TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1974 m. gruodžio 4 d.(*)„Viešoji tvarka“Byloje 41/74_dėl Anglijos High Court of Justice Chancery Division pagal EEB sutarties 177 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje tarpYvonne Van DuynirHome Officedėl
EEB sutarties 48 straipsnio ir 1964 m. vasario 25 d.
Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir
gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos,
visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo (OL,
1964 m. balandžio 4 d., p. 850) 3 straipsnio
išaiškinimo_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas R. Lecourt, kolegijų pirmininkai
C. Ó. Dálaigh ir A. J. Mackenzie Stuart,
teisėjai A. M. Donner, R. Monaco,
J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
H. Kutscher ir M. Sørensen (pranešėjas)_generalinis advokatas H. Mayras_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimą1        1974 m. kovo 1 d. Vice chancellor sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo birželio 13 d., Chancery Division of the High Court of Justice of England,
remdamasis EEB sutarties 177 straipsniu, pateikė tris klausimus,
susijusius su tam tikrų Bendrijos teisės nuostatų darbuotojų judėjimo
laisvės srityje išaiškinimu.2        Šie
klausimai buvo pateikti nagrinėjant ieškinį, kurį pareiškė Nyderlandų
pilietė Home Office dėl to, kad jai buvo atsisakyta išduoti
leidimą įvažiuoti į Jungtinę Karalystę, kur ji būtų įsidarbinusi
„Scientologijos bažnyčios“ (Church of scientology) sekretore. 3        Jai
buvo atsisakyta išduoti leidimą įvažiuoti remiantis Jungtinės
Karalystės vyriausybės politika minėtosios organizacijos, kurios veiklą
ji laiko keliančia pavojų visuomenei, atžvilgiu. Dėl pirmojo klausimo4        Pirmuoju
klausimu Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar EEB sutarties
48 straipsnis tiesiogiai taikomas ta prasme, kad jis suteikia
asmenims teises, kuriomis jie gali remtis valstybės narės teismuose. 5        48 straipsnio
1 ir 2 dalyse teigiama, jog darbuotojų judėjimo laisvė užtikrinama
ne vėliau kaip iki pereinamojo laikotarpio pabaigos ir ji reiškia, kad
„įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo bei įdarbinimo sąlygų
atžvilgiu panaikinama bet kokia valstybių narių darbuotojų
diskriminacija dėl pilietybės“.6        Šios
nuostatos nustato valstybėms narėms aiškią pareigą, dėl kurios nereikia
priimti jokio kito Bendrijos institucijų arba valstybių narių akto ir
kuri nepalieka joms jokios diskrecijos ją įgyvendinti.7        3 dalis,
apibrėždama teises, kurias suteikia darbuotojų judėjimo laisvės
principas, numato jų apribojimus, pateisinamus viešosios tvarkos,
visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais. Šių
apribojimų taikymą prižiūri teismai, kad valstybės narės galimybė
remtis šiais apribojimais netrukdytų 48 straipsnio nuostatoms,
įtvirtinančioms darbuotojų judėjimo laisvės principą, suteikti asmenims
teises, kuriomis jie gali remtis teismuose ir kurias nacionaliniai
teismai turi ginti.8        Taigi į užduotą klausimą reikia atsakyti teigiamai. Dėl antrojo klausimo9        Antruoju
klausimu Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar 1964 m. vasario
25 d. Tarybos direktyva (64/221) dėl užsienio piliečių judėjimui ir
gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos,
visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo, yra tiesiogiai
taikoma ta prasme, kad ji suteikia asmenims teises, kuriomis jie gali
remtis valstybės narės teismuose.10      Iš
sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia tai, kad
iš visų direktyvos nuostatų nagrinėjama tik 3 straipsnio
1 dalis, kuri numato, kad „priemonės, kurių buvo imtasi viešosios
tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, grindžiamos išimtinai tam
tikro asmens asmeniniu elgesiu“.11      Jungtinė
Karalystė tvirtina, jog Sutarties 189 straipsnyje skiriamas
reglamento, direktyvos ir sprendimo poveikis, todėl reikia manyti, jog
Taryba, priimdama ne reglamentą, o direktyvą, siekė, kad šis aktas
turėtų kitokį nei reglamento poveikį, ir todėl nebūtų tiesiogiai
taikomas.12      Nors
pagal 189 straipsnio nuostatas reglamentai taikomi tiesiogiai, ir
todėl pagal savo pobūdį jie gali turėti tiesioginį poveikį, tai
nereiškia, kad šiame straipsnyje numatytos kitos aktų kategorijos
niekada negali turėti analogiško poveikio. Su
189 straipsniu direktyvai pripažintu įpareigojančiu poveikiu būtų
nesuderinama tai, jog atitinkamiems asmenims iš esmės būtų atimta
galimybė remtis direktyvoje nustatyta pareiga. Ypač
tais atvejais, kai Bendrijos institucijos direktyva įpareigoja
valstybes nares imtis konkrečių veiksmų, tokio akto veiksmingumas būtų
susilpnintas, jeigu asmenims būtų užkertamas kelias juo remtis
nacionaliniuose teismuose, o šiems – atsižvelgti jį kaip į Bendrijos
teisės elementą. 177 straipsnis, kuris
leidžia nacionaliniams teismams kreiptis į Teisingumo Teismą dėl visų,
nedarant jokio skirtumo, Bendrijos institucijų aktų galiojimo ir
aiškinimo, be kita ko, reiškia, kad asmenys gali remtis šiais aktais
nacionaliniuose teismuose. Kiekvienu atveju
reikia išnagrinėti, ar nagrinėjamos nuostatos pobūdis, bendra struktūra
ir formuluotė gali turėti tiesioginį poveikį valstybių narių ir asmenų
santykiams.13      Direktyvos
64/221 3 straipsnio 1 dalimi, numatančia, jog priemonės,
kurių buvo imtasi viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais,
grindžiamos išimtinai tam tikro asmens asmeniniu elgesiu, siekiama
apriboti diskreciją, kurią nacionalinės teisės aktai paprastai suteikia
užsieniečių įvažiavimo ir išsiuntimo srityje kompetentingoms valdžios
institucijoms.Viena vertus, ši nuostata
nustato pareigą, kuriai netaikoma jokia išimtis ar sąlyga ir kurios
pobūdis nereikalauja, kad Bendrijos institucijos arba valstybės narės
priimtų aktus. Kita vertus, kadangi
valstybės narės, taikydamos sąlygą, leidžiančią nukrypti nuo vieno iš
pagrindinių Sutarties principų asmenų atžvilgiu, privalo neatsižvelgti į
asmeniniam elgesiui nebūdingus veiksnius, teisinis saugumas reikalauja,
kad suinteresuotieji asmenys galėtų remtis šia pareiga, nepaisant to,
kad ji numatyta norminiame akte, kuris visas savaime neturi tiesioginio
poveikio.14      Jeigu
kyla klausimų dėl šios nuostatos prasmės arba tikslios taikymo srities
aiškinimo, juos gali išspręsti teismai, taip pat atsižvelgdami į
Sutarties 177 straipsnyje numatytą procedūrą.15      Todėl
į užduotą klausimą reikia atsakyti taip: 1964 m. vasario
25 d. Tarybos direktyvos 64/221 3 straipsnio 1 dalis
suteikia asmenims teises, kuriomis jie gali remtis valstybės narės
teismuose ir kurias šie privalo ginti. Dėl trečiojo klausimo16      Trečiuoju
klausimu Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar Sutarties
48 straipsnis ir Direktyvos 64/221 3 straipsnis turi būti
aiškinami taip:„kai valstybė narė vykdo jai
nustatytą pareigą priemonę, kurios ji imasi viešosios tvarkos
sumetimais, grįsti išimtinai atitinkamo asmens asmeniniu elgesiu, ji
turi teisę laikyti asmeniniu elgesiu:a)      tai,
kad šis asmuo yra arba buvo grupės ar organizacijos, kurios veiklą
valstybė narė laiko prieštaraujančia bendrajam interesui, tačiau šios
valstybės narės įstatymai jos nedraudžia, narys;b)      tai,
kad suinteresuotasis asmuo ketina vykdyti veiklą šioje valstybėje
narėje veikiančioje tokioje grupėje ar organizacijoje, nors tos
valstybės narės piliečiams, norintiems vykdyti analogišką veiklą tokioje
grupėje ar organizacijoje, nėra taikomi jokie apribojimai.“17      Pirmiausia
reikia išnagrinėti, ar narystė grupėje ar organizacijoje gali pati
savaime būti laikoma asmeniniu elgesiu Direktyvos 64/221
3 straipsnio prasme. Nors tiesa, jog
praeityje nutraukta narystė negali pateisinti atsisakymo
suinteresuotajam asmeniui leisti naudotis teise laisvai judėti
Bendrijoje, nepaisant to, esama narystė, kuri pasireiškia dalyvavimu
grupės ar organizacijos veikloje, taip pat jos tikslų ir siekių rėmimu,
gali būti laikoma suinteresuotojo asmens laisvanorišku veiksmu, ir todėl
traktuojama kaip asmeninio elgesio dalis minėtosios nuostatos prasme. 18      Teisingumo
Teismui pateiktas klausimas iškelia kitą problemą: kokią svarbą reikia
suteikti tam, kad nagrinėjamos organizacijos veikla, kurią valstybė narė
laiko prieštaraujančia bendrajam interesui, vis dėlto nėra uždrausta
pagal nacionalinės teisės aktus. Šiuo
atžvilgiu reikia pažymėti, jog viešosios tvarkos sąvoka Bendrijos
kontekste, būtent kaip nukrypimo nuo pagrindinio darbuotojų judėjimo
laisvės principo pateisinimas, turi būti aiškinama griežtai, kad
kiekviena valstybė narė negalėtų vienašališkai be Bendrijos institucijų
kontrolės nustatyti jos taikymo srities.Vis
dėlto konkrečios aplinkybės, kurios galėtų pateisinti rėmimąsi
viešosios tvarkos sąvoka, gali skirtis įvairiose šalyse bei skirtingu
laikotarpiu ir kad todėl kompetentingoms nacionalinėms valdžios
institucijoms šiuo atžvilgiu būtina suteikti diskreciją Sutarties
nustatytose ribose.19      Iš
to išplaukia, jog valstybė narė, kurios kompetentingos valdžios
institucijos aiškiai apibrėžė savo poziciją konkrečios organizacijos
veiklos, apibūdindamos kaip keliančia pavojų visuomenei, atžvilgiu ir
kuri ėmėsi administracinių priemonių sukliudyti šiai veiklai, neprivalo
įstatymais jos uždrausti, kad galėtų remtis viešosios tvarkos sąvoka,
jeigu manoma, jog esamomis aplinkybėmis tokia priemonė netinkama.20      Teisingumo
Teismui pateiktas klausimas galiausiai kelia problemą: ar valstybei
narei leidžiama viešosios tvarkos sumetimais drausti kitos valstybės
narės piliečiui jos teritorijoje užsiimti atlygintina veikla grupėje
arba organizacijoje, jeigu jokie analogiški apribojimai netaikomi jos
pačios piliečiams.21      Šiuo
klausimu Sutartis, įtvirtindama darbuotojų judėjimo laisvės
nediskriminuojant valstybių narių piliečių principą, 48 straipsnio
3 dalyje nustato iš jo išplaukiančių teisių apribojimus,
pateisinamus viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės
sveikatos sumetimais. Pagal minėtąją
nuostatą šie apribojimai gali būti taikomi, be kita ko, teisei priimti
faktiškai pateiktus darbo pasiūlymus, teisei šiuo tikslu laisvai judėti
valstybių narių teritorijoje ir teisei apsigyventi bet kurioje
valstybėje narėje siekiant ten dirbti. Minėtų
apribojimų poveikis yra tas, kad kitos valstybės narės piliečiui gali
būti atsisakyta išduoti leidimą įvažiuoti į valstybės narės teritoriją
ir apsigyventi toje teritorijoje visais atvejais, kai šie apribojimai
taikytini. 22      Kita
vertus, tarptautinės teisės principas, kurio atžvilgiu EEB sutartis
negali būti laikoma jį pažeidžiančia santykiuose tarp valstybių narių,
neleidžia valstybei atsisakyti savo pačios piliečiams suteikti teisę
įvažiuoti į jos teritoriją ir ten apsigyventi.23      Iš
to išplaukia, jog valstybė narė viešosios tvarkos sumetimais prireikus
gali neleisti kitos valstybės narės piliečiui pasinaudoti darbuotojų
judėjimo laisvės principu siekiant užsiimti tam tikra atlygintina
veikla, nors ji nenustato analogiško apribojimo savo pačios piliečiams.24      Todėl
į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: EEB sutarties
48 straipsnis ir Direktyvos 61/221 3 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinami taip, kad valstybė narė, taikydama apribojimus,
grindžiamus viešosios tvarkos sumetimais, gali kaip į suinteresuotojo
asmens asmeninį elgesį atsižvelgti į tai, kad tas asmuo yra grupės arba
organizacijos, kurios veiklą valstybė narė laiko keliančia pavojų
visuomenei, nors ši veikla nėra uždrausta, narys, net jeigu tos
valstybės narės piliečiams, norintiems užsiimti analogiška veikla,
kurios ketina imtis kitos valstybės narės pilietis tose pačiose grupėse
arba organizacijose, netaikomas joks apribojimas. Dėl bylinėjimosi išlaidų25      Jungtinės
Karalystės ir Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė Teisingumo
Teismui pastabas, patirtos bylinėjimosi išlaidos negali būti atlygintos.
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos
šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą
turi spręsti pastarasis teismas.Remdamasis šiais motyvais, TEISINGUMO TEISMAS, priimdamas sprendimą dėl jam High Court of Justice 1974 m. kovo 1 d. sprendimu pateiktų klausimų, nusprendžia:1.      EEB
sutarties 48 straipsnis veikia tiesiogiai valstybių narių
teisinėse sistemose ir suteikia asmenims teises, kurias privalo ginti
nacionaliniai teismai.2.      1964 m.
vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221 dėl užsienio piliečių
judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios
tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo
3 straipsnio 1 dalis suteikia asmenims teises, kuriomis jie
gali remtis valstybės narės teismuose ir kurias šie privalo ginti.3.      EEB
sutarties 48 straipsnis ir Direktyvos 61/221 3 straipsnio
1 dalis turi būti aiškinami taip: valstybė narė, taikydama
apribojimus, pateisinamus viešosios tvarkos sumetimais, gali kaip į
suinteresuotojo asmens asmeninį elgesį atsižvelgti į tai, kad asmuo yra
grupės arba organizacijos, kurios veiklą valstybė narė laiko keliančia
pavojų visuomenei, nors ši veikla nėra uždrausta, narys, net jeigu tos
valstybės narės piliečiams, norintiems užsiimti analogiška veikla,
kurios ketina imtis kitos valstybės narės pilietis tose pačiose grupėse
arba organizacijose, netaikomas joks apribojimas.LecourtO Dálaigh Mackenzie StuartDonner MonakoMertens de WilmarsPescatoreKutscherSørensenPaskelbta 1974 m. gruodžio 4 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       R. Lecourt* Proceso kalba: anglų.