Неокончателна редакция
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
30 април 2026 година(*)
„ Преюдициално запитване — Конкуренция — Член 101 ДФЕС — Картели — Директива 2014/104/ЕС — Член 3, параграф 2 — Право на обезщетение в пълен размер за вредите, причинени от картел — Изплащане на лихва — Член 22, параграф 2 — Прилагане във времето на националните разпоредби за транспониране — Определяне на датата, от която се дължат лихвите — Момент на настъпване на вредите при придобиване на стоки на завишени цени “
По дело C‑191/25
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) с акт от 27 февруари 2025 г., постъпил в Съда на 10 март 2025 г., в рамките на производство по дело
Wenzel Logistics GmbH
срещу
Mercedes-Benz Group AG,
при участието на:
Man Truck &
Bus SE,
Man Truck &
Bus Deutschland GmbH,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: C. Lycourgos (докладчик), председател на състава, O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за Wenzel Logistics GmbH, от M. Pilz, Rechtsanwalt,
–        за Mercedes-Benz Group AG, от J. Bottyanfy, C. von Köckritz, H. Weiß и H. Wollmann, Rechtsanwälte,
–        за MAN Truck &
Bus SE и MAN Truck &
Bus Deutschland GmbH, от F. Neumayr и M. Schifferl, Rechtsanwälte,
–        за Европейската комисия, от B. Ernst и M. A. Keidel, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 2 и на член 22, параграф 2 от Директива 2014/104/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията (ОВ L 349, 2014 г., стр. 1).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между Wenzel Logistics GmbH и Mercedes-Benz Group AG относно обезщетението за вредите, произтичащи от нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Според член 101, параграф 1 ДФЕС:
„Забраняват се като несъвместими с вътрешния пазар всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които биха могли да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на вътрешния пазар, и в частност такива, които:
a)      пряко или косвено определят покупни или продажни цени или други условия на търговията;
[…]“.
4        Съображение 12 от Директива 2014/104 гласи:
„С настоящата директива се утвърждават достиженията на правото на Съюза относно правото на обезщетение за вреди, причинени вследствие на нарушения на конкурентното право на Съюза, по-специално относно активната процесуална легитимация и определението за вреда, както е посочено в практиката на Съда на [Европейския съюз], без да се предопределя по-нататъшното развитие на това право. Всеки, който е претърпял вреда вследствие на нарушение, може да претендира за обезщетение за претърпяната загуба (damnum emergens), за ползите, от които това лице е било лишено (пропуснати ползи или lucrum cessans), заедно с натрупаните лихви, независимо от това дали в националното право тези категории са установени самостоятелно или заедно. Заплащането на лихви е съществен елемент от обезщетението за поправяне на претърпяната вреда, доколкото се отчита изтеклият срок, и следва да бъде дължимо от момента на причиняване на вредата до момента на изплащане на обезщетението, без да се засяга квалифицирането на такава лихва като компенсаторна лихва или лихва за забава съгласно националното право и начина на отчитане на изтеклия срок: като отделна категория (лихва) или като съставна част на претърпяната загуба или пропусната полза. Държавите членки са длъжни да определят правилата, които да се прилагат за тази цел“.
5        Член 3 от тази директива, озаглавен „Право на обезщетение в пълен размер“, гласи:
„1.      Държавите членки гарантират, че всяко физическо или юридическо лице, което е претърпяло вреда, причинена от нарушение на конкурентното право, може да претендира и да получи обезщетение в пълен размер за тази вреда.
2.      Обезщетението в пълен размер поставя увреденото лице в положението, в което би се намирало, ако нарушението на конкурентното право не беше извършено. Следователно то обхваща правото на обезщетение за претърпяната загуба [и] за пропуснатите ползи, заедно с изплащане на лихва.
[…]“.
6        Член 21, параграф 1, първа алинея от посочената директива, озаглавен „Транспониране“, предвижда:
„Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, до 27 декември 2016 г. […]“.
7        Член 22 от същата директива, озаглавен „Прилагане във времето“, гласи:
„1.      Държавите членки гарантират, че националните мерки, които са приели в съответствие с член 21, за да се съобразят с материалноправните разпоредби на настоящата директива, нямат обратно действие.
2.      Държавите членки гарантират, че всички различни от посочените в параграф 1 национални мерки, които са приели в съответствие с член 21, не се прилагат за искове за обезщетение за вреди, с които техните национални съдилища са сезирани преди 26 декември 201[4] г.“.
8        По силата на член 23 от Директива 2014/104 последната влиза в сила на двадесетия ден след деня на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз, тоест на 26 декември 2014 г.
Националното право
9        Член 1000, параграф 1 от Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Общ граждански кодекс) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „ABGB“), предвижда:
„Лихвата, която е уговорена от страните, без да е определен нейният размер, или която се дължи по силата на закона, е в размер на 4 % годишно, освен ако в закон не е предвидено друго“.
10      Според член 1333 от ABGB:
„1.       За вредите, които длъжникът е причинил на кредитора поради забавено плащане на парично вземане, се дължи законната лихва (член 1000, параграф 1).
2.      Кредиторът може да претендира наред със законната лихва и обезщетение за вредите над този размер, които са му причинени виновно от длъжника, по-специално необходимите разходи, които е направил за надлежни извънсъдебни мерки по събиране на вземането си, доколкото те да са съразмерни с вземането, което е предмет на събирането“.
11      Член 37а, параграф 1 от Bundesgesetz gegen Kartel und andere Wettbewerbsbeschränkungen (Kartellgesetz 2005) (Закон срещу картелите и други ограничения на конкуренцията (Закон за картелите от 2005 г.) (BGBl. I, 61/2005, наричан по-нататък „KartG“) в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 13/2013 гласи:
„Който виновно извърши нарушение [в областта на конкурентното право], дължи обезщетение за настъпилите от това вреди. Ако стока или услуга бъде закупена на завишена цена, правото на обезщетение за вреди не се изключва поради това, че стоката или услугата е била препродадена. Когато се взема решение относно размера на вредите […], може по-специално да се вземе предвид облагата, която предприятието е получило от нарушението. Предприятието дължи лихви върху вземането за обезщетение за вреди, считано от настъпването на вредите, като член 1333 от ABGB се прилага по аналогия“.
12      В съответствие с член 86 от KartG в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 13/2013, член 37а се прилага за нарушенията на конкурентното право, извършени след 28 февруари 2013 г.
13      За да осигури транспонирането на Директива 2014/104 в правния си ред, през 2017 г. австрийският законодател изменя KartG. Член 37c, параграф 1 от KartG в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 56/2017, предвижда:
„Който виновно извърши нарушение на конкурентното право, дължи обезщетение за причинените от това вреди“.
14      Член 37d от KartG, в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 56/2017, гласи следното:
„1.      Обезщетението за вреди включва и пропуснатите ползи.
2.      Лицето, което е длъжно да поправи вредите, дължи лихви върху вземането за обезщетение за вреди, считано от настъпването на вредите, като член 1333 от ABGB се прилага по аналогия“.
15      В съответствие с член 86 от KartG в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 56/2017, разпоредбите, посочени в предходните две точки, влизат в сила на 27 декември 2016 г. и се прилагат за обезщетението за вреди, настъпили след 26 декември 2016 г., докато за вредите, настъпили преди 27 декември 2016 г., се прилагат разпоредбите на KartG в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 13/2013, и следователно по-специално член 37а от този закон, при условията, посочени в точки 11 и 12 от настоящото решение.
16      Член 37а от KartG в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 176/2021 гласи:
„1.      Разпоредбите от настоящия раздел уреждат гражданската отговорност за вреди, причинени от нарушения на конкурентното право, и тяхното предявяване.
2.      С тях се транспонира Директива [2014/104]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
17      На 19 юли 2016 г. Европейската комисия приема Решение C(2016) 4673 окончателен относно производство по член 101 [ДФЕС] и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело AT.39824 — Камиони). Резюме на това решение е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз от 6 април 2017 г. (ОВ C 108, 2017 г., стр. 6).
18      Според това решение петнадесет производители на камиони, а именно MAN SE, MAN Truck &
Bus Deutschland GmbH, MAN Truck &
Bus AG, Daimler AG, Fiat Chrysler Automobiles NV, CNH Industrial NV, Iveco SpA, Iveco Magirus AG, AB Volvo (publ), Volvo Lastvagnar AB, Renault Trucks SAS, Volvo Group Trucks Central Europe GmbH, PACCAR Inc., DAF Trucks Deutschland GmbH и DAF Trucks NV участват в картел, забранен по-специално с член 101 ДФЕС, изразяващ се в сключване на тайни споразумения относно ценообразуването и брутните увеличения на цените в Европейското икономическо пространство за камиони, както и относно времевия график и прехвърлянето на разходите за въвеждането на технологии за емисии на вредни газове за тези камиони, изисквани от действащите стандарти (наричан по-нататък „разглежданият картел“). Що се отнася до MAN SE, MAN Truck &
Bus Deutschland GmbH и MAN Truck &
Bus AG, това нарушение е извършено между 17 януари 1997 г. и 20 септември 2010 г., а за останалите дванадесет участващи дружества — между 17 януари 1997 г. и 18 януари 2011 г.
19      Wenzel Logistics е установено в Австрия транспортно дружество, което през тези периоди на разглеждания картел закупува камиони от дистрибутори на няколко участници в картела, по-специално камиони с марката „Mercedes-Benz“, чийто притежател е Daimler AG, понастоящем Mercedes-Benz Group.
20      На 13 януари 2021 г. Wenzel Logistics предявява пред Landesgericht für Zivilrechtssachen Graz (Областен съд по граждански дела Грац, Австрия) иск за обезщетение за вреди, като иска Mercedes-Benz Group да бъде осъдено да му заплати сумата от 848 357,92 евро като обезщетение за вредите, които твърди, че е претърпяло в резултат на разглеждания картел. Според него тази сума съответства на разликата между покупните цени на камионите, действително изплатени от Wenzel Logistics, и тези, които това дружество е щяло да плати при липсата на разглеждания картел, заедно със законната лихва и разходите.
21      Що се отнася до лихвите, Wenzel Logistics смята, че по силата на член 37d от KartG те се дължат, считано от датата на настъпване на вредата.
22      Mercedes-Benz Group, подкрепяно от MAN Truck &
Bus SE и MAN Truck &
Bus Deutschland GmbH — встъпили страни в главното производство, твърди, че разглежданият картел не е оказал влияние върху нетните цени, фактурирани на Wenzel Logistics, и че във всеки случай последното е прехвърлило тези цени върху клиентите си. Mercedes-Benz Group поддържа също, че правото на обезщетение за вреди, причинени от картели, се урежда едва от 1 март 2013 г. в австрийското право от KartG. Тъй като правото на обезщетение за вредите, причинени от разглеждания картел, е възникнало преди тази дата, лихвите трябвало да се платят въз основа на ABGB, считано от датата, на която са станали изискуеми. Тази дата трябвало да се определи не в зависимост от настъпването на вредите, а от съобщението за предявения иск на Wenzel Logistics.
23      С решение от 2 април 2024 г. Landesgericht für Zivilrechtssachen Graz (Областен съд по граждански дела Грац) постановява, въз основа на експертиза, че Mercedes-Benz Group е длъжно да заплати на Wenzel Logistics 172 857,42 евро, като тази сума включва лихви по законния лихвен процент от 4 % годишно. В съответствие с член 1333 от ABGB във връзка с други разпоредби на австрийското гражданско право, тази юрисдикция приема, че лихвите се дължат от датата, на която правото на обезщетение е било предявено в конкретен размер чрез покана за доброволно изпълнение или в рамките на съдебно производство, а именно, в конкретния случай, считано от 21 януари 2021 г. — датата на която на Mercedes-Benz Group е съобщено за иск за обезщетение за вреди.
24      Подадената от Wenzel Logistics въззивна жалба срещу това съдебно решение е отхвърлена с решение от 10 октомври 2024 г. на Oberlandesgericht Graz (Висш областен съд Грац, Австрия).
25      В това решение въззивната юрисдикция припомня, че член 3, параграф 2 от Директива 2014/104, който се отнася до правото на обезщетение в пълен размер ведно с лихвите за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, е транспониран в австрийския правен ред с член 37d от KartG в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 56/2017, който съгласно член 86 от този закон се прилага само за вреди, настъпили след 26 декември 2016 г. Следователно, подобно на член 37a от KartG, влязъл в сила на 1 март 2013 г., тази разпоредба била неприложима ratione temporis към предявения от Wenzel Logistics иск за обезщетение за вреди. Ето защо първоинстанционният съд правилно се позовал на общите правила на австрийското гражданско право, без да вземе предвид специалните правила, съдържащи се в KartG.
26      Wenzel Logistics сезира l’Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия), който е запитващата юрисдикция, с ревизионна жалба срещу посоченото съдебно решение.
27      Запитващата юрисдикция отбелязва, че според практиката на Съда правото на пълно обезщетение с лихвите за вредите, причинени от картел, произтича пряко от член 101, параграф 1 ДФЕС и от принципа на ефективност. От друга страна, Съдът уточнявал, че член 3, параграфи 1 и 2 от Директива 2014/104 отразява тази съдебна практика във връзка с член 101, параграф 1 ДФЕС, така че националните мерки за прилагане на въпросния член 3, параграфи 1 и 2 следвало, в съответствие с член 22, параграф 2 от тази директива, да се прилагат незабавно по отношение на всички искове за обезщетение за вреди, попадащи в приложното поле на посочената директива.
28      С оглед на тази съдебна практика според запитващата юрисдикция не може да се изключи възможността член 37d от KartG в редакцията му, публикувана в BGBl. I, 56/2017, да трябва да се приложи към делото в главното производство. Това обаче било възможно само ако член 86 от KartG не бъде приложен, доколкото предвижда, че въпросният член 37 се отнася единствено до обезщетението за вреди, настъпили след 26 декември 2016 г. Тази юрисдикция желае да попита Съда дали член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 във връзка с член 22, параграф 2 от нея следва действително да се тълкува в смисъл, че национална разпоредба като член 37d от KartG се прилага по отношение на иск за обезщетение за вреди като предявения от Wenzel Logistics.
29      От друга страна, посочената юрисдикция иска да се установи кои са критериите, които следва да се вземат предвид, за да се определи — с оглед на член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 — датата на настъпване на вредите, тъй като според съображение 12 от посочената директива тази дата е моментът, от който следва да се плащат лихви. Запитващата юрисдикция иска да се установи дали в рамките на иск за обезщетение за вреди като предявения от Wenzel Logistics за вредите, причинени от картел, състоящ се в продажба на стоки на завишени цени, лихвите трябва да се изчисляват от датата на плащането на тези стоки на завишена цена или от друга дата, като датата, на която покупната цена на тези стоки е станала изискуема, или пък датата на сключване на договора за продажба.
30      При тези условия Oberster Gerichtshof (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 3, параграф 2 във връзка с член 22, параграф 2 от Директива [2014/104] да се тълкува в смисъл, че относно изплащането на лихва във връзка с вреди от картел член 3, параграф 2 се прилага по отношение на искове за обезщетение за вреди, с които е сезиран национален съд след 26 декември 2014 г.?
При отрицателен отговор на този въпрос: коя друга дата е определяща за приложимостта на член 3, параграф 2 от Директива [2014/104]?
2)      Трябва ли член 3, параграф 2 от Директива [2014/104] да се тълкува в смисъл, че за момент на настъпване на вредите от картел, от който се дължи лихва във връзка с причинените от картела вреди, следва да се определи датата, на която увреденото лице е заплатило исканата завишена цена вследствие на забраненото ценово споразумение?
При отрицателен отговор: коя друга дата е от значение за настъпването на вредата?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
31      Според Mercedes-Benz Group, подкрепяно от MAN Truck &
Bus SE и MAN Truck &
Bus Deutschland GmbH, преюдициалните въпроси, които се отнасят до тълкуването на Директива 2014/104, са явно ирелевантни за решаването на спора в главното производство, тъй като искът за обезщетение за вреди на Wenzel Logistics не попада прилагането на тази директива във времето. Член 3, параграф 2 от посочената директива очевидно представлявал „материалноправна разпоредба“ по смисъла на член 22, параграф 1 от същата директива. Следователно с оглед на забраната за прилагане с обратно действие, установена в посочения член 22, параграф 1, националните разпоредби за прилагане на член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 не можели да се прилагат по отношение на иска за обезщетение за вреди, предявен от Wenzel Logistics, който се отнася до вреди, настъпили преди влизането в сила на Директива 2014/104.
32      В
това отношение следва да се припомни, че в рамките на производството, установено в член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, които той определя съгласно своите правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решения от 7 септември 1999 г., Beck и Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, т. 22, и от 12 февруари 2026 г., Valora Effekten Handel, C‑864/24, EU:C:2026:94, т. 28).
33      В конкретния случай, както става ясно от указанията, предоставени от запитващата юрисдикция във връзка с първия ѝ въпрос, тя има съмнения дали член 37d от KartG — разпоредба на австрийското право, с която се прилага член 3, параграф 2 от Директива 2014/104, попада в обхвата на забраната за обратно действие, установена в член 22, параграф 1 от тази директива.
34      Този въпрос не е нито хипотетичен, нито явно лишен от връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство. Всъщност безспорно е, че Wenzel Logistics претендира по отношение на иска му за обезщетение за вреди да бъде приложен член 37d от KartG вместо общите правила на австрийското гражданско право, които са приложени по отношение на този иск от Landesgericht für Zivilrechtssachen Graz (Областен съд по граждански дела Грац) и от Oberlandesgericht Graz (Висш областен съд Грац). Ако се приложи посоченият член 37d, лихвите би следвало да се изчислят от датата на настъпване на вредите, докато при прилагане на общите правила на австрийското гражданско право според съдържащата се в акта за преюдициално запитване информация лихвите биха се дължали едва от датата на която на Mercedes-Benz Group е съобщено за въпросния иск. Следователно разпоредбите на Директива 2014/104, посочени в първия въпрос, са от значение, за да се определи дали член 37d от KartG следва да бъде приложен по отношение на делото в главното производство, като Съдът разполага с необходимите фактически и правни обстоятелства, за да отговори на този въпрос.
35      От това следва, че първият въпрос е допустим.
36      Вторият въпрос се основава на предпоставката, чиято точност ще бъде проверена при разглеждането на първия въпрос, а именно че национална разпоредба, с която се прилага член 3, параграф 2 от Директива 2014/104, какъвто е член 37d от KartG, следва да се приложи по отношение на иск за обезщетение за вреди, настъпили преди тази директива да влезе в сила. Ако се окаже, че тази предпоставка е точна, следва да се отговори на втория въпрос, който се отнася до това какви изводи произтичат от член 3, параграф 2 от тази директива, за да се определи — за целите на изчисляването на лихвите — моментът на настъпване на вредите.
37      Тъй като вторият въпрос не е нито хипотетичен, нито явно лишен от връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство и тъй като Съдът разполага с необходимите фактически и правни обстоятелства, за да бъде полезен с отговора си на запитващата юрисдикция, този въпрос също е допустим. Впрочем доводът, изтъкнат от Mercedes-Benz Group, подкрепяно от MAN Truck &
Bus SE и MAN Truck &
Bus Deutschland GmbH, че противно на това, което запитващата юрисдикция внушавала, поставяйки посочения въпрос, Директива 2014/104 не съдържала никакво обвързващо правило, което да се отнася до датата на настъпване на вредите, се отнася до делото по същество.
По същество
По първия въпрос
38      С първия си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 3, параграф 2 и член 22, параграф 2 от Директива 2014/104 трябва да се тълкуват в смисъл, че национална разпоредба — с която се привежда в действие правото на обезщетение в пълен размер за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, която предвижда, че лихвите, дължими за това обезщетение в пълен размер, трябва да се изчисляват, считано от датата на настъпване на тези вреди — трябва да се приложи незабавно по отношение на всички искове за такова обезщетение, предявени, считано от 26 декември 2014 г. — датата на влизане в сила на тази директива.
39      Що се отнася до прилагането във времето на националните разпоредби, с които се въвежда в действие Директива 2014/104, важно е да се направи разграничение в зависимост от това дали правилото от тази директива, което разглежданата национална разпоредба привежда в действие, кодифицира практиката на Съда във връзка с член 101 ДФЕС, в който случай тази национална разпоредба трябва да се прилага незабавно, или произтича единствено от въпросната директива, което налага да се разгледа приложимостта във времето на въпросната национална разпоредба с оглед на член 22 от същата директива (вж. в този смисъл решение от 16 февруари 2023 г., Tráficos Manuel Ferrer, C‑312/21, EU:C:2023:99, т. 33).
40      По отношение на правилото, установено в член 3, параграф 2 от Директива 2014/104, според което
обезщетението в пълен размер на вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, трябва да обхваща обезщетяването за претърпяната загуба, обезщетяването за пропуснатите ползи и изплащането на лихва, Съдът вече е констатирал, че това правило кодифицира, както става ясно от съображение 12 от тази директива, съдебната практика във връзка с член 101, параграф 1 ДФЕС, произтичаща по-специално от решение от 13 юли 2006 г., Manfredi и др. (C‑295/04—C‑298/04, EU:C:2006:461, т. 95), по начин, че националните мерки за транспониране на посочения член 3, параграф 2 трябва да се прилагат незабавно по отношение на всички искове за обезщетение за вреди, които попадат в приложното поле на въпросната директива, както се потвърждава в член 22, параграф 2 от нея (вж. в този смисъл решение от 16 февруари 2023 г., Tráficos Manuel Ferrer, C‑312/21, EU:C:2023:99, т. 34 и 35).
41      Като изяснява по този начин, че разпоредбите на националното право, с които се привежда в действие член 3, параграф 2 от Директива 2014/104, трябва да се прилагат незабавно по отношение на исковете за обезщетение за вреди с предмет поправяне на вредите, причинени от нарушение на правото на конкуренцията, Съдът посочва същевременно в точка 35 от решение от 16 февруари 2023 г., Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99), че това незабавно прилагане се отнася за исковете, попадащи в приложното поле на тази директива в съответствие с член 22, параграф 2 от нея.
42      Както следва от последната разпоредба, исковете, предявени преди 26 декември 2014 г., която е датата на влизане в сила на Директива 2014/104, са изключени от приложното поле на тази директива и държавите членки трябва да гарантират, че националните разпоредби за транспониране на посочената директива във вътрешния им правен ред не се прилагат за тези искове.
43      Във връзка с последното Съдът уточнява, че когато национална разпоредба, посочена в член 22, параграф 2 от Директива 2014/104, влиза в сила на дата между 26 декември 2014 г. и 27 декември 2016 г., която е датата на изтичане на срока за транспониране на тази директива, съответната държава членка има право да приеме, че всички искове за обезщетение за вреди, предявени преди датата на влизане в сила на тази национална разпоредба, и дори преди 27 декември 2016 г., са изключени от приложното ѝ поле (вж. в този смисъл решение от 28 март 2019 г., Cogeco Communications, C‑637/17, EU:C:2019:263, т. 28 и 29).
44      В случая от акта за преюдициално запитване става ясно, че Wenzel Logistics е предявило иска си за обезщетение за вредите, причинени от разглеждания картел, на 13 януари 2021 г. Освен това изглежда, че член 37d от KartG, който предвижда по-специално, че лихвите се дължат от датата на настъпване на вредите, има за цел да приведе в действие член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 в австрийския правен ред. При тези обстоятелства, чиято точност Съдът не следва да проверява, член 37d от KartG трябва да се приложи към разглежданото в главното производство положение.
45      В това отношение не следва да се разглежда дали член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 представлява „материалноправна разпоредба“ по смисъла на член 22, параграф 1 от тази директива. Всъщност, както става ясно от точки 33 и 35 на решение от 16 февруари 2023 г., Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99), чието съдържание е припомнено в точки 39—41 от настоящото решение, прилагането във времето на националните разпоредби, с които се привежда в действие член 3, параграф 2 от Директива 2014/104, не може — за да не се нарушава полезното действие на член 101, параграф 1 ДФЕС, чието тълкуване е кодифицирано в посочения член 3, параграф 2 — да бъде поставено в зависимост от ограниченията, наложени с член 22 от тази директива, с единственото изключение, произтичащо от параграф 2 на този член, че националните разпоредби, привеждащи в действие въпросната директива, в никакъв случай не могат да се прилагат по отношение на исковете, предявени преди влизането ѝ в сила.
46      Следователно национална разпоредба като член 86 от KartG, която ограничава прилагането на член 37d от този закон до исковете за обезщетение за вреди, настъпили след 26 декември 2016 г., и която, що се отнася до иск като този на Wenzel Logistics за обезщетение за вреди, настъпили преди 27 декември 2016 г., води до това лихвите да се изплащат, считано не от датата на настъпване на тези вреди, а от датата на съобщението за иска, трябва да се смята за нарушаваща полезното действие на член 101, параграф 1 ДФЕС.
47      В това отношение следва да се отбележи, че към момента на приемането на Директива 2014/104 по същество Съдът вече е постановил в точки 95 и 97 от решение от 13 юли 2006 г. по делата Manfredi и др. (C‑295/04—C‑298/04, EU:C:2006:461), че обезщетяването в пълен размер за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, не може — за да не се окаже обезщетението неефективно — да не вземе предвид някои елементи, като изтичането на времето, които на практика могат да намалят стойността на това обезщетяване. Във връзка с последното в точка 97 от това решение Съдът се позовава по аналогия на своята по-ранна съдебна практика, произтичаща от решение от 2 август 1993 г., Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, т. 31). Както следва от съображение 12 от Директива 2014/104, последната има за цел по-специално да кодифицира тази практика на Съда, според която обезщетението в пълен размер за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, включва заплащането на лихви, считано от датата на настъпването на тези вреди.
48      С оглед на посочената съдебна практика и на това съображение от Директива 2014/104, които са релевантни за тълкуването на член 3, параграф 2 от тази директива, национална разпоредба като член 86 от KartG — чието прилагане би довело до това за вредите, настъпили преди 27 декември 2016 г., да се изчисляват лихви, без да се отчита изтичането на времето между момента на настъпване на вредите и момента, в който увреденото лице претендира правото си на обезщетение — не гарантира пълната ефективност на член 101, параграф 1 ДФЕС. Това важи в още по-голяма степен, тъй като особеностите на делата в областта на конкурентното право по принцип налагат извършването на сложен фактически и икономически анализ (вж. в този смисъл решение от 20 април 2023 г., Repsol Comercial de Productos Petrolíferos, C‑25/21, EU:C:2023:298, т. 60 и цитираната съдебна практика). Тези особености обикновено водят до изтичането на дълъг период от време между настъпването на вредата, причинена от картел, и констатацията на компетентния орган за защита на конкуренцията. Тези особености обикновено водят до това, че изминава дълъг период от време между настъпването на вредите, причинени от картел, и констатирането им от компетентния орган за защита на конкуренцията. Така разглежданият картел, който, що се отнася до участието на Daimler, понастоящем Mercedes-Benz Group, е продължил от 17 януари 1997 г. до 18 януари 2011 г., е бил установен от Комисията едва на 19 юли 2016 г.
49      Доколкото национална разпоредба като член 86 от KartG трябва да се приеме за нарушаваща полезното действие на член 101, параграф 1 ДФЕС, е важно да се припомни, че тази разпоредба от първичното право на Съюза има директен ефект в отношенията между частноправни субекти и предоставя права на правните субекти, които националните юрисдикции трябва да охраняват (решения от 30 януари 1974 г., BRT и Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:6, т. 16, и от 4 септември 2025 г., Nissan Iberia, C‑21/24, EU:C:2025:659, т. 50).
50      Следва също да се припомни, че националната юрисдикция е длъжна да тълкува националното право във възможно най-голяма степен с оглед на текста и целта на член 101, параграф 1 ДФЕС, като вземе предвид цялото вътрешно право и прилага признатите от последното тълкувателни методи, за да се гарантира пълната ефективност на тази разпоредба на първичното право на Съюза и да се достигне до разрешение, съответстващо на преследваната с нея цел. Ако националната юрисдикция смята, че не може да приеме съответстващо тълкуване поради известни ограничения, свързани например със забраната да се възприема тълкуване contra legem на националното право, тя ще трябва да изключи прилагането на разглежданата национална разпоредба и да приложи към спора, с който е сезирана, направо член 101, параграф 1 ДФЕС (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2021 г., Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, т. 71—73).
51      С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 2 и член 22, параграф 2 от Директива 2014/104 във връзка с член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че национална разпоредба — с която се привежда в действие правото на обезщетение в пълен размер за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, и която предвижда, че лихвите, дължими за това обезщетение в пълен размер, трябва да се изчисляват, считано от датата на настъпване на тези вреди, която евентуално може да предхожда датата на влизане в сила на тази директива — трябва да се приложи незабавно по отношение на всички съдебни искове с предмет такова обезщетение, предявени след влизането в сила на тази национална разпоредба, или, ако това влизане в сила е настъпило след изтичането на срока за транспониране на въпросната директива — по отношение на всички такива искове за обезщетение, които са били предявени след изтичането на този срок.
По втория въпрос
52      С втория си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 трябва да се тълкува в смисъл, че за целите на обезщетението в пълен размер за вредите, причинени от картел, изразяващ се в сключване на тайни споразумения, водещи до продажбата на стоки на завишени цени, датата на настъпване на тези вреди, от която се дължат лихвите, е датата, на която увреденото лице е заплатило тези цени.
53      Както бе посочено в точки 40 и 47 от настоящото решение, в член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 законодателят на Съюза е кодифицирал предходната практика на Съда, според която правото на обезщетение в пълен размер за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, включва по-специално заплащането на лихви, считано от датата на настъпването на тези вреди.
54      Това задължение е отразено в самото определение на понятието „обезщетение в пълен размер“, съдържащо се в член 3, параграф 2 от посочената директива, според което такова обезщетение „поставя увреденото лице в положението, в което би се намирало, ако нарушението на конкурентното право не беше извършено“.
55      Настъпването на вредите поражда положение, което е коренно различно от това, в което съответното лице би се намирало при липсата на разглежданото нарушение, така че всички съставни части на обезщетението, включително лихвите, предназначени да компенсират изминалото време, трябва да се основават на датата на настъпване на вредите.
56      Законодателят на Съюза обаче се е въздържал да уточни критериите, с оглед на които следва да се идентифицира фактическият елемент, характеризиращ настъпването на вредата. Тъй като конкретният начин на прилагане на правото на обезщетение в пълен размер за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, не е хармонизиран, държавите членки разполагат със свобода на преценка в това отношение.
57      Тази свобода обаче не засяга задължението на всяка от държавите членки да вземе всички мерки, които са необходими, за да се осигури пълното действие на разглежданата директива в съответствие с преследваната от нея цел (вж. в този смисъл решения от 10 април 1984 г., von Colson et Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, т. 15, и от 1 август 2025 г., Alace и Canpelli, C‑758/24 и C‑759/24, EU:C:2025:591, т. 62).
58      Задължението за осигуряване на „обезщетение в пълен размер“ за вредите по смисъла на член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 — обезщетение, което произтича от член 101, параграф 1 ДФЕС, означава всеки орган на държава членка да се основава на критерии, позволяващи да се определи фактът, който в най-голяма степен характеризира момента, в който увреденото лице е започнало да търпи вредите, причинени от нарушението на правото на конкуренцията. Ако няколко факта характеризират еднакво уместно настъпването на тези вреди, следва да се определи като начална точка за изчисляване на лихвите този от фактите, който е настъпил пръв.
59      От друга страна, когато вредите се състоят от отделни части, следва да се гарантира, че преценката въз основа на предоставените в предходната точка указания относно момента на настъпване на тези вреди се извършва поотделно за всяка част от посочените вреди.
60      В конкретния случай, тъй като, от една страна, от акта за преюдициално запитване става ясно, че твърдените от Wenzel Logistics вреди произтичат от закупуването на камиони на завишени цени в резултат на разглеждания картел, а от друга страна, както става ясно от член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 — чието съдържание произтича от член 101, параграф 1 от ДФЕС, който, както бе посочено в точка 49 от настоящото решение, има пряко действие между частноправните субекти — вредите, предвидени в тази директива, обхващат не само претърпяната загуба, но и пропуснатите ползи, изглежда, при условие че запитващата юрисдикция извърши проверки в светлината на всички релевантни елементи, че моментът, в който средствата за заплащането на тези цени не са били повече на разположение, би могъл да характеризира настъпването на вредите.
61      С оглед на изложените по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 във връзка с член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че за целите на обезщетението в пълен размер за вредите, причинени от картел, изразяващ се в сключване на тайни споразумения, водещи до продажбата на стоки на завишени цени, датата на настъпване на тези вреди, от която се дължат лихвите, е датата, на която е настъпило събитието, което характеризира в най-голяма степен момента, в който увреденото лице е започнало да търпи загуби или да пропуска ползи в резултат на този картел.
По съдебните разноски
62      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)      Член 3, параграф 2 и член 22, параграф 2 от Директива 2014/104/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията във връзка с член 101, параграф 1 ДФЕС
трябва да се тълкуват в смисъл, че
национална разпоредба — с която се привежда в действие правото на обезщетение в пълен размер за вредите, причинени от нарушение на конкурентното право, и която предвижда, че лихвите, дължими за това обезщетение в пълен размер, трябва да се изчисляват, считано от датата на настъпване на тези вреди, която евентуално може да предхожда датата на влизане в сила на тази директива — трябва да се приложи незабавно по отношение на всички съдебни искове с предмет такова обезщетение, предявени след влизането в сила на тази национална разпоредба, или, ако това влизане в сила е настъпило след изтичането на срока за транспониране на въпросната директива — по отношение на всички такива искове за обезщетение, които са били предявени след изтичането на този срок.
2)      Член 3, параграф 2 от Директива 2014/104 във връзка с член 101, параграф 1 ДФЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
за целите на обезщетението в пълен размер за вредите, причинени от картел, изразяващ се в сключване на тайни споразумения, водещи до продажбата на стоки на завишени цени, датата на настъпване на тези вреди, от която се дължат лихвите, е датата, на която е настъпило събитието, което характеризира в най-голяма степен момента, в който увреденото лице е започнало да търпи загуби или да пропуска ползи в резултат на този картел.
Подписи
*      Език на производството: немски.