62025TJ0064
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
zo 14. januára 2026 (
*1
)
„Ochranná známka Európskej únie – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Slovná ochranná známka Európskej únie Leone – Relatívny dôvod neplatnosti – Právo na staršie meno podľa rakúskeho práva – Článok 60 ods. 2 písm. a) nariadenia (EÚ) 2017/1001“
Vo veci T‑64/25,
Lisa Leone, bydliskom vo Viedni (Rakúsko),
Giorgio Leone, bydliskom vo Viedni,
Leone & Leone OG, so sídlom vo Viedni,
v zastúpení: F.‑M. Orou, advokát,
žalobcovia,
proti
Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO), v zastúpení: D. Stojanova‑Valčanova, splnomocnená zástupkyňa,
žalovanému,
ďalší účastník konania pred odvolacím senátom EUIPO:
Incom, so sídlom v Ajdovščine (Slovinsko),
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
v zložení: predseda komory I. Gâlea, sudcovia T. Tóth (spravodajca) a L. Spangsberg Grønfeldt,
tajomník: V. Di Bucci,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na to, že účastníci konania nepredložili návrh na nariadenie pojednávania v lehote troch týždňov od doručenia oznámenia o skončení písomnej časti konania, a keďže sa na základe článku 106 ods. 3 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu rozhodlo, že o žalobe sa rozhodne bez ústnej časti konania,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Žalobcovia, pani Lisa Leone, pán Giorgio Leone a spoločnosť Leone & Leone OG, sa svojou žalobou založenou podľa článku 263 ZFEÚ domáhajú zrušenia rozhodnutia druhého odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 27. novembra 2024 (vec R 971/2023–2) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Okolnosti predchádzajúce sporu
2
Dňa 19. januára 2022 žalobcovia podali na EUIPO návrh na vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky Európskej únie zapísanej na základe prihlášky podanej 26. februára 2020 pre slovné označenie Leone.
3
Výrobky, na ktoré sa vzťahuje napadnutá ochranná známka a pre ktoré bol podaný návrh na vyhlásenie neplatnosti, patrili do triedy 30 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb na účely zápisu ochranných známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a pozostávali najmä zo zmrzlín a rôznych zmrzlinových výrobkov.
4
Dôvodom uplatneným na podporu návrhu na vyhlásenie neplatnosti bol dôvod uvedený v článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1) v spojení s ustanoveniami rakúskej právnej úpravy, konkrétne § 43 Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (rakúsky Všeobecný občiansky zákonník), § 9 Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (zákon proti nekalej súťaži) z 22. novembra 1984 (BGB1, 448/1984) (ďalej len „rakúsky spolkový zákon proti nekalej súťaži“) a § 12 Markenschutzgesetz (zákon o ochrane ochranných známok) z 30. novembra 1970 (BGB1, 260/1970) (ďalej len „rakúsky zákon o ochrane ochranných známok“).
5
Návrh na vyhlásenie neplatnosti bol založený na týchto starších právach chránených podľa rakúskeho práva:
–
právo na meno Leone, priezvisko Lisa a Giorgio Leone, ktoré používajú v rámci svojich obchodných operácií,
–
právo na názov spoločnosti Leone & Leone OG, spoločnosti založenej podľa rakúskeho práva, zapísanej 27. septembra 2012, ktorej spoločníkmi sú Lisa a Giorgio Leone a ktorej predmetom činnosti je výroba a predaj zmrzlinových výrobkov,
–
právo na meno Leones používané v rámci obchodných operácií od 28. októbra 2013 a nachádzajúce sa na predajniach zmrzliny žalobcov, ako aj na výrobkoch, ktoré títo žalobcovia uvádzajú na trh.
6
Dňa 9. marca 2023 zrušovacie oddelenie zamietlo návrh na vyhlásenie neplatnosti v celom rozsahu. V podstate sa domnievalo, že dôkazy predložené žalobcami nepreukazujú, že význam alebo rozsah používania prihlasovaných mien v rámci ich obchodných činností v zmrzlinárskom odvetví, ktoré sú uvedené v bode 5 vyššie, sú dostatočné na preukázanie toho, že majú „záujem hodný ochrany“, ktorý by mohol byť narušený, ako to vyžaduje platné rakúske právo. Zrušovacie oddelenie sa teda domnievalo, že neexistuje riziko, aby príslušná verejnosť spájala napadnutú ochrannú známku, či už z ekonomického alebo iného hľadiska, so žalobcami.
7
Dňa 8. mája 2023 podali žalobcovia na EUIPO odvolanie proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia.
8
Napadnutým rozhodnutím odvolací senát zamietol odvolanie z dôvodu, že staršie práva, na ktoré sa odvolávajú žalobcovia, uvedené v bode 5 vyššie, patria do pôsobnosti článku 60 ods. 1 písm. c) nariadenia 2017/1001, a teda nepatria do pôsobnosti článku 60 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia, takže návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na tomto poslednom uvedenom ustanovení je nedôvodný.
Návrhy účastníkov konania
9
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.
10
EUIPO navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré by mu vznikli v prípade uskutočnenia pojednávania.
Právny stav
11
Na podporu svojej žaloby žalobcovia uvádzajú dva dôvody, z ktorých prvý sa týka porušenia článku 94 ods. 1 nariadenia 2017/1001 a druhý porušenia článku 60 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia.
12
Je potrebné preskúmať najskôr druhý žalobný dôvod.
13
V rámci druhého žalobného dôvodu žalobcovia tvrdia, že odvolací senát porušil článok 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 z dôvodu, že sa na jednej strane nesprávne domnieval, že toto ustanovenie sa týka ochrany mena ako atribútu osobnosti, ale nechráni ho v rámci jeho obchodného používania, čím sa odchýlil od rozsudku z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), a na druhej strane, že nezohľadnil ich vysvetlenia týkajúce sa vnútroštátneho práva, nezohľadnil dôkazy týkajúce sa významného obchodného používania uplatňovaných mien a nesprávne dospel k záveru, že dôkazy, ktoré predložili, nepreukazujú, že „[ich] záujmy hodné ochrany [boli] poškodené“.
14
EUIPO sa domnieva, že odvolací senát správne dospel k záveru, že staršie práva, na ktoré sa odvolávali žalobcovia, nespadajú do pôsobnosti článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001. Tieto práva mali byť uplatnené na základe článku 60 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia v spojení s článkom 8 ods. 4 uvedeného nariadenia, ktorý sa vzťahuje na nezapísané ochranné známky a iné označenia používané v obchodnom styku, ako sú najmä obchodné názvy, názvy spoločností, doménové mená a iné označenia, ktoré môžu slúžiť ako obchodné identifikátory alebo na identifikáciu hospodárskej činnosti vykonávanej ich majiteľom. Naopak, prístup, ktorý zvolili žalobcovia, by viedol k obchádzaniu práva Európskej únie. Tento prístup by im totiž umožnil uplatňovať právo na obchodné identifikátory bez toho, aby podliehali podmienkam stanoveným v článku 8 ods. 4 tohto nariadenia, a najmä podmienke týkajúcej sa preukázania používania, ktoré nemá iba miestny dosah.
15
Konkrétne pokiaľ ide na jednej strane o názov spoločnosti Leone & Leone OG a meno Leones, ktoré sú identifikátormi spoločnosti a podniku, EUIPO tvrdí, že ide o „typické“ práva, na ktoré sa vzťahuje článok 60 ods. 1 písm. c) nariadenia 2017/1001 v spojení s článkom 8 ods. 4 uvedeného nariadenia. Tento záver je podporený najmä § 9 rakúskeho spolkového zákona proti nekalej súťaži, ako aj § 12 a 32 rakúskeho zákona o ochrane ochranných známok, pokiaľ sa tieto ustanovenia výslovne odvolávajú na ochranu „obchodných identifikátorov“. Okrem toho skutočnosť, že samotní žalobcovia sa dovolávajú ochrany proti „zamieňaniu pôvodu“, t. j. situácii, v ktorej by príslušná verejnosť bola uvedená do omylu, pokiaľ ide o obchodný pôvod príslušných výrobkov, podľa EUIPO znamená, že uplatňované staršie práva majú v skutočnosti funkciu „označení používaných ako obchodné identifikátory“. Na druhej strane pokiaľ ide o priezvisko Leone, žalobcovia neuplatňovali toto priezvisko na základe jeho funkcie identifikácie konkrétnej osoby, ale v skutočnosti uplatnili ochranu označenia pozostávajúceho z tohto priezviska používaného v obchodnom styku.
Úvodné pripomienky
16
Článok 60 ods. 2 nariadenia 2017/1001 stanovuje:
„Ochranná známka EÚ sa vyhlási za neplatnú… na základe návrhu podaného [EUIPO] alebo na základe vzájomného návrhu v konaniach o porušení práv, ak používanie takejto ochrannej známky môže byť zakázané na základe iného staršieho práva podľa právnych predpisov Únie alebo vnútroštátneho práva upravujúceho ochranu, najmä:
a)
práva na meno;
b)
práva na osobný portrét;
c)
autorského práva;
d)
práva priemyselného vlastníctva.“
17
Z článku 16 ods. 1 písm. c) delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2018/625 z 5. marca 2018, ktorým sa dopĺňa nariadenie 2017/1001 a ktorým sa zrušuje delegované nariadenie (EÚ) 2017/1430 (Ú. v. EÚ L 104, 2018, s. 1), vyplýva, že v prípade návrhu na vyhlásenie neplatnosti podľa článku 60 ods. 2 nariadenia 2017/1001 navrhovateľ predloží najmä tieto dôkazy: dôkaz o nadobudnutí, pretrvávajúcej existencii a rozsahu ochrany príslušného staršieho práva, ako aj dôkaz, že navrhovateľ je oprávnený na podanie návrhu, a v prípade, keď sa to staršie právo uplatňuje podľa vnútroštátnych právnych predpisov, jednoznačného vymedzenia obsahu dovolávaných sa vnútroštátnych právnych predpisov prostredníctvom odcitovania uverejnených znení príslušných ustanovení alebo judikatúry.
18
Navrhovateľ je povinný predložiť EUIPO nielen dôkazy preukazujúce, že v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou, ktorej uplatnenia sa domáha, spĺňa požadované podmienky, aby sa mohol domôcť vydania zákazu používania ochrannej známky Európskej únie na základe staršieho práva, ale aj dôkazy o obsahu tejto právnej úpravy (rozsudky z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 50, a z 30. júna 2015, Gambling Commission/ÚHVT, T‑404/10 RENV, neuverejnený, EU:T:2015:445, bod 29).
19
V prípade, že sa návrh na vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky Európskej únie zakladá na staršom práve chránenom vnútroštátnym právom, príslušným oddeleniam EUIPO prináleží posúdiť právnu silu a význam dôkazov predložených navrhovateľom na účely zistenia obsahu uvedeného pravidla. Všeobecný súd vykonáva úplnú kontrolu nad týmto posúdením (rozsudok z 30. júna 2015, Gambling Commission/ÚHVT, T‑404/10 RENV, neuverejnený, EU:T:2015:445, bod 30; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, body 51 a 52).
20
Okrem toho za okolností, keď EUIPO môže byť vyzvaný, aby zohľadnil najmä vnútroštátne právo členského štátu, v ktorom staršie právo, na ktorom je založený návrh na vyhlásenie neplatnosti, požíva ochranu, sa musí na základe prostriedkov, ktoré na tento účel považuje za užitočné, ex offo oboznámiť s vnútroštátnymi právnymi predpismi daného členského štátu, ak sú takéto informácie potrebné na posúdenie podmienok uplatnenia daného dôvodu neplatnosti a najmä vecnej správnosti predkladaných skutkových okolností alebo dôkaznej sily predložených dokumentov [rozsudok z 20. januára 2021, Jareš Procházková a Jareš/EUIPO – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, neuverejnený, EU:T:2021:17, bod 27 a citovaná judikatúra]. Táto povinnosť oboznámiť sa ex offo s vnútroštátnym právom sa vzťahuje na EUIPO za predpokladu, že už má k dispozícii informácie o vnútroštátnom práve, a to buď vo forme tvrdení týkajúcich sa jeho obsahu, alebo vo forme dôkazov poskytnutých v rámci diskusií, o ktorých sa tvrdí, že majú dôkaznú silu [rozsudok z 20. marca 2013, El Corte Inglés/ÚHVT – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, bod 41; pozri tiež rozsudok z 2. decembra 2020, Monster Energy/EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Vyobrazenie škrabanca v tvare pazúra), T‑35/20, neuverejnený, EU:T:2020:579, bod 83 a citovanú judikatúru].
21
V prejednávanej veci treba na úvod spresniť, že odvolací senát v bode 20 napadnutého rozhodnutia rozhodol z dôvodov hospodárnosti konania nerozhodnúť o individuálnom oprávnení každého zo žalobcov dovolávať sa každého dotknutého staršieho práva. V bodoch 47 až 50 napadnutého rozhodnutia sa domnieval, že vzhľadom na to, že všetky staršie práva, na ktoré sa odvolávajú žalobcovia, patria do pôsobnosti článku 60 ods. 1 písm. c) nariadenia 2017/1001, a teda nepatria do pôsobnosti článku 60 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia, návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na tomto poslednom uvedenom ustanovení musí byť zamietnutý v celom rozsahu. Oprávnenie žalobcov podať návrh na vyhlásenie neplatnosti teda nie je predmetom tohto sporu. V dôsledku toho sú tvrdenia žalobcov, ktorých cieľom je preukázať takéto oprávnenie, irelevantné.
22
Okrem toho treba konštatovať, že staršie práva uvedené v bode 5 vyššie sú po prvé priezvisko Leone, ktoré sa zhoduje s názvom podniku v oblasti výroby a predaja zmrzliny, ktorý vlastnia Lisa a Giorgio Leone ako fyzické osoby rakúskej národnosti, po druhé Leone a Leone OG je názov rakúskej spoločnosti, ktorej majiteľmi sú Lisa a Giorgio Leone a ktorej predmetom činnosti je výroba a predaj zmrzliny, a po tretie Leones je najmä obchodná značka umiestnená na predajniach žalobcov vo Viedni (Rakúsko) na predaj zmrzliny.
23
Po tomto spresnení treba preskúmať tvrdenia žalobcov, ktorými v podstate spochybňujú po prvé výklad článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001, ktorý podal odvolací senát, a po druhé posúdenia uvedeného senátu týkajúce sa vnútroštátneho práva.
O výklade článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001
24
V bode 30 napadnutého rozhodnutia odvolací senát konštatoval, že žalobcovia založili svoj návrh na vyhlásenie neplatnosti na troch starších právach rakúskeho práva uvedených v bode 5 vyššie a dovolávali sa dôvodu neplatnosti uvedenému v článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 v spojení s rakúskou právnou úpravou uvedenou v bode 4 vyššie.
25
V bodoch 31, 32 a 47 až 49 napadnutého rozhodnutia, po tom, ako citoval článok 5 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2436 zo 16. decembra 2015 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 336, 2015, s. 1), odvolací senát uviedol, že článok 5 ods. 4 písm. a) uvedenej smernice zahŕňa „práva používané v obchodnom styku“, zatiaľ čo článok 5 ods. 4 písm. b) tej istej smernice zahŕňa „iné staršie práva, než sú práva používané v obchodnom styku“, ako je „právo na meno“. Dodal, že toto rozlíšenie sa uplatňuje aj v článku 60 ods. 1 písm. c) nariadenia 2017/1001, ktorý odkazuje na článok 8 ods. 4 tohto nariadenia, a v článku 60 ods. 2 písm. a) daného nariadenia. Domnieval sa, že keďže toto rozlíšenie bolo uvedené v nariadení 2017/1001, klasifikácia práva uplatňovaného podľa vnútroštátneho práva nie je rozhodujúca. Keďže článok 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 sa týka mien ako práva „osobnej povahy“, návrh žalobcov na vyhlásenie neplatnosti založený na tomto ustanovení je nedôvodný.
26
Žalobcovia spochybňujú tento predpoklad, na ktorom sa zakladá napadnuté rozhodnutie, podľa ktorého v podstate návrh na vyhlásenie neplatnosti, v ktorom sa uplatňuje „právo na meno“ používané v „obchodnom styku“, nemôže byť založený na článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001.
27
Podľa judikatúry je na účely výkladu ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri rozsudok z 10. júla 2014, D. a G., C‑358/13 a C‑181/14, EU:C:2014:2060, bod 32 a citovanú judikatúru).
28
V prvom rade pokiaľ ide o znenie článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001, pripomenuté v bode 16 vyššie, treba konštatovať, že Súdny dvor už rozhodol, že pojem „právo na meno“ neposkytuje nijakú podporu reštriktívnemu výkladu, podľa ktorého sa toto ustanovenie vzťahuje len na uvedené právo ako na podstatný znak osobnosti a nevzťahuje sa na hospodárske využívanie mena (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 33).
29
Okrem toho ani článok 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001, ani žiadne iné ustanovenie práva Únie nedefinuje obsah „práva na meno“ ani podmienky, ktoré musia byť splnené, aby bolo možné zakázať používanie ochrannej známky Únie na tomto základe. Naopak, uvedené ustanovenie na tento účel odkazuje na vnútroštátne právo, čo jasne vyplýva z formulácie „iné staršie právo podľa… vnútroštátneho práva, ktoré upravuje jeho ochranu“.
30
EUIPO tak môže vyhlásiť neplatnosť ochrannej známky Európskej únie na návrh dotknutej osoby, ak jej používanie môže byť zakázané najmä na základe práva na meno chráneného vnútroštátnym právom [rozsudky zo 14. mája 2009, Fiorucci/ÚHVT – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, bod 41, a z 29. júna 2017, Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, bod 73].
31
Okrem toho formulácia „právo na meno“ v článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 a priori nevylučuje, že sa toto právo môže podľa vnútroštátneho práva vzťahovať nielen na priezvisko, ale aj na obchodné názvy, ako je názov spoločnosti alebo právnickej osoby, alebo meno, pod ktorým sa podnik prezentuje, bez ohľadu na právne postavenie tohto subjektu, alebo na obchodnú značku. Toto konštatovanie platí o to viac, že v prípade neexistencie harmonizácie na úrovni Únie sa na ochranu obchodného mena vzťahuje vnútroštátne právo (rozsudok z 10. júla 2025, Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, bod 31).
32
Po druhé pokiaľ ide o kontextuálny výklad, je potrebné konštatovať, že štruktúra článku 60 ods. 2 nariadenia 2017/1001 je v rozpore s výkladom, ktorý prijal odvolací senát v napadnutom rozhodnutí.
33
V súlade s judikatúrou Súdneho dvora totiž podľa článku 60 ods. 2 nariadenia 2017/1001 môže byť ochranná známka Únie vyhlásená za neplatnú na návrh dotknutej osoby, ktorá sa dovoláva „iného staršieho práva“. S cieľom spresniť povahu tohto staršieho práva uvedené ustanovenie vymenúva štyri práva, pričom použitím častice „najmä“ naznačuje, že tento zoznam nie je vyčerpávajúci. Medzi uvedenými príkladmi sa okrem práva na meno a práva na osobný portrét nachádza aj autorské právo a právo priemyselného vlastníctva (rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 34).
34
Z tohto demonštratívneho výpočtu vyplýva, že cieľom práv citovaných ako príklad je ochrana záujmov rôznej povahy. V prípade niektorých z nich, ako je autorské právo a právo priemyselného vlastníctva, sú hospodárske aspekty pred komerčnými zásahmi chránené vnútroštátnymi právnymi poriadkami, ako aj právom Únie (rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 35).
35
Z toho vyplýva, že znenie a štruktúra článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 neumožňujú v prípade, v ktorom ide o dovolávanie sa práva na meno, obmedziť uplatnenie tohto ustanovenia len na prípady, keď zápis ochrannej známky Európskej únie koliduje s právom, ktorého cieľom je výlučne ochrana mena ako znaku osobnosti dotknutej osoby (rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 36).
36
Okrem toho pojem „iné staršie právo“ uvedený v článku 60 ods. 2 nariadenia 2017/1001 zavádza rozlíšenie medzi právami uvedenými v tomto článku, medzi ktorými je „právo na meno“ a právami uvedenými v článku 60 ods. 1 uvedeného nariadenia, vrátane článku 60 ods. 1 písm. c), ktorý odkazuje na článok 8 ods. 4 tohto nariadenia, a to na „nezapísanú ochrannú známku alebo iné označenie používané v obchodnom styku“.
37
Na jednej strane článok 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 odkazuje na „nezapísanú ochrannú známku“. Tento pojem, vykladaný v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia, ktorý opisuje označenia, ktoré môžu tvoriť ochrannú známku Európskej únie, a najmä článku 4 písm. a) tohto nariadenia, je potrebné chápať tak, že označuje označenie, ktorého funkciou je odlíšiť výrobky alebo služby jedného podniku od výrobkov alebo služieb iných podnikov a tým zaručiť obchodný pôvod výrobkov alebo služieb.
38
Hoci článok 4 nariadenia 2017/1001 stanovuje, že „mená osôb“ môžu predstavovať ochranné známky, nič to nemení na tom, že ako údaj o obchodnom pôvode výrobkov alebo služieb, ktoré sú ňou označené, ochranná známka spočívajúca v mene osoby má funkciu odlišnú od funkcie mena osoby ako takej, ktorým je identifikovať určitú osobu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. mája 2009, ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, body 47 a 48; pozri tiež v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 30. marca 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, bod 48).
39
Na druhej strane článok 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 sa vzťahuje aj na „iné označenie používané v obchodnom styku“. V tejto súvislosti môžu mať za určitých podmienok charakter znakov, ktorých funkciou je odlíšiť výrobky alebo služby jednej spoločnosti od výrobkov alebo služieb iných spoločností, aj názov spoločnosti, obchodné meno alebo obchodná značka. Podľa judikatúry však účelom názvu spoločnosti, obchodného mena alebo obchodnej značky nie je samo osebe odlíšiť výrobky alebo služby. Účelom názvu spoločnosti je identifikovať spoločnosť, zatiaľ čo účelom obchodného mena alebo obchodnej značky je označiť podnik. Ak sa teda používanie názvu spoločnosti, obchodného mena alebo obchodnej značky obmedzuje na identifikáciu spoločnosti alebo označenie podniku, nemožno ho považovať za používanie „pre výrobky alebo služby“ v zmysle článku 4 nariadenia 2017/1001 [rozsudok z 18. júla 2017, Savant Systems/EUIPO – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, neuverejnený, EU:T:2017:521, bod 25 a citovaná judikatúra]. Označenie, ktoré predstavuje názov spoločnosti, však môže byť používané takým spôsobom, aby sa vytvorila spojitosť medzi týmto označením a uvádzanými výrobkami alebo poskytnutými službami. Pokiaľ je táto podmienka splnená, skutočnosť, že slovný prvok sa používa ako obchodné meno podniku, totiž nevylučuje, že sa môže používať ako ochranná známka a plní svoju základnú funkciu označovať výrobky alebo služby, alebo ako označenie, ktoré dáva jeho majiteľovi právo zakázať používanie ochrannej známky v zmysle článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001 [rozsudok z 26. júla 2023, Guma Holdings/EUIPO – XTB (XTRADE), T‑67/22, neuverejnený, EU:T:2023:436, bod 54].
40
Z toho vyplýva, že názvy, vrátane obchodných názvov, môžu byť zahrnuté do pojmu „nezapísaná ochranná známka alebo iné označenie používané v obchodnom styku“ v zmysle článku 60 ods. 1 písm. c) nariadenia 2017/1001 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia, ak sa používajú v obchodnom styku ako označenia určené na označenie výrobkov alebo služieb a teda na zaručenie obchodného pôvodu týchto výrobkov alebo služieb.
41
Naopak, takéto mená, ktoré sa používajú najmä v obchodnom styku na účely identifikácie osoby alebo podniku ako takých, nespadajú pod túto definíciu a môžu spadať do pôsobnosti „práva na meno“ podľa článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001, ktorého presný obsah a podmienky na zabezpečenie dodržiavania takéhoto práva sú vymedzené výlučne s ohľadom na uplatniteľné vnútroštátne právo.
42
Na rozdiel od záveru odvolacieho senátu teda rozlíšenie medzi staršími právami, uvedenými na jednej strane v článku 60 ods. 1 písm. c) nariadenia 2017/1001 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia a na druhej strane v článku 60 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia, nie je založené na používaní alebo nepoužívaní starších práv v obchodnom styku alebo v rámci obchodných operácií, ale na rozdielnej povahe, ktorá charakterizuje príslušné dôvody neplatnosti uvedené v týchto článkoch.
43
Okrem toho, vzhľadom na to, že odvolací senát založil svoj záver, že článok 60 ods. 2 nariadenia 2017/1001 sa nevzťahuje na staršie práva, ak sa tieto práva používajú v obchodnom styku, na článku 5 ods. 4 písm. a) a b) smernice 2015/2436, je potrebné poznamenať, že článok 5 ods. 4 tejto smernice znie takto:
„Každý členský štát môže stanoviť, že ochranná známka sa nezapíše, alebo ak už je zapísaná, môže byť vyhlásená za neplatnú, ak a v rozsahu, v akom:
a)
práva na nezapísanú ochrannú známku alebo na iné označenie používané v obchodnom styku boli získané predo dňom podania prihlášky neskoršej ochrannej známky alebo predo dňom práva prednosti uplatneného vo vzťahu k prihláške neskoršej ochrannej známky, a takouto nezapísanou ochrannou známkou alebo iným označením sa jej majiteľovi priznáva právo zakázať používanie neskoršej ochrannej známky;
b)
používanie ochrannej známky sa môže zakázať na základe iného staršieho práva, než sú práva uvedené v odseku 2 a v písmene a) tohto odseku, a to najmä:
i)
práva na meno;
ii)
práva na osobnú podobizeň;
iii)
autorského práva;
iv)
práva priemyselného vlastníctva.“
44
Okrem toho, že tieto dôvody neplatnosti sú pre členské štáty fakultatívne – čo vyplýva z použitia slova „môže“ v článku 5 ods. 4 smernice 2015/2436 –, ktoré by ich teda mali mať možnosť zachovať alebo zaviesť do svojich právnych predpisov, tento článok používa podobné rozlíšenie ako v bode 36 vyššie.
45
Naopak, výklad odvolacieho senátu uvedený v bode 25 vyššie, podľa ktorého článok 5 ods. 4 písm. b) smernice 2015/2436 sa vzťahuje na „iné práva, než sú staršie práva používané v obchodnom styku“, nezodpovedá zneniu tohto ustanovenia, ktoré podobne ako článok 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001, konkrétne vylučuje len „nezapísané ochranné známky alebo iné označenia používané v obchodnom styku“, uvedené v článku 5 ods. 4 písm. a) smernice 2015/2436.
46
Po tretie pokiaľ ide o výklad založený na cieľoch sledovaných právnou úpravou, treba poznamenať, že záver uvedený v bodoch 42 a 44 vyššie je podporený cieľom a štruktúrou nariadenia 2017/1001. Cieľom noriem ochrannej známky Európskej únie je v skutočnosti predovšetkým prispieť k systému nerušenej hospodárskej súťaže v Únii, v ktorom na účely získania a udržania si klientely kvalitou svojich výrobkov alebo služieb musí každý podnik mať možnosť dať zapísať ako ochranné známky označenia umožňujúce spotrebiteľovi odlíšiť bez možnosti zámeny tieto výrobky alebo služby od výrobkov alebo služieb, ktoré majú iný pôvod (pozri rozsudok z 12. septembra 2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, bod 45 a citovanú judikatúru).
47
Článok 60 ods. 1 písm. c) nariadenia 2017/1001 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia sa tak týka prípadu konfliktu medzi nezapísanou ochrannou známkou alebo iným označením používaným v obchodnom styku a ochrannou známkou Európskej únie. Tento konflikt sa teda týka označení, ktoré majú rovnakú povahu a rovnakú základnú funkciu, a to odlíšiť výrobky a služby jedného podniku od výrobkov a služieb iných podnikov. Takýto konflikt sa nepovažuje za spôsobilý narušiť hospodársku súťaž na vnútornom trhu najmä vtedy, ak sa nezapísaná ochranná známka alebo iné označenie nepoužívajú v obchodnom styku alebo ich význam má len miestny dosah, čo je podmienka, ktorej dodržiavanie sa skúma podľa jednotných štandardov stanovených nariadením 2017/1001 a v súlade so zásadami, ktorými sa riadi systém zavedený týmto nariadením.
48
Pre porovnanie, ako je uvedené v bodoch 32 až 34 vyššie, článok 60 ods. 2 nariadenia 2017/1001 sa týka prípadov konfliktu medzi ochrannou známkou Európskej únie a inými právami rôznej povahy, ktorá má inú funkciu než odlíšiť výrobky a služby jedného podniku od výrobkov a služieb iných podnikov. Článok 60 ods. 2 písm. a) uvedeného nariadenia sa tak týka najmä prípadu, keď je „právo na meno“, prípadne používané v obchodnom styku na účely identifikácie osoby alebo podniku ako takého, chránené pred možnými obchodnými zásahmi spôsobenými existenciou ochrannej známky Európskej únie. V takom prípade obsah a podmienky uplatnenia takéhoto práva voči neskoršej ochrannej známke Európskej únie vyplývajú na základe odkazu uvedeného v tomto ustanovení z vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá upravuje jeho ochranu.
49
V tejto súvislosti treba zamietnuť tvrdenia EUIPO založené na článku 14 ods. 1 písm. a) nariadenia 2017/1001, ktorých cieľom je obmedziť pôsobnosť „práva na meno“. Je pravda, že článok 14 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia stanovuje, že ochranná známka Európskej únie „neoprávňuje majiteľa zakázať tretím osobám používať v obchodnom styku… meno alebo adresu tretej osoby, ak je touto osobou fyzická osoba“. Článok 14 ods. 2 uvedeného nariadenia stanovuje, že takéto používanie musí byť „v súlade s čestným konaním v priemysle alebo obchode“. Cieľom tohto ustanovenia je práve zabezpečiť, aby ochranná známka nemohla slúžiť ako základ na to, aby sa fyzickej osobe zakázalo používať jej meno [rozsudok z 26. júla 2023, Rada Perfumery/EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, neuverejnený, EU:T:2023:441, bod 68]. Na úvod, ako je uvedené v bode 31 vyššie, článok 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 neodkazuje len na právo na meno „fyzických osôb“, ale obsahuje neutrálnu formuláciu, pokiaľ ide o obsah „práva na meno“, pričom v tejto súvislosti odkazuje na vnútroštátne právo.
50
Následne článok 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 sa týka prípadu konfliktu medzi starším právom na meno a neskoršou ochrannou známkou Európskej únie, zatiaľ čo článok 14 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia spresňuje rozsah výlučných práv priznaných ochrannou známkou Európskej únie tým, že obmedzuje možnosť majiteľa uvedenej ochrannej známky zakázať fyzickej osobe používať jej meno v obchodnom styku. Obidve tieto dve ustanovenia majú teda rozdielnu pôsobnosť.
51
Napokon na rozdiel od toho, čo navrhuje EUIPO, treba poznamenať, že odvolací senát nevychádzal z konkrétneho posúdenia dôkazov predložených žalobcami, ktoré sa týkajú spôsobov používania mien uvádzaných ako základ návrhu na vyhlásenie neplatnosti, keď sa domnieval, že v rámci ich používania majú tieto mená výlučne povahu označení, ktorých funkciou je odlíšiť výrobky, ktoré uvádzajú na trh, a nie identifikovať fyzickú alebo právnickú osobu alebo podnik ako také. Preto nemožno pred Všeobecným súdom účinne doplniť odôvodnenie alebo nahradiť odôvodnenie na účely doplnenia odôvodnenia, ktoré je prípadne nedostatočné, obsiahnuté v napadnutom rozhodnutí. Ak mal odvolací senát v úmysle založiť napadnuté rozhodnutie na takýchto úvahách, mal tak urobiť výslovne [pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. októbra 2022, Puma/EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, neuverejnený, EU:T:2022:604, bod 134 a citovanú judikatúru].
52
Z vyššie uvedeného vyplýva, že odvolací senát sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že ochrana podľa článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 sa nemôže vzťahovať na „právo na meno“ len z dôvodu, že uplatňované mená boli použité najmä v obchodnom styku, bez toho, aby v súlade s judikatúrou citovanou v bodoch 17 až 20 vyššie preskúmal najmä vecnú správnosť uvádzaných skutočností s cieľom konkrétne preukázať povahu starších práv uvádzaných ako základ návrhu na vyhlásenie neplatnosti, ani požadovaný obsah a podmienky vyplývajúce z vnútroštátnej právnej úpravy, ktorej uplatnenie sa navrhuje, aby bolo možné zakázať používanie ochrannej známky Európskej únie.
O posúdení odvolacieho senátu týkajúcom sa vnútroštátneho práva
53
Treba okrem toho preskúmať výhrady žalobcov smerujúce proti odôvodneniu napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého nimi predložené informácie o vnútroštátnom práve nemožno v žiadnom prípade vykladať v tom zmysle, že uvádzané staršie práva mohli byť chránené ako „právo na meno“ podľa článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001 v spojení s uvádzaným rakúskym vnútroštátnym právom.
54
Odvolací senát sa v bodoch 37 až 42 napadnutého rozhodnutia v podstate domnieval, že § 43 rakúskeho Všeobecného občianskeho zákonníka sa týka prípadov, keď bolo zabránené osobnému používaniu mena. Ak však „jednotlivci“ iniciujú obchodné operácie vo vlastnom mene, takéto meno nadobúda „sekundárny význam“ a už nie je „len priezviskom“. Podľa odvolacieho senátu je tak ochrana mien a iných označení používaných v obchodnom styku upravená § 12 a 32 rakúskeho zákona o ochrane ochranných známok a § 9 ods. 1 rakúskeho spolkového zákona proti nekalej súťaži, pričom tieto vnútroštátne ustanovenia sú relevantné na účely uplatnenia článku 8 ods. 4 nariadenia 2017/1001. Podľa odvolacieho senátu sa teda na § 43 rakúskeho Všeobecného občianskeho zákonníka možno odvolávať na účely uplatnenia „práva na meno“ len vtedy a v takom rozsahu, v akom neexistuje osobitná ochrana mena podľa práva ochranných známok a ak majiteľ mena nepoužíva svoje meno v obchodnom styku. Okrem toho sa nemožno odvolávať na ďalšie vyššie uvedené ustanovenia rakúskeho práva na účely ochrany práva na meno v zmysle článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001, keďže výslovne odkazujú najmä na ochranu „obchodných identifikátorov“ v „obchodnom styku“, čo zodpovedá právam, na ktoré sa vzťahuje článok 8 ods. 4 uvedeného nariadenia.
55
Treba pritom konštatovať, že tieto úvahy odvolacieho senátu sú založené na rovnakom nesprávnom predpoklade, aký bol konštatovaný v bode 52 vyššie a podľa ktorého používanie mena v obchodnom styku postačuje na vylúčenie jeho ochrany podľa článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001.
56
Posúdenie ustanovení vnútroštátneho práva vykonané odvolacím senátom v napadnutom rozhodnutí tak neumožňuje potvrdiť záver, podľa ktorého právo na meno podľa rakúskeho práva nespadá do pôsobnosti článku 60 ods. 2 písm. a) nariadenia 2017/1001.
57
Vzhľadom na vyššie uvedené preto treba vyhovieť druhému žalobnému dôvodu a napadnuté rozhodnutie zrušiť, bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o prvom žalobnom dôvode.
O trovách
58
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže EUIPO nemal vo veci úspech, je opodstatnené uložiť mu povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi žalobcov.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol takto:
1.
Rozhodnutie druhého odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 27. novembra 2024 (vec R 971/2023‑2) sa zrušuje.
2.
EUIPO je povinný nahradiť trovy konania.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. januára 2026.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.