62008CC0507_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar LESD 108. panta 2. punktā paredzēto prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisija pārmet, ka Slovākijas Republika nav atguvusi valsts atbalstu, ko tā atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu un kas izpaudās kā nodokļu parāda dzēšana par labu uzņēmumam Frucona Košice a.s . (turpmāk tekstā – “ Frucona ”) saskaņā ar izlīgumu, kas apstiprināts ar tiesas nolēmumu, kuram ir res judicata
spēks. Tādējādi no jauna tiek vaicāts, cik plašs ir dalībvalstu pienākums atgūt atbalstu, kuru Komisija ir atzinusi par nelikumīgu. Šajā gadījumā rodas jautājums konkrēti par iespēju šā pienākuma neizpildi attaisnot, atsaucoties uz valsts tiesas nolēmumiem, kas apveltīti ar res judicata spēku un kuru dēļ atbalsta restitūcija saskaņā ar valsts tiesībām tiktu padarīta neiespējama.
I – Fakti
2. Ar 2006. gada 7. jūnija Lēmumu [2007/254/EK] par valsts atbalstu C 25/2005 ( ex  NN 21/2005), ko Slovākijas Republikas Nodokļu administrācija sniegusi par labu Frucona (2), Komisija atzina, ka pasākumi, kurus Slovākijas Republika īstenojusi par labu uzņēmumam Frucona, ir ar kopējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts.
3. No minētā lēmuma izriet, ka spirta un dzērienu uz spirta bāzes, bezalkoholisko dzērienu, konservētu augļu un dārzeņu, kā arī etiķa ražošanas nozarē strādājošais uzņēmums Frucona
saņēma valsts atbalstu, kas izpaudās kā nodokļu parāda SKK 416 515 990 (EUR 11 miljonu) apmērā dzēšana, ko veikusi Nodokļu administrācijas Košices [ Košice ] teritoriālā iestāde (“nodokļu iestāde”) saskaņā ar “izlīgumu”, kuru minētais uzņēmums bija noslēdzis ar saviem kreditoriem saskaņā ar Likumā Nr. 328/91 par bankrotu un izlīgumiem noteikto kārtību un ar kuru tāpat kā bankrota procedūrā tiek paredzēts nokārtot parādos esošo uzņēmumu finansiālo stāvokli. Minētās parādos esošā uzņēmuma uzsāktās procedūras mērķis ir noslēgt ar kreditoriem izlīgumu, saskaņā ar kuru tas atmaksā daļu no saviem parādiem apmaiņā pret pārējā parāda atlikuma dzēšanu. Attiecīgais izlīgums katrā ziņā jāapstiprina tiesai, kura veic procedūras uzraudzību.
4. 2004. gada 8. martā Frucona pēc piekritības iesniedza Krajský súd de Košice
[Košices apgabaltiesā] piedāvājumu noslēgt izlīgumu par virkni parādu, tostarp arī spirta akcīzes nodokļa parādu. 2004. gada 14. jūlijā minētā tiesa ar nodokļu iestādes piekrišanu izlīguma procedūru atļāva. Apgabaltiesas atļauja vēlāk tika apstiprināta ar Slovākijas Republikas Najvyšší súd [Augstākās tiesas] (3) 2004. gada 25. oktobra lēmumu.
5. Saskaņā ar izlīgumu 35 % no parāda Frucona bija jāatmaksā viena mēneša laikā, savukārt no atlikušajiem 65 % tās kreditori atteiktos. Frucona
nodokļu parāda kopsumma bija SKK 640 793 831 (EUR 16,86 miljoni). Saskaņā ar izlīgumu nodokļu iestāde varēja atgūt SKK 224 277 841 (EUR 5,86 miljonus), un tādējādi SKK 416 515 990 (EUR 11 miljonu) apmērā nodokļu parāds tika dzēsts. Jāpiebilst, ka pēc izlīgumā paredzēto summu samaksas Frucona
turpināja savu uzņēmējdarbību.
6. Pārbaudījusi attiecīgā nodokļu parāda dzēšanu, Komisija secināja, ka a) nodokļu iestāde tiesiskā un finansiālā ziņā bija izdevīgākā stāvoklī nekā privātie kreditori, un b) Slovākijas Republika bija nelikumīgi atļāvusi Frucona nodokļu parāda dzēšanu. Proti, 2006. gada 7. jūnija lēmumā Komisija nolēma:
“ 1. pants
Valsts atbalsts, ko Slovākijas Republika īstenojusi attiecībā uz Frucona Košice, a.s.
SKK 416 515 990 apjomā [apmērā], nav saderīgs ar kopējo tirgu.
2. pants
1. Slovākijas Republika veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai atgūtu no atbalsta saņēmēja 1. pantā minēto nelikumīgi piešķirto atbalstu.
2. Atgūšanu veic bez kavēšanās un saskaņā ar valsts tiesību aktos noteikto kārtību, ar nosacījumu, ka tā ļauj tūlītēji un efektīvi [faktiski] izpildīt šo lēmumu.
3. Atgūstamajai summai jābūt pieskaitītiem procentiem par laika posmu no dienas, kad tā tika nodota Frucona Košice a.s. rīcībā, līdz tās faktiskajam atgūšanas brīdim.
4. Procentus aprēķina saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti V nodaļā Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 794/2004, ar kuru īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999 [..]. Procentu likmi piemēro, tos summējot par visu laika posmu, kas minēts 3. punktā.
3. pants
Divu mēnešu laikā pēc lēmuma paziņošanas Slovākijas Republika informē Komisiju par pasākumiem, ko tā veikusi, pildot šo lēmumu. Tā minēto informāciju sniedz, izmantojot šā lēmuma I pielikumā norādīto aptaujas lapu.”
7. 2007. gada 12. janvārī Frucona cēla prasību Pirmās instances tiesā, lūdzot atcelt Komisijas lēmumu, tomēr nelūdza veikt pagaidu pasākumus. Savukārt Slovākijas Republika prasību nav cēlusi. Minētā prasība, kurā 2009. gada decembrī tika rīkota tiesas sēde, šobrīd joprojām atrodas izskatīšanā.
8. Jautājumā par atbildētājas valsts veiktajiem izpildes pasākumiem jānorāda, ka 2006. gada 4. jūlijā nodokļu iestāde pieprasīja Frucona
astoņu dienu laikā atmaksāt nelikumīgo atbalstu kopā ar procentiem. Tā kā šī prasība netika izpildīta, 2006. gada 21. jūlijā nodokļu iestāde cēla prasību Košices II rajona tiesā.
9. 2007. gada 11. jūnija spriedumā Košices II rajona tiesa noraidīja nodokļu iestādes prasību, jo uzskatīja, ka Frucona
nebija pienākuma atmaksāt atbalstu. Tiesa uzskatīja, ka a) Frucona
parāds nodokļu iestādei ir dzēsts ex lege līdz ar parāda summas samaksu atbilstoši izlīgumā paredzētajiem nosacījumiem; b) pat ja Komisija noteiktu Slovākijas Republikai pienākumu veikt visus atbalsta atgūšanai vajadzīgos pasākumus, nodokļu iestādei nebūtu tiesību to atprasīt no atbalsta saņēmēja un c) nav pieļaujams, ka atbalsta saņēmējam būtu likumā tieši noteikts pienākums to atmaksāt, jo Likuma Nr. 231/1999 Rec . par valsts atbalstu 26. panta 1. punktā tiek pieņemts, ka atbalsta saņēmējs apzinās, ka tam ir piešķirts atbalsts, taču, tā kā nodokļu iestāde ir rīkojusies saskaņā ar likumu, atbalsta saņēmējs nav varējis zināt, ka tam ticis piešķirts nelikumīgs atbalsts.
10. Rajona tiesas spriedums tika atstāts spēkā ar Košices apgabaltiesas 2008. gada 21. aprīļa spriedumu, kurā tika ne vien piekrists zemākās instances tiesas argumentiem, bet arī piebilsts, ka a) nolēmums par izlīgumu ir nepārsūdzams, jo tam ir res judicata
spēks; b) Komisija nav ņēmusi vērā valsts tiesību aktu kolīzijnormas jautājumā par izlīguma procedūrām un piedziņas procedūrām un c) tiesu neatkarības princips pamato tostarp faktu neatkarīgas izvērtēšanas principu, saskaņā ar kuru valstu tiesas – pamatojoties uz ekspertu liecībām, kuru Komisijas rīcībā neesot bijis, – ir secinājušas, ka nodokļu administrācijas izlīgumā noteiktā nodokļa atlaides summa bijusi samērīga.
11. 2008. gada 2. jūlija vēstulē nodokļu administrācija lūdza Slovākijas Republikas ģenerālprokuroru iesniegt kasācijas protestu. Prasības pieteikumā Komisija apgalvo, ka tai nav sīkākas informācijas par šo jautājumu.
12. Visas procedūras gaitā Komisija atkārtoti uzstāja uz tūlītēju un faktisku sava lēmuma izpildi, pārmetot Slovākijas iestādēm, ka tā vietā, lai uzsāktu šā lēmuma izpildi valsts tiesību aktos noteiktajā kārtībā, tās ir uzskatījušas par vajadzīgu vērsties tiesā.
13. Atbildot uz iepriekš izklāstīto, Slovākijas iestādes būtībā izvirza divus pamatargumentus, proti, a) atbalsta atgūšanai esot neizbēgami bijusi vajadzīga tiesvedība, jo Slovākijas nodokļu tiesībās nav rodams juridisks pamats, lai atgūtu nodokļu administrācijas prasījumu, kas dzēsts saskaņā ar izlīgumu, un tāpēc noteikti bija jāsaņem izpildraksts. Saskaņā ar Slovākijas tiesībām ar nodokļu iestādes administratīvu lēmumu nevar “atcelt” nolēmumu, ko taisījusi tiesa, kuras piekritībā ir uzraudzīt Frucona
izlīgumu ar saviem kreditoriem; b) uzņēmumam Frucona Komisijas lēmums nebija tieši saistošs, bet tieši Slovākijas Republikai, kurai tas bija adresēts, bija pienākums veikt visus nelikumīgi piešķirtā atbalsta atgūšanai vajadzīgos pasākumus. Tāpēc ar Komisijas lēmumu kā “ārvalsts” administratīvu lēmumu uzņēmumam Frucona nerodas pienākums atmaksāt atbalstu, un tādēļ neesot iespējams uzsākt Komisijas lēmuma izpildi valstī.
14. Pēc lēmuma izpildei veikto vai paredzēto pasākumu paziņošanai tajā atvēlētā divu mēnešu termiņa beigām apmainījusies ar vairākām vēstulēm un atgādinājumiem, Komisija, uzskatīdama, ka Slovākijas Republika nav minēto izpildi veikusi tūlītēji un faktiski, nolēma celt šo prasību.
II – Argumenti
15. Komisija vispirms atgādina par judikatūru, saskaņā ar kuru nelikumīga atbalsta atcelšana, atgūstot tā summu, loģiski izriet no tā atzīšanas par nelikumīgu (1990. gada 21. marta spriedums lietā Beļģija/Komisija (4), 66. punkts, un 1991. gada 21. marta spriedums lietā Itālija/Komisija (5), 41. punkts). Turklāt tā atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru saistībā ar tāda atbalsta atcelšanu, kuru Komisija ir atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, dalībvalstij noteiktā pienākuma mērķis ir agrākā stāvokļa atjaunošana, jo, kamēr atbalsta saņēmējs to neatmaksā, tiek gūta nepamatota priekšrocība (2006. gada 5. oktobra spriedums lietā Komisija/Francija (6), 47. punkts).
16. Atsaucoties uz LESD 288. pantu, Komisija atgādina par lēmuma saistošo spēku un dalībvalstij, kurai tas adresēts, no tā izrietošajām sekām (2003. gada 26. jūnija spriedums lietā Komisija/Spānija (7), 21. punkts) un norāda, ka vairāk nekā 29 mēnešu laikā pēc tam, kad Slovākijas iestādes ir saņēmušas lēmumu, joprojām nav atgūts atbalsts, kas ticis piešķirts uzņēmumam Frucona, kuram tādējādi joprojām ir priekšrocība, kuru ar lēmumu bija gribēts tieši atcelt.
17. Tādēļ Komisija uzskata, ka Slovākijas Republika nav izpildījusi tai lēmumā un Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā noteiktos pienākumus un pretēji tam, ko apgalvo valsts iestādes, ar visu lēmuma izpildes nodrošināšanai vajadzīgo pasākumu veikšanu vien nepietiek, jo veiktajiem pasākumiem ir obligāti jānodrošina lēmuma tūlītēja un faktiska izpilde. Valsts tiesībās lēmuma izpildei paredzēto procedūru piemērošana katrā ziņā ir pakārtota nosacījumam, ka ar attiecīgajām procedūrām tā izpilde tiek nodrošināta iepriekš minētajā veidā (iepriekš minētais 2006. gada 5. oktobra spriedums lietā Komisija/Francija, 49. punkts, un 2005. gada 12. maija spriedums lietā Komisija/Grieķija (8), 35. un 44. punkts).
18. Komisija atgādina, ka, tā kā nav Vispārējās tiesas nolēmuma, ar kuru saskaņā ar LESD 278. pantu būtu nolemts apturēt apstrīdētā lēmuma piemērošanu (kas nav noticis tāpēc, ka šo pasākumu noteikt nav lūgusi ne Frucona, ne Slovākijas iestādes), minētajai tiesai iesniegtā prasība atcelt lēmumu neietekmē neizpildītā lēmuma izpildāmību. Pēc tās domām, šajā lietā valsts tiesu izvirzītie argumenti ir šķēršļi faktiskai un tūlītējai minētā lēmuma izpildei, un Komisija kritizē konkrēti argumentu par to, ka uzņēmums Frucona
neesot varējis zināt, ka tā parāda daļēja dzēšana ir valsts atbalsts, jo, lai arī valsts atbalsta jomā arguments par šādu nezināšanu jau tā ir nepamatots (1990. gada 20. septembra spriedums lietā Vācija/Komisija (9), 14. punkts), pašā Likumā Nr. 231/1999, uz kuru atsaucas Slovākijas iestādes, redakcijā, kas bija spēkā lietas faktu iestāšanās laikā, atbrīvojuma no nodokļa piešķiršana tiek pielīdzināta netiešam valsts atbalstam.
19. Komisija turklāt noraida arī argumentu par nodokļu parāda dzēšanu ex lege, jo, noliedzot tā esamību, tiek noliegta arī lēmuma tiešā iedarbība, tādējādi nonākot pretrunā pastāvīgajai judikatūrai (1973. gada 19. jūnija spriedums lietā Carmine Capolongo/Azienda Agricole Maya (10) un 1977. gada 22. marta spriedums lietā Steinike & Weinling /Vācijas Federatīvā Republika (11) ).
20. Turklāt Komisija noliedz, ka būtiska nozīme būtu apstāklim, ka valsts tiesas, izmantojot savas tiesības rīkoties neatkarīgi, ir novērtējušas noteiktas ekspertu liecības, kas tām kā vienīgajām, kam piekrīt izvērtēt faktus, ļāvušas secināt, ka izlīgumā nolīgtā nodokļu parāda summa ir samērīga. Komisija gluži pretēji uzskata, ka, ja reiz kāds valsts atbalsts ir atzīts par nelikumīgu, valsts iestāžu uzdevums ir vienīgi izpildīt lēmumu, kurā šī nelikumība ir konstatēta, un tām nav nekādas rīcības brīvības (1997. gada 20. marta spriedums lietā Alcan Deutschland (12), 34. punkts).
21. Komisija turklāt neatzīst, ka šajā lietā taisīto tiesu nolēmumu iegūtais res judicata spēks būtu vērā ņemams iemesls, lai attaisnotu pārmesto pienākumu neizpildi, un šajā ziņā atsaucas uz judikatūru, kas izriet no 2007. gada 18. jūlija sprieduma lietā Lucchini (13), 63. punkts, vērsdama uzmanību uz to, ka Slovākijas tiesas par šo judikatūru pat nav ne reizi izteikušās.
22. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka šajā lietā nav ievērots līdzvērtības princips, jo tās lēmumam nav bijis izpildu spēks, kurš, domājams, piemīt Slovākijas nodokļu administrācija s aktiem. Tā kā izpildraksta saņemšana kārtojama tiesas ceļā, lēmums nevarēja tikt izpildīts valsts nolēmumu izpildei līdzvērtīgā kārtībā.
23. Slovākijas Republika uz prasību atbildēja ar apgalvojumu, ka no Komisijas lēmuma 2. panta 1. un 2. punkta burtiskās interpretācijas, konkrēti, termina “vymáhanie” (franču valodas redakcijā – “récupération”) lietošanas termina “vymoženie” (franču valodas redakcijā – “recouvrement”) vietā, pretēji Komisijas apgalvotajam secināms, ka Slovākijas Republikai bija pienākums noteiktajā termiņā nevis atbalstu faktiski atgūt, bet gan tikai veikt visus tā atgūšanai vajadzīgos pasākumus, ko tā arī patiešām izdarīja ar attiecīgajām fiskālajām un tiesu procedūrām, tostarp ar nodokļu iestādes 2008. gada 2. jūlijā Republikas ģenerālprokuroram nosūtīto kasācijas protesta lūgumu, no kura var noprast, ka viņš pie tās strādājis laikā, kad Tiesā iesniegts Slovākijas Republikas atbildes raksts (2009. gada 8. janvārī).
24. Slovākijas Republika apgalvo, ka šīs lietas apstākļu dēļ tā atšķiras no ierastajām lietām valsts atbalsta jomā, proti, a) atbalsts ir ticis piešķirts, pamatojoties uz tiesas, nevis administratīvas iestādes nolēmumu, kas ieguvis res judicata spēku, un tas neļautu piemērot judikatūru, kas noteikta spriedumā lietā Lucchini, kurš tik un tā ir taisīts pēc tam, kad Slovākijas Republika jau bija uzsākusi attiecīgās procedūras atbalsta atgūšanai; b) tā kā saskaņā ar lēmumu par atbalsta atgūšanu ir atbildīga administratīvā iestāde, kas to piešķīrusi, nevar prasīt (un Savienības tiesībās tas arī netiek darīts), lai minētā iestāde atceltu likumīgā spēkā stājušos tiesas nolēmumu. To nevarētu darīt pat tad, ja ar atpakaļejošu spēku būtu jāpiemēro Tiesas spriedums (izņemot gadījumu, kad ir īpaši lietas apstākļi, kuru dēļ var neņemt vērā tik svarīgu tiesiskās drošības principu, kāds ir likumīgā spēkā stājušos spriedumu negrozāmība; 2004. gada 13. janvāra spriedums lietā Kühne & Heitz (14), 28. punkts, un 2006. gada 16. marta spriedums lietā Kapferer (15), 20. un 21. punkts), un tādēļ Komisija esot gribējusi, lai tās lēmumam būtu iedarbība, kāda principā nav pat Tiesas spriedumiem.
25. Tādēļ, pēc Slovākijas Republikas domām, nevarēja rīkoties kā citādi, nekā tas tika darīts, proti, ceļot tiesā prasību pret uzņēmumu Frucona . Šāds atbalsta atgūšanas veids neesot pretrunā līdzvērtības principam, jo, pēc Slovākijas Republikas domām, tas ne vien ir pamatots uz vispārīgiem un nepareiziem apgalvojumiem, bet arī jānoraida tāpēc, ka atbalsta atgūšanai ir jābūt saskaņā ar valstu procesuālās autonomijas principu. Visbeidzot, lēmums nevarēja būt izpildraksts, jo a) tas ir adresēts nevis privātpersonai, bet gan dalībvalstij; b) tajā pienākumi ir noteikti nevis atbalsta saņēmējam, bet gan to piešķīrušajai valstij un c) tas nav pietiekami precīzs, lai pats par sevi būtu izpildraksts. Turklāt Slovākijas iestādes norāda, ka līdzvērtības princips ir piemērojams privātpersonu tiesību aizsardzības sfērā, nevis attiecībā uz valstu pienākumiem pret Komisiju.
26. Savā replikas rakstā Komisija noraida Slovākijas iestāžu izvirzīto argumentu par lēmuma burtisko interpretāciju, jo nevarot būtu nekādu šaubu, ka to pienākums bijis noteiktajā termiņā atbalstu faktiski atgūt, ja vien to neiespējamu nebūtu padarījuši kādi ārkārtēji apstākļi, uz kuriem Slovākijas valdība ne reizi nav atsaukusies.
27. Komisija atzīst, ka, tā kā nav Kopienas noteikumu attiecībā uz atbalsta atgūšanas kārtību, veids, kādā tas atgūstams, ir jānosaka dalībvalstīm, tomēr ar noteikumu, ka atbalsts tiek faktiski atgūts, un, protams, tā, lai valsts normatīvie akti tiktu piemēroti tādā veidā, kas nepadarītu Kopienas tiesībās prasīto atgūšanu praktiski neiespējamu. Turklāt Komisijai nebija nodoma norādīt Slovākijas iestādēm, kādā veidā atbalsts atgūstams, proti, tā neesot pieprasījusi, lai nodokļu iestāde atceltu tiesas nolēmumu, bet kā vienu no iespējamām procedūrām vienīgi ieteikusi, lai kompetentā iestāde atceltu [lēmumu par] atbalsta piešķiršanu.
28. Atsaucoties uz Savienības tiesību pārākuma principu un sprieduma lietā Lucchini
judikatūru (kura, skaidrojot tikai spēkā esošās tiesības, par spīti Slovākijas iestāžu apgalvotajam ir lieliski piemērojama šajā lietā), Komisija uzskata, ka saskaņā ar šo principu nav piemērojama valsts tiesību norma, kas liedz lēmumu tūlītēji un faktiski izpildīt. Tādēļ izņēmums nav paredzams pat gadījumā, kad šī tiesību norma ir likumīgā spēkā stājies spriedums; likumīga spēka nozīmīgums katrā ziņā būtu jāniansē atkarībā no tā jomas un it īpaši atkarībā no tā, cik lielā mērā lietas dalībnieki var ietekmēt tiesvedības priekšmetu. Šajā lietā šāda ietekme ir minimāla, ņemot vērā, kas tā attiecas uz Kopienas kompetencēm, kuras valsts tiesas nevarēja neievērot un neīstenot. Visbeidzot, neatkarīgi no iepriekš izklāstītā, res judicata
nolēmumu atcelšanas gadījumi esot paredzēti pašās Slovākijas tiesībās (Civilprocesa kodeksa 228. pants).
29. Noslēgumā Komisija neuzskata, ka šajā lietā būtu ticis ievērots līdzvērtības princips, nepiekrizdama Slovākijas Republikas apgalvojumam, ka šis princips piemērojams privātpersonu tiesību aizsardzības jomā, jo tieši valsts atbalsta gadījumā Tiesa ir spriedusi citādi 1983. gada 21. septembra spriedumā apvienotajās lietās Deutsche Milchkontrol u.c. (16) un iepriekš minētajā 1997. gada 20. marta spriedumā lietā Alcan Deutschland, 24. punkts. Turklāt Komisija uzskata, ka ar tās atsaukšanos uz Slovākijas nodokļu tiesībām ir pietiekami, lai pierādītu, ka attieksme pret tās lēmumu ir bijusi mazāk labvēlīga.
30. Savā atbildes rakstā uz repliku Slovākijas iestādes apgalvo, ka ir darījušas visu iespējamo, lai atbalstu atgūtu, tādējādi ievērojot lēmuma oriģināla redakcijā burtiski noteikto. Tās vēlreiz atkārto, ka nav iespējams neņemt vērā likumīgā spēkā stājušos tiesas nolēmumu. Visbeidzot, tās paskaidro, ka uz šo apstākli tās atsaukušās nebūt nevis tāpēc, lai apgalvotu, ka atgūt atbalstu neesot iespējams, vai tāpēc, lai izvairītos no sava pienākuma to atgūt, bet gan tāpēc vien, lai parādītu, cik grūti ir veikt atgūšanu divu mēnešu laikā.
III – Atbilstošās tiesību normas
31. Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (17), preambulas 13. apsvērums:
“tā kā tādos [tāda] nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu, būtu jāatjauno efektīva [faktiska] konkurence; tā kā šajā nolūkā atbalsts, ieskaitot procentus, ir nekavējoties jāatgūst; tā kā atgūšana ir jāveic saskaņā ar attiecīgo valstu likumos paredzētajām procedūrām; tā kā minēto procedūru piemērošana, kavējot attiecīgā Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu [faktisku] izpildi, nedrīkstētu būt par traucēkli efektīvas [faktiskas] konkurences atjaunošanai; tā kā, lai to panāktu, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu to, ka Komisijas lēmums ir efektīvs [Komisijas lēmuma lietderīgo iedarbību]”.
32. Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts:
“Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar Līguma 185. pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu [faktisku] Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
33. Regulas (EK) Nr. 659/1999 23. pants:
“1. Ja attiecīgā dalībvalsts nepilda nosacītus vai negatīvus lēmumus, it īpaši gadījumos, kas minēti 14. pantā, Komisija var saskaņā ar Līguma 93. panta 2. punktu sniegt attiecīgo lietu izskatīšanai tieši Eiropas Kopienu Tiesā.
2. Ja Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nepilda Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu, Komisija var rīkoties saskaņā ar Līguma 171. pantu.”
IV – Vērtējums
34. Tas, ka par lēmumu, kura neizpilde tiek pārmesta šajā procesā, ir celta prasība, kas joprojām atrodas izskatīšanā Vispārējā tiesā (lieta T‑11/07), kura nav noteikusi pagaidu pasākumus, neliedz šai Tiesai lemt par minēto neizpildi bez vajadzības sagaidīt minētās instances tiesas nolēmumu (iepriekš minētais 2006. gada 5. oktobra spriedums lietā Komisija/Francija, 60. punkts).
35. Šajā tiesvedībā jāizspriež vienīgi jautājums par Slovākijas iestāžu rīcību saistībā ar 2006. gada 7. jūnija lēmumu par valsts atbalstu C 25/2005, jo Komisija pārmet, ka Slovākijas Republika nav pildījusi savu pienākumu izpildīt minēto lēmumu saskaņā ar LESD 288. pantā un Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā noteikto. Tādēļ atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai nebūt nav jāiztirzā jautājums par minētā lēmuma spēkā esamību (18), kas neapstrīdami ir priekšnosacījums izpildes pienākumam, kurš ir īstenais un vienīgais šīs tiesvedības priekšmets.
36. Pirmkārt, jānoskaidro, tieši kāds pienākums nav izpildīts. Slovākijas Republika apgalvo, ka, ņemot vērā lēmuma formulējumu, tās pienākums bija nevis atbalstu katrā ziņā atgūt, bet gan tikai censties to atgūt. Pat ja atzītu, ka lēmuma redakciju slovāku valodā varētu interpretēt šādi (19), droši zināms, ka, ņemot vērā šajā jomā piemērojamos tiesību aktus un patstāvīgo judikatūru, Slovākijas iestādes nevarēja nezināt, kas patiesībā no tām tika prasīts. Tādēļ tagad jāspriež nevis par to, vai ir vai nav izpildīts pienākums darīt atbalsta atgūšanai vajadzīgo, bet gan par to, vai šis atbalsts ir faktiski atgūts, jo tieši tāda ir noteiktā pienākuma būtība. Citādi ir ar jautājumu par to, vai gadījumā, ja nelikumīgais atbalsts galu galā netiktu atgūts, apstāklis, ka attiecīgā valsts ir veikusi visus tā atgūšanai vajadzīgos pasākumus, varētu to atbrīvot no atbildības par valsts pienākuma neizpildi, ja tiek pierādīts, ka lēmumu nav bijis iespējams izpildīt vispār (skat. iepriekš minēto 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā Komisija/Spānija, 45.?47. punkts), tomēr ir skaidrs, ka pienākums allaž primāri ir bijis tā faktiska atgūšana, nevis tikai šim mērķim vajadzīgo pasākumu veikšana. Galu galā tas ir tipisks pienākums, kas vērsts uz vienu vienīgu rezultātu, proti, atjaunot tirgus līdzsvaru, kas ticis izjaukts, piešķirot nelikumīgu atbalstu kādam tā dalībniekam (iepriekš minētais 2006. gada 5. oktobra spriedums lietā Komisija/Francija, 47. punkts). Tomēr, kā varēs pārliecināties turpinājumā, nospraustais mērķis nav kas tāds, kas būtu sasniedzams par katru cenu un it īpaši upurējot tiesiskai valstij raksturīgos principus, kurus par saviem pamatprincipiem ir atzinusi arī Eiropas Savienība.
37. Pirmkārt, ir acīmredzams, ka interesējošais pienākums nav izpildīts, jo tas, ka atbalsts nav atgūts, ir fakts. Tādēļ jānoskaidro, vai šī neizpilde ir vai nav attaisnojama, neņemot vērā Slovākijas Republikas norādi uz atbalsta atgūšanai atvēlētā termiņa īsumu. Šo, tāpat kā visus pārējos iebildumus par lēmuma saturu, vajadzēja celt pret pašu lēmumu un konkrētajā apstrīdēšanas procesā, nevis tā izpildes gaitā. Turklāt Slovākijas iestādes nonāk zināmā pretrunā, apgalvojot, no vienas puses, ka lietas apstākļi atbalsta atgūšanu padarot neiespējamu un, no otras puses, ka patiesībā tie vienīgi sagādājuši lielas grūtības (ar ko būtu pamatota vajadzība pēc ilgāka termiņa). Lai kā arī būtu, droši zināms apstāklis ar izšķirošu nozīmi ir tas, kā apgalvo Komisija, ka minētā prasība ir celta 29 mēnešus pēc tam, kad Slovākijas iestādes bija saņēmušas lēmumu, un pēc vairākkārtīgiem Komisijas lūgumiem.
38. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tā kā Kopienas tiesībās nav noteikta kārtība, kādā attiecīgās valsts iestādes atgūst nepamatoti piešķirtu atbalstu, principā ir jāievēro atbilstošās valsts tiesību normas (procesuālās autonomijas princips; iepriekš minētais 2003. gada 26. jūnija spriedums lietā Komisija/Spānija, 22. punkts), kuras minētajām valsts iestādēm, tostarp tiesām, allaž jāinterpretē Savienības tiesību īstenošanai pēc iespējas labvēlīgākā veidā (iepriekš minētais spriedums lietā Lucchini, 60. punkts). Šis noteikums ir formulēts Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā, kurā ir norāde uz “attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām”, ja vien šīs procedūras “nodrošina tūlītēju un efektīvu [faktisku] Komisijas lēmuma izpildi”. Tomēr vienlaikus jāpiebilst, ka saskaņā ar šīs pašas tiesību normas 1. punktu atbalsta atgūšanu nevar prasīt, “ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu”.
39. Kā jau varēja konstatēt, valstī noteiktās kārtības, ko ievērojušas Slovākijas iestādes, iznākumā nelikumīgais atbalsts šobrīd joprojām nav atgūts. Protams, Slovākijas Republika nekādā ziņā neizslēdz iespēju, ka galu galā šis atbalsts tiks atgūts, jo tiesas sēdē tā apgalvojusi, ka nav izslēdzama iespēja lūgt nolēmumu pārskatīt saskaņā ar turpinājumā aplūkoto Civilprocesa kodeksa 228. panta 1. punktu, un tā iznākumā varētu tikt atcelts minēto atbalstu atgūt līdz šim liegušais likumīgā spēkā stājies nolēmums. Tomēr pat tādā gadījumā Slovākijas Republika būtu pieļāvusi nosodāmu valsts pienākumu neizpildi, jo pienākums, par kuru tai šajā lietā jāatbild, ir 2006. gada 7. jūnija lēmumā noteiktā izpilde konkrētā termiņā.
40. Manuprāt, šajā lietā pēc būtības iztirzājams jautājums ne tik daudz par to, vai valstī noteiktā kārtība, ko ievērojusi Slovākijas Republika, bija vai nebija piemērota nelikumīgā atbalsta atgūšanai, bet gan drīzāk joprojām par to, vai ar res judicata
spēku apveltīta valsts tiesas nolēmuma esamība šajā lietā ir pietiekams iemesls, lai gluži vienkārši attaisnotu atbrīvošanos no pienākuma veikt darbības vispār. Tas tā ir tāpēc, ka no res judicata spēka principā izriet tieši ar to apveltīto tiesas nolēmumu saturu pārskatīšanas neiespējamība vai vismaz ārkārtīgā sarežģītība, ar ko principā arī nav savietojams dalībvalstīm nelikumīgā atbalsta faktiskai atgūšanai parasti atvēlēto termiņu īsums.
41. Tas nozīmē, ka likumīgā spēkā esoša tiesas nolēmuma esamība lietā liek apšaubīt pieņēmumu, uz kuru balstoties mēdz uzsākt tiesvedības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, proti, ka valsts tiesību aktus un normas, kas liedz pildīt noteikto pienākumu, bez grūtībām var pienācīgajā kārtībā atcelt. Ievērojot, ka Slovākijas Republika atsaucas uz likumīgā spēkā esoša sprieduma esamību, kas, lai arī nebūt neizslēdz iespēju nelikumīgi piešķirto atbalstu atgūt, tomēr ārkārtīgi apgrūtina šā mērķa sasniegšanu, un to, ka Komisija atbildot norāda, ka res judicata spēks nevar būt pietiekams iemesls, lai iebilstu pret pienākumu pienācīgi un termiņā izpildīt tās lēmumā noteikto, ir acīmredzams, ka juridiskā pamatproblēma šajā gadījumā ir galvenokārt jautājumā par res judicata spēka nozīmi saistībā ar valstu atbildību par saviem pienākumiem pret Savienību. Šis jautājums galu galā liek pievērsties plašākam jautājumam par valstu un Kopienu tiesību savstarpējo attiecību noteikšanu.
42. Tādējādi šajā gadījumā ir šādas iespējas: ja, no vienas puses, abstrahējamies no res judicata
kā likumīgā spēkā esoša tiesas nolēmuma noteicoši raksturojošā elementa, ar kuru tiek pamatota īpaša attieksme, kura atšķiras no tās, kāda ir pret citiem valsts tiesību aktiem un normām, būtu jāsecina, ka konkrētā lieta ir jāizspriež, piemērojot zināmo judikatūru par valsts pienākumu neizpildi, kura attiecas uz valstu pārvaldes iestādēm un tiesām. Ja turpretim pieņemtu, ka res judicata
spēks ir apstāklis, kuram jāpievērš īpaša uzmanība, nosakot valsts atbildību, būtu jānoskaidro, cik lielā mērā tas darāms. Tādējādi ar to vai nu varētu valsts pienākumu neizpildi pat pilnībā attaisnot, vai arī ne tik kategoriski, proti, neatceļot dalībvalstij noteikto pienākumu, ļaut tai mēģināt veikt res judicata
spēka iespējamai atcelšanai vajadzīgās procedūras, kuru veikšanai to sarežģītības dēļ vajadzīgi par parastajiem ilgāki termiņi.
43. Tādējādi šajā lietā iespējams veikt noteiktus skaidrojumus par Savienības tiesību un valstu tiesību sistēmu savstarpējām attiecībām īpašā aspektā. Proti, pat ja pārākuma princips ir nostiprināts gan pats par sevi, gan tā iedarbības loģikas ziņā (20), mazāk nekā varētu ir sasniegts attiecībā uz minētā principa tvērumu gadījumos, kad iespējamā kolīzijā starp valstu un Kopienu tiesībām ir iesaistīta valsts tiesu vara.
44. Protams, tiesu vara ir dalībvalsts neatņemama sastāvdaļa saistībā ar tās atbildību gan pret saviem pilsoņiem attiecībā uz Savienības tiesībās privātpersonām piešķirto tiesību aizskārumu (skat. tostarp 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā Köbler (21) ), gan attiecībā pret pašu Savienību saskaņā ar LESD 258. pantu (2003. gada 9. decembra spriedums lietā Komisija/Itālija (22), 29. punkts), un tādēļ, ievērojot šo pamatprincipu loģiku, tiesas nolēmums, pat ja tas ir likumīgā spēkā stājies spriedums (kā tas noticis 2009. gada 12. novembra spriedumā lietā Komisija/Spānija (23) izspriestajā gadījumā), gluži tāpat kā likums vai attiecīgi konstitucionāla tiesību norma nekādā gadījumā nevar būt pārāks par kādu Kopienu tiesību normu, noteikumu vai aktu.
45. Tomēr jāatzīst, ka šā konstatējuma vienkāršība ir mānīga vairāku iemeslu dēļ: a) pirmkārt, tāpēc, ka dalībvalsts tiesu vara funkcionāli ir arī Savienības tiesu vara, tādēļ attiecības, kuru noteikšanai izmanto iepriekš minētos principus, ir nevis vairs savrupās un atšķirīgās tiesību un varas sistēmās, bet gan saistībā ar varu, kuras aktos šo līdzās pastāvošo sistēmu normas saplūst; b) otrkārt, un vēl jo būtiskāk, tāpēc, ka tiesu institucionālās un funkcionālās neatkarības dēļ ir izslēgta jebkāda iespēja, ka to darbībā iejauktos vai to ietekmētu valdības, proti, institūcijas, kuras pārstāv valsti attiecībās ar Eiropas Savienību un kurām ir tiešas saistības pret to attiecībā uz vajadzīgo valsts pasākumu veikšanu savu no Kopienu tiesībām izrietošo pienākumu pienācīgai izpildei. Šīs saistības, ko netieši var attiecināt arī uz likumdošanas varu tiktāl, ciktāl dalībvalstu parlamentārās demokrātijas iekārtās vienmēr ir nodrošināta valdības gribas sakritība ar likumdošanas varas vairākuma gribu, principā nav nekādi saistītas ar tiesnešu un tiesu gribu; visbeidzot, c) tāpēc, ka drošības un skaidrības princips, kuriem kalpo res jud icata institūts, Savienības tiesībām nebūt nav sveši, bet gan, gluži pretēji, ir tās neatņemami pamatprincipi.
46. Lai cik arī Lucchini
lietā taisītais nolēmums, pie jautājuma par kuru tūliņ atgriezīsimies, var likt uzskatīt citādi, ir droši zināms, ka Tiesa vienmēr ir vērtējusi res judicata spēka ievērošanu kā vienu no tiesiskai valstij raksturīgiem principiem, kuru tādēļ par vienu no saviem principiem ir noteikusi arī Savienība kā valstu, kurās tiek ievēroti tiesisku valsti būtībā raksturojošie principi, apvienība. Labs piemērs tam ir 2009. gada 3. septembra spriedums lietā Fallimento Olimpiclub (24), 22. punkts (ar atsaucēm uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Köbler, 38. punkts, un lietā Kapferer, 20. punkts), kurā tiek uzsvērts, ka “ res judicata
princips ir nozīmīgs gan Kopienu tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās”, jo, “lai nodrošinātu gan tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, gan pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad ir izmantoti pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, vai pēc tam, kad beidzies šādai pārsūdzībai paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti”.
47. Šajā ziņā Tiesa ir pat atzinusi, ka valstīm principā nav pienākuma neievērot likumīgā spēkā stājušos tiesas nolēmumus pat tad, ja tādējādi varētu novērst Savienības tiesību pārkāpumu (skat. 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā Eco Swiss (25) un iepriekš minēto spriedumu lietā Kapferer ). Tādēļ šādai pārkāpuma novēršanai ir jāizmanto attiecīgajā valsts tiesību sistēmā iespējami paredzētās procedūras ar res judicata
apveltītu nolēmumu pārskatīšanai (iepriekš minētā lieta Kühne & Heitz ). Visbeidzot, ja tas nav iespējams, likumīgā spēkā stājies tiesas nolēmums drīzāk tiek uzskatīts par pamatu nelikumībai, kuras rezultātā iestājas valsts atbildība (iepriekš minētais spriedums lietā Köbler ), nekā pārkāpts res judicata
princips. Taču arī šim apgalvojumam ir savas nianses, jo “valsts atbildība, ņemot vērā tiesas funkciju specifiku, kā arī tiesiskās drošības leģitīmās prasības, šādā gadījumā nav neierobežota” un “var iestāties tikai izņēmuma gadījumā, kad valsts tiesa, kas pieņem nolēmumu pēdējā instancē, ir acīmredzamā veidā pārkāpusi piemērojamās tiesības” (2006. gada 13. jūnija spriedums lietā Traghetti del Mediterraneo (26), 32. punkts). Proti, galu galā priekšroka tiek dota nosacītam atlīdzinājumam, nevis pirms Kopienu tiesību pārkāpuma esošā stāvokļa atjaunošanai par katru cenu, gluži vienkārši atceļot likumīgā spēkā stājušos spriedumu.
48. Iepriekš minētais izriet no apstākļa, ka tiesiskā drošība tiek uzskatīta par vienu no Savienības tiesībās atzītajiem vispārējiem principiem (2008. gada 12. februāra spriedums lietā Kempter (27), 37. punkts) un kā tāda ietverta starp Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 1. punktā noteiktajiem ierobežojumiem Komisijas prasībai par valsts atbalsta atgūšanu. Kā jau esmu norādījis, spriedumā Lucchini
lietā netika rasta iespēja pārskatīt judikatūras principiālo nostāju. Kā savos 2006. gada 14. septembrī sniegtajos secinājumos (16. punkts) jau norādījis ģenerāladvokāts Hēlhuds [ Geelhoed ], Lucchini
lieta tajā pastāvošo tiesisko un faktisko apstākļu dēļ bija “ļoti neparasta” (28) . Un tāda tā patiešām bija, jo atšķirībā no Tiesas līdz tam izspriestajām lietām tajā aplūkotais likumīgā spēkā stājies spriedums bija taisīts pēc Kopienu tiesību akta, kuram tas bija pretrunā. Tas nebija Kopienas tiesību akts vai norma, kā izpilde valsts iekšējās tiesībās būtu apgrūtināta kāda likumīgā spēkā jau esoša tiesas nolēmuma dēļ, bet gan – gluži pretēji – Eiropas Savienības ekskluzīvās kompetences jomā pieņemts Komisijas lēmums, kuram šķēršļus radīja likumīgā spēkā stājies spriedums, kuru ex post
taisījusi tiesa, kuras piekritībā attiecīgais jautājums neietilpa. Minētajos apstākļos radusies kolīzija nepretnostatīja res judicata
drošību un ticamību, no vienas puses, un Savienības tiesību pārākumu un iedarbību, no otras. Pretrunā bija nonākušas drošība par Savienības un valstu tiesību starpā esošo attiecību nosacījumiem un to ticamība, no vienas puses, un nelikumīgs mēģinājums valsts tiesību sistēmā nostiprināt piekritības ziņā vispār nepamatotu tiesas nolēmumu, no otras puses. Tādēļ toreiz Tiesa balstīja savu analīzi uz kompetenču sadalījumu starp Savienību un valstīm, lielā mērā iztiekot bez minētās lietas vērtējuma no res judicata viedokļa.
49. Tomēr, lai uzstātu uz šo otro viedokli, būtu jāatzīst, ka, pēc būtības un stingri ņemot, Lucchini lietas pamatā esošais likumīgā spēkā stājies nolēmums izrietēja no procesa, kas pārsniedza vienā vienīgā valstī notiekošas tiesvedības formālās robežas. Var apgalvot, ka, tā kā šis process attiecās uz Savienības ekskluzīvā kompetencē esošu jomu, visi tiesu varas nolēmumi saistībā ar Komisijas lēmuma izpildi ietilpa procedūrā, kas funkcionālā ziņā ir Kopienu procedūra. Tādēļ varētu teikt, ka minētos nolēmumus pieņēmušajai valsts tiesai bija likumīgas tiesības to darīt tikai kā Savienības tiesai un tādējādi stingri ievērojot Kopienu tiesības. Tādēļ ar šādiem nolēmumiem galu galā nevarētu tikt pamatots Komisijas lēmumam tik klaji pretrunīgs spriedums. Šādā tiesvedībā, kas procesuālā ziņā bija valsts procedūra, bet funkcionāli un pēc būtības – Kopienas procedūra, varēja tikt pieņemts spriedums, kas būtu stājies likumīgā spēkā no valsts tiesību viedokļa, taču bez juridiska spēka tādā procedūrā, kas saturiski ir Kopienu procedūra. Minētajā un tam līdzīgos gadījumos (galīgais un negrozāmais) galavārds vienmēr ir tikai un vienīgi Tiesai (vēlreiz skat. 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā Komisija/Spānija).
50. Protams, dalībvalstij, kurai adresēts lēmums ar prasību saskaņā ar LESD 288. pantu atgūt nelikumīgi piešķirto atbalstu, ir pienākums veikt visus minētā lēmuma izpildei vajadzīgos pasākumus, lai nekavējoties atgūtu nelikumīgo atbalstu (skat tostarp iepriekš minēto 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā Komisija/Francija, 42. un 43. punkts). Tomēr šis pienākums, izņemot tik ārkārtējos apstākļos kā iepriekš aprakstītie, nedrīkst novest tiktāl, ka tiek upurēti drošības un ticamības principi, kuri tiek īstenoti ar res judicata institūtu, ja vien tas nenotiek saskaņā ar atbilstošo procedūru ar visām tajā ietvertajām procesuālajai likumībai raksturīgajām formalitātēm un noteikumiem, kur tādēļ ievēroti tie paši likumīgā spēkā stājušos tiesas spriedumu neaizskaramības pamatā esošie drošības, ticamības un paredzamības principi. Citiem vārdiem sakot, Savienība nekad nav varējusi uzstāt, lai nelikumīga atbalsta atgūšana notiktu, valstij pārkāpjot savu procesuālo kārtību, jo pretējā gadījumā tai tiktu likts neievērot tiesiskas valsts pamatprincipu. Proti, Savienība nekad nav atteikusies no noteiktām vērtībām un principiem, kas ir dalībvalstu konstitucionālo tradīciju sastāvdaļa un ko tādēļ tā ir pieņēmusi arī pati. Kā tūlīt varēs pārliecināties, cits jautājums ir par to, ka Savienība var prasīt valstīm, lai noteiktos gadījumos to procesuālajās tiesībās tiktu paredzēta iespēja pārskatīt nolēmumu, kas ir pretrunā Kopienu tiesībām, pat ja tam ir res judicata
spēks. Vārdu sakot, lai tās izmantotu tiesībās paredzēto atcelšanu, bet nekādā gadījumā neizdarītu pārkāpumu ad casum .
51. Bet, atgriežoties pie mūsu lietas: no valstīm var prasīt atbalsta atgūšanas rezultātu, tomēr tāpēc neupurējot šā mērķa sasniegšanā ievērojamās procesuālās pamatgarantijas. Turklāt principā nav upurējams arī valstu procesuālās autonomijas princips, ja vien katrā ziņā valsts tiesību normas tiek piemērotas tādā veidā, kas nepadara atbalsta atgūšanu praktiski neiespējamu (iepriekš minētais spriedums lietā Alcan Deutschland, 24. punkts), un nodrošinot, ka pret Kopienu tiesību aktiem un normām ir tāda pat attieksme kā pret valsts tiesību aktiem un normām paredzētā (iepriekš minētais spriedums lietā Fallimento Olimpiclub, 24. punkts).
52. Tādēļ uzskatu, ka dalībvalsts pienākums sasniegt nelikumīgi piešķirta atbalsta atgūšanas rezultātu netieši un neizbēgami galu galā ietver arī pienākumu organizēt savu procesuālo kārtību tā, lai šādu rezultātu varētu sasniegt parastā kārtībā un neapšaubot tiesisku valsti raksturojošos principus. Izsakoties tiešāk – tādos gadījumos kā šeit aplūkotais dalībvalstu tiesību aktos parasti ietverto noteikumu par res judicata atcelšanu starpā būtu jāparedz noteikums par tiesību akta vai lēmuma, kas galīgi stājies likumīgā spēkā, atcelšanu dēļ tā nelikumības no Kopienas tiesību viedokļa.
53. Tāda ir tendence, kas vērojama vairākās valstīs, kuras, rūpējoties par savu starptautisko saistību izpildi un ņemot vērā radušos apstākļus, vairākas lietas ir izskatījušas tādā veidā, kas atvieglo starptautisko tiesu lēmumu izpildi un iedarbīgumu valsts mērogā, par spīti iekšējo tiesu nolēmumiem ar res judicata
spēku. Kā piemēru var minēt Itālijas Kasācijas tiesas 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā Somogyi, ar kuru tika atjaunota tiesvedība krimināllietā, kurā bija pieņemts likumīgā spēkā stājies spriedums, un kuras mērķis bija pareizi piemērot Eiropas Cilvēktiesību tiesas nolēmumu. Vai arī saistībā ar Romas līgumu Spānijas Tribunal Constitucional [Konstitucionālās tiesas] atvērtība savā 1991. gada 16. decembra spriedumā lietā Bultó, kas izņēmuma kārtā pieļāva konstitucionālās sūdzības izmantošanu noteiktu Strasbūras tiesas spriedumu izpildei valstī, kamēr likumdevējs vēl nav sagatavojis procesuālo reformu, kas vajadzīga, lai attiecīgos gadījumos šo izpildi varētu veikt vispārējās jurisdikcijas tiesās.
54. Tomēr atbilstoši manis atbalstītajam risinājumam noteiktu valstu tiesību sistēmās, tostarp Slovākijā, likumdošanas ceļā turklāt ir veikta tiesu darba procesuālā reforma. Tā 2008. gada 15. oktobra reformas rezultātā Slovākijas Republikas Civilprocesa kodeksa 228. panta 1. punkts ir papildināts ar e) apakšpunktu, kurā noteikts, ka sprieduma, kurš stājies likumīgā spēkā, pārskatīšanas iemesls ir “tas, ka spriedums ir pretrunā kādam Eiropas Tiesas vai citas Eiropas Savienības institūcijas lēmumam”. Līdzīgs noteikums bija paredzēts jau 2005. gada 1. septembra reformā attiecībā uz Eiropas Cilvēktiesību tiesu. Tas ir nevainojams risinājums, jo ņem vērā gan valstu starptautiskās saistības, gan tiesiskas valsts likumības procesuālās garantijas.
55. No šā viedokļa var apgalvot, ka Slovākijas Republika ir veltījusi ievērojamas pūles, lai izpildītu sev kā dalībvalstij piekrītošās saistības, veicot savas tiesību sistēmas strukturālu saskaņošanu ar Savienības tiesību prasībām valsts atbalsta jomā. Nākotnei jau ir izstrādāts pareizs un atbilstošs veids Komisijas lēmumu izpildei šajā jomā, novēršot šķērsli, kādu radīja līdz šim tiesu ar res judicata
spēku apveltītie spriedumi.
56. Tomēr, ja, kā to šajā gadījumā pienākas darīt, iedziļinās šīs lietas apstākļos un pievēršas Slovākijas iestāžu saistībā ar Komisijas 2006. gada 7. jūnija lēmumu veikto pasākumu izvērtēšanai, secināms kas cits. Neapstrīdami – un jāuzsver, ka to neapstrīd arī Slovākijas Republika, – ir tas, ka uzņēmumam Frucona
piešķirto nelikumīgo atbalstu joprojām nav izdevies atgūt. Pagājušais laiks neizbēgami liek secināt, ka pienākumu neizpilde, par kuru ir celta šī prasība, ir droši zināms fakts. Attaisnojumam saistībā ar šo faktu nevienā brīdī nav ticis norādīts, ka neiespējamība būtu ierietējusi no tiesas nolēmuma, kurš stājies likumīgā spēkā, jo, kā jau varēja pārliecināties, Slovākijas iestādes ir tikai atsaukušās uz grūtībām, ko rada pienākums atgūt atbalstu, bet nekad nav apgalvojušas, ka atbalsta atgūšana būtu neiespējama.
57. Pat ja atzītu, ka saskaņā ar izlīguma tiesisko regulējumu Slovākijas tiesībās ir noteikts, ka, apstiprinot tiesā, dzēstais nodokļu parāds ir zudis un šis zudumus kā tāds, pēc Komisijas domām, ir uzskatāms par nelikumīgu atbalstu, jāatzīst, ka, ņemot vērā procesuālajos rakstos un tiesas sēdē Slovākijas pārstāvju pausto nostāju, nav izslēdzams, ka ir bijuši noteikti procesuāli risinājumi, kuri, tos pienācīgi izmantojot, visnotaļ iespējams, būtu ļāvuši savlaicīgi atgūt nelikumīgo atbalstu.
58. Tādējādi pat tad, ja attiecīgajiem tiesu nolēmumiem ir res judicata
spēks, nevar izslēgt, ka tie vairs nebūtu bijis šķērslis atbalsta atgūšanai, ja tā būtu prasīta, atsaucoties uz Komisijas lēmumu par atbalsta summas atmaksu kā specifisku, no iepriekšējiem atšķirīgu causa petendi, jo Likuma Nr. 231/1999 par valsts atbalstu 26. pantā ir paredzēts, ka, “pamatojoties uz Komisijas lēmumu par nelikumīgu atbalstu, atbalsta piešķīrējam ir jāpieprasa, lai atbalsta saņēmējs to atlīdzinātu”. Nav izslēdzams arī tas, ka jau pirms iepriekš minētās 2008. gada Civilprocesa kodeksa reformas uz konkrēto lietu jau varēja attiecināt pamatojumu [likumīgā spēkā stājušos spriedumu] pārskatīšanai, kas minēts šā likuma 228. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kurā kā iemesls tiesvedības atsākšanai ir “fakti, lēmumi un pierādījumi”, kurus nevarēja izmantot pamata tiesvedībā un kam varētu būt izšķiroša nozīme tās iznākumā. Visbeidzot, nevar izslēgt, ka šī pati 2008. gada reforma, ja tajā tiktu iekļauta īpaša norma attiecībā uz [likumīgā spēkā stājušos spriedumu] pārskatīšanu saistībā ar Savienības nolēmumiem, jau kopš spēkā stāšanās brīža varētu būt veicinājusi atbalsta atgūšanu. Turklāt šādu atbildi uz nodokļu iestādes pieteikumu kā vienu no iespējām pārskatīt likumīgā spēkā stājušos spriedumu, šķiet, apsvēris arī Republikas ģenerālprokurors.
V – Kopsavilkums
59. No visa iepriekš teiktā izriet, ka, lai arī Slovākijas Republika ir uzsākusi likumdošanas reformas, kuras, kopumā ņemot, nākotnē atvieglos Komisijas lēmumu pienācīgu izpildi tādos gadījumos kā šis, tomēr šīs lietas apstākļos un iepriekš izklāstīto apsvērumu dēļ jāsecina, ka Slovākijas Republika nav pildījusi savu pienākumu izpildīt Komisijas 2006. gada 7. jūnija lēmumā noteikto.
VI – Secinājumi
60. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
1) atzīt, ka, neizpildīdama Komisijas 2006. gada 7. jūnija lēmumu par valsts atbalstu C 25/2005 ( ex
NN 21/2005), ko Slovākijas Republika īstenojusi par labu Frucona Košice a.s ., Slovākijas Republika nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 2. pantā noteiktos pienākumus;
2) piespriest Slovākijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	Paziņots ar numuru C(2006) 2082 un publicēts OV L 112, 14. lpp.
(3)  –	Slovākijas Republikas augstākā tiesu instance civillietās.
(4)  –	C‑142/87 ( Recueil, I‑959. lpp.).
(5)  –	C‑305/89 ( Recueil, I‑1603. lpp.).
(6)  –	C‑232/05 (Krājums, I‑10071. lpp.).
(7) – C‑404/00 ( Recueil, I‑6695. lpp.).
(8)  –	C‑415/03 (Krājums, I‑3875. lpp.).
(9)  –	C‑5/89 ( Recueil, I‑3437. lpp.).
(10)  –	77/72 ( Recueil, 611. lpp.).
(11)  –	78/76 ( Recueil, 595. lpp.).
(12)  –	C‑24/95 ( Recueil, I‑1591. lpp.).
(13)  –	C‑119/05 (Krājums, I‑6199. lpp.).
(14)  –	C‑453/00 ( Recueil, I‑837. lpp.).
(15)  –	C‑234/04 (Krājums, I‑2585. lpp.).
(16)  –	No 205/82 līdz 215/82 ( Recueil, 2633. lpp.).
(17)  –	OV L 83, 1. lpp., OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 8. nod., 1. sēj., 339. lpp.
(18)  –	Tiesa ir vairākkārt noteikusi, ka attiecīgā dalībvalsts nevar atsaukties uz lēmuma nelikumību, lai aizstāvētos pret prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kuras pamatā ir tā neizpilde (skat. tostarp 2008. gada 6. marta spriedumu lietā C‑196/07 Komisija/Spānija (Krājums, I‑41. lpp., 34. punkts), ja vien tajā nav īpaši nopietnu trūkumu, kuru dēļ lēmumu varētu atzīt par neesošu aktu (1988. gada 30. jūnija spriedums lietā C‑226/87 Komisija/Grieķija ( Recueil, I‑3611. lpp., 16. punkts).
(19)  –	Lai arī, kā savā replikas rakstā (10. punkts) norādījusi Komisija, šaubu nav, ja ņem vērā šā lēmuma redakcijas citās valodās, kā, piemēram, angļu valodā: “to recover the aid”; franču valodā: “récupérer l’aide”; vācu valodā: “Beihilfe zurückzufordern”, jo lēmuma noteikumi jāinterpretē tieši šajā daudzvalodu kontekstā (skat. it īpaši 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑219/95 P Ferriere Nord /Komisija ( Recueil, I‑4411. lpp., 15. punkts).
(20)  –	Kas noticis ilga procesa gaitā, kurš aizsācies ar tik nozīmīgiem nolēmumiem kā 1964. gada 15. jūlija spriedums lietā 6/64 Costa / Enel
( Recueil, 1141. lpp.) un 1978. gada 9. marta spriedums lietā 106/77 Simmenthal
( Recueil, 629. lpp.). Kopš tā laika tiek vienprātīgi uzskatīts, ka kolīzijas gadījumā Savienības tiesības ir pārākas pār dalībvalstu tiesībām un dalībvalstis nevar atsaukties pat uz augstākā ranga tiesību normām.
(21)  –	C‑224/01 ( Recueil, I‑10239. lpp.).
(22)  –	C‑129/00 ( Recueil, I‑14637. lpp.).
(23)  –	C‑154/08.
(24)  –	C‑2/08 (Krājums, I‑7501. lpp.).
(25)  –	C‑126/97 ( Recueil, I‑3055. lpp.).
(26)  –	C‑173/03 (Krājums, I‑5177. lpp.).
(27)  –	C‑2/06 (Krājums, I‑411. lpp.).
(28)  –	Tā uzskatījuši arī liela daļa juridiskās literatūras autoru, skat., piemēram, Germelmann, C. F., EWS, 9/2007, 392. lpp.; Kremer, C., EuZW, 23/2007, 726. lpp. Turklāt valda viedoklis, ka ar minēto spriedumu Tiesa ir nevis atkāpusies no agrākās judikatūras, bet gan drīzāk spriedusi atbilstoši savas pastāvīgās judikatūras loģikai; skat., piemēram, Peroni, G., Diritto del commercio internazionale, 22.1, 2008, 221. lpp.; Biondi, A., Common Market Law Review, 2008, 1459. lpp.; Fontana, E., Diritto del commercio internazionale, 22.1, 2008, 193. lpp.