62015TO0207_LV
Puses
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta T‑207/15 R
National Iranian Tanker Company, Teherāna (Irāna), ko pārstāv T . de la Mare, QC, M . Lester, J . Pobjoy, barristers, R . Chandrasekera, S . Ashley
un C . Murphy, solicitors,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv N. Rouam
un M. Bishop, pārstāvji,
atbildētāja,
par pieteikumu apturēt Padomes 2015. gada 12. februāra Lēmuma (KĀDP) 2015/236, ar kuru groza Lēmumu 2010/413/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu (OV L 39, 18. lpp.), un Padomes 2015. gada 12. februāra Īstenošanas regulas (ES) 2015/230, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV L 39, 3. lpp.), piemērošanu, ciktāl šie tiesību akti attiecas uz prasītāju.
VISPĀRĒJĀS TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums (1)
Tiesvedības priekšvēsture
1. Šī lieta ir saistīta ar ierobežojošiem pasākumiem, kas ir tikuši ieviesti, lai izdarītu spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai pēdējā minētā pārtrauktu ar kodolieroču izplatīšanu saistītās darbības vai kodolieroču piegādes sistēmu izstrādi.
[..]
7. Prasītāja, Irānas sabiedrība National Iranian Tanker Company, kas ir specializējusies jēlnaftas un gāzes kravu pārvadāšanā un nodarbina lielu naftas kuģu floti, ir vērsusies Savienībā ar vairākām vēstulēm, lai dalītos savās šaubās attiecībā uz to, kā tās floti ietekmē ierobežojošie pasākumi, kuri noteikti pret Irānas Islāma Republiku. Šajā kontekstā tā ir noliegusi jebkuru saistību ar Irānas kodolprogrammu un precizējusi, ka ir tikusi privatizēta jau 2000. gadā.
8. Tomēr 2012. gada 15. oktobrī Padome iekļāva prasītājas nosaukumu to personu un vienību sarakstā, kurām tiek piemēroti ierobežojoši pasākumi.
9. Pirmkārt, Padome pieņēma 2012. gada 15. oktobra Lēmumu 2012/635/KĀDP, ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (OV L 282, 58. lpp.). Saskaņā ar Lēmuma 2012/635 preambulas 16. apsvērumu ierobežojošiem pasākumiem it īpaši būtu jāpakļauj Irānas valstij piederoši uzņēmumi, kas darbojas naftas un gāzes nozarē, jo tie nodrošina būtisku ienākumu avotu Irānas valdībai. Tādējādi ar Lēmuma 2012/635 1. panta 8. punkta a) apakšpunktu Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta c) apakšpunkts tika grozīts tā, ka ierobežojošie pasākumi ir attiecināmi arī uz “cit[ām] I pielikumā neietvert[ām] person[ām] un struktūr[ām], kas sniedz atbalstu Irānas valdībai, un vienīb[ām], kuras ir to īpašumā vai kontrolē, vai ar tām saistīt[ām] person[ām] un struktūr[ām], kā uzskaitīts II pielikumā”. Ar 2. pantu Lēmumā 2012/635 prasītājas nosaukums tika iekļauts Lēmuma 2010/413 II pielikumā ietvertajā sarakstā, kurā uzskaitītas “personas un vienības, kuras ir iesaistītas kodolprogrammas vai ballistisko raķešu programmas darbībās, un personas un vienības, kuras atbalsta Irānas valdību”.
10. Otrkārt, Padome pieņēma 2012. gada 15. oktobra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 945/2012, ar kuru īsteno Regulu Nr. 267/2012 (OV L 282, 16. lpp.). Ar 1. pantu Regulā Nr. 945/2012 prasītājas nosaukums tika iekļauts Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ietvertajā sarakstā, kurā ietvertas “personas un vienības, kuras ir iesaistītas kodolprogrammas vai ballistisko raķešu programmas darbībās, un personas un vienības, kuras atbalsta Irānas valdību”.
11. Prasītājas nosaukums iepriekš minētajos sarakstos ir ticis iekļauts ar abos gadījumos identisku pamatojumu: “Atrodas Irānas valdības faktiskā kontrolē. Sniedz finanšu atbalstu Irānas valdībai, izmantojot akcionārus, kuri saglabā saikni ar valdību”.
12. Lēmums 2012/635 un Regula Nr. 945/2012 prasītājai tika paziņoti ar 2012. gada 16. oktobra vēstuli.
13. 2012. gada 27. decembrī prasītāja cēla Vispārējā tiesā prasību, kuras mērķis ir šo divu aktu atcelšana, ciktāl tie attiecas uz prasītāju.
14. Savā 2014. gada 3. jūlija spriedumā National Iranian Tanker Company /Padome (T‑565/12, Krājums, turpmāk tekstā – “spriedums lietā NITC ”, EU:T:2014:608) Vispārējā tiesa apmierināja prasības pamatu, kas attiecās uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ko Padome bija pieļāvusi, iekļaujot prasītājas nosaukumu iepriekš minētajos sarakstos. Tāpēc, apmierinot prasību, tā atcēla Lēmumu 2012/635 un Regulu Nr. 945/2012, ciktāl šie akti attiecās uz prasītāju.
15. Attiecībā uz sprieduma lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608), iedarbību laikā Vispārējā tiesa nosprieda, ka attiecīgo tiesību aktu tūlītēja atcelšana ļautu prasītājai pārvest visus savus līdzekļus vai to daļu ārpus Savienības teritorijas un Padome vajadzības gadījumā nevarētu laikus novērst konstatētos pārkāpumus, un tādējādi varētu rasties nopietna un neatgriezeniska efektivitātes samazināšanās jebkādai līdzekļu iesaldēšanai, ko Padome nākotnē varētu nolemt piemērot attiecībā uz prasītāju. Faktiski Vispārējā tiesa uzskatīja, ka nevar automātiski tikt izslēgta prasītājas nosaukuma atkārtota iekļaušana sarakstos, ciktāl, veicot jaunu pārbaudi, Padome var iekļaut prasītājas nosaukumu sarakstos vēlreiz, balstoties uz juridiski pietiekami pamatotiem pamatiem.
16. Tāpēc spriedumā lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608), tika saglabāta Lēmuma 2012/635 un Regulas Nr. 945/2012 iedarbība, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, līdz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. panta pirmajā daļā minētā apelācijas termiņa beigām vai, ja šajā termiņā tiks iesniegta apelācija, līdz Tiesa to būs noraidījusi.
17. Padome neiesniedza apelācijas sūdzību par spriedumu lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608).
18. Turpretim pēc tam, kad tā ar 2014. gada 23. oktobra vēstuli bija informējusi prasītāju par to, ka tai ir nodoms no jauna iekļaut tās nosaukumu iepriekš minētajos sarakstos, un pēc vēstuļu apmaiņas starp pusēm Padome 2015. gada 12. februārī pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2015/236, ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (OV L 39, 18. lpp.), un Īstenošanas regulu (ES) Nr. 2015/230, ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 267/2012 par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV L 39, 3. lpp.), ar kuriem prasītājas nosaukums tika no jauna iekļauts to personu un vienību sarakstā, uz kurām tiek attiecināti ierobežojošie pasākumi (turpmāk tekstā – “apstrīdētie akti”).
19. Prasītājas nosaukums sarakstos atkārtoti ir ticis iekļauts ar abos gadījumos identisku pamatojumu:
“[Prasītāja] sniedz finanšu atbalstu Irānas valdībai ar savu akcionāru, valsts kontrolētu vienību – Irānas Valsts pensiju fonda, Irānas Sociālās apdrošināšanas organizācijas un Naftas rūpniecības darbinieku pensiju un uzkrājumu fonda – starpniecību. Turklāt [prasītāja] ir viens no lielākajiem jēlnaftas pārvadātāju operatoriem pasaulē un viens no galvenajiem Irānas jēlnaftas pārvadātājiem. Tādējādi [prasītāja] sniedz loģistikas atbalstu Irānas valdībai, pārvadājot Irānas naftu.”
20. Ar 2015. gada 16. februāra vēstuli Padome nosūtīja prasītājai apstrīdēto aktu kopijas.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
21. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 24. aprīlī, prasītāja, pamatojoties uz LESD 277. pantu, izvirzīdama iebildi par prettiesiskumu, cēla prasību ar mērķi atcelt apstrīdētos aktus, ciktāl tie attiecas uz viņu, un, pakārtoti, grozīto 20. panta 1. punkta c) apakšpunktu Lēmumā 2010/413 un grozīto 23. panta 2. punkta d) apakšpunktu Regulā Nr.°267/2012 atzīt par prasītājai nepiemērojamiem. Savas prasības pamatošanai tā būtībā ir norādījusi, ka Padome, no jauna pret to nosakot sankcijas, balstoties uz tiem pašiem pārmetumiem, kuri tika kritizēti spriedumā lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608), tai ir atņēmusi tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē, pārkāpjot res judicata
spēku un tiesiskās noteiktības principu. Cita starpā Padome esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā un pārkāpusi prasītājas tiesības uz aizstāvību, kā arī tās pamattiesības uz īpašumu.
22. Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts tajā pašā dienā, prasītāja iesniedza šo pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kurā tā Vispārējās tiesas priekšsēdētājam būtībā izvirzīja šādus prasījumus:
– apturēt apstrīdēto aktu piemērošanu, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, līdz Vispārējā tiesa pieņems nolēmumu attiecībā uz pamatprasību;
– piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
[..]
Juridiskais pamatojums
[..]
Par “fumus boni juris”
[..]
39. Šajā ziņā jāuzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kuru ir atgādinājusi Padome, gadījumā, kad kādas Savienības iestādes pieņemts akts ir ticis atcelts formas vai satura trūkuma dēļ, šai iestādei ir tiesības no jauna pieņemt identisku aktu, šajā reizē ievērojot formas noteikumus un raugoties, lai šajā jaunajā aktā netiktu pieļauti tie paši satura trūkumi (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 23. oktobris, People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome, T‑256/07, Krājums, EU:T:2008:461, 65. un 75. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2012. gada 13. decembris, Grieķija/Komisija, T‑588/10, EU:T:2012:688, 476. un 478. punkts).
40. Cita starpā, precīzāk, attiecībā uz konkrēto gadījumu, pēc tam, kad Vispārējā tiesa atgādināja, ka sākotnējie iemesli prasītājas nosaukuma iekļaušanai attiecīgajos sarakstos nebija pamatoti ar pietiekamiem pierādījumiem, tā sprieduma lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608), 77. punktā norādīja, ka Padomei bija iespēja no jauna iekļaut prasītājas nosaukumu sarakstos, pamatojoties uz iemesliem, kas ir juridiski pietiekami pamatoti.
41. Padome no tā būtībā secina, ka tai bija tiesības šajā gadījumā balstīties uz dokumentiem, kuri bija datēti ar laiku pirms sākotnējās prasītājas iekļaušanas, pat tad, ja tā nebija uzrādījusi šos dokumentus, lai attaisnotu sākotnējo iekļaušanu, un izmantot minētos “senos” dokumentus, lai ar tiem pamatotu jaunos iekļaušanas pamatojumus, tādus kā “loģistikas atbalsts”, ko tā sniegusi Irānas valdībai, it īpaši tāpēc, ka tieši šādi tā varēja atbildēt uz kritiku, kas pausta spriedumā lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608), un ar tiem tika izvirzīti jauni pierādījumi, kuri pierādīja, ka prasītāja patiešām sniedza “loģistikas atbalstu” šai valdībai.
42. Prasītāja savukārt uzskata, ka, lai nepārkāptu tās pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, Padome šajā gadījumā būtībā nevarēja nedz izvirzīt tādus iekļaušanas iemeslus, ko tā bija varējusi izvirzīt jau laikā, kad notika tās sākotnējā iekļaušana 2012. gada oktobrī, nedz arī iesniegt pierādījumus, kas tās rīcībā bija jau šīs iekļaušanas laikā, jo vairāk tāpēc, ka prasītājas ieskatā faktiskie apgalvojumi, uz kuriem bija balstīti apstrīdētie akti, būtībā bija identiski tiem, uz kuriem tika balstīta tās sākotnējā iekļaušana un kuri tika kritizēti spriedumā lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608).
43. Pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka pušu veiktās pārrunas atklāj juridiskas pretrunas pastāvēšanu attiecībā uz Pamattiesību hartas 47. panta un Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 13. panta darbības jomu, abos no kuriem ir paredzētas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, tas ir, efektīvu tiesību aizsardzību tiesā “gan praksē, gan tiesībās” (ECT spriedums, Ramadhi u.c. pret Albāniju, 48. punkts, 2007. gada 13. novembris). Ir jānosaka, vai Padome, ņemot vērā šīs tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, ir pilnvarota atsaukties uz iepriekš 39. un 40. punktā minēto judikatūru, lai labotu nelikumības konstatējumos, kuri bijuši par iemeslu ierobežojoša pasākuma atcelšanai, nosakot jaunu pasākumu, kam ir tāda pati praktiskā iedarbība kā iepriekšējam, turklāt būtībā nemainoties faktiskajam kontekstam.
44. Šī jautājuma jutīgais raksturs slēpjas tieši faktā, ka Padomes regulas formā noteiktajiem ierobežojošajiem pasākumiem ir nodrošināts aizsargājošs efekts, kas piešķirts ar Tiesas statūtu 60. panta otro daļu tādā ziņā, ka šādas regulas atcelšana stājas spēkā tikai tad, kad pienāk apelācijas termiņa beigas, vai, ja šajā termiņā ir iesniegta apelācija, brīdī, kad Tiesa to ir noraidījusi (skat. tālāk 55.–57. punktu). No tā izriet, ka gadījumā, ja Padome tiešām varētu rīkoties tā, kā aprakstīts iepriekš 43. punktā, tā varētu – neņemot vērā katras no tās secīgajām regulām, ar ko ievieš ierobežojošus pasākumus attiecībā uz vienu un to pašu uzņēmumu, atcelšanu, balstoties uz sniegto iekļaušanas pamatu prettiesiskumu vai pietiekamu pierādījumu trūkumu, – saglabāt spēkā nepārtrauktu šādu pasākumu secību, sistemātiski iesniedzot pārsūdzības, turklāt pat tad, ja šo pasākumu un to atcelšanas pamatā esošais faktiskais konteksts būtībā būtu mainījies.
45. Attiecīgi ir jānoskaidro, vai pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību ievērošana nepieprasa termiņa izbeigšanās elementu virknē juridisku procedūru, kurās iesaistīts viens un tas pats uzņēmums, kas noteiktu pienākumu Padomei pirmajā ierobežojošo pasākumu lietā iesniegt visus iekļaušanas pamatojumus un apsūdzošos pierādījumus, ko tā būtu varējusi viegli iegūt lietas sagatavošanas laikā un kas gadījumā, ja Vispārējā tiesa apstrīdētu šos iemeslus un pierādījumus, to aizkavētu tos izmantot, lai attaisnotu uzņēmuma atkārtotu iekļaušanu. Attiecīgās sekas būtu tādas, ka šāda atkārtota iekļaušana varētu būt paredzama tikai gadījumā, ja parādītos jauni un atbilstoši fakti vai pierādījuma elementi, un Padomei būtu aizliegts turpmāku atkārtotu iekļaušanu gadījumā izmantot elementus, kas netika iesniegti, bet kurus jau bija iespējams iesniegt pirmās iekļaušanas laikā.
46. Attiecīgais gadījums, šķiet, ilustrē vajadzību ieviest šādu termiņa izbeigšanās elementu: prasītājas saimnieciskā darbība, kas sastāv no Irānas degvielas pārvadājumiem, nav mainījusies laikā no tās sākotnējās iekļaušanas datuma 2012. gada oktobrī līdz apstrīdēto aktu pieņemšanas datumam. Tādējādi ir acīmredzams, ka tas bija loģistikas pakalpojums, kas tika nodrošināts klientiem, kuri bija pasūtījuši šo pārvadājumu. Tomēr no lietas neizriet, ka Padome nebūtu varējusi sākotnējo iekļaušanu balstīt uz “loģistikas palīdzības” pamatojumu. Tas pats ir attiecināms uz prasītājas akcionāru sastāvu, kas, šķiet, nav mainījies laikā no 2012. līdz 2015. gadam. Padome, kas bija izklāstījusi tās precīz u struktūru tiesvedības laikā, pēc kā tika pieņemts spriedums lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608, 51. punkts), nav apgalvojusi, ka “finanšu atbalsta” pamatojums, kas balstīts uz šiem akcionāriem, nebija pieejams prasītājas sākotnējās iekļaušanas laikā 2012. gada oktobrī. Attiecībā uz pierādījumiem, kas varētu atbalstīt apstrīdētos aktus, Padome savos apsvērumos ir konkrēti minējusi tikai piecus dokumentus (28. zemsvītras piezīme). Četri no šiem dokumentiem ir datēti ar laiku pirms 2012. gada oktobra, savukārt vienīgajā no tiem, kas ir datēts ar vēlāku datumu (2014. gada februāris), nešķiet ietverta jauna atbilstoša informācija, jo tajā ir tikai norādīts uz prasītājas kā Irānas naftas pārvadātājas lomu un šīs lomas nozīmību Irānas ekonomikā, ko neviens neapstrīd.
47. Jāpiebilst, ka spriedums lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608), ar kuru tika atcelta prasītājas sākotnējā iekļaušana, ir ieguvis res judicata
spēku. Ir tiesa, ka res judicata
spēks attiecas tikai uz faktu un tiesību jautājumiem, kas faktiski vai obligāti tikuši izskatīti attiecīgajā tiesas nolēmumā, un uz to var atsaukties tikai gadījumos, ja prasība, par kuru ir pasludināts attiecīgais spriedums, ir bijusi starp tiem pašiem lietas dalībniekiem, tai ir bijis tas pats priekšmets un tai ir bijis tas pats pamats (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 25. februāris, Walton/ Komisija, T‑261/14 P, Krājums‑CDL, EU:T:2015:110, 35. un 36. punkts un tajos minētā judikatūra). Tādējādi prasītājai nav iespējams attiecībā uz apstrīdētajiem aktiem piesaukt sprieduma lietā NITC
spēku šī termina stingrā nozīmē, jo šie akti skar citu prasītājas saimnieciskās darbības periodu nekā priekšmets tiem tiesību aktiem, kas atcelti ar šo spriedumu. Tomēr nevarētu neņemt vērā, ka šī prasītājas darbība, kas sastāv no Irānas degvielas pārvadājumiem, ir palikusi nemainīga savā būtībā un apskatīto darbības periodu atšķirība ir radusies tās atjaunotās iekļaušanas rezultātā, ko veikusi Padome uz būtībā arīdzan nemainītu faktu pamata. Tātad varētu tikt uzskatīts, ka šajā gadījumā res judicata
spēka koncepcijas piemērošana ir izslēgta, tikai pateicoties Padomes rīcībai, ko veido mākslīga prasītājai noteikto ierobežojumu pagarināšana, tagad atsaucoties uz elementiem, kuri varēja tikt izvirzīti tās sākotnējās iekļaušanas laikā. Šāda pieeja, pat ja tā netiek uzskatīta par nesaderīgu ar res judicata
spēka koncepciju, katrā ziņā var veicināt prasītājas tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu.
48. No tā izriet, ka iepriekš 39. un 40. punktā minētā judikatūra varētu nozīmēt, ka, ievērojot tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ir nepieciešama ierobežojoša interpretācija iepriekš 45. punktā norādītajā izpratnē.
49. Tomēr pret šādu ierobežojošu interpretāciju varētu iebilst, norādot, ka to tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību apjoms, kas ir atzītas uzņēmumam, kuram piemēroti ierobežojošie pasākumi, nav nepamatoti jāierobežo tikai ar prasību par tiesību akta atcelšanu, kopā ar kuru ir iesniegts pieteikums par piemērošanas apturēšanu, lai gan šim uzņēmumam ir iespēja atsaukties uz noteikto pasākumu prettiesiskumu prasības par zaudējumu atlīdzību ietvaros, kuras mērķis ir saņemt atlīdzinājumu no Padomes par zaudējumiem, kas radušies šī prettiesiskuma dēļ. Citā kontekstā, attiecībā uz strīdiem publisko iepirkumu jomā, Savienības tiesa ir uzskatījusi, ka noraidītā pretendenta tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību ir jāuzskata par ievērotām pat tad, ja tas nav spējis likumīgi pretoties attiecīgā tirgus zaudējumam, ceļot prasību par tiesību akta atcelšanu, kopā ar kuru ir iesniegts pieteikums par pagaidu noregulējumu, jo viņam ir bijusi iespēja iegūt zaudējumu atlīdzību un procentus, ceļot prasību par zaudējumu atlīdzināšanu (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2015. gada 23. aprīlis, Komisija/ Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), Krājums, EU:C:2015:275, 34., 35. un 38. punkts). Pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka tiesai, kas izskata lietu pēc būtības, nepieciešamības gadījumā būs jāizvērtē, vai pastāv saistoši pamatojumi, kas izslēgtu šīs judikatūras paplašinātu attiecināšanu uz strīdiem saistībā ar ierobežojošiem pasākumiem.
50. No visa iepriekš minētā izriet, ka ir jāatzīst būtisku juridisku pretrunu pastāvēšana, kuru risinājums uzreiz nav acīmredzams un kuras tādējādi būtu jāizvērtē padziļināti, kam ir jābūt procedūras pēc būtības priekšmetam, un tādēļ prasība pirmšķietami nešķiet nepamatota (šajā ziņā skat. rīkojumu Komisija/ Pilkington Group, EU:C:2013:558, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par interešu izsvēršanu
[..]
52. Attiecībā uz strīdiem saistībā ar ierobežojošajiem pasākumiem atkārtoti ir ticis nospriests, ka ierobežojošu pasākumu piemērošanas apturēšana varētu ierobežot to pilnu iedarbību pamatprasības noraidījuma gadījumā un attiecīgi padarīt neiespējamu situācijas maiņu. Šāda piemērošanas apturēšana ļautu vienībai, uz kuru ir attiecināti šie pasākumi, nekavējoties veikt to tās līdzekļu izņemšanu, kas tiek turēti bankās, kurām ir jānodrošina to iesaldēšana, un iztukšot to bankas kontus, pirms tiek pasludināts nolēmums pēc būtības. Tādējādi tai būtu iespējams apiet to ierobežojošo pasākumu mērķi, kas ir tikuši pieņemti attiecībā uz to, lai izdarītu spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai tā izbeigtu kodolieroču darbības, lai gan pagaidu noregulējuma tiesnesim prasītajiem pagaidu pasākumiem nebūtu jau iepriekš jāatņem iedarbība vēlāk pēc būtības pieņemamajam nolēmumam (šajā ziņā skat. rīkojumus, 2012. gada 14. jūnijs, Qualitest FZE /Padome, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, 73.–77. punkts, un Iranian Offshore Engineering & Construction/ Padome, EU:T:2013:118, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
53. Šajā lietā ir jākonstatē, ka, tā kā Padome nav iesniegusi apelācijas sūdzību par spriedumu lietā NITC, minēts 14. punktā (EU:T:2014:608), tā pati ir atļāvusi prasītājai pilnā mērā gūt labumu no minētā sprieduma nodrošinātās to ierobežojošo pasākumu, kas tai tika noteikti 2012. gada 15. oktobrī (skat. iepriekš 9. un 10. punktu), atcelšanas, jo laikā no 2014. gada septembra vidus līdz 2015. gada februāra vidum, pēc tās bankas kontu atsaldēšanas, tā varēja brīvi rīkoties ar savu īpašumu. No tā izriet, ka, ņemot vērā šo faktisko stāvokli, Padome diez vai var atsaukties uz risku, ka varētu tikt apiets noteikto ierobežojošo pasākumu mērķis.
54. Tomēr šis arguments ir derīgs tikai attiecībā uz agrākajiem ierobežojošajiem pasākumiem, ko Padome bija noteikusi 2012. gada 15. oktobrī. Turpretī attiecībā uz jaunajiem ierobežojošajiem pasākumiem, kas attiecībā uz prasītāju tika noteikti ar apstrīdētajiem aktiem, nevar uzreiz tikt izslēgts, ka tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, atsakoties izmantot iepriekš 48. punktā minēto ierobežojošo interpretāciju, noraidīs prasītājas prasību par tiesību akta atcelšanu. Šajos apstākļos no jauna būtu jāņem vērā šo pasākumu mērķis un jāizvairās no tā, ka prasītāja varētu nekavējoties veikt to līdzekļu izņemšanu, ko tā varētu būt uzkrājusi savos bankas kontos tajos piecos mēnešos, kad ierobežojošo pasākumu nebija.
55. Katrā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru regulas, ar kurām tiek noteikti ierobežojoši pasākumi, piemēram, Regula Nr. 2015/230 (skat. iepriekš 18. punktu), vienlaikus pieder vispārpiemērojamiem aktiem, ciktāl ar tām vienai vispārīgi un abstrakti noteiktai adresātu kategorijai ir aizliegts nodot līdzekļus to personu vai vienību rīcībā, kas minētas to pielikumos, un individuālu lēmumu grupai, kas attiecas uz šīm personām un vienībām (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation /Padome un Komisija, C‑402/05 P un C‑415/05 P, Krājums, EU:C:2008:461, 241.–243. punkts; 2011. gada 16. novembris, Bank Melli Iran /Padome, C‑548/09 P, Krājums, EU:C:2011:735, 45. punkts, un 2013. gada 23. aprīlis, Gbagbo u.c . /Padome, no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P, Krājums, EU:C:2013:258, 56. punkts). Šis aizliegums darīt pieejamus līdzekļus patiesībā attiecas uz visām personām, kuras faktiski varētu būt attiecīgo līdzekļu turētājas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 22. janvāris, Bank Tejarat /Padome, T‑176/12, EU:T:2015:43, 68. punkts). Fakts, ka par attiecīgo aktu ir jāpaziņo individuāli tiem, kuru līdzekļi tiks iesaldēti, itin neko nemaina tā vispārējā piemērošanā attiecībā uz visiem tiem, kuru rīcībā varētu būt šādi līdzekļi (skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones [ E. Sharpston ] secinājumus lietās Padome/ Bank Mellat, C‑176/13 P, Krājums, EU:C:2015:130, un Padome/ Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, Krājums, EU:C:2015:134, 177. punkts).
56. Tādējādi, kā jau minēts iepriekš 44. punktā, attiecībā uz regulas, ar kuru tiek noteikti ierobežojoši pasākumi, atcelšanas iedarbību laikā Tiesas statūtu 60. panta otrajā daļā ir paredzēts, ka Vispārējās tiesas nolēmumi, ar kuriem tiek atcelts šāds akts, stājas spēkā tikai pēc tam, kad ir beidzies apelācijas iesniegšanai paredzētais termiņš, vai, ja šajā termiņā ir iesniegta apelācija, pēc tam, kad Tiesa to ir noraidījusi. Šī minēto pasākumu spēkā esamības uzturēšana, ko pamato nepieciešamība dot Padomei iespēju izlabot konstatēto prettiesiskumu, nosakot jaunus pasākumus, sistemātiski ir tikusi attiecināta arī uz lēmumiem, ar kuriem tiek noteikti ierobežojoši pasākumi, un tas notiek atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai, kurā Vispārējai tiesai ir atļauts norādīt to atceltā akta iedarbību, kura ir jāuzskata par galīgu, par pamatojumu ņemot to, ka atšķirība starp datumu, kad stāsies spēkā regulas, ar kuru ir noteikti ierobežojoši pasākumi, atcelšana, un datumu, kad ir stājies spēkā lēmums, ar kuru ir noteikts identisks pasākums, varētu izraisīt nopietnu apdraudējumu tiesiskajai noteiktībai (šajā ziņā skat. rīkojumu Iranian Offshore Engineering & Construction /Padome, minēts 51. punktā, EU:T:2013:118, 37. un 38. punkts un tajos minētā judikatūra).
57. Tādējādi gadījumā, ja Vispārējā tiesa pamattiesvedības ietvaros atceltu Regulu Nr. 2015/230 ar Tiesas statūtu 60. panta otrajā daļā paredzēto apturošo iedarbību, tiktu atcelts arī Lēmums 2015/236 (skat. iepriekš 18. punktu), visticamāk šīs atcelšanas stāšanos spēkā atbilstoši LESD 264. panta otrajai daļai pielīdzinot Regulas Nr. 2015/230 atcelšanas stāšanās spēkā brīdim. Katrā ziņā, pat ja Lēmuma 2015/236 atcelšanas iedarbība laikā nebūtu pielīdzināta Regulas Nr. 2015/230 atcelšanas iedarbībai laikā, ierobežojošie pasākumi, kas noteikti attiecībā uz prasītāju saskaņā ar minēto regulu, tiktu nemainīgi obligāti saglabāti atbilstoši Tiesas statūtu 60. panta otrajai daļai pēc atceļošā sprieduma pasludināšanas datuma tādējādi, ka prasītājas nosaukums nekādā gadījumā netiktu nekavējoties dzēsts, ņemot vērā šo spriedumu.
58. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pagaidu noregulējuma tiesvedībai ir tikai papildinošs raksturs attiecībā pret pamattiesvedību, uz ko tā balstīta, un tā ir paredzēta, tikai lai nodrošinātu pilnīgu nākotnē pieņemamā nolēmuma pēc būtības efektivitāti (skat. rīkojumus, 2012. gada 16. novembris, Akzo Nobel u.c./Komisija, T‑345/12 R, Krājums, EU:T:2012:605, 25. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 16. jūnijs, Alcogroup
un Alcodis /Komisija, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, 20. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka jebkurš pagaidu noregulējuma tiesneša noteiktais pagaidu pasākums automātiski zaudē spēku atbilstoši Reglamenta 158. panta 3. punktam, kad tiek pasludināts galīgais spriedums. No tā izriet, ka prasītājas intereses, lai tai tiktu noteikta līdzekļu iesaldēšanas pagaidu atcelšana, mērķis ir tādu priekšrocību iegūšana, ko tā nevarētu iegūt pat ar atceļošu spriedumu. Šāds spriedums praktiskās sekas, kādas vēlas prasītāja, proti, tās nosaukuma dzēšanu no to personu saraksta, kuru līdzekļi ir iesaldēti, radītu tikai datumā, kas ir vēlāks par šī sprieduma pasludināšanas datumu, savukārt pagaidu noregulējuma tiesnesis pirmajā instancē šajā datumā pilnībā būtu zaudējis ratione temporis kompetenci un katrā ziņā prasītājas nosaukums varētu tikt saglabāts minētajā sarakstā, nosakot jaunu ierobežojošu pasākumu, ar kuru Tiesas statūtu 60. panta otrajā daļā noteiktajā termiņā tiktu aizvietoti atceltie pasākumi. Šādos apstākļos prasītājas intereses, kuru mērķis ir panākt līdzekļu iesaldēšanas pagaidu atcelšanu, izmantojot pagaidu noregulējumu, pagaidu noregulējuma tiesnesim nav iespējams aizsargāt (šajā ziņā skat. rīkojumu Iranian Offshore Engineering & Construction /Padome, minēts 51. punktā, EU:T:2013:118, 40. punkts).
59. No tā izriet, ka pastāvošo dažādo interešu līdzsvars nenosveras prasītājas labā.
Par steidzamību
[..]
63. Šajā lietā uzreiz ir jākonstatē, kā izriet no prasītājas 2015. gada 4. jūnija procesuālajā rakstā ietvertajiem precizējumiem, ka minētais kaitējums ir finansiāla rakstura. Tomēr, lai gan prasītāja šajā procesuālajā rakstā ir norādījusi skaitļus, kas attiecas uz tās saimniecisko darbību, tā nav iesniegusi ne mazāko dokumentāro pierādījumu, kas pamatotu šos skaitļus.
[..]
66. Runājot par šī kaitējuma neatgriezenisko iedabu, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka finansiāla rakstura kaitējums, izņemot ārkārtas apstākļus, nevar tikt uzskatīts par neatgriezenisku vai pat par grūti labojamu, jo tas parasti var tikt finansiāli kompensēts vēlāk. Šādā gadījumā prasītais pagaidu pasākums ir pamatots tikai tad, ja izrādās, ka šī pasākuma neesamības gadījumā puse, kas to lūgusi, nonāktu situācijā, kas varētu apdraudēt tās finansiālo dzīvotspēju, pirms tiek pieņemts nolēmums, ar ko tiek izbeigta pamattiesvedība, vai tās tirgus daļas tiktu neatgriezeniski un būtiski samazinātas, tostarp ņemot vērā tās uzņēmuma lielumu (šajā ziņā skat. rīkojumu Iranian Offshore Engineering & Construction/ Padome, minēts 51. punktā, EU:T:2013:118, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
67. Kas attiecas uz konkrēto gadījumu, jau iepriekš tika konstatēts, ka prasītāja pēc ierobežojošajiem pasākumiem, kas attiecībā uz to bija noteikti, zaudēja visas savas tirgus daļas jūras transporta nozarē Savienībā. Tomēr šis zaudējums ir tieši viens no mērķiem, kas ir bijis minēto pasākumu pamatā, un drīzāk liecina par to efektivitāti. Šādā perspektīvā šāds zaudējums var tikt uzskatīts par atbilstošu ar ierobežojošajiem pasākumiem saistīto strīdu kontekstā tikai tad, ja ir konstatēts tā neatgriezeniskais raksturs. Attiecībā uz šo aspektu prasītāja nav neko norādījusi. Tā it īpaši nav pierādījusi, ka strukturālas vai juridiskas iedabas šķēršļi tai traucētu no jauna iekarot ievērojamu daļu no zaudētajām tirgus daļām. Šajā ziņā minētais kaitējums tātad nevar tikt uzskatīts par neatgriezenisku (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2009. gada 24. marts, Cheminova u.c./Komisija, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, 64. punkts).
68. Jāpiebilst, ka prasītāja nav apgalvojusi, ka būtu apdraudēta tās finansiālā dzīvotspēja. Gluži pretēji, tā savā 2015. gada 4. jūnija procesuālajā rakstā ir norādījusi, ka tā pašlaik veic komerciālas darbības, kuru ietvaros tā pārvadā Irānas degvielu uz tādiem galamērķiem kā Ķīna, Indija, Dienvidkoreja, Taivāna un Turcija, ka tās kopējais apgrozījums 2013. gadā ir bijis aptuveni USD 895 miljoni un ka, pēc tās aprēķiniem, šis apgrozījums būs līdzīgs kārtējā gadā.
69. Prasītāja arī uzsver, ka tai būtu grūti iepriekš pierādīt ar apstrīdētajiem aktiem tieši saistāmu kaitējumu, jo pastāvētu tehniskas grūtības nodalīt kaitējumu, ko izraisījuši agrākie akti vai plašāki starptautisko sankciju režīmi, un kaitējumu, ko izraisījuši apstrīdētie akti. Prasītājas ieskatā, tam būtu jāveic detalizētas tehniskās ekspertīzes, kas nevarētu tikt veiktas iepriekš, pamatojoties uz plānoto. Pieprasīt šādus pierādījumus šajā stadijā nozīmētu radīt nepārvaramu šķērsli pagaidu pasākumu iegūšanai. Tādējādi kaitējums, ko prasītājai nodarījuši apstrīdētie akti, esot vismaz daļēji neatgriezenisks, jo tas nevarot tikt atbilstoši izteikts skaitļos. Tādēļ prasība par zaudējumu atlīdzību prasītājai vairs nesniegtu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē.
70. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai finansiāls kaitējums var tikt uzskatīts par neatgriezenisku, ja šo kaitējumu nav iespējams aprēķināt pat tad, kad tas ir iestājies (rīkojumi Komisija/ Pilkington Group, minēts 30. punktā, EU:C:2013:558, 52. punkts, un EDF /Komisija, EU:C:2013:157, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
71. Protams, ar finansiāla kaitējuma atlīdzināšanu saistītā nenoteiktība, ja tiek celta prasība par zaudējumu atlīdzību, nevar pati par sevi tikt uzskatīta par apstākli, lai konstatētu kaitējuma neatgriezenisko raksturu. Pagaidu noregulējuma posmā iespēja vēlāk saņemt kompensāciju par finansiālo kaitējumu gadījumā, ja tiks celta prasība par zaudējumu atlīdzību, kura varētu tikt celta pēc apstrīdēto aktu atcelšanas, noteikti ir nenoteikta. Pagaidu noregulējuma tiesvedības mērķis nav aizstāt prasību par zaudējumu atlīdzību, novēršot šādu nenoteiktību, tās mērķis ir tikai nodrošināt, lai būtu efektīvs galīgais lēmums, kas vēlāk tiks pieņemts tiesvedībā pēc būtības, proti, šajā lietā attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu, kas ir pagaidu noregulējuma pamatā (šajā ziņā skat. rīkojumus Komisija/ Pilkington Group, minēts 30. punktā, EU:C:2013:558, 53. punkts, un 2011. gada 14. decembris, Alcoa Trasformazioni/ Komisija, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, 55.–57. punkts].
72. Turpretī citādi ir tad, ja, pagaidu noregulējuma tiesnesim veicot novērtējumu, kļūst skaidrs, ka iespējamo kaitējumu, ņemot vērā tā rašanās paredzamo būtību un veidu, nebūs iespējams identificēt un atbilstoši aprēķināt un ka tādējādi praksē tas nevarēs tikt atlīdzināts, ceļot prasību par zaudējumu atlīdzību (rīkojums Komisija/ Pilkington Group, minēts 30. punktā, EU:C:2013:558, 54. punkts).
73. Šajā lietā nešķiet, ka prasītājai būtu liegts apstrīdēto aktu atcelšanas gadījumā iegūt finanšu kompensāciju par finansiālo kaitējumu, ko tai radījuši šie akti, ceļot pret Padomi prasību par zaudējumu atlīdzību atbilstoši LESD 268. un 340. pantam, jo vienīgi ar iespēju celt šādu prasību ir pietiekami, lai apliecinātu attiecīgā finansiālā kaitējuma principā labojamo raksturu (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2001. gada 14. decembris, Komisija/ Euroalliages u.c ., C‑404/01 P(R), Krājums, EU:C:2001:710, 70.–75. punkts).
74. Faktiski pagaidu noregulējuma tiesnesis nesaskata, kāpēc prasītājai varētu būt grūtības skaitliski izteikt finansiālo kaitējumu, ko tai radījuši apstrīdētie akti, aprēķinot ieņēmumus, kuri gūti no saimnieciskām darbībām, ko tā tika veikusi Savienībā vienā reprezentatīvajā gadā, kurš bijis pirms pirmo ierobežojošo pasākumu piemērošanas, un salīdzinot šos ieņēmumus ar tiem, kas gūti pēc apstrīdētajiem aktiem, precizējot, ka gadījumā, ja šie ieņēmumi jau bijuši samazināti līdz nullei gados pirms šo aktu pieņemšanas, to radītais kaitējums būtu šīs situācijas saglabāšana, un tātad tas varētu tikt izteikts skaitļos ar gada vidējo vērtību.
75. Šajā kontekstā jāatgādina, ka prasītāja pati ir iesniegusi šādus skaitļus savā 2015. gada 4. jūnija procesuālajā rakstā. Tajā tā ir norādījusi bruto ienākumus, ko tā guvusi no darbībām Savienībā, proti, darījumu attiecībās ar lielākajām Savienības naftas kompānijām un Savienības starpniekiem laikā no 2009. līdz 2013. gadam. No tā izriet, ka minētie ieņēmumi pastāvīgi ir samazinājušies no USD 500 miljoniem (2009. gadā) līdz USD 160 miljoniem (2010. gadā), līdz USD 100 miljoniem (2011. gadā), līdz USD 40 miljoniem (2012. gadā) un līdz USD 0 (2013. gadā).
76. Tātad vēlākā tiesvedībā par zaudējumu atlīdzināšanu Vispārējā tiesa ar abstrakta novērtējuma palīdzību varētu aprēķināt kaitējumu, ko prasītājai nodarījuši apstrīdētie akti, balstoties uz iespējamu tās tirgus daļu un peļņas attīstību atbilstoši normālajai lietu kārtībai, ja Padome nebūtu veikusi tai pārmestās nelikumības (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2013. gada 5. jūnijs, Rubinum /Komisija, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, 50. punkts). Runājot par kaitējuma izteikšanu skaitļos, Vispārējā tiesa var patstāvīgi novērtēt faktus, un tai ir rīcības brīvība attiecībā uz metodi, kas jāizmanto, lai noteiktu zaudējumu atlīdzības lielumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 21. februāris, Komisija/ Girardot, C‑348/06 P, Krājums, EU:C:2008:107, 72., 74. un 76. punkts). Šajā lietā Vispārējā tiesa pat varētu izmantot vidējos statistiskos datus, ar nosacījumu, ka prasītājai būtu jāpierāda dati, uz kuriem tā balstījusies savos novērtējumos (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 28. aprīlis, BST /Komisija, T‑452/05, Krājums, EU:T:2010:167, 168. punkts un tajā minētā judikatūra).
77. Katrā ziņā šķiet, ka no Tiesas priekšsēdētāja judikatūras var tikt secināts, ka uzņēmums, pret kuru ir vērsti ierobežojoši pasākumi, nevar likumīgi apgalvot, ka ir cietis neatgriezenisku finansiālu kaitējumu, ja tas var atsaukties uz īpašiem Savienības režīma noteikumiem attiecībā uz līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanu, kuri ļauj kompetentajām valsts iestādēm izņēmuma kārtā atļaut veikt noteiktu iesaldēto līdzekļu atbloķēšanu, ļaujot segt galvenos izdevumus un vajadzības vai izpildīt pirms minētās iesaldēšanas uzņemtās līgumsaistības (rīkojums, 2013. gada 11. mart s, North Drilling /Padome, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, 21. punkts; šajā ziņā skat. arī rīkojumus, Qualitest FZE /Padome, minēts 52. punktā, EU:C:2012:354, 41., 42. un 44. punkts, un 2012. gada 25. oktobris, Hassan /Padome, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, 39. punkts).
78. Šie atkāpes ietverošie noteikumi nodrošina līdzsvaru starp ierobežojošo pasākumu mērķi samazināt kodolieroču izplatīšanas risku Irānā, no vienas puses, un nepieciešamību garantēt konkrētā uzņēmuma izdzīvošanu, no otras puses. Tādējādi pieteikuma apturēt ierobežojošo pasākumu piemērošanu rezultāts ir atkarīgs no minēto izņēmumu procedūru, kas nodrošina noteiktu iesaldēto līdzekļu atbloķēšanas iespēju, piemērošanas konkrētajā gadījumā (šajā ziņā skat. rīkojumu Qualitest FZE /Padome, minēts 52. punktā, EU:C:2012:354, 45. un 66. punkts).
79. Šajā gadījumā tie ir 20. panta 3.–4.a, 6. un 7. punkts Lēmumā 2010/413, kā tas grozīts, un 24.–28.b pants Regulā Nr. 267/2012, kā tā grozīta, kas paredz zināmu skaitu atkāpju, kuras pieļauj prasītājas līdzekļu atbloķēšanu konkrētos apstākļos. Prasītāja šajā konkrētajā gadījumā ir aprobežojusies ar šo atkāpju iespējamības nozīmības apstrīdēšanu, neatsaucoties uz iepriekš minēto Tiesas priekšsēdētāja judikatūru. Konkrēti, tā nav norādījusi, vai tā ir iesniegusi kompetentajām valsts iestādēm pieteikumus, kuru mērķis ir iegūt atļauju izmantot iesaldētos līdzekļus, un vai tā ir sastapusies ar grūtībām, vai saņēmusi atteikumus, kas tai neļāva iegūt šādu atļauju no šīm iestādēm.
80. Līdz ar to nosacījums attiecībā uz steidzamību nav izpildīts.
81. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pieteikums par pagaidu noregulējumu ir jānoraida.
(1) .
(1) Ir izklāstīti vienīgi tie rīkojuma punkti, kurus Vispārējā tiesa uzskata par publicēšanai noderīgiem.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀS TIESAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS
izdod rīkojumu:
1) pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt;
2) lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
Luksemburgā, 2015. gada 16. jūlijā