62003CC0334_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šioje byloje Komisija savo ieškiniu siekia, kad Teisingumo Teismas pripažintų, jog, neperkėlusi į nacionalinę teisę 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvos 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose(2), iš dalies pakeistos 1996 m. kovo 13 d. Komisijos direktyva 96/19/EB, pakeičiančia Direktyvą 90/338/EEB dėl laisvosios konkurencijos telekomunikacijų rinkose įgyvendinimo(3), 4d straipsnio, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisės aktai
2. Pagal Direktyvos 90/388, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 2 straipsnį valstybės narės turi panaikinti visas priemones, suteikiančias
„1. < ... >
a) išimtines teises telekomunikacijų paslaugų teikimui, įskaitant telekomunikacijų tinklų, kurie reikalingi teikiant šias paslaugas, kūrimui bei eksploatavimui ar
b) specialias teises, kurios, remiantis kitais nei objektyviais, proporcingais bei nediskriminaciniais kriterijais, dviem ar daugiau įmonių leidžia teikti šias telekomunikacijų paslaugas ar eksploatuoti šiuos tinklus, ar
c) specialias teises, kurios remiantis kitais nei objektyviais, proporcingais bei nediskriminaciniais kriterijais, leidžia kelioms konkuruojančioms įmonėms teikti šias telekomunikacijų paslaugas arba kurti ar eksploatuoti šiuos tinklus.
2.	Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti visoms įmonėms teisę teikti 1 dalyje numatytas telekomunikacijų paslaugas ar kurti bei eksploatuoti 1 dalyje numatytus tinklus.
< ... > “
3. Direktyvos 90/388, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 4c straipsnyje numatyta:
„Nepažeisdama Europos Parlamento ir Tarybos vykdomo teisės aktų dėl atvirojo tinklo teikimo (ATT) derinimo, bet kuri nacionalinė sistema, susidedanti iš papildomų mokesčių ar universaliųjų paslaugų fondo, kuri yra būtina, kad būtų pasidalijamos telekomunikacijų organizacijoms su kitomis organizacijomis nustatytų universaliųjų paslaugų įsipareigojimų vykdymo grynosios sąnaudos:
a) gali būti taikoma tik viešuosius telekomunikacijų tinklus eksploatuojančioms įmonėms;
b) remiantis objektyviais ir nediskriminaciniais kriterijais bei proporcingumo principu, paskirsto atitinkamą mokestinę naštą kiekvienai įmonei.
Valstybės narės praneša apie kiekvieną tokią sistemą Komisijai, kad ji patikrintų suderinamumą su Sutarties nuostatomis.
< ... > “
4. Direktyvos 90/388, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 4d straipsnis numato:
„Valstybės narės nediskriminuoja viešųjų telekomunikacijų tinklų teikėjų prieigos teisių šių tinklų teikimui suteikimo atžvilgiu.
Kai dėl esminių taikytinų reikalavimų įmonėms, siekiančioms kurti viešuosius telekomunikacijų tinklus, negalima suteikti papildomų prieigos teisių, valstybės narės, taikydamos protingas sąlygas, užtikrina priėjimą prie esamų įrenginių, įrengtų remiantis prieigos teisėmis, kurios negali būti dubliuojamos.“
5. Pagal 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/33/EB dėl telekomunikacijų tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo (ATT)(4) 5 straipsnio 3 dalį:
„Siekiant nustatyti, kokią naštą universaliųjų paslaugų teikimo įpareigojimas užkrauna organizacijoms, ši įpareigojimą turinčios organizacijos nacionalinės reguliavimo institucijos prašymu apskaičiuoja tokio įpareigojimo grynąsias sąnaudas pagal III priedą. Universaliųjų paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimą tikrina nacionalinė reguliavimo institucija arba kita kompetentinga nuo telekomunikacijų organizacijos nepriklausoma ir nacionalinės reguliavimo institucijos patvirtinta struktūra. Visuomenė turi galimybę susipažinti su sąnaudų apskaičiavimo rezultatais ir tikrinimo išvadomis kaip numatyta 14 straipsnio 2 dalyje.“
6. Pagal Direktyvos 96/19 dvidešimt trečią konstatuojamąją dalį __telekomunikacijų organizacijos daugelyje valstybių narių naudojasi teisėtomis privilegijomis nemokamai ar paprasčiausiai atlyginant patirtas išlaidas įrengti savo tinklus valstybinėje ir privačioje žemėje. Jeigu valstybės narės nesuteiktų panašių teisių naujiems licenciją turintiems operatoriams, kad jie galėtų plėsti savo tinklus, tai lemtų jų atsilikimą ir tam tikrose srityse prilygtų de facto
išimtinių teisių telekomunikacijų organizacijoms palaikymui < … > “. (Neoficialus vertimas)
B – Nacionalinės teisės nuostatos
7. 1997 m. rugpjūčio 1 d. Portugalijos įstatymo Nr. 91/97(5) 12 straipsnio 1 dalis bazinį telekomunikacijų tinklą apibrėžia kaip viešąjį tinklą, kuris atitinka piliečių ir ekonominės bei socialinės veiklos ryšių poreikius nacionalinėje teritorijoje bei užtikrina tarptautinius ryšius.
8. Pagal 2002 m. gruodžio 6 d. Įstatymu Nr. 29/2002(6) iš dalies pakeistą šio įstatymo 12 straipsnio 2 dalį bazinį telekomunikacijų tinklą sudaro: viešasis fiksuotas telefono ryšio tinklas, perdavimo tinklas ir prieiga, komutacijos ir apdorojimo elementai, – kurie kartu užtikrina universaliųjų telekomunikacijų paslaugų teikimą.
9. Pagal Įstatymo Nr. 91/97 13 straipsnį bazinių telekomunikacijų tinklų operatoriai atleidžiami nuo telekomunikacijų infrastruktūrų įrengimo ar prieigos prie įvairių įrenginių dalių ar atitinkamo tinklo eksploatavimui būtinos įrangos mokesčių.
III – Faktai
10. 1994 m. kovo 20 d. Portugalijos valstybė ir Portugal Telecom
pasirašė fiksuoto telefono ryšio koncesijos sutartį 30 metų laikotarpiui dėl ryšio paslaugų, laikomų viešosiomis paslaugomis, teikimo. Ši sutartis PT Comunicações, kaip Portugal Telecom
filialui, atsakingam už tinklo telekomunikacijų paslaugų teikimą, suteikia išimtinę bazinio telekomunikacijų tinklo sukūrimo, valdymo ir eksploatavimo teisę. Taip pat koncesijos sutartimi PT Comunicações
suteikiama infrastruktūros valdymo teisė. Todėl PT Comunicações
yra atsakingas už infrastruktūros vystymą kokybės ir apimties požiūriu ir tinkamos būklės palaikymą, ypač tinklo funkcionavimą, saugumą ir palaikymą, kad būtų užtikrintas bendro naudojimo telekomunikacijų paslaugų, kaip universaliųjų paslaugų, teikimas visoje teritorijoje. Už koncesijos teisę PT Comunicações
privalo mokėti koncesiją suteikiančiai valstybei mokestį, atitinkantį 1 % bruto pajamų, gautų teikiant paslaugas. Iš mokėtinos sumos yra išskaičiuojamos universaliųjų paslaugų teikimo įsipareigojimo grynosios sąnaudos.
11. 2003 m. vasario 17 d. Įstatymu Nr. 31/2003(7) buvo patvirtinta nauja koncesijos sutartis, pagal kurią tinklo operatoriaus įsipareigojimai iš esmės nepasikeitė. PT Comunicações
yra įpareigotas teikti paslaugas, kurios yra koncesijos objektas, užtikrinant funkcinį suderinamumą, tęstinumą, prieinamumą, pastovumą bei kokybę.
IV – Ikiteisminė procedūra
12. Komisija 2002 m. gegužės 2 d. išsiuntė oficialų pranešimą Portugalijos Respublikai, kuriame nurodė, kad, palyginus su kitais operatoriais, PT Comunicações
yra palankiau vertinamas, nes pagal Įstatymo Nr. 91/97 13 straipsnį PT Comunicações, kaip vienintelis operatorius, atsakingas už bazinius telekomunikacijų tinklus, yra atleistas nuo mokesčių ar kitų rinkliavų, o visi kiti operatoriai yra įpareigoti mokėti šiuos mokesčius. Gavusi Portugalijos vyriausybės 2002 m. liepos 2 d. atsakymą, Komisija 2002 m. gruodžio 19 d. laišku išsiuntė jai pagrįstą nuomonę. Kadangi Portugalijos vyriausybė neatsakė į pagrįstą nuomonę, Komisija 2003 m. liepos 30 d. pareiškė šį ieškinį.
13. Komisija Teisingumo Teismą prašo:
– pripažinti, kad, tinkamai neperkėlusi Direktyvos 90/388, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 4d straipsnio, Portugalijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų, ir
– priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
14. Portugalijos Respublika teigia, kad ieškinys yra nepagrįstas, ir prašo Teisingumo Teismą priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
V – Šalių argumentai
15. Komisija tvirtina, kad atleidimas nuo mokesčio, numatytas Įstatymo Nr. 91/97 13 straipsnyje kartu su Įstatymu Nr. 31/2003 ir ankstesniu Įstatymu Nr. 40/95(8), kuris nurodo, kad PT Comunicações
atsako už bazinio tinklo kūrimą ir eksploatavimą, reiškia, kad, palyginti su kitais operatoriais, PT Comunicações
yra vertinamas palankiau. Kadangi toks elgesys yra nepateisinamas, neįvykdomas įsipareigojimas pagal Direktyvos 90/388 4d straipsnį.
16. Kadangi PT Comunicações
savo baziniu telekomunikacijų tinklu teikia paslaugas, kurios konkuruoja su kitų operatorių teikiamomis paslaugomis, PT Comunicações
turi tiesioginį konkurencinį pranašumą kitų operatorių atžvilgiu. Dėl to, kad nauji operatoriai privalo mokėti mokesčius, nuo kurių yra atleidžiamas jau veikiantis operatorius, jų tinklų plėtra gali vėluoti.
17. Komisijos manymu, nagrinėjamas nevienodas požiūris nėra pateisinamas.
18. Atleidimo nuo mokesčio negali pateisinti PT Comunicações
pareiga mokėti metinį apie 20 milijonų eurų mokestį už koncesijos sutartį. Galiausiai tai yra mokestis už Portugalijos valstybei priklausančio bazinio telekomunikacijų tinklo naudojimą. Taip pat atleidimas nuo mokesčio negali būti laikomas kompensacija už PT Comunicações
pareigą teikti universaliąsias paslaugas. Direktyvos 4c straipsnis aiškiai draudžia atleidimą nuo mokesčių, kurie nėra tiesiogiai susiję su universaliųjų paslaugų teikimu.
19. Portugalijos vyriausybė atsiliepime į ieškinį ir triplike pateikė detalų atsakymą į Komisijos tvirtinimus. Portugalijos vyriausybės atsikirtimų esmę galima apibendrinti trimis argumentais.
20. Visų pirma, skirtingą požiūrį į PT Comunicações
ir į kitus su tinklu susijusių telekomunikacijų paslaugų teikėjus galima paaiškinti tuo, kad PT Comunicações
yra įpareigotas teikti universaliąsias paslaugas, o jo konkurentai tokio įsipareigojimo neturi. Tai reiškia, kad PT Comunicações
turi plėtoti savo telekomunikacijų tinką, jei to reikalauja pareiga teikti universaliąsias paslaugas, nors tai ir nėra ekonomiškai naudinga. Todėl PT Comunicações
padėtis skiriasi nuo kitų operatorių, kurie savo veiklą tinklo infrastruktūros plėtojimo bei paslaugų teikimo srityse gali vykdyti atsižvelgdami tik į rentabilumą. Taigi atleidimu nuo mokesčio už naudojimąsi viešuoju sektoriumi yra siekiama panaikinti kliūtis universaliųjų paslaugų teikimą užtikrinančios infrastruktūros plėtrai.
21. Be to, turi būti daromas aiškus skirtumas tarp mokesčių, susijusių su tinklo infrastruktūros įrengimu bei aptarnavimu, ir mokesčių už naudojimąsi šiuo tinklu. Atleidimas nuo mokesčio turi poveikį pirmajai mokesčių grupei, bet ne antrajai. Todėl PT Comunicações, kaip ryšio paslaugų teikėjas, naudodamasis infrastruktūra, negauna naudos dėl atleidimo nuo mokesčio.
22. Antra, vieną iš savo argumentų Portugalijos vyriausybė kildina iš atleidimo nuo mokesčio pobūdžio bei paskirties. Tai yra glaudžiai susiję su tuo, kad PT Comunicações
naudoja viešąjį sektorių teikdamas viešąsias paslaugas bendrojo intereso labui, o jo konkurentai šį sektorių naudoja siekdami visų pirma savo asmeninių tikslų, todėl, kaip kompensacija, toks naudojimasis yra apmokestinamas.
23. Trečia, Portugalijos vyriausybė teigia, kad net jei ir savivaldybės mokesčio mokėjimas būtų laikomas PT Comunicações
išlaidomis – tai yra sąnaudų dalimi, – teikiant bendrąsias paslaugas atleidimas nuo šio mokesčio neviršytų konkrečių sąnaudų, susijusių su įsipareigojimo teikti universaliąsias paslaugas įgyvendinimu. Šiuo atžvilgiu Portugalijos vyriausybė remiasi sprendimu Atmark (9) .
24. Portugalijos vyriausybė užbaigia savo gynybą tvirtindama, kad siekiant įgyvendinti 2002 m. rugsėjo 16 d. Komisijos direktyvą 2002/77/EB dėl konkurencijos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų rinkose(10), pakeitusią Direktyvą 90/388/EEB, ketinama papildyti Portugalijos teisės aktus tam tikromis nuostatomis, kurios užtikrins visiems telekomunikacijų tinklų operatoriams galimybę naudotis viešuoju sektoriumi ir nustatys skaidrius, nediskriminacinius ir proporcingus mokesčius už tokį naudojimąsi.
VI – Vertinimas
25. 1990-aisiais Bendrijos įstatymų leidėjas aktyviai vykdė nacionalinių telekomunikacijų rinkų liberalizavimą siekiant sudaryti sąlygas vieningos Bendrijos telekomunikacijų rinkos sukūrimui. Šiuos siekius palengvino spartus technologijų progresas kompiuterizacijos ir telekomunikacijų srityse. Todėl techniniai ir ekonominiai argumentai, kuriais buvo grindžiamas telekomunikacijų tinklų veikimas, naudojantis išimtinėmis ar specialiomis teisėmis, tapo niekiniai.
26. Bendrijos teisės aktai nebuvo priimami visiškai nepažįstamoje srityje. 1980-ųjų pradžioje didelė dalis telekomunikacijų rinkos Jungtinėse Valstijose jau buvo liberalizuota. Kai kuriose Europos valstybėse jau buvo pradėti parengiamieji darbai(11) .
27. Viena iš esminių problemų pereinant nuo telekomunikacijų teikimo sistemos, organizuotos ir valdomos kartu su komunalinėmis paslaugomis, patikėtomis viešosioms paslaugoms arba valstybės įmonėms, suteikiant išimtines arba specialias teises, buvo organizuoti viešojo sektoriaus atliekamų ir pateikiamų paslaugų pertvarkymą į paslaugas, atliekamas ir pateikiamas rinkos sąlygomis. Iš vienos pusės, turėjo būti užtikrinta, kad šios paslaugos, kurios turi ekonominę, socialinę ir kultūrinę svarbą kiekvienam, išliks prieinamos – vadinamųjų universaliųjų paslaugų teikimo įsipareigojimas. Iš kitos pusės, nepaisant dominuojančios padėties besikuriančiose rinkose, pirminiams išimtinių teisių rinkoje turėtojams, dabar dažniausiai privatiems, turėjo būti neleidžiama, pasinaudojant atvira ar užslėpta nacionalinių valdžios institucijų parama, neįsileisti potencialių naujokų rinkoje.
28. Šis dvejopas susirūpinimas akivaizdžiai atsispindi pirmiau cituotų Direktyvų 90/388, 96/19, 97/33 konstatuojamosiose dalyse bei jų nuostatose. Viena vertus jos suteikia ilgus pereinamuosius laikotarpius telekomunikacijų paslaugoms, kurių prieinamumas yra ypač svarbus visai visuomenei, pavyzdžiui, balso telefonijos paslaugos(12), ir nustato tam tikrų sąnaudų, susijusių su universaliųjų paslaugų teikimo įsipareigojimu, apskaičiavimo taisykles(13) . Kita vertus, šios gairės numato nuostatas, kurios yra skirtos užtikrinti, kad norintieji atlikti ir teikti telekomunikacijų paslaugas būtų vertinami vienodai, kaip ir įmonės, jau veikiančios atitinkamose rinkose. Tokių nuostatų pavyzdys yra šioje byloje pagrindinis Direktyvos 90/388, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 4d straipsnis.
29. Šios bylos esmę nusakantys faktai, išdėstyti šios išvados 10 bei 11 punktuose, yra būdingi trumpai apžvelgtoms problemoms, su kuriomis susiduriama tik kontroliuojamai paslaugai keičiantis į atviros rinkos paslaugą. Į vieną iš šių aplinkybių turi būti ypač atsižvelgiama nagrinėjant šį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo – PT Comunicações
turi teisę iš mokesčio, mokėtino pagal koncesijos sutartį, išskaičiuoti visas grynąsias sąnaudas, susijusias su įsipareigojimu teikti universaliąsias paslaugas.
30. Pagal Įstatymo Nr. 91/97 13 straipsnį PT Comunicações
suteiktas atleidimas nuo mokesčių už prieigos teisės viešajame sektoriuje suteikimą infrastruktūros įrengimui, be jokių abejonių, turi būti laikomas lengvata, kuri iš esmės yra draudžiama naujiems telekomunikacijų operatoriams.
31. Iš tiesų, jei vykstant pokyčiams naujokų patekimas į rinką yra apsunkinamas dėl nustatytos didesnės finansinės naštos ir (arba) kitų kliūčių, palyginti su esamos infrastruktūros operatoriais, tai pakenktų Bendrijos teisės aktais siekiamiems tikslams. Tai lemtų „senų“ telekomunikacijų organizacijų išimtinių teisių de facto
palaikymą. Bendros rinkos atitinkamoms organizacijoms kūrimas taip pat būtų neigiamai paveiktas. Šios nuomonės 6 punkte cituotos Direktyvos 96/19/EB dvidešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje yra atkreipiamas ypatingas dėmesys į šį nepageidaujamą rezultatą.
32. Portugalijos vyriausybės pateikti argumentai, siekiant pateisinti Direktyvos 90/388 4d straipsniu draudžiamo pranašumo PT Comunicações
suteikimą, yra dirbtini. Pagrįsti jie ir negali būti, nes pateisinimas negali būti tiesiogiai susijęs su tam tikromis sąnaudomis, susijusiomis su įsipareigojimu teikti universaliąsias paslaugas. Be to, PT Comunicações
gali šias sąnaudas išskaičiuoti iš pagal koncesijos sutartį mokėtinos sumos.
33. Nors Portugalijos vyriausybė, remdamasi su įsipareigojimu teikti universaliąsias paslaugas susijusiomis sąnaudomis, nesiekia pateisinti PT Comunicações
palankesnio vertinimo, palyginti su kitais operatoriais, suteikimo, tačiau pabrėžia jo, kaip universaliųjų paslaugų teikėjo, ypatingą vaidmenį. Portugalijos vyriausybė tvirtina, jog šis vaidmuo kartu ir įpareigoja kurti, plėtoti naują tinklų infrastruktūrą, o kiti operatoriai tokios pareigos neturi.
34. Mano manymu, šis tvirtinimas yra nepagrįstas. Visų pirma, visiškai nėra atsižvelgiama į tai, kad, kaip bazinio telekomunikacijų tinklo valdytojas ir savininkas, PT Comunicações
jau disponuoja infrastruktūra, o naujokai dar turi savo lėšomis ją sukurti. Esant tokioms aplinkybėms, atleidimas nuo mokesčių, kuriais yra apmokestinami „nauji“ operatoriai, ypač kliudo naujokams patekti į rinką. Antra, pateiktas pateisinimas yra nepagrįstas, nes juo neatsižvelgiama į tai, kad daugelis, o gal ir visi projektai, pagal kuriuos PT Comunicações
įsipareigoja plėtoti tinklo infrastruktūrą, turi atitikti ekonominius rentabilumo reikalavimus. Visais atvejais bendras atleidimas nuo nagrinėjamų mokesčių šiurkščiai pažeidžia konkurencijos sąlygas PT Comunicações
naudai.
35. Antras argumentas yra susijęs su tvirtinimais, kurie yra nesuderinami per se
su valstybių narių siekiu užtikrinti, kad visi telekomunikacijų paslaugų teikėjai galėtų veikti atitinkamoje rinkos dalyje vienodomis sąlygomis. Iš to matyti, kad įmonė, įpareigota teikti universaliąsias paslaugas, turi ne daugiau ir ne mažiau, o tik teisę gauti kompensaciją už konkrečias sąnaudas, tiesiogiai susijusias su šiuo įpareigojimu. Bet kokia kita lengvata, kuri papildomai įgyjama dėl tokio pobūdžio įsipareigojimo, nepaisant to, kaip jis pavadintas – „viešoji paslauga“ ar „viešasis interesas“, – iškraipo konkurencijos sąlygas senųjų telekomunikacijų organizacijų naudai. Būtent to Bendrijos įstatymų leidėjas siekė išvengti priimdamas direktyvas.
36. Galiausiai trečias gynybos argumentas, kuris yra susijęs su prieš tai atmesta hipoteze, jog atleidimas nuo mokesčio yra tariama „kompensacija“ už patiriamas konkrečias sąnaudas dėl įsipareigojimo teikti universaliąsias paslaugas, yra akivaizdžiai nepagrįstas, nes PT Comunicações
jau yra suteikta teisė reikalauti kompensacijos. Be to, atleidimas nuo mokesčio yra netinkamas kompensavimo už minėtas konkrečias sąnaudas būdas, nes jis taip pat yra taikomas projektams, kurie visiškai nėra susiję su įsipareigojimu teikti universaliąsias paslaugas. Galiausiai bendras atleidimas nuo mokesčio už būsimą veiklą itin netinka nustatant lygiavertiškumą tarp suteikiamos naudos ir universaliųjų paslaugų teikimo sąnaudų. Be to, Portugalijos vyriausybė nepateikė jokių faktų ar aplinkybių, patvirtinančių, kad ji stengėsi laikytis tokiai kompensacijai taikytinų Direktyvos 97/33 5 straipsnio 3 dalies nuostatų.
37. Remdamasis tuo, kas pasakyta, aš manau, kad Portugalijos vyriausybė tinkamai neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Direktyvos 90/388, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 4d straipsnį.
VII – Išvada
38. Atsižvelgiant į išdėstytus faktus ir aplinkybes, Teisingumo Teismui siūlau:
a) pripažinti, kad, nepriėmusi 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvos 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose, iš dalies pakeistos 1996 m. kovo 13 d. Komisijos direktyva 96/19/EB, pakeičiančia Direktyvą 90/338/EEB dėl laisvosios konkurencijos telekomunikacijų rinkose įgyvendinimo, 4d straipsnį įgyvendinančių įstatymų ar kitų teisės aktų, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šias direktyvas;
b) remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalimi, priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	OL L 192, p. 10.
(3)
–	OL L 74, p. 13.
(4)
–	OL L 199, p. 32.
(5) –								Diário da República I, A serija, Nr. 176, 1997 m. rugpjūčio 1 d., p. 4010.
(6) –								Diário da República I, A serija, Nr. 282, 2002 m. gruodžio 6 d., p. 7556.
(7) –							Diário da República I, A serija, Nr. 40, 2003 m. vasario 17 d., p. 1044.
(8) –							Diário da República I, A serija, Nr. 39, 1995 m. vasario 15 d., p. 969.
(9)
–	2003 m. liepos 24 d. Sprendimas (C‑280/00, Rink. p. I‑7747).
(10)
–	OL L 249, p. 21.
(11)
–	Apie raidą įvairiose srityse žr.: R. Mansell „The New Telecommunications: A Political Economy of Network Evolution“__ Sage Publications, London, 1993.
(12)
–	Direktyvos 90/388 2 straipsnio 1 dalis ir šios direktyvos, iš dalies pakeistos Direktyva 96/19, 2 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa.
(13)
–	Direktyvos 97/33 5 straipsnio 3 dalis.