62022CC0376
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 8 юни 2023 година (
1
)
Дело C‑376/22
Google Ireland Limited,
Meta Platforms Ireland Limited,
Tik Tok Technology Limited
срещу
Kommunikationsbehörde Austria (Komm Austria),
при участието на:
Bundesministerin für Frauen, Familie, Integration und Medien im Bundeskanzleramt
(Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия)
„Преюдициално запитване — Електронна търговия — Директива 2000/31/ЕО — Услуга на комуникационни платформи — Правна уредба, която задължава доставчиците на такива услуги да установят процедура за проверка за предполагаемо незаконно съдържание — Дерогиране на принципа на страната на произход“
I. Въведение
1.
На 19 октомври 2022 г. законодателят на Съюза приема Регламент (ЕС) 2022/2065 (
2
) (наричан по-нататък „Акт за цифровите услуги“), за да установи хармонизирани правила за безопасна, предсказуема и надеждна онлайн среда, която улеснява иновациите и в която основните права са ефективно защитени (
3
). За тази цел посоченият регламент въвежда редица задължения за доставчиците на т.нар. „посреднически“ услуги по отношение на прозрачното докладване, определянето на звената за контакт и механизмите за уведомяване за незаконно съдържание (
4
). Посоченият регламент по принцип ще започне да се прилага от 17 февруари 2024 г., без да се засяга предварителното му прилагане по отношение на доставчиците на много големи онлайн платформи и на много големи онлайн търсачки (
5
).
2.
До посочения момент правилата, свързани с тези аспекти, няма да са предмет на подобна хармонизация на равнището на Съюза (
6
).
3.
Неотдавна някои държави членки приеха законодателство, с което налагат на доставчиците на услуги на информационното общество, достъпни на тяхна територия, задължения, подобни на описаните по-горе (
7
). Разглежданата в настоящото дело австрийска правна уредба, приета през 2020 г., изглежда, е част от тази тенденция (
8
).
4.
От 2002 г. обаче предоставянето на услугите на информационното общество до голяма степен се урежда от Директива 2000/31/ЕО (
9
).
5.
Всъщност съгласно член 3, параграф 1 от Директива 2000/31 всяка държава членка гарантира, че услугите на информационното общество, които се предоставят от доставчик на услуги, установен на нейна територия (държавата членка на произход), съответстват на националните разпоредби, които са част от „координираната област“, както е определена в член 2, буква з) от тази директива. Принципът, че услугите на информационното общество по принцип трябва да са предмет на правния режим на държавата членка на произход, е наричан „принцип на страната на произход“.
6.
В продължение на тази логика член 3, параграф 2 от Директива 2000/31 забранява по принцип на държавите членки да ограничават свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от друга държава членка. Всъщност държава членка, различна от държавата членка на произход, може да дерогира този принцип само чрез мерки, които са предприети „по отношение на дадена услуга на информационното общество“ и отговарят на условията, посочени в член 3, параграф 4, букви а) и б) от тази директива.
7.
Това е правната уредба, в която се вписва първият преюдициален въпрос, отправен до Съда по настоящото дело. С този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали държава членка може да дерогира свободното предоставяне на услугите на информационното общество, като приеме не само индивидуални и конкретни мерки, но и общи и абстрактни законодателни мерки, отнасящи се до определена категория услуги. По искане на Съда настоящото заключение се ограничава до анализа на този преюдициален въпрос.
8.
Тази проблематика ще продължи да бъде актуална и при действието на Акта за цифровите услуги, тъй като този регламент не отменя нито принципа на страната на произход, нито възможността за дерогиране на този принцип в случаите, предвидени в член 3, параграф 4 от Директива 2000/31 (
10
).
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
9.
Член 2, буква а) от Директива 2000/31 определя понятието „услуги на информационното общество“ чрез препращане към член 1, параграф 1 от Директива (ЕС) 2015/1535 (
11
). Последната директива определя услуга на информационното общество като „каквато и да е услуга, нормално предоставяна срещу възнаграждение, от разстояние, чрез електронно средство и по индивидуална молба на получателя на услугите“.
10.
Член 2, буква з) от Директива 2000/31 определя „координирана[та] област“ като „изисквания, предвидени в правните системи на държавите членки, приложими към доставчиците на услуги на информационното общество или услуги на информационното общество, независимо дали са от общ характер или специално предназначени за тях“.
11.
Член 3 от тази директива, озаглавен „Вътрешен пазар“, гласи следното:
„1.   Всяка държава членка гарантира, че услугите на информационното общество, които се предоставят от доставчика на услуги, който е установен на нейна територия, съответстват на националните разпоредби на съответната държава членка, които са част от координираната област.
2.   Държавите членки не могат, по причини, свързани с координираната област, да ограничават свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от друга държава членка.
3.   Параграфи 1 и 2 не се прилагат за областите, посочени в приложението.
4.   Държавите членки не могат да предприемат мерки за дерогиране от параграф 2 по отношение на дадена услуга на информационното общество, ако са изпълнени следните условия:
a)
мерките трябва да бъдат:
i)
необходими поради една от следните причини:
–
обществен ред, по-специално предотвратяване, разследване, разкриване и съдебно преследване на престъпления, включително защита на непълнолетните и борбата срещу подстрекаване към омраза на расова, сексуална, религиозна основа или на основа националност, и накърняване на човешкото достойнство на отделни лица,
[…]
ii)
предприети срещу услуга на информационното общество, която е в ущърб на целите, посочени в i) или които представляват сериозен риск за накърняването на тези цели;
iii)
пропорционални на тези цели;
б)
преди да се предприемат посочените мерки и без да се засягат съдебните процедури, включително предварителните процесуални действия, извършвани в рамките на следствието, държавата членка е:
–
помолила държавата членка, посочена в параграф 1, да предприеме мерки, и последната не е предприела такива или предприетите мерки са били недостатъчни,
–
нотифицирала Комисията и държавата членка, посочена в параграф 1, за намерението ѝ да предприеме такива мерки.
5.   Държавите членки могат, при спешност, да дерогират условията, предвидени в параграф 4, буква б). В такива случаи мерките се съобщават в най-кратък срок на Комисията и на държавата членка, посочена в параграф 1, като се изтъкват причините, поради които държавата членка счита, че случаят е спешен.
6.   Без да се засяга възможността на държавата членка да взема и прилага въпросните мерки, Комисията проучва съвместимостта на съобщените мерки със законодателството на Общността в най-кратки срокове; когато се направи изводът, че съответната мярка е несъвместима с правото на Общността, Комисията се обръща с молба към съответната държава членка да се въздържа от предприемането на предвидените мерки или спешно да спре прилагането им“.
Б.
Австрийското право
12.
Bundesgesetz über Maßnahmen zum Schutz der Nutzer auf Kommunikationsplattformen (Kommunikationsplattformen-Gesetz) (австрийски федерален закон за мерките за защита на ползвателите на комуникационни платформи) (
12
) (наричан по-нататък „KoPl-G“) е обнародван на 23 декември 2020 г. и влиза в сила на 1 януари 2021 г. От доставчиците на услуги, попадащи в приложното поле на този закон, се очаква да изпълнят наложените им с него задължения най-късно до 31 март 2021 г. (
13
).
13.
Член 1 от KoPl-G гласи:
„(1)   Целта на този закон е да способства за отговорното и прозрачно разглеждане на сигналите на ползвателите относно съдържанието на комуникационните платформи, когато това съдържание е от посочените по-долу видове, и за своевременното обработване на такива сигнали.
(2)   Местните и чуждестранните доставчици на услуги, които предоставят комуникационни платформи (член 2, точка 4) с цел получаване на икономическа печалба, попадат в приложното поле на настоящия закон, освен ако:
1.
броят на регистрираните потребители с право на достъп до комуникационната платформа в Австрия е бил по-малък от средно 100000 души през предходната календарна година и
2.
оборотът, реализиран в Австрия през предходната календарна година от експлоатацията на комуникационната платформа, е под 500000 евро.
[…]
(5)   По искане на доставчика на услуги регулаторният орган установява дали доставчикът попада в приложното поле на този закон.
[…]“.
14.
Член 2, точка 4 от KoPl-G определя „комуникационна платформа“ като „услуга на информационното общество, при която обменът на съобщения или изложения с мисловно съдържание в устна, писмена, звукова или фигуративна форма между потребители и широк кръг от други потребители чрез масово разпространение, представлява основната цел или основна функция“.
15.
Съгласно член 3 от KoPl-G:
„(1)   Доставчиците на услуги установяват ефективна и прозрачна процедура за разглеждане и произнасяне по сигнали за наличие на предполагаемо незаконно съдържание на комуникационната платформа.
[…]
(4)   Освен това доставчиците на услуги гарантират наличието на ефикасна и прозрачна процедура за преразглеждане на техните решения за блокиране или премахване на съдържание, за което е подаден сигнал (параграф 3, точка 1). […]“.
16.
Съгласно член 4, параграф 1 от KoPl-G:
„Доставчиците на услуги са длъжни да изготвят доклад за разглеждането на сигналите за предполагаемо незаконно съдържание всяка година, а за комуникационните платформи с повече от един милион регистрирани потребители — на всеки шест месеца. Докладът се предава на регулаторния орган не по-късно от един месец след края на периода, за който се отнася, и едновременно с това се помества за постоянно на лесно достъпно място на уебсайта на доставчика“.
17.
Член 5 от KoPl-G предвижда:
„(1)   Доставчиците на услуги определят лице, което отговаря на изискванията, предвидени в член 9, параграф 4 от Verwaltungsstrafgesetz 1991 (VStG) (австрийски Закон за административните наказания от 1991 г., BGBl., 52/1991). Това лице:
1.
гарантира спазването на разпоредбите на този закон,
2.
е оправомощено да издава разпореждания, така че да гарантира спазването на разпоредбите на този закон,
3.
има необходимите познания по немски език, за да може да осъществява сътрудничество с административните и съдебните органи,
4.
разполага с необходимите ресурси за изпълнение на функциите си.
[…]
(4)   Доставчикът на услуги определя физическо или юридическо лице, упълномощено да получава административни и съдебни съобщения. […]“.
III. Фактите в главното производство
18.
Жалбоподателите в главното производство, Google Ireland Limited (наричано по-нататък „Google“), Meta Platforms Ireland Limited (наричано по-нататък „Meta Platforms“) и Tik Tok Technology Limited (наричано по-нататък „Tik Tok“), са установени в Ирландия дружества, които предоставят по-специално в Австрия услуги на комуникационни платформи.
19.
След влизане в сила на KoPl-G през 2021 г. жалбоподателите в главното производство искат от компетентния орган Kommunikationsbehörde Austria (австрийски орган за регулиране на съобщенията, наричан по-нататък „KommAustria“) да установи на основание член 1, параграф 5 от този закон, че те не попадат в приложното му поле.
20.
С три решения от 26 март, 31 март и 22 април 2021 г. обаче KommAustria установява, че жалбоподателите в главното производство попадат в приложното поле на KoPl-G, тъй като всеки от тях предоставя комуникационна платформа по смисъла на член 2, точка 4 от този закон.
21.
Жалбоподателите в главното производство обжалват тези решения пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия), който отхвърля жалбите им като неоснователни.
22.
По същество, що се отнася до проблематиката, с която е свързан първият преюдициален въпрос, Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) приема, на първо място, че закрепеният в Директива 2000/31 принцип на страната на произход не е абсолютен и че дадена дерогация може да бъде обоснована, в частност, ако е необходима за целите на поддържането или постигането на високо равнище на защита на определени ценности, като защита на непълнолетните или защита на човешкото достойнство. Според него KoPl-G преследва такива цели. За този съд посоченият закон представлява законовото основание, което дава възможност в случай на чести нарушения да бъдат приети конкретни мерки срещу определени адресати, които са достатъчно индивидуализирани във всеки отделен случай. Посоченият съд обаче изтъква, че установителното производство в случая (все още) не може да доведе до приемането на индивидуални и конкретни мерки срещу жалбоподателите в главното производство, тъй като те са поискали решение с чисто установителна цел, без да са били подтикнати за това от конкретен случай.
23.
На второ място, що се отнася до установената в член 3, параграф 4 от Директива 2000/31 процедура, Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) смята, че не са предприети каквито и да е мерки на основание KoPl-G и че този закон е приет единствено за да създаде законовото основание за приемането на мерки по смисъла на въпросната разпоредба.
24.
В ревизионното производството срещу решенията на Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) жалбоподателите в главното производство поддържат пред Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), запитващата юрисдикция, че този съд неправилно е потвърдил приложимостта на KoPl-G по отношение на експлоатираните от тях платформи. Те твърдят по-специално, от една страна, че тъй като Република Ирландия и Комисията не са били уведомени за приемането на KoPl-G по смисъла на член 3, параграф 4, буква б) и параграф 5 от Директива 2000/31, този закон не можел да им бъде противопоставен, и от друга страна, че наложените с въпросния закон задължения били непропорционални и несъвместими със свободното предоставяне на услуги и с принципа на страната на произход.
25.
Запитващата юрисдикция съединява делата на жалбоподателите в главното производство поради съществуващата между тях фактическа връзка.
26.
Според запитващата юрисдикция е безспорно, че предлаганите по-специално в Австрия услуги от жалбоподателите в главното производство са услуги на информационното общество по смисъла на член 2, буква а) от Директива 2000/31. С оглед на констатациите на Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) запитващата юрисдикция смята, че тези услуги следва да се разглеждат като „комуникационни платформи“ по смисъла на KoPl-G и че жалбоподателите в главното производство отговарят на условията, предвидени в член 1, параграфи 2 и 3 (
14
) от този закон, и поради това попадат в неговия обхват.
27.
Запитващата юрисдикция приема, че на основание KoPl-G ефективно се приемат индивидуални и конкретни актове спрямо доставчик на услуги при неизпълнение от негова страна на наложените му с този закон задължения. Тя обаче смята, че тези задължения, които доставчикът е длъжен да изпълни, без да е необходимо предварително да бъде приет индивидуален и конкретен акт, представляват изисквания, свързани с упражняването на дейността по предоставяне на услуга на информационното общество, и следователно спадат към координираната област по смисъла на член 2, буква з) от Директива 2000/31. Тези изисквания по принцип можели да ограничат свободното предоставяне на услуги на информационното общество, доколкото трябва да бъдат изпълнявани и от доставчиците на услуги, установени на територията на държава членка, различна от Австрия.
28.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че при определени условия член 3, параграф 4 от Директива 2000/31 позволява на държава членка, различна от тази, на чиято територия е установен доставчикът на услуги на информационното общество, да дерогира принципа на страната на произход. С оглед на това тя иска да се установи дали държава членка може да дерогира този принцип, като приеме мярка, която се отнася до категория от услуги на информационното общество, описани общо в зависимост от тяхното естество, като например комуникационните платформи по смисъла на KoPl-G.
29.
По същество запитващата юрисдикция отбелязва, от една страна, че до този момент Съдът е имал възможност да провери дали общи и абстрактни разпоредби могат да бъдат разрешени като мерки по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, поради основания и изисквания, посочени в тази разпоредба. В това отношение тя цитира решения Ker-Optika (
15
), Airbnb Ireland (
16
) и А (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн) (
17
). От друга страна, тя твърди, че в заключението ми по дело Airbnb Ireland (
18
) съм отдал предпочитание на тълкуването, че общите разпоредби не могат да се квалифицират като мерки по смисъла на член 3, параграф 4 от тази директива, и ако ограничават свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от друга държава членка поради причини, свързани с координираната област, те във всички случаи биха били незаконосъобразни с оглед на член 3, параграф 2 от посочената директива.
IV. Преюдициалните въпроси и производството пред Съда
30.
При тези обстоятелства с акт от 24 май 2022 г., постъпил в Съда на 10 юни 2022 г., Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда три преюдициални въпроса. По искане на Съда настоящото заключение се отнася до първия преюдициален въпрос, който гласи следното:
„Трябва ли член 3, параграф 4, буква а), подточка ii) от Директива [2000/31] да се тълкува в смисъл, че под мярка, предприета срещу дадена „услуга на информационното общество“, може да се разбира и законова мярка, която се отнася до дадена общо определена категория услуги на информационното общество (като комуникационните платформи), или наличието на мярка по смисъла на тази разпоредба изисква да е взето решение по отношение на конкретен случай (например за поименно посочена комуникационна платформа)?“.
31.
Писмени становища представят жалбоподателите в главното производство, австрийското, ирландското и полското правителство, както и Комисията. Не е проведено съдебно заседание.
V. Анализ
32.
С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграфи 2 и 4 от Директива 2000/31 трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка може да ограничи свободата на предоставяне на услуги на информационното общество с произход от други държави членки, като приеме законови мерки от общ и абстрактен характер, които се отнасят до дадена общо определена категория от услуги на информационното общество, без тези мерки да се приемат за конкретен случай.
33.
В самото начало трябва да отбележа, че според запитващата юрисдикция е безспорно, че услугите, предоставяни от жалбоподателите в главното производство, по-специално в Австрия, представляват услуги на информационното общество по смисъла на член 2, буква а) от Директива 2000/31. Макар преюдициалното запитване да не съдържа информация, позволяваща на Съда да провери възприетата от запитващата юрисдикция квалификация, тази квалификация все пак не се оспорва от страните. Ето защо изложеният по-нататък анализ се основава на тази предпоставка.
34.
Преди да пристъпя към разглеждане на преюдициалния въпрос (раздел В), най-напред ще представя някои бележки относно австрийската правна уредба, която е в основата на настоящото преюдициално запитване (раздел А), след което ще изложа доводите на страните (раздел Б).
А.
Австрийската правна уредба
35.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до разпоредбите на KoPl-G, които целят да засилят „платформената отговорност“ на доставчиците на комуникационни платформи във връзка с приемането на сигнали от потребителите относно съдържанието на такива платформи (
19
).
36.
Такива доставчици, осъществяващи дейност на територията на Австрия, независимо дали са установени в тази държава членка или в чужбина, по принцип попадат в приложното поле на KoPl-G и поради това са длъжни да изпълняват определени задължения. Последните се отнасят по-специално до: i) въвеждането на система за уведомяване и проверка за предполагаемо незаконно съдържание (
20
), ii) изготвянето на доклад за прозрачност (
21
) и iii) определянето на отговорен координатор и на служител, упълномощен да получава съобщенията (
22
). Доставчиците, попадащи в приложното поле на KoPl-G, са под надзора на KommAustria. При упражняването на този надзор въпросният орган е оправомощен да налага глоби, чийто размер може да достигне до десет милиона евро при нарушение на определени задължения, предвидени в KoPl-G (
23
).
37.
Икономически оператор може да сезира KommAustria с искане за установяване, за да може този орган да се произнесе по въпроса дали операторът попада в приложното поле на KoPl-G. Въпреки това задълженията, които доставчиците трябва да изпълнят, са наложени на икономическите оператори, попадащи в приложното поле на KoPl-G, без да е необходимо предварително да се приема индивидуален и конкретен акт.
Б.
Становищата на страните
38.
Според Google и Tik Tok акт като KoPl-G, който се прилага към цяла категория от доставчици на услуги със седалище в друга държава членка, не представлява мярка, взета по отношение на дадена услуга на информационното общество по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, и следователно не може да бъде обоснована с тази разпоредба. В този ред на мисли Meta Platforms счита, че позволените от посочената разпоредба мерки не могат да включват законодателство, отнасящо се до дадена общо определена категория от услуги на информационното общество.
39.
Комисията посочва, че по принцип държавата членка по местоназначение трябва да определи „как и с какъв акт“ да приеме мярка, дерогираща член 3, параграф 2 от Директива 2000/31. Според тази институция може да става въпрос както за индивидуална мярка, така и за мярка с общо приложение, „при условие че [тя] е достатъчно целенасочена, доколкото от самото начало се прилага ясно към дадена услуга на информационното общество, предоставяна от един или повече доставчици, установени в една или повече други държави членки“. В това отношение Комисията се основава на текста на член 2, буква з) от тази директива, който определя понятието „координирана област“ и включва изисквания от общ характер. Въз основа на тези съображения Комисията заключава, че поради общия им и абстрактен характер предвидените в KoPl-G мерки са диаметрално противоположни на самата същност на принципа на страната на произход, определен в член 3, параграфи 1 и 2 от посочената директива.
40.
Австрийското и ирландското правителство, както и с някои нюанси полското правителство, поддържат съвсем различно тълкуване.
41.
Страните, подкрепящи тълкуването, че законодателните мерки, които се отнасят до общо определена категория от услуги на информационното общество, също могат да представляват „мерки“ по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, изглежда, извеждат различни последици по отношение на свободното предоставяне на такива услуги. Всъщност разбирам позицията на ирландското правителство в смисъл, че ако понятието „мярка“ не обхваща общите законодателни мерки, държавите членки биха имали право свободно да приемат такива общи законодателни мерки и да ограничават свободното предоставяне на услуги на информационното общество, без да трябва да спазват условията, предвидени в член 3, параграф 4 от тази директива. За разлика от това австрийското правителство, изглежда, счита, че подобно тълкуване би попречило на всякаква дерогация от принципа на страната на произход посредством приемането на законодателни мерки.
42.
Според полското правителство, за да може да се приложи член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, разглежданата мярка трябва да представлява ограничение на свободното предоставяне на услуги по смисъла на член 56 ДФЕС. В това отношение, на първо място, като се позовава на решение Airbnb Ireland (
24
), това правителство изтъква, че KoPl-G не ограничава свободното предоставяне на услугите на информационното общество от друга държава членка, тъй като този закон просто изисква установяването на процедури за обработване на сигнали за незаконно съдържание и за публикуване на доклади в тази връзка.
43.
На второ място, полското правителство обръща внимание на връзката между член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, от една страна, и член 14, параграф 3 и член 15, параграф 2 от нея, от друга. Според това правителство член 14, параграф 3 от тази директива трябва да се счита за lex specialis по отношение на принципа на страната на произход. От друга страна, посоченото правителство изтъква, че член 15, параграф 2 от тази директива позволява на държавите членки да установят задължение за доставчиците на услуги на информационното общество за бързо информиране на компетентните публични органи във връзка с извършването на предполагаеми незаконни действия от получателите на техните услуги или във връзка с предоставена от тях информация. Според същото правителство това задължение съответства на задължението за изготвяне и публикуване на доклади за разглеждането на сигналите за незаконно съдържание, предвидено в KoPl-G. Следователно според това правителство, след като разпоредбите на този закон се отнасят до уведомяването и проверката за незаконното съдържание, те попадат в приложното поле на член 14, параграф 3 и на член 15, параграф 2 от Директива 2000/31. Полското правителство изтъква, че поради това разпоредбите на посочения закон следва да се преценяват не в светлината на член 3, параграф 4 от тази директива, а на член 56 ДФЕС.
44.
Едва на трето място, при условие че Съдът не споделя тези разбирания, полското правителство отбелязва, че понятието „мярка“ по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31 може да се разбира и като законодателна мярка, отнасяща се до дадена общо определена категория от услуги на информационното общество.
В.
Преценка
45.
Тъй като полското правителство твърди, от една страна, че преюдициалният въпрос следва да се разгледа не с оглед на член 3, параграфи 2 и 4 от Директива 2000/31, а от гледна точка на член 14, параграф 3 и член 15, параграф 2 от нея, и от друга страна, че предвид съдебната практика относно член 56 ДФЕС KoPl-G не ограничава свободното предоставяне на услугите на информационното общество, поради което не е необходимо да се разглежда член 3, параграф 4 от тази директива, най-напред следва да се анализират доводите на това правителство.
1. По членове 14 и 15 от Директива 2000/31
46.
Член 14, параграф 3 от Директива 2000/31 изглежда относим само ако доставчикът на услугата на информационното общество попада в приложното поле на член 14, параграф 1 от тази директива (
25
). За тази цел дейността на този доставчик трябва да има чисто технически, автоматичен и пасивен характер, което означава, че посоченият доставчик няма нито познания, нито контрол върху пренасяната или съхранявана информация (
26
). Такъв доставчик може да се ползва от освобождаването от отговорност по отношение на съхраняваната информация, когато са изпълнени условията по член 14, параграф 1 от посочената директива.
47.
Тъй като член 14, параграф 3 от Директива 2000/31 предвижда в първата си част, че „[т]ози член не засяга възможността съдебен или административен орган, в съответствие с правните системи на държавите членки, да изисква от доставчика на услуги да прекрати или предотврати нарушение“, в резултат на тази разпоредба доставчик на услуги може да бъде адресат на заповеди, издадени въз основа на националното право на държава членка, дори ако се ползва от освобождаване от отговорност. Подобно на полското правителство смятам, че такива заповеди могат да се приемат от органите на държава членка, различна от тази, на чиято територия е установен доставчикът.
48.
Преюдициалното запитване не съдържа информация, позволяваща да се установи дали жалбоподателите в главното производство попадат в приложното поле на член 14, параграф 1 от Директива 2000/31. Всеки доставчик на услуги, който попада в приложното поле на тази разпоредба, обаче е доставчик на услуга на информационното общество, чиято услуга може да е обект на механизма, установен в член 3 от тази директива. Макар държавите членки да имат право да издават заповеди срещу привилегирован доставчик, който при необходимост може да се възползва от освобождаването, предвидено в член 14, параграф 1 от посочената директива, те следва да бъдат оправомощени да направят това и когато доставчикът не може да се позове на посоченото освобождаване.
49.
Полското правителство обаче разбира втората част на член 14, параграф 3 от Директива 2000/31, съгласно която „[този член не] засяга възможността [държавите членки] да предвидят процедури, които уреждат отстраняване или блокиране на достъпа до информация“, в смисъл че позволява на държавите членки да налагат на доставчик на услуги, установен в държава членка, задължения като предвидените в KoPl-G.
50.
Тази „възможност“ обаче се отнася до производства или действия, свързани с индивидуализирани нарушения, които могат да бъдат предмет на заповедите, посочени в първата част на член 14, параграф 3 от Директива 2000/31. Такъв би бил случаят с предварително производство, в рамките на което лицето, което може да поиска разпореждане срещу доставчика на услуги, трябва, преди да сезира съд, да информира доставчика за нарушението, за да му даде възможност незабавно да преустанови съответното нарушение и да предотврати повторното му извършване (
27
). За разлика от това възможността, запазена за държавите членки във втората част на член 14, параграф 3 от тази директива, не се отнася до налагането на общи задължения, които се уреждат от материалното право и нямат никаква връзка с производство, чийто предмет е заповед относно индивидуализирано нарушение (
28
).
51.
Преюдициалният въпрос обаче се отнася до такива общи задължения и следователно в настоящото дело не се поставя въпросът как прилагането на предвидената във втората част на член 14, параграф 3 от Директива 2000/31 възможност се съчетава с установения в член 3, параграфи 2 и 4 от тази директива механизъм.
52.
По сходни причини член 15, параграф 2 от Директива 2000/31 също не е релевантен за настоящото дело. Всъщност тази разпоредба, изглежда, уточнява границите на забраната за държавите членки да налагат на доставчиците на услуги общо задължение за контрол, предвидена в член 15, параграф 1 от тази директива (
29
). Както се посочва в съображение 47 от нея, тази забрана не се отнася до задълженията за контрол, които са приложими „към конкретен случай“, и по-специално не засяга заповеди на национални органи в съответствие с националното законодателство (
30
).
2. По член 56 ДФЕС
53.
Член 3, параграф 2 от Директива 2000/31 забранява на държавите членки да ограничават свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от друга държава членка. Запитващата юрисдикция посочва, че произтичащите от KoPl-G задължения по принцип могат да ограничат свободата на предоставяне на услуги на информационното общество, доколкото тези задължения трябва да бъдат изпълнени и от доставчиците на услуги, установени на територията на държава членка, различна от Австрия. Полското правителство изтъква, че за да се отговори на въпроса дали произтичащите от KoPl-G задължения представляват „ограничение“ по смисъла на тази разпоредба, е необходимо да се следват съображенията на Съда в контекста на член 56 ДФЕС. Според това правителство в светлината на решение Airbnb Ireland (
31
) следва да се приеме, че KoPl-G не ограничава свободното предоставяне на услуги на информационното общество, по-специално защото този закон не предвижда условия относно предоставянето на услуги от съответните предприятия.
54.
В това отношение, най-напред, съгласно разрешението, възприето от Съда в неговата практика, противопоставимостта на националните мерки в координираната област спрямо услугите от друга държава членка или спрямо доставчика на такива услуги трябва да се преценява с оглед на член 3 от Директива 2000/31, а не от гледна точка на разпоредбите на първичното право (
32
).
55.
По-нататък следва да се отбележи, че противно на твърденията на полското правителство, в решение A (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн) (
33
) Съдът се позовава на съдебната практика по член 56 ДФЕС не за да установи дали националната мярка води до ограничаване на свободното предоставяне на услуги на информационното общество по смисъла на член 3, параграфи 2 и 4 от Директива 2000/31, а след като констатира, че тя води до такова ограничаване (
34
), за да провери дали са изпълнени условията за необходимост и пропорционалност.
56.
Накрая, макар член 3, параграфи 2 и 4 от Директива 2000/31 да се вписва в логиката на член 56 ДФЕС, тази директива не представлява просто припомняне на прогласените в първичното право принципи. Всъщност, както Съдът е изяснил, що се отнася до координираната област, член 3 от посочената директива не допуска, освен в случаите на дерогиране, разрешени при предвидените в параграф 4 от него условия, спрямо доставчика на услуга на електронната търговия да се прилагат по-строги изисквания от предвидените в действащото материално право в държавата членка, в която е установен този доставчик (
35
). От това следва да се направи изводът, че обвързването на предоставянето на услуги с изисквания, които надхвърлят действащите в държавата членка на произход, за да бъдат достъпни на територията на друга държава членка, може да ограничи свободното предоставяне на тези услуги.
57.
При тези условия налагането на задължения на жалбоподателите в главното производство, които, от една страна, не се отнасят до конкретни елементи на незаконно съдържание и информация (
36
), и от друга страна, установяват изисквания в координираната област, които, изглежда, не съответстват на предвидените в правото на държавата членка, на чиято територия са установени, и се отнасят до предоставянето на техните услуги на територията на друга държава членка, би ограничило свободното предоставяне на услуги на информационното общество и поради това би дерогирало член 3, параграф 2 от Директива 2000/31.
58.
Така остава да се определи дали държава членка може да дерогира член 3, параграф 2 от Директива 2000/31, като приеме законодателни мерки от общ и абстрактен характер, отнасящи се до дадена общо определена категория от услуги на информационното общество.
3. По член 3 от Директива 2000/31
а) Предварителни бележки
59.
В заключението ми по дело Airbnb Ireland (
37
), посочено в настоящото преюдициално запитване и в писмените становища на страните, извършеният от мен анализ води до извода, че държава членка, различна от държава членка на произход, може да дерогира от свободното предоставяне на услуги на информационното общество само чрез мерки, приети за „всеки отделен случай“.
60.
Следва да се отбележи, че в това заключение най-напред са припомнени материалноправните условия, предвидени в член 3, параграф 4, буква а) от Директива 2000/31 (
38
), а именно: i) необходимостта от приемане на мярка поради съображения, свързани с обществения ред, опазването на общественото здраве, обществената сигурност или защитата на потребителите, ii) услугата на информационното общество да е в ущърб на една от тези цели или да представлява сериозен риск за накърняването ѝ и iii) пропорционалността на мярката спрямо тази цел.
61.
На второ място, отбелязах, че при липсата на разяснения относно необходимостта от приемане на въпросната мярка и относно евентуална възможност услугата на AIRBNB Ireland да е в ущърб на една от целите, посочени в член 3, параграф 4, буква а), подточка i) от Директива 2000/31, вторият преюдициален въпрос по това дело не може да се разбира по друг начин освен като отнасящ се до възможността да се позволи евентуално на държава членка, различна от държавата членка на произход, служебно и без преценка дали са налице материалноправните условия, да налага на доставчиците на категория от услуги на информационното общество изисквания относно упражняването на професията агент на недвижими имоти. В този контекст, на трето място, изложих редица доводи, за да се приеме, че държава членка, различна от държава членка на произход, може да дерогира от свободното предоставяне на услуги на информационното общество само чрез мерки, приети за „всеки отделен случай“.
62.
В настоящото дело запитващата юрисдикция смята, че наложените от KoPl-G задължения по принцип могат да допринесат за осигуряване на обществения ред и че тя разполага с достатъчно данни, за да определи дали разпоредбите на този закон са необходими за гарантиране на тази цел и дали са пропорционални спрямо нея. Вярно е, че текстът на първия преюдициален въпрос може да наведе на мисълта, че с този въпрос запитващата юрисдикция визира член 3, параграф 4, буква а), подточка ii) от Директива 2000/31, който предвижда материалноправно условие, свързано с това услуга на информационното общество да е в ущърб на дадена цел или да има сериозен риск за това. Запитващата юрисдикция обаче всъщност признава, че има съмнения дали общи и абстрактни разпоредби, налагащи на доставчиците на услуги на информационното общество, определени в зависимост от тяхното естество, общи задължения, които пораждат действие, без да е налице конкретен индивидуален акт, действително могат да представляват мерки по смисъла на член 3, параграф 4 от тази директива. Следователно доводите, които изложих в анализа в заключението ми по дело Airbnb Ireland (
39
), са релевантни и за настоящото дело. В настоящото заключение ще развия тези доводи, като отчета проблематиката, изтъкната от запитващата юрисдикция по настоящото дело, и ще изложа няколко допълнителни довода.
б) Анализ
63.
На първо място, за да не „се размива“ принципът на страната на произход, прогласен в член 3, параграф 1 от Директива 2000/31, член 3, параграф 4 от тази директива би могъл да се разбира като позволяващ на държавите членки, различни от държавата членка на произход, да дерогират този принцип само инцидентно. Да се приеме, че обща и абстрактна разпоредба, която се прилага за всеки доставчик на категория от услуги на информационното общество, може да представлява „мярка“ по смисъла на член 3, параграф 4 от посочената директива, би означавало да се позволи фрагментирането на вътрешния пазар от националните правни уредби.
64.
На второ място, член 3 от Директивата трябва да се тълкува така, че да се гарантира свободата на предоставяне на услуги на информационното общество между държавите членки (
40
). Освен това изключение от общото правило по член 3, параграф 2 от тази директива, каквото е член 3, параграф 4 от нея, трябва да се тълкува стриктно. От тази гледна точка, както следва от съображения 5 и 6 от посочената директива, с нея законодателят на Съюза се стреми да премахне правните бариери за нормалното функциониране на вътрешния пазар, а именно бариерите, които са резултат от различията в законодателството и правната несигурност на националните режими, приложими към тези услуги. Да се разреши прилагането на различни закони по отношение на даден доставчик или неговата услуга би било в противоречие с тази цел.
65.
На трето място, естеството на мярка, с която държава членка по местоназначение може да дерогира принципа на страната на произход, може да се определи с помощта на материалноправните и процесуалните условия, предвидени в член 3, параграф 4, букви а) и б) от Директива 2000/31.
66.
От една страна, мерките, приети на основание член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, се отнасят до дадена услуга, която, както изисква член 3, параграф 4, буква а), подточка ii) от тази директива, е в ущърб на съответната цел или представлява сериозен риск за накърняването на тази цел. При тези условия да се разреши при действието на посочената директива, която се основава на принципите на страната на произход и на контрол при източника на услугите на информационното общество (
41
), на държава членка да ограничи свободното движение на категория от услуги с произход от други държави членки, би поставило под въпрос взаимното доверие между тях (
42
) и би предполагало общо недоверие от всяка друга държава членка по отношение на контрола им върху услугите на информационното общество, предоставяни от установените на нейна територия доставчици. Това е още една причина, за да се приеме, че във всички случаи, попадащи в приложното поле на член 3, параграф 4 от въпросната директива, следва да се пристъпи към разглеждане на обстоятелствата по делото.
67.
От друга страна, тъй като член 3, параграф 4, буква б) от Директива 2000/31 задължава държавата членка по местоназначение да поиска от държавата членка на произход да вземе мерки в областта на услугите на информационното общество, тази разпоредба предполага, че държавата членка, до която е отправено такова искане, може лесно да бъде идентифицирана и е идентифицирана, преди да се приеме мярка по смисъла на член 3, параграф 4 от тази директива. Законодателна мярка от общ и абстрактен характер, която се прилага без разлика за всеки доставчик на дадена категория от услуги, не би съответствала на логиката на процесуалното условие, предвидено в член 3, параграф 4 от посочената директива.
68.
От друга страна, член 3, параграф 4, буква б) от Директива 2000/31 обуславя дерогиращия ефект на приетите на национално равнище мерки от предварителното уведомяване на Комисията за намерението да се предприемат такива мерки. Ако понятието „мярка“ по смисъла на член 3, параграф 4 от тази директива следва да се разбира в смисъл, че включва законодателни мерки от общ и абстрактен характер, които се прилагат без разлика към всеки доставчик на категория от услуги, това би означавало, че член 3, параграф 4, буква б) от посочената директива добавя допълнително уведомление към изискваното от Директива 2015/1535. Всъщност по силата на последната директива държавите членки са длъжни да съобщават на Комисията за изисквания от общ характер, свързани с предприемането и упражняването на дейности за услуги на информационното общество (
43
).
69.
На четвърто място, споделям довода на Комисията, че по принцип държавата членка по местоназначение трябва да определи „как и с какъв акт“ да приеме мярка, дерогираща член 3, параграф 2 от Директива 2000/31. Всъщност системата от източници на правото във всяка държава членка може да приеме различни форми. От тази гледна точка Комисията не изключва възможността да става въпрос за мярка с общо приложение, „при условие че тази мярка е достатъчно целенасочена, доколкото от самото начало се прилага ясно към дадена услуга на информационното общество, предоставяна от един или повече доставчици, установени в една или повече други държави членки“. Поради изложените в точки 63—68 от настоящото заключение причини обаче законодателна мярка от общ и абстрактен характер, която се прилага без разграничение към всеки доставчик на дадена категория от услуги, не отговаря на това условие.
70.
Определението на понятието „координирана област“, съдържащо се в член 2, буква з) от Директива 2000/31, не поставя под въпрос това съображение. Позоваването на изискванията от общ характер в определението на това понятие се отнася не до обхвата на правомощия, които може да използва държавата членка на местоназначение, за да дерогира член 3, параграф 2 от тази директива, а до тези на държавата членка по произход.
71.
Анализът на подготвителните работи по Директива 2000/31 също не поставя под въпрос това съображение. Вярно е, че в предложението за тази директива се посочва, че „Комисията ще отчита в максимална степен необходимостта държавите членки да налагат спазването на правила, които имат за цел да защитят основните интереси на обществото [и] би било […] изключено Комисията да попречи на държава членка да прилага правило, забраняващо получаването на расистки съобщения“ (
44
). Въпреки това, от една страна, не е ясно как в този контекст следва да се разбира позоваването на „[прилагането] на правило, което би забранило получаването [на специфично съдържание]“, тъй като такова прилагане се отнася по-скоро до проблематиката на заповедите по членове 14 и 15 от тази директива, а от друга страна, според същото предложение, изключенията от принципа на страната на произход са допустими „в някои много специфични случаи“.
72.
От съображения за изчерпателност отбелязвам, че тълкуването, според което законодателна мярка от общ и абстрактен характер, която се прилага без разграничение към всеки доставчик на дадена категория от услуги, не представлява „мярка“ по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, е възприето от по-голямата част от авторите в областта на правната теория (
45
). Поддръжниците на противоположното тълкуване посочват, че следва да се вземе предвид сериозната тежест, която борбата с незаконната реч на омразата добавя към тази дискусия. В подкрепа на това тълкуване те изтъкват, че този подход е отзвук от Директива 2000/31, в съображение 10 от която се посочва, че тя трябва да осигури висока степен на защита на целите от общ интерес (
46
). Споделям тези доводи и не изключвам възможността Актът за цифровите услуги да има за цел да отговори на тези опасения. Въпреки това, що се отнася до Директива 2000/31, следва да се отбележи, че съображение 22 от нея гласи, че „[у]слугите на информационното общество трябва да се контролират при източника на дейността, за да се гарантира ефективна защита на целите от обществен интерес […] не само за гражданите на [държавата членка, на чиято територия е установен доставчикът], но и за всички граждани на [Съюза]“.
73.
С оглед на изложеното по-горе смятам, че член 3, параграфи 2 и 4 от Директива 2000/31 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска държава членка да ограничава свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от други държави членки, като приеме законови мерки от общ и абстрактен характер, които се отнасят до дадена общо определена категория от услуги на информационното общество, без тези мерки да се приемат за конкретен случай.
74.
От съображения за изчерпателност трябва да отбележа, че изложените по-горе съображения в никакъв случай не се поставят под въпрос от насоките, изведени от решения Ker-Optika, Airbnb Ireland и A (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн).
в) По решение Ker-Optika
75.
В решение Ker-Optika (
47
) Съдът е приел, че доколкото съдържа забрана за продажба на контактни лещи чрез интернет, разглежданата в това решение национална правна уредба не може да се счита за пропорционална по отношение на целта за защита на общественото здраве по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31. Следователно a contrario този пасаж може да наведе на мисълта, че национална правна уредба като разглежданата в посоченото решение може да представлява „мярка“ по смисъла на тази разпоредба. Позоваването на посочената разпоредба обаче трябва да се тълкува в контекста, в който тя се вписва.
76.
Всъщност запитващата юрисдикция по делото, по което е постановено решение Ker-Optika, иска да се установи дали правото на Съюза допуска национална правна уредба, която разрешава търговията с контактни лещи само в магазини, специализирани в продажбата на медицински средства, и която следователно забранява търговията с тях чрез интернет.
77.
В това решение Съдът е приел, че в рамките на търговията на контактни лещи чрез интернет могат да се разграничат два елемента, а именно самият акт на продажбата и доставката на продукта. След това разграничение Съдът е пристъпил към установяване на разпоредбите на правото на Съюза, приложими към тези два елемента на търговията. Така Съдът е приел, че условията за самия акт на продажба са свързани с Директива 2000/31 (
48
), докато предвид определението на понятието „координирана област“, съдържащо се в тази директива, условията за доставка на продукта са изключени от нея (
49
) и трябва да се преценяват от гледна точка на разпоредбите на първичното право, свързани със свободното движение на стоки (
50
).
78.
На първо място, Съдът е приел, че въведените с националната правна уредба условия за доставка представляват ограничение на свободното движение на стоки и че това ограничение не може да бъде обосновано, тъй като надхвърля необходимото за постигането на целта, на която се позовава в подкрепа на въведеното с нея ограничение (
51
). На второ място, що се отнася до самите условия на продажба, Съдът е постановил, че „по същите съображения“, доколкото тази правна уредба съдържа забрана за продажба на контактни лещи чрез интернет, тя не може да се счита за пропорционална по отношение на целта за защита на общественото здраве по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31 (
52
). Въз основа на това Съдът приема, че членове 34 и 36 ДФЕС, както и тази директива, без обаче да се позовава на конкретни нейни разпоредби, не допускат национална правна уредба, която разрешава търговията с контактни лещи само в специализирани магазини за медицински средства (
53
).
79.
Както обаче следва от заключението на генерален адвокат Mengozzi, представено по това дело (
54
), унгарската правна уредба, която забранява продажбата на контактни лещи чрез интернет, е противопоставена на дружество по унгарското право. Следователно не става въпрос за положение, попадащо в приложното поле на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, а на член 3, параграф 1 от нея.
80.
При тези обстоятелства позоваването на тази разпоредба в решение Ker-Optika (
55
) може да се тълкува по различен начин. Всъщност може да се приеме, че с позоваването на тази разпоредба Съдът е искал да запази възприетия от съда на Съюза наратив, за да оцени условията за доставка с оглед на разпоредбите на първичното право относно свободното движение на стоки, тъй като те се прилагат само в случаи, които са поне потенциално трансгранични. Друго възможно тълкуване е, че изводът на Съда, че Директива 2000/31 не допуска национална правна уредба, която не разрешава търговията с контактни лещи чрез интернет, се отнася до член 9 от тази директива, който също е посочен в това решение (
56
) и предвижда, че държавите членки гарантират, че тяхната правна система позволява сключването на договори по електронен път.
г) По решение Airbnb Ireland
81.
Както отбелязва запитващата юрисдикция, в решение Airbnb Ireland Съдът не се е произнесъл по понятието „мярка“ по смисъла на член 3, параграф 4 от Директива 2000/31. Всъщност, тъй като Френската република не е уведомила за разглеждания по това дело закон, което се изисква от член 3, параграф 4, буква б) от тази директива, Съдът е счел за уместно да приеме единствено, че „във всички случаи“ този закон е неприложим към частноправен субект, „независимо от това дали този закон отговаря на другите предвидени в същата разпоредба условия“ (
57
).
д) По дело А (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн)
82.
Преюдициалният въпрос, поставен по делото, по което е постановено решение А (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн), се отнася до това дали прилагането на национална правна уредба на държавата членка по местоназначение на услуга за онлайн продажба на лекарствени продукти, за които не се изисква лекарско предписание, по отношение на установен в друга държава членка доставчик на тази услуга съответства на правото на Съюза. С този въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали посочената национална правна уредба е съвместима с член 34 ДФЕС, член 85в от Директива 2001/83/ЕО (
58
) и/или член 3 от Директива 2000/31. В решението си Съдът е приел, че преюдициалният въпрос трябва да се анализира от гледна точка на последната директива.
83.
Въпреки че прочитът на това решение може да наведе на мисълта, че на основание член 3, параграф 4 от Директива 2000/31 държава членка може да дерогира свободното предоставяне на услуги, като приеме обща и абстрактна правна уредба, отговорът на Съда не може да се разбира като окончателно решение по съществото на делото, без да се вземат предвид естеството на преюдициалното производство и обхватът на преюдициалното запитване, с което е сезиран Съдът. Всъщност на Съда не е поставен въпросът дали разглежданата национална правна уредба може да представлява „мярка“ по смисъла на член 3, параграф 4 от тази директива. Аналогично, по това дело се изтъква, че въпросната правна уредба не е била нотифицирана в съответствие с член 3, параграф 4, буква б) от посочената директива. Съдът обаче е отговорил на преюдициалния въпрос, като е приел, че следва да се допусне прилагането на посочената правна уредба по отношение на доставчик на услуги, установен в друга държава членка, предвид презумпцията за релевантност, от която се ползват преюдициалните въпроси относно правото на Съюза (
59
).
84.
В същия този контекст е показателно, че диспозитивът на решение А (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн) не се позовава на конкретна разпоредба от Директива 2000/31, въпреки че в преюдициалния въпрос е посочен член 3 от тази директива. Може би още по-важно е обстоятелството, че в това решение Съдът се е позовал и на член 8, параграф 1 от посочената директива (
60
).
85.
В това отношение разглежданата по това дело национална правна уредба и изтъкнатата в нейна подкрепа обосновка могат да наведат на мисълта, че тази правна уредба по същество съдържа професионални правила относно фармацевтите и добрите практики при разпространението на лекарствени продукти в аптеките. В този контекст е важно да се припомни, че член 8, параграф 1 от Директива 2000/31 предвижда, че „[д]ържавите членки гарантират, че ползването на търговски съобщения, които са част от или съставляват услуга на информационното общество, предоставена от член на регламентирана професионална гилдия, е разрешено при спазване на професионалните правила, по-специално по отношение на независимостта, достойнството и честта на професията, професионалната тайна и лоялност към клиентите и други членове на професионалната гилдия“. Подобно на членове 14 и 15 от тази директива, тази разпоредба не е включена в глава I, в която се съдържа член 3, а в глава II от Директивата. Следователно не може да се изключи, че член 8 от Директива 2000/31, подобно на членове 14 и 15 (
61
), се прилага и за държавите членки по местоназначение, които определят кои са регламентираните професионални дейности в техните правни системи и които следователно могат да приемат определени правила относно търговските съобщения, изпращани от лице, упражняващо регламентирана професия, без да се накърнява механизмът по член 3 от тази директива.
86.
С оглед на изложеното поддържам позицията, съдържаща се в точка 73 от настоящото заключение.
VI. Заключение
87.
По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на първия преюдициален въпрос, поставен от Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), по следния начин:
„Член 3, параграфи 2 и 4 от Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска държава членка да ограничава свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от други държави членки, като приеме законови мерки от общ и абстрактен характер, които се отнасят до дадена общо определена категория от услуги на информационното общество, без тези мерки да се приемат за конкретен случай“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 19 октомври 2022 година относно единния пазар на цифрови услуги и за изменение на Директива 2000/31/ЕО (Акт за цифровите услуги) (ОВ L 277, 2022 г., стр. 1).
(
3
)	Вж. член 1 от Акта за цифровите услуги.
(
4
)	За описание на тези задължения, вж. по-специално Wilman, F. The Digital Services Act (DSA) — An Overview. SRN (papers.ssrn.com), 27.XII.2022, p. 7 sq.
(
5
)	Вж. членове 92 и 93 от Акта за цифровите услуги.
(
6
)	Без да се засягат изключенията, предвидени в специални актове, уреждащи тези аспекти, като Директива 2011/93/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно борбата със сексуалното насилие и със сексуалната експлоатация на деца, както и с детската порнография и за замяна на Рамково решение 2004/68/ПВР на Съвета (ОВ L 335, 2011 г., стр. 1 и поправка в ОВ L 18, 2012 г., стр. 7) и Регламент (ЕС) 2021/784 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2021 година относно справянето с разпространението на терористично съдържание онлайн (ОВ L 172, 2021 г., стр. 79).
(
7
)	По-специално Федерална република Германия и Френската република, които са приели съответно Netzwerkdurchsetzungsgesetz (NetzDG, Закон за контрола върху социалните мрежи) от 1 септември 2017 г. (BGBl. 2017 I, стр. 3352), и Loi no 2020‑766, du 24 juin 2020, visant à lutter contre les contenus haineux sur l’internet (Закон № 2020‑766 от 24 юни 2020 г. за борба срещу съдържанието, пораждащо омраза в интернет (JORF № 0156 от 25 юни 2020 г.).
(
8
)	В писменото си становище Европейската комисия посочва, че тази австрийска правна уредба предвижда задължения, които се припокриват с предвидените от Акта за цифровите услуги.
(
9
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия) (ОВ L 178, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257).
(
10
)	Вж. член 2, параграф 3 от Акта за цифровите услуги. От друга страна, макар този регламент да хармонизира напълно някои правила, приложими за посредническите услуги на вътрешния пазар, той все пак вероятно не премахва възможността за дерогация от принципа на страната на произход, закрепен в член 3 от Директива 2000/31, по отношение на аспектите, различни от тези, които са предмет на хармонизираните правила. Вж. съображение 9 от посочения регламент.
(
11
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 9 септември 2015 година установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите регламенти и правила относно услугите на информационното общество (ОВ L 241, 2015 г., стр. 1). В редакцията си преди влизане в сила на Директива 2015/1535 член 2, буква а) от Директива 2000/31 определя „услугите на информационното общество“ като „услуги по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива [98/34/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 година за определяне на процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти (ОВ L 204, 1998 г., стр. 37; Специално издание на български език; 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207]“. След влизане в сила на Директива 2015/1535 по силата на член 10 от нея това позоваване трябва да се разбира като препращане към член 1, параграф 1, буква б) от нея.
(
12
)	BGBl. I, 151/2020.
(
13
)	Член 14 от KoPl-G.
(
14
)	Член 1, параграф 3 от KoPl-G не е цитиран от запитващата юрисдикция. По същество тази разпоредба изключва от приложното поле на този закон доставчиците на комуникационните платформи: 1) които служат единствено за договаряне или продажба на стоки или услуги, както и за търговия с недвижими имоти или за обяви за работа, 2) чиято основна цел е да предоставят услуги с нестопанска цел, и 3) предлаганите от медийните дружества.
(
15
)	Решение от 2 декември 2010 г. (C‑108/09, наричано по-нататък „решение Ker-Optika, EU:C:2010:725).
(
16
)	Решение от 19 декември 2019 г. (C‑390/18, наричано по-нататък „решение Airbnb Ireland, EU:C:2019:1112).
(
17
)	Решение от 1 октомври 2020 г. (C‑649/18, наричано по-нататък „решение A (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн), EU:C:2020:764).
(
18
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, т. 134 и 135.
(
19
)	Вж. член 1 от KoPl-G.
(
20
)	Вж. член 3, параграфи 1 и 4 от KoPl-G.
(
21
)	Вж. член 4, параграф 1 от KoPl-G.
(
22
)	Вж. член 5, параграфи 1 и 4 от KoPl-G.
(
23
)	Вж. член 10 от KoPl-G, който не е възпроизведен в акта за преюдициално запитване.
(
24
)	Решение Airbnb Ireland (т. 42).
(
25
)	Член 14, параграф 1 от Директива 2000/31 предвижда, че „[к]огато се предоставя услуга на информационното общество, която се състои в съхраняване на информация, предоставяна на получателя на услугата, държавите членки гарантират, че доставчикът на услуги не носи отговорност за информацията, съхранена по молба на получателя на услугата, при условие че: а) доставчикът няма сведения за незаконна дейност или информация, а във връзка с искове за щети, не е запознат с факти или обстоятелства, от които да е видна незаконната дейност или информация; или б) доставчикът, при получаването на такива сведения или запознаването с такива факти, действа експедитивно за отстраняването или блокирането на достъпа до информацията“.
(
26
)	Вж. решение от 22 юни 2021 г., YouTube и Cyando (C‑682/18 и C‑683/18, EU:C:2021:503, т. 105).
(
27
)	Вж. решение 22 юни 2021 г., YouTube и Cyando (C‑682/18 и C‑683/18, EU:C:2021:503, т. 131 и 133).
(
28
)	Освен това член 6, параграф 4 от Акта за цифровите услуги, който поема ролята на член 14, параграф 3 от Директива 2000/31, посочва само, че този член „не засяга възможността съдебен или административен орган, в съответствие с правната система на държава членка, да изисква от доставчика на услуги да прекрати или предотврати нарушение“ (като първата част на този член 14, параграф 3), без да възпроизвежда втората част от въпросния член 14, параграф 3 (цитирана в т. 49 от настоящото заключение). От една страна обаче, правилата относно заповедите вече са хармонизирани с този регламент, а от друга страна, във въпросния регламент се посочва, че условията и изискванията във връзка с тези заповеди се прилагат, без да се засягат изискванията на гражданското процесуално право. Вж. член 9, параграф 6 и член 10, параграф 6 от същия регламент.
(
29
)	Член 15, параграф 1 от Директива 2000/31 предвижда, че „[д]ържавите членки не налагат общо задължение на доставчиците при предоставянето на услугите по членове 12, 13 и 14 да контролират информацията, която пренасят или съхраняват, нито общо задължение да търсят активно факти или обстоятелства за незаконна дейност“. Член 15, параграф 2 от тази директива добавя, че „[д]ържавите членки могат да установят задължения за доставчиците на услуги на информационното общество за бързо информиране на компетентните публични органи за предполагаеми незаконни действия или информация, предоставена на получателите на техните услуги, или задължения за предаване на компетентните органи, по тяхно искане, на информация, която позволява идентифицирането на получатели на техните услуги, с които те имат договори за съхраняване на данни“.
(
30
)	Вж. също в този смисъл решение от 3 октомври 2019 г., Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, т. 35), в което Съдът посочва, че „[т]акъв конкретен случай може в частност да е свързан, както в главното производство, с точно определена информация, която съответният доставчик на хостинг услуги съхранява по молба на даден ползвател на социалната му мрежа и чието съдържание е анализирано и преценено от компетентния съд на държавата членка, който вследствие от тази преценка е обявил информацията за незаконна“.
(
31
)	Точка 42 от това решение.
(
32
)	Вж. решение A (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн) (т. 34). Вж. също заключението ми по дело LEA (C‑10/22, EU:C:2023:437, т. 84).
(
33
)	Точка 64 от това решение.
(
34
)	Решение А (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн) (т. 62). Вж. също в този смисъл решение Airbnb Ireland (т. 81 и 82).
(
35
)	Вж. решение от 25 октомври 2011 г., eDate Advertising и др. (C‑509/09 и C‑161/10, EU:C:2011:685, т. 67 и 68).
(
36
)	Вж. точка 47 от настоящото заключение. Вж. също съображение 38 от Акта за цифровите услуги.
(
37
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, т. 135.
(
38
)	Вж. заключението ми по дело Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:336, т. 123—125).
(
39
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, т. 135.
(
40
)	Вж. решение от 25 октомври 2011 г., eDate Advertising и др. (C‑509/09 и C‑161/10, EU:C:2011:685, т. 64).
(
41
)	Вж. съображение 24 от Директива 2000/31.
(
42
)	Вж. съображение 22 от Директива 2000/31.
(
43
)	Вж. член 1, параграф 1, буква д) от Директива 2015/1535. В писменото си становище Комисията посочва, че тя е била уведомена за KoPl-G не на основание на Директива 2000/31, а на Директива 2015/1535, без обаче да изключва възможността държава членка да изпълни с едно уведомление задълженията за нотифициране, предвидени в тези две директиви.
(
44
)	Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета за някои аспекти на електронната търговия на вътрешния пазар, COM(1998) 586 окончателен, ОВ С 30, 1990 г., стр. 34.
(
45
)	Вж. по-специално Crabit, E. La directive sur le commerce électronique: le projet „Méditerranée“ — Revue du droit de l’Union européenne, 2000, № 4, р. 749, и в частност стр. 762, 792; Drexl, J. Mondialisation et société de l’information. Le commerce électronique et la protection des consommateurs. — Revue internationalе de droit économique, 2002, № 2—3, р. 405, и в частност стр. 432 („[държавата членка по местоназначение може] да предприеме индивидуални мерки“); Gkoutzinis, A. Internet Banking and the Law in Europe: Regulation, Financial Integration and Electronic Commerce. Cambridge University Press, Cambridge-New York, 2006, p. 283, и Schulz, W. Regulating Intermediaries to Protect Privacy Online—the Case of the German NetzDG — HIIG Discussion Paper Series, 2018, p. 7 („exemption clause of art. 3 sec. 4 e-Commerce Directive [is] restricted to individual cases and does not allow members states to apply their jurisdiction all together“through the backdoor”“).
(
46
)	Вж. Holznagel, D. Platform Liability for Hate Speech & the Country of Origin Principle: Too Much Internal Market? — Computer Law Review International, 2020, vol. 4, p. 107.
(
47
)	Точка 76 от това решение.
(
48
)	Решение Ker-Optika (т. 28).
(
49
)	Решение Ker-Optika (т. 31).
(
50
)	Решение Ker-Optika (т. 41).
(
51
)	Решение Ker-Optika (т. 75).
(
52
)	Решение Ker-Optika (т. 76).
(
53
)	Решение Ker-Optika (т. 78).
(
54
)	Вж. заключението на генерален адвокат Mengozzi по дело Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:341, т. 21).
(
55
)	Точка 76 от това решение.
(
56
)	Решение Ker-Optika (т. 26).
(
57
)	Решение Airbnb Ireland (т. 99).
(
58
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 6 ноември 2001 година за утвърждаване на кодекс на Общността относно лекарствени продукти за хуманна употреба (ОВ L 311, 2001 г., стр. 67; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 33, стр. 3), изменена с Директива 2004/27/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 г. (ОВ L 136, 2004, г., стр. 34; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 44, стр. 116).
(
59
)	Вж. решение А (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн) (т. 41 и 44).
(
60
)	Вж. решение А (Реклама и продажба на лекарствени продукти онлайн) (т. 66).
(
61
)	Вж. точка 47 от настоящото заключение.