62015CC0301
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. WATHELET
представено на 7 юли 2016 година (
1
)
Дело C‑301/15
Marc Soulier,
Sara Doke
срещу
Ministre de la Culture et de la Communication,
Premier ministre
(Преюдициално запитване, отправено от Conseil d’État (Франция)
„Преюдициално запитване — Директива 2001/29/ЕО — Авторско право и сродни права — Изключително право на възпроизвеждане — Член 2 — Право на публично разгласяване — Член 3 — Изключения и ограничения — Член 5 — Национална нормативна уредба, предоставяща на организация за колективно управление на авторски права упражняването на правото на използване на книги, изчерпани в търговската мрежа — Право на възражение на авторите или на носителите на авторски права“
I – Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване, отправено от Conseil d’État (Държавен съвет, Франция) и постъпило в секретариата на Съда на 19 юни 2015 г., се отнася до тълкуването на членове 2 и 5 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (
2
).
2.
Запитването е във връзка с дело, заведено от г‑н Marc Soulier и г‑жа Sara Doke срещу ministre de la Culture et de la Communication (министъра на културата и съобщенията) и premier ministre (министър-председателя), с предмет законосъобразността на Декрет № 2013‑182 от 27 февруари 2013 г. за прилагане на членове L. 134‑1—L. 134‑9 от Code de la propriété intellectuelle (Кодекс на интелектуалната собственост) и относно цифровото използване на изчерпани книги от ХХ век (
3
) (наричан по-нататък „спорният декрет“).
II – Правна уредба
А– Правото на Съюза
3.
Член 2 от Директива 2001/29, озаглавен „Право на възпроизвеждане“, гласи:
„Държавите членки предвиждат изключителното право да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично:
a)
за авторите — на техните произведения;
[…]“.
4.
Член 3 от директивата, озаглавен „Право на публично разгласяване на произведения и право на предоставяне на публично разположение на други закриляни обекти“, предвижда по-специално в параграфи 1 и 3 следното:
„1.   Държавите членки предоставят на авторите изключително право да разрешават или забраняват публичното разгласяване на техни произведения по жичен или безжичен път, включително предоставяне на публично разположение на техни произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него.
[…]
3.   Правата, посочени в параграфи 1 и 2, не се изчерпват чрез акт на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение, както е определено в настоящия член“.
5.
Член 4 от посочената директива, озаглавен „Право на разпространение“, гласи:
„1.   Държавите членки предвиждат за авторите по отношение на оригинала на техните произведения или на техни копия изключителното право да разрешават или забраняват всякаква форма на публично разпространяване чрез продажба или по друг начин.
2.   Правото на разпространение не се изчерпва в Общността по отношение на оригинала или копия от произведението, освен когато първата продажба или друго прехвърляне на собствеността в Общността на този обект се извършва от притежателя на права или с неговото съгласие“.
6.
Съгласно член 5 от същата директива, озаглавен „Изключения и ограничения“, и по-специално съгласно параграф 2 от него държавите членки могат да предвидят различни изключения или ограничения от правото на възпроизвеждане, предвидено в член 2, в изброените по-нататък в него случаи.
7.
Освен това параграф 3 от същия член гласи, че държавите членки могат да предвидят различни изключения или ограничения по отношение на правото на възпроизвеждане и правото на разгласяване, предвидени в членове 2 и 3, в изброените по-нататък в него случаи.
8.
От своя страна параграф 5 от посочения член предвижда следното:
„Изключенията и ограниченията, предвидени в параграфи 1, 2, 3 и 4, се прилагат само в някои специални случаи, които не засягат нормалното използване на произведението или друг закрилян обект, и не засягат неоправдано законните интереси на притежателя на права“.
Б– Френското право
Законът относно изчерпаните книги
9.
Със Закон № 2012‑287 от 1 март 2012 г. относно цифровото използване на изчерпаните книги от ХХ век (JORF № 53 от 2 март 2012 г., стр. 3986, наричан по-нататък „Законът относно изчерпаните книги“) се внася допълнение в част I, книга I, дял III от Code de la propriété intellectuelle, уреждащ „използването на правата“, свързани с авторското право, с глава IV, озаглавена „Специални разпоредби за цифровото използване на изчерпаните книги“ и включваща членове L. 134‑1—L. 134‑9. Впоследствие някои от посочените членове са изменени или отменени със Закон № 2015‑195 от 20 февруари 2015 г., съдържащ различни разпоредби в приложение на правото на Европейския съюз относно собствеността на литературни и художествени произведения и относно културното наследство (JORF № 45 от 22 февруари 2015 г., стр. 3294).
10.
Членове L. 134‑1—L. 134‑9 от Code de la propriété intellectuelle, в редакцията им в тези два закона, гласят следното:
„Член L. 134‑1
По смисъла на настоящата глава изчерпана книга е книга, публикувана във Франция преди 1 януари 2001 г., която не се разпространява от издател в търговската мрежа и която не е в процес на публикуване под формата на печатно или цифрово издание.
Член L. 134‑2
Създава се публична база данни на изчерпаните книги, до която се предоставя свободен и безплатен достъп чрез онлайн услуга за публично разгласяване. Националната библиотека на Франция следи за нейното изграждане и актуализиране и за вписването на предвидените в членове L. 134‑4, L. 134‑5 и L. 134‑6 отразявания.
[…]
Член L. 134‑3
I.
Когато книга е вписана в посочената в член L. 134‑2 база данни за повече от шест месеца, правото за разрешаване на нейното възпроизвеждане и представянето ѝ в цифров формат се упражнява от дружество за събиране и разпределяне на възнаграждения, уредено в книга III, дял II от настоящата част и лицензирано за целта от министъра на културата.
С изключение на случаите по член L. 134‑5, трета алинея, възпроизвеждането и представянето на книга в цифров формат са разрешени срещу заплащане на възнаграждение, на неизключително основание и за ограничен период от пет години, подлежащ на подновяване.
II.
Лицензираните дружества имат право да участват като страни в съдебни производства, за да защитават поверените им права.
III.
Лицензът, предвиден в параграф I, се предоставя с оглед на:
[…]
2°
равно представителство на авторите и издателите сред съдружниците и в рамките на управителните органи;
[…]
5°
справедливия характер на правилата за разпределение на получаваните средства между носителите на авторските права, независимо дали са страни по издателския договор, или не. Размерът на получаваните от автора или авторите на книгата средства не може да бъде по-малък от средствата, получавани от издателя;
6°
убедителните средства, които дружеството смята да прилага, за да установи и открие притежателите на права за целите на разпределяне на получените средства;
[…]
Член L. 134‑4
I.
Авторът на изчерпана книга или издателят, разполагащ с правото на печатно възпроизвеждане на книгата, може да възрази срещу упражняването от страна на лицензирано дружество за събиране и разпределяне на възнаграждения на правото на разрешение, посочено в член L. 134‑3, параграф I, първа алинея. Органът, посочен в член L. 134‑2, първа алинея, се уведомява писмено за това възражение най-късно шест месеца след вписването на съответната книга в посочената в същата алинея база данни.
Това възражение се отразява в посочената в същия член L. 134‑2 база данни.
След изтичането на посочения в настоящия параграф I, първа алинея срок авторът на изчерпана книга може да възрази срещу упражняването на правото на възпроизвеждане или на представяне на тази книга, ако счете, че възпроизвеждането или представянето на книгата може да навреди на честта или репутацията му. Това право се упражнява, без да се дължи обезщетение.
II.
След като уведоми за възражението си при условията, предвидени в настоящия член, параграф I, първа алинея, издателят е длъжен да използва съответната изчерпана книга в рамките на две години след изпращане на уведомлението. Той трябва да докаже по всякакъв начин ефективното използване на книгата пред лицензираното дружество в съответствие с член L. 134‑3. Ако в определения срок книгата не се използва, отразяването на възражението в базата данни, посочена в член L. 134‑2, се премахва и правото да се разреши възпроизвеждането и представянето ѝ в цифров формат се упражнява при условията, предвидени в член L. 134‑3, параграф I, втора алинея.
[…].
Член L. 134‑5
Ако до изтичането на срока, предвиден в член L. 134‑4, параграф I, авторът или издателят не уведоми, че възразява, дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения предлага да се разреши възпроизвеждането и представянето в цифров формат на изчерпана книга на издателя, разполагащ с правото на печатно възпроизвеждане на книгата.
[…]
Разрешението за използване по първа алинея се издава от дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения на изключително основание за срок от десет години с възможност за мълчаливо подновяване.
[…]
Ако авторът не възрази, като докаже по всякакъв начин, че този издател не разполага с правото на печатно възпроизвеждане на книга, последният, след като уведоми за решението си да приеме предложението, е длъжен да използва съответната изчерпана книга в рамките на три години след изпращане на уведомлението. Издателят трябва да докаже по всякакъв начин пред дружеството ефективното използване на книгата.
Ако предложението, посочено в първа алинея, не бъде прието или ако произведението не бъде използвано в срока, предвиден в настоящия член, пета алинея, дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения разрешава възпроизвеждането и представянето на книгата в цифров формат при условията, предвидени в член L. 134‑3, параграф I, втора алинея.
[…].
Член L. 134‑6
Авторът и издателят, разполагащи с правото на печатно възпроизвеждане на изчерпана книга, уведомяват съвместно по всяко време дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения, посочено в член L. 134‑3, за решението си да му отнемат правото да разрешава възпроизвеждането и представянето на въпросната книга в цифров формат.
Авторът на изчерпана книга може по всяко време да реши да отнеме правото на дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения, посочено в член L. 134‑3, да разрешава възпроизвеждането и представянето на книгата в цифров формат, ако докаже, че е единствен притежател на определените в посочения член L. 134‑3 права. Той го уведомява за това решение.
[…]
Издателят, след като уведоми за решението си при условията по първа алинея, е длъжен да използва съответната книга в рамките на осемнадесет месеца след изпращане на уведомлението. Той трябва да докаже по всякакъв начин пред дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения ефективното използване на книгата.
Дружеството уведомява всички ползватели, на които е разрешило да използват съответната книга, за решенията, посочени в първите две алинеи на настоящия член. Носителите на авторските права не могат да възразяват срещу продължаващото използване на въпросната книга, започнало преди уведомяването, докато трае срокът на разрешението, посочено в член L. 134‑3, параграф I, втора алинея или в член L. 134‑5, трета алинея, но най-много до пет години и на неизключително основание.
Член L. 134‑7
Правилата за прилагане на настоящата глава — по-специално правилата за достъп до базата данни, предвидена в член L. 134‑2, естеството, а така също и форматът на събраните данни и най-подходящите мерки за разгласяване с цел гарантиране на възможно най-добро осведомяване на носителите на авторските права, условията за предоставяне и отнемане на лиценза на дружествата за събиране и разпределяне на възнаграждения, предвиден в член L. 134‑3 — се определят с декрет на Conseil d’État.
Член L. 134‑9
Чрез дерогация от разпоредбите на първите три алинеи от член L. 321‑9 посочените в член L. 134‑3 лицензирани дружества използват за мероприятия по подпомагане на творчеството, обучение на авторите писатели и насърчаване на обществените читални, организирани от библиотеките, средствата, получени от използването на изчерпаните книги, които не е могло да бъдат разпределени, понеже не е било възможно техните получатели да бъдат установени или открити преди изтичането на срока, предвиден в последната алинея от член L. 321‑1.
[…]“.
11.
Правилата за прилагане на членове L. 134‑1—L. 134‑9 от Code de la propriété intellectuelle са уредени със спорния декрет.
III – Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
12.
Жалбоподателите в главното производство подават жалба, заведена на 2 май 2013 г. в секретариата по съдебни спорове на Conseil d’État, с която искат отмяна на спорния декрет, позовавайки се на превишаване на власт. Те твърдят по-конкретно, че Законът относно изчерпаните книги, който този декрет прилага, е несъвместим с изчерпателно посочените в Директива 2001/29 ограничения и изключения по отношение на правото за разрешаване на възпроизвеждането на защитено от авторско право произведение.
13.
Syndicat des écrivains de langue française (SELF) (Професионален съюз на писателите на френски език), сдружението Autour des auteurs и 35 физически лица впоследствие встъпват в подкрепа на жалбоподателите в главното производство.
14.
Ответниците в главното производство отхвърлят иска с мотива, че спорният декрет не противоречи на целите на Директива 2001/29, тъй като не създава изключение или ограничение по отношение на изключителното право на възпроизвеждане на произведението по смисъла на тази директива.
15.
Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (Френското дружество за защита на интересите на авторите писатели, наричано по-нататък „SOFIA“) встъпва впоследствие в производството, като също иска жалбата да бъде отхвърлена. С постановление на ministre de la Culture et de la Communication от 21 март 2013 г. (JORF № 76 от 30 март 2013 г., стр. 5420) дружеството е лицензирано да упражнява цифровите права по отношение на така наречените „изчерпани“ книги от ХХ век.
16.
С решение от 19 декември 2013 г. запитващата юрисдикция сезира Conseil constitutionnel (Конституционен съвет, Франция) с въпрос от първостепенна важност за конституционността на спорния декрет. С решение от 28 февруари 2014 г. същият решава, че членове L. 134‑1—L. 134‑9 от Code de la propriété intellectuelle са конституционносъобразни с мотива, че режимът за колективно управление на правата на възпроизвеждане и цифрово представяне на изчерпаните книги, които тези членове уреждат, не води до лишаване от собственост, от една страна, а от друга, че определянето на условията, при които авторите се ползват с тези права, не засягат по непропорционален начин преследваната от законодателя цел от общ интерес.
17.
Според Conseil d’État, за да се гарантира възможността да бъде оценено писменото наследство, станало недостъпно за обществеността поради изчерпване в търговската мрежа, със спорния декрет се установяват разпоредби, с които се цели насърчаване на цифровото използване на произведения под формата на книги, публикувани във Франция преди 1 януари 2001 г., които не се разпространяват от издател в търговската мрежа и които повече не са издавани в печатен или цифров вид. Conseil d’État отбелязва, че в този случай правото на разрешаване на възпроизвеждането или представянето на тези книги в цифров формат се упражнява — след изтичането на шестмесечен срок, считано от вписването им в общественодостъпна база данни, за която отговаря Националната библиотека на Франция — от дружества за събиране и разпределяне на възнаграждения, лицензирани за целта от министъра на културата.
18.
Conseil d’État пояснява, че авторът на изчерпана книга или издателят, разполагащ с правото на печатно възпроизвеждане на същата, може да възрази срещу упражняването на това право до шест месеца от вписването на книгата в базата данни. Освен това според Conseil d’État дори след изтичането на този срок авторът на изчерпана книга може по всяко време да възрази срещу упражняването на правото на възпроизвеждане или на представяне, ако счете, че възпроизвеждането или представянето на книгата може да навреди на честта или репутацията му. Conseil d’État допълва, че от друга страна, авторът на изчерпана книга може по всяко време да реши да отнеме правото на лицензираното дружество за събиране и разпределяне на възнаграждения да разрешава възпроизвеждането и представянето на книгата в цифров формат при условията, предвидени в член L. 134‑6 от Code de la propriété intellectuelle.
19.
След като отхвърля всички основания на жалбоподателите в главното производство, позовавайки се на различни от членове 2 и 5 от Директива 2001/29 правни норми, запитващата юрисдикция преценява, че отговорът на основанието на жалбоподателите в главното производство, отнасящо се до тези разпоредби, зависи от уточнението дали въпросните разпоредби от Директива 2001/29 допускат нормативна уредба като тази в членове L. 134‑1—L. 134‑9 от Code de la propriété intellectuelle да възлага на лицензирани дружества за събиране и разпределяне на възнаграждения да упражняват правото за разрешаване на възпроизвеждане и представяне в цифров формат на „изчерпани книги“, като същевременно позволява при определени условия на авторите на такива книги или на носителите на авторските права върху тях да възразяват срещу упражняването на това право или да го прекратяват.
20.
При тези условия Conseil d’État решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„[Членове 2 и 5] от Директива 2001/29 допускат ли нормативна уредба като [тази в членове L. 134‑1—L. 134‑9 от Code de la propriété intellectuelle], която възлага на лицензираните дружества за събиране и разпределяне на възнаграждения да упражняват правото за разрешаване на възпроизвеждане и на представяне в цифров формат на „изчерпани книги“, като същевременно позволява при определени условия на авторите на такива книги или на носителите на авторските права върху тях да възразяват срещу упражняването на това право или да го прекратяват?“.
IV – Производството пред Съда
21.
Писмени становища по преюдициалния въпрос представят г‑н Soulier, г‑жа Doke, SOFIA, френското, германското, италианското и полското правителство, както и Европейската комисия. В съдебното заседание, проведено на 11 май 2016 г., устни становища изразяват SOFIA, френското, чешкото и полското правителство, както и Комисията.
22.
Г‑н Soulier и г‑жа Doke, а също и Комисията изтъкват, че на преюдициалния въпрос трябва да се отговори положително, докато SOFIA, френското, германското и полското правителство считат, че отговорът трябва да бъде отрицателен. Италианското правителство пък предлага да се даде отрицателен отговор с уговорката, че запитващата юрисдикция следва да провери определени обстоятелства. То всъщност предлага запитващата юрисдикция да бъде приканена да провери по-конкретно дали спорната нормативна уредба не засяга по непропорционален начин правата на авторите, като разгледа по-специално разпоредбите ѝ относно предварителното им уведомяване, възможностите, с които разполагат за възразяване и оттегляне, както и за начините за предоставянето им на възнаграждение.
V – Анализ
А– Обхват на преюдициалното запитване
23.
С преюдициалното запитване запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали национална нормативна уредба, която възлага на лицензирани дружества за събиране и разпределяне на възнаграждения да упражняват правото да разрешават (
4
) срещу възнаграждение (
5
) възпроизвеждането и представянето (
6
) в цифров формат на така наречените „изчерпани“ книги, е съвместима с член 2, буква а) (
7
) от Директива 2001/29, в който се урежда изключително право на възпроизвеждане в полза на авторите, и с член 5 от същата директива, с който се разрешава на държавите членки да предвиждат изключения или ограничения по отношение на това право (
8
).
24.
Макар запитващата юрисдикция да се позовава единствено на членове 2 и 5 от Директива 2001/29, също както ищците в главното производство, германското правителство и Комисията смятам, че национална нормативна уредба като разглежданата в главното производство, която при определени обстоятелства разрешава цифровото използване на така наречените „изчерпани“ книги от лицензирано дружество за събиране и разпределяне на възнаграждения, трябва да се разгледа въз основа не само на член 2, буква а) от Директива 2001/29 (
9
), но и на член 3, параграф 1, който предвижда за всички автори изключителното право да разрешават или забраняват всяко публично разгласяване на техни произведения.
25.
Всъщност използването на цифрова версия на книга по начин, позволяващ обществен достъп, предполага предоставяне на публично разположение и според мен представлява публично разгласяване на произведение по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 (
10
).
26.
Следователно по смисъла на член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 цифровото използване на защитените от авторско право книги представлява „възпроизвеждане“ и „публично разгласяване“ на произведение, които налагат индивидуално и отделно разрешение от автора (
11
), освен ако тези действия не попадат в обхвата на предвиденото в член 5 от директивата изключение или ограничение (
12
).
Б– Член 5 от Директива 2001/29
27.
Преди да се произнеса по тълкуването на член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, бих искал да изключа релевантността за решаването на главното производство на член 5 от тази директива и на режима на изключения и ограничения по отношение на залегналите и уредени в членове 2—4 изключителни права.
28.
На практика нормативна уредба като разглежданата в главното производство не фигурира (
13
) сред изключенията и ограниченията, изброени подробно и изчерпателно (
14
) в член 5 от Директива 2001/29 (
15
).
29.
Освен това изключенията и ограниченията са стриктно очертани от член 5, параграф 5 от Директива 2001/29, предвиждащ те да „се прилагат само в някои специални случаи, които не засягат нормалното използване на произведението или друг закрилян обект, и не засягат неоправдано законните интереси на притежателя на права“ (
16
). Следователно позоваване на изключение по член 5 от директивата е възможно, ако изключението или ограничението по отношение на правото на възпроизвеждане или на публичното разгласяване изпълнява условията, определени в член 5, параграф 5 от Директива 2001 (
17
).
30.
Накрая, противно на твърдяното от SOFIA, нито член 5 от Директива 2001/29, нито впрочем някоя друга нейна разпоредба предвижда възможност държавите членки да разширяват обхвата на посочените изключения или ограничения (
18
).
31.
Това би могъл да направи единствено европейският законодател. Също като Комисията считам, че предоставянето на възможност на държавите членки да прилагат други изключения от авторското право, освен предвидените на европейско равнище, би засегнало правната сигурност, която авторското право дава.
В– Обхват на изключителните права за разрешаване или забрана на възпроизвеждането и публичното разгласяване на произведения, уредени с член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29
32.
Тъй като в случая е изключено каквото и да било ограничение или изключение по член 5 от Директива 2001/29, остава да се проучи обхватът на изключителните права по членове 2 и 3 от Директива 2001/29, за да се съпостави с нормативната уредба — предмет на преюдициалното запитване.
1. Предварителни бележки
33.
От изискванията както за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и на принципа на равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст, също както в случая с членове 2 и 3 от Директива 2001/29, не съдържа никакво изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определяне на смисъла и обхвата ѝ, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза (
19
).
34.
Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземе предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите, преследвани с правната уредба, от която тя е част (
20
). В случая водещата цел на Директива 2001/29 е да осигури висока степен (
21
) на закрила в полза по-специално на авторите, като им позволи да получат съответно възнаграждение за използването на техните произведения, в частност в случаите на възпроизвеждане или публично разгласяване (
22
).
35.
По силата на член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 авторите имат изключителни права да разрешават или забраняват възпроизвеждането или публичното разгласяване на своите произведения (
23
).
36.
Съдът е приел, че разглежданите изключителни права имат превантивен характер и те им позволяват да забранят възпроизвеждането (или публичното съобщаване) (
24
), което евентуалните ползватели на тяхното произведение могат да имат намерение да осъществят.
37.
Следователно по силата на член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 авторът разполага с изключителното право да реши дали и евентуално кога и как да разреши или забрани възпроизвеждането или публичното разгласяване на своето произведение.
2. Изключителни авторски права и национална нормативна уредба като разглежданата в делото по главното производство
а) Изрично предварително съгласие на автора
38.
Според мен член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 налагат изричното и предварителното съгласие (
25
) на автора за всяко възпроизвеждане или публично разгласяване на неговото произведение, включително в цифров формат. Това съгласие (
26
) е съществено и изключително право за авторите.
39.
При липсата на дерогиращо европейско законодателство (
27
) изричното предварително съгласие на автора за възпроизвеждането или публичното разгласяване на произведението му не може да се отменя, предполага или ограничавано, като се заменя с мълчаливо съгласие (
28
) или презумпция за прехвърляне, срещу които авторът следва да възрази в определен срок и при условия, предвидени в националното право. Следователно национална нормативна уредба като спорния декрет, с която се заменя изричното предварително съгласие на автора с мълчаливо съгласие или презумпция за съгласие, лишава автора от съществен елемент на неговото право върху интелектуалната собственост.
б) Възможността за възразяване и оттегляне, както и правото на възнаграждение изменят ли обхвата на разглежданите изключителни права?
40.
Фактът, че по силата на разглежданата в главното производство национална нормативна уредба авторът разполага с възможност при определени условия да възразява (
29
) срещу упражняването от SOFIA на правото да разрешава възпроизвеждането и публичното разгласяване на произведението му в цифров формат (
30
) или да отнема (
31
) от SOFIA правото да разрешава възпроизвеждането на книга или публичното ѝ разгласяване в цифров формат, не променя с нищо тази констатация (
32
).
41.
Освен това фактът, че авторът получава възнаграждение или обезщетение съгласно националната нормативна уредба (
33
) за възпроизвеждането или публичното разгласяване на произведението му, не променя с нищо обстоятелството, че изключителните му права са били нарушени.
42.
На практика изключителните права по член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 включват правото на получаване на съответно възнаграждение за използването на произведенията, но не се ограничават само с него. С оглед на това Съдът вече е приел, че авторското право по член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 следва да се разграничава например от правото с компенсаторен характер (
34
) на артистите изпълнители и продуцентите на звукозаписи, предвидено в член 8, параграф 2 от Директива 2006/115.
в) Липсата на публично разпространение на произведението в търговската мрежа оказва ли влияние върху съдържанието на разглежданите изключителни права?
43.
Фактът, че авторът не се възползва пълноценно от своето произведение, тъй като например то не се разпространява публично в търговската мрежа (
35
), не променя неговите изключителни права да разрешава или забранява възпроизвеждането на своето произведение или неговото публично разгласяване.
44.
В това отношение италианското правителство счита, че „при класическата конфигурация на правото на собственост, развила се от поземлената собственост, винаги се е смятало, че законът [може] — отвъд конкретните ограничения, характерни за това право, налагащи, поради висш общ интерес, на собственика да приеме [някои] действия на трети лица, които оказват влияние върху възможността му да се ползва от своя имот — да предвиди случаи, при които правото върху имота се погасява поради неговото неизползване, ако трети лица го използват продуктивно и следователно в полза на обществото. Всъщност, макар собственикът да може по-специално да не използва имота си, без това само по себе си да води до изгубване на правото му на собственост по давност, идеята — че пред собственик, който е загубил интерес от имота си и по този начин го е изключил от цикъла на производство, следва да се предпочете трето лице, което, макар и без правно основание, използва ефективно имота и му позволява да развие икономическия си потенциал — винаги е била приемана с разбиране“.
45.
Въз основа на тук приложимите текстове в конкретния случай тази теза не може да бъде приета.
46.
Всъщност в Директива 2001/29 не е предвидена никаква санкция или последствие, ако авторът не упражнява или пък упражнява ограничено своите изключителни права по смисъла на член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от нея. Следователно разглежданите изключителни права не се засягат (
36
), дори техният притежател да не ги „използва“.
47.
Освен това Директива 2012/28 също потвърждава това тълкуване.
48.
Посочената директива се отнася до някои начини на използване на така наречените „осиротели“ произведения — произведения, защитени от авторското право, носителят на което не е могъл да бъде установен или, ако е бил установен, не е известно местонахождението му. Директивата е приета, защото „[п]ри осиротелите произведения не е възможно получаването на такова предварително съгласие за възпроизвеждане или предоставяне на разположение на обществото“ (
37
).
49.
В това отношение член 6, параграф 1 от Директива 2012/28 определя, че държавите членки предвиждат изключение или ограничение на правата за възпроизвеждане и предоставяне на разположение на обществото, предвидени съответно в членове 2 и 3 от Директива 2001/29/ЕО, за да гарантират, че организациите, посочени в член 1, параграф 1 (
38
) от Директива 2012/28, имат право да възпроизвеждат осиротели произведения (
39
), които са част от техните колекции, по-специално с цел цифровизация, и да ги предоставят на разположение на обществото.
50.
Следователно изключението или ограничението по членове 2 и 3 от Директива 2001/29, предвидено в член 6, параграф 1 от Директива 2012/28, е доста ограничено.
51.
Освен това член 6, параграф 2 от Директива 2012/28 предвижда, че „[о]рганизациите, посочени в член 1, параграф 1, използват осиротели произведения в съответствие с параграф 1 от настоящия член само за постигане на цели, свързани с тяхното обществено предназначение, по-специално съхранение, реставрация и осигуряване на достъп за културни и образователни цели до произведения и звукозаписи, които са част от техните колекции. Организациите могат да получават приходи в хода на подобно използване само с цел да възстановят разходите си по цифровизацията и предоставянето на разположение на обществото на осиротелите произведения“ (
40
).
52.
Считам, че би било парадоксално да се налагат много по-строги изисквания по Директива 2012/28 за възпроизвеждането и публичното разгласяване на осиротяло произведение, отколкото за същия тип използване на така наречените „изчерпани“ книги по силата на национална нормативна уредба като разглежданата в главното производство (
41
).
53.
Всъщност, за разлика от Директива 2012/28, която изисква добросъвестно и надлежно издирване на носителите на права преди използване на произведението, разглежданата национална нормативна уредба не налага никакъв индивидуален подход спрямо автора. Съгласно член L. 134‑3 от Code de la propriété intellectuelle, когато книга е вписана в посочената в член L. 134‑2 база данни, авторът разполага с шест месеца, за да възрази срещу упражняването от SOFIA на правото да разреши възпроизвеждането на произведението му или неговото публично разгласяване в цифров формат. Освен това, докато член 6, параграф 2 от Директива 2012/28 изрично изключва всяко използване с търговска цел на осиротяло произведение, разглежданата в главното производство национална нормативна уредба се отнася до търговското използване на така наречените „изчерпани“ книги.
г) Съждения относно правилата за управление в разглежданата национална нормативна уредба
54.
SOFIA (
42
), френското, германското (
43
) и полското правителство смятат, че разглежданата в главното производство нормативна уредба не се отнася за закрилата на авторското право и е само начин за управление на някои права, като член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 допускат държавите членки да определят правилата за управление на авторските права.
55.
Подобно схващане за авторското право ми се струва в разрез с член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 (
44
). Всъщност, като предвиждат изключително право за автора да разрешава или забранява възпроизвеждането и публичното разгласяване на произведенията си, посочените разпоредби засягат също и начина, по който авторът упражнява тези права.
56.
Макар да е вярно, че Директива 2001/29 не хармонизира и не засяга правилата за управление на авторските права, съществуващи в държавите членки (
45
), законодателят на Съюза е упражнил своите правомощия в областта на интелектуалната собственост, като е предвидил, че авторът се ползва по принцип от изключителните права да разрешава или забранява възпроизвеждането и публичното разгласяване на своето произведение.
57.
При тези обстоятелства държавите членки не могат вече да приемат правила за управление, които да поставят под съмнение правната уредба на Съюза (
46
), дори целта да е общият интерес (
47
). Всъщност, преди да се стигне до управление на правата на възпроизвеждане и публично разгласяване, притежателят на изключителните права трябва да е разрешил на орган по управление да ги управлява.
58.
От съображения за изчерпателност бих искал да посоча, че намирам потвърждение на горепосоченото и в Директива 2014/26/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година относно колективното управление на авторското право и сродните му права и многотериториалното лицензиране на правата върху музикални произведения за използване онлайн на вътрешния пазар (
48
), в която се определят „изисквания, необходими, за да се гарантира правилното функциониране на управлението на авторското право и сродните му права от организациите за колективно управление на авторски права“ (
49
), въпреки че същата не е приложима ratione temporis към спора в главното производство.
59.
Член 5 от параграф 2 от Директива 2014/26 предвижда, че „[н]осителите на авторски права имат правото да оправомощават избрана от тях организация за колективно управление на авторски права да управлява правата, категориите права или видовете произведения и други обекти по техен избор, за избрани от тях територии, независимо от държавата членка, чиито граждани са, или държавата членка на пребиваване или установяване на носителя на авторски права или на организацията за колективно управление на авторски права“ (
50
). Нормативна уредба като разглежданата в главното производство противоречи на този член.
60.
Освен това от член 5, параграф 7 от Директива 2014/26 ясно следва, че носителят на авторско право трябва да даде „изрично съгласие за всяко право, категория права или вид произведения и други обекти, за чието управление той оправомощава организацията за колективно управление на авторски права“. Посоченият член предвижда също и че „[в]сяко такова съгласие се доказва с писмен документ“.
61.
Следователно съгласието е крайъгълният камък за упражняването на изключителните права от автора.
д) Влияние на Меморандума за разбирателство относно основните принципи във връзка с цифровизацията и предоставянето на произведения извън търговско обращение, подписан на 20 септември 2011 г. (
51
)
62.
SOFIA, френското, германското и полското правителство изтъкват накрая, че разглежданата в главното производство нормативна уредба се вписва в контекста на проведена на равнище на Съюза работа, резултатите от която са включени в Меморандум за разбирателство относно основните принципи във връзка с цифровизацията и предоставянето на произведения извън търговско обращение, подписан на 20 септември 2011 г. от сдружения на библиотеки, журналисти, издатели, автори и изпълнители под егидата на Комисията (
52
), от представители на европейските библиотеки, автори, издатели и дружества за колективно управление (наричан по-нататък „меморандумът“). В меморандума, на който изрично се позовава Директива 2012/28 (
53
), се предвижда възможността за масово цифровизиране на изчерпани в търговската мрежа книги, за да бъде осигурен на обществеността достъп до тях. Текстът предполага също, че съгласието на авторите за колективното управление на съответните права на използване може да бъде допускано, при условие, от една страна, че са положени всички усилия те да бъдат уведомени за това, и от друга страна, че е налице закрила на техните интереси посредством механизми за неприсъединяване или за оттегляне.
63.
Съгласно съображение 4 от Директива 2012/28 „[н]астоящата директива не засяга разработваните от държавите членки конкретни решения за преодоляване на свързани с масовата цифровизация по-общи проблеми, като например в случая на така наречените „произведения извън търговско обращение. Тези решения отчитат особеностите на различните видове съдържание и различните ползватели и се основават на консенсус между съответните заинтересовани страни. Посоченият подход е възприет и в [меморандума]. […] Настоящата директива не засяга [меморандума], който призовава държавите членки и Комисията да гарантират, че договорите на доброволна основа, сключени между ползватели, носители на права и организации за колективно управление на права с цел лицензиране на използването на произведения извън търговско обращение въз основа на принципите, съдържащи се в меморандума, се ползват от необходимата правна сигурност в национален и презграничен контекст“ (
54
).
64.
Според мен меморандумът няма правно задължителен характер, който да ограничава обхвата на изключителните права по член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, а съдържа само покана към Комисията и държавите членки да гарантират правната сигурност на доброволни споразумения (
55
), сключени между ползвателите, притежателите на права и дружествата за колективно управление на права. В разглежданата национална нормативна уредба обаче изобщо не става дума за „доброволни споразумения“.
VI – Заключение
65.
Без да отхвърлям легитимната цел да се върнат към живот забравени книги, като при нужда се използват нови технологии, предлагам на Съда, предвид целите на Директива 2001/29, ясния текст на член 2, буква а) и на член 3, параграф 1 от същата, липсата на изключение от принципа на изричното предварително съгласие, а също и отсъствието на други разпоредби от правото на Съюза в различен от този смисъл, да отговори на поставения от Conseil d’État (Франция) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество не допускат нормативна уредба като тази в членове L. 134‑1—L. 134‑9 от Code de la propriété intellectuelle, която възлага на лицензирани дружества за събиране и разпределяне на възнаграждения да упражняват правото за разрешаване на възпроизвеждане и на представяне в цифров формат на „изчерпани книги“, въпреки че позволява при определени условия на авторите на такива книги или на носителите на авторските права върху тях да възразяват срещу упражняването на това право или да го прекратяват“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 167, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230.
(
3
)	JORF № 51 от 1 март 2013 г., стр. 3835. От представената пред Съда преписка по делото следва, че предмет на уредба в Закона относно изчерпаните книги са книгите, публикувани във Франция през периода от 1 януари 1900 г. до 31 декември 2000 г.
(
4
)	Според френското правителство правото да се разреши възпроизвеждане и публично разгласяване на произведението се упражнява от SOFIA на основание на предоставено му от закона правомощие, което може да бъде оттеглено. То отбелязва, че след изтичане на шест месеца авторът „по всяко време може да упражни право на оттегляне от процедурата по колективно управление при условията, предвидени от закона“. Вж. точка 8 от писменото становище на френското правителство.
(
5
)	Вж. член L. 134‑3 от Code de la propriété intellectuelle.
(
6
)	Член L. 122‑1 от Code de la propriété intellectuelle предвижда, че „[п]равото на автора на използване, включва правото на представяне и правото на възпроизвеждане“. Член L. 122‑2 от Code de la propriété intellectuelle предвижда, че „[п]редставянето е публичното разгласяване на произведението по какъвто и да било начин“. Вж. по аналогия член 3 от Директива 2001/29.
(
7
)	Член 2, буква а) от Директива 2001/29 се отнася до авторските, включително литературни, произведения, каквито са книгите. В това отношение следва да се обърне внимание, че спорният декрет се отнася единствено за книгите.
(
8
)	Решение от 12 септември 2006 г., Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549, т. 25).
(
9
)	В решение от 11 септември 2014 г., Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, т. 37), Съдът приема, че „цифровизирането на произведението, доколкото се състои основно в преобразуването му от аналогов в цифров формат, представлява действие по възпроизвеждане на произведението“ и следователно е част от изключителното право, предвидено в член 2, буква а) от Директива 2001/29.
(
10
)	Съдържащото се в член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 понятие „публично разгласяване“ трябва да се разбира в широк смисъл, както впрочем изрично се посочва в съображение 23 от директивата, което гласи, че „[н]астоящата директива следва да хармонизира в по-голяма степен правото на автора на съобщаване на публиката. Настоящото право следва да се разбира в широк смисъл, като обхваща всяко съобщаване на публиката, която не присъства на мястото, откъдето произхожда разгласяването. Това право следва да обхваща всяко такова предаване или препредаване на произведение на публиката по жичен или безжичен път, включително аудио-визуално излъчване“. Вж. решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др. (C‑607/11, EU:C:2013:147, т. 20 и цитираната съдебна практика). Понятието „разгласяване“ обхваща всяко предаване на защитените произведения независимо от използваните средства или технически способи (Решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 193). В решение от 13 февруари 2014 г., Svensson и др. (C‑466/12, EU:C:2014:76, т. 19), Съдът постановява, че „[в]идно […] от член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, за да е налице „акт на разгласяване“, е достатъчно по-специално произведението да е предоставено на публично разположение по такъв начин, че всеки да може да има достъп до него, без значение дали тази възможност се използва или не“. Понятието „публично разгласяване“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29 се отнася до неопределен брой потенциални адресати и впрочем предполага наличие на доста голям брой лица (решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др. (C‑607/11, EU:C:2013:147, т. 32).
(
11
)	Вж. в този смисъл Решение от 7 март 2013 г., ITV Broadcasting и др. (C‑607/11, EU:C:2013:147, т. 24). В точка 39 от това решение Съдът приема, че при наличие на излъчвания на произведения, включени в наземно излъчване, и предоставяне на разположение на същите произведения по интернет „за всяко от тези две излъчвания трябва да се получи индивидуално и отделно разрешение от съответните автори, като се има предвид, че всяко от тях се извършва при специфични технически условия в резултат от различен способ за предаване на защитените произведения и всяко от тях е насочено към публика“. Курсивът е мой. В точка 15 от решение от 13 февруари 2014 г., Svensson и др. (C‑466/12, EU:C:2014:76), Съдът постановява, че „видно от член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, всеки акт на публично разгласяване на произведение трябва да бъде разрешен от носителя на авторското право“.
(
12
)	Вж. по аналогия решение от 27 февруари 2014 г., OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, т. 36).
(
13
)	Жалбоподателите в главното производство, френското, германското и италианското правителство, SOFIA (при условията на евентуалност) и Комисията считат, че национална нормативна уредба като спорния декрет не съставлява изключение или ограничение по смисъла на член 5 от Директива 2001/29. Германското правителство счита, че „[т]акава нормативна уредба същностно се различава от изключение или ограничение по смисъла на член 5 от Директива 2001/29“. Според френското правителство, „ако Съдът трябва да разгледа дали френската правна уредба за изчерпаните книги попада в приложното поле на Директива 2001/29, […], то тя не съставлява изключение или ограничение по смисъла на член 5 от същата директива“. SOFIA предлага (при условията на евентуалност) Директива 2001/29 да се тълкува в смисъл, че изключенията, посочени в член 5 от нея, нямат изчерпателен характер, поради което тя не възпрепятства държава членка да приеме нормативна уредба, установяваща допълнително изключение от изключителното право на възпроизвеждане, гарантирано с член 2, както е в случая. Според италианското правителство „[с]порната нормативна уредба изглежда […] препраща към условия и обосновки, различаващи се от предвидените в член 5 от [Директива 2001/29]“. То счита, че разглежданият закон „представлява […] нещо като задължителен лиценз, макар и с уреден режим на отказване, който не може да се сравни с никоя от хипотезите, предвидени от законодателя на Съюза, и както изглежда, е напълно неизвестен на световната сцена“.
(
14
)	Както се посочва в съображение 32 от Директива 2001/29, „[н]астоящата директива съдържа изчерпателен списък на изключенията и ограниченията по отношение на правото на възпроизвеждане и правото на публично съобщаване“. Някои изключения или ограничения се прилагат само за правото на възпроизвеждане, ако е уместно“. С други думи, Директива 2001/29 не съдържа общо изключение, основаващо се на абстрактни критерии като изключението за „fair use“ (справедливо използване), предвидено например в член 107 от Закона за авторските права на Съединените американски щати (17 U.S. Code § 107). И наистина, въпреки че въпросната разпоредба предлага примерен и следователно неизчерпателен списък с изключения от авторското право, тя все пак предвижда необходимостта използването на произведение в даден случай да бъде справедливо, което предполага да се разгледат и претеглят четири фактора, а именно: първо, целта и естеството на използване на произведението, включително дали това използване е търговско, или с образователна цел и с нестопанска цел; второ, естеството на закриляното произведение; трето, стойността и значението на използваната част спрямо цялото закриляно произведение, и четвърто, резултатът от използването в рамките на потенциалния пазар или стойността на закриляното произведение.
(
15
)	Целта на този член 5 е да се позволи по-специално на държавите членки да упражнят своите правомощия най-вече в сферата на образованието и обучението и да поддържат справедлив баланс с оглед на правата и интересите между различните категории притежатели на права, както и между тях и ползвателите на защитените обекти. Вж. в това отношение решение от 12 септември 2006 г., Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549, т. 78). В съображение 14 от Директива 2001/29 се посочва, че „[н]астоящата директива следва да насърчи разпространението на знанието и културата чрез закрила на произведения и други закриляни обекти, като се предвиждат изключения или ограничения в обществения интерес за целите на образованието и преподаването“. Вж. по аналогия решение от 12 ноември 2015 г., Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, т. 54).
(
16
)	Решение от 12 септември 2006 г., Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549, т. 79). Курсивът е мой.
(
17
)	Вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 181). В решение от 10 април 2014 г., ACI Adam и др. (C‑435/12, EU:C:2014:254, т. 25 и 26), Съдът постановява, че член 5, параграф 5 от Директива 2001/29 не въвежда изключения или ограничения, които държавите членки могат да предвидят по отношение на разглежданите права, а само уточнява обхвата на изключенията и ограниченията, въведени с предходните параграфи от тази разпоредба. Следователно с член 5, параграф 5 от Директива 2001/29 не се цели разширяване на обхвата на различните изключения и ограничения, предвидени в предходните параграфи от същата разпоредба.
(
18
)	Нещо повече, тъй като дерогират правата по членове 2—4 от Директива 2001/29, различните изключения и ограничения по член 5 от същата директива подлежат на стриктно тълкуване. Вж. в този смисъл решение от 10 април 2014 г., ACI Adam и др. (C‑435/12, EU:C:2014:254, т. 22 и 23). В решение от 27 февруари 2014 г., OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110), Съдът тълкува стриктно обхвата на тези изключения и ограничения по отношение на изключителните права и отхвърля прилагането им по аналогия. Фактически в точки 38 и 40 от това решение Съдът постановява, че с член 5, параграф 2, буква д) от Директива 2001/29 се обосновава единствено изключение или ограничение по отношение на предвиденото в член 2 от същата директива право на възпроизвеждане и следователно не може да се обоснове изключение или ограничение по отношение на предвиденото в член 3, параграф 1 от същата директива изключително право на авторите да разрешават или забраняват всяко публично разгласяване на техни произведения.
(
19
)	Вж. в този смисъл решения от 16 юли 2009 г., Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, т. 27), относно член 2 от Директива 2001/29 и от 7 декември 2006 г., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 31), относно член 3 от същата директива.
(
20
)	Вж. в този смисъл решение от 7 декември 2006 г., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 34).
(
21
)	Съгласно съображение 9 от Директива 2001/29 „[в]сяка хармонизация на авторското право и сродните му права трябва да се основава на висока степен на закрила, тъй като такива права са основни за интелектуалното творчество“. Целта на въпросната директива е държавите членки да гарантират, по-специално в рамките на информационното общество, ефективната закрила на правата върху интелектуалната собственост и особено на авторското право. Вж. в този смисъл решение от 29 януари 2008 г., Promusicae (C‑275/06, EU:C:2008:54, т. 57).
(
22
)	Вж. в този смисъл решение от 7 декември 2006 г., SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, т. 36).
(
23
)	В съгласие със становището на SOFIA смятам, че тези разпоредби определят съдържанието на въпросните права и установяват техните притежатели. Вж. в този смисъл съображение 21 от Директива 2001/29, съгласно което „[н]астоящата директива следва да определи приложното поле на действията, предмет на правото на възпроизвеждане по отношение на различни бенефициери. Това следва да се извърши в съответствие с достиженията на правото на Европейския съюз. Необходимо е да се даде на тези действия широко определение, за да се гарантира правна сигурност във вътрешния пазар“. Курсивът е мой.
(
24
)	Вж. в този смисъл решения от 15 март 2012 г., SCF (C‑135/10, EU:C:2012:140, т. 75), и от 27 февруари 2014 г., OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, т. 36), отнасящи се до изключителното право, предвидено в член 3, параграф 1 от Директива 2001/29. Според мен същият правен анализ е приложим и към изключителното право, предвидено в член 2, буква а) от същата директива.
(
25
)	Вж. по аналогия член 4 от Директива 2001/29. В решение от 12 септември 2006 г., Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549), Съдът постановява, че „[ч]лен 4, параграф 1 от Директива 2001/29 урежда изключителното право на автора да разрешава или забранява всякаква форма на публично разпространение, чрез продажба или по друг начин по отношение на оригинала на техните произведения или на копия от него“ (т. 19). В точка 20 от същото решение Съдът допълва, че „[п]араграф 2 от същия член се отнася до изчерпването на това право. Съгласно тази разпоредба правото на разпространение не се изчерпва по отношение на оригинала или копия от произведението, освен когато първата продажба или друго прехвърляне на собствеността в Общността на този обект се извършва от притежателя на права или с неговото съгласие“. Курсивът е мой.
(
26
)	Вж. също съображение 6 от Директива 2012/28/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година относно някои разрешени начини на използване на осиротели произведения (OB L 299, 2012 г., стр. 5), което предвижда: „[и]зключителните права на носителите на права за възпроизвеждане и предоставяне на разположение на обществото на техните произведения и други обекти на закрила, хармонизирани с Директива 2001/29 […] изискват предварителното съгласие на носителите на права за цифровизацията на дадено произведение или на друг обект на закрила, както и за неговото предоставяне на разположение на обществото“.
(
27
)	Вж. по-специално член 3, параграф 4 от Директива 2006/115/EО на Европейския парламент и Съвета от 12 декември 2006 година за правото на отдаване под наем и в заем, както и за някои права, свързани с авторското право в областта на интелектуалната собственост (ОВ L 376, 2006 г., стр. 28; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 3, стр. 14.), който изрично предвижда, че „[…] когато се сключва договор за филмопроизводство между изпълнител и филмов продуцент, индивидуално или колективно, се предполага, че изпълнителят, страна по този договор, е прехвърлил правото си на отдаване под наем […], освен ако договорът предвижда друго“. Вж. обаче и изложението ми по-горе относно член 5 от Директива 2001/29. Вж. също така разпоредбите на Директива 2012/28.
(
28
)	Според италианското правителство Законът относно изчерпаните книги въвежда „механизъм за презумпция за съгласие“. Според Комисията разглежданата в главното производство национална нормативна уредба не обвързва „цифровизирането на изчерпана книга с изричното предварително съгласие на нейния автор, нито изисква от дружеството за събиране на възнаграждения да получи такова съгласие от засегнатите от възпроизвеждането или публичното разгласяване в цифровизиран формат на техните произведения автори“.
(
29
)	Вж. в този смисъл член L. 134‑4 от Code de la propriété intellectuelle. Всъщност авторът може да възрази срещу използването на произведението в шестмесечен срок след вписването на съответната книга в посочената база данни. След изтичане на този срок и ако SOFIA използва неговото произведение, авторът все пак може да възрази срещу това, ако прецени, че възпроизвеждането или представянето на книгата може да навреди на честта или репутацията му. Според жалбоподателите в главното производство „[т]акава хипотеза е крайно невероятна и дори нереалистична — подобно накърняване не може да се характеризира с пускането в търговската мрежа на цифров екземпляр на произведението, освен ако предположим, че качеството на цифровия запис е крайно лошо (тогава обаче ще бъде засегнато неимущественото право на автора на зачитане на произведението)“. В съдебното заседание френското правителство поддържа, че е достатъчно авторът само да се позове на накърняване на неговата чест или репутация, без да е необходимо да представя доказателства в това отношение.
(
30
)	От друга страна, смятам, че подобна процедура на възразяване се приравнява на „формалност“, каквато член 5, параграф 2 от Бернската конвенция за закрила на литературните и художествени произведения (Парижки акт от 24 юли 1971 г.), подписана на 9 септември 1886 г., в редакцията ѝ след изменението от 28 септември 1979 г. (наричана по-нататък „Бернската конвенция“) забранява. Всъщност разглежданата национална нормативна уредба поставя условието за подаване от страна на автора на възражение в шестмесечен срок като предпоставка да се запази ползването и упражняването на разглежданите изключителни права по отношение на така наречените „изчерпани“ книги. На следващо място трябва да се отбележи, че макар да не е страна по Бернската конвенция, Съюзът все пак е длъжен да спазва членове 1—21 от нея по силата на член 1, параграф 4 от Договора на Световната организация за интелектуална собственост (СОИС) за авторското право, приет в Женева на 20 декември 1996 г., по който е страна, като същият е част от правото му и е приложен с Директива 2001/29. Следователно Съюзът е длъжен да спазва по-конкретно член 5, параграф 2 от Бернската конвенция. Вж. в този смисъл решение от 9 февруари 2012 г., Luksan (C‑277/10, EU:C:2012:65, т. 59 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Вж. член L. 134‑6 от Code de la propriété intellectuelle. Conseil d’État от своя страна използва в преюдициалното запитване формулировката „прекратяват“. Освен това изглежда, като това следва да бъде проверено дали е така от запитващата юрисдикция, че възможността за оттегляне от автора е обвързана с доказване, че той е единственият притежател на правата на възпроизвеждане и публично разгласяване в цифров формат. Действително член L. 134‑6 от Code de la propriété intellectuelle предвижда, че „[а]вторът и издателят, разполагащи с правото на печатно възпроизвеждане на изчерпана книга, уведомяват съвместно по всяко време дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения, посочено в член L. 134‑3, за решението си да му отнемат правото да разрешава възпроизвеждането и представянето на въпросната книга в цифров формат“. (Курсивът е мой). Според жалбоподателите в главното производство това доказателство „не зависи следователно по никакъв начин от субективна преценка, а е по-скоро probatio diabolica. Фактически това е равносилно да се изисква от автора да докаже невъзможен за установяване отрицателен факт — че не е преотстъпил въпросните права“. В съдебното заседание френското правителство поддържа, че е достатъчна клетвена декларация от автора, че е единствен притежател на правата на възпроизвеждане и публично разгласяване в цифров формат, за да се задължи с доказване на противното трето лице, а именно издател. Според същото правителство „би било прекомерно да се смята, че съществува ограничение на авторското право при всяка процедура по колективно управление на авторските права, която не предвижда изрично и индивидуално разрешение от страна на засегнатите автори, а се основава на упражняването на правата от страна на съответното дружество за колективно управление в рамките на подлежащо на оттегляне по всяко време правомощие“.
(
32
)	От член L. 134‑6 от Code de la propriété intellectuelle също следва, като това обстоятелство подлежи на проверка от запитващата юрисдикция, че носителите на правата не могат да се противопоставят на използването на книга, започнало преди съобщаването на решението за оттегляне на предоставеното на SOFIA право да разрешава възпроизвеждането и представянето на книгата в цифров формат, и то „за оставащия срок на действие на разрешението по член L. 134‑3, параграф I, втора алинея или член L. 134‑5, трета алинея, но най-много до пет години и на неизключително основание“.
(
33
)	Вж. в този смисъл член L. 134‑3, параграф III, точка 5 от Code de la propriété intellectuelle, който предвижда подялба на възнагражденията между авторите и издателите във връзка с цифровото използване на така наречените „изчерпани“ книги. Жалбоподателите в главното производство отбелязват, че преди 90-те години на ХХ век не е имало преотстъпване на права за цифрово използване. Те смятат, че „правата за цифрово използване без никакво съмнение се притежават в тяхната цялост единствено от авторите, които в нито един момент не може да са ги преотстъпили на издателя, след като липсва изрично прехвърляне. Следователно законът [относно изчерпаните книги], който определя равночислен състав (на автори и издатели) в органите на дружеството за събиране и разпределяне на възнаграждения, налага на авторите да упражняват изключителното си право колективно и да споделят прерогативите на авторското право (да вземат решения относно бенефициерите и условията, при които да се разрешава използването) на равна нога с трети лица, без да има правно основание“. Смятам, че ако правата за цифрово използване са притежание в тяхната цялост единствено на авторите, когато не са ги преотстъпили на трето лице като издателя, то режимът на подялба на възнагражденията между авторите и издателите във връзка с цифровото използване на така наречените изчерпани книги също засяга изключителните права на автора, предвидени в член 2, буква а) и член 3, параграф 1 от Директива 2001/29. Вж. по аналогия решение от 12 ноември 2015 г., Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, т. 47 и 48).
(
34
)	Вж. в този смисъл решение от 27 февруари 2014 г., OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, т. 35).
(
35
)	Вж. в този смисъл член L. 134‑1 от Code de la propriété intellectuelle.
(
36
)	Вж., a contrario, член 10, параграф 1 от Директива 2008/95/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 299, стр. 25) и член 15, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (ОВ L 78, стр. 1), където се предвижда възможност за налагане на санкции при неизползване на марката, освен ако има основателна причина за това. Например член 12, параграф 1 от Директива 2008/95 предвижда, че „[м]арката може да бъде отменена, ако през непрекъснат период от пет години тя не е била реално използвана в държавата членка във връзка със стоките или услугите, за които е регистрирана, и не съществуват основателни причини за неизползването“. Вж. също член 51 от Регламент № 207/2009.
(
37
)	Курсивът е мой. Вж. съображение 7 от Директива 2012/28.
(
38
)	Съгласно член 1, параграф 1 от Директива 2012/28: „[н]астоящата директива урежда някои начини на използване на осиротели произведения от общественодостъпни библиотеки, учебни заведения и музеи, както и от архиви, институции за съхраняване на филмово и аудионаследство и обществени излъчващи организации, установени в държавите членки, за постигане на цели, свързани с тяхното обществено предназначение“.
(
39
)	Преди определянето на произведение като осиротяло следва да бъде проведено добросъвестно надлежно издирване на носителите на права върху произведението. Действително член 3, параграф 1 от Директива 2012/28 предвижда, че: „[с] цел да се установи дали дадено произведение […] е осиротяло произведение организациите, посочени в член 1, параграф 1, осигуряват провеждането на добросъвестно надлежно издирване по отношение на всяко произведение […]. Надлежното издирване се провежда, преди да започне използването на произведението […]“.
(
40
)	Курсивът е мой.
(
41
)	Следва също да се отбележи изложеното в съдебното заседание твърдение на SOFIA, че разполага със съществени собствени ресурси за установяване на местоположението на авторите, за да им изплати обезщетение за възпроизвеждането и публичното разгласяване на техните произведения в цифров формат. Запитано защо не използва тези ресурси, за да идентифицира авторите, преди да разреши възпроизвеждането и публичното разгласяване на произведенията им, и да получи изричното им предварително съгласие, SOFIA отговаря, че би било твърде трудно да се получи индивидуално съгласие от съответните автори.
(
42
)	Според SOFIA разглежданата национална нормативна уредба не засяга съдържанието на правото на възпроизвеждане и действията, които този прерогатив предполага, а изпълнението на това право благодарение на предоставено правомощие.
(
43
)	Според френското правителство спорният декрет урежда не съдържанието на разглежданите авторски права, а единствено упражняването им при определени условия от страна на лицензирани от министъра на културата дружества за колективно управление. То смята, че упражняването на правата на възпроизвеждане и публично разгласяване от дружество за колективно управление не води до каквото и да било прехвърляне на правото на собственост, а е просто начин за колективно упражняване на тези права.
(
44
)	Присъединявам се към становището на Комисията, според което „френското законодателство, предвиждащо по отношение на изчерпаните книги, че при определени обстоятелства тези права се упражняват от лицензираното дружество, а не от автора, е в пълен разрез с приложимите разпоредби от Директива 2001/29/ЕО“. Курсивът е мой.
(
45
)	Вж. съображение 18 от Директива 2001/29, в което се уточнява, че „[н]астоящата директива не накърнява правилата, които съществуват в държавите членки по отношение на управлението на правата, напр. разширени колективни лицензи“.
(
46
)	Вж. по аналогия решение от 9 февруари 2010 г., Luksan (C‑277/10, EU:C:2012:65, т. 64). Ако обаче се спазва изискването за изрично предварително съгласие, държавите членки могат да определят реда за даване на това съгласие, като изискат например прехвърлянето на правата за използване на авторското право да става писмено. Вж. в този смисъл съображение 30 от Директива 2001/29, съгласно което „[п]равата, посочени в настоящата директива, могат да бъдат прехвърлени, преотстъпени или да бъдат предмет на договорни лицензи, без да се накърнява съответното национално законодателство в областта на авторското право и сродните му права“.
(
47
)	Френското правителство отбелязва, че със Закона относно изчерпаните книги се „цели съхраняването и предоставянето на публично разположение на изчерпаните произведения по ред, който да гарантира възнаграждението на авторите и следователно зачитането на авторското право“. Според германското правителство разглежданата национална нормативна уредба е както в интерес на притежателите на права, така и в общ интерес. От SOFIA уточняват, че „макар една нормативна уредба като разглежданата в главното производство да попада в приложното поле на член 2 от Директива 2001/29 и да е изключение или ограничение, неразрешено с член 5 от директивата, все пак би било подходящо да се установи дали подобна нормативна уредба може да се оправдае с цел от общ интерес, каквото е установяването на справедлив баланс между правото върху интелектуална собственост, защитено с член 17, параграф 2 от [Хартата на основните права на Европейския съюз], от една страна, и свободата на информация, гарантирана с член 11, параграф 1 от същата Харта, от друга страна“.
(
48
)	ОВ L 84, стр. 72.
(
49
)	Вж. член 1 от Директива 2014/26.
(
50
)	Курсивът е мой.
(
51
)	Меморандумът е достъпен само на английски език на уебсайта на Комисията на следния адрес: http://ec.europa.eu/internal_market/copyright/out-of-commerce/index_en.htm.
(
52
)	След подписа на съответните сдружения е написано: „As witnessed by: Michel Barnier, Commissioner for International Market and Services“.
(
53
)	Вж. съображение 4 от Директива 2012/28.
(
54
)	Курсивът е мой.
(
55
)	Курсивът е мой.