62018CC0349
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
G. PITRUZZELLA
представено на 11 юни 2019 година (
1
)
Съединени дела C‑349/18—C‑351/18
Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (NMBS)
срещу
Mbutuku Kanyeba (C‑349/18)
Larissa Nijs (C‑350/18)
Jean-Louis Anita Dedroog (C‑351/18)
(Преюдициално запитване, отправено от Vredegerecht te Antwerpen (мирови съдия, Антверпен, Белгия)
„Преюдициално запитване — Железопътен транспорт — Права и задължения на пътниците — Регламент (ЕО) № 1371/2007 — Член 9, параграф 4 — Пътник без билет за превоз — Неотстраняване на нередовностите — Характер на правоотношението — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13/ЕИО — Членове 2 и 3 и член 6, параграф 1 — Приложно поле — Общи условия за превоз — Тарифна добавка, приложима за пътници без билет“
1.
Договор ли е според правото на Съюза правоотношението, обвързващо лице, което решава да се качи на влак, без да е закупило билет, а също и да не уреди положението си след проверките? И може ли, във всеки случай, към това правоотношение да се приложи правната уредба относно неравноправните клаузи, в резултат на което съдът може да разглежда клаузите, уреждащи допълнителната сума, изисквана от транспортното предприятие във връзка с незакупуването на билет, като необвързващи потребителя пътник?
2.
По същество това са въпросите в основата на настоящото производство, повод за което е преюдициалното запитване, отправено от Vredegerecht te Antwerpen (мирови съдия, Антверпен, Белгия) в главното производство, в което белгийски железопътен превозвач изисква от пътници, хванати без билет, заплащане съгласно изискванията в общите условия за превоз, когато пътникът без билет е отказал да плати цената на билета плюс увеличенията, предвидени в случай че нередовностите не бъдат отстранени впоследствие.
I. Правна уредба
А.
Право на Европейския съюз
3.
Съображение 12 от Директива 93/13/ЕИО (
2
) предвижда:
„[…]
като има предвид, че при настоящото си състояние националните законодателства допускат само частична хармонизация; като има предвид, че по-специално в настоящата директива се разглеждат само условия, които не се договарят индивидуално; като има предвид, че държавите членки следва да имат възможността с оглед на Договора да предоставят на потребителите по-голяма степен на защита чрез разпоредби в националното си законодателство, които са по-строги от тези в настоящата директива“.
4.
Член 1 от Директива 93/13 гласи:
„1.   Настоящата директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител.
2.   Договорни условия, които отразяват задължителни законови или подзаконови разпоредби, или принципи на международни конвенции, по които държавите членки или Общността са страна, по-специално в областта на транспорта, не са предмет на разпоредбите на настоящата директива“.
5.
Съгласно член 3 от същата директива:
„1.   В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
2.   Не се счита за индивидуално договорена клауза, която е съставена предварително и следователно потребителят не е имал възможност да влияе на нейното съдържание, по-специално във връзка с договори с общи условия.
Фактът, че някои аспекти от дадена клауза или някоя отделна клауза са индивидуално договорени, не изключва приложението на настоящия член към останалата част на договора, ако общата преценка на договора сочи, че той е договор с общи условия.
Когато продавач или доставчик твърди, че клауза от договор с общи условия е договорена индивидуално, той следва да докаже това с факти.
3.   Приложението съдържа примерен и неизчерпателен списък на клаузи, които се смятат за неравноправни“.
6.
Член 6, параграф 1 гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
7.
Член 8 от Директива 93/13 предвижда:
„Държавите членки могат да приемат или да запазят в сила по-строгите действащи разпоредби, които са в съответствие с Договора, в областта на настоящата директива, с цел да осигурят максимална степен на защита за потребителите“.
8.
Член 4 от Регламент (ЕО) № 1371/2007 (
3
) гласи:
„При спазване на разпоредбите на настоящата глава, сключването и изпълнението на договор за превоз и предоставянето на информация и билети се урежда от разпоредбите на дял II и дял III от приложение I“.
9.
Член 9, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 1371/2007 гласи:
„Железопътните предприятия предоставят възможност за закупуване на билети за съответната услуга във влака, освен ако тази възможност е ограничена или отказана по съображения, свързани със сигурността или борбата с измамите, или поради изискване за задължителна резервация, както и по разумни търговски съображения“.
10.
Съгласно член 6, дял II от приложение I („Извлечение от Единните правила относно Договора за международен железопътен превоз на пътници и багаж (CIV)“) към Регламент (ЕО) № 1371/2007:
„1.   С договора за превоз превозвачът се задължава да превози пътника, както и при нужда — багаж и транспортни средства, до местоназначението и да достави багажа и транспортните средства на местоназначението.
2.   Договорът за превоз трябва да бъде установен с един или повече документи за превоз, връчени на пътника. Въпреки това, без да се нарушават разпоредбите на член 9, липсата, нередовността или изгубването на документа за превоз не засяга нито съществуването, нито валидността на договора, който остава подчинен на настоящите единни правила.
3.   Документът за превоз удостоверява до доказване на противното сключването и съдържанието на договора за превоз“.
11.
Съгласно член 9, дял II от приложение I към Регламент (ЕО) № 1371/2007:
„1.   От началото на пътуването пътникът трябва да бъде снабден с валиден документ за превоз, който да представи при проверка на документите за превоз. Общите условия на превоз могат да предвиждат:
a)
че пътник, който не представи валиден документ за превоз, освен превозната цена трябва да заплати допълнителна такса;
б)
че пътник, който откаже да заплати незабавно превозната цена или допълнителната такса, може да бъде изключен от превоза;
в)
дали и при какви условия се прилага възстановяване на допълнителната такса“.
Б.
Белгийското право
12.
Член I.8.39 от Wetboek van Economisch Recht (Кодекс на икономическото право) (
4
) съдържа следното понятие за предприятие:
„предприятие: физическо или юридическо лице, което регулярно преследва икономическа цел, в това число неговите формирования“.
13.
Член VI.83, 24° от Кодекса на икономическото право гласи:
„В договорите, сключвани между предприятие и потребител, във всички случаи са неравноправни клаузите и условията или комбинациите от клаузи и условия, които имат за цел да:
[…]
24° се определи размерът на обезщетението и на лихвите в случай на неизпълнение или забава на изпълнението на задълженията на потребителя, които явно надхвърлят действителната вреда, която предприятието може да претърпи“.
14.
Член VI.84, параграф 1 от Кодекса на икономическото право гласи:
„Неравноправните клаузи са нищожни. Договорът продължава да има обвързващо действие за страните, когато може да продължи да съществува и без неравноправните клаузи. Потребителят не може да се откаже от правата, които са му предоставени в настоящия раздел“.
15.
Член 2 от общите и специални условия за превоз на Nationale Maastschappij van de Belgische Spoorwegen (Белгийски национални железници, наричани по-нататък „NMBS“) (Algemene en bijzondere vervoersvoorwaarden van de Nationale Maatschappij van de Belgische Spoorwegen), озаглавен „Приемане на общите и специални условия за превоз на пътника“, предвижда:
„Ползвайки се от транспортните услуги на NMBS, вие признавате, че сте запознати с настоящия документ, както и със Специалните условия (достъпни на нашия уебсайт snbc.be) и приемате да ги спазвате без никакви резерви. Настоящият документ може да бъде изменен по всяко време от NMBS поради основателни причини, като по-конкретно задължения, свързани със задача за обществена услуга, осигуряване спазването на решенията, приети от публичните органи, оперативни ограничения, свързани с инфраструктурата, мрежата или ресурсите. NMBS ще ви информира за всякo изменениe в настоящите Общи условия за превоз посредством каналите на NMBS (по-конкретно на уебсайта snbc.be), както и чрез Moniteur Belge. Тези изменения влизат в сила от момента на публикуването им“.
16.
Член 4, параграф 3 от общите и специални условия за превоз предвижда:
„При неспазване на задълженията ви във връзка с документа за превоз, което води евентуално до прилагане на мерките, посочени в приложение 1, Нередовност във връзка с документа за превоз, издаденият впоследствие документ, удостоверяващ заплащането на дължимата сума, в никакъв случай не съставлява договор за превоз. Поради това той не ви дава никакво право да претендирате за каквато и да било компенсация или обезщетение“.
17.
Член 5.4 от общите и специални условия за превоз, озаглавен „Закупуване на документ за превоз на цена по „Бордна тарифа“, предвижда:
1.   С изключение на случаите, посочени в точка 1 от приложение I — Нередовност и нецивилизовани действия, за които констативният акт за нередовност се съставя незабавно, проверяващият ще ви предложи да закупите документ за превоз от гамата продукти, продавани във влака на цена по „Бордната тарифа“ в следните случаи:
a)
по каквато и да е причина не сте в състояние да представите на проверяващия документ за превоз;
[…]
3.   „Бордната тарифа“ се състои от цената на билета плюс добавка, чийто размер е определен в Специалните условия за превоз. Тя е част от цената на документа за превоз.
18.
Точка 2.1.2 от приложение I към Специалните условия за превоз, озаглавено „Констативен акт за „Средна“ нередовност“ предвижда:
„Констативен акт за „Средна“ нередовност се съставя, ако пътникът попада в една от хипотезите, посочени в член 5.4 от Общите условия за превоз, и откаже да закупи документ за превоз на цена по „Бордната тарифа“.
19.
Точка 4 от приложение I към Специалните условия за превоз урежда размера на добавката при нередовност в документа за превоз, както следва:
„Еднократна сума (с включен 6 % ДДС)
– Констативен акт за нередовността на документа за превоз.
Плащане, извършено в срок от 14 календарни дни (включително денят на настъпване на фактите): 75,00 EUR.
Неплащане в срок от 14 календарни дни (включително денят на настъпване на фактите): 225,00 EUR“.
II. Фактите, главното производство и преюдициалните въпроси
20.
В основата на настоящото производство са три дела, висящи пред Vredegerecht te Antwerpen (мирови съдия, Антверпен, Белгия), във връзка с които до Съда са отправени еднакви преюдициални въпроси.
21.
През 2015 г. от Nationale Maatschappij van de Belgische Spoorwegen (Белгийски национални железници) са констатирани четири пъти нарушения на условията за превоз от страна на г‑н Kanyeba, който е пътувал с влак, без да заплати билет за превоз. В нито един от четирите случая г‑н Kanyeba не се е възползвал от предложената му от NMBS възможност за „уреждане на това положение“, или чрез закупуване на билет във влака при заплащане на добавка в размер на 7,50 EUR или, като алтернатива, чрез заплащане на добавка от 75 EUR в срок от 14 дни след установяването на нарушението или чрез заплащане на 225 EUR след изтичането на срок от 14 дни след констатацията.
22.
През 2013 г. и 2015 г. същата констатация е била направена по отношение на г‑жа Nijs, в пет случая, а през 2014 г. и 2015 г., спрямо г‑н Dedroog, в единадесет случая.
23.
На всеки от тях NMBS предлага възможността за уреждане на положението при условията, посочени в точка 21. Никой обаче не се е възползвал от тези възможности.
24.
Поради това NMBS сезира съда с искане г‑н Kanyeba да бъде осъден да заплати 880,20 EUR, г‑жа Nijs -1103,90 EUR, а г‑н Dedroog -2394,00 EUR. По делото в главното производство ищецът твърди, че съществуващото между него и трите лица правоотношение е административно, а не договорно по своя характер, тъй като те не са закупили документ за превоз.
25.
Запитващата юрисдикция счита, че съгласно практиката на Съда е длъжна да разгледа служебно прилагането на нормите относно неравноправните клаузи винаги когато се предоставя услуга на потребител, както в конкретния случай. В това отношение, от една страна, се поставя въпросът какъв е характерът на съществуващото правоотношение между NMBS и потребителите, а от друга страна — дали договорът може да се счита за сключен, въпреки че последните са пътували, без да закупят документ за превоз.
26.
По-конкретно запитващата юрисдикция посочва, че правното основание за общите условия за превоз на NMBS е неясно. Едно становище гласи, че общите условия, определящи правата и задълженията на страните, са чисто договорни клаузи. Според второ становище обаче те са правилници, административни актове.
27.
Запитващата юрисдикция освен това съобщава за дебати в правната доктрина в Белгия относно характера на правоотношението между NMBS и пътниците. Някои считат това правоотношение за договорно по своя характер — дори ако пътникът не закупи документ за превоз — тъй като самият факт на влизане в зоната, където е необходимо притежаването на валиден документ за превоз, означавало, че е сключен договор за превоз с общи условия. Други обаче твърдят, че правоотношението е договорно по своя характер само когато пътникът закупи документ за превоз, тъй като в противен случай следва да се разглежда като правоотношение, възникнало въз основа на административен акт.
28.
Накрая запитващата юрисдикция припомня, че Grondwettelijk (Конституционен съд, Белгия) и Hof van cassatie (Върховен касационен съд, Белгия) са уточнили, че „теорията за неравноправните клаузи“ в белгийското право е приложима и към правоотношения, възникнали въз основа на административен акт.
29.
При тези обстоятелства Vredegerecht te Antwerpen (мирови съдия, Антверпен, Белгия) спира производството и отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 9, параграф 4 от [Регламент (EО) № 1371/2007] от 23 октомври 2007 година относно правата и задълженията на пътниците, използващи железопътен транспорт, във връзка с член 2, буква а) и член 3 от Директива 93/13 да се тълкуват в смисъл, че между предприятието превозвач и пътника винаги възниква договорно правоотношение, дори и когато пътникът ползва предоставяната от превозвача услуга, без да е закупил билет?
2)
При отрицателен отговор на предходния въпрос, разпростира ли се доктрината за защита срещу неравноправните клаузи и по отношение на пътник, който ползва обществено превозно средство без билет и поради това съгласно общите условия на превозвача, считани за общо задължителни, тъй като са с нормативен характер или тъй като са обнародвани чрез официалното им публикуване от държавата, той е длъжен да заплати надбавка към билета за превоз?
3)
Изключва ли член 6 от Директива 93/13 относно неравноправните клаузи в потребителските договори — съгласно който: „[д]ържавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“ — във всички случаи възможността съдът да изменя по своя преценка квалифицираната като неравноправна клауза или да прилага вместо нея общата правна уредба?
4)
При отрицателен отговор на предходния въпрос, при какви обстоятелства националният съд може да пристъпи към изменяне на квалифицирана като неравноправна клауза или към прилагане на общата правна уредба?
5)
Ако не е възможно да се даде абстрактен отговор на предходните въпроси, се поставя въпросът дали в случай че националният железопътен превозвач констатира, че даден пътник е нередовен и му наложи гражданскоправна санкция — чрез начисляването на добавка, платима в зависимост от конкретния случай като допълнение към редовния билет — но сезираният съд стигне до заключението, че изискването за добавка е неравноправно по смисъла на член 2, буква а) във връзка с член 3 от Директива 93/13, изключва ли член 6 от Директива 93/13 възможността съдът да обяви тази клауза за нищожна и да приложи общата правна уредба относно гражданската отговорност, за да бъдат поправени претърпените от националния железопътен превозвач вреди?“.
III. Правен анализ
30.
В съответствие с искането на Съда настоящото заключение ще се съсредоточи върху анализа на втория преюдициален въпрос, който обаче, с оглед на съществуващата тясна връзка, ще разгледам заедно с първия. Преюдициални въпроси от трети до пети ще бъдат разгледани заедно и по отношение на тях ще се огранича до това да представя кратко становище по трайно установената практика на Съда.
1.
По първия и втория преюдициален въпрос
а) Предварителни бележки
31.
В първия и втория преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да установи дали от Регламент (ЕО) № 1371/2007 относно правата и задълженията на пътниците, използващи железопътен транспорт, и от Директива 93/13 относно неравноправните клаузи следва, че между предприятието превозвач и пътника винаги възниква договорно правоотношение, дори и когато пътникът ползва предоставяната от превозвача услуга, без да е закупил билет. При отрицателен отговор, дали във всички случаи в тази хипотеза може да се приложи правната уредба относно неравноправните клаузи, съдържаща се в Директива 93/13, така че евентуалната клауза, която налага заплащането на допълнителна сума от пътника без валиден документ за превоз, може да бъде обявена за неравноправна от съда и следователно необвързваща за потребителя.
32.
С оглед на съображенията, които излагам по-нататък, е необходимо да се отбележат предварително две обстоятелства.
33.
Първо, в Регламент (ЕО) № 1371/2007 и Директива 93/13 няма никакви указания за характера на правоотношението, свързващо потребител, който се качва във влак, и транспортното предприятие.
34.
Член 4 от Регламент (ЕО) № 1371/2007 гласи: „При спазване на разпоредбите на настоящата глава, сключването и изпълнението на договор за превоз и предоставянето на информация и билети се урежда от разпоредбите на дял II и дял III от приложение I“.
35.
Член 6, дял II от приложение I към Регламент (ЕО) № 1371/2007 само посочва в параграф 2, че: „Договорът за превоз трябва да бъде установен с един или повече документи за превоз, връчени на пътника. Въпреки това, без да се нарушават разпоредбите на член 9, липсата, нередовността или изгубването на документа за превоз не засяга нито съществуването, нито валидността на договора […]“.
36.
Член 9, дял II от приложение I към Регламент (ЕО) № 1371/2007 уточнява, че „1. От началото на пътуването пътникът трябва да бъде снабден с валиден документ за превоз, който да представи при проверка на документите за превоз. Общите условия за превоз могат да предвиждат: а) че пътник, който не представи валиден документ за превоз, освен превозната цена трябва да заплати допълнителна такса; б) че пътник, който откаже да заплати незабавно превозната цена или допълнителната такса, може да бъде изключен от превоза […]“.
37.
Следователно, както Съдът вече ясно е постановил, тези разпоредби просто предполагат съществуването на предварително сключен договор за превоз (
5
).
38.
В Директива 93/13 изобщо не се споменава понятието „договор“, нито моментът на неговото сключване, като само се предполага съществуване на договорно споразумение за прилагането на правната уредба относно неравноправните клаузи (
6
).
39.
Ето защо нито една от разпоредбите на правото на Съюза, цитирани от запитващата юрисдикция, не определя кога дадено правоотношение може да се квалифицира като договор за превоз, нито момента, в който договорът за превоз може да се счита за сключен.
40.
Следователно определянето на характера на правоотношението, което възниква в описаните по-горе ситуации, е изцяло от компетентността на държавите членки (
7
).
41.
Следователно правото на Съюза допуска съществуването на национални разпоредби, които предвиждат, че лице, което пътува с влак, без да притежава валиден документ за превоз, и което не уреди положението си след проверките, не е обвързано с договор с железопътното предприятие (
8
).
42.
Поради това считам, че член 9, точка 4 от Регламент (ЕО) № 1371/2007, член 2, буква a) и член 3 от Директива 93/13 не могат да се тълкуват в смисъл, че между предприятието превозвач и пътника винаги възниква договорно правоотношение.
43.
Следователно националният съд ще провери, с оглед на вътрешното право, дали съществува или не договорно правоотношение.
44.
Второто обстоятелство е, че обществото осъжда описаното поведение, което в различните правни системи може да бъде правно квалифицирано като просто нарушение на договорно задължение, като административно нарушение или дори като престъпление (
9
), включително поради свързаните с превоза на пътници обществени интереси.
45.
Доколкото се разбира от преписката, всъщност сме изправени пред хипотеза, при която пътник съзнателно се качва във влака без билет и без каквото и да било намерение да изпълни задължението си да заплати цената на услуга, от която се ползва, дори при различните възможности, които доставчикът на услугата му предлага по време на или след нейното ползване.
б) Прилагане на правната уредба относно неравноправните клаузи в конкретния случай на пътник без билет
46.
Отчитайки изложените по-горе обстоятелства, по отношение на втория преюдициален въпрос запитващата юрисдикция пита по същество Съда дали правната уредба на Директива 93/13 относно неравноправните клаузи може да се приложи и в хипотезата, при която пътник се качва във влака без билет и, след като многократно е отказал да уреди положението си въз основа на разпоредбите в общите условия за превоз на железопътното предприятие, последното иска от него по съдебен ред, освен заплащане на билета, също и тарифна добавка.
47.
Правното основание за плащането на тарифна добавка в случай на непритежаване на валиден документ за превоз (и впоследствие на неотстраняване на нередовностите при повтарящи се и растящи на брой приканвания) са общите условия за превоз на железопътното предприятие.
48.
Запитващата юрисдикция счита, че тези общи условия са приложими по отношение на всички пътници поради техния нормативен характер или обнародването им чрез официалното им публикуване.
49.
По принцип не може да се изключи обаче, че се касае за договорно правоотношение (
10
).
50.
Както посочих, националният съд е този, който въз основа на вътрешното право следва да провери дали правоотношението между превозвач и потребител без билет има договорен или извъндоговорен характер.
51.
Макар да е вярно, че при липсата на конкретни препратки към момента на сключване на договора в посочените по-горе източници на правото на Съюза, националният съд е длъжен въз основа на вътрешното право да квалифицира описаното правно положение, също така е вярно — както отбелязва и Комисията в писменото становище, представено по делото (
11
) — че общ елемент на правните системи на държавите членки за квалифицирането на дадено правоотношение като договорно е наличието на насрещни волеизявления.
52.
В случай като гореописания наистина може да има съмнения относно наличието на такива насрещни волеизявления. Всъщност пътникът не само решава да не закупи билет при публично предлагане, но и при последващото договорно предложение във влака отказва да изяви воля да закупи билет.
53.
Ето защо може да се съмняваме, че при наличието на противоправно поведение като описаното по-горе са налице съвпадащи волеизявления, които може да формират договор. Всъщност пътникът не изразява съгласието си по ключов елемент от договора, а именно цената на услугата и нейното заплащане.
54.
Ако се приеме, че правоотношението между транспортното предприятие и потребителя, който е отказал да плати билет, е договорно по своя характер, по принцип следва да се приложи правната уредба относно неравноправните клаузи. Съгласно член 1, параграф 2 от Директива 93/13 обаче договорните условия, които отразяват задължителни подзаконови разпоредби, не са предмет на разпоредбите на същата директива.
55.
Ако общите условия за превоз в дадено национално законодателство се определят като нормативни по своя характер, тогава следва да се приложи горепосоченият член 1, параграф 2, което води до изключване на правната уредба относно неравноправните клаузи.
56.
Обратно, ако общите условия за превоз, съдържащи клаузата, която налага заплащането на тарифна добавка в случай на незакупуване на билет, следва да се определят като договорни по своя характер, тогава, тъй като не се прилага член 1, параграф 2 от Директива 93/13, клаузата може да бъде преценена с оглед на правната уредба относно неравноправните клаузи.
57.
По отношение на конкретния случай на белгийския правен ред обаче, в писменото си становище Комисията подчертава, че Кралство Белгия не е транспонирало във вътрешния си правен ред член 1, параграф 2 от Директива 93/13, като се е възползвало от възможността, предвидена в член 8 от същата директива (
12
).
58.
Ако това е действително съществуващото в белгийския правен ред положение и ако се приеме, че разпоредбата на член 1, параграф 2 от Директива 93/13 не е пряко приложима в правните системи на държавите членки, тогава съдът трябва да прецени във всички случаи дали клаузата е неравноправна.
59.
В различните хипотези, когато в дадена национална правна система правоотношението между транспортното предприятие и потребителя, който е отказал да заплати билет, не е договорно по своя характер, положението е извън приложното поле на правото на Съюза.
60.
Всъщност член 1, параграф 1 от Директива 93/13 ясно ограничава нейното приложното поле до договорите, сключени между продавач или доставчик и потребител.
61.
В акта за преюдициално запитване до Съда, който не е особено ясен по този въпрос, запитващата юрисдикция все пак отбелязва, че в белгийския правен ред практиката на Конституционния съд и на Върховния касационен съд е разширила „теорията за неравноправните клаузи“ и до „правоотношенията въз основа на административен акт“ (
13
).
62.
Ако в белгийското право защитата срещу неравноправните клаузи е разширена, така че да обхване всички отношения между потребител и продавач или доставчик, дори и тези въз основа на административен акт — проверка, която единствено националният съд следва да направи — клаузата, налагаща заплащане на допълнителната такса от потребителя, който откаже да плати билет, ще се преценява с оглед на правната уредба относно неравноправните клаузи.
63.
Във всички случаи обаче, в допълнение към описаните по-горе субективни аспекти, свързани с укоримото социалното поведението на потребителя, трябва да се вземе предвид, че става въпрос за доста особена ситуация, където се пресичат частни и обществени интереси: извършването на услуга за превоз на пътници; „репресивният“ характер на допълнителната сума в случай на няколкократен отказ за плащане на билет, която същевременно има функцията да възпира подобно неправомерно поведение и да възстанови на предприемача административните разходи, свързани с опита за събиране на дължимите суми; поведението на лице, което съзнателно отказва да плати цената на услугата, от която се ползва, нарушавайки задължението да се снабди предварително със съответния документ за превоз и отказвайки впоследствие да отстрани нередовността, плащайки във влака.
64.
Що се отнася до начините, по които националният съд би могъл по-конкретно да прецени неравноправния характер на клаузата, съдът следва в необходимата степен да вземе под внимание посочения по-горе контекст, за да прецени дали посочената клауза поражда значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните, както го изисква член 3, параграф 1 от Директива 93/13.
65.
В това отношение изглежда оправдано да се постави под съмнение съществуването на значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, която се изисква за целите на установяването на неравноправния характер, когато конкретните клаузи, макар да предвиждат предимства за продавача или доставчика, са продиктувани от обосновани организационни и управленски изисквания на предприятието, при липсата на които същото не би могло да извършва ефикасно и доходоносно своята дейност.
2.
По третия, четвъртия и петия преюдициален въпрос
66.
С третия, четвъртия и петия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция си поставя по същество въпроса относно обхвата на задължението на националната юрисдикция да констатира нищожността на клауза, която счита за неравноправна, и дали член 6, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че забранява на националния съд да смекчи клаузата, която предвижда тарифна добавка за пътниците без документ за превоз, считана за неравноправна, както и в смисъл, че забранява на съда да замести тази клауза с разпоредба от общото право в областта на отговорността с цел да обезщети предприятието за претърпяната вреда.
67.
Както бе посочено в началото, считам за уместно да разгледам тези въпроси заедно и ще се огранича да припомня релевантната практика на Съда в тази област.
68.
В самото начало считам за необходимо да разгледам допустимостта на тези въпроси.
69.
От акта за преюдициално запитване всъщност не стават ясни причините, които карат националния съд да се занимае с тези аспекти, а още по-малко — националната правна уредба, в която тези въпроси се вписват.
70.
Изискванията към съдържанието на преюдициалното запитване се съдържат в член 94 от Процедурния правилник на Съда, а националният съд е длъжен в контекста на сътрудничеството между юрисдикциите по член 267 ДФЕС да ги познава и спазва добросъвестно (
14
).
71.
Всъщност, въпреки че безспорно предмет на третия, четвъртия и петия преюдициален въпрос е тълкуването на член 6 от Директива 93/13, от акта за преюдициално запитване нито става съвсем ясно кои са разпоредбите, предмет на преценката за неравнопоставеност, нито в него е посочено кои разпоредби от „общото право“ запитващата юрисдикция предвижда да използва вместо клаузата, обявена за неравноправна.
72.
Във всеки случай е достатъчно да се припомни практиката на Съда относно тълкуването на член 6, параграф 1 от Директива 93/13, в съответствие с която този член не допуска национална правна уредба, позволяваща на националния съд, след като е установил неравноправния характер на клауза, съдържаща се в договор между потребител и продавач или доставчик, да допълни този договор чрез преразглеждане съдържанието на самата клауза (
15
).
73.
Както е изяснено в тази съдебна практика, подобна намеса от страна на съда би засегнала дългосрочната цел на Директивата за възпиране на продавачите и доставчиците да включват неравноправни клаузи (
16
).
74.
Текстът на член 6, параграф 1 също така е ясен в уточнението, че клаузата, обявена за неравноправна, трябва да бъде заличена от договора, така че по никакъв начин да не се обвързва потребителят. Следователно е очевидно, че намеса на съда в смисъл на смекчаване или ограничаване последиците от такава неравноправна клауза е в явно противоречие с буквалното съдържание, дори още преди телеологичното, на разглежданата правна уредба.
75.
По отношение обаче на възможността националният съд да замести неравноправната клауза, следва да се напомни, че единственото изключение в този смисъл се основава на практиката на Съда по дело Kásler (
17
), съгласно която намесата на съда се счита за законосъобразна само при наличието на две условия; от една страна, фактът, че неприлагането на клаузата, обявена за неравноправна, предполага, в съответствие с вътрешното право, обявяването за нищожен на целия договор, а от друга страна, фактът, че обявяването на този договор за нищожен излага потребителя на особено неблагоприятни и отрицателни последици (
18
).
76.
Освен това в допълнение към гореспоменатите условия съдебната практика уточнява и че допълването на договора може да се осъществи само чрез клаузи с диспозитивен характер или чрез заместване на неравноправната клауза с клауза, възпроизвеждаща нормативната разпоредба, без никаква възможност за тълкуване или „творчество“ на съда.
77.
В конкретния, твърде особен случай, поради няколкократно споменатото противоправно поведение на потребителя е очевидно, че запитващата юрисдикция отправя третия, четвъртия и петия въпрос до Съда, тъй като е в правен контекст, в който, от една страна, тълкуването на най-високо равнище в съдебната практика на националните правни норми, изглежда, разширява приложимостта на правната уредба относно неравноправните клаузи дори и към извъндоговорни хипотези, и от друга страна, практиката на Съда не позволява адаптиране на клаузата в по-благоприятен за потребителя смисъл.
78.
С други думи, запитващата юрисдикция, която добре осъзнава противоправността на поведението на потребителя, все пак подозира, че стойността на добавката, наложена в общите условия за незакупуването на документ за превоз, е прекомерно висока.
79.
Независимо от изложените съображения, които задължават националния съд да прецени случая, предмет на производството, въз основа на действащото вътрешно право, в рамките на тълкуването на правото на Съюза, описано по-горе, считам, че Съдът би могъл да прецени възможността за ограничено по обхват и ясно очертано разширяване на правомощията на съда да се намесва във връзка с такива клаузи, за да ги промени, когато в контекста на националната правна уредба по принцип е възможно разпоредбите относно неравноправните клаузи да се прилагат и за случаи като описания.
IV. Заключение
80.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалното запитване, отправено до Съда от Vredegerecht te Antwerpen (мирови съдия, Антверпен, Белгия), но само по отношение на втория въпрос, по следния начин:
„Директива 93/13/ЕИО не урежда условията за сключване на договора, а съдържащата се в нея разпоредба относно неравноправните клаузи се прилага по принцип само за договорни правоотношения, които трябва да се квалифицират от националния съд въз основа на вътрешното право. В случай на пътник, който ползва транспортна услуга, без да е закупил билет и който заради това поведение е длъжен да заплати добавка освен цената на билета, националният съд ще трябва въз основа на вътрешното право да определи дали правоотношението е договорно по характер и да прецени дали правната уредба относно неравноправните клаузи може да се приложи спрямо всяко правоотношение между продавач или доставчик и потребител, включително спрямо тези с извъндоговорен характер. Освен това преценката за неравноправния характер на клаузата, която налага плащането на добавка освен цената на билета за неговото незакупуване предварително и за неотстраняване на нередовностите впоследствие, предвидена в общите условия за превоз, следва да се извърши, като се установи, при спазване на член 3 от Директива 93/13, че е налице значителна неравнопоставеност в позициите на страните, включително с оглед на факта, че в такъв случай се преплитат интереси от частноправен и публичноправен характер и като се имат предвид всички обстоятелства по случая, и по-конкретно противоправността на поведението на потребителя“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: италиански.
(
2
)	Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
(
3
)	Регламент (ЕО) № 1371/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2007 година относно правата и задълженията на пътниците, използващи железопътен транспорт (ОВ L 315, 2007 г., стр. 14)
(
4
)	Wet van 28 februari 2013 tot invoering van het Wetboek van Economisch Recht (Закон от 28 февруари 2013 г. за приемане на Кодекса на икономическото право), Moniteur Belge, 29 март 2013 г., стр. 19975.
(
5
)	Решение от 21 септември 2016 г., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, т. 26).
(
6
)	Член 1 гласи: „Настоящата директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител“.
(
7
)	Съдът отбелязва, отново в цитираното решение Demey, че условията за сключване на договор за превоз се уреждат от съответните национални разпоредби (решение от 21 септември 2016 г., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C‑261/15, EU:C:2016:709, т. 34).
(
8
)	Във връзка с член 6, дял II от приложение I към Регламент (ЕО) № 1371/2007, вж. решение от 21 септември 2016 г., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, т. 35).
(
9
)	Определение от 30 май 2018 г., SNCB (C‑190/18, непубликувано, EU:C:2018:355, т. 7), и решение от 21 септември 2016 г., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (C‑261/15, EU:C:2016:709, т. 12 и 13).
(
10
)	В посоченото решение Demey (решение от 21 септември 2016 г., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C‑261/15, EU:C:2016:709), в точка 27, във връзка с член 6, дял II от приложение I към Регламент (ЕО) № 1371/2007 Съдът твърди, че „липсата на документ за превоз […]може да се тълкува само в смисъл, че предварително е бил сключен договор за превоз и че пътникът не може да представи доказателство, от което да се установи, че притежава документ за превоз“.
(
11
)	Писмено становище, точка 19.
(
12
)	Писмено становище, точка 12.
(
13
)	Акт за преюдициално запитване, страница 12. Комисията уточнява по този въпрос, че в решение № 159 от 26 октомври 2005 г. Конституционният съд постановява, че би било в противоречие с принципа на равенство и недопускане на дискриминация, закрепен в членове 10 и 11 от белгийската конституция, да се изключат от защита от неравноправните клаузи организации от обществения сектор или дружества, в които публичните органи имат контролиращо дялово участие, и които извършват търговска, финансова или промишлена дейност и предлагат за продажба или продават стоки или услуги (писмено становище, представено по делото, точка 12).
(
14
)	Вж., ex multis, определение от 7 септември 2017 г., Alandžak (C‑187/17, непубликувано, EU:C:2017:662, т. 13 и цитираната съдебна практика), и определение от 30 май 2018 г., SNCB (C‑190/18, непубликувано, EU:C:2018:355, т. 19 и цитираната съдебна практика).
(
15
)	Решения от 26 март 2019 г., Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17, EU:C:2019:250, т. 53), от 14 юни 2012 г., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, т. 73), от 30 май 2013 г., Asbeek Brusse и de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, т. 60), и от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, т. 77), и заключение на генералния адвокат Pitruzzella от 14 май 2019 г. по дело Dziubak (C‑260/18, т. 31).
(
16
)	Решения от 26 март 2019 г., Abanca Corporación Bancaria (C‑70/17, EU:C:2019:250, т. 54), от 14 юни 2012 г., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, т. 69 и 70), и определение от 16 ноември 2010 г., Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282).
(
18
)	Решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, т. 83).