikomas mechanizmu, padedančiu įvykdyti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 11 straipsniu garantuojamos saviraiškos laisvės apsaugos reikalavimus prekių ženklų teisės srityje.
Reputaciją turinčio prekių ženklo savininkas negali būti įpareigotas dėl „tinkamos priežasties“, nesant kito tinkamo pateisinimo, toleruoti trečiosios
šalies atliekamą jo prekių ženklui tapataus ar į jį panašaus žymens naudojimą, kai galimas prekių ženklo prisidėjimas prie viešojo intereso diskusijų nėra svarbesnis už aplinkybę, kad šis naudojimas turi būti suprantamas kaip bandymas pasinaudoti reputaciją turinčio prekių ženklo sėkme tam tikrai politinei programai platinti ir jos žinomumui didinti. Taip yra tuo atveju, kai šioje programoje neužsimenama apie klausimus, susijusius su šiuo prekių ženklu, jo savininku arba jo prekėmis ar paslaugomis.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 336, 2015, p. 1).
3      2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 154, 2017, p. 1).
4      2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos (OL L 376, 2006, p. 21).
5      2005 m. vasario 25 d. Hagoje Belgijos Karalystės, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir Nyderlandų Karalystės pasirašyta konvencija.
6      Iš Vrijheidsfonds rašytinių pastabų matyti, kad ši politinė partija yra juridinio asmens statuso neturinti de facto asociacija, todėl ieškinys pagrindinėje byloje buvo pareikštas, be kita ko, visiems šios de facto asociacijos nariams atstovaujantiems fiziniams asmenims.
7      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė dokumento, kuriame minimas šis pasiūlymas, vis dėlto pažymiu, kad iš 2014 m. vasario 25 d. Europos Parlamento teisėkūros rezoliucijos dėl pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL C 285, 2017, p. 262) matyti, jog po pirmojo svarstymo Parlamentas buvo pasiūlęs iš dalies pakeisti 14 straipsnį „Prekių ženklo poveikio apribojimas“, kad prie prekių ženklo savininko išimtinės teisės išimčių būtų priskirtas trečiosios šalies vykdomas jo naudojimas „parodijos, meninės išraiškos, kritikos ar komentaro tikslais“.
8      2014 m. vasario 6 d. Sprendimas Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 45 ir 46 punktai).
9      2019 m. spalio 14 d. sprendimas (byla A 2018/1).
10      2009 m. kovo 24 d. nutartis (C‑525/06, EU:C:2009:179, 10 ir 11 punktai).
11      Žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, 89 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
12      2009 m. kovo 24 d. nutartis (C‑525/06, EU:C:2009:179, 10 ir 11 punktai).
13      2009 m. kovo 24 d. Nutartis Nationale Loterij (C‑525/06, EU:C:2009:179, 8 ir 9 punktai).
14      Šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 43 punktas).
15      Šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Interflora ir Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, 37 ir 38 punktai).
16      Žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 39 punktas).
17      Šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 18 d. Sprendimą L’Oréal ir kt. (C‑487/07, EU:C:2009:378, 39–41 punktai).
18      Šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 41–43 punktai).
19      Žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 44 punktas).
20      Žr. šios išvados 63 ir 67 punktus.
21      Žr. Bochaczewski, M., „Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion?“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, 2020, p. 858. Šiuo klausimu taip pat žr. Todorski, T., „The Concept of “due Cause” and its Role in Safeguarding Fundamental Rights under EU Trade Mark Law: How Should the CJEU rule in IKEA, C‑298/23?“, Journal of Intellectual Property Law and Practice, 2024, 19 t., Nr. 11, p. 814. Šis autorius, neginčydamas to, kad sąlyga, susijusi su žymens naudojimu vykdant komercinę veiklą, gali padėti suderinti teisę į nuosavybę ir saviraiškos laisvę, laikosi nuomonės, jog šis prisidėjimas yra nepakankamas, norint išspręsti visas šioje srityje kylančias problemas.
22      Žr. Bochaczewski, M., „Conflicts Between Trade Mark Rights and Freedom of Expression Under EU Trade Mark Law: Reality or Illusion ?“, op. cit., p. 861–867, ir Jacques, S., „The EU Trade Mark System’s lost Sense of Humour“, Intellectual Property Quaterly, 2024, Nr. 1, p. 20.
23      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis ieškinys taip pat grindžiamas nacionalinės teisės nuostatomis dėl civilinės atsakomybės ir nesąžiningos konkurencijos bei Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalies c punktu ir 17 straipsnio 2 dalimi. Pagal pastarąją nuostatą šis reglamentas nekliudo imtis valstybių narių įstatymų numatytų veiksmų prieš ES prekių ženklą, ypač civilinės atsakomybės ir nesąžiningos konkurencijos atvejais.
24      Pagal šią konstatuojamąją dalį „[Direktyva 2015/2436] neturėtų panaikinti galimybės prekių ženklams taikyti kitas nei valstybių narių prekių ženklų teisės aktų nuostatas, pvz., reguliuojančias nesąžiningą konkurenciją, civilinę atsakomybę arba vartotojų teisių apsaugą“.
25      Šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, 31 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:212, 34 punktas).
26      Šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Robelco (C‑23/01, EU:C:2002:706, 34 ir 35 punktai).
27      Šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 19 d. Sprendimą TSN ir AKT (C‑609/17 ir C‑610/17, EU:C:2019:981, 53 punktas).
28      Žr. šios išvados 121 punktą.
29      Dėl šios asociacijos ir šios politinės partijos taip pat žr. 2014 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Deckmyn ir Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, 7 punktas).
30      2015 m. liepos 16 d. Sprendimas
TOP Logistics ir kt. (C‑379/14, EU:C:2015:497, 43 punktas).
31      2020 m. balandžio 30 d. Sprendimas A (Intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas importuojant guolius) (C‑772/18, EU:C:2020:341, 23 punktas).
32       2011 m. liepos 12 d. Sprendimas L’Oréal ir kt. (C‑324/09, EU:C:2011:474, 54 punktas), taip pat 2020 m. balandžio 30 d. Sprendimas A (Intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas importuojant guolius) (C‑772/18, EU:C:2020:341, 23 punktas).
33      2008 m. gruodžio 9 d. sprendimas (C‑442/07, EU:C:2008:696).
34      Žr. Direktyvos 2015/2436 19 straipsnio 1 dalį ir Reglamento 2017/1001 18 straipsnio 1 dalį.
35      Žr. šios išvados 59 punktą.
36      2008 m. gruodžio 9 d. Sprendimas Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, 24 punktas).
37      2008 m. gruodžio 9 d. Sprendimas Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, 16 ir 17 punktai).
38      2008 m. gruodžio 9 d. Sprendimas Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, 19 punktas).
39      Šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Leno Merken (C‑149/11, EU:C:2012:816, 29 punktas).
40      Žr. šios išvados 55 punktą.
41      Šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 9 d. Sprendimą Verein Radetzky-Orden (C‑442/07, EU:C:2008:696, 18 punktas).
42      Žr. 2020 m. balandžio 30 d. Sprendimą A (Intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas importuojant guolius) (C‑772/18, EU:C:2020:341, 27 punktas).
43      Žr. 2009 m. vasario 19 d. Nutartį UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, 47–51 punktai), taip pat 2011 m. liepos 12 d. Sprendimą L’Oréal ir kt.(C‑324/09, EU:C:2011:474, 91 punktas) ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, 32 punktas).
44      Nors ši sąlyga nebuvo aiškiai numatyta teisės aktuose, galiojusiuose iki Direktyvos 2015/2436 ir Reglamento 2017/1001, ir nors dabartinė jos redakcija buvo įtvirtinta Reglamentu 2015/2424, ji buvo taikoma ir šiems aktams galiojant. Šiuo klausimu žr. 2009 m. vasario 19 d. Nutartį UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, 42 punktas).
45      1999 m. vasario 23 d. Sprendimas BMW (C‑63/97, EU:C:1999:82, 20 punktas).
46      Žr. šios išvados 58 punktą.
47      Šiuo klausimu taip pat žr. 2008 m. birželio 12 d. Sprendimą O2 Holdings ir O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, 34 punktas).
48      Žr. 2010 m. kovo 23 d. Sprendimą (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, 61 ir 65 punktai).
49      Žr. Direktyvos 2015/2436 19 konstatuojamąją dalį ir Reglamento 2017/1001 13 konstatuojamąją dalį.
50      Žr., be kita ko, 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Céline (C‑17/06, EU:C:2007:497, 22 ir 23 punktai).
51      Tokios situacijos negalima prilyginti situacijai, kai reklamuotojas lyginamojoje reklamoje, kuria siekia populiarinti savo prekes ar paslaugas, konkurento prekių ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį naudoja konkurento siūlomoms prekėms ar paslaugoms identifikuoti. Iš tikrųjų ši situacija laikoma naudojimu paties reklamuotojo prekėms ar paslaugoms žymėti. Žr. 2008 m. birželio 12 d. Sprendimą O2 Holdings ir O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, 35 ir 36 punktai).
52      Žr. šios išvados 70 punktą.
53      Šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą T-Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, 28 punktas).
54      Žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 28 punktas).
55      Žr. 2018 m. gegužės 30 d. Sprendimą Tsujimoto / EUIPO (C‑85/16 P ir C‑86/16 P, EU:C:2018:349, 90 punktas).
56      Žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 45 punktas).
57      2007 m. sausio 11 d. EŽTT sprendimas Anheuser-Busch Inc. prieš Portugaliją (CE:ECHR:2007:0111JUD007304901).
58      Žr., be kita ko, 1994 m. vasario 24 d. EŽTT sprendimą Coca prieš Ispaniją (CE:ECHR:1994:0224JUD001545089, 35 punktas).
59      Šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 45 punktas). Neaišku, ar, be savininko ir jo prekių ženklo ryšio, prekių ženklo reputacija ir skiriamasis požymis taip pat saugomi pagal Chartijos 17 straipsnio 2 dalį. Vis dėlto iš EŽTK 10 straipsnio 2 dalies matyti, kad, derinant esamus interesus, reikia saviraiškos laisvę derinti su „kitų asmenų teisėmis“, kurios nebūtinai turi būti saugomos kaip pagrindinės teisės.
60      Žr., be kita ko, 2012 m. vasario 7 d.
EŽTT sprendimą Axel Springer AG prieš Vokietiją (CE:ECHR:2012:0207JUD003995408, 78–84 punktai).
61      Iš 2014 m. vasario 25 d. teisėkūros rezoliucijos matyti, kad po pirmojo svarstymo Parlamentas buvo pasiūlęs iš dalies pakeisti 14 straipsnį „Prekių ženklo poveikio apribojimas“, kad tarp prekių ženklo savininko išimtinės teisės išimčių būtų įtrauktas trečiosios
šalies jo naudojimas „parodijos, meninės išraiškos, kritikos ar komentaro tikslais“.
62      Žr. 2014 m. vasario 25 d. Europos Parlamento teisėkūros rezoliuciją dėl pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento, kuriuo iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (COM(2013)161 – C7-0087/2013 – 2013/0088(COD)). Šis apribojimas buvo susijęs su prekių ženklo naudojimu siekiant identifikuoti ar nurodyti tam tikras prekes ar paslaugas kaip prekių ženklo savininkui priklausančias prekes ar paslaugas, ypač kai jis naudojamas „parodijos, meninės raiškos, kritikos ar komentaro tikslais“.
63      2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230).
64      Žr. šios išvados 58 ir 70 punktus.
65      Žr. Reglamento 2017/1001 21 konstatuojamąją dalį ir Direktyvos 2015/2436 27 konstatuojamąją dalį.
66      Žr. 2020 m. vasario 27 d. Sprendimą Constantin Film Produktion / EUIPO (C‑240/18, EU:C:2020:118, 56 punktas).
67      Žr., be kita ko, Sosnitza, O., leidinyje Hildebrandt, U., Sosnitza, O. (leid.), EU Trade Mark Regulation: Article-by-Article Commentary, Munich, 2023, Beck – Hart, p. 316.
68      Pavyzdžiui, kalbant apie kriterijų, susijusį su „originalia išraiška“, pažymėtina, kad Vrijheidsfonds naudoti žymenys pastebimai nesiskyrė nuo IKEA priklausančių prekių ženklų.
69      2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimas
Interflora ir Interflora British Unit  (C‑323/09, EU:C:2011:604, 91 punktas).
70      Žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 53–56 ir 60 punktai).
71      Šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Leidseplein Beheer ir de Vries (C‑65/12, EU:C:2014:49, 58 ir 59 punktai).
72      Žr. šios išvados 92 punktą.
73      Žr. 2013 m. sausio 10 d. EŽTT sprendimą Ashby Donald ir kt. prieš Prancūziją (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, 39–42 punktai) ir 2013 m. vasario 19 d. EŽTT sprendimą Neij ir Sunde Kolmisoppi prieš Švediją (CE:ECHR:2013:0219DEC004039712). Šiuo klausimu, kiek tai susiję su šia jurisprudencija, žr. Spielmann, D., „Copyright in a ‘human rights context’“ leidinyje D. Edward, A. Komninos
ir J. MacLennan, Ian S. Forrester – A Scot without Borders – Liber Amicorum, 1 t., Concurrences Review, Niujorkas, 2015, 264–267 ir 269 psl.
74      Iš EŽTT jurisprudencijos, susijusios su priimtinais saviraiškos laisvės apribojimais, matyti, kad tam tikros saviraiškos formos pripažinimas parodija turi svarbią reikšmę EŽTT jurisprudencijoje, susijusioje su leistinais saviraiškos laisvės ribojimais. EŽTT teigimu, karikatūra ir parodija yra meninės raiškos ir socialinio komentaro formos, kuriomis, perdedant ir iškreipiant realybę, natūraliai siekiama provokuoti ir kurstyti. Dėl šios priežasties reikia ypač daug dėmesio skirti bet kokiam kišimuisi į atlikėjo – ar bet kurio kito asmens – teisę reikštis naudojantis šiomis formomis. Šiuo klausimu žr. 2013 m. kovo 14 d. EŽTT sprendimą Eon prieš Prancūziją (ECLI:CE:ECHR:2013:0314JUD002611810, 58–60 punktai) ir 2016 m. lapkričio 22 d. EŽTT sprendimą Grebneva ir Alisimchik prieš Rusiją (CE:ECHR:2016:1122JUD000891805, 64 punktas).
75      Žr. 2013 m. sausio 10 d. EŽTT sprendimą Ashby Donald ir kiti prieš Prancūziją (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, 39 punktas).
76      Žr. 2005 m. vasario 15 d. EŽTT sprendimą Steel ir Morris prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2005:0215JUD006841601, 94 punktas).
77      Pavyzdžiui, 2024 m. gruodžio 3 d.
Sprendime Yevstifeyev prieš Rusiją (CE:ECHR:2024:1203JUD000022618, 55 ir 56 punktai) EŽTT parodija pripažino tam tikrą išraiškos formą, kuri apėmė svarbius vaizdo įrašo sudėties elementus ir kurioje, panaudojant satyrą, buvo tyčiojamasi iš šiuo vaizdo įrašu perduotos žinios.
78      Žr. 2014 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Deckmyn ir Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, 20 punktas).