62023CC0530
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2024 m. lapkričio 14 d. (
1
)
Byla C‑530/23 (Barało) (
i
)
K. P.,
dalyvaujant
Prokurator Rejonowy we Włocławku
(Sąd Rejonowy we Włocławku (Vloclaveko apylinkės teismas, Lenkija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Procesinės garantijos pažeidžiamiems asmenims, įtariamiems ar kaltinamiems baudžiamosiose bylose – Teisė turėti advokatą – Direktyva 2013/48/ES – Direktyva (ES) 2016/1919 – Įrodymų leistinumas“
I. Įvadas
1.
Kokius konkrečius reikalavimus Sąjungos teisė nustato nacionalinėms valdžios institucijoms, kai jos vykdo baudžiamąjį procesą, kuriame dalyvauja pažeidžiami asmenys? Tai yra bendra penkiolikos klausimų, kuriuos nagrinėjamoje byloje pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, gija.
2.
Šie klausimai susiję su Direktyva 2013/48 (
2
) dėl teisės turėti advokatą ir Direktyva 2016/1919 (
3
), kuria didinamas šios teisės veiksmingumas, įpareigojant valstybes nares užtikrinti teisinę pagalbą. Direktyvos 2013/48 13 straipsnyje ir Direktyvos 2016/1919 9 straipsnyje nustatyta valstybių narių pareiga atsižvelgti į specialiuosius pažeidžiamų asmenų poreikius.
3.
Kadangi asmuo, apie kurį kalbama pagrindinėje byloje, serga psichikos liga, todėl yra pažeidžiamas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, kokios konkrečios pareigos kyla nacionalinėms valdžios institucijoms, vykdančioms baudžiamąjį procesą šiomis aplinkybėmis.
4.
Nors Teisingumo Teismas jau yra nagrinėjęs Direktyvą 2013/48, iki šiol dar nėra aiškinęs Direktyvos 2016/1919, išskyrus vieną trumpą paminėjimą (
4
), be to, dar kelias nuorodas yra pateikę generaliniai advokatai (
5
).
II. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
5.
K. P. yra asmuo, kaltinamas baudžiamojoje byloje, pirma, dėl 8,50 gramo kanapių ir 33,83 gramo amfetamino laikymo ir, antra, dėl vairavimo apsvaigus nuo medžiagos, kurios poveikis panašus į alkoholio, taip pat turint kraujyje amfetamino. Kaltinimai buvo pateikti taip, kaip nurodyta toliau.
6.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, 2022 m. liepos 21 d., prieš pat vidurnaktį, policijos pareigūnai pastebėjo transporto priemonę, kuri keistai judėjo ir skleidė keistus garsus. Jie sustabdė K. P. vairuojamą automobilį ir, pasikalbėję su juo, nuvažiavo.
7.
Po kelių akimirkų tie patys policijos pareigūnai per radiją gavo informaciją apie dvi susidūrusias transporto priemones; pamanę, kad K. P. transporto priemonė atitinka vieno iš susidūrime dalyvavusių transporto priemonių aprašymą, grįžo ten, kur jį buvo matę prieš tai. K. P. buvo ne transporto priemonėje, atrodė susinervinęs ir kalbėjo chaotiškai. Policijos pareigūnai jį apklausė ir paprašė atiduoti visus daiktus, kurie gali būti draudžiami.
8.
K. P. pareiškė, kad nevairavo transporto priemonės, ir atidavė turėtus polietileninius maišelius su baltos spalvos milteliais ir žalios spalvos džiovinta medžiaga. Uždėjus antrankius ir sulaikius (2022 m. liepos 22 d. 00.05 val.), jis buvo nuvežtas į ligoninę, kur iš jo buvo paimta kraujo tyrimui dėl narkotikų.
9.
Ištyrus medžiagas ir nustačius, kad tai yra kanapės ir amfetaminas, 2022 m. liepos 22 d. 12.15 val. K. P. buvo apkaltintas neteisėtų medžiagų laikymu. Jam buvo pranešta apie jo teisę naudotis pasirinkto advokato paslaugomis ir apie galimybę prašyti teisinės pagalbos, atsižvelgiant į finansinę padėtį. Jis taip pat buvo informuotas apie teisę būti išklausytam ir atsisakyti duoti parodymus.
10.
K. P. neatsisakė teisės į advokato pagalbą, bet ir neprašė, kad jis jam būtų paskirtas. Per šią apklausą neužfiksuota, kad policijos pareigūnas būtų bandęs patikrinti, ar įtariamasis buvo apsvaigęs nuo narkotinių medžiagų ir ar jis galėjo suprasti ir prisiminti vykusius įvykius.
11.
K. P. neprisipažino padaręs jam inkriminuojamą nusikalstamą veiką; jis atsisakė pateikti paaiškinimų, pasirašyti protokolą ir susipažinti su bylos medžiaga tyrimo pabaigoje. Apklausos garso ir vaizdo įrašas nebuvo daromas. Gynėjas apklausoje nedalyvavo, tyrimą atlikusi institucija taip pat neprašė teismo jį paskirti. K. P. buvo paleistas 2022 m. liepos 22 d. 12.31 val.
12.
2022 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėn. policija apklausė psichiatrą dėl K. P. psichikos sveikatos būklės, o prokuroras gavo K. P. medicininius dokumentus iš psichiatrinės ligoninės, kurioje šis buvo hospitalizuotas.
13.
2022 m. rugpjūčio 7 d. paskelbus kraujo tyrimo rezultatus, K. P. buvo apkaltintas ir dėl vairavimo apsvaigus nuo narkotinių medžiagų. Ši informacija K. P. buvo pateikta 2022 m. spalio 14 d., jam gulint psichiatrijos ligoninėje, kur jis taip pat buvo apklaustas.
14.
Kaip ir 2022 m. liepos 22 d. apklausa, ši antra apklausa buvo atlikta nedalyvaujant advokatui, prokuroras neprašė teismo jį paskirti K. P., nebuvo daromas ir apklausos garso bei vaizdo įrašas. Taip pat K. P. buvo informuotas apie jo teisę turėti advokatą, galimybę prašyti teisinės pagalbos, atsižvelgiant į finansinę padėtį, teisę būti išklausytam ir teisę atsisakyti duoti parodymus. K. P. pareikalavo leisti susipažinti su bylos medžiaga ir jam pareikštais kaltinimais. Visa tai 2022 m. spalio 27 d. buvo pateikta jo motinai raštu.
15.
2022 m. gruodžio 15 d. prokuroras pateikė kaltinamąjį aktą dėl K. P. Sąd Rejonowy we Włocławku (Vloclaveko apylinkės teismas, Lenkija). K. P. paskyrė savo advokatą.
16.
2023 m. vasario 28 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė Vloclaveko apylinkės prokuratūros prokurorui, kad šis papildytų tyrimą, kai apklaus K. P. dalyvaujant gynėjui ir gaus ekspertų psichiatrų išvadą dėl K. P. psichikos sveikatos būklės veikų padarymo ir bylos nagrinėjimo metu.
17.
2023 m. kovo 3 d. prokuroras pateikė skundą dėl šios nutarties; jis teigė, kad nereikia įrodymų papildyti, o gauta medicininė dokumentacija nesuteikia pagrindo ekspertams tirti K. P. siekiant nustatyti jo psichikos sveikatos būklę. 2023 m. kovo 29 d.Sąd Okręgowy we Włocławku (Vloclaveko apygardos teismas, Lenkija) patenkino prokuroro skundą ir grąžino bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
18.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Direktyva 2016/1919 ir Direktyva 2013/48 nebuvo tinkamai ir visiškai perkeltos į Lenkijos teisės sistemą, todėl buvo pažeistos K. P., kaip pažeidžiamam asmeniui, pagal Sąjungos teisės aktus suteiktos teisės.
19.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes Sąd Rejonowy we Włocławku (Vloclaveko apylinkės teismas), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis kartu su 18, 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, siejami su [Direktyvos 2013/48] 3 straipsnio 2 dalies a ir c punktais bei 3 straipsnio 3 dalies a punktu, aiškinami pagal [Komisijos rekomendacijos] 6, 7, 11 ir 13 punktus, turi būti aiškinami taip, kad jais nustatoma tiesiogiai veikianti ir privaloma norma, pagal kurią draudžiama atlikti tokius veiksmus, kaip pažeidžiamo asmens ar pažeidžiamumo situacijoje esančio asmens apklausa be gynėjo dalyvavimo, kai yra objektyvių faktinių prielaidų skirti teisinę pagalbą, o ikiteisminio tyrimo institucija nepagrįstai nedelsdama nesuteikia teisinės pagalbos (įskaitant ad hoc ar laikinąją) prieš šio asmens (pažeidžiamo asmens in concreto) apklausą policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisminėje institucijoje arba prieš atliekant konkrečius tiriamuosius ar įrodymų rinkimo veiksmus?
2.
Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis kartu su 18, 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, siejami su šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalimi, aiškinami pagal [Komisijos rekomendacijos] 6, 7, 11 ir 13 punktus, nepaisant faktinių prielaidų nedelsiant atlikti nustatymą, turi būti aiškinami taip, kad galimo pažeidžiamumo procesinio nustatymo ar asmens pripažinimo pažeidžiamu nebuvimas, taip pat galimybės užginčyti galimo pažeidžiamumo įvertinimą ir suteikti tokiam asmeniui valstybinį gynėją be nepagrįsto delsimo nebuvimas neleidžiamas jokiais atvejais bylose dėl nusikalstamų veikų, už kurias baudžiama laisvės atėmimo bausme, o aplinkybės, kad nebuvo nustatytas pažeidžiamumas ir suteiktas valstybinis gynėjas, turi būti aiškiai nurodytos sprendime dėl apklausos nedalyvaujant advokatui, kurį iš esmės galima skųsti?
3.
Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis kartu su 18, 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, siejami su šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalimi, aiškinami pagal [Komisijos rekomendacijos] 3 skirsnio 7 punktą, turi būti aiškinami taip, kad jei valstybė narė baudžiamajame procese nenustatė pažeidžiamumo prezumpcijos, įtariamasis netenka galimybės pasinaudoti [Direktyvos 2016/1919] 9 straipsnio, aiškinamo pagal [Komisijos rekomendacijos] 11 punktą, garantiniu pobūdžiu, todėl teisminės institucijos esant tokiai situacijai privalo tiesiogiai taikyti šios direktyvos nuostatas?
4.
Jei bent į vieną iš pirmojo–trečiojo klausimų būtų atsakyta teigiamai – ar šiuose klausimuose nurodytų abiejų direktyvų nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip:
a)
Lenkijos Baudžiamojo proceso kodekso (toliau – KPK) 301 straipsnio antras sakinys, pagal kurį įtariamasis apklausiamas dalyvaujant paskirtam gynėjui tik paties prašymu, o dėl gynėjo neatvykimo į įtariamojo apklausą nedraudžiama atlikti apklausos;
b)
KPK 79 straipsnio 1 dalies 3 ir 4 punktai, pagal kuriuos baudžiamojoje byloje kaltinamasis (įtariamasis) privalo turėti gynėją, jeigu kyla pagrįstų abejonių, ar jis gebėjo suvokti veikos reikšmę ar valdyti savo elgesį veikos padarymo metu, arba to gebėjimo trūko ar jis buvo labai ribotas, taip pat jeigu kyla pagrįstų abejonių, ar jo psichikos sveikatos būklė leidžia jam savarankiškai ir tinkamai dalyvauti procese arba gintis?
5.
Ar [Direktyvos 2013/48] 3 straipsnio 2 dalies a punktas kartu su 3 straipsnio 3 dalies b punktu, siejami su direktyvų viršenybės ir tiesioginio veikimo principu, įpareigoja ikiteisminio tyrimo institucijas, teismus ir visas valstybės institucijas nepaisyti su direktyvomis nesuderinamų nacionalinės teisės aktų nuostatų, kaip antai nurodytų ketvirtajame klausime, ir dėl to, atsižvelgiant į tai, kad suėjo perkėlimo į nacionalinę teisę terminas, pakeisti nacionalinės teisės normą pirma minėtomis tiesiogiai veikiančiomis direktyvos normomis?
6.
Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis, siejami su 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, turi būti aiškinami taip, kad, nesant sprendimo suteikti teisinę pagalbą arba nesiėmus veiksmų dėl teisinės pagalbos suteikimo pažeidžiamam asmeniui ar asmeniui, kurio padėtis, kaip preziumuojama, yra pažeidžiama pagal [Komisijos rekomendacijos] 3 skirsnio 7 punktą, ir paskui policijai ar kitai teisėsaugos institucijai atlikus dalyvaujant tokiam asmeniui tiriamuosius veiksmus, įskaitant veiksmą, kurio negalima pakartoti teisme, baudžiamąją bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, taip pat bet kurios kitos valstybės teisminės institucijos (ikiteisminio tyrimo institucijos) baudžiamojoje byloje privalo netaikyti su direktyva nesuderinamų nacionalinės teisės aktų nuostatų, kaip antai nurodytų ketvirtajame klausime, todėl, atsižvelgiant į tai, kad suėjo perkėlimo į nacionalinę teisę terminas, pakeisti nacionalinę normą pirma nurodytomis tiesiogiai veikiančiomis direktyvos normomis net ir tuo atveju, kai toks asmuo paskyrė gynėją jau pabaigus tyrimą ir prokurorui pateikus teismui kaltinamąjį aktą?
7.
Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis kartu su 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, siejami su šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalimi, aiškinami pagal [Komisijos rekomendacijos] 6, 7, 11 ir 13 punktus, turi būti aiškinami taip, kad valstybė narė privalo užtikrinti skubų įtariamojo pažeidžiamumo nustatymą ir pripažinimą, taip pat suteikti teisinę pagalbą įtariamiesiems ar kaltinamiesiems baudžiamojoje byloje, kuriems taikoma pažeidžiamumo prezumpcija, ar kurie yra pažeidžiami, ir ši pagalba yra privaloma net ir tuo atveju, kai kompetentinga institucija neprašo nepriklausomo eksperto įvertinti pažeidžiamumo laipsnio, pažeidžiamo asmens poreikių ir bet kokių tokiam asmeniui taikomų ar numatomų priemonių tinkamumo, kol nepriklausomas ekspertas neatliko tinkamo vertinimo?
8.
Jei į septintąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai – ar pirma nurodytos direktyvos ir [Komisijos rekomendacijos] nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai KPK 79 straipsnio 1 dalies 3 ir 4 punktai, pagal kuriuos baudžiamajame procese kaltinamasis privalo turėti gynėją tik tuo atveju, jei kyla pagrįstų abejonių, kad veikos padarymo metu jis gebėjo suvokti veikos reikšmę ar valdyti savo elgesį arba to gebėjimo trūko ar jis buvo labai ribotas, taip pat, jeigu kyla pagrįstų abejonių, ar jo psichikos sveikatos būklė leidžia savarankiškai ir tinkamai dalyvauti procese arba gintis?
9.
Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis kartu su 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, siejami su šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalimi, aiškinami pagal [Komisijos rekomendacijos] 6, 7, 11 ir 13 punktus, ir pažeidžiamumo prezumpcija turi būti aiškinami taip, kad kompetentingos institucijos (prokuratūra, policija) ne vėliau kaip prieš pirmąją įtariamojo apklausą policijoje ar kitoje kompetentingoje institucijoje privalo nedelsdamos atlikti procesinį veiksmą – nustatyti įtariamojo pažeidžiamumą ir jį pripažinti baudžiamojoje byloje, taip pat užtikrinti teisinę pagalbą ar ad hoc (laikinąją) pagalbą ir susilaikyti nuo įtariamojo apklausos iki tol, kol jam bus suteikta teisinė pagalba ar ad hoc (laikinoji) pagalba?
10.
Jei į devintąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai – ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis kartu su 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, siejami su šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalimi, aiškinami pagal [Komisijos rekomendacijos] 6, 7, 11 ir 13 punktus, turi būti aiškinami taip, kad jais valstybėms narėms nustatyta pareiga savo nacionalinėje teisėje aiškiai įtvirtinti pagrindus ir kriterijus, kuriais remiantis galima netaikyti įtariamojo baudžiamojoje byloje pažeidžiamumo nustatymo ir pripažinimo nedelsiant ir nesuteikti jam teisinės pagalbos arba ad hoc (laikinosios) pagalbos, ir kad galimi nukrypimai turi būti proporcingi, riboti laiko atžvilgiu ir nepažeisti teisingo bylos nagrinėjimo principo, be to, jie turi būti procesinio sprendimo dėl leidimo laikinai nukrypti formos ir dėl šio sprendimo šalis iš esmės turi turėti teisę reikalauti, kad tokį sprendimą peržiūrėtų teismas?
11.
Ar ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnis kartu su [Direktyvos 2013/48] 3 straipsnio 2 dalies a punktu ir 3 dalies a ir b punktais, siejami su [Direktyvos 2016/1919] 1 straipsnio 2 dalimi ir 27 konstatuojamąja dalimi, taip pat su 8 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai procesinė institucija nesuteikė teisinės pagalbos ir nenurodė sprendimo nesuteikti teisinės pagalbos asmeniui, kuriam taikoma pažeidžiamumo prezumpcija, ar kuris yra pažeidžiamas (kaip nustatyta [Komisijos rekomendacijos] 7 ir 11 punktuose) nepriėmimo priežasčių, toks asmuo turi teisę į veiksmingą teisinės gynybos priemonę, o tokia priemone turi būti laikomas nacionalinės procesinės teisės institutas, nustatytas KPK 344a straipsnyje, kuriame nurodyta, kad byla turi būti grąžinama prokurorui tam, kad:
a)
ikiteisminio tyrimo institucija nustatytų įtariamojo baudžiamojoje byloje pažeidžiamumą ir jį pripažintų;
b)
įtariamajam būtų suteikta galimybė prieš apklausą pasikonsultuoti su gynėju;
c)
įtariamasis būtų apklaustas dalyvaujant gynėjui ir būtų padarytas apklausos garso ir vaizdo įrašas;
d)
gynėjas galėtų susipažinti su bylos medžiaga, o pažeidžiamas asmuo ir valstybinis advokatas ar įtariamojo pasirinktas advokatas – pateikti galimus įrodymus?
12.
Ar [Chartijos] 4 straipsnis kartu su [ESS 6 straipsnio 1, 2 ir 3 dalimis], siejami su Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos [(toliau – EŽTK)], pasirašytos Romoje 1950 m. lapkričio 4 d., iš dalies pakeistos protokolais Nr. 3, Nr. 5 ir Nr. 8 ir papildytos Protokolu Nr. 2, 3 straipsniu, atsižvelgiant į pažeidžiamumo prezumpciją pagal [Komisijos rekomendacijos] 7 punktą, turi būti aiškinami taip, kad policijos pareigūno ar kito asmens, įgalioto atlikti tiriamąjį veiksmą, vykdoma įtariamojo apklausa psichiatrijos ligoninės sąlygomis, neatsižvelgiant į nesaugumą, esant ypač ribotai saviraiškos laisvei ir specifiniam psichiniam pažeidžiamumui ir nedalyvaujant advokatui, yra nežmoniškas elgesys, todėl toks procesinis apklausos veiksmas apskritai diskvalifikuotinas kaip prieštaraujantis Sąjungos pagrindinėms teisėms?
13.
Jei į dvyliktąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai – ar jame nurodytos nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jomis nacionaliniam teismui, nagrinėjančiam baudžiamąją bylą, kuri patenka į [Direktyvos 2016/1919], siejamos su [Komisijos rekomendacijos] 7 punktu, taikymo sritį ir į [Direktyvos 2013/48] taikymo sritį, taip pat bet kurioms kitoms baudžiamojo proceso institucijoms, kurios byloje atlieka procesinius veiksmus, suteikiama teisė (arba nustatoma pareiga) netaikyti su direktyva nesuderinamų nacionalinės teisės aktų nuostatų, įskaitant visų pirma KPK 168a straipsnį, ir atitinkamai – atsižvelgiant į tai, kad suėjo direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas – pakeisti nacionalinę normą pirma nurodytomis tiesiogiai veikiančiomis direktyvos normomis net ir tais atvejais, kai toks asmuo, baigus tyrimą ir prokurorui pateikus teismui kaltinamąjį aktą, paskiria savo gynėją?
14.
Ar [Direktyvos 2016/1919] 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 4 straipsnio 5 dalis ir 9 straipsnis kartu su 19, 24 ir 27 konstatuojamosiomis dalimis, siejami su [Direktyvos 2013/48] 3 straipsnio 2 dalies a, b ir c punktais ir 3 dalies b punktu kartu su ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Europos Sąjungos teisės veiksmingumo principu, turi būti aiškinami taip, kad prokuroras ikiteisminio tyrimo baudžiamojoje byloje stadijoje privalo veikti visapusiškai laikydamasis Direktyvos 2016/1919 reikalavimų, kurie turi tiesioginį poveikį, taigi – užtikrinti, kad įtariamajam ar kaltinamajam, saugomam pagal šią direktyvą, byloje būtų suteikta veiksminga teisminė apsauga pradedant nuo anksčiausio iš šių terminų:
a)
prieš jo apklausą policijoje ar kitoje teisėsaugos ar teisminėje institucijoje;
b)
kai teisėsaugos ar kitos kompetentingos institucijos atlieka tiriamuosius ar kitus įrodymų rinkimo veiksmus pagal [Direktyvos 2013/48] 3 straipsnio 3 dalies c punktą;
c)
iš karto po laisvės atėmimo (turimas omenyje ir buvimas psichiatrijos ligoninėje), o prireikus jis privalo nevykdyti aukštesnio rango prokurorų nurodymų, jei yra įsitikinęs, kad jų vykdymas pakenktų veiksmingai įtariamojo (kuris, kaip preziumuojama, yra pažeidžiamas) apsaugai, įskaitant jo teisę į teisingą bylos nagrinėjimą ar bet kurią kitą teisę, kuri jam suteikiama pagal Direktyvą 2016/1919, siejamą su [Direktyva 2013/48?]
15.
Jei į keturioliktąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai – ar ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, kurioje nustatomas veiksmingos teisminės apsaugos principas, siejama su ESS 2 straipsniu, remiantis teisinės valstybės principu pagal jo aiškinimą, pateiktą Teisingumo Teismo jurisprudencijoje (žr. 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimą OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros), C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456), taip pat ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir [Chartijos] 47 straipsnyje nustatytas teisėjų nepriklausomumo principas pagal aiškinimą, pateiktą Teisingumo Teismo jurisprudencijoje (žr. 2018 m. vasario 27 d. Sprendimą Associaęao Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), turi būti aiškinami taip, kad pagal šiuos principus dėl galimybės generaliniam prokurorui ar prokuratūrų vadovams duoti žemesnio rango prokurorams privalomus nurodymus, įpareigojančius žemesnio rango prokurorus netaikyti tiesiogiai veikiančių Sąjungos teisės nuostatų arba apsunkinančius jų taikymą, draudžiamos nacionalinės teisės aktų nuostatos, kuriose nustatoma prokuratūros priklausomybė nuo vykdomosios valdžios institucijos, kaip antai teisingumo ministro, ir nacionalinės teisės aktai, kuriais ribojamas prokurorų nepriklausomumas taikant Sąjungos teisę, visų pirma:
a)
2016 m. sausio 28 d. Prokuratūros įstatymo 1 straipsnio 2 dalis, 3 straipsnio 1 dalies 1 ir 3 punktai, 7 straipsnio 1–6 ir 8 dalys ir 13 straipsnio 1 ir 2 dalys, iš kurių turinio matyti, kad teisingumo ministras, kuris taip pat yra generalinis prokuroras ir aukščiausias prokuratūros organas, turi įgaliojimus duoti privalomus nurodymus žemesnio rango prokurorams, taip pat tiek, kiek tai riboja ar trukdo tiesiogiai taikyti Sąjungos teisę?“
20.
Rašytines pastabas pateikė Vloclaveko prokuratūra (Lenkija), Čekijos ir Lenkijos vyriausybės bei Europos Komisija.
21.
Teismo posėdžio nebuvo surengta.
III. Teisinis pagrindas
A.
Direktyva 2013/48
22.
Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 1–3 dalyse teisė turėti advokatą baudžiamajame procese nustatyta taip:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų teisę turėti advokatą tokiu laiku ir būdu, kad atitinkami asmenys galėtų praktiškai ir veiksmingai pasinaudoti savo teisėmis į gynybą.
2.   Įtariamieji arba kaltinamieji turi teisę nepagrįstai nedelsiant turėti advokatą. Bet kuriuo atveju įtariamieji arba kaltinamieji turi teisę turėti advokatą nuo toliau išvardytų momentų, atsižvelgiant į tą, kuris yra anksčiausias:
a)
prieš juos apklausiant policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme;
b)
tyrimo arba kitoms kompetentingoms valdžios institucijoms atliekant tyrimo ar kitus įrodymų rinkimo veiksmus pagal 3 dalies c punktą;
c)
nepagrįstai nedelsiant nuo laisvės atėmimo momento;
d)
kai jie šaukiami atvykti į jurisdikciją baudžiamosiose bylose turintį teismą, deramu laiku prieš jiems atvykstant į tą teismą.
3.   Teisę turėti advokatą sudaro šie elementai:
a)
valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę be pašalinių susitikti ir bendrauti su jiems atstovaujančiu advokatu, be kita ko, prieš apklausą policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme;
b)
valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų teisę, kad į jų apklausą atvyktų ir joje veiksmingai dalyvautų jų advokatas. Toks dalyvavimas atitinka nacionalinės teisės procedūras, jei tokiomis procedūromis nedaromas poveikis veiksmingam naudojimuisi atitinkama teise ir tos teisės esmei. Kai advokatas dalyvauja apklausoje, tokio dalyvavimo faktas pažymimas laikantis dokumentavimo tvarkos pagal atitinkamos valstybės narės teisę;
c)
valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji turėtų bent teisę reikalauti, kad jų advokatas dalyvautų tokiuose tyrimo arba įrodymų rinkimo veiksmuose, jei tie veiksmai yra numatyti pagal nacionalinę teisę ir jei įtariamasis arba kaltinamasis privalo arba jei jam leidžiama dalyvauti atitinkamame veiksme:
i)
asmens atpažinimuose;
ii)
akistatose;
iii)
nusikaltimo atkūrimuose.“
23.
Direktyvos 2013/48 12 straipsnyje „Teisių gynimo priemonės“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji arba kaltinamieji vykstant baudžiamajam procesui, taip pat asmenys, kuriuos prašoma perduoti pagal Europos arešto orderio vykdymo procedūras, turėtų veiksmingų teisių gynimo priemonių pagal nacionalinę teisę, kuriomis galėtų pasinaudoti tais atvejais, kai pažeidžiamos šioje direktyvoje numatytos teisės.
2.   Nedarant poveikio nacionalinėms įrodymų priimtinumo taisyklėms ir sistemoms, valstybės narės užtikrina, kad vertinant įtariamųjų arba kaltinamųjų baudžiamojo proceso metu padarytus pareiškimus arba įrodymus, gautus pažeidžiant jų teisę turėti advokatą, arba tais atvejais, kai šios teisės atžvilgiu buvo leista taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą pagal 3 straipsnio 6 dalį, būtų gerbiamos teisės į gynybą ir į teisingą bylos nagrinėjimą.“
24.
Galiausiai Direktyvos 2013/48 13 straipsnyje „Pažeidžiami asmenys“ numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad taikant šią direktyvą būtų atsižvelgiama į specialiuosius pažeidžiamų įtariamųjų ir kaltinamųjų poreikius.“
B.
Direktyva 2016/1919
25.
Direktyvoje 2016/1919 reglamentuojamas teisinės pagalbos teikimas įtariamiesiems, kaltinamiesiems ir asmenims, kuriuos prašoma išduoti pagal Europos arešto orderį (
6
). Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis taip apibrėžia jos taikymo sritį:
„Ši direktyva taikoma įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui [baudžiamajame procese], kurie pagal Direktyvą 2013/48/ES turi teisę turėti advokatą ir:
a)
kurių laisvė apribota;
b)
kuriems pagal Sąjungos ar nacionalinės teisės reikalavimus turi padėti advokatas[;] arba
c)
kurie privalo ar kuriems leidžiama dalyvauti atliekant tiriamuosius ar įrodymų rinkimo veiksmus, tarp kurių yra bent jau:
i)
asmens atpažinimas;
ii)
akistata;
iii)
nusikaltimo atkūrimas.“
26.
Direktyvos 2016/1919 3 straipsnis teisinę pagalbą apibrėžia kaip „advokato pagalbos finansavimą valstybės narės lėšomis, taip sudarant galimybę pasinaudoti teise turėti advokatą“.
27.
Direktyvos 2016/1919 4 straipsnyje teisinės pagalbos suteikimo baudžiamajame procese sąlygos reglamentuojamos taip:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad teisę į teisinę pagalbą turėtų neturintys pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą įtariamieji ir kaltinamieji, kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti.
2.   Valstybės narės gali įvertinti finansinę padėtį, pagrįstumą arba abu šiuos aspektus, kad nustatytų, ar turi būti suteikta teisinė pagalba pagal 1 dalį.
3.   Kai valstybė narė vertina finansinę padėtį, ji atsižvelgia į visus svarbius ir objektyvius veiksnius, kaip antai atitinkamo asmens pajamas, turtinę ir šeimos padėtį, taip pat į išlaidas advokato pagalbai ir gyvenimo lygį toje valstybėje narėje, taip siekiant nustatyti, ar, laikantis taikomų kriterijų toje valstybėje narėje, įtariamasis ar kaltinamasis neturi pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą.
4.   Kai valstybė narė vertina pagrįstumą, ji atsižvelgia į nusikalstamos veikos sunkumą, bylos sudėtingumą ir sankcijos, kuri galėtų būti skirta, griežtumą, taip siekiant nustatyti, ar siekiant teisingumo interesų turi būti suteikta teisinė pagalba. Bet kokiu atveju laikoma, kad pagrįstumo kriterijus įvykdytas šiais atvejais:
a)
kai įtariamasis ar kaltinamasis pristatomas [į] kompetentingą teismą ar pas teisėją, kad būtų priimtas sprendimas dėl suėmimo bet kurioje proceso stadijoje šios direktyvos taikymo srityje, ir
b)
suėmimo metu.
5.   Valstybės narės užtikrina, kad teisinė pagalba būtų suteikiama nepagrįstai nedelsiant, vėliausiai prieš apklausą policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje arba teisminėje institucijoje, arba prieš atliekant 2 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytus tiriamuosius ar įrodymų rinkimo veiksmus.
6.   Teisinė pagalba suteikiama tik baudžiamojo proceso, kuris vyksta atitinkamą asmenį įtariant arba kaltinant nusikalstamos veikos įvykdymu, tikslais.“
28.
Pagal Direktyvos 2016/1919 8 straipsnį valstybės narės „užtikrina, kad įtariamiesiems, kaltinamiesiems ir prašomiems perduoti asmenims būtų numatytos veiksmingos teisių gynimo priemonės pagal nacionalinę teisę, kuriomis jie galėtų pasinaudoti tais atvejais, kai pažeidžiamos jų teisės pagal šią direktyvą“.
29.
Galiausiai Direktyvos 2016/1919 9 straipsnyje „Pažeidžiami asmenys“ nustatyta, kad valstybės narės „užtikrina, kad įgyvendinant šią direktyvą būtų atsižvelgiama į specialiuosius pažeidžiamų įtariamųjų, kaltinamųjų ir prašomų perduoti asmenų poreikius“.
IV. Analizė
30.
Penkiolika prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotų klausimų susiję su įvairiais baudžiamojo proceso, kuriame dalyvauja pažeidžiami asmenys, aspektais. Šių klausimų analizę suskirstysiu į penkias temas, kiekvienoje iš jų analizuosiu ne tik klausimo esmę, bet ir kai kurių procedūros dalyvių pateiktus nepriimtinumu grindžiamus prieštaravimus.
31.
Pirmieji keturiolika klausimų susiję su keturiomis temomis, reglamentuojamomis direktyvomis 2013/48 ir 2016/1919: pažeidžiamumas, veiksmingos teisių gynimo priemonės, nežmoniškas ar žeminamas elgesys ir tiesioginis veikimas. Penkioliktasis klausimas susijęs su prokuroro nepriklausomumu, kuris nepatenka į šių dviejų direktyvų taikymo sritį. Trumpai išanalizavusi abiejų direktyvų taikymą (A skyrius), paeiliui išnagrinėsiu kiekvieną iš penkių temų (B–F skyriai).
A.
Dviejų aptariamų direktyvų taikymas
32.
Direktyva 2013/48, remiantis jos 2 straipsnio 1 dalimi, taikoma „nuo to momento, kai valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos oficialiu pranešimu arba kitu būdu [įtariamiesiems arba kaltinamiesiems baudžiamajame procese] buvo pranešta, kad jie įtariami arba kaltinami padarę nusikalstamą veiką, nepriklausomai nuo to, ar jų laisvė atimta“. Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs, kad tai apima bet kokios formos pranešimus; taigi tai, kaip jie pasiekė atitinkamą asmenį, nėra svarbu (
7
).
33.
Atsižvelgiant į šios išvados 7–9 punktuose nurodytas faktines aplinkybes, akivaizdu, kad Direktyva 2013/48 taikoma K. P. nuo to momento, kai policijos pareigūnai jo paprašė atiduoti visas neteisėtas medžiagas, uždėjo antrankius ir sulaikė (
8
).
34.
Be to, Direktyvos 2016/1919 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad ji taikoma asmenims, kurie pagal Direktyvą 2013/48 turi teisę į advokato pagalbą ir, inter alia, kurių laisvė apribota arba kuriems pagal Sąjungos ar nacionalinės teisės reikalavimus turi padėti advokatas.
35.
Taigi Direktyvos 2016/1919 taikymas K. P. priklauso nuo to, ar jis turi teisę į advokato pagalbą pagal Direktyvą 2013/48.
36.
Pagal Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalį įtariamieji arba kaltinamieji „turi teisę nepagrįstai nedelsiant turėti advokatą“. Pagal 3 straipsnio 2 dalies a punktą tai taikoma bet kuriuo atveju bent jau „prieš juos apklausiant policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje ar teisme“. Kartu Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad teisinė pagalba turi būti suteikiama „nepagrįstai nedelsiant, vėliausiai prieš apklausą policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje arba teisminėje institucijoje“.
37.
Taigi darau išvadą, kad pagal Direktyvą 2013/48 K. P. turėjo būti suteikta advokato pagalba (
9
), dėl to jis pateko į Direktyvos 2016/1919 taikymo sritį (
10
).
B.
Pažeidžiamumas (pirmasis, antrasis, trečiasis, septintasis, devintasis ir dešimtasis klausimai)
38.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar asmens pažeidžiamumas draudžia valdžios institucijoms baudžiamajame procese jį apklausti nedalyvaujant gynėjui ir nesuteikiant teisinės pagalbos, kai tenkinamos atitinkamos tam būtinos sąlygos.
39.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tais atvejais, kai atitinkamas asmuo kaltinamas nusikalstama veika, už kurią baudžiama laisvės atėmimu, jo pažeidžiamumo nenustatymas turi būti aiškiai nurodytas sprendime, kuris yra apklausos nedalyvaujant gynėjui sąlyga.
40.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvoje 2016/1919 ir Direktyvoje 2013/48 yra įtvirtinta pažeidžiamumo prezumpcija, kurios valstybių narių valdžios institucijos privalo laikytis vykstant baudžiamajam procesui.
41.
Septintuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti pareigas, kurios pagal Direktyvą 2013/48 ir Direktyvą 2016/1919 nustatytos nacionalinėms valdžios institucijoms, kiek tai susiję su užtikrinimu, kad pažeidžiamumas yra pripažįstamas, ir atitinkamam asmeniui baudžiamajame procese iš to kylančias teises.
42.
Devintuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar kompetentingos institucijos baudžiamajame procese privalo nedelsdamos nustatyti ir pripažinti įtariamojo pažeidžiamumą, suteikti jam teisinę pagalbą ir susilaikyti nuo apklausos, kol tokia pagalba bus suteikta.
43.
Galiausiai, jei į devintąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, dešimtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar valstybės narės savo teisės aktuose turi nurodyti išsamius visų pažeidžiamumo nustatymo ir pripažinimo nedelsiant, taip pat su tuo susijusios teisinės pagalbos suteikimo išimčių motyvus ir kriterijus. Be to, jis klausia, ar tokia išimtis turi būti proporcinga, ribota laiko atžvilgiu ir atitinkanti teisingo bylos nagrinėjimo principą ir dėl jos atitinkama šalis turi turėti teisę prašyti teisminės kontrolės.
44.
Bendras šių klausimų vardiklis susijęs su pažeidžiamumo sąvoka ir nacionalinių valdžios institucijų pareigomis laiku jį nustatyti ir atitinkamai priskirti pasekmes. Toliau pateiksiu gaires dėl to, kas yra pažeidžiamas asmuo (1 skirsnis), paskui – abiejų direktyvų ir jose nacionalinėms valdžios institucijoms nustatytų pareigų, kai įtariamasis arba kaltinamasis yra pažeidžiamas asmuo, aiškinimą (2 skirsnis).
1. Kas yra pažeidžiamas asmuo?
45.
2009 m. Taryba ragino palaipsniui reguliuoti įvairias procesines teises baudžiamajame procese, įskaitant specialiąsias garantijas įtariamiesiems ir kaltinamiesiems, kurie yra pažeidžiami (
11
). Tačiau iki šiol šis teisėkūros siekis, kiek tai susiję su pažeidžiamais asmenimis (
12
), buvo pasiektas tik dėl vaikų, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (
13
).
46.
Kadangi nėra kitų Sąjungos teisės aktų, kuriuose plačiau apibrėžiamas pažeidžiamumas baudžiamajame procese (
14
), Komisija paskelbė rekomendaciją dėl procesinių garantijų pažeidžiamiems asmenims, įtariamiems ar kaltinamiems baudžiamosiose bylose (
15
).
47.
Joje pažeidžiami asmenys apibrėžiami kaip tokie, „kurie dėl savo amžiaus, psichinės ar fizinės būklės ar kitokios negalios negali suprasti baudžiamojo proceso ar veiksmingai jame dalyvauti“ (
16
).
48.
Be to, Komisijos rekomendacijoje nustatyta pažeidžiamumo prezumpcija, kuri reiškia, kad: „Valstybės narės turėtų numatyti pažeidžiamumo prezumpciją, visų pirma asmenų, turinčių rimtų psichologinių, protinių, fizinių ar jutimo sutrikimų, arba sergančių psichikos ligomis ar turinčių kognityvinių sutrikimų, kurie trukdo jiems suprasti procesą ir veiksmingai jame dalyvauti, atžvilgiu.“ (
17
).
49.
Psichikos ligas ir psichikos sutrikimus paprastai sunkiau nustatyti nei, pavyzdžiui, pažeidžiamumą dėl jauno amžiaus, dėl to literatūroje kritiškai vertinamas Komisijos sprendimas rengti direktyvą, skirtą tik vaikams, o pažeidžiamų suaugusiųjų apsaugą apriboti tik rekomendacija (
18
).
50.
Komisijos rekomendacija yra neprivalomas aktas, neturintis teisinės galios, būtinos nustatyti nacionalinėms valdžios institucijoms galutines pareigas baudžiamajame procese.
51.
Nors Teisingumo Teismas Sprendime Grimaldi (
19
) konstatavo, kad nacionaliniai teismai turi atsižvelgti į rekomendacijas, ši išvada nereiškia, kad rekomendacijos yra teisiškai privalomos. Teismas tik nurodė, kad aiškinant kitas Sąjungos teisės normas negalima nepaisyti rekomendacijų, tačiau nenurodė, kad jomis būtų nustatyta kokia nors pareiga pasiekti rezultatą. Taigi rekomendacijos nenustato nacionaliniams teismams pareigos pateikti jas atitinkantį aiškinimą.
52.
Tai, kad Taryba paragino valstybes nares „atsižvelgti“ į Komisijos rekomendaciją (
20
), taip pat nekeičia jos neprivalomojo pobūdžio. Iš tiesų tik viena valstybė narė pranešė Komisijai apie šiai rekomendacijai įgyvendinti būtinas priemones (
21
).
53.
Taigi nei pažeidžiamo asmens apibrėžimas, nei tam tikromis ligomis sergančių ar tam tikrų sutrikimų turinčių asmenų pažeidžiamumo prezumpcija, kaip siūloma Komisijos rekomendacijoje (žr. šios išvados 47 ir 48 punktus), valstybėms narėms nėra privalomi.
54.
Nesant jokių konkretesnių Sąjungos teisės aktų nuostatų, išskyrus Komisijos rekomendaciją, lieka veidrodinės Direktyvos 2013/48 (
22
) 13 straipsnio ir Direktyvos 2016/1919 (
23
) 9 straipsnio nuostatos, kuriose reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, kad „būtų atsižvelgiama į specialiuosius pažeidžiamų įtariamųjų ir kaltinamųjų poreikius“ (
24
).
55.
Aiškindamas Direktyvos 2013/48 13 straipsnį Teisingumo Teismas konstatavo, kad psichikos liga sergantis asmuo (
25
) turėtų būti laikomas pažeidžiamu. Taip yra neatsižvelgiant į tai, kad aptariamoje direktyvoje pažeidžiamų asmenų kategorijos aiškiai nenurodytos (
26
).
56.
Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudencija patvirtina šį požiūrį. EŽTT yra konstatavęs, kad dalyvavimas baudžiamajame procese yra veiksmingas, jeigu „kaltinamasis apskritai suvokia teismo proceso pobūdį ir bylos svarbą jam, taip pat bausmės, kuri gali būti skirta, svarbą“ (
27
).
57.
Be to, vertindamas bendrą baudžiamųjų bylų nagrinėjimo teisingumą EŽTT sudarė svarbių veiksnių sąrašą, iš kurių pirmasis yra toks: „ar pareiškėjas buvo ypač pažeidžiamas, pavyzdžiui, dėl savo amžiaus ar psichinės būklės“ (
28
).
58.
Galiausiai EŽTT taip pat konstatavo, kad suaugęs asmuo yra ypač pažeidžiamas lėtinio alkoholizmo ir (arba) ūmaus apsinuodijimo alkoholiu, fizinės negalios ar sveikatos būklės, priklausymo socialiai silpnai grupei ar psichikos sutrikimų atvejais (
29
).
59.
Apskritai, nesant būtinybės pateikti išsamios pažeidžiamo asmens apibrėžties šioje byloje, galima užtikrintai teigti, kad tokie psichikos sutrikimų turintys asmenys, kaip K. P., pagal Sąjungos teisę laikomi pažeidžiamais įtariamaisiais arba kaltinamaisiais.
60.
Dabar nagrinėsiu pareigas, kurias abi aptariamos direktyvos nustato nacionalinėms valdžios institucijoms dėl elgesio su pažeidžiamais asmenimis ikiteisminio tyrimo stadijoje, ir atitinkamas teises, kurias turi pažeidžiami asmenys.
2. Nacionalinių valdžios institucijų pareigos baudžiamajame procese, kai įtariamasis arba kaltinamasis yra pažeidžiamas asmuo
61.
Komisija teigia, kad Direktyvos 2016/1919 9 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo kompetentingoms institucijoms nustatoma pareiga atlikti pažeidžiamumo vertinimą, kai jos sužino apie aplinkybes, leidžiančias manyti, kad egzistuoja tam tikras psichikos sutrikimas ar liga. Komisijos teigimu, kitoks aiškinimas panaikintų šios nuostatos veiksmingumą. Ši institucija išplečia šį aiškinimą ir konstatuoja, kad negalima atsisakyti suteikti teisinę pagalbą pažeidžiamam asmeniui, prieš tai neatlikus atitinkamo asmens psichinės būklės tyrimo.
62.
Lenkijos vyriausybė teigia panašiai – kad Lenkijos teisėje taip pat numatyta, kad kompetentingos institucijos turi suteikti teisinę pagalbą kiekvieną kartą, kai sužino, kad atitinkamas asmuo gali būti pažeidžiamas. Vis dėlto, skirtingai nei Komisija, ši vyriausybė nepripažįsta jokios pažeidžiamumo prezumpcijos, kaip yra Komisijos rekomendacijoje.
63.
Sutinku su Lenkijos vyriausybe, kad, kaip jau paaiškinau (
30
), Komisijos rekomendacija, pagal kurią valstybės narės savo teisės sistemose tam tikrais atvejais turėtų numatyti pažeidžiamumo prezumpciją, nėra teisiškai privaloma. Šiuo klausimu taip pat manau, kad asmens pažeidžiamumo nustatymo tvarka šiuo metu priklauso valstybių narių kompetencijai.
64.
Vis dėlto Komisija teisingai tvirtina, kad Direktyvos 2016/1919 9 straipsnis (ir, beje, Direktyvos 2013/48 13 straipsnis) netektų prasmės, jei nacionalinėms valdžios institucijoms nebūtų nustatyta jokių pareigų pripažinti įtariamojo ar kaltinamojo pažeidžiamumą ir tinkamai į jį atsižvelgti. Nacionaliniai teismai privalo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad Sąjungos teisė neprarastų prasmės.
65.
Direktyvos 2016/1919 9 straipsnis ir Direktyvos 2013/48 13 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jais reikalaujama, kad kompetentingos institucijos rūpestingai įvertintų galimybę, jog įtariamasis ar kaltinamasis gali būti pažeidžiamas dėl to, kad jam sunku suprasti procedūrą ar joje dalyvauti (
31
). Ši pareiga veikia tiesiogiai. Kilus įtarimui dėl pažeidžiamumo, valdžios institucijos turi ypač rūpintis, kad būtų apsaugotos pagal direktyvas 2013/48 ir 2016/1919 suteiktos teisės.
66.
Dėl teisės turėti advokatą Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad advokato pagalba K. P., net jeigu jis nebūtų buvęs pažeidžiamas, turėjo būti suteikta per policijos apklausą ir, be abejo, nepagrįstai nedelsiant po laisvės atėmimo. Dar svarbiau, kad šios teisės būtų paisoma, jei asmuo yra pažeidžiamas.
67.
Taigi darau išvadą, kad Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalis kartu su šios direktyvos 13 straipsniu veikia tiesiogiai ir turi būti aiškinama taip, kad kompetentingos valdžios institucijos, žinodamos apie galimą įtariamojo ar kaltinamojo pažeidžiamumą, privalo užtikrinti, kad jam būtų suteikta advokato pagalba.
68.
Manau, kad analogiškas aiškinimas turėtų būti taikomas ir teisinės pagalbos teikimui (
32
).
69.
Direktyvos 2016/1919 taikymo atvejais teisinė pagalba gali būti suteikta įvertinus finansinę padėtį (
33
), pagrįstumą (
34
) arba abu šiuos aspektus. Apskritai šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatyta užtikrinti, kad „teisę į teisinę pagalbą turėtų neturintys pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą įtariamieji ir kaltinamieji, kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti“.
70.
Sutinku su visais šio proceso dalyviais, kad, nustačius įtariamojo arba kaltinamojo pažeidžiamumą ir nesuteikus jam teisinės pagalbos, gali būti pakenkta jo veiksmingam dalyvavimui procese. Tai atitinka Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 5 dalį, kurioje valstybėms narėms nustatyta pareiga užtikrinti, kad teisinė pagalba būtų suteikiama nepagrįstai nedelsiant, vėliausiai prieš apklausą policijoje.
71.
Juo labiau tai pasakytina apie tokią situaciją, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kai numatyta sankcija buvo laisvės atėmimas (
35
).
72.
Taigi darau išvadą, kad Direktyvos 2016/1919 2 straipsnio 1 dalis kartu su šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 5 dalimis ir 9 straipsniu veikia tiesiogiai ir turi būti aiškinama taip, kad kompetentingos valdžios institucijos, kurios žino apie galimą įtariamojo ar kaltinamojo pažeidžiamumą, privalo jam suteikti teisinę pagalbą. Tai ypač svarbu tais atvejais, kai sankcija už įtariamą nusikaltimą yra laisvės atėmimas.
3. Išvada dėl pažeidžiamumo
73.
Dabartinė Sąjungos teisė neįpareigoja valstybių narių nustatyti pažeidžiamumo prezumpcijos. Tikslią asmens pažeidžiamumo nustatymo tvarką ir procedūras turi reglamentuoti nacionalinė teisė.
74.
Direktyvos 2016/1919 9 straipsnis ir Direktyvos 2013/48 13 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos reikalaujama, kad kompetentingos institucijos rūpestingai įvertintų galimybę, jog įtariamasis ar kaltinamasis gali būti pažeidžiamas dėl to, kad jam sunku suprasti procedūrą ar joje dalyvauti. Ši pareiga veikia tiesiogiai. Kilus įtarimui dėl pažeidžiamumo, valdžios institucijos turi ypač rūpintis, kad būtų apsaugotos pagal direktyvas 2013/48 ir 2016/1919 suteiktos teisės.
75.
Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalis kartu su šios direktyvos 13 straipsniu veikia tiesiogiai ir turi būti aiškinama taip, kad kompetentingos valdžios institucijos, žinodamos apie galimą įtariamojo ar kaltinamojo pažeidžiamumą, privalo užtikrinti, kad jam būtų suteikta advokato pagalba.
76.
Direktyvos 2016/1919 2 straipsnio 1 dalis kartu su šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 5 dalimis ir 9 straipsniu veikia tiesiogiai ir turi būti aiškinama taip, kad kompetentingos valdžios institucijos, žinodamos apie galimą įtariamojo ar kaltinamojo pažeidžiamumą, privalo jam suteikti teisinę pagalbą. Tai ypač svarbu tais atvejais, kai sankcija už įtariamą nusikaltimą yra laisvės atėmimas.
C.
Teisių gynimo priemonės (antrasis ir dešimtasis klausimai)
77.
Antruoju ir dešimtuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar valstybės narės privalo užtikrinti, kad sprendimui apklausti pažeidžiamą asmenį be advokato ir sprendimui nedelsiant nenustatyti ir nepripažinti pažeidžiamo asmens galėtų būti taikoma teisminė kontrolė.
78.
Tiek Direktyvos 2013/48 12 straipsnyje, tiek Direktyvos 2016/1919 8 straipsnyje numatyta valstybių narių pareiga užtikrinti veiksmingas įtariamųjų ir kaltinamųjų teisių gynimo priemones, kuriomis jie galėtų pasinaudoti tais atvejais, kai pažeidžiamos jų teisės pagal kiekvieną iš šių direktyvų.
79.
Teisė į veiksmingą teisinę gynybą apima teisę kreiptis į teismą, turintį įgaliojimus vertinti ir ištaisyti Sąjungos teise grindžiamos teisės pažeidimą. Teisingumo Teismas tai patvirtino dar savo Sprendime Johnston (
36
), o šiandien tas pats reikalavimas išplaukia iš Chartijos 47 straipsnio.
80.
Vis dėlto aptariamose direktyvose nenurodyta, kokių pasekmių kiltų, jei teismas konstatuotų teisės turėti advokatą arba gauti teisinę pagalbą pažeidimą. Vietoj to jos palieka šį pasirinkimą valstybėms narėms, reikalaudamos tik vieno – kad pasirinkta teisių gynimo priemonė būtų veiksminga.
81.
Konkrečiau kalbant, direktyvose nieko nepasakoma apie tai, ar reikia atmesti įrodymus, surinktus pažeidžiant šią teisę. Man atrodo, kad esminis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas yra tai, ar tam tikriems valdžios institucijų veiksmams, kurių imtasi per tyrimo procedūrą, gali būti taikoma teisminė kontrolė.
82.
Savo rašytinėse pastabose Teisingumo Teismui proceso dalyviai, ypač apylinkės prokuratūra, labai akcentavo tai, kad šiose dviejose nuostatose nėra taisyklės, pagal kurią nacionalinis teismas turėtų pripažinti, kad įrodymai, surinkti pažeidžiant direktyvas, yra neleistini, o Sąjungos teisė to apskritai nereglamentuoja.
83.
Laikydamasi tos pačios nuomonės kaip ir byloje M. S. ir kt. (
37
), pritariu apylinkės prokuratūros argumentui: atitinkami Sąjungos teisės aktai šiuo metu nereglamentuoja įrodymų leistinumo nacionaliniuose baudžiamuosiuose procesuose. Šiuo metu įrodymų leistinumo klausimas reglamentuojamas nacionalinėje teisėje (
38
).
84.
Vis dėlto, kai taikoma Sąjungos teisė, atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos neturi pažeisti Chartijos 47 ir 48 straipsnių (
39
).
85.
Mano nuomone, tam, kad būtų paisoma Chartijos 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių, reikia, kad nacionaliniai teismai turėtų reikiamą lankstumą, kad galėtų įvertinti bendrą bylos nagrinėjimo teisingumą. Manydami, kad įrodymus reikia atmesti, nes jie buvo surinkti pažeidžiant teisę į gynybą, šie teismai turėtų galėti į juos neatsižvelgti. Kitaip tariant, Sąjungos teisė nereglamentuoja įrodymų leistinumo, tačiau neleidžia nacionalinėje teisėje riboti bylą iš esmės nagrinėjančio teismo įgaliojimų laisvai vertinti įrodymus ir, atlikus tokį vertinimą, daryti bet kokias, kaip jis mano, būtinas išvadas (
40
).
86.
Europos Žmogaus Teisių Teismas laikosi panašaus požiūrio ir teigia, kad EŽTK įrodymų leistinumo nereglamentuoja (
41
), tik apsiriboja vertinimu, ar apskritai buvo pažeistas bendras bylos nagrinėjimo teisingumas (
42
).
87.
Apibendrinant konstatuotina: pagal veiksmingos teisminės gynybos principą reikalaujama, kad bet kokiam Sąjungos teise grindžiamos teisės pažeidimui galėtų būti taikoma teisminė kontrolė. Vis dėlto Direktyvos 2013/48 12 straipsnyje ir Direktyvos 2016/1919 8 straipsnyje tinkamos teisių gynimo priemonės konkrečiai nenurodytos ir pasirinkimas paliekamas valstybėms narėms, reikalaujant tik vieno – kad pasirinkta teisių gynimo priemonė būtų veiksminga. Tačiau tam, kad būtų paisoma Chartijos 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių, reikia, kad nacionaliniai teismai turėtų reikiamą lankstumą, kad galėtų įvertinti bendrą bylos nagrinėjimo teisingumą. Manydami, kad įrodymus reikia atmesti, nes jie buvo surinkti pažeidžiant procesines teises ir dėl to pažeista teisė į gynybą, šie teismai turėtų galėti į juos neatsižvelgti.
D.
Nežmoniškas ar žeminamas elgesys (dvyliktasis klausimas)
88.
Dvyliktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar policijos pareigūno ar kito įgalioto asmens vykdoma apklausa psichiatrijos ligoninėje, neatsižvelgiant į nesaugumą, esant ypač ribotai saviraiškos laisvei ir specifiniam psichiniam pažeidžiamumui, taip pat nedalyvaujant advokatui, yra nežmoniškas ar žeminamas elgesys, kaip tai suprantama pagal Chartijos 4 straipsnį.
89.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnį prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas turi apibūdinti su jo užduotais klausimais susijusią faktinę ir teisinę situaciją ar bent jau išdėstyti faktus, kuriais grindžiami klausimai (
43
).
90.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme paaiškino, kad K. P. tuo metu, kai policija 2022 m. spalio 14 d. jį apklausė, buvo psichiatrijos ligoninėje. Vis dėlto nėra kitų duomenų apie tą apklausą, kurios Teisingumo Teismui leistų pateikti gaires dėl galimo nežmoniško ar žeminamo elgesio draudimo pažeidimo.
91.
Todėl, nesant pakankamai informacijos, manau, kad Teisingumo Teismas turėtų pripažinti dvyliktąjį klausimą nepriimtinu.
92.
Vis dėlto dėl išsamumo Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui galėtų nurodyti reikšmingus kriterijus, kuriuos šis galėtų naudoti nustatydamas faktines aplinkybes ir spręsdamas dėl galimo nežmoniško ar žeminamo elgesio draudimo pažeidimo.
93.
Sprendime Jawo (
44
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Chartijos 4 straipsnio ir EŽTK 3 straipsnio taikymo sritis ir prasmė yra tokios pačios. Todėl naudinga remtis Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija (
45
).
94.
Siekdamas nustatyti, ar pažeidžiamas asmuo patyrė nežmonišką ar žeminamą elgesį baudžiamajame procese, Europos Žmogaus Teisių Teismas Sprendime Khlaifia ir kiti prieš Italiją nusprendė, kad nežmoniško ar žeminamo elgesio vertinimas yra „santykinis ir priklauso nuo visų bylos aplinkybių, visų pirma nuo elgesio trukmės, fizinio ar psichinio poveikio ir tam tikrais atvejais nuo nukentėjusiojo lyties, amžiaus ir sveikatos būklės“ (
46
).
95.
Europos Žmogaus Teisių Teismas pateikė pavyzdžių, į kuriuos jis galėtų atsižvelgti kiekvienu konkrečiu atveju nustatydamas tokio elgesio sunkumą. Šie pavyzdžiai apėmė netinkamo elgesio tikslą, kartu su jį grindžiančiu ketinimu ar motyvu; tokias šio netinkamo elgesio aplinkybes, kaip padidėjusios įtampos ir emocijų aplinka; tai, ar nukentėjusysis yra pažeidžiamoje padėtyje, kaip paprastai būna asmenų, iš kurių atimta laisvė, atveju (
47
).
96.
Galima daryti neabejotiną išvadą, kad vertinant pagal minėtą Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją vien tai, jog K. P., būdamas psichiatrijos ligoninėje, buvo apklaustas be advokato, savaime nėra nežmoniškas ar žeminamas elgesys.
97.
Vis dėlto faktinių aplinkybių vertinimą ir išvadą dėl galimo Chartijos 4 straipsnio pažeidimo turi atlikti nacionalinis teismas.
E.
Tiesioginis veikimas (ketvirtasis, penktasis, šeštasis, aštuntasis, vienuoliktasis, tryliktasis ir keturioliktasis klausimai)
98.
Ketvirtuoju, penktuoju, šeštuoju, aštuntuoju, vienuoliktuoju, tryliktuoju ir keturioliktuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, kokių pasekmių sukelia aptariamų direktyvų nuostatų, kurios yra reikšmingos bylai, tiesioginis veikimas.
99.
Apylinkės prokuratūra, Lenkijos vyriausybė ir Komisija teigia, kad keturioliktasis klausimas, susijęs su prokuroro pareigomis baudžiamojo proceso ikiteisminio tyrimo stadijoje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos sprendimui neturi reikšmės, todėl yra nepriimtinas.
100.
Su tuo nesutinku. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui svarbu žinoti, ar prokuroro veiksmai ikiteisminio tyrimo stadijoje atitiko Sąjungos teisę, siekiant teisingai įvertinti ir galbūt atmesti jo turimus įrodymus. Todėl manau, kad keturioliktasis klausimas yra priimtinas.
101.
Reikia pridurti, kad apylinkės prokuratūra savo rašytinėse pastabose teigia, kad aptariamos nacionalinės nuostatos Sąjungos teisės požiūriu nekelia jokių problemų; jų veikiau kelia tai, kad procese dalyvavę asmenys padarė klaidų ir praleidimų K. P. atžvilgiu.
102.
Galiausiai tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, todėl dabar tik apibendrinsiu pasekmes, kylančias esant situacijai, kai atitinkama Sąjungos teisė, kaip ją aiškina Teisingumo Teismas, skiriasi nuo nacionalinės teisės, kaip ją supranta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
103.
Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje jau ne kartą yra išaiškinęs tiesioginio veikimo pasekmes. Kaip ir byloje M. S. ir kt. (
48
), pakartosiu tik svarbiausias su dabar nagrinėjama byla susijusias pasekmes.
104.
Pagal ESS 19 straipsnio 1 dalį ir SESV 267 straipsnio pirmą pastraipą Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti tik Sąjungos teisę, o nacionaliniai teismai turi išimtinę jurisdikciją aiškinti nacionalinę teisę (
49
).
105.
Remiantis šiuo griežtu Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų jurisdikcijos padalijimu, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės suderinamumo su Sąjungos teise (
50
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, gavęs Teisingumo Teismo atsakymą, turi padaryti reikiamas išvadas dėl taikytinos nacionalinės teisės (
51
).
106.
Galimos nacionalinio teismo išvados dėl nacionalinės ir Sąjungos teisės nesuderinamumo pasekmės nurodytos toliau.
107.
Jei nacionalinis teismas gali aiškinti galiojančias nacionalinės teisės nuostatas pagal Sąjungos teisę, kaip ją aiškina Teisingumo Teismas, jis turėtų tai daryti (
52
). Toks Sąjungos teisę atitinkantis nacionalinės teisės aiškinimas ir taikymas turėtų atvesti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą prie tokio paties rezultato, kokį diktuoja taikytina Sąjungos teisė. Nagrinėjamu atveju tai reiškia, kad turi egzistuoti pažeidžiamo asmens teisė į tai, kad kompetentingos institucijos nustatytų jo pažeidžiamumą ir kad jis būtų apklausiamas dalyvaujant advokatui; arba, jeigu pažeidžiamumo nėra, kad jam būtų suteikta teisinė pagalba.
108.
Jeigu nacionalinis teismas negali aiškinti nacionalinės teisės taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, taikomas tiesioginio veikimo principas. Pagal šį principą privatūs asmenys gali ginti savo teises, kylančias iš Sąjungos teisės, tiesiogiai remdamiesi Sąjungos teisės nuostatomis nacionaliniuose teismuose, ir dėl to nacionaliniai teismai privalo pripažinti šias teises, tiesiogiai taikydami atitinkamą Sąjungos teisės nuostatą (
53
).
109.
Jeigu šios teisės prieštarauja tam, kas numatyta nacionalinėje teisėje, pagal Sąjungos teisę nacionaliniai teismai gali netaikyti tokių prieštaraujančių nacionalinės teisės nuostatų. Šie įgaliojimai kyla iš Sąjungos konstitucinių tiesioginio veikimo ir Sąjungos teisės viršenybės principų bendro poveikio (
54
).
110.
Trumpai tariant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų stengtis pašalinti bet kokias galimas kliūtis pripažinti Sąjungos teisėje įtvirtintas teises, aiškindamas atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas taip, kad jos atitiktų Sąjungos teisę. Jeigu Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas neįmanomas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi netaikyti Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinės teisės normų ir apsaugoti Sąjungos teisės suteikiamas teises.
111.
Galiausiai visišką Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą turi užtikrinti ne tik nacionaliniai teismai, bet ir nacionalinės administracinės institucijos (
55
), taip pat visos kitos valstybės įstaigos (
56
). Taigi, Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas, tiesioginis Sąjungos teisės veikimas ir viršenybė yra privalomi visoms valstybės institucijoms, kurios taip pat privalo pripažinti Sąjungos teisės suteikiamas teises.
112.
Tai reiškia, kad ikiteisminėje baudžiamosios bylos stadijoje prokuroras ir policija turi pripažinti pažeidžiamų asmenų teises ir atitinkamas savo pareigas, tiesiogiai grindžiamas atitinkamomis direktyvomis. Nacionalinę teisę jie turi aiškinti atsižvelgdami į šiose direktyvose reikalaujamus rezultatus. Be to, jie privalo netaikyti nacionalinės teisės normų, jei tai būtina šiose direktyvose reikalaujamai pažeidžiamų asmenų apsaugai užtikrinti. Tai apima bet kokią nacionalinės teisės normą, kuri trukdytų bylą tiriančiam prokurorui visapusiškai taikyti Sąjungos teisę, pavyzdžiui, privalomus aukštesniojo prokuroro ar bet kurios kitos institucijos nurodymus.
113.
Jeigu prokuroras arba kita už baudžiamąjį procesą atsakinga institucija neužtikrina visiško Sąjungos teisės veiksmingumo (neaiškindami nacionalinės teisės normų taip, kad jos atitiktų Sąjungos teisę, arba taikydami Sąjungos teisei prieštaraujančias nacionalinės teisės normas), teismas, kuriame nagrinėjama baudžiamoji byla, privalo konstatuoti, kad šios valstybės institucijos pažeidė įsipareigojimus pagal Sąjungos teisę.
F.
Prokuroro nepriklausomumas
114.
Penkioliktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pagal ESS 2 straipsnį, ESS 19 straipsnio 1 dalį, teisinės valstybės principą, teisėjų nepriklausomumo principą ir Chartijos 47 straipsnį reikalaujama, kad prokuroras būtų nepriklausomas.
115.
Apylinkės prokuratūra, Lenkijos vyriausybė ir Komisija reiškia abejones dėl šio klausimo priimtinumo.
116.
Teisingumo Teismo jurisprudencijoje aiškiai nustatyta, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams, „atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija“ (
57
). Vis dėlto, jei Teisingumo Teismas manys, kad atsakymas į pateiktus klausimus nėra reikalingas tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje, jis pripažins, kad neturi jurisdikcijos atsakyti į tuos klausimus (
58
).
117.
Nemanau, kad klausimas dėl valstybinio kaltinimo bendro organizavimo Lenkijoje yra tiesiogiai susijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjama baudžiamąja byla. Nepaisant to, kad prokuroras yra nepriklausomas nuo vykdomosios valdžios, jis privalo užtikrinti pažeidžiamų asmenų teises baudžiamajame procese, kurias jie turi pagal Sąjungos teisę (
59
).
118.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui pripažinti penkioliktąjį klausimą nepriimtinu.
V. Išvada
119.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Sąd Rejonowy we Włocławku (Vloclaveko apylinkės teismas, Lenkija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
Atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį, antrąjį, trečiąjį, septintąjį, devintąjį ir dešimtąjį klausimus, konstatuotina, kad dabartinė Sąjungos teisė neįpareigoja valstybių narių nustatyti pažeidžiamumo prezumpcijos. Tikslią asmens pažeidžiamumo nustatymo tvarką ir procedūras turi reglamentuoti nacionalinė teisė.
2016 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/1919 dėl teisinės pagalbos įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui ir prašomiems perduoti asmenims vykstant Europos arešto orderio vykdymo procedūroms 9 straipsnis ir 2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu 13 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos reikalaujama, kad kompetentingos institucijos rūpestingai įvertintų galimybę, jog įtariamasis ar kaltinamasis gali būti pažeidžiamas dėl to, kad jam sunku suprasti procedūrą ar joje dalyvauti. Ši pareiga veikia tiesiogiai. Kilus įtarimui dėl pažeidžiamumo, valdžios institucijos turi ypač rūpintis, kad būtų apsaugotos pagal direktyvas 2013/48 ir 2016/1919 suteiktos teisės.
Direktyvos 2013/48 3 straipsnio 2 dalis kartu su šios direktyvos 13 straipsniu veikia tiesiogiai ir turi būti aiškinama taip, kad kompetentingos valdžios institucijos, žinodamos apie galimą įtariamojo ar kaltinamojo pažeidžiamumą, privalo užtikrinti, kad jam būtų suteikta advokato pagalba.
Direktyvos 2016/1919 2 straipsnio 1 dalis kartu su šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 5 dalimis ir 9 straipsniu veikia tiesiogiai ir turi būti aiškinama taip, kad kompetentingos valdžios institucijos, žinančios apie galimą įtariamojo ar kaltinamojo pažeidžiamumą, privalo jam suteikti teisinę pagalbą. Tai ypač svarbu tais atvejais, kai sankcija už įtariamą nusikaltimą yra laisvės atėmimas.
2.
Atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį ir dešimtąjį klausimus, konstatuotina, kad pagal veiksmingos teisminės gynybos principą reikalaujama, kad bet kokiam Sąjungos teise grindžiamos teisės pažeidimui galėtų būti taikoma teisminė kontrolė. Vis dėlto Direktyvos 2013/48 12 straipsnyje ir Direktyvos 2016/1919 8 straipsnyje tinkamos teisių gynimo priemonės konkrečiai nenurodytos ir pasirinkimas paliekamas valstybėms narėms, reikalaujant tik vieno – kad pasirinkta teisių gynimo priemonė būtų veiksminga. Tačiau tam, kad būtų paisoma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių, reikia, kad nacionaliniai teismai turėtų reikiamą lankstumą, kad galėtų įvertinti bendrą bylos nagrinėjimo teisingumą. Manydami, kad įrodymus reikia atmesti, nes jie buvo surinkti pažeidžiant procesines teises ir dėl to pažeista teisė į gynybą, šie teismai turėtų galėti į juos neatsižvelgti.
3.
Dvyliktasis klausimas yra nepriimtinas, nes nėra pakankamai informacijos.
4.
Atsakant į ketvirtąjį, penktąjį, šeštąjį, aštuntąjį, vienuoliktąjį, tryliktąjį ir keturioliktąjį klausimus, konstatuotina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų panaikinti visas galimas pagal Direktyvą 2013/48 ir Direktyvą 2016/1919 suteiktų tiesiogiai veikiančių teisių pripažinimo kliūtis, aiškindamas nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų šias direktyvas. Jeigu tai neįmanoma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų netaikyti Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinės teisės normų, remdamasis Sąjungos teisės tiesioginiu veikimu ir viršenybe. Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas, tiesioginis Sąjungos teisės veikimas ir viršenybė yra privalomi visoms valstybės institucijoms, kurios taip pat privalo pripažinti Sąjungos teisės suteikiamas teises. Tai reiškia, kad ikiteisminėje baudžiamosios bylos stadijoje prokuroras ir policija turi pripažinti pažeidžiamų asmenų teises ir atitinkamas savo pareigas, tiesiogiai grindžiamas atitinkamomis direktyvomis. Jeigu jie to nepadaro, teismas, kuriame nagrinėjama baudžiamoji byla, privalo konstatuoti, kad šios valstybės institucijos pažeidė įsipareigojimus pagal Sąjungos teisę.
5.
Penkioliktasis klausimas yra nepriimtinas, nes nėra tiesiogiai susijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjama pagrindine byla.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
(
2
)	2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/48/ES dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (OL L 294, 2013, p. 1) (toliau – Direktyva 2013/48).
(
3
)	2016 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2016/1919 dėl teisinės pagalbos įtariamiesiems ir kaltinamiesiems vykstant baudžiamajam procesui ir prašomiems perduoti asmenims vykstant Europos arešto orderio vykdymo procedūroms (OL L 297, 2016, p. 1) (toliau – Direktyva 2016/1919).
(
4
)	2023 m. birželio 22 d. Sprendimas K. B. ir F. S. (Nagrinėjimas savo iniciatyva baudžiamosios teisės srityje) (C‑660/21, EU:C:2023:498, 44, 49 ir 53 punktai).
(
5
)	Generalinio advokato M. Bobek išvada byloje Moro (C‑646/17, EU:C:2019:95, 15 išnaša); generalinio advokato P. Pikamäe išvada byloje Spetsializirana prokuratura (Pranešimas apie teises) (C‑649/19, EU:C:2020:758, 53 ir 81 punktai); generalinio advokato P. Pikamäe išvada byloje K. B. ir F. S. (Nagrinėjimas savo iniciatyva baudžiamosios teisės srityje) (C‑660/21, EU:C:2023:52, 58 išnaša); generalinės advokatės T. Ćapeta išvada byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 14 ir 34 išnašos) ir generalinio advokato P. Pikamäe išvada bylose 1Dream, 1Dream ir kt. bei Lireva Investments ir FORTRESS FINANCE (C‑767/22, C‑49/23 ir C‑161/23, EU:C:2024:608, 55 punktas).
(
6
)	Direktyvos 2016/1919 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta: „Ši direktyva papildo direktyvas 2013/48/ES ir (ES) 2016/800. Jokia šios direktyvos nuostata negali būti aiškinama kaip ribojanti tose direktyvose nustatytas teises“.
(
7
)	2023 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Asmens krata) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 37 punktas). Dėl šio plataus aiškinimo suderinimo su Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje VW (Teisė turėti advokatą, kai įtariamasis gavęs šaukimą neatvyksta į teismą) (C‑659/18, EU:C:2019:940, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
8
)	Panašiai asmuo laikomas įtariamuoju ir patenka į minėtos direktyvos taikymo sritį tuomet, kai policijos pareigūnai atlieka „atitinkamo asmens kratą ir to, ką jis teigia turintis, poėmį, šie veiksmai įrodo, kad kompetentinga institucija įtaria šį asmenį, ir netiesiogiai, bet neišvengiamai informuoja jį apie šį įtarimą“. Žr. 2023 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Asmens krata) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 43 punktas).
(
9
)	Byloje nėra jokios informacijos, kuri leistų manyti, kad K. P. atsisakė teisės į advokato pagalbą. Tačiau jeigu jis tai būtų padaręs, valdžios institucijos turėtų papildomą pareigą pateikti K. P. „aiški[ą] ir pakankam[ą] informacij[ą] paprasta ir lengvai suprantama kalba – atsižvelgiant į jo, kaip pažeidžiamo asmens, statusą – apie [teisės į advokato pagalbą] turinį ir galimas jos atsisakymo pasekmes“. 2024 m. gegužės 14 d. Sprendimas Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 64 punktas).
(
10
)	Ar jis iš tikrųjų atitiko reikalavimus gauti teisinę pagalbą pagal Direktyvos 2016/1919 sąlygas, yra kitas klausimas, kurį nagrinėsiu toliau 2 skirsnyje.
(
11
)	2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos rezoliucija dėl veiksmų plano, skirto įtariamųjų ar kaltinamųjų baudžiamuosiuose procesuose procesinėms teisėms stiprinti (OL C 295, 2009, p. 1).
(
12
)	Savo tarnybų 2013 m. lapkričio 27 d. darbiniame dokumente Poveikio vertinimas – Lydimasis dokumentas – Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos – Pasiūlymas dėl procesinių garantijų vaikams, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (SWD(2013) 480 final, p. 12–28) Komisija pripažino, kad tarp valstybių narių nėra bendro sutarimo dėl pažeidžiamumo sąvokos.
(
13
)	2016 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/800 dėl procesinių garantijų vaikams, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji ar kaltinamieji (OL L 132, 2016, p. 1), 4–6 konstatuojamosios dalys.
(
14
)	Mergaerts L., „Defence lawyers’ views on and identification of suspect vulnerability in criminal proceedings“, International Journal of the Legal Profession, Vol. 29(3), 2022, p. 281 ir 283.
(
15
)	2013 m. lapkričio 27 d. Komisijos rekomendacija dėl procesinių garantijų pažeidžiamiems asmenims, įtariamiems ar kaltinamiems baudžiamosiose bylose (OL C 378, 2013, p. 8) (toliau – Komisijos rekomendacija). Dėl šios rekomendacijos, kaip bendros ir neaiškios, kritikos, žr. Meysman, M., „Quo vadis with vulnerable defendants in the ES?“, European Criminal Law Review, Vol. 4(2), 2014, p. 179 ir 188.
(
16
)	Komisijos rekomendacijos 1 konstatuojamoji dalis. Dėl kritikos, kad ši apibrėžtis yra per siaura, žr. Waddington, L., „Exploring vulnerability in ES law: An analysis of „vulnerability“ in ES criminal law and consumer protection law“, European Law Review, Vol. 45(6), 2020, p. 779 ir 791.
(
17
)	Komisijos rekomendacijos 7 punktas. 2003 m. Komisija nustatė, kad psichikos sutrikimų turintys asmenys (pavyzdžiui, kenčiantys nuo tokių psichikos sutrikimų, kaip šizofrenija) yra pažeidžiami. Žr. Komisijos žaliąją knygą dėl procesinių garantijų įtariamiesiems ir kaltinamiesiems baudžiamosiose bylose visoje Europos Sąjungoje (COM(2003) 75 final).
(
18
)	Dėl šios kritikos ir apskritai dėl Komisijos nenoro siekti teisiškai privalomo teisės akto, skirto pažeidžiamiems suaugusiems asmenims, ir iš to kylančių problemų žr. Meysman, M., 15 išnaša, op. cit., p. 191–193. Dėl to, kas nulėmė, kad Komisija galutinai pasirinko rekomendaciją, žr. van der Aa, S., „Variable vulnerabilities? Comparing the rights of adult vulnerable suspects and vulnerable victims under ES law“, New Journal of European Criminal Law, Vol. 7(1), 2016, p. 39 ir 43–47.
(
19
)	Nacionaliniai teismai, „spręsdami jiems pateiktus ginčus, privalo atsižvelgti į rekomendacijas, ypač jeigu jos palengvina nacionalinių priemonių, priimtų siekiant jas įgyvendinti, aiškinimą arba jeigu jos skirtos papildyti privalomas Bendrijos nuostatas“. 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Grimaldi (C‑322/88, EU:C:1989:646, 18 punktas).
(
20
)	Tarybos išvados dėl pažeidžiamų suaugusiųjų apsaugos visoje Europos Sąjungoje (OL C 330 I, 2021, p. 1) (toliau – Tarybos išvados), p. 5 ir 6. Tame pačiame dokumente Taryba taip pat paprašė Komisijos „išnagrinėti, ar reikia visapusiškai stiprinti pažeidžiamų suaugusiųjų, kurie baudžiamajame procese yra įtariamieji arba kaltinamieji, procesines garantijas“.
(
21
)	Ten pat, 10 punktas.
(
22
)	Direktyvos 2013/48 51 konstatuojamojoje dalyje taip pat nustatyta: „tinkamo teisingumo vykdymo prielaida – pareiga rūpintis įtariamaisiais arba kaltinamaisiais, esančiais potencialiai nepalankioje padėtyje. Todėl prokuratūra, teisėsaugos ir teisminės institucijos turėtų tiems asmenims sudaryti palankias sąlygas veiksmingai pasinaudoti šioje direktyvoje numatytomis teisėmis, pavyzdžiui, atsižvelgdamos į visus galimus pažeidžiamumo veiksnius, kurie daro poveikį asmenų naudojimuisi teise turėti advokatą ir teise reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, taip pat imdamosi tinkamų veiksmų siekiant užtikrinti, kad tos teisės būtų garantuojamos“.
(
23
)	Direktyvos 2016/1919 18 konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „valstybės narės turėtų nustatyti praktines teisinės pagalbos teikimo taisykles. Tokiose taisyklėse būtų galima apibrėžti, kad teisinė pagalba teikiama įtariamajam, kaltinamajam ar prašomam perduoti asmeniui pateikus prašymą. Tačiau atsižvelgiant visų pirma į specialiuosius pažeidžiamų asmenų poreikius, toks prašymas neturėtų būti laikomas esmine teisinės pagalbos suteikimo sąlyga“.
(
24
)	Panaši nuostata galioja ir teisės į informaciją atžvilgiu; žr. 2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese 3 straipsnio 2 dalį (OL L 142, 2012, p. 1).
(
25
)	„Taigi psichikos ligomis sergantys asmenys turi būti laikomi pažeidžiamais asmenimis, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą, nes šie asmenys dėl rimtų psichikos sutrikimų gali nesuprasti jiems perduotos informacijos apie jų teises“. 2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 47 punktas). Tokią pačią išvadą neraštingo asmens atžvilgiu Teisingumo Teismas padarė 2024 m. gegužės 14 d. Sprendime Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 60 punktas).
(
26
)	2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 48 punktas).
(
27
)	2004 m. lapkričio 10 d. EŽTT sprendimas SC prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2004:0615JUD006095800, 29 punktas). Taip pat žr. 2016 m. kovo 23 d. EŽTT sprendimą Blokhin prieš Rusiją (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206, 195 punktas).
(
28
)	2016 m. rugsėjo 13 d. EŽTT sprendimas Ibrahim ir kiti prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, 274 punktas).
(
29
)	EŽTT sprendimai, 2009 m. kovo 31 d.Płonka prieš Lenkiją (CE:ECHR:2009:0331JUD002031002); 2011 m. sausio 27 d.Bortnik prieš Ukrainą (CE:ECHR:2011:0127JUD003958204); 2010 m. kovo 16 d.Oršuš ir kiti prieš Kroatiją (CE:ECHR:2010:0316JUD001576603); 2016 m. kovo 23 d.Blohkin prieš Rusiją (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206) ir 2010 m. gruodžio 16 d.Borotyuk prieš Ukrainą (CE:ECHR:2010:1216JUD003357904). Apžvalgą žr. Mergaerts, L. ir Dehaghani, R., „Protecting vulnerable suspects in police investigations in Europe: Lessons learned from England and Wales and Belgium“, New Journal of European Criminal Law, Vol. 11(3), 2020, p. 313.
(
30
)	Žr. šios išvados 46–53 punktus.
(
31
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad policijos pareigūnai pažymėjo, jog K. P. elgėsi ir kalbėjo nenuosekliai. Tai neabejotinai yra aplinkybė, kuri galėjo paskatinti juos apsvarstyti tam tikro K. P. pažeidžiamumo galimybę.
(
32
)	Direktyvos 2016/1919 23 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad valstybės narės turėtų užtikrinti, kad būtų laikomasi Jungtinių Tautų dokumento „Naudojimosi teisine pagalba baudžiamosios teisės sistemoje principai ir gairės“. Pagal šių principų ir gairių 10 principą kompetentingos institucijos turi imtis konkrečių priemonių, kad asmenims, kurie, inter alia, serga psichikos ligomis, būtų užtikrinta reali galimybė gauti teisinę pagalbą. Su šiuo dokumentu galima susipažinti čia: https://www.unodc.org/documents/justice-and-prison-reform/UN_principles_and_guidlines_on_access_to_legal_aid.pdf.
(
33
)	Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad vertindama finansinę padėtį valstybė narė „atsižvelgia į visus svarbius ir objektyvius veiksnius, kaip antai atitinkamo asmens pajamas, turtinę ir šeimos padėtį, taip pat į išlaidas advokato pagalbai ir gyvenimo lygį toje valstybėje narėje, taip siekiant nustatyti, ar, laikantis taikomų kriterijų toje valstybėje narėje, įtariamasis ar kaltinamasis neturi pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą“.
(
34
)	Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad vertindama pagrįstumą valstybė narė „atsižvelgia į nusikalstamos veikos sunkumą, bylos sudėtingumą ir sankcijos, kuri galėtų būti skirta, griežtumą, taip siekiant nustatyti, ar siekiant teisingumo interesų turi būti suteikta teisinė pagalba. Bet kokiu atveju laikoma, kad pagrįstumo kriterijus įvykdytas šiais atvejais: a) kai įtariamasis ar kaltinamasis pristatomas [į] kompetentingą teismą ar pas teisėją, kad būtų priimtas spendimas dėl suėmimo bet kurioje proceso stadijoje šios direktyvos taikymo srityje[;] ir b) suėmimo metu“.
(
35
)	Pavyzdžiui, Direktyvos 2016/1919 4 straipsnio 4 dalis „nusikalstamos veikos sunkumą, bylos sudėtingumą ir sankcijos, kuri galėtų būti skirta, griežtumą“ įvardija kaip veiksnius, į kuriuos valstybės narės gali atsižvelgti priimdamos sprendimą dėl teisinės pagalbos remiantis pagrįstumo kriterijumi.
(
36
)	1986 m. gegužės 15 d. Sprendimas Johnston (222/84, EU:C:1986:206, 58 punktas).
(
37
)	Generalinės advokatės T. Ćapeta išvada byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 118–127 punktai).
(
38
)	Teismas tai patvirtino dėl Direktyvos 2016/800 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendime M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 169–174 punktai). Išimtį galima rasti Teisingumo Teismo pateiktame 2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/41/ES dėl Europos tyrimo orderio baudžiamosiose bylose (OL L 130, 2014, p. 1) 14 straipsnio 7 dalies išaiškinime. Žr. 2024 m. balandžio 30 d. Sprendimą M. N. (EncroChat) (C‑670/22, EU:C:2024:372, 126–131 punktai).
(
39
)	2023 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas Rayonna prokuratura Lovech, teritorialno otdelenie Lukovit (Asmens krata) (C‑209/22, EU:C:2023:634, 58–61 punktai).
(
40
)	Tokią pačią išvadą dėl Direktyvos 2016/800, kai pažeidžiami asmenys yra vaikai, žr. 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendime M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 167, 168 ir 174 punktai).
(
41
)	EŽTT sprendimai: 1988 m. liepos 12 d.Schenk prieš Šveicariją (CE:ECHR:1988:0712JUD001086284, 45 ir 46 punktai); 2007 m. kovo 1 d.Heglas prieš Čekijos Respubliką (CE:ECHR:2007:0301JUD000593502, 84 punktas) ir 2017 m. liepos 11 d.Moreira Ferreira prieš Portugaliją (Nr. 2) (CE:ECHR:2017:0711JUD001986712, 83 punktas).
(
42
)	2017 m. sausio 17 d. EŽTT sprendimas Habran ir Dalem prieš Belgiją (CE:ECHR:2017:0117JUD004300011, 94 punktas).
(
43
)	2024 m. kovo 21 d. Sprendimas Remia Com Impex (C‑10/23, EU:C:2024:259, 29 punktas).
(
44
)	2019 m. kovo 19 d. Sprendimas Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 91 punktas).
(
45
)	Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą padaręs, pavyzdžiui, 2021 m. liepos 15 d. Sprendime Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 165 punktas).
(
46
)	2016 m. gruodžio 15 d. EŽTT sprendimas Khlaifia ir kiti prieš Italiją (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 159 punktas).
(
47
)	Europos Žmogaus Teisių Teismas pridūrė, kad „pagal šią nuostatą valstybė turi užtikrinti, kad asmuo būtų laikomas tokiomis sąlygomis, kurios būtų suderinamos su pagarba žmogaus orumui, kad priemonės vykdymo būdas ir metodas jam nesukeltų tokių kančių ar sunkumų, kurių intensyvumas viršytų neišvengiamą sulaikymui būdingą kančių lygį, ir kad, atsižvelgiant į praktinius įkalinimo reikalavimus, būtų tinkamai užtikrinta jo sveikata ir gerovė“. Ten pat, 160 punktas.
(
48
)	Mano išvada byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 128–135 punktai).
(
49
)	1999 m. birželio 17 d. Sprendimas Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, 29 punktas) ir 2013 m. sausio 15 d. Sprendimas Križan ir kt. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 58 punktas).
(
50
)	1993 m. sausio 21 d. Sprendimas Deutsche Shell (C‑188/91, EU:C:1993:24, 27 punktas).
(
51
)	Šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 17 d. Sprendimą Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, 32 punktas).
(
52
)	1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, 8 punktas) ir 2012 m. sausio 24 d. Sprendimas Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, 23–27 punktai).
(
53
)	1963 m. vasario 5 d. Sprendimas van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, p. 13); 2022 m. kovo 8 d. Sprendimas Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 37 punktas) ir 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendimas M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:685, 118 punktas).
(
54
)	Pavyzdžiui, žr. 2022 m. sausio 18 d. Sprendimą Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, 25 ir 26 punktai) ir 2019 m. birželio 24 d. Sprendimą Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 53 ir 54 punktai).
(
55
)	1989 m. birželio 22 d. Sprendimas Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, 31 punktas).
(
56
)	2018 m. gruodžio 4 d. Sprendimas Minister for Justice and Equality ir Commissioner of An Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, 38 punktas).
(
57
)	2022 m. gruodžio 8 d. Sprendimas Inspektor v Inspektorata kam Visshia sadeben savet (Asmens duomenų tvarkymo tikslai – Ikiteisminis tyrimas baudžiamojoje byloje) (C‑180/21, EU:C:2022:967, 66 punktas).
(
58
)	2020 m. kovo 26 d. Sprendimas Miasto Łowicz ir Prokurator Generalny (C‑558/18 ir C‑563/18, EU:C:2020:234, 43 ir 45 punktai).
(
59
)	Penkioliktasis klausimas beveik pažodžiui atitinka keturioliktąjį b klausimą, pateiktą byloje M. S. ir kt. Kaip nurodžiau savo išvadoje toje byloje, šis klausimas yra nepriimtinas, nes, kaip ir dabar nagrinėjamoje byloje, yra atsietas nuo bylos konteksto, taigi hipotetinis. Žr. mano išvadą byloje M. S. ir kt. (Nepilnamečio asmens procesinės teisės) (C‑603/22, EU:C:2024:157, 54–59 punktai).