62002CC0103_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā prasībā Tiesai tiek lūgts atzīt, ka, pieņemot decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislative 5 febbraio 1997, n°22
(1998. gada 5. februāra dekrēts "Par nebīstamo atkritumu identifikāciju, uz ko attiecas vienkāršotas reģenerācijas procedūras 1997. gada 5. februāra likumdošanas dekrēta Nr. 22 31. un 33. panta nozīmē") (2), Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 1., 9., 10. un 11. pantu Direktīvā 75/442/EEK (3) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 91/156/EEK (4), kā arī ar Direktīvas 91/689/EEK (5) 3. pantu.
I – Atbilstošās tiesību normas
2. Direktīvas 75/442 mērķi ir sekmēt pasākumu pieņemšanu nolūkā ierobežot atkritumu rašanos, veicināt atkritumu reģenerāciju un, ja tā nav iespējama, organizēt to apglabāšanu. (6) Šajā direktīvā īpaši ir paredzēts, ka visiem uzņēmumiem, kas vēlas veikt reģenerācijas darbības, iepriekš jāsaņem kompetentās iestādes atļauja. (7) Atbrīvojums no atļaujām ir iespējams, ja ir izpildīti minētās direktīvas 11. pantā paredzētie nosacījumi.
3. Direktīvas 91/689/EEK mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus par bīstamo atkritumu kontrolētu apsaimniekošanu. (8) Jautājumā par reģenerāciju vai apglabāšanu uz bīstamajiem atkritumiem attiecas vairāk ierobežojoši nosacījumi nekā uz nebīstamiem atkritumiem. (9) Tātad ir svarīgi pareizi norobežot bīstamos un nebīstamos atkritumus. Direktīvas 91/689 1. panta 4. punktā bīstamie atkritumi ir definēti kā atkritumi, kas ir “iekļauti sarakstā”, kurš īpaši izveidots, pamatojoties uz šīs direktīvas I un II pielikumu. Minētais saraksts ir pieņemts ar Lēmumu 94/904/EK (10) .
4. Atkritumu apglabāšanas un reģenerācijas jēdzieni ir definēti Direktīvas 75/442 1. panta e) un f) punktā un attiecīgi precizēti II A un II B pielikumā, kas pieņemti ar Lēmumu 96/350/EK (11) .
5. Ar Apstrīdēto dekrētu Direktīva 75/442 un Direktīva 91/689 tiek transponētas valsts tiesību sistēmā.
II – Fakti un pirmstiesas procedūra
6. 2000. gada 28. februāra brīdinājuma vēstulē saskaņā ar EKL 226. pantu Eiropas Kopienu Komisija informēja Itālijas iestādes, ka tā uzskata – pieņemot Apstrīdēto dekrētu, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 75/442 1., 9., 10. un 11. pantu un Direktīvas 91/689 3. pantu.
7. Savās 2000. gada 3. un 26. maija atbildes vēstulēs Itālijas Republika atbildēja tikai uz trim no četriem Komisijas izteiktajiem iebildumiem. Komisija nolēma apturēt lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešo iebildumu par atkritumu atkārtotas izmantošanas darbībām, par ko Itālijas Republikas sniegtā informācija tiek pārbaudīta.
8. 2001. gada 11. aprīlī Komisija nosūtīja Itālijas valdībai argumentētu atzinumu, kurā aicināja veikt vajadzīgos pasākumus, lai divu mēnešu laikā izpildītu atzinuma prasības. Itālijas iestādes uz to atbildēja ar 2001. gada 17. augusta vēstuli.
9. Nebūdama apmierināta ar atbildi, Komisija cēla šo prasību, kas balstīta uz trim iebildumiem. Vispirms Itālijas Republikai tiek pārmests, ka tā atļāvusi uzņēmumiem, kuri reģenerē nebīstamos atkritumus, piemērot atbrīvojumu no prasības attiecībā uz atļaujām, uz šo atbrīvojumu neattiecinot Direktīvas 75/442 4. un 10. pantā un 11. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus. Tāpat Komisija pārmet Itālijas valdībai, ka tā nav precīzi noteikusi atkritumu veidus, uz kuriem attiecas atbrīvojums no atļaujām, un tādējādi ir pārkāpts Direktīvas 91/689 3. pants. Visbeidzot, Itālijas Republika dažas darbības, kas faktiski atbilst apglabāšanas darbībām, ir kvalificējusi kā “vides reģenerācijas” darbības, pārkāpjot Direktīvas 75/442 9. un 11. pantu kopā ar 1. panta e) un f) punktu. Izskatīsim šos trīs iebildumus pēc kārtas, attiecībā uz katru no tiem precizējot atbilstošās tiesību normas.
III – Vērtējums
10. Vispirms ir jāmin, ka Itālijas Republika netiešā veidā apstrīd šīs prasības – kura attiecas tikai uz “procedūrām un kārtību”, kas ietilpst dalībvalstu ekskluzīvā kompetencē, kad tās transponē kādu direktīvu – pieņemamību. Tā kā patiesībā strīds ir par konkrētu Direktīvas 75/442 normu interpretāciju, šķiet, nav šaubu par prasības atzīt pienākumu neizpildi pieņemamību.
A – Daudzuma jēdziens Direktīvas 75/442 11. panta nozīmē
11. Attiecībā uz pirmo iebildumu atbilstošās normas ir Direktīvas 75/442 4. un 11. pants, kā arī Apstrīdētā dekrēta 7. pants.
12. Direktīvas 75/442 11. panta 1. punktā ir paredzēta iespēja uzņēmumiem piemērot atbrīvojumu no iepriekšējām atļaujām, lai veiktu reģenerācijas darbības, ja
“– kompetentās iestādes ir paredzējušas vispārīgus noteikums katram darbības veidam, paredzot atkritumu daudzumus, veidus un nosacījumus, ar kādiem konkrēto darbību var veikt, nepiemērojot prasības attiecībā uz atļaujām, un
– atkritumu veids un daudzums un reģenerācijas un apglabāšanas metodes ir tādas, kas atbilst 4. pantā noteiktajām prasībām”.
13. Direktīvas 75/442 4. pantā vispārīgā veidā ir norādīts, ka “atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu [nodrošina], neapdraudot cilvēku veselību un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi un, jo īpaši, neapdraudot ūdeņus, gaisu, augsni, augus un dzīvniekus, neradot traucējošus trokšņus un smakas, neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām”.
14. Apstrīdētā dekrēta 7. pantā nosacījumi, saskaņā ar kuriem var piemērot atbrīvojumu, ir transponēti šādi: “neskarot īpašus noteikumus, kas paredzēti pielikumos, maksimālos gada daudzumus atkritumiem, kurus var izmantot reģenerācijas darbībās, ko reglamentē šis dekrēts, nosaka pēc tās iekārtas jaudas gadā, ar kuru veic šo darbību, pēc iespējamās izejvielu izmantošanas un raugoties, lai darbība nekādi neapdraudētu cilvēku veselību un dabas vidi. [..] Attiecībā uz enerģētiskās reģenerācijas darbībām [..] maksimālo atkritumu daudzumu nosaka, ņemot vērā atkritumu siltumspēju, tās iekārtas nominālo siltuma jaudu, kurā veic enerģētiskās reģenerācijas darbību, un katras reģenerācijas iekārtas paredzamo kalpošanas ilgumu. Gada daudzumi atkritumiem, kas paredzēti reģenerācijai, ir jānorāda paziņojumā par darbības sākšanu, pievienojot norādi par šajā pantā paredzēto nosacījumu ievērošanu”.
15. Tātad Apstrīdētais dekrēts ievieš aprēķinu mehānismu atkarībā no katra uzņēmuma īpašībām, nevis robežu absolūtā izteiksmē. Tieši to kritizē Komisija, kas uzskata, ka saskaņā ar Direktīvas 75/442 11. pantu daudzumam ir jābūt noteiktam attiecībā uz katru darbību.
16. Komisija kritizē minēto dekrētu vairāku iemeslu dēļ. Tas ir radījis situāciju, kur parastā procedūra nemaz netiek piemērota, jo jebkurš uzņēmums var izmantot atbrīvojumu no atļaujām, lai kāds būtu atkritumu daudzums, ko tas reģenerē. Šādi nevar nodrošināt Direktīvas 75/442 4. panta nosacījumu ievērošanu. Turklāt Komisijai nav iespējas kontrolēt, vai dalībvalstis piemēro minēto direktīvu pareizi, ja dalībvalstis pieņem pārāk atšķirīgas sistēmas atbrīvojumiem no atļaujām.
17. Pēc Komisijas uzskatiem, Direktīvas 75/442 11. pants ir jāinterpretē tādā veidā, ka tas dod dalībvalstīm iespēju noteikt minimālo robežu, līdz kurai reģenerācijas iekārtas principā neapdraud vidi. Šādu robežu izsaka kā visiem vienas nozares uzņēmumiem maksimāli pieļaujamo daudzumu. Direktīvas 75/442 4. pantā ir paredzēts pienākums noteikt šādu robežu. Šīs direktīvas vispārējā sistēma prasa noteikt arī robežu, sākot no kuras piemērot atbrīvojumu vairs nav iespējams, bet ir jāievēro parastā procedūra, kurā izvirzīta prasība saņemt iepriekšēju atļauju. Šāda sistēma ir līdzīga sistēmai, kura pastāv, piemēram, grāmatvedības nozarē, kur uzņēmumiem atkarībā no to lieluma ir atšķirīgi pienākumi. Atšķirīga attieksme pret dažāda lieluma uzņēmumiem nenozīmē to savstarpēju diskrimināciju.
18. Itālijas Republika savai aizstāvībai principā izvirza divus argumentus. Pirmkārt, Itālijas Republika uzskata, ka tās veiktā Direktīvas 75/442 11. panta transpozīcija ir atbilstoša, jo Apstrīdētā dekrēta 7. pantā noteiktais kritērijs ir skaidrs un ir paredzēts atkritumu reģenerācijas veicināšanai saskaņā ar minētās direktīvas mērķiem. Otrkārt, Itālijas Republika apstrīd Komisijas interpretāciju, kas prasa noteikt minimālo robežu, jo šajā direktīvā nav tieši uzlikts pienākums noteikt absolūtos maksimālos daudzumus. Turklāt sistēma atbrīvojumiem no iepriekšējām atļaujām, kas ir balstīta uz robežu absolūtā izteiksmē, netaisnīgi nostādītu nelabvēlīgā situācijā lielus uzņēmumus, lai arī bieži to rīcība tiek vairāk kontrolēta un ir mazāk kaitīga videi nekā mazāku uzņēmumu rīcība.
19. Šajā sakarā attiecībā uz Direktīvas 75/442 vispārējo sistēmu tās 11. pantā ir noteikts izņēmums no parastās procedūras iepriekšējas atļaujas saņemšanai, piemērojot 10. pantu. Minētā 11. panta tekstā ir viennozīmīgi norādīts, ka atbrīvojumam no atļaujām ir jāpiemēro “katram uzņēmumu veidam paredzēti vispārīgi noteikumi, kuros katram darbības veidam ir noteikti atkritumu daudzumi un veidi”. Ar Dekrētu ieviestā sistēma, šķiet, neatbilst šādai definīcijai, jo tā nenosaka reģenerēto atkritumu robežu pēc veida un daudzuma, bet gan atkarībā no katra uzņēmuma spējas veikt reģenerācijas darbības. Turklāt ar minēto Itālijas dekrētu ieviestos maksimālos daudzumus, kas katram uzņēmumam noteikti citādā apjomā, nevar uzskatīt par ierobežojumiem vārda tiešā nozīmē. Līdz ar to Itālijas Republikas veiktā Direktīvas 75/442 11. panta transpozīcija nav atbilstoša.
20. EK līgums ļauj dalībvalstīm pieņemt stingrākus vides aizsardzības pasākumus (12) . Tomēr jānorāda, ka Itālijas Republikas ieviestā atbrīvojuma sistēma, pretēji Itālijas Republikas apgalvojumiem, neaizsargā vidi vairāk kā Direktīvas 75/442 sistēma, jo tā faktiski ļauj uzņēmumiem veikt atkritumu apstrādes darbības, kas, iespējams, ir piesārņojošas, neattiecinot uz tām iepriekšēju kontroli. Prasība saņemt iepriekšēju atļauju neizslēdz iespēju veikt atkritumu pārstrādes darbības. Turklāt Itālijas sistēma ir pretrunā ar Direktīvu 75/442 ieviestajam iepriekšējas atļaujas mehānismam, kas paredzēts, lai novērstu kaitējumu videi. Arguments, ka prasība saņemt iepriekšēju atļauju rada diskrimināciju, ir noraidāms. Uzņēmums, kam nevar piemērot atbrīvojumu no iepriekšējas atļaujas, nevar arī veikt tās reģenerācijas darbības, ko vēlas, ja nav pierādījis to nekaitīgumu videi.
B – Par bīstamo atkritumu kā nebīstamu atkritumu kļūdainu klasifikāciju
21. Komisija pārmet, ka Apstrīdētajā dekrētā ir noteiktas pārāk plašas atkritumu definīcijas, kas izraisījis tiesiskās drošības trūkumu attiecībā uz bīstamo un nebīstamo atkritumu norobežošanu. Turklāt Komisija attiecīgajai dalībvalstij pārmet, ka nav minēti Eiropas Atkritumu kataloga (EAK) kodi un ir lietoti nepareizi kodi vai tādi kodi, kas neatbilst attiecīgo atkritumu tipoloģijai.
22. Komisija nav sīkāk norādījusi, kā izpaužas precizitātes trūkums Itālijas tiesību aktos. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Komisijai ir jāpierāda to pienākumu neizpilde, uz kuriem tā norādījusi. (13) Pretējā gadījumā norādīto pienākumu neizpildi nevar konstatēt.
23. Tāpat ir jāpiebilst – Komisija pati 2002. gada 13. novembrī pieņēma Lēmumu 2002/909/EK par Itālijas noteikumiem par atbrīvojumu no atļaujām, kas prasīta uzņēmumiem, kuri reģenerē bīstamos atkritumus saskaņā ar Direktīvas 91/689 (14) 3. pantu, kurā precizēts, ka Itālijas tiesību aktos “norādīto atkritumu veidi ir atbilstoši identificēti saskaņā ar [EAK]”.
24. Tāpēc ierobežosim pārbaudi attiecībā uz pienākumu neizpildi, kas tiek pārmesta Itālijas Republikai, ar trim gadījumiem, kuros Komisija apgalvojumus par pienākumu neizpildi balstīja uz precīzām norādēm Apstrīdētajā dekrētā.
25. Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 5.9. punktā ir minēti kabeļu gabali no optiskās šķiedras ar dielektriķa, semidielektriķa un metāla pārklājumu. Komisija uzsver, ka nav dotas atsauces uz EAK kodiem. Itālijas Republika apgalvo, ka ir ieviesusi atbilstošus identifikācijas kodus direttiva 9 aprile 2002 (15) C pielikumā. Tomēr, tā kā šī iekšējā norma ir pieņemta pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, norādītā pienākuma neizpilde šķiet pierādīta.
26. Attiecībā uz Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 7.8. punktu Komisija uzskata, ka norāde uz atkritumiem no ugunsizturīga materiāla, kas radušies krāsnīs, kuras paredzētas augstas temperatūras procesiem, neļauj noteikt, vai lietotie oderējuma materiāli, kas iegūti alumīnija metalurģiskajos procesos, ietilpst šajā standartā, un tas rada neskaidrību par to, vai tie ir bīstamie vai nebīstamie atkritumi. Tā kā pienākuma neizpilde nav apstrīdēta, Tiesai nākas to konstatēt.
27. Saistībā ar Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 3.10. punktu, kurā ir norāde uz izlietotām sudraba oksīda baterijām, Komisija apgalvo, ka Dekrētā norādītais EAK kods 160605 (citas baterijas un akumulatori) ir nepareizs, jo kvalificē šīs baterijas kā nebīstamos atkritumus. Ņemot vērā dzīvsudraba saturu baterijās, pareizais kods būtu EAK kods 160603 (sausas dzīvsudraba baterijas), tātad tās ietilpst bīstamo atkritumu kategorijā. Turpretī Itālijas Republika uzskata, ka “nebīstamu” atkritumu īpašību attiecināšana uz konkrētajiem atkritumiem ļoti labi atbilst ķīmiskajām un fizikālajām īpašībām, kas norādītas minētajā 3.10. punktā: tērauda apvalks, kas satur vairāk nekā 1 % oksīdu un/vai sudraba sāļu, cinku un niķeli, kuri, attiecīgi, nepārsniedz 9 % un 55 %. Jāatzīst, ka sudraba oksīda bateriju sastāvā dzīvsudraba nav, tātad Komisijas piedāvātā klasifikācija nešķiet piemērojama. Tādējādi šajā jautājumā pienākuma neizpilde nav pierādīta.
28. Ņemot vērā iepriekš minētos secinājumus, ir jāatzīst, ka Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 5.9. un 7.8. punkts neatbilst ne Direktīvas 75/442 11. panta 1. punktam, ne Direktīvas 91/689 3. pantam.
C – Par atkritumu reģenerācijas un apglabāšanas darbību norobežošanu
29. Komisija pārmet Itālijas Republikai, ka tā ir pārkāpusi Direktīvas 75/442 9. un 11. pantu kopā ar tās pašas direktīvas 1. panta e) un f) punktu un tās II A un II B pielikumu, kļūdaini kvalificējot atsevišķas “atkritumu reģenerācijas” darbības, lai gan tās pielīdzināmas atkritumu apglabāšanai. Saskaņā ar minētajām Direktīvas 75/442 normām, tikai par atkritumu apglabāšanas darbībām ir jāsaņem iepriekšēja atļauja.
30. Direktīvas 75/442 1. panta e) punktā apglabāšana ir definēta kā “jebkuras darbības, kas minētas II A pielikumā”. Direktīvas 1. panta f) punktā ir precizēts, ka reģenerācija ir “jebkuras darbības, kas minētas II B pielikumā”.
31. Apstrīdētā dekrēta 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka “vides reģenerācijas darbības, kas definētas 1. pielikumā, ietver noplicināto platību atjaunošanu ražošanas vai sabiedriskiem nolūkiem, veicot morfoloģiskās pārveidošanas pasākumus”. Apstrīdētā dekrēta 1. pielikumā ir aprakstīti “vispārīgie tehniskie standarti nebīstamo atkritumu reģenerācijai”, iekļaujot atkritumu veidu ar atsauci uz EAK, atkritumu izcelsmi, to īpašībām un paredzētās reģenerācijas darbības, kā arī izejvielu un iegūto preču īpašības.
32. Itālijas Republika apgalvo, ka šīs reģenerācijas darbības atbilst Direktīvas 75/442 II B pielikuma R.10 punktam ar nosaukumu “Izklāšana uz zemes, kas var radīt labumu lauksaimniecībai vai ekoloģiskus uzlabojumus [..]”. Reģenerācijas kvalifikācija ir acīmredzama, jo norādītās darbības ietver atsevišķu atkritumu atkārtotu izmantošanu. Turklāt vides atjaunošana ietver arī platību atjaunošanu.
33. Komisija sākotnēji izvirzīja citu kvalifikāciju, uzskatot, ka poligonu pārsegšana, kas dažkārt minēta kā Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma tehniskajos standartos norādīta reģenerācijas darbība, atbilst apglabāšanas darbībām, kuras attiecas uz Direktīvas 75/442 II A pielikuma D.1 punktu ar nosaukumu “Noglabāšana virs vai zem zemes (piem., poligons u. c.)”. Tomēr replikas posmā, ņemot vērā spriedumu lietā ASA (16), Komisija atzina, ka atsevišķas Apstrīdētā dekrēta 5. pantā norādītās morfoloģiskās pārveidošanas un poligona pārsegšanas darbības var uzskatīt par reģenerācijas darbībām. Tomēr Komisija uzturēja kritiku attiecībā uz Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 7.14. un 7.15. punktu, [kuros minētās darbības] nevar kvalificēt kā reģenerācijas darbības, jo tās paredz atkritumu un urbšanas duļķu, kas var saturēt līdz 50 kg/t ogļūdeņraža un 300 kg/t dīzeļdegvielas vai mazāk toksisku naftas produktu, izmantošanu.
34. Šajā sakarā iepriekš minētā sprieduma lietā ASA
68. punktā ir noteikts: “ne no minētā 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta, ne no citām Direktīvas [75/442] normām neizriet, ka tas, vai atkritumi ir vai nav bīstami, būtu atbilstošs kritērijs, pēc kura vērtēt, vai atkritumu apstrādes darbība ir kvalificējama kā reģenerācija [minētās] direktīvas 1. panta f) punkta nozīmē”. (17)
35. Lai secinātu, ka darbība ir atkritumu reģenerācija, pietiek tikai noteikt, vai “tās pamatmērķis ir nodrošināt, ka atkritumi izpilda derīgu funkciju, jo tos izmanto citu materiālu vietā, kas būtu lietojami šīs funkcijas izpildei; tas ļauj aizsargāt dabas resursus”. (18)
36. Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 7.14. punktā ir paredzēta atkritumu atkārtota izmantošana cementa rūpnīcās, vajadzības gadījumā, pēc atsāļošanas, vides atjaunošanai vai pilsētu pastāvīgo atkritumu poligonu pārsegšanai. Dekrēta 7.15. punktā norādītos atkritumus var atkāroti izmantot būvniecības ķieģeļu, putuplasta ražošanā, cementa rūpnīcās, vajadzības gadījumā, pēc nosusināšanas un atsāļošanas, vides atjaunošanai vai pilsētu pastāvīgo atkritumu poligonu pārsegšanai. Komisija atzina, ka poligonu pārsegšanu var uzskatīt par reģenerācijas darbību Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 4.4.3. punkta g) apakšpunkta, 11.2.3. punkta e) apakšpunkta, 12.1.3. punkta g) apakšpunkta, 12.3.3. punkta i) apakšpunkta un 12.4.3. punkta g) apakšpunkta nozīmē. (19) Taču tā paša pielikuma 7.14. un 7.15. punktā aprakstītās poligonu pārsegšanas darbības ir identiskas iepriekš minētajām. Tātad ir jāatzīst – Komisija nav pierādījusi, ka Apstrīdētā dekrēta 1. pielikuma 7.14. un 7.15. punktā norādītās atkritumu pārstrādes darbības nevar uzskatīt par reģenerācijas darbībām Direktīvas 75/442 nozīmē.
IV – Secinājums
37. Ņemot vērā iepriekš minēto, piedāvāju Tiesai:
1) atzīt, ka, nosakot atbrīvojumu no iepriekšējām atļaujām, kas nepieciešamas, lai veiktu atkritumu apglabāšanas un reģenerācijas darbības saskaņā ar decreto 5 febbraio 1998 sull’individuazione dei rifiuti non pericolosi sottoposti alle procedure semplificate di recupero ai sensi degli articoli 31 e 33 del decreto legislativo 5 febbraio 1997, n°22
7. pantu; nepieņemot vispārīgus noteikumus katram darbības veidam; nenosakot atkritumu veidus un daudzumus un nosacījumus, kas tiek prasīti, lai darbībai piemērotu atbrīvojumu no atļaujām, un tā, lai netiktu apdraudēta cilvēku veselība un netiktu nodarīts kaitējums videi, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 4. pantu un 11. panta 1. punktu Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK;
2) atzīt, ka, neļaujot noteikt, vai ‘ decreto 5 febbraio 1998 ’ 1. pielikuma 5.9. un 7.8. punktā minētie atkritumi ir bīstamie vai nebīstamie atkritumi, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 11. panta 1. punktu Direktīvā 75/442, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 91/156, kā arī pienākumus, kas tai uzlikti ar Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem 3. pantu;
3) Eiropas Kopienu Komisijas prasību pārējā daļā noraidīt.
(1) .
(2)  –	GURI
Nr. 88, 1998. gada 16. aprīlis, turpmāk tekstā – “Apstrīdētais dekrēts”.
(3)  –	Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīva par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.).
(4)  –	Padomes 1991. gada 18. marta Direktīva, ar kuru groza Direktīvu 75/442 (OV L 78, 32. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 75/442”).
(5)  –	Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīva par bīstamiem atkritumiem (OV L 377, 20. lpp.).
(6)  –	Direktīvas 75/442 ceturtais apsvērums.
(7)  –	Direktīvas 75/442 10. pants.
(8)  –	Direktīvas 91/689 1. pants.
(9)  –	Direktīvas 91/689 ceturtais apsvērums.
(10)  –	Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmums, ar ko izveido bīstamo atkritumu sarakstu saskaņā ar Direktīvas 91/689 1. panta 4. punktu (OV L 356, 14. lpp.). Šis lēmums sākot no 2002. gada 1. janvāra tika atcelts ar Komisijas 2000. gada 3. maija Lēmumu 2000/532/EK, ar ko aizstāj Lēmumu 94/3/EK, ar kuru izveidots atkritumu saraksts saskaņā ar Direktīvas 75/442 1. panta a) punktu un Lēmumu 94/904 (OV L 226, 3. lpp.).
(11)  –	Komisijas 1996. gada 24. maija Lēmums (OV L 135, 32. lpp.).
(12)  –	EKL 176. pants un EKL 95. panta 4. punkts.
(13)  –	Skat. jo īpaši 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑431/92 Komisija/Vācija ( Colect ., I‑2189. lpp., 45. punkts).
(14)  –	OV L 315, 16. lpp. Komisija atsaucas uz sava replikas raksta 11. un 12. punktā norādīto procedūru, kam bija jānoslēdzas ar šī lēmuma pieņemšanu.
(15)  –	Direttiva 9 aprile 2002 che ricodifica i rifiuti individuati nel D. M. 5/2/98, ai sensi della decisione 2000/532/CE
(2002. gada 9. aprīļa direktīva, ar ko atkārtoti iestrādā atkritumu kodus, kuri saskaņā ar Lēmumu 2000/532/EK noteikti 1998. gada 5. februāra Ministrijas dekrētā).
(16)  –	2002. gada 27. februāra spriedums lietā C‑6/00 ( Colect ., I‑1961. lpp.). Skat. arī 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑228/00 Komisija/Vācija ( Colect ., I‑1439. lpp.), 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑458/00 Komisija/Luksemburga ( Colect ., I‑1553. lpp.), 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C‑116/01 SITA
( Colect ., I‑2969. lpp.) un 2003. gada 27. februāra rīkojumu apvienotajās lietās C‑307/00–C‑311/00 Oliehandel Koeweit
u.c. ( Colect ., I‑1821. lpp.).
(17)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā ASA
(68. punkts).
(18)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā ASA
(69. punkts); skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija (45. punkts); iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Luksemburga (36. punkts).
(19)  –	Komisijas replikas raksta 24. punkts.