62002CJ0145_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C-145/02
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesverwaltungsgericht
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 31. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 18. aprīlī, tiesvedībā
Land Nordrhein-Westfalen
pret
Denkavit Futtermittel GmbH .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši A. Ross [ A. Rosas ] (referents) un S. fon Bārs [ S. von Bahr ],
ģenerāladvokāts A. Ticano [ A. Tizzano ],
sekretāre M. F. Kontē [ M.-F. Contet ], galvenā administratore,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Denkavit Futtermittel GmbH
vārdā – V. Šillers [ V. Schiller ], Rechtsanwalt,
– Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [ W.-D. Plessing ], M. Lumma [ M. Lumma ] un A. Tīmane [A. Tiemann ], pārstāvji,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Fičs [ K. Fitch ] un M. Nījārs [ M. Niejahr ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 4. martā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1970. gada 23. novembra Direktīvas 70/524/EEK par barības piedevām (OV L 270, 1. lpp.), ko groza ar Padomes 1984. gada 29. novembra Direktīvu 84/587/EEK (OV L 319, 13. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 70/524”), 12. un 19. pantu un EKL 28. un EKL 30. pantu.
2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Ziemeļreinas – Vestfāles zemi un saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātu sabiedrību Denkavit Futtermittel GmbH
(turpmāk tekstā – “ Denkavit ”) par sivēniem domātas barības piedevas, ko ražo Nīderlandē un kurā D3 vitamīna līmenis pārsniedz Vācijā atļauto, importu Vācijā un tās laišanu tirgū.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesību akti
3. Direktīva 70/524 2. pantā definē komplekso barību kā “barības maisījumi, kuri pēc sava sastāva ir pietiekami dienas devai”. Papildbarība tiek definēta kā “barības maisījumi, kuriem ir augsts noteiktu vielu saturs un kuri pēc sava sastāva ir pietiekoši dienas devai tikai tad, ja tos lieto kopā ar citiem barības veidiem”.
4. Saskaņā ar Direktīvas 70/524 12. panta noteikumiem:
“1. Dalībvalstis izvirza prasību, ka šajā direktīvā nosauktās piedevas līmenis papildbarībā, kas atjaukta atbilstoši instrukcijai, nedrīkst pārsniegt līmeni, kāds noteikts kompleksajai barībai.
2. Dalībvalstis var izvirzīt prasību, ka antibiotiku, kokcidiostatu un citu zāļu līdzekļu, augšanas veicinātāju, D vitamīnu un antioksidantu līmenis papildbarībā drīkst pārsniegt kompleksajai barībai noteiktos maksimālos līmeņus attiecībā uz:
a) tādu papildbarību, ko dalībvalsts ir atļāvusi darīt pieejamu visiem lietotājiem, ar nosacījumu, ka [..] D vitamīnu [..] līmenis tajā nepārsniedz noteikto maksimālo līmeni pieckārtīgi;
b) tādu papildbarību, kas paredzēta dažām dzīvnieku sugām un ko dalībvalsts drīkst atļaut darīt pieejamu savā teritorijā visiem lietotājiem īpašo barošanas sistēmu dēļ, ar nosacījumu, ka to līmenis nepārsniedz:
– [..]
– attiecībā uz D vitamīnu – 200 000 IU [starptautiskās vienības]/kg.
Dalībvalstis nosaka, ja papildbarības ražošanā izmanto a) apakšpunktā minēto iespēju, nedrīkst vienlaikus izmantot arī b) apakšpunktā minēto iespēju.
3. Ja piemēro 2. apakšpunktu [punktu], dalībvalstis izvirza prasību, ka barībai jāpiemīt vienai vai vairākām īpašībām attiecībā uz sastāvu (piemēram, olbaltumvielām vai minerālvielām), kas praktiski nodrošina, lai netiktu pārsniegts piedevu līmenis, kas noteikts kompleksajai barībai, un barību neizmantotu citai dzīvnieku sugai.”
5. Saskaņā ar Direktīvas 70/524 19. pantu dalībvalstis nodrošina, lai uz tām piedevām, iepriekš sagatavotiem maisījumiem [premiksiem] un barību, kas atbilst šai direktīvai, attiektos vienīgi tie tirdzniecības ierobežojumi, kuri paredzēti šajā direktīvā.
6. Attiecībā uz cūkām domāto papildbarību Direktīvas 70/524 I pielikums nosaka maksimālo D3 vitamīna līmeni tajos – 2000 IU uz vienu kilogramu. Augstāks sastāvs attiecas uz piena sivēnu barību. Tas neattiecas uz lietas izskatīšanu pamatprāvā.
Valsts tiesiskais regulējums
7. Direktīva 70/524 ir transponēta Vācijas tiesībās ar Futtermittelgesetz
(likums, kas attiecas uz dzīvnieku barību, turpmāk tekstā – “ FMG ”) un ar Futtermittelverordnung
(lēmums par dzīvnieku barību, turpmāk tekstā – “ FMV ”).
8. FMG
14. pants tā 2000. gada 25. augustā publicētajā redakcijā ( BGBl. 2000 I, 1358. lpp.) aizliedz tādas barības importu, kas neatbilst Vācijas teritorijā spēkā esošajām prasībām par dzīvnieku barību.
9. FMG
4. panta 1. punkta 4. apakšpunkts atļauj lēmuma veidā noteikt piedevu saturu dzīvnieku barībā.
10. Saskaņā ar FMG
4. panta 5. punkta pirmā teikuma 2. punkta b) apakšpunktu ir aizliegts laist tirgū barību, kura neatbilst prasībām, kas noteiktas ar lēmumu saskaņā ar šī paša panta 1. punkta 4. apakšpunktu.
11. FMV
17.a pants tā 2000. gada 23. novembrī publicētajā redakcijā ( BGBl . 2000 I, 1605. lpp.) noteic dzīvnieku barībā atļauto piedevu sastāvu šādi:
“1. Kompleksās barības piedevu sastāvs attiecībā uz sauso ekstraktu, kas satur 88 % kompleksās barības, nevar būt zemāks par minimālo līmeni, kas ir noteikts piemērojamajā Kopienu tiesiskā regulējuma pielikumā sadaļā “Minimālais līmenis”, ne arī augstāks par līmeni, kas ir noteikts sadaļā “Maksimālais līmenis”. Pirmais teikums attiecas arī uz minimālo un maksimālo līmeni, kas ir noteikts 3. pielikuma sestajā kolonnā. Maksimālā piedevu līmeņa aprēķinā ir jāieskaita vielas, kas ir dabiskas dzīvnieku barībā, kas ir līdzīga piedevām.
2. Ņemot vērā 3. punkta noteikumus, maksimālais piedevu līmenis var tikt pārsniegts, ja, izmantojot komplekso barību kopā ar citu barību atbilstoši to mērķim, tiek ievērots maksimālais piedevu līmenis.
3. Pretēji 2. punktā noteiktajam,
1. D vitamīna līmenis [..] var palielināties līdz pieckāršam noteiktajam maksimumam vai
2. [..]
d) līdz 200 000 IU uz vienu kilogramu papildu barībā, kas paredzēta visu sugu vai kategoriju dzīvniekiem, lai saņemtu īslaicīgu vitamīnu papildu devu,
ja barība uzrāda vienu vai vairākas sastāva pazīmes, īpaši attiecībā uz sauso proteīnu, laktozi vai minerāliem, garantējot, ka uz došanas brīdi noteikto barības piedevu līmenis netiks palielināts un ka barības novirzīšana citām sugām ir praktiski izslēgta.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
12. Denkavit
Vācijā izplata sivēniem paredzētu papildbarību ar nosaukumu “ Denkavit Kern Ferkel 125”
(turpmāk tekstā –“barība, par kuru pastāv strīds”). Šī barība satur 16 000 IU D3 vitamīna uz vienu kilogramu. Saskaņā ar tā etiķeti un lietošanas instrukciju tā ir paredzēta izbarošanai dzīvniekiem tikai pēc tam, kad [ir tikusi] samaisīta ar tīro barību proporcijā 1 pret 7.
13. Barību, par kuru pastāv strīds, ražo Denkavit
māsas uzņēmums Nīderlandē. No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka tā atbilst prasībām, kas ir noteiktas Nīderlandes tiesību aktos par dzīvnieku papildbarību. No otras puses, tā neatbilst Vācijā noteiktajām prasībām šajā jautājumā, proti, FMV
17.a panta 3. punkta 1. apakšpunktam. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu, kā to iztulko Vācijas iestādes, D vitamīna līmenis nevar pārsniegt pieckāršu maksimāli noteikto normu dzīvnieku barībai, kā šajā lietā, 2000 IU uz kilogramu, kas ir 10 000 IU uz kilogramu.
14. 1991. gada maijā veiktās pārbaudes laikā Ziemeļreinas – Vestfāles Landesamt für Ernährungswirtschaft und Jagd
(reģionālā barības un medību iestāde) iebilda pret barību, par kuru pastāv strīds, sakarā ar D3 vitamīna līmeni tajā. Šī vitamīna pārdozēšana līdz 6000 IU uz kilogramu saskaņā ar FMG
4. panta 5. punkta pirmā teikuma 2. punkta b) apakšpunktu radītu pārdošanas un izmantošanas aizliegumu.
15. 1993. gada 23. martā Denkavit
cēla prasību Verwaltungsgericht Düsseldorf
(Vācija) ar mērķi konstatēt, ka saskaņā ar EKL 28. un EKL 30. pantu tai ir tiesības ievest un laist tirgū barību, par kuru pastāv strīds.
16. Tā kā ar 1996. gada 21. maija spriedumu šī prasība tika noraidīta, Denkavit
iesniedza apelācijas sūdzību Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen
(Vācija). Ar 2000. gada 13. decembra spriedumu tiesa apmierināja Denkavit
prasību.
17. Ziemeļreinas – Vestfāles zeme iesniedza kasācijas sūdzību par šo lēmumu Bundesverwaltungsgericht . Šī tiesa, uzskatot, ka jautājums skar Kopienu tiesības, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1. Vai ir jāizvērtē, tieši atsaucoties uz EKL 28. un EKL 30. pantu, valsts tiesību normas par dzīvnieku barību, ar kurām aizliedz citā dalībvalstī likumīgi ražotas barības importu sakarā ar to, ka D3 vitamīna līmenis neatbilst importētājvalsts noteikumiem?
2. Vai Direktīvas 70/524 [..] 19. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atļauj dalībvalstij aizliegt citā dalībvalstī likumīgi ražotas papildbarības importu, jo tā pārsniedz importētājdalībvalstī atļauto D3 vitamīna līmeni?
3. Vai atbilde uz otro jautājumu ir atkarīga no tā, vai atšķirība starp spēkā esošajiem noteikumiem ražotājdalībvalstī un importētājdalībvalstī ir saistīta ar dažādo likumdošanas tiesību izmantošanu, ko tai piešķir Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts?”
Sākotnējie apsvērumi
18. Uzdodot trīs jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 28. pants un EKL 30. pants vai Direktīvas 70/524 noteikumi aizliedz pasākumu, ar kuru dalībvalsts neļauj savā teritorijā laist tirgū citā dalībvalstī likumīgi ražotu dzīvnieku papildbarību, kurā D3 vitamīna līmenis neatbilst pirmajā dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem.
19. Pirmkārt, ir jānorāda, kā izriet no lietas materiāliem, ka barības, par kuru pastāv strīds, neatbilstība importētājvalstī, šajā gadījumā Vācijas Federatīvajā Republikā, spēkā esošajiem noteikumiem, rodas no atšķirības starp spēkā esošajiem noteikumiem, no vienas puses, šajā valstī, un, no otras puses, minētās barības ražotājvalstī, šajā gadījumā Nīderlandes Karalistē, tā kā Vācija ir izmantojusi Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktā dotās likumdošanas tiesības. Atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, Nīderlandes valdība norāda, ka barība, par kuru pastāv strīds, Nīderlandē tika laista tirgū saskaņā ar vispārīgo normu, ko paredz šīs pašas direktīvas 12. panta 1. punkts.
20. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir redzams, ka izšķirošā nozīme pamata prāvas atrisināšanai ir Direktīvas 70/524 12. panta 1. un 2. punkta interpretācijai, kā arī saistībai starp šīm divām normām. Šis pants ir cieši saistīts ar šīs pašas direktīvas 19. pantu, kurš nosaka, ka dalībvalstis nodrošina, lai uz barību, kas atbilst šīs direktīvas noteikumiem, attiektos vienīgi tie tirdzniecības ierobežojumi, kurus tā [Direktīva] paredz. Rodas jautājums faktiski par to, vai šīs direktīvas 12. panta 2. punkta pirmā daļa ir tirdzniecības ierobežojums tās 19. panta izpratnē.
21. Jāatgādina, ka ar otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai kopā piemērojamie Direktīvas 70/524 12. un 19. panta noteikumi iestājas pret importa aizliegumu, kāds ir paredzēts Vācijas tiesībās. Tomēr, lai sniegtu minētajai tiesai derīgu atbildi, ir jāapskata šie jautājumi kopā un jāuzskata tie kā tādi, kuru mērķis ir noteikt, vai Direktīvas 70/524 19. pants atļauj dalībvalstij, kas ir pieņēmusi tiesību aktus saskaņā ar šīs pašas direktīvas 12. panta 2. punkta pirmo daļu, aizliegt papildbarības, kas ir laista tirgū citā dalībvalstī saskaņā ar minētās direktīvas 12. panta 1. punktu, importu tādēļ, ka D3 vitamīna līmenis tajā pārsniedz pirmajā valstī atļauto.
22. Turklāt ir jāatzīmē, kā to ir arī darījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 23. punktā, ka uz pirmo jautājumu, kas attiecas uz EKL 28. un EKL 30. panta interpretāciju, būs jāatbild tikai tad, ja tiek noteikts, ka Direktīvas 70/524 noteikumi neiestājas pret importa aizliegumu, kāds ir pamata prāvas pamatā.
23. Šādos apstākļos ir jāapgriež jautājumu kārtība, vispirms izskatot otro un trešo jautājumu pārformulētā veidā, un tad, ja nepieciešams, pirmo jautājumu.
Par otro un trešo jautājumu
24. Ar savu otro un trešo jautājumu, kuri ir pārformulēti, iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 70/524 19. pants atļauj dalībvalstij, kas ir pieņēmusi tiesību aktus atbilstoši šīs direktīvas 12. panta 2. punkta pirmajai daļai, aizliegt tādas papildbarības importu, kas ir laista tirgū citā dalībvalstī saskaņā ar šīs pašas direktīvas 12. panta 1. punktu, tādēļ, ka D3 vitamīna līmenis tajā pārsniedz pirmajā dalībvalstī atļauto.
25. Vācijas valdība uzskata, ka Direktīvas 70/524 19. panta un 12. panta 2. punkta pirmās daļas noteikumi ļauj tai aizliegt barības, par kuru pastāv strīds, importu. Dalībvalstīm ar pēdējo minēto normu atstātās pilnvaras tiešām rada šajā Direktīvā paredzēto tirdzniecības aizliegumu, un tādējādi to attaisno tās 19. pants. Līdz ar to barības, ko cita dalībvalsts ir atļāvusi saskaņā ar šīs pašas direktīvas 12. panta 1. punkta paredzēto vispārīgo normu, imports pirmajā dalībvalstī var tikt aizliegts, pamatojoties uz valsts noteikumiem, kas ir pieņemti saskaņā ar šī panta 2. punktu.
26. Denkavit
un Eiropas Kopienu Komisija uzskata pretēji. Turklāt tās pauž bažas par Vācijas valdības veikto pasākumu saderīgumu ar Kopienu tiesībām, transponējot valsts tiesībās Direktīvas 70/524 12. pantu.
27. Lai noskaidrotu, vai dalībvalstij Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzēto likumdošanas iespēju izmantošana tai atļauj aizliegt preču, kas atbilst šī paša panta 1. punktam, importu, ir jānosaka minētās direktīvas 12. panta 1. un 2. punkta un 19. panta piemērojamība un saturs, kā arī saistība starp šiem dažādajiem noteikumiem.
28. Uzreiz jāatgādina, ka Direktīvas 70/524 12. panta 1. punkts paredz, ka atbilstoši atjaukta papildbarība nevar saturēt lielāku piedevu līmeni nekā to, kas ir noteikts dzīvnieku kompleksajai barībai. Attiecībā uz D3 vitamīna līmeni cūku kompleksajā barībā, tas ar minētās direktīvas 1. pielikumu ir noteikts – 2000 IU uz kilogramu. Tomēr, kā izriet no tajā punktā esošā iesprauduma – “kas atjaukta atbilstoši instrukcijai” – maksimālais līmenis attiecas uz papildbarību atjauktā stāvoklī. Citiem vārdiem sakot, tas attiecas uz papildbarību pēc tā, kad tā ir tikusi samaisīta ar tīro barību saskaņā ar tās izmantošanas mērķi un instrukcijām.
29. Faktiski no lietas materiāliem izriet, ka barība, par kuru pastāv strīds, tīrā veidā satur 16 000 IU D3 vitamīna uz vienu kilogramu un ka tā pēc sajaukšanas ar tīru barību saskaņā ar instrukciju proporcijās 1 pret 7 satur 2000 IU D3 vitamīna uz vienu kilogramu. Tas sekojoši atbilst vispārīgajai normai, ko paredz Direktīvas 70/524 12. panta 1. punkts.
30. Tomēr, kā nosaka šīs pašas direktīvas 19. pants, dalībvalstis nodrošina, lai uz dzīvnieku barību, kas atbilst šai direktīvai, attiektos vienīgi tie tirdzniecības ierobežojumi, kuri paredzēti šajā direktīvā. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai minētās direktīvas 12. panta 2. punkta pirmā daļa rada tirdzniecības ierobežojumu pirmās tiesību normas izpratnē un vai dalībvalstij, kas iesniedza sūdzību, ir tiesības aizliegt citā dalībvalstī saskaņā ar šīs pašas direktīvas 12. panta 1. punktu tirgū laistas barības importu.
31. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkts neliedz dalībvalstīm atļaut D3 vitamīna līmenim papildbarībā pārsniegt kompleksajai barībai noteikto līmeni. Saskaņā ar Direktīvas 70/524 (tās sākotnējā redakcijā) desmito apsvērumu šie izņēmumi ir atļauti tikai tiktāl, ciktāl tas ir pieņemams dzīvnieku un cilvēku veselībai.
32. Šajā sakarā dalībvalstīm paveras divas iespējas. Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu tās var noteikt, ka D vitamīnu līmenis drīkst pārsniegt kompleksajai barībai noteikto maksimālo līmeni attiecībā uz tādu papildbarību, kas ir pieejama visiem lietotājiem, nepārsniedzot noteikto maksimālo līmeni pieckārtīgi, proti, pamatprāvas apstākļos, 10 000 IU uz kilogramu. Otrkārt, saskaņā ar šī paša noteikuma b) apakšpunktu dalībvalstis var noteikt, ka attiecībā uz papildbarību, kas paredzēta dažām dzīvnieku sugām un ko dalībvalsts drīkst darīt pieejamu sava teritorijā visiem lietotājiem īpašo barošanas sistēmu dēļ, D vitamīna līmenis var pārsniegt noteikto līmeni, nepārsniedzot 200 000 IU uz vienu kilogramu.
33. Nākas secināt, ka ne Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkta pirmās daļas formulējums, ne šī noteikuma konteksts vai mērķis neļauj secināt, ka dalībvalsts atsauce uz tai dotajām likumdošanas pilnvarām atļauj tai aizliegt papildbarības importu, kas ir laista tirgū citā dalībvalstī saskaņā ar šī paša panta 1. punktu.
34. Pirmkārt, ir jānorāda – kaut gan Direktīvas 70/524 12. panta 1. un 2. punkts nosaka papildbarībā atļautos piedevu līmeņus – tie neattiecas uz identiskām situācijām. Šī panta 1. punkts, kurš nosaka vispārīgo normu, attiecas uz papildbarību atjauktā stāvoklī. 2. punkts atļauj pie noteiktiem nosacījumiem pārsniegt noteiktu piedevu līmeņus papildbarībā, bet attiecas uz papildbarības tīro formu. 12. panta 2. punkta formulējums ļauj pamanīt to, ka salīdzinājumā ar 1. punktā paredzēto šajā gadījumā ir noteikta papildu liberalizācija, un nekādi nerada šīs normas ierobežojumu.
35. Saistībā ar kontekstu ir jānorāda, kā arī to dara ģenerāladvokāts savu secinājumu 44. punktā, ka saskaņā ar Direktīvas 70/524 12. panta 3. punktu, “ja piemēro 2. apakšpunktu [punktu]”, barības sastāva īpašībām ir jānodrošina, ka piedevu līmenis, kas noteikts kompleksajai barībai, jebkurā gadījumā netiek pārsniegts. Ja ir skaidrs, ka šāda piesardzība nav nepieciešama attiecībā uz papildbarību, kurai ir paredzēta atjaukšana tiktāl, ciktāl šāda norma nodrošina pareizas koncentrācijas iegūšanu, tā tomēr ir nepieciešama, ja šāda atjaukšana nav paredzēta. Šis atzinums pastiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru šī panta 2. punkts nevar tikt uzskatīts par tā 1. punktā paredzētās vispārīgās normas ierobežojumu.
36. Visbeidzot, attiecībā uz Direktīvas 70/524 12. panta 1. un 2. punkta un pašas direktīvas mērķi ir jānorāda uz tās ceturto un devīto apsvērumu, kas uzsver, pirmkārt, iekšējā tirgus darbību un, otrkārt, dzīvnieku un cilvēku veselības aizsardzību.
37. Kā arī pareizi norāda Komisija, iekšējā tirgus atbilstoša darbība tiktu nopietni apdraudēta, ja barībai, kurai ir paredzēta atjaukšana, viena dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas 70/524 12. panta 2. punkta pirmo daļu pieņemtos valsts noteikumos varētu uzlikt nosacījumus vēl papildus tiem, ko nosaka šī panta 1. punkts. Saistībā ar dzīvnieku un cilvēku veselības aizsardzību ir jāatzīmē, ka netiek radīts lielāks risks, atļaujot tirgot papildbarību, kura tīrā veidā satur 16 000 IU D3 vitamīna uz vienu kilogramu un kurā pēc atjaukšanas šī vitamīna līmenis ir 2000 IU uz vienu kilogramu, nekā tas ir tādas barības gadījumā, kura saskaņā ar Direktīvas 70/524 12. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu var saturēt līdz pat 200 000 IU piedevu uz vienu kilogramu.
38. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka kopā piemērojamie Direktīvas 70/524 12. un 19. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret pasākumu, ar kuru dalībvalsts, pamatojoties uz D vitamīna līmeni, aizliedz savā teritorijā pārdot saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punktu citā dalībvalstī likumīgi ražotu dzīvnieku papildbarību.
39. Ņemot vērā atbildi uz otro un trešo jautājumu un šī sprieduma 22. punktā izteikto apsvērumu dēļ, nav nepieciešams atbildēt uz pirmo jautājumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
40. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj ar tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumus, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Padomes 1970. gada 23. novembra Direktīvas 70/524/EEK par barības piedevām, ko groza ar Padomes 1984. gada 29. novembra Direktīvu 84/587/EEK, kopā piemērojamie 12. un 19. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret pasākumu, ar kuru dalībvalsts, pamatojoties uz D vitamīna līmeni, aizliedz savā teritorijā laist tirgū saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punktu citā dalībvalstī likumīgi ražotu dzīvnieku papildbarību.