61999CC0400(01)_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Ši išvada susijusi su proceso byloje Italija prieš Komisiją
(C‑400/99) tęsiniu. Šiame procese Italijos Respublika prašo iš dalies panaikinti Komisijos sprendimą pradėti formalią procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl valstybės pagalbos C 64/99 (ex NN 68/99) ? Italija ? Gruppe Tirrenia di Navigazione
naudai(2) (toliau ? ginčijamas sprendimas), apie kurį jai buvo pranešta 1999 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos laišku SG(99) D/6463.
2. Informaciją apie bylos faktines aplinkybes, procedūrą Komisijoje, šalių reikalavimus ir susijusią Bendrijos teisę galima rasti 2001 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendime šioje byloje(3) (toliau ? tarpinis sprendimas), kuriame šis teismas nusprendė dėl Komisijos pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 91 straipsnio 1 dalį pareikšto prieštaravimo dėl ieškinio priimtinumo. Teisingumo Teismas prieštaravimą atmetė ir nusprendė tęsti bylos nagrinėjimą iš esmės.
II – Dėl tolesnių įvykių eigos
3. 2001 m. birželio 21 d. Komisija priėmė Sprendimą 2001/851/EB(4) dėl Italijos valstybės pagalbos jūros transporto bendrovės Tirrenia di Navigazione
naudai (toliau ? pirmasis dalinis sprendimas)(5) . Šis sprendimas buvo susijęs tik su šia įmone, kuri Tirrenia
įmonių grupėje „vaidina svarbiausią vaidmenį“. Pirmajame daliniame sprendime pažymima:
„EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA,
< … >
atsižvelgdama į:
…
6. IŠVADA
43) Atsižvelgdama į tai, kas pasakyta, Komisija konstatuoja, kad nėra jokių abejonių dėl pagal 1991 m. susitarimą Italijos Tirrenia di Navigazione naudai išmokėtos pagalbos suderinamumo su Bendrąja rinka,
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
Nuo 1990 m. sausio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d. Italijos Tirrenia di Navigazione
naudai kaip kompensacija už viešųjų paslaugų teikimą išmokėta pagalba yra suderinama su bendrąja rinka. < ... > “
4. 2004 m. kovo 16 d. Komisija priėmė sprendimą dėl valstybės pagalbos, kurią Italija suteikė jūros transporto bendrovėms Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar
ir Toremar
( Tirrenia įmonių grupė) (toliau ? antrasis dalinis sprendimas)(6) . Jis yra susijęs su likusiomis Tirrenia
grupės įmonėmis, kurių neapima pirmasis dalinis sprendimas. Antrajame daliniame sprendime pažymima:
„EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA,
< … >
atsižvelgdama į:
< … >
6. IŠVADA
171) Atsižvelgdama į tai, kas pasakyta, Komisija konstatuoja, kad nėra jokių abejonių dėl pagal 1991 m. susitarimą Italijos regioninių įmonių naudai nuo 1992 m. sausio mėn. išmokėtos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka, išskyrus tą pagalbą, kuri nuo 1992 m. sausio mėn. iki 1994 m. liepos mėn. buvo išmokėta įmonei Adriatica
už liniją Brindisi/Korfu/Igoumenitsa/Patras, kuri dėl toliau nurodytų trijų priežasčių yra nesuderinama su bendrąja rinka < ... >
PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
1 straipsnis
1) Su išimtimis, numatytomis šio straipsnio 2 dalyje, nuo 1992 m. sausio 1 d. Italijos kaip kompensacija už viešųjų paslaugų teikimą Adriatica
naudai išmokėta pagalba yra suderinama su bendrąja rinka remiantis EB 86 straipsnio 2 dalimi.
< … >
2 straipsnis
1) Nuo 1992 m. sausio 1 d. Italijos Siremar, Saremar
ir Toremar
naudai kaip kompensacija už viešųjų paslaugų teikimą išmokėta pagalba yra suderinama su bendrąja rinka remiantis EB 86 straipsnio 2 dalimi.
< … >
3 straipsnis
1) Nuo 1992 m. sausio 1 d. Italijos Caremar naudai kaip kompensacija už viešųjų paslaugų teikimą išmokėta pagalba yra suderinama su bendrąja rinka remiantis EB 86 straipsnio 2 dalimi.
< … > “
III – Dėl ginčo dalyko
5. Kaip pažymėjo Teisingumo Teismas tarpiniame sprendime, ieškinys yra pareikštas dėl ginčijamo sprendimo tik tiek, „kiek jame yra nuspręsta dėl nagrinėjamos pagalbos sustabdymo“ (7) . Pateikiami keturi ieškinio pagrindai:
1. Teisinio saugumo principo ir skaidrumo taisyklių pažeidimas atsižvelgiant į 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999, nustatantį išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles(8) (toliau ? Reglamentas Nr. 659/1999).
2. Ginčo teisenos garantijų ir teisių į gynybą bei Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalies pažeidimas.
3. Piktnaudžiavimas įgaliojimais nurodžius sustabdyti pagalbą, nes nurodymas grindžiamas kitais pagrindais nei numato EB 88 straipsnio 3 dalis (anksčiau EB sutarties 93 straipsnio 3 dalis).
4. EB 87 straipsnio 1 dalies, 88 straipsnio 1 ir 3 dalių, teisinio saugumo ir Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimas pripažinus pagalbos egzistavimą ir jos neteisėtumą dėl neaiškumų, tyrimo neatlikimo, nepakankamo motyvavimo bei nesant faktinio pagrindo.
A – Dėl pagrindinės bylos išsprendimo išnykus jos dalykui
1. Šalių argumentai
6. Triplike, t. y. dar prieš priimant antrąjį dalinį sprendimą, Komisija teigė, kad įmonės, dėl kurios yra nuspręsta pirmajame daliniame sprendime, atžvilgiu bylos dalykas išnyko. Jos teigimu, pirmasis dalinis sprendimas įsigaliojo, nes nebuvo apskųstas per numatytą terminą. Todėl galutinai nustatyta, kad pirmajame daliniame sprendime nurodytos įmonės naudai skirtos priemonės yra neteisėta, tačiau su bendrąja rinka suderinama pagalba. Dėl tos priežasties ginčijamas sprendimas nebeturi jokio teisinio poveikio.
2. Vertinimas
7. Valstybės pagalbos srityje bylos dalykas išnyksta, kai sprendimas pradėti formalią procedūrą nebeturi jokio savarankiško teisinio poveikio(9) dėl galutinio sprendimo(10) teisinio poveikio.
8. Prieš kalbėdama apie ginčijamo sprendimo ir abiejų tarpinių sprendimų teisinio poveikio santykį, norėčiau priminti, kas tarpiniame sprendime(11) sakoma apie savarankišką suspensyvinį sprendimą pradėti formalią procedūrą.
Teisingumo Teismas to sprendimo 62 punkte, be kita ko, pažymėjo:
„ < ... > kai Komisija pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradeda procedūrą dėl įgyvendinimo stadijoje esančios priemonės, kurią ji laiko nauja pagalba, < ... > toks Komisijos sprendimas turi savarankišką teisinį poveikį, ypač kiek tai susiję su nagrinėjamos priemonės sustabdymu.“
9. Todėl reikia išnagrinėti, ar ir kiek, priėmus abu dalinius sprendimus, iki tol savarankiškas ginčijamo sprendimo teisinis veikimas išnyksta arba yra pakeičiamas.
10. Šiuo atveju mes susiduriame, kaip netrukus bus parodyta, su daugeliu atžvilgių ypatinga situacija. Ne visos suspensyvinio poveikio paveiktos ginčijamo sprendimo priemonės abiejuose daliniuose sprendimuose buvo galutinai įvertintos valstybės pagalbos teisės požiūriu(12) : viena iš tų priemonių iš karto po ginčijamo sprendimo priėmimo nebuvo įgyvendinta dėl su nacionaline teise susijusių priežasčių(13), o kita priemonė jau ginčijamo sprendimo priėmimo metu objektyviai nebuvo pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme(14) .
11. Esant tokiai situacijai visų pirma reikia nuspręsti, kokių Italijos valdžios institucijų priemonių atžvilgiu ginčijamas sprendimas turi suspensyvinį poveikį. Paskui reikia išnagrinėti, kiek šias priemones teisiškai veikia abu daliniai sprendimai, o jei veikia, ar tai galėtų panaikinti ginčijamo sprendimo suspensyvinį poveikį. Galiausiai, jeigu jie jų neveikia, reikia išnagrinėti, ar galima bylos nebenagrinėti kitais pagrindais.
12. Tik jei nagrinėjimas parodytų, kad tam tikrų priemonių atžvilgiu ginčijamo sprendimo suspensyvinis poveikis išlieka, pagrindinės bylos dalykas nebūtų išnykęs ir reikėtų išnagrinėti šių priemonių negaliojimo pagrindus.
a) Dėl nacionalinių priemonių, kurios turėjo būti sustabdytos pagal ginčijamą sprendimą
13. Ginčijamame sprendime nėra labai aiškiai nurodytos nacionalinės priemonės, kurių atžvilgiu buvo pradėta formali procedūra. Be to, tuo metu Komisija nebuvo tikra, koks yra atskirų priemonių turinys ir koks jų tarpusavio santykis.
14. Iš ginčijamo sprendimo II skyriaus „Išankstinėje procedūroje pateikti argumentai“ ir III skyriaus „Vertinimas“ matyti, kad šio sprendimo priėmimo metu Komisija tariamai neteisėta valstybės pagalba laikė šias priemones: 1991 m. sutartį dėl viešųjų paslaugų, kurios iš esmės buvo susijusios su kasmetinių kompensacijų mokėjimu už tam tikrų keltų transporto paslaugų teikimą, teikimo įsipareigojimų; finansavimą aiškiau neapibrėžtų investicijų į laivynus, kurių atveju Komisija manė, kad galima netiesioginė valstybės garantija; veiklos subsidijas pagal 1995–1999 penkerių metų planą, kurios, Komisijos nuomone, dar galėjo būti papildomos kitomis investicijomis remiantis 1999?2002 m. veiklos planu, ir galiausiai – mokesčių lengvatas apsirūpinant degalais ir tepalais.
15. Tačiau, remiantis abiejuose daliniuose sprendimuose pateiktais argumentais, priemonių sistema Gruppe Tirrenia
įmonių naudai apskritai atrodo taip, kad ne visos ginčijamame sprendime nurodytos priemonės yra savarankiškos(15) . Galima apibendrinti, kad ginčijamas sprendimas suspensyvinį poveikį praktiškai galėjo turėti tik šioms priemonėms:
– 1991 m. sutartims tarp Italijos Respublikos ir Gruppe Tirrenia
įmonių dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų (toliau ? sutartys dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų), kurios iš esmės numatė kasmetinių kompensacijų mokėjimą ir investicinę pagalbą keltų transporto paslaugų teikimui,
– 1999?2002 m. „veiklos planui“, kuris numatė investicinę pagalbą įsigyjant ir išlaikant reikalingus laivynus(16),
– laivų degalų ir tepalo neapmokestinimui tiek, kiek jis yra taikomas ne tik naudojimui jūroje, bet ir Italijos uostuose esantiems Gruppe Tirrenia
įmonių laivams (toliau ? mokesčių lengvatos).
b) Dėl abiejų dalinių sprendimų turinio ir galimų pasekmių pagrindinės bylos dalyko išnykimui
16. Toliau bus nagrinėjama kiekviena iš ką tik paminėtų priemonių, siekiant nustatyti, ar priėmus abu dalinius sprendimus pagrindinės bylos dalykas galėtų būti laikomas išnykusiu.
i) Sutartys dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų
17. Sutartys dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų, kaip galima spręsti iš dalinių sprendimų, yra nauja(17) pagalba(18), kuri vis dėlto taikant EB 86 straipsnio 2 dalį yra suderinama su bendrąja rinka(19) .
18. Teisiškai nustatyta, kad priėmus abu dalinius sprendimus šios priemonės dėl to, kad jos yra (nauja) pagalba, bet kuriuo atveju turėjo būti sustabdytos, kaip numatyta EB 88 straipsnio 3 dalyje.
19. Todėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimams jau ginčijamo sprendimo priėmimo metu buvo taikomas suspensyvinis pirminės teisės poveikis, kuris sutapo su suspensyviniu poveikiu, atsiradusiu Komisijai priėmus sprendimą pradėti formalią procedūrą.
20. Todėl darytina išvada, kad, priėmus abu dalinius sprendimus, ieškinio dėl ginčijamo sprendimo suspensyvinio poveikio sutartims dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų dalykas pagrindinėje byloje išnyko.
ii) 1999–2002 m. veiklos planas
21. Visų pirma pažymėtina, kad ši priemonė nėra aiškiai paminėta nė vieno dalinio sprendimo rezoliucinėje dalyje. Rezoliucinėje dalyje kalbama tik apie sutartis dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų(20) (pirmojo dalinio sprendimo 1 straipsnis ir antrojo dalinio sprendimo 1?3 straipsniai kartu su „Išvadomis“ sprendimų motyvuojamosiose dalyse).
22. Todėl, atsižvelgiant į teisinio saugumo principą, man yra sunku daryti prielaidą, kad abu daliniai sprendimai gali turėti iš valstybės pagalbos teisės kylantį poveikį ir tokioms priemonėms, apie kurias visai neužsimenama rezoliucinėje dalyje. Tačiau plačiai aiškinant Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią „pagal teisinio saugumo principą < ... > teisės aktas suinteresuotiems asmenims < ... > (turi) suteikti galimybę tiksliai žinoti įpareigojimų, kuriuos jis jiems nustato, apimtį“(21), būtų galima pasiremti visu dalinių sprendimų tekstu, siekiant nustatyti, ar Komisija bent jau netiesiogiai įvertino 1992?2002 m. veiklos planą valstybės pagalbos teisės požiūriu.
23. 1992?2002 m. veiklos planas minimas dalinių sprendimų motyvuojamose dalyse. Tačiau jose tik paprasčiausiai konstatuojama, kad jo įgyvendinimas „buvo sustabdytas pradėjus procedūrą“(22) . Taigi dėl klausimui apie pagrindinės bylos dalyko išnykimą svarbaus laikotarpio (suspensyvinis poveikis nuo ginčijamo sprendimo pranešimo dienos iki dalinių sprendimų pranešimo dienos) tik pasakyta, kad ginčijama priemonė nebuvo įgyvendinama. Tačiau Komisija neatliko vertimo valstybės pagalbos teisės požiūriu(23) .
24. Todėl negalima pasakyti, ar 1999?2002 m. veiklos plano įgyvendinimas, Komisijos nuomone, yra pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Vadinasi, taip pat negalima daryti prielaidos, kad ginčijamo sprendimo suspensyvinį poveikį 1999?2002 m. veiklos plano atžvilgiu pakeičia EB 88 straipsnio 3 dalies suspensyvinis poveikis. Laikantis tokio požiūrio, negalima teigti, kad dėl dalinių sprendimų teisinio poveikio išnyko pagrindinės bylos dalykas.
25. Tačiau šioje byloje dar reikia atsižvelgti į tai, kad numatyta investicinė pagalba pagal 1999?2002 m. veiklos planą iš pradžių veikiausiai iš tikrųjų nebuvo teikiama dėl ginčijamo sprendimo, tačiau vėliau ji buvo sustabdyta dėl kitų, su nacionaline teise susijusių priežasčių. Pirmajame daliniame sprendime Komisija paaiškino, kad „šio plano įgyvendinimas buvo sustabdytas pradėjus procedūrą. Komisija konstatuoja, kad Italijos valdžios institucijų 2000?2004 m. laikotarpiui prisiimti įsipareigojimai neleidžia Tirrenia di Navigazione < ... > daryti papildomų investicijų pagal planą“(24) .
26. Taigi, remiantis šiais argumentais, jei 1999?2002 m. veiklos plano įgyvendinimas buvo sustabdytas iš karto po ginčijamo sprendimo priėmimo ne dėl sprendimo suspensyvinio poveikio, o dėl naujos pagal vidaus teisę sudarytos sutarties, šiuo klausimu pagrindinė byla neteko dalyko(25) .
27. Mano nuomone, šiuo atveju dėl nuo 2000 m. galiojančių įsipareigojimų pagrindinė byla neteko dalyko ir ginčijamo sprendimo suspensyvinio poveikio 1999?2002 m. veiklos plano atžvilgiu.
iii) Mokesčių lengvatos
28. Iš ginčijamame sprendime(26) esančių paaiškinimų ir abiejų dalinių sprendimų(27) aprašomųjų dalių matyti, kad Komisija iš ginčijamo sprendimo priėmimo metu turimos informacijos darė išvadą, jog mokesčių lengvatos buvo taikomos tik Gruppe Tirrenia
naudai, todėl, vadovaujantis tokiu požiūriu, jos buvo atrankinio pobūdžio priemonė ir dėl to – pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
29. Vis dėlto nė viename daliniame sprendime nėra jokio aiškaus galutinio vertinimo, ar mokesčių lengvatos yra valstybės pagalba. Nė vieno dalinio sprendimo rezoliucinėje dalyje ši priemonė neminima. Tik dalyse „Italijos valdžios institucijų pastabos“(28) trumpai užsimenama, kad iš informacijos, kuri Komisijai buvo perduota tik per formalią procedūrą, matyti, jog mokesčių lengvatos nuo pat pradžių buvo taikomos visoms
panašioje padėtyje esančioms įmonėms.
30. Vis dėlto, mano nuomone, tuo Komisija neaiškiai, tačiau taip, kad sprendimų adresatams neliko abejonių(29), galutinai pripažino, jog ši priemonė ginčijamo sprendimo priėmimo metu nebuvo pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
31. Tačiau, jei priemonė nėra pagalba, priėmus galutinį sprendimą negali atsirasti suspensyvinis EB 88 straipsnio 3 dalies poveikis, kuris, kaip jau buvo minėta(30), galėtų pakeisti savarankišką ginčijamo sprendimo suspensyvinį poveikį(31) . Laikantis tokio požiūrio, ginčijamas sprendimas turėtų ir toliau turėti suspensyvinį poveikį mokesčių lengvatų atžvilgiu, todėl pagrindinės bylos dalykas nebūtų išnykęs.
32. Prieš pasiūlydama Teisingumo Teismui dėl nurodytų priežasčių mokesčių lengvatų atžvilgiu pripažinti, kad pagrindinės bylos dalykas neišnyko, dėl didelės šio klausimo reikšmės norėčiau trumpai panagrinėti, kokių pasekmių gali turėti tokiu pasiūlymu paremta prielaida dėl sprendimo pradėti formalią procedūrą suspensyvinio poveikio visoms jame nurodytoms priemonėms:
Jei savarankiškas suspensyvinis poveikis apima ir ne pagalbos priemones, tai reiškia ne ką kita, o tai, kad Komisija, priimdama sprendimą pradėti formalią procedūrą, galėtų laikinai sustabdyti nacionalines priemones, kurios valstybės pagalbos teisės požiūriu yra teisėtos. Kaip rodo šis atvejis, tai galėtų lemti, kad paprasčiausio įtarimo dėl priemonės atrankinio pobūdžio pakaktų tariamai naudą gavusiai įmonei neleisti pasinaudoti visiškai teisėta priemone, kai tuo tarpu konkurentai ir toliau galėtų gauti naudos iš tokios priemonės, kol Komisija neužbaigtų formalios procedūros, kuri gali trukti ir kelerius metus(32) .
Be to, ši situacija turi būti vertinama atsižvelgiant į tai, kad pagal Reglamentą Nr. 659/1999 (13 straipsnio 1 dalį skaitant kartu su 4 straipsnio 4 dalimi) teisėto sprendimo pradėti formalią procedūrą sąlygos yra santykinai negriežtos(33), ir taip pat negalima daryti prielaidos, kad, be Reglamente Nr. 659/1999 nurodytų formalios procedūros pradėjimo sąlygų, būtų reikalinga dar šioje stadijoje galutinai konstatuoti pagalbos pagal EB 87 straipsnio 1 dalį buvimą(34) .
33. Mano nuomone, iš tarpinio sprendimo matyti, kad sprendimų pradėti formalią procedūrą savarankiškas suspensyvinis poveikis neišvengiamai atsiranda ir tokių priemonių atžvilgiu, kurios objektyviai nėra pagalba. Teisingumo Teismas (ir, pritardamas jo nuomonei, Pirmosios instancijos teismas dviejuose naujesniuose sprendimuose(35) ) tarpinio sprendimo 69 punkte, be kita ko, konstatavo: „Dėl kitų Gruppe Tirrenia
naudai nustatytų priemonių, kurioms turi reikšmės sprendimas dėl procedūros pradėjimo pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, Italijos vyriausybė iš esmė tvirtina, kad jos nėra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Todėl pagal analogiją su šio sprendimo 59 ir 60 punktuose nurodytomis priežastimis ieškinys taip pat priimtinas tiek, kiek jis yra pareikštas dėl tos ginčijamo sprendimo dalį, kurioje kalbama apie šių kitų (36) priemonių sustabdymą.“ Ieškinio priimtinumas šiame tarpinio sprendimo punkte iš esmės buvo grindžiamas(37) savarankišku sprendimo pradėti formalią procedūrą teisiniu poveikiu, dėl to veikiausiai atsirandančiu ir tokių priemonių, kurios nėra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, atžvilgiu.
34. Tačiau, jei vadovaujantis tokiais argumentais sprendimas pradėti formalią procedūrą turi savarankišką suspensyvinį poveikį ir priemonių, kurios niekada nebuvo pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, atžvilgiu, juo labiau svarbu galėti tęsti procesą dėl tokio sprendimo ir priėmus bet kokį galutinį sprendimą. Todėl, mano nuomone, šiuo atveju ir dėl principinių argumentų negalima teigti, kad pagrindinės bylos dalykas išnyko(38) .
35. Todėl, mano nuomone, negalima daryti prielaidos, kad ieškinys pagrindinėje byloje neteko dalyko, kiek jis pareikštas dėl ginčijamo sprendimo suspensyvinio poveikio mokesčių lengvatų atžvilgiu.
3. Preliminari išvada
36. Ieškinys pagrindinėje byloje neteko dalyko, kiek jis yra pareikštas dėl ginčijamo sprendimo suspensyvinio poveikio sutarčių dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų ir 1999?2002 m. veiklos plano atžvilgiu. Kalbant apie ginčijamo sprendimo suspensyvinį poveikį mokesčių lengvatų atžvilgiu, reikia išnagrinėti nurodytus panaikinimo pagrindus.
B – Dėl panaikinimo pagrindų
1. Teisinio saugumo principo ir skaidrumo taisyklių pažeidimas atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 659/1999
a) Šalių argumentai
37. Italijos Respublika
mano, kad Komisija ginčijamame sprendime turėjo remtis Reglamento Nr. 659/1999 nuostatomis, nes sprendimo priėmimo metu jos buvo taikytinos. To nepadariusi, Komisija pažeidė teisinio saugumo principą ir skaidrumo taisykles.
38. Komisija
į tai atsako, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas tiesiogiai EB 88 straipsniu ir todėl nebuvo būtina aiškiai minėti Reglamento Nr. 659/1999. Tarpiniame sprendime Teisingumo Teismas konstatavo, kad ginčijame sprendime nebuvo jokio įsakymo sustabdyti pagalbą pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį.
b) Vertinimas
39. Reikia pritarti Komisijos teisiniam požiūriui. Ginčijamo sprendimo suspensyvinis poveikis nekyla iš įsakymo sustabdyti pagalbą pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį, nes tokio įsakymo dėl sustabdymo ginčijamame sprendime nėra(39) .
40. Remiantis tarpiniu sprendimu suspensyvinis poveikis laikytinas savarankišku ir šiuo atveju veikiau atsiranda tiesiogiai dėl to, kad Komisija pradėjo formalią procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį(40) . Todėl nebuvo būtina aiškiai paminėti Reglamento Nr. 659/1999. Komisija teisingai nurodė ginčijamo sprendimo suspensyvinio poveikio teisinius pagrindus.
41. Todėl teisinio saugumo principas ir skaidrumo taisyklės nurodant ginčijamo sprendimo teisinius pagrindus nebuvo pažeisti.
2. Ginčo teisenos garantijų ir teisių į gynybą bei Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalies pažeidimas
a) Šalių argumentai
42. Italijos Respublika
mano, kad prieš priimdama suspensyvinį poveikį turintį sprendimą Komisija turėjo suteikti jai galimybę išsakyti savo nuomonę. Teisės būti išklausytam pažeidimas kelia ypatingą susirūpinimą 1999?2002 m. veiklos plano ir mokesčių lengvatų atveju, nes Italijos valdžios institucijoms apie šias priemones prieš priimant ginčijamą sprendimą niekada nebuvo užsiminta.
43. Komisija
atsako, kad ginčijamame sprendime nėra jokio įsakymo sustabdyti pagalbą pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį ir todėl nebuvo būtinas šioje nuostatoje nurodytas išklausymas. Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 2 dalis taip pat netaikytina. Joje pagalbos, apie kurią nėra pranešta, atveju įtvirtinama Komisijos teisė prašyti suinteresuotų valstybių narių pateikti informaciją. Tačiau iš to negali būti kildinama Komisijos pareiga atskirai išklausyti valstybę narę dėl formalios procedūros pradėjimo. EB 88 straipsnio 2 dalyje taip nėra jokios užuominos apie tai, kad pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, atveju Komisija gali pradėti formalią procedūrą tik po to, kai išklauso suinteresuotą valstybę narę.
b) Vertinimas
44. Komisijos argumentai atmestini. Kaip ne kartą yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, „teisės būti išklausytam garantija bet kokioje procedūroje, kurioje gali būti priimta asmeniui nenaudinga priemonė, yra pagrindinis Bendrijos teisės principas ir jis turi būti užtikrintas net ir tuomet, kai nėra specialios normos“(41) .
45. Sprendimas pradėti formalią procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, kaip pažymėjo Teisingumo Teismas(42), sukelia savarankišką, nuo EB 88 straipsnio 3 dalies nepriklausomą suspensyvinį poveikį visų tokiame sprendime nurodytų priemonių atžvilgiu ir todėl neabejotinai yra nenaudingą poveikį turinti priemonė. Taigi prieš priimant ginčijamą sprendimą reikėjo gauti pastabas dėl suspensyvinio poveikio visoms priemonėms, kurios buvo abejotinos valstybės pagalbos teisės požiūriu.
46. Ši byla rodo ypatingą teisės būti išklausytam reikšmę pradedant formalią procedūrą. Kaip matyti, mokesčių lengvatos kaip tik ir nebuvo diskusijų, kurias Komisija vedė su Italijos valdžios institucijomis iki ginčijamo sprendimo priėmimo, objektas. Tačiau galbūt mokesčių lengvatų neatrankinis pobūdis galėjo paaiškėti pateikus pastabas dar iki sprendimo pradėti formalią procedūrą ir lemti Komisijos apsisprendimą neįtraukti šios priemonės į ginčijamą sprendimą(43) .
47. Šią teisę būti išklausytam reikėtų atskirti nuo Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatytos teisės būti išklausytam. Teisė būti išklausytam pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį susijusi su planuojamu priimti įsakymu sustabdyti pagalbą, kurio teisinis poveikis skiriasi nuo sprendimo pradėti formalią procedūrą suspensyvinio poveikio. Todėl Komisijos prašymas pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 2 dalį(44) taip pat negali atstoti išklausymo dėl viso planuojamo priimti sprendimo pradėti formalią patikrinimo procedūrą.
48. Taigi buvo padarytas procesinių teisių pažeidimas ir todėl ginčijamas sprendimas panaikintinas, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo suspensyviniu poveikiu mokesčių lengvatų atžvilgiu.
3. Piktnaudžiavimas įgaliojimais priimant įsakymą dėl pagalbos sustabdymo
a) Šalių argumentai
49. Italijos Respublika
mano, kad Komisija, priimdama įsakymą sustabdyti pagalbą, užuot kvalifikavusi priemones kaip pagalbą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme ir nustačiusi, ar tai yra nauja, ar pakeista pagalba EB 88 straipsnio 3 dalies prasme, pasirėmė tik tuo, kad konkuruojančios įmonės įgyvendinant priemones galėtų patirti žalos. Todėl Komisija ginčijamą sprendimą priėmė tik preventyviai tam atvejui, jei vėliau paaiškėtų, kad tai buvo nauja arba neteisėtai pakeista egzistuojanti pagalba.
50. Viena vertus, Komisija
remiasi tuo, kad ginčijamame sprendime nėra jokio įsakymo sustabdyti pagalbą. Informacija apie preventyvų suspendavimą siekiant išvengti žalos konkuruojančioms įmonėms įrašyta tik tam atvejui, jei ginčijame sprendime taip pat būtų suformuluotas įsakymas sustabdyti pagalbą. Tačiau, kadangi sprendimas buvo priimtas tik dėl formalios procedūros pradėjimo, tuo metu dar nebuvo būtina įrodyti, kad neteisėta pagalba iš tikrųjų egzistavo. Todėl ginčijamame sprendime buvo teigiama, kad Komisija turi įtarimų dėl neteisėtos pagalbos bei jos suderinamumo su bendrąja rinka, ir to pakako, kad būtų tenkinami sprendimo dėl formalios procedūros pradėjimo pagal EB 88 straipsnio 2 dalį reikalavimai.
b) Vertinimas
51. Italijos Respublikos argumentai atmestini. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisijos sprendimas tik tuomet laikomas priimtu piktnaudžiaujant įgaliojimais, jei remiantis objektyviais, logiškais ir suderinamais duomenimis turi būti daroma prielaida, kad jis buvo priimtas tik ar bent jau iš esmės siekiant kitų nei nurodyti tikslų(45) .
52. Tačiau Komisija nesirėmė tokiais pagrindais. Teiginiai dėl konkuruojančių įmonių apsaugos(46) yra susiję su planuojamu įsakymu sustabdyti pagalbą pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį.
53. Tačiau, kaip tarpiniame sprendime pažymėjo Teisingumo Teismas, ginčijamame sprendime nėra tokio įsakymo sustabdyti pagalbą(47) . Suspensyvinis poveikis kyla tiesiogiai iš formalios procedūros pradėjimo(48) . Tačiau paties procedūros pradėjimo Komisija negrindžia konkuruojančių įmonių apsauga. Ji veikiau remiasi tuo, kad turi įtarimų, jog tai galėtų būti naujos pagalbos priemonės, apie kurias nebuvo pranešta ir kurios yra nesuderinamos su bendrąja rinka.
54. Todėl Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą, nepiktnaudžiavo įgaliojimais.
4. EB 87 straipsnio 1 dalies, 88 straipsnio 1 ir 3 dalių, teisinio saugumo ir Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimas
a) Pagrindiniai šalių argumentai
55. Italijos Respublika
mano, kad Komisija padarė teisės klaidą, darydama prielaidą, kad sutartys dėl viešųjų įsipareigojimų teikimo yra nauja pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Komisija neatkreipė dėmesio į tai, kad, kaip numato 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas)(49), 4 straipsnio 3 dalis, šios sutartys kaip „esamos visuomenės aptarnavimo sutartys gali galioti iki atitinkamos sutarties galiojimo termino pabaigos“, nes jos buvo sudarytos 1991 m., t. y. iki įsigaliojant šiam reglamentui. Be to, Komisijai nuo 1991 iki 1997 m. buvo perduota informacija apie šias sutartis, tačiau ji niekada neišreiškė dėl jų abejonių valstybės pagalbos teisės požiūriu. Todėl darytina prielaida, kad šioms priemonėms buvo pritarta bent jau implicitiniu sprendimu ir kad dėl to jos bet kuriuo atveju galėtų būti „esama“ pagalba EB 88 straipsnio 1 dalies prasme.
56. Komisija
mano, kad jūrų kabotažo reglamentas, kurį nurodo Italijos Respublika, negali užkirsti kelio valstybės pagalbos teisės taikymui, nes jis paremtas tik EB sutarties 84 straipsnio 2 dalimi (transporto politika). Be to, Italijos valdžios institucijos procedūroje iki ginčijamo sprendimo priėmimo netvirtino, kad tai yra esama pagalba EB 88 straipsnio 1 dalies prasme. Dėl jai esą jau anksčiau perduotos informacijos Komisija teigia, kad tai jokiu būdu nebuvo pranešimas sprendimo byloje Lorenz (50) prasme. Vien Komisijos nereagavimas negali priemonei suteikti esamos pagalbos statuso.
b) Vertinimas
57. Iš šalių argumentų matyti, kad tariamas EB 87 straipsnio 1 dalies, EB 88 straipsnio 1 ir 3 dalių, teisinio saugumo principo bei Reglamento Nr. 659/1999 pažeidimas nurodomas tik sutarčių dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų atžvilgiu.
58. Šalių argumentai, įskaitant Italijos Respublikos dubliką, buvo pateikti iki pirmojo dalinio sprendimo priėmimo. Kadangi, priėmus abu tarpinius sprendimus ir apie juos pranešus Italijos Respublikai, pagrindinės bylos dalykas dėl ginčijamo sprendimo suspensyvinio poveikio viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų atžvilgiu išnyko, šiuo klausimu šalių nurodytų pagrindų nagrinėti nebereikia.
c) Preliminari išvada
59. Ieškinys dėl Komisijos sprendimo pradėti formalią procedūrą, kiek jis pareikštas dėl suspensyvinio to sprendimo poveikio sutarčių dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų ir 1999?2002 m. veiklos plano atžvilgiu, neteko savo dalyko.
60. Ieškinys tenkintinas ir ginčijamas sprendimas naikintinas tiek, kiek Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą dėl mokesčių lengvatų, pažeidė ieškovės teises į gynybą.
IV – Išvada
61. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Teisingumo Teismui siūloma priimti tokį sprendimą:
1. Ieškinys dėl Komisijos sprendimo SG(99) D/6463 pradėti formalią procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, kiek jis pareikštas dėl tarp Italijos Respublikos ir Gruppe Tirrenia di Navigazione
sudarytų sutarčių dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų suspendavimo ir dėl 1999?2002 m. veiklos plano suspendavimo, neteko savo dalyko.
2. Ieškinys dėl Komisijos sprendimo SG(99) D/6463, kiek jis pareikštas dėl mokesčių lengvatų suspendavimo, tenkinamas ir ginčijamas sprendimas panaikinamas.
3. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	OL C 306, p. 2.
(3)
–	Sprendimas Italija prieš Komisiją
(C‑400/99, Rink. p. I‑7303).
(4)
–	OL L 318, p. 9.
(5)
–	Nė viena iš šalių neinformavo Teisingumo Teismo apie pirmojo dalinio sprendimo priėmimą, kuris buvo paskelbtas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
tik 2001 m. gruodžio 4 dieną. 2001 m. spalio 9 d. tarpinis sprendimas buvo priimtas nesvarsčius galimo dalinio sprendimo poveikio šiai bylai.
(6)
–	Dar nepaskelbtas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje .
(7)
–	3 išnašoje nurodyto tarpinio sprendimo 1 punktas.
(8)
– OL L 83, p. 1.
(9)
–	Abu daliniai sprendimai šiuo metu įsigaliojo Italijos Respublikos atžvilgiu pasibaigus ieškinio padavimo terminui pagal EB 230 straipsnio penktąją pastraipą.
(10)
–	2002 m. lapkričio 4 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis Salzgitter prieš Komisiją
(T‑90/99, Rink. p. II‑4535, 16 punktas).
(11)
–	Nurodytas 3 išnašoje.
(12)
–	Žr. šios išvados 21 ir paskesnius punktus bei 28 ir paskesnius punktus.
(13)
–	Žr. šios išvados 25 punktą.
(14)
–	Žr. šios išvados 29 punktą.
(15)
–	Žr., pavyzdžiui, pirmojo dalinio sprendimo 41 punktą ir antrojo dalinio sprendimo 164 punktą dėl „integralaus“ ryšio tarp viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų ir, pirma, veiklos subsidijų pagal penkerių metų planą 1995?1999 m. laikotarpiu bei, antra, kitos aiškiau neapibrėžtos investicinės pagalbos, kurios atveju Komisija ginčijamame sprendime dar mano, kad netiesioginė garantija yra galima.
(16)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 42 punkte dar kalbama apie pagalbą dviem laivams įsigyti, kuri vis dėlto nėra atskira priemonė, nes ji greičiausiai buvo arba 1999?2002 m. veiklos plano, arba sutarčių dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų dalis, nes „į jų nusidėvėjimą visiškai atsižvelgiama apskaičiuojant kasmetinę kompensaciją“.
(17)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 20 ir paskesni punktai, antrojo dalinio sprendimo 73 ir paskesni punktai.
(18)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 1 straipsnis ir 43 punktas, antrojo dalinio sprendimo 1 straipsnis ir 171 punktas.
(19)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 26 ir paskesni punktai, antrojo dalinio sprendimo 84 ir paskesni punktai.
(20)
–	Žr. 15 išnašą.
(21)
–	Žr., pavyzdžiui, 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją
(C‑245/97, Rink. p. I‑11261, 72 punktas) ir 1997 m. spalio 16 d. Sprendimą Banque Indosuez ir kt . (C‑177/96, Rink. p. I‑5659, 27 punktas).
(22)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 42 punktas ir antrojo dalinio sprendimo 166 punktas.
(23)
–	Nors pirmojo dalinio sprendimo 42 punkte dar bandoma pateikti įvertinimą, tai daroma tik dėl investicinės pagalbos dviem atskirai paminėtiems pagrindinės Gruppe Tirrenia
įmonės laivams. Tačiau Komisija šiuo klausimu konstatuoja, kad „į jų nusidėvėjimą (gali būti) visiškai atsižvelgiama apskaičiuojant kasmetinę kompensaciją“. Todėl ši investicinė pagalba veikiau buvo sutarčių dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų (žr. išvados 15 punktą), o ne 1999?2002 m. veiklos plano dalis.
(24)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 42 punktas.
(25)
–	Todėl ieškinys dėl ginčijamo sprendimo suspensyvinio poveikio panaikinimo neturėtų prasmės, net jei jis būtų sėkmingas.
(26)
–	Ginčijamo sprendimo II ir III skyriai.
(27)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 13 punktas ir antrojo dalinio sprendimo 47 punktas.
(28)
–	Pirmojo dalinio sprendimo 18 punktas ir antrojo dalinio sprendimo 56 punktas.
(29)
–	Taip pat žr. šios išvados 22 punktą.
(30)
–	Žr. šios išvados 19 punktą.
(31)
–	Šiuo atveju taip pat negalima manyti, kad pagrindinė byla neteko dalyko dėl praktinio nereikšmingumo, kaip buvo pažymėta šios išvados 25 punkte dėl suspensyvinio poveikio 1999?2002 m. veiklos plano atžvilgiu. Būtų įmanoma, kad dėl ginčijamo sprendimo laikinai nesuteiktos mokesčių lengvatos galėtų būti suteiktos vėliau, atgaline tvarka panaikinus suspensyvinį poveikį, jei ieškinys dėl panaikinimo būtų sėkmingas.
(32)
– Pavyzdžiui, antrasis dalinis sprendimas šiame procese buvo priimtas praėjus beveik penkeriems metams po sprendimo dėl formalios procedūros pradėjimo priėmimo.
(33)
– Kadangi šioje byloje buvo nurodyti ir kiti panaikinimo pagrindai, nebūtina nagrinėti, kokiais materialiniais pagrindais galėjo būti grindžiamas ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kiek tai susiję su mokesčių lengvatomis. Bet kuriuo atveju Komisija ginčijamą sprendimą priėmė remdamasi jo priėmimo metu turėta informacija, kuri leido manyti, kad valstybės pagalba buvo teikiama.
(34)
– Kitaip tam tikrais atvejais iki procedūros pradėjimo galėtų praeiti nemažai laiko, jei tik formalioje procedūros galintys dalyvauti tretieji asmenys, pvz., konkurentai, negalėtų dalyvauti priimant sprendimą dėl pagalbos esminiu klausimu, o formali procedūra praktiškai taptų pateisinimo galimybių pagal EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalis bei EB 86 straipsnio 2 dalį ieškojimu.
(35)
–	2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas sujungtose bylose Diputación Foral de Guipúzcoa ir kt. prieš Komisiją
(T‑269/99, T‑271/99 ir T‑272/99, Rink. II‑4217, 37 punktas) ir sprendimas sujungtose bylose Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją
(T‑346/99, T‑347/99 ir T‑348/99, Rink. p. II‑4259, 33 punktas).
(36)
–	Kursyvas ne iš originalo.
(37)
–	Vis dėlto, net jei ieškinys būtų sėkmingas, vargu ar būtų galima atgaline tvarka panaikinti tarpinio sprendimo 59 punkte grindžiant ieškinio priimtinumą aprašytus „teisinės padėties“ pakeitimus.
(38)
–	Pavyzdžiui, beveik kiekvienu atveju, kai procedūroje yra ginčijamas priemonės pagalbos pobūdis, būtų rekomenduotina pateikti prevencinį ieškinį dėl panaikinimo sprendimo dėl formalios procedūros pradėjimo atžvilgiu, siekiant nepažeisti EB 230 straipsnio penktosios pastraipos termino. Tačiau greičiausiai, kitaip nei dabar, tokie ieškiniai nebebūtų atsiimami, jei galutiniame sprendime būtų konstatuota, kad pagalba nebuvo teikiama. Dėl to galėtų labai padidėti bylų skaičius.
(39)
–	3 išnašoje nurodyto tarpinio sprendimo 52 punktas.
(40)
–	3 išnašoje nurodyto tarpinio sprendimo 62 punktas.
(41)
–	Žr., pavyzdžiui, 2000 m. spalio 5 d. Sprendimą Vokietija prieš Komisiją
(C‑288/96, Rink. p. I‑8237, 99 punktas); 1990 m. vasario 14 d. Sprendimą Prancūzija prieš Komisiją, „Boussac“
(C‑301/87, Rink. p. I‑307, 39 punktas); 1986 m. liepos 10 d. Sprendimą Belgija prieš Komisiją
(40/85, Rink. p. 2321, 28 punktas) ir 1974 m. spalio 23 d. Sprendimą Transocean Marine Paint
(17/74, Rink. p. 1063, 15 punktas).
(42)
–	3 išnašoje nurodyto tarpinio sprendimo 55 punktas.
(43)
–	Tačiau taip nebūtinai bus visada, kai tik per formalią procedūrą paaiškėja, kad konkrečiu atveju ginčijamos priemonės niekada nebuvo pagalba.
(44)
–	Iš ginčijamo sprendimo įžanginės dalies, būtent iš jos pabaigos, matyti, kad toks prašymas pateikti informaciją Italijos valdžios institucijoms buvo pateiktas iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Apie jo turinį nieko konkretaus nežinoma.
(45)
–	Nusistovėjusi teismų praktika; žr., pavyzdžiui, 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Fedesa ir kt . (C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 24 punktas) ir 1984 m. vasario 21 d. Sprendimą sujungtose bylose Walzstahl-Vereinigung ir Thyssen prieš Komisiją
(140/82, 146/82, 221/82 ir 226/82, Rink. 951, 27 punktas).
(46)
–	Ginčijamo sprendimo „Išvada“.
(47)
–	3 išnašoje nurodyto tarpinio sprendimo 52 punktas.
(48)
–	3 išnašoje nurodyto tarpinio sprendimo 62 punktas.
(49)
–	OL L 364, p. 7.
(50)
–	1973 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Lorenz (120/73, Rink. p. 1471).