62024CJ0413
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
z 22. januára 2026 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (EHS) č. 4055/86 – Uplatnenie zásady slobodného poskytovania služieb námornej dopravy medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami – Článok 56 ZFEÚ – Článok 191 Dohody o obchode a spolupráci medzi Európskou úniou a Európskym spoločenstvom pre atómovú energiu na jednej strane a Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska na strane druhej – Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca platenie paušálneho poplatku za povinné používanie služieb systému podpory námornej dopravy v závislosti od dĺžky dotknutého plavidla [‚Verkeersbegeleidingssysteem (VBS)‘] – Právna úprava uplatňujúca sa na námornú dopravu do prístavov Vlaams Gewest [Flámsky región (Belgicko)] integrovaných do tohto systému podpory a z prístavu v inom členskom štáte než Belgické kráľovstvo, ale neuplatňujúca sa na dopravu medzi týmito flámskymi prístavmi – Dohoda o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Brexit)“
Vo veci C‑413/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Obchodný súd Gent, oddelenie Oostende, Belgicko) zo 6. júna 2024 a doručený Súdnemu dvoru 13. júna 2024, ktorý súvisí s konaniami:
Vlaams Gewest
proti
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
za účasti:
P&O North Sea Ferries Limited,
SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predsedníčka druhej komory K. Jürimäe, predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu druhej komory, sudcovia F. Schalin (spravodajca), M. Gavalec a Z. Csehi,
generálny advokát: A. Biondi,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Vlaams Gewest, v zastúpení: J. Joos a J. Stuyck, advocaten,
–
P&O North Sea Ferries Limited a P&O Ferries Limited, v zastúpení: A. Vroninks, advocate,
–
belgická vláda, v zastúpení: C. Jacob, S. Baeyens a C. Pochet, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: A. Bouquet a J. L. Buendía Sierra, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. júna 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (EHS) č. 4055/86 z 22. decembra 1986, ktorým sa uplatňuje zásada slobody poskytovať služby na námornú dopravu medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami (Ú. v. ES L 378, 1986, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 174), článku 56 ZFEÚ a článku 191 Dohody o obchode a spolupráci medzi Európskou úniou a Európskym spoločenstvom pre atómovú energiu na jednej strane a Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska na strane druhej (Ú. v. EÚ L 149, 2021, s. 10; ďalej len „DOS“).
2
Tento návrh bol podaný v rámci dvoch sporov medzi Vlaams Gewest (Flámsky región, Belgicko) a spoločnosťami P&O North Sea Ferries Limited a P&O Ferries Limited (ďalej spolu len „spoločnosti P&O“) vo veci zaplatenia faktúr za paušálny poplatok, ktorý majú zaplatiť lode plaviace sa do prístavov Flámskeho regiónu, ktoré sú súčasťou systému podpory námornej dopravy (ďalej len „flámske prístavy“), a prichádzajú z prístavu nachádzajúceho sa v inom členskom štáte ako Belgické kráľovstvo, za povinné používanie služieb tohto systému podpory.
Právny rámec
Medzinárodné právo
Dohoda o vystúpení
3
Články 126 a 127 Dohody o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 7; ďalej len „dohoda o vystúpení“), stanovujú:
„Článok 126
Prechodné obdobie
Uplatňuje sa prechodné alebo implementačné obdobie, ktoré sa začne dátumom nadobudnutia platnosti tejto dohody a skončí sa 31. decembra 2020.
Článok 127
Rozsah pôsobnosti prechodu
1. Pokiaľ sa v tejto dohode nestanovuje inak, právo Únie sa uplatňuje na Spojené kráľovstvo a v Spojenom kráľovstve počas prechodného obdobia.
…“
DOS
4
Článok 4 DOS s názvom „Medzinárodné právo verejné“ uvádza:
„1.   Ustanovenia tejto dohody a akejkoľvek doplnkovej dohody sa vykladajú v dobrej viere v súlade s ich zvyčajným významom v daných súvislostiach a vzhľadom na predmet a účel dohody v súlade s obyčajovými pravidlami výkladu medzinárodného práva verejného vrátane tých, ktoré sú kodifikované vo Viedenskom dohovore o zmluvnom práve [z 23. mája 1969 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1155, s. 331)].
2.   V záujme väčšej istoty sa uvádza, že ani v tejto dohode, ani v žiadnej doplnkovej dohode sa nestanovuje povinnosť vykladať ich ustanovenia v súlade s vnútroštátnym právom ktorejkoľvek zmluvnej strany.
3.   V záujme väčšej istoty sa uvádza, že výklad tejto dohody alebo akejkoľvek doplnkovej dohody, ktorý poskytnú súdy jednej zo zmluvných strán, nie je záväzný pre súdy druhej zmluvnej strany.“
5
Podľa znenia článku 5 DOS s názvom „Práva súkromných osôb“:
„1.   Bez toho, aby bol dotknutý článok SSC.67 Protokolu o koordinácii v oblasti sociálneho zabezpečenia [tejto dohody], a s výnimkou, pokiaľ ide o [Európsku ú]niu, tretej časti tejto dohody, nemožno žiadne ustanovenia tejto dohody ani žiadnej doplnkovej dohody vykladať tak, že sa nimi osobám udeľujú iné práva alebo ukladajú iné povinnosti, než sú práva a povinnosti vytvorené medzi zmluvnými stranami podľa medzinárodného práva verejného, a nemožno ich vykladať ani tak, že sa nimi umožňuje, aby sa na túto dohodu alebo akúkoľvek doplnkovú dohodu mohlo priamo odvolávať vo vnútroštátnych právnych systémoch zmluvných strán.
2.   Zmluvná strana nesmie vo svojich právnych predpisoch stanoviť právo na podanie žaloby proti druhej zmluvnej strane z dôvodu, že druhá zmluvná strana konala v rozpore s touto dohodou alebo akoukoľvek doplnkovou dohodou.“
6
Článok 191 DOS s názvom „Povinnosti“ stanovuje:
„1.   Bez toho, aby boli dotknuté nesúladné opatrenia alebo iné opatrenia uvedené v článkoch 133 a 139, každá zmluvná strana zavedie zásadu neobmedzeného prístupu k medzinárodným námorným trhom a obchodom na komerčnom a nediskriminačnom základe…
…“
Právo Únie
7
Článok 1 nariadenia č. 4055/86 stanovuje:
„1.   Sloboda poskytovať služby námornej dopravy medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami sa uplatňuje s ohľadom na štátnych príslušníkov členských štátov usadených v členskom štáte inom ako je štát osoby, pre ktorú sú služby určené.
2.   Ustanovenia tohto nariadenia sa vzťahujú aj na štátnych príslušníkov členských štátov usadených mimo [Európskeho s]poločenstva a na plavebné spoločnosti usadené mimo spoločenstva a kontrolované štátnymi príslušníkmi členského štátu, ak sú ich lode registrované v tomto členskom štáte v súlade s jeho zákonodarstvom.
3.   Ustanovenia článkov 55 až 58 a 62 zmluvy sa vzťahujú na všetky záležitosti obsiahnuté v tomto nariadení.
4.   Na účely tohto nariadenia sa nasledujúce dopravné služby považujú za námorné dopravné služby medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími štátmi, ktoré sú normálne poskytované za úhradu:
a)
prepravné služby v rámci spoločenstva:
námorná preprava cestujúcich alebo tovaru medzi akýmkoľvek prístavom členského štátu a akýmkoľvek prístavom alebo pobrežným zariadením iného členského štátu;
b)
preprava tretích štátov:
námorná preprava cestujúcich alebo tovaru medzi prístavmi členského štátu a prístavmi alebo pobrežnými zariadeniami tretieho štátu.“
8
Článok 8 tohto nariadenia stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia zmluvy o slobode usadiť sa, osoba poskytujúca službu námornej dopravy môže dočasne vykonávať svoju činnosť v členskom štáte, kde je služba poskytovaná, za rovnakých podmienok aké sú stanovené týmto štátom pre jeho vlastných štátnych príslušníkov.“
Belgické právo
9
Článok 37 decreet betreffende de begeleiding van de scheepvaart op de maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings‑ en Coördinatiecentrum [vyhláška o podpore lodnej dopravy na prístupových cestách k moru a o organizácii „Maritiem Reddings‑ en Coördinatiecentrum“ (Námorné záchranné a koordinačné centrum)] zo 16. júna 2006 (Belgisch Staatsblad, 26. október 2006, s. 57703), v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „dekrét zo 16. júna 2006“), stanovuje:
„Článok 37
§ 1. Za používanie služieb [Verkeersbegeleidingssysteem (systém podpory námornej dopravy, ďalej len ‚VBS‘)] loďami, ktorých cieľom je prístav, vodná cesta, miesto na kotvenie alebo miesto na uviazanie nachádzajúce sa v sektore VBS alebo v zóne spravovanej správou vodných ciest alebo prístavnou správou v Belgicku, sa platí VBS paušálny poplatok.
…“
10
Podľa znenia článku 37a vyhlášky zo 16. júna 2006:
„§ 1.   Na účely uplatňovania tohto článku treba nasledujúce pojmy chápať takto:
1o
odmena VBS: paušálny poplatok VBS, uvedený v článku 37,
2o
tarifná zóna: zóna, v ktorej je zabezpečená podpora dopravy,
…
§ 2.   Odmena VBS sa platí za každé plavidlo prichádzajúce z mora, ktorého cieľom je flámsky prístav začlenený do [VBS]; považuje sa za náhradu za navigáciu pri príchode, ako aj za navigáciu pri odchode.
Ak plavidlo vstupuje [do] tarifnej zóny viac ako jedenkrát počas kalendárneho dňa, tarifa je splatná len raz.
Odmena VBS sa neplatí v prípade plavby medzi flámskymi prístavmi. …
§ 3.   Žiadnu odmenu neplatia nasledujúce kategórie plavidiel:
1°
lode pre vnútrozemskú plavbu,
2°
lode s dĺžkou do 41 [metrov],
…“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
11
Vyhláška zo 16. júna 2006 stanovuje niekoľko pravidiel uplatniteľných na námornú dopravu smerujúcu do flámskych prístavov. Článok 37 tejto vyhlášky ukladá povinnosť platiť paušálny poplatok za povinné používanie služieb VBS dotknutými plavidlami. Tento poplatok sa platí za všetky plavidlá s dĺžkou 41 metrov alebo viac, ktoré smerujú do prístavu nachádzajúceho sa v prevádzkovom sektore tohto systému podpory. Uvedený poplatok sa na dotknuté plavidlá uplatňuje len raz, keď vstúpia do flámskych prístavov viac ako jedenkrát v ten istý kalendárny deň. Za tieto plavidlá sa však neplatí, ak sa plavia len medzi flámskymi prístavmi.
12
VBS zahŕňa najmä radarové sledovanie, telekomunikáciu, pokročilý systém spracovania informácií a automatický identifikačný systém. Cieľom všetkých týchto služieb je v podstate poskytnúť veleniu dotknutých plavidiel všetky potrebné rady a úplné informácie o prekážkach plavby, aby tieto plavidlá mohli bezpečne a bez prekážok vstúpiť do dotknutého prístavu, alebo ho opustiť.
13
P&O North Sea Ferries je podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania spoločnosťou založenou podľa anglického práva, ktorá v Belgicku pôsobí v odvetví osobnej a nákladnej námornej dopravy medzi Spojeným kráľovstvom a kontinentálnou Európou. Zabezpečuje najmä spojenie medzi prístavom Zeebrugge (Belgicko) a Spojeným kráľovstvom.
14
Od roku 1996 Flámsky región zasiela spoločnostiam P&O faktúry týkajúce sa paušálneho poplatku za povinné používanie služieb VBS. Spoločnosti P&O systematicky odmietali zaplatiť tieto faktúry, pokiaľ ide o námornú dopravu do Zeebrugge alebo zo Zeebrugge.
15
Flámsky región podal na Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Obchodný súd Gent, oddelenie Oostende, Belgicko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu, ktorou sa domáhal, aby bola spoločnostiam P&O uložená povinnosť zaplatiť uvedené faktúry, ktoré zostávali nezaplatené od 30. apríla 1996, prípadne spolu so zákonnými úrokmi. Pohľadávka Flámskeho regiónu predstavuje celkovo viac ako 13 miliónov eur.
16
Spoločnosti P&O v podstate tvrdia, že paušálny poplatok dlžný podľa vyhlášky zo 16. júna 2006 za povinné používanie služieb VBS je v rozpore so slobodným poskytovaním dopravných služieb, pokiaľ ide o námornú dopravu do prístavu Zeebrugge, alebo z neho, a to vzhľadom na článok 56 ZFEÚ a článok 1 nariadenia č. 4055/86. Oslobodenie od tohto poplatku, ktoré sa vzťahuje na plavidlá vykonávajúce spojenie medzi flámskymi prístavmi, totiž predstavuje zakázanú diskrimináciu. Okrem toho uvedený paušálny poplatok nebol koncipovaný tak, aby zohľadňoval skutočné používanie služieb VBS. Spoločnosti P&O napokon tvrdia, že sa môžu odvolávať na túto základnú slobodu podľa článku 191 DOS aj po skončení prechodného obdobia, počas ktorého sa právo Únie uplatňovalo, teda od 1. januára 2021.
17
Flámsky región tvrdí, že právo Únie povoľuje odôvodnené obmedzenia slobodného poskytovania služieb, ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 13. júna 2002, Sea‑Land Service a Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364). Okrem toho oslobodenie od toho istého poplatku, ktoré sa vzťahuje na dopravu medzi flámskymi prístavmi, má za cieľ zabrániť tomu, aby sa tento poplatok platil viackrát v prípadoch, keď plavidlo najprv pláva cez more smerom do flámskeho prístavu a z tohto prvého prístavu pláva do ďalšieho flámskeho prístavu. Uvádza, že cieľom VBS je v podstate zaistiť bezpečnosť a plynulosť plavby na prístupových námorných plavebných trasách do flámskych námorných prístavov a z nich.
18
Za týchto podmienok Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Obchodný súd Gent, oddelenie Oostende) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Predstavuje právna úprava služieb poskytovaných v systéme podpory námornej dopravy a stanovujúca paušálny poplatok v závislosti od dĺžky plavidla, ktorý sa uplatňuje na námornú dopravu prichádzajúcu do flámskeho prístavu a prichádzajúcu z prístavu v inom členskom štáte [než Belgické kráľovstvo], ale nie na dopravu medzi flámskymi prístavmi, keďže tá je oslobodená od poplatku, obmedzenie voľného pohybu služieb zakotveného v nariadení [č. 4055/86] v spojení s článkom 56 ZFEÚ?
2.
Má uplatňovanie jednotného poplatku, ktorý sa určuje výlučne podľa dĺžky plavidla, a vyberá sa zo strany [VBS] pri vplávaní do prístavov, ktoré sa podstatne líšia, za následok nezlučiteľnosť tohto poplatku so slobodným poskytovaním služieb zakotveným v článku 56 ZFEÚ a nariadení [č. 4055/86], a to z dôvodu, že ďalšie dôležité faktory, ktoré sú charakteristické pre plavebnú trasu do prístavu, ako je napr. vzdialenosť, ktorú plavidlo prekoná v predmetnom sektore systému podpory námornej dopravy, vzdialenosť medzi otvoreným morom a prístavom a zložitosť a charakteristika prístavu, sa neberú do úvahy?
3.
Má sa článok 191 [DOS] vykladať v tom zmysle, že poskytovatelia služieb usadení v Spojenom kráľovstve… sa na právo Únie môžu odvolávať aj po vystúpení Spojeného kráľovstva… [z Únie], v dôsledku čoho na [prvú a druhú] otázku treba odpovedať rovnako pred vystúpením Spojeného kráľovstva… [z Únie] ako aj po ňom?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
19
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 nariadenia č. 4055/86 v spojení s článkom 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že za námornú dopravu do určených prístavov členského štátu a z prístavov nachádzajúcich sa v iných členských štátoch vzniká povinnosť platiť za povinné používanie služieb systému podpory námornej dopravy poplatok, ktorý sa vypočíta len na základe dĺžky plavidla s vylúčením akýchkoľvek iných faktorov a od ktorého je oslobodená námorná doprava medzi týmito určenými prístavmi.
20
Na úvod treba pripomenúť, že nariadenie č. 4055/86, prijaté na základe článku 84 ods. 2 Zmluvy o EHS (teraz článok 100 ZFEÚ), zaviedlo opatrenia, ktorými sa v oblasti námornej dopravy vykonáva zásada slobodného poskytovania služieb stanovená v článku 59 Zmluvy o EHS (teraz článok 56 ZFEÚ). Súdny dvor rozhodol, že článok 1 ods. 1 tohto nariadenia definuje beneficiárov slobodného poskytovania služieb námornej dopravy medzi členskými štátmi, ako aj medzi členskými štátmi a tretími krajinami spôsobom, ktorý je v podstate rovnaký ako v článku 59 Zmluvy o EHS (rozsudok z 13. júna 2002, Sea‑Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 30).
21
Okrem toho najmä z článku 1 ods. 3 a článku 8 uvedeného nariadenia vyplýva, že toto nariadenie robí uplatniteľným v oblasti, ktorú upravuje, všetky pravidlá Zmluvy týkajúce sa slobodného poskytovania služieb (rozsudok z 13. júna 2002, Sea‑Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 31).
22
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 56 ZFEÚ vyžaduje nielen odstránenie akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale aj odstránenie všetkých obmedzení, aj keď sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu brániť činnosti poskytovateľa usadeného v inom členskom štáte, v ktorom legálne poskytuje obdobné služby, alebo túto činnosť inak obmedzovať (rozsudky z 25. júla 1991, SägerC‑76/90, EU:C:1991:331, bod 12, a z 5. júna 1997, SETTG, C‑398/95, EU:C:1997:282, bod 16).
23
Súdny dvor rozhodol, že článok 1 ods. 1 nariadenia č. 4055/86 zakazuje členskému štátu uplatňovať na rovnaké služby lodivodov rôzne sadzby podľa toho, či podnik, aj keď pochádza z tohto štátu, ktorý poskytuje služby námornej dopravy medzi uvedeným štátom a iným členským štátom, prevádzkuje plavidlo, ktoré je alebo nie je oprávnené vykonávať námornú kabotáž, ktorá je vyhradená pre lode plávajúce pod vlajkou toho istého štátu (rozsudok zo 17. mája 1994, Corsica Ferries, C‑18/93, EU:C:1994:195, bod 35).
24
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa právnej úpravy dotknutej vo veci samej sa poplatok za povinné používanie služieb VBS ukladá plavidlám s dĺžkou 41 metrov alebo viac, ktoré prichádzajú z iného členského štátu než Belgické kráľovstvo, zatiaľ čo plavidlá, ktoré sa plavia medzi flámskymi prístavmi, sú od tohto poplatku oslobodené. Služby VBS sa teda poskytujú bezplatne každému plavidlu vykonávajúcemu vnútroštátnu plavbu medzi flámskymi prístavmi, zatiaľ čo pre plavidlo určitej dĺžky, ktoré sa plaví medzi prístavom nachádzajúcim sa v inom členskom štáte ako Belgické kráľovstvo a flámskym prístavom, sú spoplatnené.
25
V dôsledku toho tým, že sa tento poplatok ukladá len plavidlám určitej dĺžky, ktoré sa plavia medzi prístavom nachádzajúcim sa v inom členskom štáte než Belgické kráľovstvo a flámskym prístavom, takáto vnútroštátna právna úprava zavádza rozdielne zaobchádzanie v závislosti od toho, či plavebná trasa dotknutého plavidla má alebo nemá vnútroštátnu povahu. V dôsledku toho uplatňuje na dopravné služby vykonávané medzi flámskym prístavom a prístavom v inom členskom štáte, ako je Belgické kráľovstvo, menej výhodný režim, než je režim uplatňovaný na dopravné služby vykonávané medzi flámskymi prístavmi.
26
V tejto súvislosti treba spresniť, že aj keby premávka na uvedených vnútroštátnych námorných trasách predstavovala len obmedzený počet plavidiel, ako tvrdí Flámsky región, nemalo by to vplyv na uplatniteľnosť článku 56 ZFEÚ. Ak by totiž uplatniteľnosť článku 56 ZFEÚ závisela od kvantitatívneho kritéria, ohrozilo by to jednotné uplatňovanie tohto článku v rámci Únie, a z tohto dôvodu takéto kritérium nemožno prijať (rozsudok z 3. decembra 2020, BONVER WIN, C‑311/19, EU:C:2020:981, bod 29).
27
V dôsledku toho treba konštatovať, že právna úprava členského štátu, akou je právna úprava opísaná v bode 24 tohto rozsudku, môže brániť poskytovaniu služieb poskytovateľom usadeným v inom členskom štáte alebo ho robiť menej atraktívnym. Takáto právna úprava teda predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2002, Sea‑Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 38, ako aj citovanú judikatúru).
28
Slobodné poskytovanie služieb ako základná zásada Zmluvy však môže byť obmedzené len právnymi úpravami odôvodnenými naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ktoré sa uplatňujú na všetky osoby alebo podniky vykonávajúce činnosť na území hostiteľského členského štátu. Okrem toho na to, aby bola dotknutá vnútroštátna právna úprava takto odôvodnená, musí byť vhodná na zabezpečenie dosiahnutia cieľa, ktorý sleduje, a nesmie ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (rozsudok z 13. júna 2002, Sea‑Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 39).
29
V prejednávanej veci Flámsky región uvádza, že cieľom VBS, ktorého používanie je povinné a vedie k zaplateniu paušálneho poplatku, o ktorý ide vo veci samej, je v podstate zaistiť bezpečnosť a plynulosť plavby na prístupových námorných plavebných trasách do flámskych námorných prístavov a z nich.
30
V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že Súdny dvor viackrát rozhodol, že cieľ zaistiť bezpečnosť v prístavných vodách predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu (rozsudky z 13. júna 2002, Sea‑Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, body 41 a 42, ako aj zo 17. marca 2011, Naftiliaki Etaireia Thasou a Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 a C‑129/10, EU:C:2011:163, bod 45, ako aj citovaná judikatúra).
31
Ako ďalej uviedol generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, systém pomoci, akým je VBS, predstavuje námornú službu nevyhnutnú na udržiavanie verejnej bezpečnosti v pobrežných a prístavných vodách. Uloženie paušálneho poplatku za povinné používanie tejto služby, ktorému podliehajú ako používatelia lode s dĺžkou 41 metrov alebo viac, sa zdá byť v zásade spôsobilé prispieť k dosiahnutiu cieľa všeobecného záujmu, ktorým je bezpečnosť v prístavných vodách.
32
Pokiaľ ide napokon o primeranosť takéhoto poplatku, ktorý závisí len od dĺžky dotknutých plavidiel, treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá povinnosť platiť poplatok námorným plavidlám dlhším ako 41 metrov, je primeraná, pokiaľ existuje skutočný vzťah medzi nákladmi na službu, ktorú využívajú tieto plavidlá, a výškou sumy tohto poplatku, ale že by to tak nebolo v prípade, ak by takáto výška sumy zahŕňala nákladové faktory pripísateľné iným kategóriám plavidiel, ako je kategória námorných plavidiel s dĺžkou nad 41 metrov (rozsudok z 13. júna 2002, Sea‑Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 43).
33
Vzhľadom na túto judikatúru treba konštatovať, že hoci dĺžka dotknutých plavidiel môže predstavovať kritérium na uloženie povinnosti používania VBS, ktoré vedie k poplatku s ním súvisiacim, výška tohto poplatku musí tiež skutočne súvisieť s nákladmi na poskytované služby, aby sa dosiahol sledovaný cieľ.
34
V prejednávanej veci vnútroštátny súd v tejto súvislosti poukazuje na existenciu významných regionálnych rozdielov, pričom uvádza, že prístup do prístavu Antverpy (Belgicko) a prístup do prístavu Zeebrugge sú podstatne odlišnej povahy a zložitosti, keďže tento posledný uvedený prístav je ľahko prístupný z otvoreného mora, zatiaľ čo vstup do prístavu v Antverpách si vyžaduje opatrné prekonanie ústia rieky Západná Šelda, a teda väčšie využitie VBS.
35
Za takýchto okolností by sadzba odstupňovaná v závislosti od dotknutého prístavu a objektívnych ťažkostí spojených s plavbou a zakotvením v tomto prístave viac zodpovedala sledovanému cieľu. Je preto potrebné konštatovať, že uplatňovanie jednotného poplatku na plavidlá určitej dĺžky nezávisle od objektívnych ťažkostí spojených s plavbou a zakotvením v určených prístavoch, ako aj vzhľadom na neuplatňovanie tohto poplatku na porovnateľné plavidlá, ktoré plávajú na vnútroštátnej trase z prístavu alebo do prístavu, ku ktorému môže byť prístup rovnako ťažký ako v prípade plavidiel prichádzajúcich z iného členského štátu alebo smerujúcich do iného členského štátu než Belgické kráľovstvo, treba považovať za prekročenie toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvádzaného cieľa bezpečnosti.
36
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 1 nariadenia č. 4055/86 v spojení s článkom 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že za námornú dopravu do určených prístavov členského štátu a z prístavov nachádzajúcich sa v iných členských štátoch vzniká povinnosť platiť za povinné používanie služieb systému podpory námornej dopravy poplatok, ktorý sa vypočíta len na základe dĺžky plavidla s vylúčením akýchkoľvek iných faktorov a od ktorého je oslobodená námorná doprava medzi týmito určenými prístavmi, pokiaľ neexistuje skutočný vzťah medzi nákladmi na poskytované služby a výškou tohto poplatku.
O tretej prejudiciálnej otázke
37
Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 191 DOS vykladať v tom zmysle, že aj po vystúpení Spojeného kráľovstva z Únie sa poskytovatelia služieb usadení v Spojenom kráľovstve môžu oprávnene odvolávať na uplatnenie práva Únie, najmä článku 1 nariadenia č. 4055/86 v spojení s článkom 56 ZFEÚ.
38
Na úvod treba uviesť, že články 126 a 127 dohody o vystúpení stanovovali prechodné obdobie. Počas tohto obdobia sa Spojené kráľovstvo malo považovať za členský štát, a preto sa vzťahy medzi Úniou a týmto budúcim bývalým členským štátom riadili právom Únie, pokiaľ nie je uvedené inak. Zmluvné strany tejto dohody teda stanovili, že sa bude naďalej uplatňovať významná časť acquis Únie, aby sa znížila neistota a v rámci možností sa obmedzili na minimum narušenia spôsobené tým, že dňom vystúpenia štátu vystupujúceho z Únie sa Zmluvy prestanú na tento štát uplatňovať (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. novembra 2021, Governor of Cloverhill Prison a i., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, bod 51, ako aj zo 4. októbra 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, bod 43).
39
Od skončenia prechodného obdobia právne vzťahy medzi Spojeným kráľovstvom a Úniou upravuje DOS.
40
Článok 191 ods. 1 DOS stanovuje, že „každá zmluvná strana zavedie zásadu neobmedzeného prístupu k medzinárodným námorným trhom a obchodom na komerčnom a nediskriminačnom základe“.
41
Podľa spoločností P&O z tohto ustanovenia vyplýva, že s námornou dopravou do Únie zo Spojeného kráľovstva sa nesmie zaobchádzať menej priaznivo ako s námornou dopravou medzi členskými štátmi. Spoločnosti P&O uvádzajú, že vzhľadom na uvedené ustanovenie sa slobodné poskytovanie služieb naďalej uplatňuje aj po vystúpení Spojeného kráľovstva z Únie a že vnútroštátny súd by tak mal uplatniť nariadenie č. 4055/86 na časť faktúr, ktoré sa týkajú obdobia po tomto vystúpení.
42
Treba však poznamenať, že článok 4 ods. 1 DOS uvádza, že ustanovenia tejto dohody sa majú „vyklada[ť] v dobrej viere v súlade s ich zvyčajným významom v daných súvislostiach a vzhľadom na predmet a účel dohody v súlade s obyčajovými pravidlami výkladu medzinárodného práva verejného vrátane tých, ktoré sú kodifikované vo Viedenskom dohovore o zmluvnom práve“. Článok 4 ods. 2 DOS spresňuje, že „[DOS] nestanovuje povinnosť vykladať [svoje] ustanovenia v súlade s vnútroštátnym právom ktorejkoľvek zmluvnej strany“. Navyše článok 5 ods. 1 DOS stanovuje, že s výnimkou „nemožno žiadne ustanovenia tejto dohody… vykladať tak, že sa nimi osobám udeľujú iné práva alebo ukladajú iné povinnosti, než sú práva a povinnosti vytvorené medzi zmluvnými stranami podľa medzinárodného práva verejného, a nemožno ich vykladať ani tak, že sa nimi umožňuje, aby sa na túto dohodu… mohlo priamo odvolávať vo vnútroštátnych právnych systémoch zmluvných strán“.
43
V tejto súvislosti treba poznamenať, že v súlade so zásadami medzinárodného práva môžu inštitúcie Únie, ktoré majú právomoc vyjednávať a uzatvoriť medzinárodnú dohodu, dohodnúť s dotknutými tretími štátmi účinky ustanovení tejto dohody vo vnútroštátnych právnych poriadkoch zmluvných strán. Len v prípade, že táto otázka nie je v uvedenej dohode upravená, prináleží príslušným súdom, a predovšetkým Súdnemu dvoru, aby o tejto otázke rozhodli rovnako ako o akejkoľvek inej otázke výkladu týkajúcej sa uplatňovania tej istej dohody v Únii (rozsudok z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i., C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 49). Ako však vyplýva z bodu 42 tohto rozsudku, otázku uplatnenia článku 191 DOS upravuje tento článok.
44
Z uvedeného vyplýva, ako uviedol generálny advokát v bode 53 svojich návrhov, že od dátumu uplatňovania DOS acquis Únie prestalo upravovať vzťahy medzi Úniou a Spojeným kráľovstvom. Spoločnosti P&O sa teda pred vnútroštátnym súdom nemôžu priamo odvolávať ani na právo Únie, ani na DOS.
45
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 191 DOS v spojení s jej článkom 5 a článkom 127 dohody o vystúpení sa má vykladať v tom zmysle, že po vystúpení Spojeného kráľovstva z Únie sa poskytovatelia služieb námornej dopravy usadení v Spojenom kráľovstve už nemôžu odvolávať na uplatnenie práva Únie pred vnútroštátnymi súdmi členských štátov, najmä článku 1 nariadenia č. 4055/86 v spojení s článkom 56 ZFEÚ, pokiaľ ide o skutkové okolnosti alebo právne situácie, ktoré nastali po 31. decembri 2020.
O trovách
46
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 1 nariadenia Rady (EHS) č. 4055/86 z 22. decembra 1986, ktorým sa uplatňuje zásada slobody poskytovať služby na námornú dopravu medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami, v spojení s článkom 56 ZFEÚ
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že za námornú dopravu do určených prístavov členského štátu a z prístavov nachádzajúcich sa v iných členských štátoch vzniká povinnosť platiť za povinné používanie služieb systému podpory námornej dopravy poplatok, ktorý sa vypočíta len na základe dĺžky plavidla s vylúčením akýchkoľvek iných faktorov a od ktorého je oslobodená námorná doprava medzi týmito určenými prístavmi, pokiaľ neexistuje skutočný vzťah medzi nákladmi na poskytované služby a výškou tohto poplatku.
2.
Článok 191 Dohody o obchode a spolupráci medzi Európskou úniou a Európskym spoločenstvom pre atómovú energiu na jednej strane a Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska na strane druhej, v spojení s jej článkom 5 a článkom 127 Dohody o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu
sa má vykladať v tom zmysle, že:
po vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie sa poskytovatelia služieb námornej dopravy usadení v Spojenom kráľovstve už nemôžu odvolávať na uplatnenie práva Únie pred vnútroštátnymi súdmi členských štátov, najmä článku 1 nariadenia č. 4055/86 v spojení s článkom 56 ZFEÚ, pokiaľ ide o skutkové okolnosti alebo právne situácie, ktoré nastali po 31. decembri 2020.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.