62009CC0399_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi lakkamise ja pärastise jagunemise tagajärjel allkirjastasid kaks liitvabariigi territooriumil tekkinud uut riiki, Tšehhi Vabariik ja Slovaki Vabariik, rahvusvahelise kokkuleppe, et kooskõlastada eri aspekte seoses mõlema riigiga seotud inimeste sotsiaalkindlustushüvitistega. Nimetatud hüvitiste määramisel kohaldatava korra ja pädeva ametiasutuse kindlaksmääramiseks valiti kriteerium, milleks on tööandja asukohariik jagunemise ajal, st 31. detsembril 1992.
2. Selle korra kohaldamine lõi olukorra, kus Tšehhi kodanike suhtes, kes töötasid enne jagunemist tööandja juures, kelle asukoht oli praeguse Slovaki Vabariigi territooriumil, kohaldatakse Slovakkia õigusnorme ja nad kuuluvad Slovakkia sotsiaalkindlustusasutuste pädevusse. See asjaolu on põhjustanud palju kohtuvaidlusi, mis on olnud lähtepunktiks Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praeguseks juba väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt on Slovakkia korrale alluvatel Tšehhi kodanikel sotsiaalhüvitistele juurdepääsu põhiõigusest lähtudes väga lihtsalt öeldes õigus saada Tšehhi ametiasutustelt lisahüvitist, mis katab võimaliku vahe Slovakkia hüvitise ja selle hüvitise vahel, millele neil oleks õigus hüpoteetilisel juhul, kui nad alluksid Tšehhi korrale.
3. Tšehhi valitsus leiab käesoleva eelotsusemenetluse raames esitatud kirjalikes märkustes, et põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu selline praktika rikub liidu õigust. Esiteks on valitsus arvamusel, et see kohtupraktika tingib ühe ja sama sissemakseperioodi topeltarvestamise, mis on vastuolus määrusega nr 1408/71.(2) Teiseks leiab nimetatud valitsus, et lisahüvitist, millele on õigus Tšehhi pensionäridel, antakse valikuliselt kumulatiivse kriteeriumi alusel, mis põhineb kodakondsusel ja elukohal, tingides seeläbi vastuolu määruse nr 1408/71 artiklitega 3 ja 10, tõlgendatuna arvestades EÜ artikliga 39 (praeguse ELTL artikli 45).
4. Nejvyšší správní soud (Tšehhi kõrgeim halduskohus) on esitanud kaks eelotsuse küsimust, mis on aluseks käesolevale kohtuasjale, väljendades samu kahtlusi, mille on tõstatanud Tšehhi valitsus.
5. Selles seisnebki sisuliselt probleem, mis Euroopa Kohtul tuleb käesolevas kohtuasjas lahendada. „Siseriiklik õigusnorm”, mille kehtivuse eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtluse alla seab, tuleneb suisa põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktikast ja lisaks sellele Tšehhi Vabariigis elavate Tšehhi kodanike õigusi laiendavast kohtupraktikast ning seda ajaloolise protsessi raames, kus üks riik jagunes ja seejärel loodi kaks uut riiki. Teisalt oleme vastakuti äärmiselt erilise olukorraga, kus tegu ei ole eraõigusliku isikuga, kes nõuab, et ta arvataks soodustatud isikute hulka, vaid hoopis eraõigusliku isikuga, kes kuulub nimetatud isikute hulka, kuid keda sotsiaalkindlustusasutus tahab nimetatud sooduskohtlemisest ilma jätta. Seega on tegemist nii-öelda äraspidise diskrimineerimise juhtumiga, mille institutsiooniline kontekst on nii konfliktne kui ka delikaatne.
6. Käesolev kohtuasi annab seetõttu võimaluse analüüsida alati keerukat küsimust diskrimineeriva olukorra tagajärgede heastamisest ja juhtumi eripäraseid asjaolusid arvestades täpsemalt käsitleda kaalutlusõigust, mis kohtul kõnealuses kontekstis on.
II. Liidu õiguslik raamistik
7. EÜ artikkel 12 (praegune ELTL artikkel 18) sätestab, et „[i]lma et see piiraks käesolevas lepingus sisalduvate erisätete kohaldamist, on lepingus käsitletud valdkondades keelatud igasugune diskrimineerimine kodakondsuse alusel”.
8. Diskrimineerimiskeeldu näeb eelkõige töötajate suhtes ette EÜ artikkel 39, mis sätestab järgmist:
„1. Tagatakse töötajate liikumisvabadus ühenduse piires.
2. Selline liikumisvabadus nõuab igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate diskrimineerimise kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul.
[…]”
9. EÜ artikkel 42 (praegune ELTL artikkel 48) näeb ette, et Euroopa Parlament ja nõukogu võtavad sotsiaalkindlustuse valdkonnas meetmeid, mis on vajalikud „töötajate liikumisvabaduse tagamiseks; selleks kehtesta[vad nad] korra, millega kindlustatakse võõrtöötajatele ja nende ülalpeetavatele:
a) kõigi eri riikide õigusaktide kohaselt arvessevõetavate perioodide kokkuliitmine, et omandada ja säilitada õigus saada toetust ja arvutada toetuse suurus;
b) toetuse maksmine isikutele, kes elavad liikmesriigi territooriumil.”
10. EÜ artiklis 42 nimetatud meetmed kajastuvad määruses nr 1408/71, mille artiklis 3 sätestatud diskrimineerimiskeelu tingimus on sõnastatud järgmiselt:
„1. Isikutel, kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus, on liikmesriigi õigusaktide alusel samasugused kohustused ja õigus saada samasuguseid hüvesid kui kõnealuse liikmesriigi kodanikul, arvestades käesoleva määruse erisätteid.
[…]
3. Välja arvatud III lisas sätestatud juhul, kohaldatakse artikli 7 lõike 2 punkti c alusel kehtivate sotsiaalkindlustuskonventsioonide sätteid kõigile isikutele, kelle suhtes käesolev määrus on kohaldatav.”
11. Pärast selle sätestamist artikli 4 lõikes 1, et määrust kohaldatakse invaliidsus- ja vanadushüvitiste suhtes, on määruse artiklis 6 sätestatud, et määrus asendab mis tahes sotsiaalkindlustuskonventsiooni, mis on siduv üksnes kahe või enama liikmesriigi suhtes. Ainus erand sellest reeglist on kehtestatud artikli 7 lõikes 2, millega tagatakse, et kohaldatakse „sotsiaalkindlustuskonventsioonide, millega liikmesriigid on ühinenud enne käesoleva määruse kohaldamiskuupäeva, teatud sätteid, tingimusel, et need on hüvitisesaajatele soodsamad või need tulenevad teatud ajaloolistest asjaoludest ja nende mõju on ajaliselt piiratud, ning kui need sätted on loetletud III lisas”.
12. Nimetatud III lisa A osas „Sotsiaalkindlustuskonventsioonide sätted, mida kohaldatakse, olenemata määruse artiklist 6” on punktis 9 lisatud:
„9. Tšehhi Vabariik – Slovakkia
29. oktoobri 1992. aasta sotsiaalkindlustuslepingu artiklid 12, 20 ja 33.”
III. Siseriiklik õiguslik raamistik
13. Tšehhi Vabariigi põhiõiguste ja põhivabaduste harta artiklis 30 on sätestatud, et „kodanikel on vanas eas ja töövõimetuse ning samuti toitja kaotuse korral õigus piisavale materiaalsele kindlustatusele”.
14. Vanadushüvitisi käsitleva seaduse nr 155/1995 Sb. §‑s 28 on sätestatud, et „kindlustatul on õigus vanaduspensionile, kui tal on täitunud vajalik kindlustusperiood ja ta on jõudnud ettenähtud ikka ning kui ta vastab muude käesolevas seaduses sätestatud tingimuste olemasolu korral nendele tingimustele”.
15. 29. oktoobril 1992 Tšehhi Vabariigi ja Slovaki Vabariigi poolt alla kirjutatud rahvusvahelise sotsiaalkindlustuskokkuleppe artiklis 20 on sätestatud, et „enne Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi jagunemise päeva täitunud kindlustusperiood […] loetakse selle osalisriigi kindlustusperioodiks, mille territooriumil oli kodaniku tööandja asukoht Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi jagunemise päeval või viimati enne seda päeva”.
16. Seega kohaldatakse nimetatud kokkuleppe kohaselt nende Tšehhi ja Slovakkia töötajate suhtes, kes elasid Tšehhi territooriumil, kuid töötasid tööandja juures, kelle asukoht oli Slovakkia territooriumil, Slovaki Vabariigi korda ja nad kuuluvad sealsete ametiasutuste pädevuse alla. Seevastu nende Tšehhi ja Slovakkia töötajate suhtes, kes elasid Tšehhi territooriumil ja töötasid Tšehhi territooriumil asuva tööandja juures, kohaldatakse Tšehhi Vabariigi norme ja nad kuuluvad sealsete ametiasutuste pädevuse alla.
17. 25. jaanuari 2005. aasta kohtuotsusega(3) kinnitas Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus juba enne Tšehhi Vabariigi Euroopa Liiduga ühinemist väljakujunenud kohtupraktikat,(4) mille kohaselt võivad Tšehhi kodanikud, kelle suhtes kohaldatakse Slovaki Vabariigi korda ja kes kuuluvad sealsete ametiasutuste pädevuse alla, Tšehhi Vabariigi põhiõiguste ja põhivabaduste harta(5) artikli 30 alusel nõuda lisa pensionihüvitisele, millele neil on õigus 29. oktoobri 1992. aasta kokkuleppe alusel. Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu otsuses on öeldud, et „kui Tšehhi Vabariigi kodanik vastab seaduses sätestatud hüvitise saamise tingimustele ja vastav hüvitis oleks siseriiklike (Tšehhi) õigusnormide kohaselt suurem kui [Tšehhi ja Slovakkia vahelisest] kokkuleppest tulenev hüvitis, tuleb [Tšehhi sotsiaalkindlustusasutusel] tagada pensionimaksed summas, mis vastab siseriiklikest õigusnormidest tulenevale suuremale summale, st ta peab tegema otsuse hüvitada vahe teiselt osalisriigilt saadava pensionisummaga võrreldes, võttes arvesse pensionisummat, mis saadakse vastavalt [Tšehhi ja Slovakkia vahelisele] kokkuleppele selle kokkuleppe teiselt osalisriigilt nii, et selle tagajärjel ei saada topelt kahte üheliigilist pensioni kahelt eri [sotsiaalkindlustusasutuselt]”.
18. Samuti on nimetatud otsuses sätestatud, et Tšehhi sotsiaalkindlustusasutuse tehtavatele maksetele on õigus üksnes isikutel, kellel on nii Tšehhi kodakondsus kui ka elukoht Tšehhi Vabariigi territooriumil.
IV. Asjaolud ja menetlus siseriiklikus kohtus
19. Tšehhi kodanik Marie Landtovà töötas alates 1964. aastast kuni 31. detsembrini 1992 endise Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi territooriumil. Alates viimati nimetatud kuupäevast, mil Tšehhoslovakkia lakkas olemast ja seejärel jagunes, kuni 31. augustini 1993 töötas Marie Landtovà Slovaki Vabariigi territooriumil. Seejärel siirdus ta tööle Tšehhi Vabariiki, kus töötas kuni pensionile jäämiseni.
20. 2002. aastal määras Slovakkia sotsiaalkindlustusasutus Marie Landtovàle osalise invaliidsuspensioni, mis kattis vastavalt Tšehhi ja Slovakkia vahelisele 29. oktoobri 1992. aasta kokkuleppele sissemakseperioodi 1964. aastast kuni 31. augustini 1993.
21. 2006. aastal määras Tšehhi sotsiaalkindlustusamet (edaspidi „CSSA”) Marie Landtovàle vanaduspensioni, mis kattis kindlustusperioodi, mis algas 31. augustil 1993, mil Marie Landtovà asus elama Tšehhi territooriumile. CSSA keeldus sõnaselgelt määramast lisahüvitist, mis on Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktikaga tagatud Tšehhi territooriumil elavatele Tšehhi kodanikele. Seega piirduti haldusotsuses eespool viidatud Tšehhi ja Slovakkia vahelise 29. oktoobri 1992. aasta kokkuleppe artiklis 20 ette nähtud arvutuskriteeriumi range kohaldamisega.
22. CSSA otsuse peale esitati kaebus, mille alusel Praha linnakohus tühistas vaidlustatud otsuse, andes ametiasutusele korralduse järgida põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu eespool viidatud kohtupraktikat. Alama astme kohtu sõnul oli CSSA kohustatud tagama kõikidele Tšehhi territooriumil elavatele Tšehhi kodanikele lisahüvitise, mis katab vahe selle Slovakkia hüvitise summa, millele neil on õigus, ja selle hüvitise summa vahel, millele neil oleks õigus juhul, kui nende suhtes kohaldataks Tšehhi sotsiaalkindlustuskorda. See kehtis Marie Landtovà puhul. Seetõttu järeldas Praha linnakohus, et CSSA poolt Marie Landtovàle määratud vanadushüvitist tuleb suurendada summani, millele tal oleks olnud õigus juhul, kui kogu tema kindlustusperiood kuni 31. detsembrini 1992 oleks täitunud Tšehhi Vabariigi sotsiaalkindlustussüsteemis.
23. CSSA kaebas alama astme kohtu otsuse peale edasi Nejvyšší správní soud’ile, viidates oma nõuete toetuseks määrusele nr 1408/71 ja diskrimineerimiskeelu põhimõttele vastavalt asutamislepingutes esitatud üldisele sõnastusele. Nejvyšší správní soud rahuldas kaebuse, kinnitas CSSA esitatud argumente ja saatis kohtuasja alama astme kohtule tagasi.
24. Asja teistkordsel menetlemisel jäi Praha linnakohus siiski oma esialgse otsuse juurde, jättes kõrvale Nejvyšší správní soud’i tõlgenduse. CSSA kaebas linnakohtu otsuse peale Nejvyšší správní soud’ile uuesti edasi, viidates juba esimeses kaebuses esitatud argumentidele. Uue menetluse raames otsustas Nejvyšší správní soud esitada Euroopa Kohtule käesoleva eelotsusetaotluse.
V. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus
25. 16. oktoobril 2009 registreeriti Euroopa Kohtus Nejvyšší správní soud’i eelotsusetaotlus, milles on esitatud kaks küsimust järgmises sõnastuses:
„1. Kas nõukogu määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes III lisa A osa punkti 6 koostoimes sama määruse artikli 7 lõike 2 punktiga c, millest tulenevalt kohaldatakse jätkuvalt kriteeriumi selle õigusjärglaseks oleva riigi kindlaksmääramiseks, kes on pädev võtma arvesse kindlustusperioodi, mis on töötajal täitunud endise Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi sotsiaalkindlustussüsteemis kuni 31. detsembrini 1992, tuleb tõlgendada nii, et see välistab niisuguse siseriikliku õigusnormi kohaldamise, mille kohaselt Tšehhi sotsiaalkindlustusasutus peab hüvitise saamise õiguse ja hüvitise summa määramise osas täielikult arvesse võtma endise Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi territooriumil kuni 31. detsembrini 1992 täitunud kindlustusperioodi ka siis, kui eespool mainitud kriteeriumi järgi on selle arvessevõtmise pädevus Slovaki Vabariigi sotsiaalkindlustusasutusel?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklit 12 koostoimes määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes artikli 3 lõikega 1 ning artiklitega 10 ja 46 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui endise Tšehhi ja Slovaki Liitvabariigi territooriumil kuni 31. detsembrini 1992 täitunud kindlustusperioodi, mida on Slovaki Vabariigi sotsiaalkindlustussüsteemis juba ühel korral seoses hüvitistega samas ulatuses arvestatud, võetakse vastavalt eespool mainitud siseriiklikule õigusnormile vanadushüvitise saamise õiguse ja selle summa määramisel täielikult arvesse ainult Tšehhi territooriumil elavate Tšehhi Vabariigi kodanike puhul?”
26. Kirjalikud märkused on esitanud Marie Landtovà esindaja, Tšehhi Vabariik ja Slovaki Vabariik ning komisjon.
27. 25. novembril 2010 toimunud kohtuistungil võtsid sõna Tšehhi Vabariigi ja komisjoni esindaja.
VI. Vastuvõetavus
28. Slovaki Vabariik leiab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, sest tegemist on hüpoteetiliste küsimustega. Arvestades et käesolevas kohtuasjas käsitletakse Tšehhi õiguskorra vastavust kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu liidu põhimõttele, leiab Slovaki Vabariik, et Marie Landtovà ei ole väidetava diskrimineerimise ohver, vaid hoopis soodustatud isik. Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktikaga on Tšehhi kodanikele tegelikkuses tagatud vanadushüvitise lisahüvitis, ja see kehtib ka Marie Landtovà puhul. Seetõttu ja Slovakkia valitsuse arvamuse kohaselt oleks siin tõstatatud küsimus otstarbekas üksnes menetluses, mille on algatanud isik, kes ei
saa saada lisahüvitist, millele praegu on õigus isikutel, kes on samasuguses olukorras nagu Marie Landtovà.
29. Euroopa Kohus on paljudel juhtudel otsustanud, et erandjuhtudel võib ta oma pädevuse olemasolu tuvastamiseks uurida konteksti, mille raames on siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitanud. Siseriikliku kohtu eelotsusetaotluse läbivaatamisest võib keelduda ainult siis, kui on ilmselge, et taotletud ühenduse õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui küsimus on hüpoteetiline.(6)
30. Käesoleval juhul see siiski nii ei ole. Ehkki Marie Landtovà on kahtlusi tekitanud õigusnormi kohaselt soodustatud isik ja mitte vastupidi, tuleb meelde tuletada, et normi, millel tema nõue põhineb, on tõsiselt vaidlustanud nii CSSA kui ka Nejvyšší správní soud. Käesolevas kohtuvaidluses ei ole tegemist õigussubjektiga, kelle kohtus esitatud nõue on abstraktne, või kohtuga, kel on kahtlusi seoses õigusküsimustega, millel ei ole konkreetse kohtuasja asjaoludega seost. Otse vastupidi, eelotsusetaotluse ajendiks oleva menetluse aluseks on teistkordne apellatsioonkaebus, mis tuleneb kahe Tšehhi kohtu lahkarvamusest, millest annavad tunnistust kolm üksteisest erinevat kohtuotsust ning mille taustaks on põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu väljakujunenud ja, nagu näha, üldse mitte üksmeelselt aktsepteeritud kohtupraktika. On selge, et Nejvyšší správní soud esitas eelotsusetaotluse eesmärgiga lahendada õigusküsimus, mis on põhjustanud Marie Lantovà ja Tšehhi ametiasutuste vahel pika kohtumenetluse, ning lisaks võib põhjendatult arvata, et see ei ole ainus seda probleemistikku käsitlev menetlus.
31. Sellest peaks piisama, et lükata ümber väide käesoleva kohtuasja hüpoteetilisuse kohta, vaatamata järeldustele, mis tuleb teha erakordsest viisist, kuidas käesolev eelotsusetaotlus on Euroopa Kohtusse jõudnud.
VII. Esimene eelotsuse küsimus
32. Esimene Nejvyšší správní soudi esitatud küsimus käsitleb Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktika vastavust määrusele nr 1408/71. Eelkõige kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas lisahüvitise määramine sotsiaalkindlustushüvitise saajale tuleneb ühe ja sama sissemakseperioodi topeltarvestamisest selles tähenduses, mis on määruse nr 1408/71 artikli 46 lõike 2 kohaselt keelatud.
33. Nimetatud säte näeb ette arvutusmeetodi, mis põhineb hüvitise kogusumma proportsionaalsel arvutamisel vastavalt erinevatele sotsiaalkindlustusskeemidele, mida on hüvitise saaja suhtes kohaldatud tema sissemaksete tegemise aastate jooksul. Selleks et vältida koguhüvitise üle- või alahindamist, näeb nimetatud säte ette iga sissemakseperioodi proportsionaalse arvesse võtmise igas liikmesriigis, ilma et ühte ja sama perioodi saaks ühtaegu arvesse võtta vastavalt kahele või enamale siseriiklikule süsteemile. Mitme skeemi kohaldamine ühe sissemakseperioodi jooksul võimaldab ilmselgelt objektiivset proportsionaalset arvutamist.
34. Tšehhi Vabariik leiab, et Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus kohustab CSSA–d sellega, et tagab Tšehhi territooriumil elavatele Tšehhi kodanikele lisahüvitise, mis võimaldab katta vahe Slovakkia ja Tšehhi hüvitiste vahel, arvestama topelt ühte ja sama sissemakseperioodi, mis on vastuolus määruse nr 1408/71 artikli 46 lõikega 2. Lisaks sellele muudaks kõnealune lisahüvitis tema arvates eeskirja, mille näeb ette Tšehhi ja Slovakkia vahelise 29. oktoobri 1992. aasta kokkuleppe artikkel 20, mis määrab kindlaks sotsiaalkindlustushüvitiste valdkonnas kohaldatava korra ja pädevuse. Nimetatud kokkuleppe kohaldatavust kinnitab määruse nr 1408/71 III lisa A osa selle artikli 7 alusel. Seega muudab põhiseaduslikkuse järelevalve kohus tema väitel summat, millele on hüvitisesaajal õigus tulenevalt Tšehhi ja Slovakkia vahelisest kokkuleppest (sest antakse õigus lisahüvitisele, mis suurendab lõppsummat), ning samuti pädevuskriteeriumi (sest sellise juhtumi korral nagu käesolev, kus Slovakkia ametiasutused on pädevad hüvitist määrama, saavad ainult Tšehhi ametiasutused määrata lisahüvitise).
35. Ehkki sõnastus, mida Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus kasutab, võib viia mõttele, et vaidlusalune lisahüvitis muudab määruse nr 1408/71 artikli 46 lõikega 2 ettenähtud arvutusmeetodit, on põhjustel, mille kohe esitan, kindel, et see nii ei ole.
36. Kõigepealt tuleb vormilisest küljest märkida, et lisahüvitis, millele on õigus Tšehhi territooriumil elavatel Tšehhi kodanikel, ei ole hüvitis, mis arvutatakse üldise hüvitise määramise ajal, vaid pärast seda. See tähendab, et sellise hüvitise saaja, mille suhtes kohaldatakse määrust nr 1408/71 ja Tšehhi ja Slovakkia vahelist kokkulepet, peab esiteks pöörduma nimetatud õigusaktis kindlaksmääratud ametiasutuste poole, kes arvutavad selle õigusakti sätete alusel vastava summa. Pärast selle toimingu tegemist tuleb arvesse võimalik õigus lisahüvitisele tingimustel, mis on ette nähtud Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktikaga. Seega on tegemist lisahüvitisega kitsas mõttes, hüvitise summa korrektsiooniga
ülespoole, kui nii võib öelda, mille eesmärk ei ole muuta arvutusmeetodit, vaid hüvitisesaaja õiguslikku olukorda. Pealegi ei määrata lisahüvitist automaatselt, vaid huvitatud isiku taotlusel, sest tegemist on üldise hüvitise juurde kuuluva lisaõigusega.
37. Sellisest vaatepunktist ei ole vaidlusalune kohtupraktika Tšehhi ja Slovakkia vahelise kokkuleppe eeskirjadega vastuolus, sest neid kohaldatakse terviklikult. Lisahüvitise mõju ei sea kahtluse alla ei Tšehhi ja Slovakkia vahelises kokkuleppes määratud kohaldatavat korda ega ka ametiasutuste pädevust, vaid võimaldab pärast kokkuleppe kohaldamist nõuda teiselt sotsiaalkindlustusasutuselt üldisele hüvitisele lisanduvat lisahüvitist. Pealegi tähendaks vastupidine lahendus liidu õiguse kohaldamisest tulenevat hüvitise vähenemist, mis oleks Euroopa Kohtu praktikaga arvestades vaevalt vastuvõetav.(7) Seetõttu leian, et Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktika ei ole vastuolus määruse nr 1408/71 artikliga 45 ettenähtud hüvitiste määramise korraga ega Tšehhi ja Slovakkia vahelise kokkuleppe korraga. Vastupidi, lisahüvitis, millele võib olla õigus Tšehhi territooriumil elavatel Tšehhi kodanikel, kujutab endast täiendavat sissetulekut, mis ei mõjuta eespool nimetatud normide kohaldamist.
38. Sellest tulenevalt ja lähtuvalt äsja esitatud põhjendustest leian, et määrust nr 1408/1971 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik kohtupraktika, mille kohaselt peab sotsiaalkindlustusasutus määrama lisahüvitise selle riigi territooriumil elavatele kodanikele, kes seda taotlevad, ning mille suurus vastab nende hüvitiste vahele, millele neil on õigus teises liikmesriigis ja millele neil oleks õigus nende kodakondsusjärgses liikmesriigis.
VIII. Teine eelotsuse küsimus
39. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kokkuvõttes teada saada, kas Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu eespool viidatud kohtupraktika on kooskõlas kodakondsuse ja elukoha alusel diskrimineerimise keelu liidu põhimõttega. Ehkki vaidlusalune lisahüvitis ei tingi ühe ja sama sissemakseperioodi topeltarvestamist, on seis selline, nagu eespool on märgitud, et Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktika, mis on lisahüvitise aluseks, piirab selle isikulist kohaldamisala Tšehhi territooriumil elavate Tšehhi kodanikega. Seega on tegemist lisahüvitisega, mida saavad üksnes need Tšehhi kodakondsusega isikud, kes lisaks elavad Tšehhi territooriumil, ning kõik ülejäänud liidu kodanikud seda ei saa.
40. Esmalt käsitlen järjestikku kahte vaatepunkti, mis toetavad diskrimineeriva kohtlemise olemasolu, ning etteütlevalt märgin, et jõuan järeldusele, et keelatud diskrimineerimine esineb. Seejärel käsitlen selleks, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule otstarbekas vastus, kaudset, kuid vältimatut küsimust, mis on seotud nimetatud kohtu kaalutlusõigusega Euroopa Kohtu võimalikust vastusest järelduste tegemisel.
41. Nagu edaspidisest nähtub, tekitab asjaolu, et lisahüvitist antakse üksnes teatava kodakondsusega isikutele, küsimusi seoses selle kooskõlaga määruse nr 1408/71 artikliga 3, tõlgendatuna arvestades EÜ artikliga 39. Juhul kui diskrimineerimine leiab kinnitust, tuleks lisahüvitis tunnistada liidu õigusega vastuolus olevaks. Käesoleva kohtuasja kontekst nõuab siiski täiendavate täpsustuste tegemist. Lisahüvitise aluseks on põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktika, milles omakorda on tõlgendatud põhiõigust laiendades õiguse kaitse ulatust. Euroopa Kohtu antavas vastuses ei saa sellest asjaolust mööda vaadata ja seetõttu soovitan vastust, mis lähtub käesoleva kohtuasja kontekstist ja võtab arvesse eelkõige vähendavat mõju, mis oleks Marie Landtovà õiguslikule olukorrale Euroopa Kohtu sellisel vastusel, nagu on eespool soovitatud.
A. Väidetav diskrimineerimine
42. Tšehhi valitsus, Slovakkia valitsus ja komisjon on ühisel arvamusel selles suhtes, et käesolevas kohtuasjas käsitletavaga sarnane lisahüvitis, mida antakse üksnes Tšehhi territooriumil elavatele Tšehhi kodanikele, on vastuolus liidu diskrimineerimiskeelu põhimõttega. Otsesemalt toetuvad nad oma seisukohas määruse nr 1408/71 artiklitele 3 ja 10, mis kehtestavad võrdse kohtlemise põhimõtte sotsiaalkindlustuse valdkonnas, tõlgendatuna lähtuvalt EÜ artiklist 39, millega keelatakse igasugune töötajate vaba liikumise diskrimineeriv takistamine.
43. Etteheidetav diskrimineerimine on nende väitel kahekordne: Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktika kehtestab lisahüvitise saamise kumulatiivse tingimusena Tšehhi kodakondsuse ja Tšehhi territooriumil elamise nõude. Nagu edaspidisest nähtub, on mõlemad tingimused, ehkki nende suhtes kohaldatakse eri eeskirju, ühtviisi vastuolus liidu õigusega.
1. Diskrimineerimine kodakondsuse alusel
44. Määruse nr 1408/71 artikli 3 kohaselt on isikutel, kelle suhtes on kohaldatav nimetatud määrus, liikmesriigi õigusaktide alusel õigus saada samasuguseid hüvesid kui kõnealuse liikmesriigi kodanikul. Kokkuvõttes on tegemist kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeldu ette nägeva sättega, millega täpsustatakse sotsiaalkindlustuse valdkonnas EÜ artiklis 39 juba väljendatud mõtet. See eeskiri tähendab, nagu komisjon on õigesti märkinud, et liikmesriigid ei või võtta meetmeid, millega tehakse põhjendamatult vahet liidu kodanike vahel. Seega ei ole küsimus igasuguse kodakondsuse alusel diskrimineerimise takistamises, vaid üksnes konkreetselt õigustamata diskrimineerimise takistamises.(8)
45. Kõigepealt tuleb nentida, et vaidlusaluse lisahüvitise näol on tegemist üksnes Tšehhi kodanikele makstava hüvitisega. Seega on arutamisel selgelt diskrimineeriv meede. Järgmiseks tuleb otsustada, kas erinev kohtlemine on objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud. Selles punktis ja hoolimata sellest, et diskrimineerimine kodakondsuse alusel on oma olemusest tulenevalt põhjendatav üksnes väga erakordsetel asjaoludel, ei ole põhikohtuasja pooled ega ka Slovakkia valitsus ja komisjon esitanud asjakohaseid väiteid ei poolt ega vastu. Üksnes komisjon on teinud jõupingutusi, et analüüsida lisahüvitise saajale esitatava kodakondsuse tingimuse diskrimineerivat olemust, ning tema argumendid piirduvad sedastusega, et meede ei ole põhjendatud.
46. Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktika näib kodakondsuse tingimuse puhul tuginevat Tšehhi Vabariigi põhiõiguste ja põhivabaduste harta artikli 30 sõnastusele, mis viitab üksnes „kodanikele”. Sellisest sõnastusest tulenevalt on põhiõigus saada sotsiaalkindlustushüvitisi väidetavalt vaid Tšehhi kodanikel; sellega põhjendatakse, miks üksnes kodanikel on õigus vaidlustatud lisahüvitisele, mille õiguslik alus on nimetatud säte. Kõnealuse kohtupraktika vahetu õiguslik tagajärg ei seisne seega muus, kui kodakondsuse alusel diskrimineerimise ette nägemises, mis on liidu õiguse kohaselt lubatav üksnes konkreetselt põhjendatud juhtudel. Põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu grammatiline tõlgendus, mis põhineb Tšehhi hartal, ei näi vähemalt liidu õiguse seisukohast olevat piisavalt oluline, et põhjendada sellist erinevat kohtlemist, nagu see, mille üle otsustatakse käesolevas kohtuasjas.
47. Seetõttu ja menetluse käigus esitatud muude argumentide puudumisel olen seisukohal, et käesolevas asjas vaidlustatud lisahüvitisele antud subjektiivne ulatus kujutab endast diskrimineerimist, millel puudub objektiivne ja mõistlik põhjendus.
2. Diskrimineerimine elukoha alusel
48. Nagu eespool on märgitud, peavad vaidlusaluse lisahüvitise saajad täitma lisatingimuse: omama alalist elukohta Tšehhi Vabariigi territooriumil. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib ka, kas nimetatud teine tingimus on kooskõlas liidu diskrimineerimiskeelu põhimõttega.
49. Erinevalt kodakondsuse tingimusest allutab liidu õigus elukoha tingimused teistsugustele eeskirjadele. Määruse nr 1408/71 artikkel 10 loomulikult keelab liikmesriikidel siduda sotsiaalkindlustushüvitise määramine selle saaja elukohaga oma territooriumil. Kuid nii teiseses õiguses kui ka Euroopa Kohtu praktikas on elukoha tingimusi käsitletud paindlikumalt kui kodakondsuse tingimusi. Teisalt erineb käsitlusviis olenevalt hüvitise liigist.(9) Määruse nr 1408/71 artiklis 10 on kõigepealt välja toodud, et välja arvatud juhul, kui määruses on sätestatud teisiti, kohaldatakse elukohaga seotud tingimuste keeldu rahaliste invaliidsus-, vanadus- või toitjakaotushüvitiste, tööõnnetus- ja kutsehaiguspensionide ning matusetoetuste suhtes. Kui Euroopa Kohus on tegelnud elukohaga seotud tingimustega, mida kohaldatakse muude, viidatud artiklis 10 nimetamata hüvitiste, näiteks mitteosamakseliste hüvitiste suhtes, on aluseks võetud õiguslik raamistik ja kontrolli intensiivsus muutunud.
50. Käesolevas kohtuasjas kujutab vaidlusalune lisahüvitis endast hüvitist määruse nr 1408/71 tähenduses, sest esiteks antakse seda hüvitisesaajatele õigusnormides kindlaksmääratud olukorra alusel, jättes kõrvale isiklike vajaduste mis tahes hindamise individuaalselt ja kaalutlusõigust kasutades, ning teiseks viidatakse ühele nimetatud määruse artikli 4 lõikes 1 sõnaselgelt nimetatud riskidest: vanadusele. Just see on üks artiklis 10 nimetatud riskidest, millega seoses on keelatud elukohaga seotud tingimused artiklis loetletud hüvitiste puhul.
51. Eespool esitatud argumentide põhjal tuleb kinnitada, et elukohaga seotud tingimus, mis on kehtestatud Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktikaga, kujutab endast diskrimineerivat meedet, mis saab olla õiguspärane üksnes objektiivse ja mõistliku põhjenduse korral. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 45 ja 46, ei ole menetluse käigus siiski esitatud ühtki väidet meetme õigustamiseks. Veelgi enam – elukohaga seotud tingimuse puhul on olemasolevad argumendid veelgi nõrgemad. Pealegi ei ole kohtuasja toimikus selgitatud argumente, mis on viinud Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu oma kohtupraktikas sellise tõlgenduseni.
52. Seetõttu leian menetluse käigus esitatud põhjenduste puudumisel ja asjaolude tõttu, millega seoses on elukohaga seotud tingimus kehtestatud, et käesolevas asjas vaidlustatud lisahüvitis kujutab endast diskrimineerivat meedet, millel puudub objektiivne ja mõistlik põhjendus.
B. Milline mõju on liidu diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumise tuvastamisel eelotsusetaotluse esitanud kohtu tehtavale otsusele
53. Vastus, mille soovitan Euroopa Kohtul praeguse seisuga teisele küsimusele anda, oleks puudulik, kui sellele ei järgneks mõned täpsustused, mis tulenevad käesoleva kohtuasja äärmiselt eripärasest kontekstist.
54. Kõigepealt ja sissejuhatavalt tuleb märkida, et nagu juba eespool on märgitud, on kohtuasja lähtepunkt Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu praktikas, mis on seotud sotsiaalkindlustushüvitiste põhiõiguse tõlgendamisega. Kõnealuse kohtupraktika eesmärk oli heastada praktilisi tagajärgi, mis tulenesid 1992. aasta Tšehhi ja Slovakkia vahelisest kokkuleppest, mille sõnastuse kohaselt kohaldatakse Tšehhi kodanike suhtes, kes töötasid riikide jagunemise ajal Slovakkia tööandja juures, Slovaki Vabariigi korda ja nad kuuluvad sealsete sotsiaalkindlustusasutuste pädevuse alla. Majanduslikult ebasoodsam olukord võrreldes teiste Tšehhi kodanikega, kelle suhtes kohaldatakse Tšehhi korda ja kes kuuluvad Tšehhi ametiasutuste pädevuse alla, oli nähtavasti ilmne, mis põhjendab ehk Tšehhi Vabariigi põhiõiguste ja põhivabaduste harta artikli 30 ulatuse tõlgendust, mis sellist olukorda leevendaks. Lahendus, milleni Tšehhi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus jõudis, oli tingitud ka rahvusvahelise kokkuleppe, juba korduvalt mainitud Tšehhi ja Slovakkia vahelise kokkuleppe olemasolust. Lisahüvitis, mille saamise õigust lõpuks tunnustati, tulenes seega tõlgenduslikust kompromissist põhiõiguse tagamise ja Tšehhi Vabariigi rahvusvaheliste kohustuste täitmise vahel.
55. Nüüd käsitletav probleem tuleneb siiski otseselt klassikalisest dilemmast, mille põhjustavad diskrimineerivaks tunnistatud normid. Normatiivse olukorra ennistamine vastavalt võrdsuse põhimõttele või diskrimineerimiskeelule ühe õiguskorra raames võib olla otseselt selle kohtu ülesanne, kes vastutab normi kontrollimise eest.(10) Viimane võib toimida, ja selles seisnebki dilemma, kas võrdsustades „ülespoole”, seega laiendades soodsamat olukorda kõigile, või võrdsustades „allapoole”, seega tühistades selle kõigi jaoks. Kindlasti võib see siseriiklikus kontekstis põhimõtteliselt tuleneda ka seadusandja sekkumisest, kes kehtestab „uue”, st kahest eelmisest võimalusest erineva normi, milles arvestatakse diskrimineerimiskeeluga.
56. ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusetaotlus käsitleb siiski liidu õiguse tõlgendamist või kehtivust, mistõttu võrdsuse põhimõtte tegelik taaskehtestamine liikmesriigi õiguskorras Euroopa Kohtu määratletud ulatuses on vastavalt asjaoludele kas liikmesriigi kohtute või vajaduse korral seadusandja kohustus. Kuid igal juhul on küsimuse lähtepunktiks konkreetne vaidlus, mis on küsimuse esitamise ajendiks ja mille kohta peab Euroopa Kohus andma kuidagi tarviliku vastuse. Põhimõtteliselt peaks küsimusele antaval vastusel seega olema mõju, mis määrab kohtu hiljem tehtava otsuse.
57. Käesoleva kohtuasja keerukust on juba väljend anud Slovaki Vabariigi vastuväide asja hüpoteetilise olemuse kohta, mille ma soovitasin siiski tagasi lükata.
58. Loomulikult on minu soovitataval vastusel, mis tunnistab vaidlusaluse õigusnormi diskrimineerivaks, igal juhul üldine mõju liikmesriigi õiguskorrale. Just selle õiguskorra raames ja asjakohaseks peetava menetluse kaudu tuleb lõpetada normatiivne olukord, mis on tunnistatud diskrimineerivaks. See, kas sekkuvad vaid kohtud, seadusandja või isegi põhiseaduslikkuse järelevalve kohus, ei ole küsimus, mis käesoleval juhul kuuluks eelotsusetaotluse esitanud kohtule antava vastuse juurde.
59. Olulised on aga ka vahetud tagajärjed, mis on Euroopa Kohtu vastusel eelotsuse küsimuse ajendiks oleva kohtuvaidluse lahendile, millest sõltub see, kas liidu kodanik saab saada teatavat vanadushüvitist, mis, kui võtta arvesse siseriikliku põhiseaduslikkuse järelevalve kohtu põhjendusi, mis on käsitletava õigusnormi kohtupraktikapõhise loomise lähtepunktiks, võib olla seotud inimväärse elatusmiinimumiga. Liidu õigus põhineb hulgal väärtustel, mis on selle suunanäitajaks ja lähtepunktiks ning millel on mõjujõud, mis võib mõjutada liidu institutsioonide ja eelkõige liidu kohtute otsuseid.(11)
60. Nagu olen märkinud, on vastusel, mille soovitan anda teisele esitatud küsimusele, seetõttu üldine ja vahetu mõju liikmesriigi õiguskorrale. Leian siiski, et selle vastuse otseseks tagajärjeks ei saa olla Tšehhi sotsiaalkindlustusasutuse nõude rahuldamine. Tuleb tähele panna, et ma ei soovita otseselt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldaks kohtuasjas õigusnormi, mille ma väidan samal ajal olevat diskrimineeriva. Ma soovitan hoopis seda, et käesoleva eelotsusetaotluse suguse taotluse erakordsete asjaolude korral ei või siseriiklik kohus mõista oma küsimusele antavat vastust nii, et see on piisav CSSA nõude rahuldamise põhjendamiseks.
61. Liidu õiguskord lähtub ju, nagu eespool on märgitud, väärtustest, mis on piisavalt kesksel positsioonil selleks, et välistada äsjakirjeldatud tagajärjed. Loomulikult ei saa ka väita, et Euroopa Kohus ei lähtuks juba ammu nendest väärtustest võrdsuse põhimõtte taaskehtestamise konkreetses kontekstis.
62. Pigem vastupidi, Euroopa Kohtu praktika pakub selles osas kindlaid juhtnööre.
63. Nii on soolise võrdõiguslikkuse poliitika pakkunud Euroopa Kohtule võimaluse analüüsida tagajärgi, mille toob kaasa diskrimineerimise heastamine. Soolise võrdõiguslikkuse direktiive, täpsemalt sotsiaalkindlustuse valdkonnas käsitlevas kohtuasjas Federatie Nederlandse Vakbeweging tehtud otsuses(12) kinnitas Euroopa Kohus, et naistel, keda on koheldud diskrimineerivalt, on õigus „samasugusele kohtlemisele ja sellele, et nende suhtes kohaldatakse samasuguses olukorras olevate meeste suhtes kohaldatavat korda, mis [direktiivi] rakendamata jätmise korral on ainus kehtiv lähtepunkt”.(13) See lahend, mis tehti olukorras, kus riik ei olnud võtnud meetmeid direktiivi ülevõtmiseks, kohustas siseriiklikku kohust heastama diskrimineerimine konkreetsel moel: võrdsustades naise soodustatud isikutega. Hiljem laiendas Euroopa Kohus sama kohtupraktikat olukordadele, kus vaidlustati kaudne, samuti sooline diskrimineerimine. Nii rõhutati kohtuasjas Ruzius-Wilbrink(14), et sarnaselt otsese diskrimineerimise olukorraga on „ebasoodsas olukorras olevatel isikutel, nii meestel kui ka naistel, kaudse diskrimineerimise korral […] õigus sellele, et nende suhtes kohaldatakse samasugust korda, nagu soodustatud isikute suhtes ”.(15)
64. Tuleb rõhutada, et viidatud kohtupraktikale anti 1991. aastal märkimisväärne tõuge, mis ei tulenenud üksnes võrdse kohtlemise direktiividest, vaid ka asutamislepingust. Samas on Euroopa Kohus loonud suunised, mida peab järgima põhikohtuasja menetlev siseriiklik kohus. Kohtuotsuses Nimz sedastati, et diskrimineerimise ohvri olukord tuleb võrdsustada soodustatud isiku olukorraga, sellise juhtumi puhul, mis käsitles EÜ artiklit 141 (praegu ELTL artikkel 157), ning seejärel lisati, et liidu õigusnormide kohaldamise ülesandega siseriiklikul kohtul „on kohustus tagada nende meetmete täielik õigusmõju, jättes omal algatusel vajaduse korral kohaldamata nendega vastuolus oleva mis tahes siseriikliku õigusnormi, ilma et ta peaks taotlema või ootama viimase kõrvaldamist seadusandlikul teel või mis tahes muu põhiseadusliku menetluse abil”.(16)
65. Viimati esitatud seisukoht kujutab endast praeguseks kindlat ja väljakujunenud kohtupraktikat.(17) Selle võib lühidalt kokku võtta järgmiselt: kui kohus otsustab, et siseriiklik meede rikub soo alusel diskrimineerimise keelu liidu põhimõtet, on ta kohustatud laiendama õiguslikku olukorda, mis kehtib soodustatud isikute suhtes, nendele, kes kannatavad ebavõrdse kohtlemise all. Mitte miski ei takista asjaomasel riigil seda lahendust muuta ja tühistada soodustus ühtviisi kõikide suhtes, st heastada diskrimineerimine „allapoole”. Kohtud peavad siiski seni, kuni ametiasutused ei ole sellist otsust teinud, nimetatud laiendust kohaldama liidu õigusest tulenevalt.(18)
66. Oleks raske varjata asjaolu, et äsja viidatud kohtupraktika ese on konkreetne valdkond, mis ei ole käesoleva kohtuasjaga seotud: meeste ja naiste võrdse kohtlemise poliitika, täpsemalt tööhõive valdkonnas. Kuid nimetatud kohtupraktika alus ei piirdu vaid soopoliitikaga. Kohtuasjas Nimz lähtutakse põhjendustest, mis kehtivad ka liidu õiguse muudes valdkondades, kaasa arvatud, nagu edaspidisest nähtub, sotsiaalkindlustus ja töötajate vaba liikumine.
67. Kohtuotsusest Nimz tuleneva kohtupraktika normatiivne alus on EÜ artikkel 141, milles nõutakse liikmesriikidelt, et need tagaksid meestele ja naistele võrdse töötasu maksmise põhimõtte kohaldamise. Säte väljendab liidu tahet võidelda eriti taunitava diskrimineerimisvormi vastu, milleks on sooline diskrimineerimine, valdkonnas, kus on tegemist selliste sotsiaalkaitse huvidega, nagu seda on tööhõive. Samas tähenduses on ka määruse nr 1408/71 artiklis 3 väljendatud igasuguse diskrimineerimise keeldu, mis põhineb liidu jaoks eriliselt probleemsel alusel: kodakondsusel. Tunnistusena hinnangust, mida sellist laadi diskrimineerimine väärib, keelab EÜ artikkel 12 – ja seda kõigi liikumisvabaduste puhul – sõnaselgelt mis tahes riikliku meetme, mis põhineb otseselt või kaudselt kodakondsuse kriteeriumil. Eespool öeldule lisandub asjaolu, et Euroopa Liidu põhiõiguste harta kinnitab mõlemat liiki diskrimineerimise vastase võitluse olulisust, keelates need diskrimineerimise liigid sõnaselgelt ja individuaalselt vastavalt artikli 31 lõikega 2 ja artikliga 23.
68. Samuti lähtub EÜ artikkel 141 ja koos sellega kohtuotsusest Nimz tulenev kohtupraktika eesmärgist, mida väljendab EÜ artikkel 2, kus on öeldud, et ühenduse „ülesanne on […] edendada […] meeste ja naiste võrdõiguslikkust”, kuid „tööhõive ja sotsiaalkaitse kõrge taseme” raames. Just see viimane lauseosa, milles viidatakse teatavale sotsiaalkaitse tasemele, väljendab kokkupuutepunkti eesmärkidega, mis on omased Euroopa sotsiaalkindlustust käsitlevatele õigusaktidele. Nii põhineb sotsiaalkindlustuse kontekstis kodakondsuse alusel diskrimineerimise, nagu käesolevas kohtuasjas vaidlustatud diskrimineerimise keelamine liidu väljendatud töötajate sotsiaalkaitse väärtustel, mis on ühised nende väärtustega, mida väljendab soolise diskrimineerimise keeld tööhõive valdkonnas.(19)
69. Vaatamata eespool öeldule on samuti tõsi, et sotsiaalpoliitika eeldab alati üldist nägemust igast õiguslikust olukorrast ja eelkõige eritähelepanu pööramist majanduslikele ja rahalistele omadustele, mis määravad kindlaks liikmesriikide kindlustushüvitiste ja sotsiaalabi süsteemi. Euroopa Liidu õiguse puhul on see tähelepanu veelgi teravam, sest liidu sotsiaalpoliitika piirdub liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamisega, mitte ei ühilda ega ühtlusta neid. Seetõttu tuleb leida lahendused, mis tasakaalustaksid sotsiaalseid väärtusi, mida väljendab selline põhimõte nagu diskrimineerimiskeelu põhimõte, majandusliku sõltumatuse ja terviklikkuse kaitsega, mida nõuavad siseriiklikud sotsiaalkindlustussüsteemid. Just seda kaalutlust on silmas peetud juba kohtuotsusest Nimz tulenevas kohtupraktikas, sest nagu käesoleva ettepaneku punktis 64 on märgitud, piirdub Euroopa Kohus sellega, et nõuab kohtult diskrimineerimise heastamist ad casum, jättes samas üldise heastava otsuse, olgu see siis milline tahes, asjaomase riigi seadusandja või põhiseaduslikkuse järelevalve organi teha. Sel viisil tagab kohtuotsus Nimz teatava kaitsetaseme isikule, kes on kohtuvaidluse pooleks ja tänu kellele kohus vastuse annab, kuid jätab üldise ja lõpliku heastava otsuse tegemise iga liikmesriigi ülesandeks. Samasuguse arutluskäigu põhjal võimaldaks diskrimineerimine kodakondsuse alusel sotsiaalkindlustuse valdkonnas, kus tuleb arvesse võtta iga riigi kindlustussüsteemi üldist konteksti, samuti heastamist ad casum, jättes liikmesriigile selle õiguskorras varem kindlaks määratud seadusandliku või põhiseadusliku menetluse kaudu võimaluse otsustada üldise heastamise kasuks.
70. Kokkuvõttes leian, et käesolevale eelotsuse küsimusele, milles on küsimuse all sotsiaalkindlustuse lisahüvitise diskrimineeriv olemus, antava vastuse puhul peab kooskõlas kohe esitatavate seisukohtadega lähtuma kohtuotsusest Nimz tulenevast kohtupraktikast. Tuginedes õiguslikule alusele, eesmärkidele, väärtustele ja tasakaalule huvide vahel, mis on ühised mõlemal juhul, ei näe ma takistusi, et kohaldada juba viidatud seisukohta sellises kohtuasjas nagu käesolev.
71. Õigupoolest jääb eespool öeldu põhjal üle vaid naasta käesoleva kohtuasja erakordsuse juurde, sest tuleb selgitada, kas asjaolu, et tegemist on „äraspidise” juhtumiga, mõjutab mingil viisil soovitatavat lahendust. Nagu käesoleva ettepaneku punktides 28–30 on juba märgitud, ei ole isik, kes pöördus kohtusse nõudega lõpetada ebavõrdne kohtlemine, diskrimineerimise ohver. Vastupidi, käesoleva kohtuvaidluse algatas soodustatud isik Marie Landtovà, kes oli kohustatud asja kohtusse andma seetõttu, et sotsiaalkindlustusasutus keeldus talle määramast lisahüvitist.
72. Kohtuasja Nimz, nagu ka suure enamiku diskrimineerimisega seotud kohtuasju, algatas eraõiguslik isik, kes oli liidu õigusega keelatud diskrimineeriva kohtlemise ohver, ja seetõttu kohustas Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohut kohaldama asjaomase isiku suhtes sama korda, mida kohaldati soodustatud isikute suhtes. Sellises kohtuasjas, nagu Marie Landtovà oma, kus kohtusse on pöördunud diskrimineeriva meetme saaja, ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohus laiendada lisahüvitist diskrimineerimise ohvritele, olgugi vaid sel lihtsal põhjusel, et nad ei osale menetluses.
73. Siin soovitatu on tagasihoidlikum ja ühtlasi ebatavalisem: välistada, et siseriikliku normi diskrimineeriva olemuse tuvastamisel oleks vahetu tagajärg põhjendada konkreetsel juhul nende isikute soodsama olukorra kaotamist, kes seaduse järgi on arvatud nimetatud normi isikulisesse kohaldamisalasse. Kõik see kehtib loomulikult seni, kuni Tšehhi Vabariik ei ole selles küsimuses vastu võtnud üldkohaldatavat otsust vastavalt seadusandlikele või põhiseaduslikele menetlustele, mida tema õiguskord ette näeb.
IX. Ettepanek
74. Eespool toodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Nejvyšší správní soud’ile järgmiselt:
1. Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus siseriiklik kohtupraktika, mille alusel sotsiaalkindlustusasutus peab määrama lisahüvitise teatavatele isikutele, kes seda taotlevad, ning mille suurus võrdub nende hüvitiste vahega, millele neil on õigus teises liikmesriigis ja millele neil oleks õigus nende kodakondsusjärgses liikmesriigis.
2. Määruse nr 1408/71 artikleid 3 ja 10, tõlgendatuna arvestades EÜ artikliga 39, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus eespool nimetatud omadustega sotsiaalkindlustuse lisahüvitis, mida saavad vaid Tšehhi Vabariigi territooriumil elavad Tšehhi kodanikud. Kohtuasja erakordsete asjaolude tõttu ei saa eespool öeldu alusel siiski põhistada CSSA nõuet a quo
menetluses.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 98), mis on asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (ELT L 166, lk 1; ELT eriväljaanne: 05/05, lk 72; parandus ELT L 200, lk 1).
(3)  –	Kohtuotsus nr III. ÚS 252/04 (kd 36, nr 16, lk 173).
(4)  –	Vt 3. juuni 2003. aasta kohtuotsus nr II. ÚS 405/02 (kd 30, nr 80, lk 245).
(5)  –	Tšehhi Vabariigi põhiõiguste ja põhivabaduste harta on iseseisev tekst, mis võeti vastu 1991. aastal ja ratifitseeriti Tšehhi Riiginõukogu otsusega (nr 2/1993 Sb.) ning millele Tšehhi põhiseaduse artikliga 112 on antud põhiseaduslik staatus.
(6)  –	Vt selle kohta muu hulgas 16. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 244/80: Foglia (EKL 1981, lk 3045, punkt 21); 13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra (EKL 2001, lk I‑2099, punkt 39) ja 23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑544/07: Rüffler (EKL 2009, lk I‑3389, punkt 37).
(7)  –	Vt muu hulgas 9. juuni 1964. aasta otsus kohtuasjas 92/63: Nonnenmacher (EKL 1964, lk 557); 9. juuli 1980. aasta otsus kohtuasjas 807/79: Gravina (EKL 1980, lk 2205, punkt 7); 25. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 254/84: De Jong (EKL 1986, lk 671, punkt 15); 5. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 21/87: Borowitz (EKL 1988, lk 3715, punkt 24); 14. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C–168/88: Dammer (EKL 1989, lk 4553, punkt 21); 7. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑227/89: Rönfeldt (EKL 1991, lk I‑323, punkt 26); 7. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑370/90: Singh (EKL 1992, lk I‑4265, punkt 23); 28. aprilli 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑305/92: Hoorn (EKL 1994, lk I‑1525, punkt 16) ja 5. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑277/99: Kaske (EKL 2002, lk I‑1261, punkt 37).
(8)  –	Vt muu hulgas 28. juuni 1978. aasta otsus kohtuasjas 1/78: Kenny (EKL 1978, lk 1489); 20. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑302/02: Laurin Effing (EKL 2005, lk I‑553) ja 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑332/05: Celozzi (EKL 2007, lk I‑563).
(9)  –	Vt muu hulgas 10. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑326/90: komisjon vs . Belgia (EKL 1992, lk I‑5517); 31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑43/99: Leclere ja Deaconescu (EKL 2001, lk I‑4265); 16. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑212/00: Stallone (EKL 2001, lk I‑7625) ja 7. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑28/00: Kauer (EKL 2002, lk I‑1343).
(10)  –	Vt selle kohta González Beilfuss, M., Tribunal Constitucional y reparación de la discriminación normativa, Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, Madrid, 2000.
(11)  –	Vt näiteks 23. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑403/05: Euroopa Parlament vs . komisjon (EKL 2007, lk I‑9045, punkt 56); 20. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑91/05: komisjon vs.
nõukogu (EKL 2008, lk I‑3651); 3. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑402/05 P ja C‑415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs . nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I‑6351, punkt 303) ja 2. märtsi 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 ja C‑179/08: Salahadin Abdulla jt (EKL 2010, lk I‑0000).
(12)  –	4. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas 71/85: Federatie Nederlandse Vakbeweging (EKL 1986, lk 3855).
(13)  –	Ibid, punkt 23 (kohtujuristi kursiiv).
(14)  –	13. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C‑102/88: Ruzius-Wilbrink (EKL 1989, lk 4311).
(15)  –	Ibid, punkt 20 (kohtujuristi kursiiv).
(16)  –	7. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑184/89: Nimz (EKL 1991, lk I‑297, punkt 19).
(17)  –	Vt muu hulgas 28. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑408/92: Avdel Systems (EKL 1994, lk I‑4435, punktid 16 ja 17); 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑442/00: Rodríguez Caballero (EKL 2002, lk I‑11915, punktid 42 ja 43); 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑81/05: Cordero Alonso (EKL 2006, lk I‑7569, punktid 45 ja 46), kaasa arvatud Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104 lõike 3 alusel võetud määrused, näiteks 16. jaanuari 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑128/07–C‑131/07: Molinari (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 23).
(18)  –	Vt kohtuotsusest Nimz tuleneva kohtupraktika kohta Adinolfi, A., Common Market Law Review, kd 29, 1992; Burragato, G., „La discriminazione indiretta secondo la Corte di giustizia: oneri probatori e sanzioni”, Rivista italiana di diritto pubblico comunitario, 1993; Deakin, S., „Levelling Down Employee Benefits”, The Cambridge Law Journal,
kd 54, 1995, ja More, G., „Seniority Pay for Part-time Workers”, European Law Review,
1991.
(19)  –	Viitan selles osas 11. detsembri 2007. aasta otsusele kohtuasjas C‑438/05: International Transport Workers’ Federation ja Finnish Seamen’s Union, nn Viking Line kohtuotsus (EKL 2007, lk I‑10779, punkt 79) ja 18. detsembri 2007. aasta otsusele kohtuasjas C‑341/05: Laval un Partneri (EKL 2007, lk I‑11767, punktid 104 ja 105), kus Euroopa Kohus kinnitas pärast ühenduse sotsiaalsete eesmärkide esiletõstmist, et ühenduse „eesmärgid ei ole ainult majanduslikud, vaid ka sotsiaalsed, [ning seetõttu] peab kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumist käsitlevatest asutamislepingu sätetest tulenevate õiguste puhul võtma arvesse sotsiaalpoliitika eesmärke, mille hulgas on vastavalt EÜ artikli[le] 136 [...] eelkõige parandatud elamis- ja töötingimused, et võimaldada nende ühtlustamist samal ajal jätkuva parandamisega, piisav sotsiaalkaitse ja tööturu osapoolte dialoog”.