62024CC0458
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 16. oktobrī (
1
)
Lieta C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
pret
Bundesrepublik Deutschland
(Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patvēruma politika – Regula (ES) Nr. 604/2013 – Par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts noteikšana – Patvēruma meklētāju uzņemšanas apturēšana, ko veic atbildīgā dalībvalsts – Necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes riska, ko rada sistēmiskas nepilnības patvēruma procedūrā un uzņemšanas apstākļos, neesība – Dalībvalsts, kura pieprasa uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju un vēlas veikt pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu, pienākumu apjoms – Pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas neveikšana noteiktajā termiņā – Atbildības nodošana
I. Ievads
1.
Kopējā Eiropas patvēruma sistēma ir balstīta uz pieeju, saskaņā ar kuru principā tikai viena dalībvalsts ir atbildīga par tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, ko kādas dalībvalsts teritorijā iesniedzis trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks. Šajā nolūkā Regulā (ES) Nr. 604/2013 (
2
) (turpmāk tekstā – “Dublinas III regula”) ir paredzēta, pirmkārt, virkne noteikšanas kritēriju, un, otrkārt, – vispārīgi – pārsūtīšana uz atbildīgo dalībvalsti, ja pieteikums ir iesniegts citur Eiropas Savienībā (
3
).
2.
Šīs sistēmas pamatā ir savstarpējas uzticēšanās princips, atbilstoši kuram tiek uzskatīts, ka attieksme pret starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem katrā dalībvalstī atbilst tostarp Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”) paredzētajām prasībām (
4
).
3.
Kopš sprieduma N. S. u.c. (
5
), kas ir kodificēts Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrajā daļā (
6
), izņēmums no savstarpējās uzticēšanās principa un līdz ar to no pārsūtīšanas uz dalībvalsti, kas noteikta par atbildīgo, ir piemērojams, ja šajā dalībvalstī pastāv sistēmiskas problēmas patvēruma procedūrā un starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos, kas rada necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes risku Hartas 4. panta izpratnē.
4.
Šajā lietā rodas jautājums, vai šis izņēmums ir piemērojams arī tad, ja par atbildīgo izraudzītā dalībvalsts, tāpat kā Itālijas Republika, ir vienpusēji apturējusi šo pieteikuma iesniedzēju uzņemšanu un atpakaļuzņemšanu, tādējādi liedzot veikt pārsūtīšanu uz tās teritoriju.
5.
Tā kā šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilst sprieduma Tudmur (
7
) pēctecībai, tas dod Tiesai iespēju, interpretējot Dublinas III regulu, precizēt šādas situācijas tiesiskās sekas.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Dublinas III regula
6.
Dublinas III regulas 4. un 5. apsvērumā noteikts:
“(4)
Tamperes sanāksmes secinājumos arī ir noteikts, ka šajā [kopējā Eiropas patvēruma] sistēmā īsā laikā jāiekļauj skaidra un praktiski realizējama metode, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
(5)
Šādai metodei vajadzētu balstīties uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan konkrētajām personām. Tai jo īpaši būtu jāparedz iespēja ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, lai garantētu starptautiskās aizsardzības noteikšanas procedūru faktisku pieejamību un nekavētu sasniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi.”
7.
Šīs regulas 3. panta “Piekļuve starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūrai” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Dalībvalstis izskata jebkuru starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ko kādai no šīm valstīm tās teritorijā, tostarp pie robežas vai tranzīta zonās, iesniedz trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks. Pieteikumu izskata viena dalībvalsts, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.
2.   Ja, pamatojoties uz šajā regulā uzskaitītajiem kritērijiem, nav iespējams izraudzīties atbildīgo dalībvalsti, tad par pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai pirmajai iesniegts starptautiskās aizsardzības pieteikums.
Ja nav iespējams pieteikuma iesniedzēju pārsūtīt uz dalībvalsti, kas izraudzīta par galveno atbildīgo, jo ir pamatots iemesls uzskatīt, ka pastāv sistēmiskas problēmas patvēruma procedūrā un pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos minētajā dalībvalstī, kā rezultātā pastāv necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes risks [Hartas] 4. panta nozīmē, dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, turpina izskatīt III nodaļā izklāstītos kritērijus, lai noteiktu, vai par atbildīgo var tikt izraudzīta cita dalībvalsts.
Ja saskaņā ar šo punktu nav iespējama pārsūtīšana uz nevienu dalībvalsti, kas izraudzīta, balstoties uz III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem, vai uz pirmo dalībvalsti, kurā pieteikums iesniegts, dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, kļūst par atbildīgo dalībvalsti.”
8.
Regulas III nodaļā, kurā ir 7.–15. pants, ir noteikti kritēriji atbildīgās dalībvalsts noteikšanai, tostarp 13. panta 1. punktā paredzētās pirmās ieceļošanas valsts noteikšanas kritēriji.
9.
Regulas 18. pants, kas ietverts V nodaļā, attiecas uz atbildīgās dalībvalsts pienākumiem, un tā 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts, ka “saskaņā ar šo regulu atbildīgajai dalībvalstij ir pienākums saskaņā ar 21., 22. un 29. pantā izklāstītajiem nosacījumiem uzņemt pieteikuma iesniedzēju, kas iesniedzis pieteikumu citā dalībvalstī”.
10.
Dublinas III regulas VI nodaļā par uzņemšanas un atpakaļuzņemšanas procedūrām tostarp ir ietverts šīs regulas 20.–33. pants.
11.
Minētās regulas 29. panta “Kārtība un termiņi” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Pieteikuma iesniedzēja vai citas 18. panta 1. punkta c) vai d) apakšpunktā minētās personas pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu.
[..]
2.   Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.”
B.
Regula (EK) Nr. 1560/2003
12.
Komisijas Regulas (EK) Nr. 1560/2003 (2003. gada 2. septembris), ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai piemērotu Padomes Regulu (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (
8
), 8. panta “Sadarbība pārsūtīšanā” 1. punktā paredzēts:
“Atbildīgās dalībvalsts pienākums ir patvēruma meklētāja pārsūtīšanu veikt iespējami ātri un nodrošināt, lai tā ceļā nerastos nekādi šķēršļi. [..]”
13.
Saskaņā ar regulas 9. pantu “Pārsūtīšanas atlikšana un aizkavēšana”:
“1.   Atbildīgā dalībvalsts nekavējoties jāinformē par atlikšanu sakarā ar pārsūdzības procedūru vai procedūru ar atliekošo efektu, kuras dēļ pārsūtīšana jāpārtrauc, vai par tādiem fiziskiem iemesliem kā patvēruma meklētāja veselības stāvoklis, transporta nepieejamība vai gadījumu, kad patvēruma meklētājs no pārsūtīšanas procedūras ir atteicies.
1 a.   Ja pārsūtīšana ir aizkavēta pēc pārsūtītājas dalībvalsts pieprasījuma, pārsūtītājai dalībvalstij un atbildīgajai dalībvalstij ir jāsazinās, lai varētu organizēt jaunu pārsūtīšanu saskaņā ar 8. pantu iespējami drīz un ne vēlāk kā divu nedēļu laikā no brīža, kad iestādes uzzina, ka atlikšanu vai aizkavēšanu izraisījušie apstākļi vairs nepastāv. Tādā gadījumā pirms pārsūtīšanas nosūta atjauninātu standarta veidlapu datu nosūtīšanai pirms pārsūtīšanas, kas paredzēta VI pielikumā.
2.   Dalībvalsts, kura kāda [Dublinas III regulas] 29. panta 2. punktā minēta iemesla dēļ parastajā sešu mēnešu termiņā no dienas, kad akceptēts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu, nevar veikt pārsūtīšanu, pirms šā termiņa beigām par to informē atbildīgo dalībvalsti. Pretējā gadījumā saskaņā ar [Dublinas III regulas] 29. panta 2. punktu pieprasītāja dalībvalsts uzņemas atbildību par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu un citām no minētās regulas izrietošajām saistībām.
[..]”
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
14.
Prasītājs pamatlietā, Sīrijas valstspiederīgais, ieradās Vācijā 2023. gada 18. aprīlī un iesniedza patvēruma pieteikumu 2023. gada 26. aprīlī. Pamatojoties uz Eurodac datubāzē ietverto informāciju, Itālijas Republika tika noteikta kā dalībvalsts, kas ir atbildīga par šī pieteikumu izskatīšanu.
15.
2023. gada 27. aprīlīBundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde, Vācija; turpmāk tekstā – “Federālā pārvalde”) nosūtīja Itālijas Republikai pieprasījumu uzņemt prasītāju pamatlietā saskaņā ar Dublinas III regulu, uz kuru Itālijas iestādes neatbildēja.
16.
Ar 2023. gada 18. jūlija lēmumu Federālā pārvalde noraidīja prasītāja pamatlietā patvēruma pieteikumu kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka Itālijas Republika ir atbildīga par šī pieteikuma izskatīšanu, un izdeva rīkojumu par viņa izraidīšanu uz Itāliju.
17.
2023. gada 27. jūlijā prasītājs pamatlietā par šo lēmumu cēla prasību iesniedzējtiesā, kura ar 2023. gada 26. oktobra lēmumu noteica, ka prasībai ir apturoša iedarbība.
18.
Ar diviem apkārtrakstiem, kas datēti ar 2022. gada 5. un 7. decembri, Itālijas “Dublinas” nodaļa, kas ir Itālijas Iekšlietu ministrijas kompetentā iestāde, informēja visas pārējās “Dublinas” nodaļas par to, ka Itālijas Republika uz laiku un ar izņēmumiem vairs nepiekrīt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pārsūtīšanai uz Itāliju saskaņā ar Dublinas III regulu.
19.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka jānosaka, vai šī uzņemšanas atteikuma dēļ Vācijas Federatīvā Republika ir kļuvusi par atbildīgo dalībvalsti saskaņā ar Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otro un trešo daļu. Tādējādi Federālās pārvaldes lēmums būtu prettiesisks.
20.
Šīs tiesa ieskatā šāds atteikums ir Dublinas III regulas “sistēmas pārrāvums”. Regulas pamatā esot uz savstarpēju uzticēšanos balstīts pieņēmums, ka dalībvalstis uzņem pieteikuma iesniedzējus, kuri iesnieguši starptautiskās aizsardzības pieteikumu, par kura izskatīšanu tās ir atbildīgas. Ņemot vērā šo pieņēmumu un pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi, atbildīgās dalībvalsts gatavība uzņemt pieteikuma iesniedzējus esot minētās regulas 3. panta 2. punkta otrās daļas “nerakstīts piemērošanas nosacījums”. Tālab neatkarīgi no uzņemšanas apstākļiem atbildīgajā dalībvalstī uzņemšanas atteikums esot šīs tiesību normas pārkāpums. Tādējādi ar minēto tiesību normu šajā lietā varētu panākt atbildības nodošanu Vācijas Federatīvajai Republikai.
21.
Šajos apstākļos Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmārigenes Administratīvā tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Dublinas III regulas] 3. panta 2. punkts vai šī regula vispārīgi jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, jāturpina izskatīt III nodaļā izklāstītos kritērijus, pat ja saskaņā ar šiem kritērijiem atbildīgā dalībvalsts nav gatava uzņemt atbilstoši šai pašai regulai atgriežamās personas, un šādā gadījumā šī dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, pati kļūst par atbildīgo dalībvalsti?
2)
Vai šis tās dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, pienākums turpināt izskatīt III nodaļā izklāstītos kritērijus ir piemērojams arī tad, ja dalībvalstī, kura nav gatava uzņemšanai, nepastāv tādas sistēmiskas problēmas [Dublinas III regulas] 3. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē, kas rada necilvēcīgas un pazemojošas attieksmes risku [Hartas] 4. panta izpratnē?
3)
Vai [Direktīvas 2013/32/ES (
9
)] 33. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru patvēruma pieteikums jānoraida kā nepieņemams arī tad, ja saskaņā ar [Dublinas III regulu] atbildīgā dalībvalsts nav gatava uzņemšanai?
4)
Vai dalībvalstij, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, jāpieņem, ka saskaņā ar [Dublinas III regulu] atbildīgā dalībvalsts nav gatava uzņemšanai, ja atbildīgās dalībvalsts Iekšlietu ministrija rakstveidā paziņo, ka pagaidām vairs netiek uzņemtas atbilstoši šai regulai atgriežamās personas, un ja atbildīgā dalībvalsts turpmākajā laikposmā kavē atbilstoši regulai atgriežamo personu uzņemšanu?
5)
Vai atbildīgās dalībvalsts atteikšanās uzņemt atbilstoši [Dublinas III regulai] atgriežamās personas jau pati par sevi un neatkarīgi no tādējādi izrietošā riska Hartas 4. panta izpratnē pārkāpj attiecīgo personu subjektīvās tiesības? Vai šīs regulas 27. panta 1. punkts paredz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli arī pret šo subjektīvo tiesību pārkāpšanu?”
22.
Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājs pamatlietā, Dānijas, Francijas, Itālijas, Austrijas un Somijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. 2025. gada 18. jūnija tiesas sēdē piedalījās Dānijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Somijas valdības, kā arī Komisija.
23.
Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks analizēts tikai pirmais un otrais prejudiciālais jautājums.
IV. Juridiskā analīze
A.
Ievada apsvērumi par prejudiciālo jautājumu formulējumu un analīzes struktūru
24.
Tā kā gan pirmā, gan otrā prejudiciālā jautājuma priekšmets ir Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta interpretācija gadījumā, ja tiek apturēta pārsūtīšana uz dalībvalsti, kas noteikta par atbildīgo, uzskatu, ka abi jautājumi jāizskata kopā.
25.
Šajā ziņā jānorāda, ka, lai gan pirmais prejudiciālais jautājums vienādi attiecas uz šīs tiesību normas vai Dublinas III regulas interpretāciju “kā tādu”, tomēr no tā lasījuma kopā ar otro jautājumu izriet, ka iesniedzējtiesas šaubas konkrētāk attiecas uz minētās tiesību normas otro un trešo daļu, ciktāl attiecībā uz dalībvalsts, kura pārbauda atbildības kritērijus, pienākumiem tā vēlas noskaidrot, kādas ir sekas tam, ka atbildīgā dalībvalsts vienpusēji aptur uzņemšanu.
26.
Jāatzīmē, ka Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas attiecas uz situāciju, kad uz šajā regulā uzskaitīto kritēriju pamata nav iespējams izraudzīties atbildīgo dalībvalsti, šajā analīzē nav nozīmes. Iesniedzējtiesa norāda, ka Vācijas iestādes ir konstatējušas, ka Itālijas Republika kā pirmā ieceļošanas valsts ir atbildīgā dalībvalsts (
10
).
27.
Turklāt jāatzīmē, ka pirmajā un otrajā prejudiciālajā jautājumā ir minēta tikai starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apturēšana. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī no sprieduma Tudmur (
11
) izriet, ka Itālijas Republika ir apturējusi gan pieteikuma iesniedzēju uzņemšanu, gan to atpakaļuzņemšanu. Tā kā Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrajā un trešajā daļā tās nav nošķirtas, mana analīze attieksies uz šīm abām situācijām (
12
), atsaucoties vienīgi uz uzņemšanu.
28.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka pirmais un otrais prejudiciālais jautājums jāsaprot tādējādi, ka ar tiem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrā un trešā daļa jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, jāturpina šīs regulas III nodaļā paredzēto kritēriju pārbaude vai pat pašai jākļūst par atbildīgo, ja dalībvalsts, kas saskaņā ar šiem kritērijiem sākotnēji noteikta par atbildīgo, nav gatava uzņemt personas, uz kurām attiecas pārsūtīšanas lēmums atbilstoši minētajai regulai, un ja pēdējā minētajā dalībvalstī nepastāv sistēmiskas problēmas, kas rada necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās risku Hartas 4. panta izpratnē.
29.
Lai sniegtu iesniedzējtiesai lietderīgu un pilnīgu atbildi, uzskatu, ka jāizvērtē arī Dublinas III regulas 29. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru gadījumā, ja starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšana netiek veikta noteiktajā termiņā, pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts uzņemas atbildību par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu. Šo tiesību normu rakstveida apsvērumos minēja vairākas ieinteresētās personas, un tā tika padziļināti apspriesta tiesas sēdē.
30.
Tālab, lai atbildētu uz pirmo un otro jautājumu, vispirms (B) sniegšu īsu atgādinājumu par Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrās un trešās daļas piemērošanas nosacījumiem, kā arī par atziņām, kas gūtas no sprieduma Tudmur un ir piemērojamas šajā lietā. Pēc tam (C) pievērsīšos šīs tiesību normas saistībai ar šīs regulas 29. panta 2. punktu.
B.
Par Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrās un trešās daļas piemērošanas nosacījumiem
1. Vispārējas piezīmes
31.
Jāatgādina, ka Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrajā un trešajā daļā ir kodificēta judikatūra par Regulu (EK) Nr. 343/2003 (
13
) (turpmāk tekstā – “Dublinas II regula”), saskaņā ar kuru dalībvalstīm, tostarp valstu tiesām atbilstoši Hartas 4. pantam ir pienākums nepārsūtīt patvēruma meklētāju uz atbildīgo dalībvalsti, ja tās nevar nezināt, ka sistēmiskas problēmas patvēruma procedūrā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos šajā dalībvalstī rada nopietnus un pamatotus iemeslus uzskatīt, ka patvēruma meklētājam radīsies faktisks risks tikt pakļautam necilvēcīgai vai pazemojošai attieksmei šīs pēdējās minētās tiesību normas izpratnē (
14
).
32.
Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrajā un trešajā daļā ir precizēts, ka šādā situācijā dalībvalsts, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, kļūst atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, ja tā pēc šīs regulas III nodaļā noteikto kritēriju izvērtējuma konstatē, ka nav iespējams pārsūtīt pieteikuma iesniedzēju uz dalībvalsti, kas, balstoties uz šiem kritērijiem, izraudzīta kā atbildīgā dalībvalsts, vai uz dalībvalsti, kurai pirmajai iesniegts pieteikums (
15
).
33.
Tas, ka šī tiesību norma ir radusies judikatūrā, liecina par to, ka tā ir paredzēta kā izņēmuma, taču nepieciešams mehānisms, lai izvairītos no atbildīgās dalībvalsts noteikšanas kritēriju absolūtas ievērošanas un tādējādi ļautu Savienībai un tās dalībvalstīm izpildīt pienākumus saistībā ar patvēruma meklētāju pamattiesību aizsardzību (
16
).
34.
Gadu gaitā Tiesa ir apstiprinājusi augstās prasības Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanai. Tādējādi starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti padara neiespējamu tikai “sistēmiskas problēmas [..], kā rezultātā pastāv necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes risks [Hartas] 4. panta nozīmē”, un tātad šie abi nosacījumi ir kumulatīvi (
17
).
35.
No iepriekš minētā skaidri izriet, ka Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otro un trešo daļu nevar piemērot citām situācijām, kas šajā tiesību normā nav minētas. Kā saistībā ar šo regulu Tiesa ir uzskatījusi spriedumā N. S. u.c. (
18
), tas būtu pretrunā regulas mērķiem un sistēmai, ja ar mazāko Savienības tiesību normu patvēruma tiesību jomā pārkāpumu pietiktu, lai novērstu jebkādu patvēruma meklētāja pārsūtīšanu uz sākotnēji atbildīgo dalībvalsti.
2. Piemērošana šajā lietā
36.
Spriedumā Tudmur Tiesa apstiprināja, ka abus Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanas kumulatīvos nosacījumus nevar uzskatīt par izpildītiem tikai tādēļ, ka dalībvalsts, kas saskaņā ar šīs regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo, vienpusēji ir apturējusi pieteikuma iesniedzēju uzņemšanu. Līdz ar to šāda vienpusēja apturēšana neatbrīvo attiecīgo dalībvalsti no pienākuma pārbaudīt, vai pastāv sistēmiskas problēmas un risks, ka tiks pārkāpts Hartas 4. pants, veicot konkrētu analīzi, kas balstīta uz objektīvu, ticamu, precīzu un pienācīgi aktualizētu informāciju (
19
).
37.
Tiesa nonāca pie šī secinājuma, balstoties uz Dublinas III regulas mērķiem, kas tostarp paredz izveidot skaidru un praktiski realizējamu metodi, lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti un novērstu patvēruma meklētāju sekundāro kustību starp dalībvalstīm (
20
). Tiesas skatījumā, ja dalībvalsts, kas izraudzīta par atbildīgo saskaņā ar šīs regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem, ar vienkāršu vienpusēju paziņojumu var atbrīvoties no pienākumiem, kas tai noteikti saskaņā ar regulu, tas izraisītu minēto kritēriju neievērošanu un tādējādi varētu apdraudēt ar minēto regulu ieviestās sistēmas pienācīgu darbību (
21
).
38.
Ciktāl, kā esmu norādījis (
22
), situācija lietā, kurā tika pasludināts spriedums Tudmur, attiecās, kā tas ir šajā lietā, uz Itālijas Republikas veikto uzņemšanas apturēšanu kopš 2022. gada, neredzu iemeslu atkāpties no šīs interpretācijas, kas apstiprina Tiesas iepriekšējo pieeju par striktu robežu Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrās un trešās daļas piemērošanai.
39.
Turklāt Tiesa šajā spriedumā atgādināja, ka saskaņā ar Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otro un trešo daļu tiesai, kurai ir jurisdikcija, jāpārbauda riski, kas attiecīgajam indivīdam rodas pašā pārsūtīšanas brīdī, patvēruma procedūras laikā vai tās noslēgumā (
23
).
40.
Līdz ar to minētais spriedums, manuprāt, apstiprina, ka iemesls, kādēļ Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrā un trešā daļa nevar tikt piemērota tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, ir saistīts nevis ar iesniedzējtiesas ierosināto “Dublinas” procedūras un “patvēruma procedūras” nošķiršanu, bet gan ar sistēmisku problēmu neesību, kas radītu necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes pret pieteikuma iesniedzēju risku. Šajā ziņā šī tiesa uzskata, ka minētā tiesību norma attiecas vienīgi uz starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūru, savukārt attiecīgās uzņemšanas apturēšana attiecas tikai uz šajā regulā paredzēto atbildīgās dalībvalsts noteikšanas kritēriju iepriekšējas izskatīšanas procedūru. Šī argumentācija ir pretrunā Hartas 4. pantā paredzētā aizlieguma vispārējam un absolūtajam raksturam, no kura Tiesa secināja, ka pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšana uz atbildīgo dalībvalsti ir izslēgta jebkurā situācijā, kurā pastāv nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam viņa pārsūtīšanas laikā vai pēc tās būs faktisks necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes risks šīs tiesību normas izpratnē (
24
).
41.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jānorāda, ka šajā stadijā uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu būtu jāatbild noliedzoši.
42.
Tomēr vēl jāizvērtē, kā esmu norādījis šo secinājumu 29. punktā, Dublinas III regulas 29. panta 2. punkts, kura lasījums arī liecina pret interpretāciju, saskaņā ar kuru šīs regulas 3. panta 2. punkta otrā un trešā daļa būtu jāpiemēro tādā situācijā kā šajā lietā aplūkotā.
C.
Par saistību ar Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu
1. Problēmas izklāsts
43.
Kā izriet no pirmā un otrā prejudiciālā jautājuma pamatojuma (
25
), iesniedzējtiesa uzskata, ka šajā lietā aplūkotā uzņemšanas apturēšana ir Dublinas III regulas “sistēmas pārrāvums”, kas būtu jānovērš ar judikatūras palīdzību, lai sasniegtu pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi.
44.
Šāda pieeja būtu ne tikai nesaderīga ar Dublinas III regulas 3. panta 2. punkta otrās un trešās daļas sistēmu un iedibināto judikatūru, kas apkopota šo secinājumu 34. punktā, bet arī, manuprāt, balstītos uz šīs regulas nepilnīgu interpretāciju.
45.
Šķiet, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka Dublinas III regulā nav paredzēta neviena tiesību norma, kas reglamentētu atbildīgās dalībvalsts veiktās uzņemšanas apturēšanas sekas.
46.
Dublinas III regulas 3. panta 2. punkts attiecas uz situāciju, kad patvēruma meklētāja pārsūtīšana ir izslēgta sistēmisku problēmu patvēruma procedūrā un pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos dēļ, kas rada necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes pret pieteikuma iesniedzēju risku. Ja šādas ārkārtas situācijas nav vai tiek piemērota diskrecionāra klauzula (
26
), šīs regulas VI iedaļā ir paredzēts uzsākt uzņemšanas procedūru pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanai uz dalībvalsti, kas noteikta kā atbildīgā par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu.
47.
Dublinas III regulas VI nodaļas VI iedaļā, kurā reglamentēta pieteikuma iesniedzēju pārsūtīšanas procedūra, ir ietverts 29. pants “Kārtība un termiņi”, kura 1. punktā paredzēts, ka pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un parasti – vēlākais sešos mēnešos. Šā panta 2. punktā būtībā noteikts, ka, ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, kuru var pagarināt ieslodzījuma vai bēgšanas gadījumā, atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un tad atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij.
48.
Līdz ar to, ja pēc pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas termiņa beigām atbildīgās dalībvalsts veiktās uzņemšanas apturēšanas dēļ pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts, šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika, kļūst atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, atbildības nodošana notiek nevis atbildīgās dalībvalsts noteikšanas kritēriju izskatīšanas, bet gan pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas procedūras stadijā (
27
).
49.
Kā izriet no ieinteresēto personu rakstveida un mutvārdu apsvērumiem (
28
), tās izklāsta dažādas iespējamās interpretācijas par Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta piemērojamību šādā situācijā.
50.
Lai noteiktu šo dažādo interpretāciju nozīmi, analizēšu Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta formulējumu, kontekstu un mērķus, ņemot vērā tā rašanās vēsturi un Tiesas judikatūru par atbildības pāreju pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas termiņa beigām.
2. Gramatiskā un kontekstuālā interpretācija
51.
Pirmām kārtām, jākonstatē, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta formulējums neierobežo atbildības pāreju ar noteiktiem gadījumiem vai iemesliem. Vienīgā situācija, kas skaidri minēta šīs tiesību normas otrajā teikumā, ir pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas termiņa pagarināšana ieslodzījuma vai bēgšanas gadījumā.
52.
Tikai no Dublinas III regulas teksta loģikas viedokļa šis otrais teikums, ciktāl tajā ir minētas pārsūtīšanas termiņa pagarināšanas situācijas, nevar ierobežot šīs tiesību normas pirmo teikumu, kas formulēts atvērti (“Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā [..]”).
53.
Šo interpretāciju apstiprina spriedums Shiri (
29
), kurā Tiesa norādīja, ka no paša Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka šajā tiesību normā ir paredzēta atbildības pilnīga nodošana pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij, nepakārtojot šo pāreju jebkādai atbildīgās dalībvalsts reakcijai. Konkrēti – Tiesa uzskata, ka nav nepieciešams, lai dalībvalsts atteiktos uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu (
30
).
54.
Otrām kārtām, ņemot vērā attiecīgās tiesību normas kontekstu, jānorāda, ka Regulā Nr. 1560/2003 attiecībā uz Dublinas III regulas piemērošanas kārtību ir atsauce uz gadījumu, kad pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšana ir atlikta vai nu pārsūdzības vai pārskatīšanas procedūras ar apturošu iedarbību dēļ, vai arī tādos materiālos apstākļos kā “patvēruma meklētāja veselības stāvoklis, transporta nepieejamība vai gadījum[s], kad patvēruma meklētājs no pārsūtīšanas procedūras ir atteicies” (
31
). Tomēr jākonstatē, ka tas ir tikai ilustratīvs uzskaitījums.
55.
Turklāt pilnīga atbildības nodošana pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas procedūras stadijā, manuprāt, skaidri nošķir Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu no 3. panta 2. punkta otrās un trešās daļas. Pēdējā minētajā tiesību normā ir prasīts, lai tās dalībvalsts iestādes, kurai jānosaka par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgā dalībvalsts, izvērtētu kumulatīvos nosacījumus, kas saistīti ar sistēmiskām problēmām, kuras attiecīgajai personai rada risku tikt pakļautai tādai attieksmei, kas ir pretrunā Hartas 4. pantam. Tāpat tajā ir paredzēta atbildības nodošana tikai pēc tam, kad šīs dalībvalsts iestādes vispirms veic atbildības kritēriju pārbaudi (
32
).
56.
Līdz ar to, tāpat kā Komisija, kā arī Francijas un Itālijas valdības, uzskatu, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punkts, interpretējot to gramatiski un ņemot vērā tā kontekstu, ir piemērojams visiem pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas neizpildes gadījumiem paredzētajā sešu mēnešu termiņā.
57.
Ņemot to vērā, varētu jautāt, vai, pieņemot Dublinas III regulas 29. pantu, Savienības likumdevējs ir vēlējies, lai pieteikuma iesniedzēja sešu mēnešu pārsūtīšanas termiņa beigšanās gandrīz automātiski izraisītu atbildības pāreju arī tad, ja pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts ir apturējusi faktisku pārsūtīšanu uz tās teritoriju un ja pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas termiņa neievērošanas sekas šīs pēdējās minētās dalībvalsts vienpusējā lēmuma dēļ tādējādi tiktu attiecinātas uz pieprasījuma iesniedzēju dalībvalsti.
58.
Proti, Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā ir noteikts, ka pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti veic “pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās” un cik vien iespējams īsā laikā. Šis formulējums varētu norādīt, ka šī tiesību norma ir ieviesta, pieņemot, ka pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts ir gatava uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju.
59.
Lai labāk izprastu Dublinas III regulas 29. panta tvērumu, man šķiet lietderīgi izsekot tā rašanās vēsturei.
3. Vēsturiskā interpretācija
60.
Atbildības nodošana pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij pēc pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas termiņa beigām tika ieviesta ar Dublinas II regulu. Šī regula attiecībā uz uzņemšanas un atpakaļuzņemšanas procedūrām paredzēja divas tiesību normas, kas formulētas tāpat kā Dublinas III regulas 29. panta 2. punkts (
33
).
61.
Runājot par uzņemšanu, no Komisijas priekšlikuma Dublinas II regulai (
34
) paskaidrojuma raksta izriet, ka šī atbildības nodošana, kas nebija zināma Dublinas konvencijā (
35
), kurā šādas sekas nebija paredzētas pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas neizdošanās gadījumā, bija balstīta, pirmkārt, uz apsvērumiem, ka “dalībvalstij, kura nav izpildījusi dalībvalstīm kopīgos nelegālās imigrācijas kontroles mērķus, ir jāuzņemas atbildība par sekām attiecībā pret saviem partneriem”. Otrkārt, šī mehānisma mērķis bija “izvairīties no tā, ka tiek izveidota “riņķojošu patvēruma pieteikuma iesniedzēju” kategorija, kuru pieteikums netiek izskatīts nevienā dalībvalstī” (
36
).
62.
Kas attiecas uz atpakaļuzņemšanas procedūrām, priekšlikuma Dublinas II regulai paskaidrojuma rakstā bija norādīts, ka tiesību normā, kurā ir paredzēta atbildības nodošana, “ir noteiktas sekas, kas izriet no pieprasījuma iesniedzējas valsts nespējas veikt pārsūtīšanu uz atbildīgo valsti: atpakaļuzņemšanai dotā piekrišana zaudē spēku un pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts jāuzņemas atbildība par patvēruma meklētāju” (
37
).
63.
Tātad Dublinas II regulas normas, kas atbilst Dublinas III regulas 29. panta 2. punktam, sākotnēji tika paredzētas, pirmkārt, pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas neizpildes situācijām, kurās vainojama pieprasījuma iesniedzēja dalībvalsts, un, otrkārt, lai nodrošinātu, ka patvēruma pieteikumu visbeidzot izskata dalībvalsts.
64.
Tas, ka priekšlikuma Dublinas II regulai paskaidrojuma rakstā nav nevienas norādes uz tādu situāciju kā pamatlietā aplūkotā, manuprāt, nekādā ziņā neļauj secināt, ka uz šo situāciju neattiecas Dublinas III regulas 29. panta 2. punkts. Tiesību būtība ir tāda, ka likumdevējs tiesību normas pieņemšanas brīdī nevar paredzēt visus iespējamos gadījumus, uz kuriem tā var attiekties.
65.
Turklāt, kā būtībā ir norādījusi Somijas valdība, nav pārsteidzoši, ka Dublinas II un III regulas tekstā nav skaidri paredzēts gadījums, kad dalībvalsts vienpusēji aptur uzņemšanu: šāda gadījuma paredzēšana nozīmētu, ka likumdevējs pieņem, ka dalībvalstis nepilda no šīm regulām izrietošus pienākumus.
66.
Uzskatu, ka tāda Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru šī tiesību norma ir piemērojama gadījumā, kad atbildīgā dalībvalsts vienpusēji aptur patvēruma meklētāju uzņemšanu, atbilst ne tikai šīs tiesību normas atvērtajam formulējumam, bet arī, kā izklāstīšu turpinājumā, šīs regulas mērķiem.
4. Teleoloģiskā interpretācija
a) Par Dublinas III regulas mērķiem
67.
Valdības, kas piedalījās tiesas sēdē, pauda atšķirīgus viedokļus par mērķiem, kuri būtu jāņem vērā, interpretējot Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu. Pirmkārt, Francijas, Itālijas, Austrijas un Somijas valdības atsaucās uz mērķi ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti un uz regulas 4. un 5. apsvērumā minēto efektīvas piekļuves patvēruma procedūrām nodrošināšanu.
68.
Otrkārt, Dānijas un Vācijas valdības uzsvēra nepieciešamību novērst atbildīgās dalībvalsts noteikšanas kritēriju apiešanu un izdevīgāko patvēruma noteikumu meklēšanas fenomenu, proti, ka trešo valstu valstspiederīgie de facto brīvi izvēlas dalībvalsti, kura izskata to starptautiskās aizsardzības pieteikumus. Šīs valdības uzskata, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka šajā gadījumā pēc sešu mēnešu termiņa beigām notiek atbildības nodošana. Pretējā gadījumā Itālijas Republika vienpusēji atbrīvotos no pienākumiem, kas tai noteikti saskaņā ar šo regulu, un it īpaši no atbildības izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
69.
Vispirms, ja Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu interpretētu tādējādi, ka tas ir piemērojams gadījumā, ja pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšana netiek veikta tādēļ, ka atbildīgā dalībvalsts vienpusēji aptur uzņemšanu, tas, manuprāt, atbilst regulas 5. apsvērumā minētajam mērķim ātri izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus un efektīvi piekļūt starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrām.
70.
Šajā ziņā, tāpat kā Komisija, kā arī Austrijas, Somijas, Francijas un Itālijas valdības, uzskatu, ka šī interpretācija ļauj, pirmkārt, saglabāt par atbildīgo izraudzītās dalībvalsts atbildību un tātad ar Dublinas III regulu izveidoto atbildības noteikšanas kritēriju sistēmu sešu mēnešu pārsūtīšanas termiņā. Šajā gadījumā, tā kā Itālijas valdība ir norādījusi, ka apturēšana ir tikai uz laiku, to varētu atcelt jebkurā brīdī.
71.
Otrkārt, pilnīgas atbildības nodošanas mehānisma piemērošana tiesību aktos noteiktā termiņa beigās (
38
), manuprāt, ļauj prevalēt tiesiskajai drošībai attiecībā uz atbildīgās dalībvalsts noteikšanu un tādējādi nodrošināt efektīvu piekļuvi starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrām.
72.
Bez tam attiecībā uz Dānijas un Vācijas valdību argumentu, ka atbildības nodošana atbilstoši Dublinas III regulas 29. panta 2. punktam atņemtu jēgu regulas 3. panta 2. punkta otrās un trešās daļas šaurai izpratnei, atgādinu, ka šīs tiesību normas balstās uz atsevišķiem nosacījumiem un tām ir savi mērķi (
39
). Turklāt šīs valdības neapstrīd to, kā izriet no sprieduma Tudmur, ka šī pēdējā minētā tiesību norma aplūkojamā gadījumā nav piemērojama.
b) Par Tiesas judikatūru attiecībā uz atbildības nodošanu
73.
Tiesas judikatūrā ir apstiprināts, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punktā galu galā prioritāte ir piešķirta trešo valstu valstspiederīgo interesēm, lai to starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiktu izskatīti ātri, salīdzinājumā ar risku apiet noteikšanas kritērijus, ko apstiprinātu parasti atbildīgās dalībvalsts atbildības nodošana dalībvalstij, kurā šāds pieteikums ir iesniegts.
74.
Tādējādi, pirmām kārtām, Tiesa norādīja, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punkts iekļaujas starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķī (
40
) un paredz tikai izņēmuma kārtā pagarināt termiņu noteiktos biežos gadījumos, kad pārsūtīšanas lēmuma izpilde faktiski nav iespējama (
41
).
75.
Otrām kārtām, Tiesa nav izslēgusi no šīs tiesību normas piemērošanas jomas tādus apstākļus, kuri saistīti ar neiespējamību veikt pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanu un kuros nevar vainot pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsti, kā Covid‑19 pandēmija (
42
) vai pieteikuma iesniedzēja veselības stāvoklis (
43
). Turklāt Tiesa uzsvēra, ka Savienības likumdevējs nav uzskatījis, ka pārsūtīšanas lēmuma izpildes faktiska neiespējamība būtu jāuzskata par tādu, kas var pamatot Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā paredzētā pārsūtīšanas termiņa pārtraukšanu vai apturēšanu (
44
).
c) Par savstarpēju uzticēšanos un piekāpšanos likumdevējam
76.
Jānorāda, ka Vācijas un Dānijas valdības savos apsvērumos apgalvo, ka manis ierosinātā Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta interpretācija būtu pretrunā savstarpējās uzticēšanās principam un nozīmētu, ka Itālijas Republika ir pārkāpusi Savienības tiesības.
77.
Par šiem argumentiem neesmu pārliecināts.
78.
Pirmām kārtām, uzskatu, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta piemērošana neietekmē savstarpējas uzticēšanās principu. Lai gan no Tiesas judikatūras pastāvīgi izriet, ka kopējā Eiropas patvēruma sistēma tika izveidota, pamatojoties uz šo principu (
45
), šīs tiesību normas piemērošana nav izņēmums no prezumpcijas, ka dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši pamattiesības. Kā nupat jau izklāstīju, atbildības par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu pilnīga nodošana saskaņā ar minēto tiesību normu nav atkarīga no iemesla, kādēļ pieteikuma iesniedzējs nav ticis pārsūtīts noteiktajā termiņā.
79.
Otrām kārtām, ir tiesa, ka no sprieduma Tudmur izriet, ka ar dalībvalsts vienpusēju paziņojumu apturēt visas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju pārsūtīšanas uz tās teritoriju un tādējādi šo pieteikumu iesniedzēju uzņemšanas un atpakaļuzņemšanas procedūras netiek ievēroti tās pienākumi kopējā Eiropas patvēruma sistēmā (
46
). Tomēr uzskatu, ka šādas pienākumu neizpildes risinājums, kas izriet no Dublinas III regulas, nav jāmeklē šīs regulas interpretācijā, kas ir pretēja tās tekstam un tajā izvirzītajiem mērķiem. Kā rakstveida apsvērumos ir norādījusi arī Somijas valdība, Savienības tiesībās pastāv atbilstoši līdzekļi, lai noteiktu sankcijas par to dalībvalsts pienākumu neizpildi, kas izriet no minētās regulas.
80.
Trešām kārtām, Tiesas kompetencē ir vienīgi interpretēt tiesību aktu spēkā esošo tiesību aktu formulējuma un mērķu robežās. Likumdevēja uzdevums un politiskā izvēle ir grozīt tiesisko regulējumu, ievērojot likumdošanas procedūru.
81.
Šajā ziņā jāatsaucas uz neseno patvēruma tiesību reformu, kuras rezultātā 2024. gada maijā tika pieņemts Migrācijas un patvēruma pakts, kurā ietilpst Regula (ES) 2024/1351 (
47
).
82.
Jānorāda, ka Dublinas III regulas 29. panta 2. punkta teksts ir pārņemts Regulas 2024/1351 46. panta 2. punktā, kurā ir arī precizēti gadījumi, kuros pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas termiņš var tikt pagarināts, kā arī šīs pagarināšanas maksimālais ilgumu (
48
), lai ierobežotu iespēju, ka pieteikuma iesniedzēja rīcības dēļ atbildība izbeidzas vai tiek nodota citai dalībvalstij (
49
). Turklāt, kā tiesas sēdē norādīja Komisija, likumdevējs ir paredzējis atkāpes noteikumus, kas ļauj dalībvalstij, kura saskaras ar ārkārtas situāciju, kas ietver masveida ierašanos, tikt atbrīvotai no pienākuma uzņemt atpakaļ pieteikuma iesniedzēju (
50
), kā arī obligāto solidaritātes mehānismu, lai sniegtu atbalstu dalībvalstīm, kuras saskaras ar migrācijas spiedienu, un lai nodrošinātu ātru piekļuvi starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūrām (
51
).
83.
Manuprāt, no tā izriet, ka pašreizējā Savienības tiesību aktu stadijā šajā jomā neiespējamība faktiski pārsūtīt pieteikuma iesniedzēju tādēļ, ka par atbildīgo noteiktā dalībvalsts vienpusēji aptur starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanu, ietilpst, ja nav citu mehānismu, atbildības nodošanas mehānismā atbilstoši Dublinas III regulas 29. panta 2. punktam.
V. Secinājumi
84.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Verwaltungsgericht Sigmaringen (Zigmāringenes Administratīvā tiesa, Vācija) uzdoto pirmo un otro prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 3. panta 2. punkta otrā un trešā daļa
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalstij, kas nosaka atbildīgo dalībvalsti, nav pienākuma turpināt pārbaudīt šīs regulas III nodaļā paredzētos kritērijus un tā pati nekļūst atbildīga, ja dalībvalsts, kas saskaņā ar šiem kritērijiem sākotnēji ir noteikta par atbildīgo, nav gatava uzņemt personas, uz kurām attiecas pārsūtīšanas lēmums saskaņā ar minēto regulu, un ja pēdējā minētajā dalībvalstī nepastāv sistēmiskas problēmas, kas rada necilvēcīgas vai pazemojošas attieksmes risku Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. panta izpratnē.
Regulas Nr.604/2013 3. panta 2. punkta otrās un trešās daļas nepiemērošana tomēr nav šķērslis tam, ka, beidzoties minētās regulas 29. panta 1. punktā paredzētajam pieteikuma iesniedzēja pārsūtīšanas termiņam, atbildības nodošana notiek šīs regulas 29. panta 2. punktā paredzētajos apstākļos.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).
(
3
)	Skat. Dublinas III regulas 3. panta 1. punktu un 29. panta 1. punktu.
(
4
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2019. gada 19. marts, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 82. punkts), un 2024. gada 29. februāris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Savstarpējā uzticēšanās pārsūtīšanas gadījumā), C‑392/22, EU:C:2024:195, 45. punkts).
(
5
)	Spriedums, 2011. gada 21. decembris (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 106. punkts).
(
6
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. marts, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 86. punkts).
(
7
)	Spriedums, 2024. gada 19. decembris (C‑185/24 un C‑189/24, turpmāk tekstā – “spriedums Tudmur”, EU:C:2024:1036).
(
8
)	OV 2003, L 222, 3. lpp., redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2014. gada 30. janvāra Komisijas Īstenošanas regulu (ES) Nr. 118/2014 (OV 2014, L 39, 1. lpp.), turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1560/2003”.
(
9
)	Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
(
10
)	Skat. Dublinas III regulas 13. panta 1. punktu.
(
11
)	Skat. 18. un 19. punktu. Lieta, kurā tika pasludināts šis spriedums, attiecās uz situāciju, kurā tika apturēta pieteikuma iesniedzēju pārsūtīšana uz Itāliju, kā tas ir šajā lietā.
(
12
)	Līdz ar to tam, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtā informācija šajā ziņā šķiet pretrunīga, šajā analīzē nav nozīmes. Pirmkārt, tajā nav minēts, ka pieteikuma iesniedzējs būtu iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu Itālijā, ko Itālijas valdība tiesas sēdē atspēkoja. Citas Dublinas III regulas tiesību normas, uz kurām atsaucas iesniedzējtiesa attiecībā uz Itālijas Republikas atbildību, attiecas arī uz uzņemšanas pieprasījumiem. Otrkārt, šī tiesa atsaucas uz regulas 18. panta 1. punkta b) apakšpunktu – kas attiecas uz pieteikumu iesniedzēju, kuru pieteikumi tiek izskatīti atbildīgajā dalībvalstī, atpakaļuzņemšanas pieprasījumiem – kā pamatu Itālijas Republikai adresētajam pieprasījumam.
(
13
)	Padomes Regula (2003. gada 18. februāris), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2003, L 50, 1. lpp.). Šī regula tika atcelta ar Dublinas III regulu.
(
14
)	Spriedums, 2011. gada 21. decembris, N. S. u.c. (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 106. punkts).
(
15
)	Spriedums, 2019. gada 19. marts, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 85. un 86. punkts).
(
16
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2011. gada 21. decembris, N. S. u.c. (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 94. punkts).
(
17
)	Skat. neseno spriedumu Tudmur (35. punkts un tajā minētā judikatūra). Piemēram, Tiesa norādīja, ka šiem kumulatīvajiem nosacījumiem automātiski neatbilst atpakaļnosūtīšanas (pushback) uz trešo valsti un aizturēšanas robežkontroles punktos prakse, lai gan tā nav saderīga ar Savienības tiesībām un rada nopietnus trūkumus patvēruma procedūrā un pieteikuma iesniedzēju uzņemšanas apstākļos; skat. spriedumu, 2024. gada 29. februāris, Staatssecretaris van Justitie enVeiligheid (Savstarpēja uzticēšanās pārsūtīšanas gadījumā) (C‑392/22, EU:C:2024:195, 57. un 58. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2011. gada 21. decembris (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 84. punkts), atsaucoties uz minimālajiem standartiem attiecībā uz patvēruma meklētāju uzņemšanu, bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem, kā arī bēgļa statusa piešķiršanas un atņemšanas procedūru.
(
19
)	Spriedums Tudmur (43. un 44. punkts).
(
20
)	Spriedums Tudmur (41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Spriedums Tudmur (42. punkts).
(
22
)	Skat. šo secinājumu 27. punktu un 11. zemsvītras piezīmi.
(
23
)	Spriedums Tudmur (45. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. marts, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 87.–89. punkts).
(
25
)	Skat. šī pamatojuma kopsavilkumu šo secinājumu 20. punktā.
(
26
)	Skat. Dublinas III regulas 17. pantu.
(
27
)	No Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka vairākos gadījumos, kad pieteikuma iesniedzēji bija jāpārsūta uz Itāliju, Dānijas un Vācijas iestādes ir piemērojušas Dublinas III regulas 29. panta 2. punktu, lai uzņemtos atbildību par starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu.
(
28
)	Skat. šo secinājumu 67. un 68. punktu.
(
29
)	Spriedums, 2017. gada 25. oktobris (C‑201/16, EU:C:2017:805, 30. punkts).
(
30
)	Skat. sprieduma 34. punktu.
(
31
)	Skat. Regulas Nr. 1560/2003 9. panta 1. punktu.
(
32
)	Skat. šo secinājumu 32. un 36. punktu.
(
33
)	Skat. Dublinas II regulas 19. panta 4. punktu un 20. panta 2. punktu.
(
34
)	COM(2001)447, galīgā redakcija.
(
35
)	Konvencija, ar kuru nosaka valsti, kura ir atbildīga par vienā no Eiropas Kopienu dalībvalstīm iesniegta patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas parakstīta 1990. gada 5. jūnijā Dublinā (OV 1997, C 254, 1.lpp.).
(
36
)	Skat. skaidrojumus priekšlikuma regulai 20. pantā.
(
37
)	Skat. paskaidrojumus priekšlikuma regulai 21. pantā.
(
38
)	Ņemot vērā šī termiņa sākumu saskaņā ar Dublinas III regulas 29. panta 1. punktu, kas tostarp ir atkarīgs no iespējamās apturošās iedarbības attiecībā uz pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzību vai pārskatīšanu atbilstoši regulas 27. panta 4. punktam; šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana) (C‑245/21 un C‑248/21, EU:C:2022:709, 49. punkts).
(
39
)	Skat. šo secinājumu 53. un 55. punktu.
(
40
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 25. oktobris, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, 31. un 39. punkts), un 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīva apturēšana) (C‑245/21 un C‑248/21, EU:C:2022:709, 70. punkts).
(
41
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 31. marts, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl u.c. (Patvēruma meklētāja ievietošana psihiatriskajā slimnīcā) (C‑231/21, EU:C:2022:237, 56. punkts), un 2022. gada 22.septembris, BundesrepublikDeutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīva apturēšana) (C‑245/21 un C‑248/21, EU:C:2022:709, 65. punkts).
(
42
)	Spriedums, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana) (C‑245/21 un C‑248/21, EU:C:2022:709, 71. punkts).
(
43
)	Spriedums, 2017. gada 16. februāris, C. K. u.c. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 89. punkts).
(
44
)	Spriedums, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana) (C‑245/21 un C‑248/21, EU:C:2022:709, 65. punkts).
(
45
)	Skat. šo secinājumu 2. punktu un šajā nozīmē spriedumu, 2011. gada 21. decembrisN. S. u.c. (C‑411/10 un C‑493/10, EU:C:2011:865, 78.–80. punkts); 2014. gada 18. decembra Atzinumu 2/13 (Savienības pievienošanās ECTK) (EU:C:2014:2454, 191. punkts) un neseno spriedumu Tudmur (31. un 32. punkts).
(
46
)	Spriedums Tudmur (40. punkts).
(
47
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2024/1351 (2024. gada 14. maijs) par patvēruma un migrācijas pārvaldību, ar ko groza Regulas (ES) 2021/1147 un (ES) 2021/1060 un atceļ Regulu (ES) Nr. 604/2013 (OV L, 2024/1351). Ar šīs regulas 83. pantu Dublinas III regula no 2026. gada 1. jūlija ir atcelta.
(
48
)	Šī tiesību norma ļauj pagarināt pārsūtīšanas termiņu līdz ne vairāk kā trim gadiem (18 mēnešu vietā) un ne tikai bēgšanas gadījumā, bet arī tad, ja attiecīgā persona vai tās ģimenes loceklis, kas jāpārsūta kopā ar attiecīgo personu, fiziski pretojas pārsūtīšanai, ar nodomu padara sevi nepiemērotu pārsūtīšanai vai neatbilst pārsūtīšanas medicīniskajām prasībām.
(
49
)	Skat. Regulas Nr. 2024/1351 59. apsvērumu.
(
50
)	Skat. 13. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2024/1359 (2024. gada 14. maijs), ar ko risina krīzes un nepārvaramas varas situācijas migrācijas un patvēruma jomā un groza Regulu (ES) 2021/1147 (OV L, 2024/1359).
(
51
)	Skat. Regulas 2024/1351 22. apsvērumu un IV daļas I nodaļu.