62024CJ0018
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. sausio 22 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas – Bendroji draudimo rinka – Direktyva 2009/138/EB – Buveinės valstybės narės vykdomos priežiūros principas – 155 straipsnis – Priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijų įgaliojimai – Bendradarbiavimas su buveinės valstybės narės institucijomis – Draudimo įmonė, neatitinkanti priimančiojoje valstybėje narėje taikomų teisės nuostatų – Reikšmingos nuostatos – Reglamentas (ES) Nr. 1286/2014 – Mažmeniniai investicinių produktų paketai ir draudimo principu pagrįsti investiciniai produktai – Direktyva (ES) 2016/97 – Draudimo produktų platinimas – Priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijų įgaliojimai bausti atitinkamą įmonę – Apimtis“
Byloje C‑18/24
dėl Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas, Čekijos Respublika) 2023 m. gruodžio 29 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. sausio 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s.
prieš
Česká národní banka
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas I. Jarukaitis (pranešėjas), teisėjai M. Condinanzi ir N. Jääskinen,
generalinis advokatas M. Szpunar,
posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. kovo 6 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s., atstovaujamų Rechtsanwalt A. Börner, advokáti F. Glézl, M. Trenčan ir Rechtsanwältin S. Henrich,
–
Česká národní banka, atstovaujamo L. Jemelka ir J. Konupková,
–
Čekijos vyriausybės, atstovaujamos L. Březinová, J. Očková, M. Smolek ir J. Vláčil,
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato M. G. Santini,
–
Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos E. V. Larišová ir S. Ondrášiková,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou, P. Vanden Heede ir K. Walkerová,
susipažinęs su 2025 m. birželio 5 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) (OL L 335, 2009, p. 1; toliau – direktyva „Mokumas II“) 155 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni ir Slovakijoje įsteigtos ir gyvybės draudimo srityje veiklą vykdančios NOVIS Poisťovňa a.s. (toliau – Novis) ginčą su Česká národní banka (Čekijos nacionalinis bankas, Čekijos Respublika), kuris yra Čekijos draudimo priežiūros institucija, dėl jo Novis skirtos administracinės nuobaudos už kai kurių jai, kaip draudimo įmonei, turinčiai filialą Čekijos teritorijoje, tenkančių pareigų nevykdymą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva „Mokumas II“
3
Direktyvos „Mokumas II“ 2, 11, 14, 16 ir 24 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(2)
Siekiant palengvinti draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimą ir vykdymą, būtina pašalinti pagrindinius skirtumus tarp valstybių narių įstatymų, kuriais reglamentuojama draudimo ir perdraudimo įmonių veikla. Todėl reikėtų nustatyti teisinę sistemą, pagal kurią draudimo ir perdraudimo įmonės galėtų vykdyti draudimo veiklą visoje vidaus rinkoje, o draudimo ir perdraudimo įmonėms, kurių pagrindinės buveinės yra Bendrijoje, būtų lengviau Bendrijos teritorijoje drausti riziką ir vykdyti prisiimtus įsipareigojimus.
<...>
(11)
Kadangi ši direktyva yra esminė priemonė kuriant vidaus rinką, draudimo ir perdraudimo įmonėms, kurioms leista veikti jų buveinės valstybėse narėse, turėtų būti leista vykdyti kai kurią arba visą veiklą visoje Bendrijoje, steigiant filialus arba teikiant paslaugas. Todėl reikėtų imtis reikiamų ir pakankamų suderinimo priemonių, kurios leistų pripažinti abiejų pusių leidimų ir priežiūros sistemas, ir taip sudaryti galimybę išduoti vieną leidimą, galiosiantį visoje Bendrijoje, ir taikyti buveinės valstybės narės priežiūros principą.
<...>
(14)
Draudėjų apsaugos tikslais draudimo ir perdraudimo įmonėms taikomi veiksmingi mokumo reikalavimai, kurių pasekmė – veiksmingas kapitalo paskirstymas Europos Sąjungoje. Atsižvelgiant į pokyčius rinkoje dabar taikoma sistema nebetinkama. Todėl reikia nustatyti naują reglamentavimo sistemą.
<...>
(16)
Pagrindinis draudimo ir perdraudimo reglamentavimo ir priežiūros tikslas – tinkama draudėjų ir naudos gavėjų apsauga. Terminas „naudos gavėjas“ apima bet kokį fizinį arba juridinį asmenį, kuriam suteikiama teisė pagal draudimo sutartį. Draudimo ir perdraudimo reglamentavimu ir priežiūra taip pat siekiama finansinio stabilumo ir sąžiningų bei stabilių rinkų; į šiuos tikslus taip pat reikėtų atsižvelgti, tačiau nenukrypti nuo pagrindinio tikslo.
<...>
(24)
Buveinės valstybės narės priežiūros institucijos turėtų stebėti finansinę draudimo ir perdraudimo įmonių padėtį. Tuo tikslu jos turėtų atlikti reguliarius tikrinimus ir vertinimus.“
4
Tos direktyvos 27 straipsnyje „Pagrindinis priežiūros tikslas“ nurodyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad priežiūros institucijos turėtų reikiamas priemones, taip pat turėtų susijusių žinių, pajėgumų bei įgaliojimus, kad galėtų įgyvendinti pagrindinį priežiūros tikslą – apsaugoti draudėjus ir naudos gavėjus.“
5
Minėtos direktyvos 28 straipsnio „Finansinis stabilumas ir procikliškumo išlaikymas“ 1 dalyje nustatyta:
„Nedarydamos poveikio 27 straipsnyje nustatyto pagrindinio priežiūros tikslo taikymui, valstybės narės užtikrina, kad priežiūros institucijos, vykdydamos savo bendras pareigas, deramai atsižvelgtų į galimą savo sprendimų poveikį su Europos Sąjunga susijusių finansinių sistemų stabilumui, visų pirma išimtinais atvejais, atitinkamu laiku atsižvelgdamos į turimą informaciją.“
6
Direktyvos „Mokumas II“ 29 straipsnio „Bendrieji priežiūros principai“ 1 dalyje nustatyta:
„Priežiūra grindžiama perspektyviniu ir rizika pagrįstu požiūriu. Jai priskiriamas nuolatinis tikrinimas, ar tinkamai vykdoma draudimo ar perdraudimo veikla ir ar draudimo ir perdraudimo įmonės laikosi priežiūros nuostatų.“
7
Šios direktyvos 30 straipsnyje „Priežiūros institucijos ir priežiūros apimtis“ numatyta:
„1.   Draudimo ir perdraudimo įmonių finansinė priežiūra, įskaitant veiklos, kurią jos vykdo per filialus arba naudodamosi laisve teikti paslaugas, finansinę priežiūrą, yra vien tik buveinės valstybės narės pareiga.
2.   Finansinei priežiūrai pagal 1 dalį priskiriamas visos draudimo ir perdraudimo įmonės veiklos, jos mokumo būklės, suformuotų techninių atidėjinių, jos turto ir tinkamų nuosavų lėšų patikrinimas pagal buveinės valstybės narės, vadovaujantis Bendrijos lygiu priimtomis nuostatomis, nustatytas taisykles ar taikomą tvarką.
<...>
3.   Jeigu valstybės narės, kurioje yra draudimo rizika arba kurioje prisiimtas įsipareigojimas, arba priimančiosios valstybės narės, kurioje yra perdraudimo įmonė, priežiūros institucijos turi pagrindo manyti, kad dėl draudimo arba perdraudimo įmonės veiklos galėtų nukentėti jos patikima finansinė padėtis, apie tai jos informuoja tos įmonės buveinės valstybės narės priežiūros institucijas.
Buveinės valstybės narės priežiūros institucijos nusprendžia, ar įmonė atitinka šioje direktyvoje nustatytus riziką ribojančius principus.“
8
Minėtos direktyvos 36 straipsnyje „Priežiūros procesas“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad priežiūros institucijos patikrintų ir įvertintų strategijas, procesus ir atsiskaitymo tvarką, kurias draudimo ir perdraudimo įmonės parengė siekdamos laikytis pagal šią direktyvą priimtų įstatymų ir kitų teisės aktų.
To tikrinimo ir vertinimo metu įvertinami su valdymo sistema susiję kokybės reikalavimai, rizikos, su kuriomis susiduria ar gali susidurti tos įmonės, ir tų įmonių gebėjimas įvertinti tas rizikas atsižvelgiant į aplinką, kurioje įmonės veikia.
2.   Priežiūros institucijos visų pirma tikrina ir vertina, ar laikomasi šių reikalavimų:
a)
valdymo sistemos reikalavimų, įskaitant savo rizikos ir mokumo įvertinimą, kaip nustatyta IV skyriaus 2 skirsnyje;
b)
techninių atidėjinių reikalavimų, kaip nustatyta VI skyriaus 2 skirsnyje;
c)
kapitalo reikalavimų, kaip nustatyta VI skyriaus 4 ir 5 skirsniuose;
d)
investavimo taisyklių, kaip nustatyta VI skyriaus 6 skirsnyje;
e)
nuosavų lėšų kokybės ir kiekio reikalavimų, kaip nustatyta VI skyriaus 3 skirsnyje;
f)
jeigu draudimo ar perdraudimo įmonė naudoja visapusišką ar dalinį vidaus modelį, tikrinama nuolatinė atitiktis VI skyriaus 4 skirsnio 3 poskirsnyje nustatytiems visapusiško ir dalinio vidaus modelių reikalavimams.
<...>“
9
Direktyvos „Mokumas II“ 144 straipsnio „Leidimo panaikinimas“ 1 dalyje numatyta:
„Draudimo ar perdraudimo įmonei leidimą išdavusi buveinės valstybės narės priežiūros institucija gali jį panaikinti šiais atvejais:
<...>
b)
kai atitinkama įmonė nebeatitinka leidimo išdavimo sąlygų;
c)
kai atitinkama įmonė rimtai pažeidžia savo įsipareigojimus pagal jai taikomus teisės aktus.
<...>“
10
Direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnyje „Teisinių nuostatų neatitinkančios draudimo įmonės“ nustatyta:
„1.   Kai priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos nustato, kad draudimo įmonė, jos teritorijoje turinti filialą arba vykdanti draudimo veiklą naudodamasi laisve teikti paslaugas, nesilaiko jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų, jos reikalauja, kad atitinkama draudimo įmonė ištaisytų tokią netinkamą padėtį.
2.   Kai atitinkama draudimo įmonė nesiima reikalingų veiksmų, atitinkamos valstybės narės priežiūros institucijos atitinkamai informuoja buveinės valstybės narės priežiūros institucijas.
Buveinės valstybės narės priežiūros institucijos kuo greičiau imasi visų tinkamų priemonių užtikrinti, kad atitinkama draudimo įmonė ištaisytų netinkamą padėtį.
Buveinės valstybės narės priežiūros institucijos praneša priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijoms apie priemones, kurių imtasi.
3.   Kai nepaisant priemonių, kurių imasi buveinės valstybė narė, arba todėl, kad tos priemonės buvo netinkamos arba nepakankamos toje valstybėje narėje, draudimo įmonė toliau pažeidinėja priimančiojoje valstybėje narėje galiojančias teisines nuostatas, priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos gali, pranešusios buveinės valstybės narės priežiūros institucijoms, imtis deramų priemonių užkirsti kelią tolesniems pažeidimams arba bausti už juos, be kita ko, kiek tai būtina, nebeleidžiant tai įmonei sudaryti naujų draudimo sutarčių priimančiosios valstybės narės teritorijoje.
<...>
4.   1, 2 ir 3 dalys neturi įtakos atitinkamų valstybių narių įgaliojimams imtis tinkamų skubių priemonių siekiant užkirsti kelią pažeidimams jų teritorijose arba bausti už juos. Tiems įgaliojimams priskiriama ir galimybė nebeleisti draudimo įmonėms sudaryti naujų draudimo sutarčių jų teritorijose.
5.   1, 2 ir 3 dalys neturi įtakos valstybių narių įgaliojimams bausti už jų teritorijose padarytus pažeidimus.
6.   Kai pažeidimą padariusi draudimo įmonė turi padalinį arba turto atitinkamoje valstybėje narėje, tos valstybės narės priežiūros institucijos, laikydamosi nacionalinės teisės, tam padaliniui ar turtui gali taikyti nacionalines administracines nuobaudas, nustatytas už tokį pažeidimą.
7.   Bet kuri priemonė, taikoma pagal 2–6 dalis, susijusi su draudimo įmonės veiklos apribojimais, turi būti tinkamai motyvuota ir apie ją turi būti pranešta atitinkamai draudimo įmonei.
8.   Draudimo įmonės priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijoms jų prašymu pateikia visus iš jų prašomus dokumentus 1–7 dalių tikslais, jeigu tokius pačius dokumentus privalo pateikti ir draudimo įmonės, kurių pagrindinės buveinės yra toje valstybėje narėje.
<...>“
Reglamentas (ES) Nr. 1286/2014
11
2014 m. lapkričio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1286/2014 dėl mažmeninių investicinių produktų paketų ir draudimo principu pagrįstų investicinių produktų (MIPP ir DIP) pagrindinės informacijos dokumentų (OL L 352, 2014, p. 1) 24 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„[Š]iuo reglamentu nėra nustatomas pasas, suteikiantis neprofesionaliesiems investuotojams teisę parduoti MIPP ir DIP ar jais prekiauti tarpvalstybiniu mastu, ir juo nekeičiami galiojantys susitarimai dėl pasų, jei tokių yra, dėl MIPP ir DIP pardavimo ar prekybos jais tarpvalstybiniu mastu. Šiuo reglamentu nėra keičiamas pareigų paskirstymas esamoms kompetentingoms institucijoms pagal galiojančius susitarimus dėl pasų. Todėl valstybių narių šio reglamento tikslais paskirtos kompetentingos institucijos turėtų derinti savo veiksmus su institucijomis, kompetentingomis prekybos srityje pagal galiojantį MIPP ir DIP pasą, jei toks yra. Valstybės narės, kurioje yra prekiaujama MIPP ir DIP, kompetentinga institucija turėtų būti atsakinga už tų MIPP ir DIP prekybos priežiūrą. Valstybės narės, kurioje yra prekiaujama produktu, kompetentinga institucija visada turėtų turėti teisę savo teritorijoje sustabdyti prekybą MIPP ir DIP tais atvejais, kai nesilaikoma šio reglamento[.]“
12
Šio reglamento 3 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Kai MIPP ir DIP teikėjams, kuriems taikomas šis reglamentas, taip pat taikoma Direktyva [„Mokumas II“], tuomet taikomas ir šis reglamentas, ir Direktyva [„Mokumas II“].“
13
Šio reglamento 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pagrindinės informacijos dokumente pateikta informacija laikoma ikisutartine informacija. Pagrindinės informacijos dokumentas turi būti tikslus, teisingas, aiškus ir neklaidinantis. Jame turi būti pateikiama pagrindinė informacija ir jis turi atitikti visus privalomus sutartinius dokumentus, pasiūlymo dokumentų atitinkamose dalyse pateiktą informaciją ir MIPP ir DIP nuostatas ir sąlygas.“
14
Reglamento Nr. 1286/2014 8 straipsnio 3 dalies c punkto i–iv papunkčiuose nurodyta:
„Pagrindinės informacijos dokumente pateikiama ši informacija:
<...>
c)
skirsnyje „Koks šis produktas?“ – MIPP ir DIP pobūdis ir pagrindinės savybės, įskaitant:
i)
MIPP ir DIP rūšį;
ii)
jo tikslus ir priemones jiems pasiekti <...>
iii)
neprofesionaliojo investuotojo, kuriam ketinama parduoti MIPP ir DIP, tipo aprašymą <...>
iv)
kai MIPP ir DIP siūlomos draudimo išmokos, išsamią informaciją apie tas draudimo išmokas, įskaitant aplinkybes, kuriomis jos būtų mokamos.“
15
Šio reglamento V skyrių „Administracinės sankcijos ir kitos priemonės“ sudaro, be kita ko, jo 22–24 straipsniai.
16
Reglamento 22 straipsnyje numatyta:
„1.   Nedarant poveikio kompetentingų institucijų priežiūros įgaliojimams ir valstybių narių teisei numatyti ir skirti baudžiamąsias sankcijas, valstybės narės nustato taisykles, kuriomis nustatomos tinkamos administracinės sankcijos ir priemonės, taikomos šio reglamento pažeidimo atvejais, ir imasi visų šių taisyklių įgyvendinimui užtikrinti būtinų priemonių. Tos sankcijos ir priemonės turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
Valstybės narės gali nuspręsti nenustatyti taisyklių dėl administracinių sankcijų, kaip nurodyta pirmoje pastraipoje, kai pagal jų nacionalinę teisę už pažeidimus taikomos baudžiamosios sankcijos.
<...>
2.   Naudodamosi įgaliojimais pagal 24 straipsnį, kompetentingos institucijos glaudžiai bendradarbiauja siekdamos užtikrinti, kad administracinėmis sankcijomis ir priemonėmis būtų pasiekti šiuo reglamentu siekiami rezultatai, ir koordinuoja savo veiksmus, kad būtų išvengta galimo dubliavimosi ir sutapimo taikant administracines sankcijas ir priemones tarpvalstybiniais atvejais.“
17
To paties reglamento 23 straipsnyje nurodyta:
„Kompetentingos institucijos naudojasi savo įgaliojimais taikyti sankcijas pagal šį reglamentą ir nacionalinę teisę bet kuriuo iš šių būdų:
a)
tiesiogiai;
b)
bendradarbiaudamos su kitomis institucijomis;
c)
savo atsakomybe deleguodamos įgaliojimus tokioms institucijoms;
d)
kreipdamosi į kompetentingas teismines institucijas.“
18
Reglamento Nr. 1286/2014 24 straipsnio 1–3 dalyse numatyta:
„1.   Šis straipsnis taikomas 5 straipsnio 1 dalies, 6 ir 7 straipsnių, 8 straipsnio 1–3 dalių, 9 straipsnio, 10 straipsnio 1 dalies, 13 straipsnio 1, 3 ir 4 dalių ir 14 bei 19 straipsnių pažeidimams.
2.   Kompetentingos institucijos turi įgaliojimus pagal nacionalinę teisę skirti bent šias administracines sankcijas ir priemones:
a)
nurodymą uždrausti prekybą MIPP ir DIP;
b)
nurodymą sustabdyti prekybą MIPP ir DIP;
c)
viešą įspėjimą, kuriame nurodomas už pažeidimą atsakingas asmuo ir pažeidimo pobūdis;
d)
nurodymą uždrausti pateikti pagrindinės informacijos dokumentą, kuris neatitinka 6, 7, 8 ar 10 straipsniuose nustatytų reikalavimų ar reikalauti paskelbti naują pagrindinės informacijos dokumento redakciją;
e)
administracines baudas, kurias sudaro bent:
<...>
3.   Valstybės narės gali numatyti papildomų sankcijų ar priemonių ir didesnių administracinių baudų sumų nei numatytosios šiame reglamente.“
Direktyva (ES) 2016/97
19
2016 m. sausio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2016/97 dėl draudimo produktų platinimo (OL L 26, 2016, p. 19) numatytos, be kita ko, draudimo tarpininkų konsultavimo ir informavimo pareigos, kai jie siūlo sudaryti draudimo sutartį.
20
Šios direktyvos 5, 6, 8, 21 ir 22 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(5)
draudimo produktus gali platinti įvairūs asmenys ar institucijos <...>. Vienodas požiūris į operatorius ir kliento apsaugą reikalauja, kad visiems tiems asmenims ar institucijoms būtų taikoma ši direktyva;
(6)
vartotojams, nepaisant skirtingų platinimo kanalų, turi būti taikoma tokio paties lygio apsauga. Siekiant vartotojams užtikrinti vienodo lygio apsaugos taikymą ir kad vartotojai galėtų pasinaudoti palyginamais standartais, ypač informacijos atskleidimo srityje, svarbu platintojams sukurti vienodas sąlygas;
<...>
(8)
siekiant užtikrinti vienodo lygio apsaugą nepriklausomai nuo to, kokiu kanalu vartotojai perka draudimo produktą – tiesiogiai iš draudimo įmonės ar netiesiogiai iš tarpininko, – ši direktyva turi būti taikoma ne tik draudimo įmonėms ar tarpininkams, bet ir kitiems rinkos dalyviams, kurie draudimo produktų pardavimu užsiima kaip papildoma veikla <...>;
<...>
(21)
siekiant užtikrinti aukštą paslaugų kokybę ir veiksmingą vartotojų apsaugą, buveinės ir priimančiosios valstybės narės turėtų glaudžiai bendradarbiauti vykdant šioje direktyvoje nustatytas pareigas. Kai draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkai vykdo veiklą įvairiose valstybėse narėse remiantis laisve teikti paslaugas, buveinės valstybės narės kompetentinga institucija turėtų būti atsakinga už tai, kad būtų laikomasi šioje direktyvoje nustatytų pareigų, susijusių su visa vidaus rinkoje vykdoma veikla. Jei kompetentinga priimančiosios valstybės narės institucija sužino apie pareigų pažeidimus, įvykdytus jos teritorijoje, ji apie tai turėtų pranešti buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai, kuri turėtų privalėti imtis tinkamų priemonių. Toks atvejis yra visų pirma susijęs su taisyklių dėl geros reputacijos, profesinių žinių ir kompetencijos reikalavimų arba dėl veiklos vykdymo pažeidimais. Be to, priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turėtų turėti teisę įsikišti, jei buveinės valstybė narė nesiima tinkamų priemonių arba jei tos priemonės yra nepakankamos;
(22)
tais atvejais, kai kitoje valstybėje narėje įsteigiamas filialas ar nuolatinė buvimo vieta, tikslinga atsakomybę už pareigų vykdymą paskirstyti tarp buveinės valstybės narės ir priimančiosios valstybės narės. Nors atsakomybė už tai, kad būtų vykdomos pareigos, turinčios įtakos visam verslui, kaip antai taisyklės dėl profesinių reikalavimų, turi tekti buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai pagal tą pačią tvarką kaip ir paslaugų teikimo atveju, priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turėtų prisiimti atsakomybę už taisyklių dėl informavimo reikalavimų laikymąsi ir veiklos vykdymą jos teritorijoje teikiamų paslaugų atžvilgiu. Vis dėlto, jei priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija sužino apie pareigų pažeidimus, įvykdytus jos teritorijoje, kurių atžvilgiu ši direktyva priimančiajai valstybei narei nepriskiria atsakomybės, ji apie tai turėtų pranešti buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai, kuri turėtų privalėti imtis atitinkamų priemonių. Toks atvejis yra visų pirma susijęs su taisyklių dėl geros reputacijos, profesinių žinių ir kompetencijos reikalavimų pažeidimais. Be to, priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turėtų turėti teisę įsikišti, jei buveinės valstybė narė nesiima tinkamų priemonių arba jei tos priemonės yra nepakankamos[.]“
21
Minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
„1.
draudimo produktų platinimas – veikla, susijusi su konsultavimu dėl galimybės sudaryti draudimo sutartis, siūlymu sudaryti draudimo sutartis ar kitu su draudimo sutarčių sudarymu susijusiu parengiamuoju darbu, veikla, susijusi su draudimo sutarčių sudarymu arba pagalba administruojant ir vykdant tokias sutartis, visų pirma pateikus reikalavimą išmokėti draudimo išmoką, įskaitant informacijos apie vieną ar daugiau draudimo sutarčių teikimą pagal kriterijus, kuriuos klientas pasirinko naudodamasis interneto svetaine arba kitomis priemonėmis, ir draudimo produktų sąrašo pagal rangą sudarymą, įskaitant kainų ir produktų palyginimą, arba nuolaidos taikymą draudimo sutarties kainai, kai klientas gali tiesiogiai ar netiesiogiai sudaryti draudimo sutartį naudodamasis interneto svetaine arba kitomis priemonėmis;
<...>
3.
draudimo tarpininkas – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, išskyrus draudimo ar perdraudimo įmonę ar jų darbuotojus ir papildomos draudimo veiklos tarpininką, kuris pradeda vykdyti ar vykdo draudimo produktų platinimo veiklą ir už tai gauna atlygį;
<...>
8.
draudimo produktų platintojas – bet kuris draudimo tarpininkas, papildomos draudimo veiklos tarpininkas ar draudimo įmonė;
<...>“
22
Direktyvos 2016/97 III skyrius „Laisvė teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvė“ taikomas bet kuriam draudimo produktų platintojui, kaip jis suprantamas pagal jos 2 straipsnio 1 dalies 8 punktą, išskyrus draudimo įmones. Jis apima, be kita ko, 5, 7 ir 8 straipsnius.
23
Direktyvos 2016/97 5 straipsnyje „Naudojantis laisve teikti paslaugas padaryti pareigų pažeidimai“ numatyta:
„1.   Kai priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turi pagrindo manyti, kad draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkas jos teritorijoje vykdydamas veiklą ir naudodamasis laisve teikti paslaugas pažeidžia bet kurias šioje direktyvoje nustatytas pareigas, ji apie tai praneša buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai.
Įvertinusi pagal pirmą pastraipą gautą informaciją, buveinės valstybės narės kompetentinga institucija, kai taikoma ir jei taip, kuo skubiau imasi tinkamų priemonių situacijai ištaisyti. Apie bet kokias tokias priemones, kurių ėmėsi, ji informuoja priimančiosios valstybės narės kompetentingą instituciją.
Kai[,] nepaisant priemonių, kurių ėmėsi buveinės valstybė narė, arba dėl to, kad tos priemonės buvo netinkamos arba jų nebuvo, draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkas ir toliau vykdo savo veiklą taip, kad dėl to plačiu mastu akivaizdžiai daroma žala priimančiosios valstybės narės vartotojų interesams arba kenkiama tinkamam draudimo ir perdraudimo rinkų veikimui, priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija, informavusi buveinės valstybės narės kompetentingą instituciją, gali imtis tinkamų priemonių, kad užkirstų kelią tolesniems pažeidimams, be kita ko, tiek, kiek tai tikrai būtina, kad užkirstų kelią tam tarpininkui jos teritorijoje toliau užsiimti nauja veikla.
<...>
2.   1 dalimi nedaromas poveikis priimančiosios valstybės narės įgaliojimams imtis tinkamų priemonių, kad užkirstų kelią jos teritorijoje daromiems pažeidimams arba už juos nubaustų, tais atvejais, kai siekiant apsaugoti vartotojų teises veiksmų būtina imtis nedelsiant. Šie įgaliojimai apima galimybę neleisti draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkams jos teritorijoje užsiimti nauja veikla.
<...>“
24
Šios direktyvos 7 straipsnyje „Buveinės ir priimančiosios valstybių narių kompetencijos pasidalijimas“ nustatyta:
„1.   Jei draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininko pagrindinė veiklos vieta yra valstybėje narėje, kuri nėra buveinės valstybė narė, tos kitos valstybės narės kompetentinga institucija gali susitarti su buveinės valstybės narės kompetentinga institucija, kad ji vykdys buveinės valstybės narės kompetentingos institucijos funkcijas, susijusias su IV, V, VI ir VII skyrių nuostatomis <...>
2.   Priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija yra atsakinga užtikrinti, kad paslaugos, kurias jos teritorijoje teikia įsteigtas padalinys, atitiktų V ir VI skyriuose įtvirtintas pareigas ir pagal tuos skyrius priimtas priemones.
Priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija turi teisę tikrinti įsteigtą padalinį ir reikalauti atlikti tokius pakeitimus, kurių reikia, kad kompetentinga institucija galėtų užtikrinti V ir VI skyriuose įtvirtintų pareigų vykdymą ir pagal tuos skyrius priimtų priemonių taikymą tos šalies teritorijoje įsteigto padalinio teikiamoms paslaugoms ar vykdomai veiklai atžvilgiu.“
25
Tos direktyvos 8 straipsnyje „Naudojantis įsisteigimo laisve padaryti pareigų pažeidimai“ numatyta:
„1.   Kai priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija nustato, kad draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkas pažeidžia įstatymų ar norminių aktų nuostatas, priimtas toje valstybėje narėje vadovaujantis V ir VI skyrių nuostatomis, ta institucija gali imtis tinkamų priemonių.
2.   Kai priimančiosios valstybė narės kompetentinga institucija turi pagrindą manyti, kad draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkas, veikiantis jos teritorijoje per įsteigtą padalinį, pažeidžia šioje direktyvoje nustatytas pareigas, ir kai ta kompetentinga institucija nėra atsakinga pagal 7 straipsnio 2 dalį, ji tas išvadas pateikia buveinės valstybės narės kompetentingai institucijai. Įvertinusi gautą informaciją, buveinės valstybės narės kompetentinga institucija, kai taikytina[,] ir[,] jei taip [įmanoma], kuo skubiau imasi tinkamų priemonių situacijai ištaisyti. Apie bet kokias tokias priemones, kurių ėmėsi, ji informuoja priimančiosios valstybės narės kompetentingą instituciją.
3.   Kai[,] nepaisant priemonių, kurių ėmėsi buveinės valstybė narė, arba dėl to, kad tos priemonės buvo netinkamos arba jų nebuvo, draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkas ir toliau vykdo savo veiklą taip, kad dėl to plačiu mastu akivaizdžiai daroma žala priimančiosios valstybės narės vartotojų interesams arba kenkiama tinkamam draudimo ir perdraudimo rinkų veikimui, priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija, informavusi buveinės valstybės narės kompetentingą instituciją, gali imtis tinkamų priemonių, kad užkirstų kelią tolesniems pažeidimams, be kita ko, tiek, kiek tai tikrai būtina, kad užkirstų kelią tam tarpininkui jos teritorijoje toliau užsiimti nauja veikla.
<...>
4.   2 ir 3 dalimis nedaromas poveikis priimančiosios valstybės narės įgaliojimams imtis tinkamų ir nediskriminuojančių priemonių, kad užkirstų kelią jos teritorijoje daromiems pažeidimams arba už juos nubaustų tais atvejais, kai siekiant apsaugoti priimančiosios valstybės narės vartotojų teises veiksmų būtina imtis nedelsiant ir kai buveinės valstybės narės lygiavertės priemonės yra nepakankamos arba jų nėra. Tokiais atvejais priimančioji valstybė narė gali neleisti atitinkamiems draudimo, perdraudimo ar papildomos draudimo veiklos tarpininkams jos teritorijoje užsiimti nauja veikla.
<...>“
Čekijos teisė
Įstatymas Nr. 277/2009
26
Direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnis į Čekijos teisės sistemą perkeltas zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví (Draudimo įstatymas Nr. 277/2009) 110 straipsniu. Šioje nuostatoje numatyta:
„1.   Jeigu Čekijos nacionalinis bankas nustato, kad kitos valstybės narės draudimo įmonė, kuri Čekijos Respublikos teritorijoje vykdo draudimo ar perdraudimo veiklą remdamasi teise steigti filialą arba laisve laikinai teikti paslaugas, nesilaiko Čekijos Respublikoje tokiai veiklai taikomų pareigų, jis įpareigoja tokią draudimo įmonę pašalinti nustatytus trūkumus per jo nustatytą terminą.
2.   Siekdamas nustatyti arba patikrinti 1 dalyje nurodytus faktus Čekijos nacionalinis bankas gali pareikalauti, kad draudimo įmonė pateiktų dokumentus, informaciją ir būtinus paaiškinimus, susijusius su jos veikla Čekijos Respublikos teritorijoje, ir draudimo įmonė privalo juos pateikti.
3.   Jeigu kitos valstybės narės draudimo įmonė per nustatytą laikotarpį nepašalina 1 dalyje nurodytų trūkumų, Čekijos nacionalinis bankas apie tai informuoja buveinės valstybės narės priežiūros instituciją.
4.   Jeigu buveinės valstybės narės priežiūros institucijos nustatytos taisomosios priemonės nepadeda pašalinti nustatytų kitos valstybės narės draudimo įmonės veiklos trūkumų arba jeigu nenustatyta jokių taisomųjų priemonių, Čekijos nacionalinis bankas tokiai draudimo įmonei skiria baudą arba uždraudžia sudaryti naujas draudimo ar perdraudimo sutartis Čekijos Respublikos teritorijoje ir pratęsti įsipareigojimus, kylančius iš jau sudarytų sutarčių. Čekijos nacionalinis bankas apie šį sprendimą informuoja buveinės valstybės narės priežiūros instituciją. Čekijos nacionalinis bankas tuo pat metu gali perduoti bylą Europos priežiūros institucijai su pagalbos prašymu.
5.   Skubos atvejais Čekijos nacionalinis bankas laikosi 4 dalies nuostatų, netaikydamas 1–3 dalyse nurodytos procedūros.“
Įstatymas Nr. 170/2018
27
Direktyva 2016/97 į Čekijos teisės sistemą perkelta zákon č. 170/2018 Sb., o distribuci pojištění a zajištění (Įstatymas Nr. 170/2018 dėl draudimo ir perdraudimo produktų platinimo), kuriuo nustatytos pareigos draudimo ir perdraudimo įmonėms, taip pat draudimo tarpininkams.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
28
Novis2014 m. balandžio 23 d. – 2023 m. birželio 5 d. laikotarpiu vykdė veiklą Čekijos Respublikos teritorijoje per Prahoje įsteigtą filialą.
29
2020 m. rugsėjo 15 d. Čekijos nacionalinis bankas nusprendė, kad Novis padarė tris nusižengimus, ir skyrė jai 1000000 Čekijos kronų (CZK) (apie 39610 EUR) administracinę baudą.
30
Pirmasis Novis nusižengimas buvo konstatuotas dėl Reglamento Nr. 1286/2014 6 straipsnio 1 dalyje, 8 straipsnio 3 dalies c punkto ii–iv papunkčiuose bei 8 straipsnio 3 dalies f punkte nustatytų pareigų neįvykdymo, nes ši įmonė neužtikrino, pirma, kad jos parengtuose pagrindinės informacijos dokumentuose pateikta informacija būtų tiksli, teisinga, aiški, neklaidinanti ir atitiktų privalomus sutartinius dokumentus, ir, antra, to, kad šiuose dokumentuose būtų visa tokios kokybės ir apimties informacija, kokios reikalaujama pagal taikytinus teisės aktus.
31
Kiti du Novis nusižengimai konstatuoti dėl dviejų Įstatyme Nr. 170/2018 numatytų pareigų pažeidimo: pirma, pareigos nustatyti, patvirtinti ir taikyti jos vardu veikiančių nepriklausomų tarpininkų veiklos kontrolės taisykles, ir, antra, pareigos konsultuoti klientą prieš sudarant kapitalui kaupti skirtą draudimo sutartį.
32
Dėl 2020 m. rugsėjo 15 d. sprendimo Novis pateikė administracinį skundą, jame teigė, kad Čekijos nacionalinis bankas negalėjo jai skirti baudos, nesilaikydamas Įstatymo Nr. 277/2009 110 straipsnyje numatytos procedūros, pagal kurią apie tariamus nusižengimus visų pirma turėjo būti informuota buveinės valstybės narės priežiūros institucija, suteikiant šiai galimybę imtis tinkamų priemonių. Novis teigimu, kadangi šios procedūros nesilaikyta, Čekijos nacionalinis teismas neturėjo teisės jos bausti.
33
Kadangi šis administracinis skundas buvo atmestas, Novis pateikė skundą Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas, Čekijos Respublika); šis jį atmetė 2022 m. spalio 19 d. sprendimu.
34
Dėl pastarojo teismo sprendimo Novis pateikė kasacinį skundą Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas, Čekijos Respublika), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
35
Šiam teismui kyla abejonių dėl to, ar direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnyje numatyta procedūra taikoma tik tuo atveju, kai valstybės narės, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, priežiūros institucija vykdo draudimo įmonių finansinę priežiūrą pagal šios direktyvos 30 straipsnį, ar ši procedūra taikoma plačiau, t. y. kai ši institucija tikrina, ar laikomasi visų Sąjungos teisės nuostatų, reglamentuojančių draudimo įmonių steigimo sutartis, įstatus ir veiklą.
36
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 1 dalis, kurioje numatyta priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos intervencija tuo atveju, kai draudimo įmonė „nesilaiko jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų“, gali būti aiškinama dvejopai.
37
Pirmasis aiškinimas gali būti toks, kad svarbios tik tos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis į nacionalinę teisės sistemą perkelti pagal direktyvą „Mokumas II“ kylantys materialiniai reikalavimai. Tai reikštų, kad šios direktyvos 155 straipsnyje numatyta procedūra netaikoma priežiūrai, ar laikomasi pareigų, kylančių pagal kitus Sąjungos teisės aktus, kaip antai Reglamentą Nr. 1286/2014 arba Direktyvą 2016/97.
38
Tokį aiškinimą būtų galima pagrįsti direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio, ypač šios direktyvos 30 straipsnio, kuriame reglamentuota priežiūros apimtis, kontekstu. Pastarojo straipsnio 1 dalyje patikslinta, kad kalbama apie „finansinę“ priežiūrą, o jo 2 dalyje nurodyta, kad šiai priežiūrai priskiriamas „visos <...> įmonės veiklos, jos mokumo būklės, suformuotų techninių atidėjinių, jos turto ir tinkamų nuosavų lėšų patikrinimas“. Šiam aiškinimui būtų galima pritarti ir remiantis šios direktyvos 36 straipsniu, nes jo 1 dalyje numatyta, kad priežiūra apima strategijas, procesus ir atsiskaitymo tvarką, kurias draudimo ir perdraudimo įmonės parengė siekdamos laikytis „pagal šią direktyvą priimtų įstatymų ir kitų teisės aktų“. Savo ruožtu šio 36 straipsnio 2 dalyje išvardyti reikalavimai, kuriuos reikia patikrinti ir kurie visi susiję su draudimo ir perdraudimo įmonių finansinės padėties patikimumu. Tokį aiškinimą patvirtintų ir direktyvos „Mokumas II“ 27 ir 28 straipsniai, taip pat jos 29 straipsnio 1 dalis, nes juose atitinkamai nurodyta, kad pagrindinis priežiūros tikslas yra „apsaugoti draudėjus ir naudos gavėjus“, kad, nedarydamos poveikio šiam pagrindiniam tikslui, priežiūros institucijos deramai atsižvelgtų į galimą savo sprendimų poveikį „su Europos Sąjunga susijusių finansinių sistemų stabilumui“ ir kad priežiūra grindžiama „perspektyviniu ir rizika pagrįstu požiūriu“.
39
Galiausiai tokį aiškinimą patvirtintų direktyvos „Mokumas II“ preambulė, konkrečiai – jos 14 konstatuojamoji dalis, kurioje nurodyta, kad draudėjų apsaugos tikslais draudimo ir perdraudimo įmonėms turi būti taikomi veiksmingi mokumo reikalavimai, ir šios direktyvos 24 konstatuojamoji dalis, kurioje patikslinta, kad buveinės valstybės narės priežiūros institucijos turėtų stebėti finansinę šių įmonių padėtį.
40
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad negalima atmesti ir galimybės taikyti kitokį aiškinimą, t. y. kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 1 dalyje nurodytos ne tik šią direktyvą perkeliančios nacionalinės teisės nuostatos, bet visos nuostatos, susijusios su draudimo įmonių steigimo sutartimis, įstatais ir veikla, įskaitant numatytas kitose Sąjungos teisės nuostatose, kaip antai Reglamente Nr. 1286/2014 arba Direktyvoje 2016/97. Remiantis šiuo aiškinimu, direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnyje numatyta procedūra būtų taikoma visai draudimo ir perdraudimo įmonių priežiūros veiklai, kurią vykdo nacionalinės institucijos.
41
Tokį aiškinimą patvirtintų direktyvos „Mokumas II“ 11 konstatuojamoji dalis, kurioje numatyta, kad ši direktyva yra esminė priemonė kuriant vidaus rinką ir kad reikėtų imtis reikiamų ir pakankamų suderinimo priemonių, kurios leistų pripažinti abiejų pusių leidimų ir priežiūros sistemas, ir taip sudaryti galimybę išduoti vieną leidimą, galiosiantį visoje Bendrijoje, ir taikyti buveinės valstybės narės vykdomos priežiūros principą.
42
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad yra susipažinęs su 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimu Komisija / Italija (C‑518/06, EU:C:2009:270), kurio 115 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad principas, pagal kurį priežiūrą vykdo buveinės valstybė narė, „taikomas tik finansinei draudimo įmonių priežiūrai“. Vis dėlto, jo manymu, tame sprendime padarytos išvados dėl 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios [d]irektyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva) (OL L 228, 1992, p. 1), aiškinimo negalima taikyti ir direktyvos „Mokumas II“ atveju.
43
Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnis taip pat apima Reglamente Nr. 1286/2014 arba Direktyvoje 2016/97 numatytų pareigų laikymosi priežiūrą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui papildomai kyla klausimas, ar tuo atveju, kai priimančiosios valstybės narės institucija ketina skirti nuobaudas už šios valstybės narės teritorijoje padarytus pažeidimus, kaip leidžiama pagal šio straipsnio 5 ir 6 dalis, ši institucija turi teisę veikti tiesiogiai, prieš tai nevykdydama minėto straipsnio 1–3 dalyse nurodytos procedūros, arba, priešingai, ši institucija privalo visų pirma vykdyti šią procedūrą, ir, be kita ko, informuoti buveinės valstybės narės kompetentingą instituciją, kad ši imtųsi tinkamų priemonių.
44
Šis teismas, grįsdamas šį antrąjį aiškinimą, pažymi, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 3 dalyje minimas ėmimasis deramų priemonių „užkirsti kelią tolesniems pažeidimams arba bausti“ už juos, o tai leidžia manyti, kad šio straipsnio 1–3 dalyse numatyta procedūra taikoma ne tik, kai imamasi prevencinių, bet ir represinių priemonių.
45
Vis dėlto minėtas teismas pažymi, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 5 ir 6 dalių formuluotės palankesnės pirmajam aiškinimui, nes šio straipsnio 5 dalyje patikslinta, kad šio straipsnio 1–3 dalys „neturi įtakos valstybių narių įgaliojimams bausti už jų teritorijose padarytus pažeidimus“, o to paties straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos pažeidimą padariusiai draudimo įmonei, kuri turi padalinį ar turto toje valstybėje narėje, gali už jį „taikyti nacionalines administracines nuobaudas“.
46
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs mano, kad tokį aiškinimą patvirtina Teisingumo Teismo 2009 m. balandžio 28 d. priimto Sprendimo Komisija / Italija (C‑518/06, EU:C:2009:270) 120 punkte padaryta išvada dėl Direktyvos 92/49 40 straipsnio 7 dalies. Teisingumo Teismas iš tikrųjų patvirtino priimančiosios valstybės narės teisę bausti už jos teritorijoje padarytus pažeidimus, nesiedamas jos su pareiga prieš tai išnaudoti pranešimo apie pažeidimus ir priemonių jiems pašalinti taikymo procedūrą, numatytą tos direktyvos 40 straipsnio 3–5 dalyse. Vis dėlto jis mano, kad 2017 m. balandžio 27 d. Sprendime Onix Asigurări (C‑559/15, EU:C:2017:316) atsakymas šiuo klausimu nepateiktas, nes šis sprendimas susijęs tik su atitinkamų valstybių narių galimybe skubos atveju imtis laikinųjų apsaugos priemonių pagal Direktyvos 92/49 40 straipsnio 6 dalį.
47
Tokiomis aplinkybėmis Nejvyšší správní soud (Aukščiausiasis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar direktyvos [„Mokumas II“] 155 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis apima ir tuos atvejus, kai priimančiosios valstybės priežiūros institucija prižiūri, kaip kitos valstybės narės draudimo įmonė laikosi Reglamente Nr. 1286/2014 arba Direktyvoje 2016/97 nustatytų pareigų?
2.
Jei atsakymas būtų teigiamas, ar pagal [direktyvos „Mokumas II“] 155 straipsnį buveinės valstybės priežiūros institucijai suteikiami viršesni įgaliojimai, o priimančiosios valstybės priežiūros institucijai nustatoma pareiga pirmiausia išnaudoti šio direktyvos straipsnio 1, 2 ir 3 dalyse numatytas pranešimo apie pažeidimus ir priemonių jiems pašalinti taikymo procedūras, taip pat ir tais atvejais, kai skiriamos administracinės nuobaudos, kaip tai suprantama pagal šio direktyvos straipsnio 5 ir 6 dalis?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
48
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šiame straipsnyje numatyta priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos ir buveinės valstybės narės priežiūros institucijos bendradarbiavimo procedūra taikoma tokiam atvejui, kai priimančiosios valstybės narės priežiūros institucija nustato, kad draudimo įmonė, vykdanti veiklą per jos teritorijoje esantį filialą arba naudodamasi laisve teikti paslaugas, nesilaiko pagal Reglamentą Nr. 1286/2014 arba nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis Direktyva 2016/97 perkelta į šios valstybės narės teisės sistemą, jai kylančių pareigų.
49
Iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kurio dalis ji yra, tikslus (žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12 punktą ir 2025 m. liepos 10 d. Sprendimo Sánchez Romero Carvajal Jabugo, C‑322/24, EU:C:2025:556, 35 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
50
Iš direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio, kuriame apibrėžti priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos ir buveinės valstybės narės priežiūros institucijos įgaliojimai ir pareigos, kai draudimo įmonė, tos pirmosios valstybės narės teritorijoje turinti filialą arba vykdanti veiklą naudodamasi laisve teikti paslaugas, nesilaiko jai tenkančių pareigų, 1 dalies matyti, kad priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijų pareiga reikalauti, kad atitinkama draudimo įmonė ištaisytų netinkamą padėtį, taikoma, kai ši įmonė „nesilaiko jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų“. Be to, šio straipsnio 3 dalis, pagal kurią šios priežiūros institucijoms leidžiama imtis reikiamų veiksmų, kai buveinės valstybė narė nesiima priemonių arba kai tos priemonės yra netinkamos, taikoma tuo atveju, kai draudimo įmonė toliau pažeidinėja „priimančiojoje valstybėje narėje galiojančias teisines nuostatas“.
51
Taigi visų pirma reikia pažymėti, kad tiek direktyvos „Mokumas II“155 straipsnio 1 dalis, tiek 3 dalis apskritai numato nacionalinės teisės nuostatas, taikomas priimančiojoje valstybėje narėje esančioms draudimo įmonėms, todėl remiantis šio straipsnio 1 ir 3 dalims negalima daryti išvados, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino priežiūros institucijų bendradarbiavimo procedūros taikymų sritį apriboti vien atvejais, kai pažeidžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliama direktyva „Mokumas II“.
52
Be to, reikia konstatuoti, kad ta pati bendra formuluotė, ypač kiek tai susiję su šio straipsnio 1 dalimi, vartojama kitose šios direktyvos 155 straipsnio kalbinėse versijose – vokiečių kalba („in diesem Mitgliedstaat für das Versicherungsunternehmen geltenden Vorschriften“), anglų kalba („the legal provisions applicable to it in that Member State“), ispanų kalba („las disposiciones legales de este Estado miembro que le sean aplicables“), italų kalba („le norme di diritto dello stesso ad essa applicabili“), lietuvių kalba („jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų“), suomių kalba („tässä jäsenvaltiossa siihen sovellettavia säännöksiä“) ir švedų kalba („de rättsregler som är tillämpliga på företaget i denna medlemsstat“).
53
Šį pažodinį aiškinimą patvirtina tiek šios direktyvos 155 straipsnio kontekstas, tiek teisės akto, kuriame jis įtvirtintas, siekiami tikslai.
54
Dėl šios nuostatos konteksto reikia pažymėti, pirma, kad ji įtvirtinta direktyvos „Mokumas II“ I antraštinės dalies VIII skyriuje „Įsisteigimo teisė ir laisvė teikti paslaugas“. Šis skyrius apima nuostatas, kuriomis konkrečiai reglamentuotos draudimo ar perdraudimo įmonių veiklos vykdymo sąlygos, kai jos veikia naudodamosi įsisteigimo teise arba laisve teikti paslaugas.
55
Vis dėlto draudimo veiklos vykdymas naudojantis įsisteigimo teise arba laisve teikti paslaugas taip pat minimas direktyvos „Mokumas II“ 30 straipsnyje, kuris įtvirtintas šios direktyvos I antraštinės dalies III skyriuje „Priežiūros institucijos ir bendrosios taisyklės“. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta, kad draudimo ir perdraudimo įmonių finansinė priežiūra, įskaitant veiklos, kurią jos vykdo per filialus arba naudodamosi laisve teikti paslaugas, finansinę priežiūrą, yra tik buveinės valstybės narės pareiga. Be to, šio straipsnio 3 dalyje patikslinta, kad jeigu valstybės narės, kurioje yra draudimo rizika ar prisiimtas įsipareigojimas, arba priimančiosios valstybės narės, kurioje yra perdraudimo įmonė, priežiūros institucijos turi pagrindo manyti, kad dėl draudimo arba perdraudimo įmonės veiklos galėtų nukentėti jos patikima finansinė padėtis, jos apie tai informuoja tos įmonės buveinės valstybės narės priežiūros institucijas, kurios sprendžia, ar įmonė atitinka šioje direktyvoje nustatytus riziką ribojančius principus.
56
Šiomis sąlygomis reikia konstatuoti, kaip iš esmės tai nurodė generalinis advokatas savo išvados 44 punkte, kad direktyvos „Mokumas II“ 30 straipsnio 1 ir 3 dalių tikslas yra tas pats kaip ir 155 straipsnio, juo siekiama apibrėžti kiekvienos atitinkamos priežiūros institucijos įgaliojimus ir pareigas tarpvalstybinės draudimo veiklos atveju, o tai leidžia pripažinti, kad šių nuostatų taikymo sritys skiriasi, antraip tame pačiame akte būtų įtvirtintos nuostatos, kurios tą patį klausimą reglamentuoja skirtingai. Vis dėlto iš direktyvos „Mokumas II“ 30 straipsnio 1 dalies aiškiai matyti, kad šis straipsnis taikomas tik draudimo įmonių „finansinei priežiūrai“, kuri yra išimtinė buveinės valstybės narės kompetencija, o tai reiškia, kad 155 straipsnio taikymo sritis yra platesnė.
57
Antra, reikia pažymėti, kad nors direktyvos „Mokumas II“ 30 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas principas, kad draudimo ir perdraudimo įmonių finansinė priežiūra yra išimtinė buveinės valstybės narės kompetencija, 29 straipsnio 1 dalyje bendrai nurodyta, kad šių įmonių priežiūra apima nuolatinį tikrinimą, ar tinkamai vykdoma draudimo veikla. Be to, pagal šios direktyvos 144 straipsnio 1 dalies b ir c punktus buveinės valstybės narės priežiūros institucija gali panaikinti draudimo ar perdraudimo įmonei išduotą leidimą ne tik tuo atveju, kai atitinkama įmonė nebeatitinka leidimo išdavimo sąlygų, bet ir tada, kai ji rimtai pažeidžia įsipareigojimus „pagal jai taikomus teisės aktus“.
58
Iš šių nuostatų matyti, viena vertus, kad toje direktyvoje pirmenybė teikiama principui, pagal kurį draudimo įmonių priežiūrą vykdo buveinės valstybė narė, kaip tai jau nusprendė Teisingumo Teismas dėl Direktyvos 92/49, kurią pakeitė direktyva „Mokumas II“ (2017 m. balandžio 27 d. Sprendimo Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, 52 punktas). Kita vertus, platus direktyvos „Mokumas II“ 29 straipsnio 1 dalies aiškinimas, kurį lemia šios nuostatos bendra formuluotė, reiškia, kad buveinės valstybės narės priežiūros institucijoms pripažįstama ne vien išimtinė kompetencija užtikrinti draudimo įmonių finansinę priežiūrą, bet ir kartu su priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijomis įgyvendinama kompetencija siekiant plačiau, paisant šios nuostatos, prižiūrėti, ar tinkamai vykdoma draudimo ar perdraudimo veikla.
59
Kalbant apie direktyvos „Mokumas II“ tikslus, pažymėtina, kad iš šios direktyvos 2 ir 11 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ja siekiama palengvinti draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimą ir vykdymą, nustatant teisinę sistemą, pagal kurią draudimo ir perdraudimo įmonėms, turinčioms leidimus vykdyti veiklą jų buveinės valstybėse narėse, būtų leista vykdyti veiklą visoje vidaus rinkoje, steigiant filialus arba teikiant paslaugas.
60
Be to, direktyva „Mokumas II“, kaip matyti iš jos 14 ir 16 konstatuojamųjų dalių, siekiama užtikrinti tinkamą draudėjų ir naudos gavėjų apsaugą, kuri, kaip nurodyta pastarojoje konstatuojamojoje dalyje, netgi yra draudimo ir perdraudimo taisyklių ir priežiūros „pagrindinis tikslas“, o finansinis stabilumas, taip pat rinkų stabilumas ir sąžiningumas yra kiti tikslai, į kuriuos reikėtų atsižvelgti, „tačiau nenukryp[stant] nuo pagrindinio tikslo“. Šio tikslo svarbą, beje, patvirtina šios direktyvos 27 straipsnis, pagal kurį draudėjų ir naudos gavėjų apsauga laikoma draudimo įmonių priežiūros „pagrindiniu tikslu“.
61
Viena vertus, galėtų būti pakenkta šio sprendimo 59 punkte nurodytam tikslui palengvinti draudimo veiklos pradėjimą ir vykdymą visoje Sąjungoje naudojantis įsisteigimo laisve arba laisve teikti paslaugas, jei priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos, konstatavusios, kad draudimo įmonė pažeidė jai taikomus teisės aktus, galėtų prieš šią įmonę imtis bet kokių priemonių, visiškai nederindama savo veiksmų su buveinės valstybės narės priežiūros institucija, išdavusia pirminį leidimą, iš esmės leidžiantį tai įmonei vykdyti savo veiklą visoje Sąjungoje.
62
Kita vertus, tinkamos draudėjų ir naudos gavėjų apsaugos tikslą, nurodytą šio sprendimo 60 punkte, atitinka numatymas bendradarbiavimo sistemos, sudarančios buveinės valstybės narės priežiūros institucijai galimybę būti informuotai tuo atveju, kai draudimo įmonė, vykdanti šios priimančiosios valstybės narės teritorijoje veiklą per filialą arba naudodamasi laisve teikti paslaugas, neįvykdo pareigų, kurios jai tenka pagal taikomus teisės aktus. Iš tikrųjų, kai draudimo įmonė, vykdanti veiklą keliose valstybėse narėse, rimtai pažeidžia savo pareigas pagal jai taikomus teisės aktus, tik buveinės valstybės narės priežiūros institucija turi įgaliojimą, kaip matyti iš direktyvos „Mokumas II“ 144 straipsnio 1 dalies c punkto, panaikinti tai įmonei išduotą leidimą ir atitinkamai užtikrinti Sąjungoje tinkamą draudėjų ir naudos gavėjų apsaugą.
63
Taigi tiek iš direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio formuluotės, tiek iš jo konteksto ir šia direktyva siekiamų tikslų matyti, kad sąvoka „priimančiosios valstybės narės teisinės nuostatos“, kurių laikymąsi priimančiosios valstybės narės priežiūros institucija gali patikrinti tik vykdydama šiame straipsnyje numatytą institucijų bendradarbiavimo procedūrą, negali būti aiškinama siaurai ir dėl to apimti tik nacionalines nuostatas, kuriomis į vidaus teisės sistemą perkeliami iš šios direktyvos kylantys reikalavimai.
64
Šio plataus direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnyje numatytos priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos ir buveinės valstybės narės priežiūros institucijos bendradarbiavimo procedūros taikymo srities aiškinimo nepaneigia 2009 m. balandžio 28 d. Sprendime Komisija / Italija (C‑518/06, EU:C:2009:270) suformuota jurisprudencija. Iš tiesų, nors to sprendimo 115 punkte, priimtame nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, Teisingumo Teismas pagal Direktyvą 92/49 nusprendė, kad buveinės valstybės narės išimtinės vykdomos kontrolės principas taikomas tik finansinei draudimo įmonių priežiūrai, iš to sprendimo 120 punkto matyti, kad jis, be kita ko, dėl šios direktyvos 40 straipsnio, kurio nuostatos beveik identiškai pakartotos direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnyje, konstatavo, kad Komisija nekaltino Italijos Respublikos neįvykdžius šio 40 straipsnio 3–5 dalyse nustatytų pareigų. Todėl Teisingumo Teismas nusprendė, kad neprivalo pareikšti nuomonės dėl šių nuostatų taikymo srities, kad priimtų sprendimą dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Be to, tame pačiame minėto sprendimo 120 punkte jis papildomai konstatavo, kad minėtos direktyvos 40 straipsnio 7 dalis patvirtina priimančiosios valstybės narės teisę bausti už jos teritorijoje padarytus pažeidimus.
65
Tuo remiantis, darytina išvada, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis iš principo taikomas bet kuriam atvejui, kai priimančiosios valstybės narės priežiūros institucija konstatuoja, kad draudimo įmonė, jos teritorijoje turinti filialą arba veikianti naudodamasi laisve teikti paslaugas, nevykdo jai tenkančių pareigų, įskaitant atvejus, kai šios pareigos kyla iš kitų nei šios direktyvos nuostatų, nebent kurioje nors kitoje Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nukrypstama nuo šiame straipsnyje numatytų kompetentingų institucijų kompetencijos pasidalijimo principo ir bendradarbiavimo taisyklių.
66
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl minėto straipsnio aiškinimo tuo atveju, kai draudimo įmonė pažeidžia Reglamento Nr. 1286/2014 ir pagal Direktyvą 2016/97 priimtas nuostatas, reikia patikrinti, ar šiame reglamente ir šioje direktyvoje yra nuostatų, kuriomis aiškiai nukrypstama nuo direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio.
67
Dėl, pirma, Reglamento Nr. 1286/2014 Komisija per teismo posėdį teigė, kad juo nukrypstama nuo direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio. Grįsdama šį teiginį ji tvirtino, kad šio reglamento 24 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad valstybės narės, kurioje yra prekiaujama mažmeniniais investicinių produktų paketais ir draudimo principu pagrįstais investiciniais produktais, kompetentinga institucija turėtų būti atsakinga už jų prekybos priežiūrą.
68
Vis dėlto reikia konstatuoti, viena vertus, kad Reglamento Nr. 1286/2014 24 konstatuojamosios dalies nuostatos neperimtos jokioje šio reglamento nuostatoje, todėl remiantis šia konstatuojamąja dalimi negalima daryti išvados, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino nukrypti nuo direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio. Bet kuriuo atveju svarbu priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, nors Sąjungos teisės akto konstatuojamosios dalys gali patikslinti šio akto nuostatų turinį ir pateikti paaiškinimų dėl akto autoriaus valios, vis dėlto jos neturi privalomosios teisinės galios ir jomis negalima remtis nei siekiant nukrypti nuo tų konkretaus akto nuostatų, nei aiškinant šias nuostatas akivaizdžiai priešingai jų tekstui (2024 m. kovo 21 d. Sprendimo LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
69
Kita vertus, Reglamento Nr. 1286/2014 3 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad jeigu mažmeninių investicinių produktų paketų ir draudimo principu pagrįstų investicinių produktų teikėjams, kuriems taikomas šis reglamentas, taip pat taikoma direktyva „Mokumas II“, tada jiems taikomas ir šis reglamentas, ir ši direktyva. Vis dėlto Reglamente Nr. 1286/2014 nėra jokios nuostatos, kurioje būtų aiškiai nukrypstama nuo šio kumuliacinio taikymo principo, kiek tai susiję su direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsniu. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad šio reglamento 22 straipsnio 1 dalyje tik numatyta, kad, „nedarant poveikio kompetentingų institucijų priežiūros įgaliojimams ir valstybių narių teisei numatyti ir skirti baudžiamąsias sankcijas“, valstybės narės turi nustatyti taisykles, kuriomis nustatomos tinkamos administracinės sankcijos ir priemonės, taikomos šio reglamento pažeidimo atvejais. Be to, Reglamento Nr. 1286/2014 23 straipsnyje numatyti keli būdai, kaip kompetentingos institucijos įgyvendina šio reglamento 24 straipsnyje apibrėžtus įgaliojimus skirti sankcijas, konkrečiai nenurodant mažmeninių investicinių produktų paketų ir draudimo principu pagrįstų investicinių produktų rinkodaros veiklos vykdymo naudojantis laisve teikti paslaugas ar įsisteigimo laisve ir bet kuriuo atveju numatant kompetentingų institucijų bendradarbiavimo galimybę.
70
Antra, dėl Direktyvos 2016/97 reikia konstatuoti, kad jos III skyriuje įtvirtintos nuostatos, kuriomis nustatytos tarpininkavimo veiklos vykdymo naudojantis laisve teikti paslaugas ir įsisteigimo laisve sąlygos. Tarp šių nuostatų, direktyvos 5, 7 ir 8 straipsniuose apibrėžta atitinkama priimančiosios valstybės narės kompetentingų institucijų ir buveinės valstybės narės kompetentingų institucijų kompetencija, įgaliojimai ir pareigos, kai konstatuojamas toje direktyvoje numatytų pareigų pažeidimas. Vis dėlto šio skyriaus nuostatos taikomos tik draudimo ar perdraudimo tarpininkams arba papildomos draudimo veiklos tarpininkams, išskyrus draudimo įmones, kurioms, nesant aiškios išimties, toliau taikomos direktyvos „Mokumas II“ nuostatos ir, be kita ko, šios direktyvos 155 straipsnio nuostatos, įskaitant atvejus, kai jos vykdo draudimo produktų platinimo veiklą, kaip ji apibrėžta Direktyvos 2016/97 2 straipsnio 1 dalies 1 punkte.
71
Šiomis aplinkybėmis, jeigu direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnyje numatyta bendradarbiavimo procedūra nebūtų taikoma draudimo įmonei, kai ji neįvykdo pareigų pagal Direktyvą 2016/97, šios institucijos būtų atleistos nuo bet kokios bendradarbiavimo pareigos draudimo įmonės vykdomos draudimo produktų platinimo veiklos priežiūros atveju, nors šios institucijos turi tokią pareigą, kai prižiūri draudimo tarpininkų, kaip jie suprantami pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalies 3 punktą, veiklą. Neatrodo, kad tokia skirtinga draudimo produktų platinimo veiklos priežiūros tvarka atitinka Direktyvos 2016/97 5, 6 ir 8 konstatuojamosiose dalyse nurodytus vienodo požiūrio į ūkio subjektus ir vartotojų apsaugos tikslus, nepriklausomai nuo platinimo kanalo, ar bendrą kompetentingų institucijų glaudaus bendradarbiavimo ir atsakomybės pasidalijimo tikslą, aprašytą šios direktyvos 21 ir 22 konstatuojamosiose dalyse.
72
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šiame straipsnyje numatyta priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos ir buveinės valstybės narės priežiūros institucijos bendradarbiavimo procedūra taikoma tokiam atvejui, kai priimančiosios valstybės narės priežiūros institucija nustato, kad draudimo įmonė, vykdanti veiklą per jos teritorijoje esantį filialą arba naudodamasi laisve teikti paslaugas, nepaiso pagal Reglamentą Nr. 1286/2014 arba nacionalines teisės nuostatas, kuriomis Direktyva 2016/97 perkelta į šios valstybės narės teisės sistemą, jai kylančių pareigų.
Dėl antrojo klausimo
73
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos turi laikytis šio straipsnio 1–3 dalyse numatytos procedūros, kai, taikydamos šio straipsnio 5 ir 6 dalis, skiria nuobaudas draudimo įmonei, šios valstybės narės teritorijoje vykdančiai veiklą per filialą arba naudojantis laisve teikti paslaugas.
74
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas bando išsiaiškinti, ar administracinių finansinių nuobaudų, kaip antai Čekijos nacionalinio teismo skirtų Novis už Reglamento Nr. 1286/2014 ir pagal Direktyvą 2016/97 priimtų nacionalinės teisės nuostatų pažeidimus, taikymas sietinas su tuo, kad prieš tai turi būti įgyvendinama direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 1–3 dalyse numatyta procedūra, o gal šias nuobaudas tiesiogiai gali skirti priimančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos.
75
Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia išaiškinti, ką reiškia 155 straipsnio 5 dalyje vartojamą žodžių junginys „1, 2 ir 3 dalys neturi įtakos valstybių narių įgaliojimams “, kartu konstatuojant, kad ši formuluotė yra identiška formuluotei, kuria pradedama to straipsnio 4 dalis. Aiškindamas Direktyvos 92/49 40 straipsnio 6 dalį, kurios formuluotė pakartota direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 4 dalyje, Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši formuluotė turėjo būti suprantama kaip nuostata, leidžianti nukrypti nuo šio 40 straipsnio 4 ir 5 dalyse numatytos įprastos procedūros, ir pagal ją valstybė narė, kurioje teikiamos atitinkamos paslaugos, atleidžiama nuo pareigos informuoti buveinės valstybės narės kompetentingas institucijas ir pranešti joms apie ketinimą imtis tinkamų priemonių (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 27 d. Sprendimo Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, 47 punktą). Nors pagal direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 5 dalį valstybėms narėms suteiktų įgaliojimų negalima painioti su įgaliojimais, kurie joms suteikti pagal to paties straipsnio 4 dalį tik skubos atvejais, nėra jokios priežasties skirtingai aiškinti šias dvi nuostatas, kurios pradedamos ta pačia formuluote. Taigi reikia pripažinti, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 5 dalimi nukrypstama nuo šio 155 straipsnio 1–3 dalyse numatytos įprastos procedūros, nes pagal ją, kai baudžia už jų teritorijoje padarytus pažeidimus, priimančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos atleidžiamos nuo pareigos informuoti buveinės valstybės narės institucijas, ir, jei šios nesiima veiksmų arba priimtų priemonių nepakanka, nuo pareigos pranešti joms apie ketinimą imtis atitinkamų priemonių.
76
Komisijos siūlomas priešingas aiškinimas, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 5 dalis nėra nuo bendradarbiavimo procedūros leidžianti nukrypti nuostata, o tik patvirtina valstybių narių įgaliojimus, nedarant skirtumo tarp priimančiosios valstybės narės ir kilmės valstybės narės, bausti už jų teritorijoje padarytus pažeidimus, su sąlyga, kad laikomasi šio 155 straipsnio 1–3 dalyse numatytos bendradarbiavimo procedūros, lemtų tai, kad šio 155 straipsnio 5 dalies nuostatos netektų bet kokios norminės reikšmės. Jei Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs priimančiosios valstybės narės galimybę skirti sankcijas pareigų neįvykdžiusiai draudimo įmonei susieti su šios procedūros laikymusi, būtų galėjęs tai aiškiai nurodyti ir 155 straipsnio 5 dalyje numatyti, kad šio straipsnio 1–3 dalys taikomos ir tada, kai priimančioji valstybė narė įgyvendina savo įgaliojimus bausti už jos teritorijoje padarytus pažeidimus.
77
Be to, kadangi šios direktyvos 155 straipsnio 1–3 dalyse numatyta procedūra pradedama priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijų iniciatyva, jei draudimo įmonė nesilaiko šioje valstybėje narėje taikomų pareigų, ja negali būti siekiama reglamentuoti tai, kaip buveinės valstybė turi naudotis įgaliojimais bausti draudimo įmonę, kuri šioje valstybėje narėje pažeidžia jai tenkančias pareigas. Todėl, priešingai, nei teigia Komisija, minėtos direktyvos 155 straipsnio 5 dalis negali būti susijusi su kilmės valstybės narės įgaliojimais bausti.
78
Taigi direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 5 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal šią nuostatą priimančiajai valstybei narei leidžiama bausti už jos teritorijoje padarytus pažeidimus, ir nebūtina prieš tai įgyvendinti šio straipsnio 1–3 dalyse numatytos procedūros.
79
Tokį aiškinimą patvirtina šios direktyvos 155 straipsnio 6 dalis, kurioje numatyta atitinkamos valstybės narės priežiūros institucijų galimybė taikyti nacionalines administracines nuobaudas padaliniui arba turtui, kurį draudimo įmonė turi toje valstybėje narėje.
80
Vis dėlto šios direktyvos 155 straipsnio 5 dalis negali būti aiškinama kaip leidžianti priimančiajai valstybei narei pasinaudoti buveinės valstybės narės išimtine kompetencija ir nuspręsti, ar draudimo įmonė laikosi leidimo suteikimo sąlygų, nes tai vertinti gali tik buveinės valstybė narė (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 27 d. Sprendimo Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, 49 punktą).
81
Iš to matyti, pirma, kad minėtame straipsnyje įtvirtinta leidžianti nukrypti nuostata turi būti aiškinama kaip negalima taikyti tada, kai draudimo įmonė neįvykdo su leidimo išdavimo sąlygomis susijusių pareigų ir kai už tai išimtinai gali bausti tik buveinės valstybės narė.
82
Antra, nors iš direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnio 7 dalies matyti, kad priemonė, kurios imamasi pagal, be kita ko, šio straipsnio 5 ir 6 dalis, gali apimti draudimo veiklos vykdymo apribojimus, išimtinė buveinės valstybės narės kompetencija išduoti arba panaikinti leidimą reiškia, kad priimančiosios valstybės narės draudimo įmonei skirtų sankcijų apimtis negali būti tokia pati kaip leidimo panaikinimas toje valstybėje narėje. Tuo remiantis, darytina išvada, kad šiomis priemonėmis negali būti siekiama arba jos negali lemti to, kad iš atitinkamos draudimo įmonės būtų atimta bet kokia teisė vykdyti veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje.
83
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos „Mokumas II“ 155 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos neprivalo laikytis šio straipsnio 1–3 dalyse numatytos procedūros, kai, taikydamos šio straipsnio 5 ir 6 dalis, skiria sankcijas draudimo įmonei, šios valstybės narės teritorijoje vykdančiai veiklą per filialą arba naudojantis laisve teikti paslaugas, su sąlyga, kad ta valstybė sankcijas šiai draudimo įmonei skiria ne už leidimo išdavimo sąlygų nesilaikymą ir jomis nesiekiama arba jos nelemia to, kad iš tos draudimo įmonės būtų atimta teisė vykdyti veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
84
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (direktyva „Mokumas II“) 155 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
šiame straipsnyje numatyta priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos ir buveinės valstybės narės priežiūros institucijos bendradarbiavimo procedūra taikoma tokiam atvejui, kai priimančiosios valstybės narės priežiūros institucija nustato, kad draudimo įmonė, vykdanti veiklą per jos teritorijoje esantį filialą arba naudodamasi laisve teikti paslaugas, nepaiso pagal 2014 m. lapkričio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 1286/2014 dėl mažmeninių investicinių produktų paketų ir draudimo principu pagrįstų investicinių produktų (MIPP ir DIP) pagrindinės informacijos dokumentų arba nacionalines teisės nuostatas, kuriomis 2016 m. sausio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/97 dėl draudimo produktų platinimo perkelta į šios valstybės narės teisės sistemą, jai kylančių pareigų.
2.
Direktyvos 2009/138 155 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
priimančiosios valstybės narės priežiūros institucijos neprivalo laikytis šio straipsnio 1–3 dalyse numatytos procedūros, kai, taikydamos šio straipsnio 5 ir 6 dalis, skiria sankcijas draudimo įmonei, šios valstybės narės teritorijoje vykdančiai veiklą per filialą arba naudojantis laisve teikti paslaugas, su sąlyga, kad ta valstybė sankcijas šiai draudimo įmonei skiria ne už leidimo išdavimo sąlygų nesilaikymą ir jomis nesiekiama arba jos nelemia to, kad iš tos draudimo įmonės būtų atimta teisė vykdyti veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: čekų.