62005TO0122_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci T‑122/05,
Robert Benkö,
bydliskom v Kohfidischi (Rakúsko),
Nikolaus Draskovich,
bydliskom v Güssingu (Rakúsko),
Alexander Freiherr von Kottwitz-Erdödy, bydliskom v Kohfidischi,
Peter Masser,
bydliskom v Deutschlandsbergu (Rakúsko),
Alfred Prinz von und zu Liechtenstein, bydliskom v Deutschlandsbergu,
Marktgemeinde Götzendorf an der Leitha
(Rakúsko),
Gemeinde Ebergassing
(Rakúsko),
Ernst Harrach,
bydliskom v Bruck an der Leitha (Rakúsko),
Schlossgut Schönbühel-Aggstein AG,
so sídlom vo Vaduze (Lichtenštajsko),
Heinrich Rüdiger Fürst Starhemberg’sche Familienstiftung, so sídlom vo Vaduze,
v zastúpení: M. Schaffgotsch, advokát,
žalobcovia,
proti
Komisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení: M. van Beek a B. Schima, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2004/798/ES zo 7. decembra 2004, ktorým sa podľa smernice Rady 92/43/EHS prijíma zoznam lokalít európskeho významu pre kontinentálny biogeografický región (Ú. v. EÚ L 382, s. 1),
SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (prvá komora),
v zložení: predseda komory R. García-Valdecasas, sudcovia J. D. Cooke a V. Trstenjak,
tajomník: E. Coulon,
vydal toto
Uznesenie
Odôvodnenie
Právny a skutkový rámec
1. Dňa 21. mája 1992 prijala Rada smernicu 92/43/EHS o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (Ú. v. ES L 206, s. 7; Mim. vyd. 15/002, s. 102, ďalej len „smernica o biotopoch“).
2. Smernica o biotopoch má podľa svojho článku 2 ods. 1 za cieľ prispievať k zabezpečeniu biologickej rôznorodosti prostredníctvom ochrany prirodzených biotopov divokej fauny a flóry na európskom území členských štátov, ktoré sú stranami Zmluvy ES.
3. Vo svojom článku 2 ods. 2 upresňuje, že sa navrhnú opatrenia prijaté podľa tejto smernice, aby sa zachovali v prirodzenom stave ochrany alebo do takéhoto stavu obnovili, prirodzené biotopy a druhy divokej fauny a flóry európskeho významu.
4. Podľa šiesteho odôvodnenia smernice o biotopoch je potrebné na zabezpečenie obnovenia alebo udržanie prirodzených biotopov a druhov európskeho významu v priaznivom stave ochrany určiť osobitné oblasti ochrany s úmyslom vytvoriť súvislú európsku ekologickú sústavu podľa špecifikovaného časového rozvrhu.
5. Podľa článku 1 písm. 1) smernice o biotopoch osobitné chránené územie znamená „lokalitu európskeho významu, označenú členskými štátmi štatutárnym, administratívnym a/alebo zmluvným aktom, kde sa uplatňujú ochranné opatrenia potrebné na zachovanie alebo obnovu prirodzených biotopov a/alebo populácií druhov, pre ktoré je lokalita vymedzená, v priaznivom stave ochrany“.
6. Podľa článku 3 ods. 1 prvého pododseku smernice o biotopoch bude vytvorená súvislá európska ekologická sústava osobitných chránených území pod názvom „Natura 2000“, pozostávajúca z lokalít, v ktorých sa vyskytujú typy prirodzených biotopov uvedených v prílohe I a prirodzené biotopy druhov uvedené v prílohe II, ktorá musí umožniť udržanie typov prirodzených biotopov a biotopov druhov a v prípade potreby obnovenie priaznivého stavu ochrany v ich prirodzenom prostredí.
7. Príloha I smernice o biotopoch určuje typy prirodzených biotopov európskeho významu, ktorých ochrana vyžaduje vyhlásenie osobitných chránených území; jej príloha II určuje druhy živočíchov a rastlín európskeho významu, ktorých ochrana vyžaduje vyhlásenie osobitne chránených oblastí.
8. Článok 4 smernice o biotopoch predpokladá trojetapový postup pri určovaní osobitne chránených území. Podľa odseku 1 tohto ustanovenia navrhuje každý členský štát zoznam lokalít, v ktorom budú uvedené typy prirodzených biotopov z prílohy I a druhy z prílohy II smernice o biotopoch, ktoré sú udomácnené na jeho území a vyskytujú sa v týchto lokalitách. Tento zoznam spolu s informáciami o každej lokalite sa do troch rokov po oznámení smernice o biotopoch predloží Komisii.
9. Podľa článku 4 ods. 2 smernice o biotopoch vypracuje Komisia na základe týchto zoznamov a kritérií stanovených v prílohe III tejto smernice a po dohode s každým členským štátom návrh zoznamu lokalít európskeho významu. Zoznam vybraných lokalít európskeho významu prijíma Komisia podľa postupu stanoveného v článku 21 smernice o biotopoch.
10. Článok 4 ods. 4 tejto smernice uvádza, že hneď ako bola lokalita európskeho významu schválená podľa odseku 2 tohto článku, označí príslušný členský štát čo najskôr túto lokalitu ako osobitné chránené územie, najneskôr však do šiestich rokov, a vypracuje priority z hľadiska významu lokalít pre zachovanie typov prirodzených biotopov uvedených v prílohe I alebo druhov uvedených v prílohe II v priaznivom stave alebo ich navrátenie do takéhoto stavu a pre koherenciu sústavy Natura 2000 a z hľadiska rizika degradácie alebo deštrukcie, ktorým sú tieto lokality vystavené.
11. Smernica o biotopoch vo svojom článku 4 ods. 5 upresňuje, že hneď ako je niektorá lokalita zaradená do zoznamu lokalít európskeho významu vypracovaného Komisiou, podlieha článku 6 ods. 2 až 4.
12. Článok 6 smernice o biotopoch sa týka nevyhnutných opatrení na zabezpečenie ochrany osobitne chránených území. Tento článok stanovuje:
„1. Pre osobitne chránené územia vytvoria členské štáty potrebné ochranné opatrenia obsahujúce v prípade potreby príslušné plány riadenia, osobitne navrhnuté pre dané lokality alebo začlenené do ďalších plánov rozvoja, a primerané štatutárne, administratívne alebo zmluvné opatrenia, ktoré zodpovedajú ekologickým požiadavkám typov prirodzených biotopov uvedených v prílohe I a druhov uvedených v prílohe II, vyskytujúcich sa v týchto lokalitách.
2. Členské štáty podniknú primerané kroky, aby sa na osobitne chránených územiach predišlo poškodeniu prirodzených biotopov a biotopov druhov, ako aj rušeniu druhov, pre ktoré boli územia označené za chránené, pokiaľ by takéto rušenie bolo podstatné vo vzťahu k cieľom tejto smernice.
3. Akýkoľvek plán alebo projekt, ktorý priamo nesúvisí so správou lokality alebo nie je pre ňu potrebný, ale môže pravdepodobne významne ovplyvniť túto lokalitu, či už samotne, alebo v spojení s inými plánmi alebo projektmi, podlieha primeranému odhadu jeho dosahov na danú lokalitu z hľadiska cieľov ochrany lokality. Na základe výsledkov zhodnotenia dosahov na lokalitu a podľa ustanovení odseku 4 príslušné vnútroštátne orgány súhlasia s plánom alebo projektom iba po presvedčení sa, že nepriaznivo neovplyvní integritu príslušnej lokality, a v prípade potreby po získaní stanoviska verejnosti.
4. Ak sa aj napriek negatívnemu odhadu dosahov na lokalitu a pri neexistencii alternatívnych riešení plán alebo projekt musí realizovať z dôvodov vyššieho verejného záujmu, vrátane záujmov sociálnej a ekonomickej povahy, členský štát prijme všetky kompenzačné opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, že celková koherencia sústavy Natura 2000 bude ochránená. O prijatých kompenzačných opatreniach informuje Komisiu.
Ak sa v príslušnej lokalite vyskytuje prioritný biotop a/alebo prioritný druh, jediné dôvody, ktoré môžu prichádzať do úvahy, sú tie, ktoré sa týkajú zdravia alebo bezpečnosti ľudí, priaznivých dôsledkov primárneho významu na životné prostredie alebo tiež stanoviska Komisie k ďalším nevyhnutným dôvodom vyššieho verejného záujmu.“
13. Dňa 7. decembra 2004 prijala Komisia na základe článku 4 smernice o biotopoch rozhodnutie 2004/798/ES, ktorým sa prijíma, podľa smernice o biotopoch, zoznam lokalít európskeho významu pre kontinentálny biogeografický región (Ú. v. EÚ L 382, s. 1, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Tento zoznam obsiahnutý v prílohe I napadnutého rozhodnutia zahŕňa nasledujúce lokality:
– AT1114813 Südburgenländisches Hügel- und Terassenland,
– AT1205A00 Wachau,
– AT1220000 Feuchte Ebene – Leithaauen,
– AT2242000 Schwarze und Weiße Sulm,
– AT3120000 Waldaist und Naarn,
– AT3122000 Oberes Donau- und Aschachtal.
14. Jedným zo žalobcov je Peter Masser, ktorý už niekoľko rokov riadi projekt na vytvorenie malej elektrárne v lokalite pod označením AT2242000. To isté robí aj Alfred Prinz von und zu Liechtenstein, ktorý je navyše vlastníkom pozemku.
15. Lokalita pod označením AT1220000 sa nachádza na území Marktgemeinde Götzendorf an der Leitha a Gemeinde Ebergassing. Tieto dve obce sa nachádzajú v spolkovej krajine Dolné Rakúsko. Obce netvrdia, že sú vlastníkmi parciel, ktoré sa nachádzajú v lokalitách určených v napadnutom rozhodnutí.
16. Napokon, ostatní žalobcovia sú vlastníkmi parciel nachádzajúcich sa v lokalitách uvedených v napadnutom rozhodnutí a prevádzkujú na nich poľnohospodárske a lesnícke hospodárstvo. V prípade lokality pod označením AT1114813 ide o vlastníkov ako sú Robert Benkö, Nikolaus Draskovich a Alexander Freiherr von Kottwitz-Erdödy, pri lokalite pod označením AT1220000 je to Ernst Harrach, pri lokalite pod označením AT1205A00 je to Schlossgut Schönbühel-Aggstein AG a pri lokalite pod označením AT3122000 je to Heinrich Rüdiger Fürst Starhemberg’sche Familienstiftung.
Konanie
17. Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. marca 2005 podali žalobcovia prejednávanú žalobu.
18. Samostatným podaním doručeným kancelárii Súdu prvého stupňa 25. júla 2005, žalovaná strana vzniesla námietku neprípustnosti podľa článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Žalobcovia predložili 2. septembra 2005 svoje pripomienky k tejto námietke.
19. Na základe organizačných procesných opatrení Súd prvého stupňa položil Rakúskej republike a Komisii písomné otázky. Odpovede na tieto otázky doručené v stanovenej lehote boli doručené všetkým žalobcom, ktorí v tejto súvislosti predložili vyjadrenia.
Návrhy účastníkov konania
20. Žalobcovia navrhujú, aby Súd prvého stupňa:
– vyhlásil žalobu za prípustnú,
– zrušil napadnuté rozhodnutie v celom rozsahu,
– subsidiárne, zrušil napadnuté rozhodnutie pokiaľ ide o všetky rakúske lokality európskeho významu (pod označením AT v prílohe I napadnutého rozhodnutia),
– ešte subsidiárnejšie, zrušil zaradenie lokalít pod označením AT1114813, AT2242000, AT1220000, AT1205A00, AT3122000 a AT3120000 napadnutým rozhodnutím ako lokalít európskeho významu,
– ešte viac subsidiárnejšie, zrušil zaradenie lokalít uvedených v prílohe I napadnutého rozhodnutia ako lokalít európskeho významu pre biotopy a druhy so stupňom zastúpenia a celkovým hodnotením B, C a D (subsidiárne C a D a ešte viac subsidiárnejšie iba D) podľa štandardných formulárov na vyplnenie údajov zo strany členských štátov pre:
– všetky lokality zaradené do napadnutého rozhodnutia (v súlade s prílohou I),
– subsidiárne, všetky rakúske lokality (pod označením AT v prílohe I),
– ešte viac subsidiárnejšie, výlučne lokality AT1114813, AT2242000, AT1220000, AT1205A00, AT3122000 a AT3120000,
– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
21. Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
– zamietol žalobu ako neprípustnú,
– zaviazal žalobcov na náhradu trov konania.
Právny stav
22. Podľa článku 114 rokovacieho poriadku, ak niektorý účastník konania o to požiada, Súd prvého stupňa môže rozhodnúť o neprípustnosti pred prejednaním veci samej. V súlade s odsekom 3 rovnakého článku sa námietka neprípustnosti ďalej prejednáva v rámci ústnej časti konania, ak nebude Súdom prvého stupňa rozhodnuté inak. V prejednávanej veci sa Súd prvého stupňa domnieva, že sa s touto vecou oboznámil na základe preskúmania spisového materiálu dostatočne na to, aby rozhodol bez toho, aby bolo potrebné začať ústnu časť konania.
23. Po tom, čo Komisia spochybnila právny záujem žalobcov na konaní s výnimkou obcí, ako aj povahu napadnuteľného aktu v zmysle článku 230 prvého odseku ES napadnutého rozhodnutia, zamerala svoju námietku neprípustnosti na priame a osobné dotknutie žalobcov v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES. Práve toto posledné tvrdenie je potrebné skúmať ako prvé.
24. Podľa článku 230 štvrtého odseku ES „každá fyzická alebo právnická osoba môže podať… žalobu proti rozhodnutiu, ktoré je jej určené, alebo proti rozhodnutiu, ktoré sa jej priamo a osobne týka, hoci je vydané formou nariadenia alebo rozhodnutia určeného inej osobe“.
25. Keďže je nesporné, že napadnuté rozhodnutie nie je žalobcom určené, toto je určené iba členským štátom, je potrebné preskúmať, či sa ich toto rozhodnutie priamo a osobne týka.
26. Vzhľadom na to, že sa právne postavenie žalobcov v postavení súkromných osôb podstatne líši od právneho postavenia žalujúcich obcí, ktoré nie sú vlastníkmi parciel nachádzajúcich sa v lokalitách zaradených napadnutým rozhodnutím k lokalitám európskeho významu, je vhodné skúmať situáciu oboch týchto kategórií žalobcov oddelene.
O dotknutosti žalobcov súkromných osôb
Tvrdenia účastníkov konania
27. Po tom, čo Komisia kvalifikovala obsah napadnutého rozhodnutia ako všeobecné pravidlá normatívnej povahy, a teda samotné rozhodnutie ako akt so všeobecnou pôsobnosťou, tvrdí, že žalobcovia ako súkromné osoby nie sú priamo dotknutí v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES. Vzhľadom na to, že musí byť braný do úvahy právny a nie skutkový stav (rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. júna 2000, Salamander a i./Parlament a Rada, T‑172/98, T‑175/98 až T‑177/98, Zb. s. II‑2487, bod 62), prípadný pokles hodnoty majetku žalobcov súkromných osôb spôsobený napadnutým rozhodnutím nestačí na to, aby mohol založiť ich priamu dotknutosť.
28. Podľa Komisie sú sporné ustanovenia v podstate podobné ustanoveniam smernice, ktoré nemôžu ukladať povinnosti jednotlivcom. Článok 6 ods. 2 až 4 smernice o biotopoch teda ukladá povinnosti iba členským štátom a nie jednotlivcom.
29. Komisia pripomína, že na určenie, či je žalobca priamo dotknutý, je potrebné overiť, či je možné obsah konania členských štátov vyvodiť z napadnutých ustanovení bez toho, aby členské štáty disponovali voľnou úvahou. V prejednávanej veci však nemožno určiť, kedy a prípadne v čom napadnuté rozhodnutie mení práva žalobcov súkromných osôb. Článok 6 ods. 2 smernice o biotopoch totiž ponecháva členským štátom mieru voľnej úvahy prinajmenšom v dvoch prípadoch: pri otázke, kedy môže mať rušenie významné následky a pri otázke stanovenia opatrení vhodných na predchádzanie poškodzovaniu a rušeniu. Rovnako článok 6 ods. 3 a 4 smernice o biotopoch ponecháva členským štátom mieru voľnej úvahy v rozsahu, v akom je to nevyhnutné v súvislosti s konkrétnym plánom alebo projektom, kedy požiadavka preskúmania zlučiteľnosti s cieľmi ochrany môže mať právne účinky.
30. Komisia poukazuje analogickým spôsobom na uznesenie Súdu prvého stupňa z 10. septembra 2002, Japan Tobacco a JT International/Parlament a Rada (T‑223/01, Zb. s. II‑3259), a zdôrazňuje, že podľa článku 6 ods. 2 smernice o biotopoch sa na žalobcov súkromné osoby nevzťahujú žiadne obmedzenia. Podľa Komisie je potrebné na to, aby bolo možné na základe smernice o biotopoch namietať obmedzenia proti jednotlivcom, aby členský štát vždy najprv posúdil a schválil potrebnosť zásahu a následne rozhodol o vhodnom druhu zásahu. Pokiaľ ide napríklad o určité užívanie pôdy, mohol by ho úplne zakázať, prípadne ho povoliť pri súčasnom stanovení povinností alebo podmienok, alebo stanoviť sám alebo prostredníctvom tretích osôb opatrenia na vyváženie nevýhod sporného užívania. Zo všetkých týchto úvah podľa Komisie vyplýva, že žalobcovia súkromné osoby nie sú napadnutým rozhodnutím priamo dotknutí.
31. Žalobcovia súkromné osoby sa domnievajú, že sú priamo dotknutí, pretože členské štáty nemajú v zásadných rozhodnutiach žiadnu mieru voľnej úvahy. Na jednej strane, napadnuté rozhodnutie vykonáva výber a vymedzenie lokalít. Na druhej strane, smernica o biotopoch stanovuje rozhodujúce ciele ochrany, pričom členským štátom neponecháva žiadny priestor na voľnú úvahu. Článok 6 ods. 2 smernice o biotopoch totiž podľa žalobcov súkromných osôb stanovuje zákaz poškodzovania.
32. Hoci žalobcovia súkromné osoby pripúšťajú, že v zmysle článku 6 ods. 2 smernice o biotopoch členské štáty môžu prijať opatrenia, ktoré sa im zdajú vhodné na splnenie uvedených cieľov, zdôrazňujú, že tieto ciele už boli stanovené. Podľa žalobcov súkromných osôb je na vykonanie napadnutého rozhodnutia potrebné, aby členské štáty prijali opatrenia, ktoré sú pre ne nepriaznivé, pretože prinajmenšom musia bez akejkoľvek voľnej úvahy uplatňovať zákaz poškodzovania v zmysle článku 6 ods. 2 smernice o biotopoch a splniť povinnosť vykonať vyhodnotenie dopadov na prírodu vo vzťahu k žalobcom súkromným osobám v zmysle článku 6 ods. 3 smernice o biotopoch. Schválenie plánu alebo projektu je totiž viazané na podmienku vedeckej istoty o tom, že nedôjde k negatívnym dopadom, čo zodpovedá vedeckému skúmaniu, a nie diskrečnej právomoci. Smernica o biotopoch okrem toho členským štátom neumožňuje uplatňované pravidlá zmierniť alebo sa od nich odchýliť. To má nepriaznivé dôsledky pre žalobcov súkromné osoby.
33. Žalobcovia súkromné osoby dodávajú, že jednotlivci musia dodržiavať ciele ochrany a z toho vyplývajúce povinnosti stanovené v rámci smernice o biotopoch. Jednotlivci nemôžu obísť normy a ciele stanovené smernicou o biotopoch a napadnutým rozhodnutím s odvolaním sa na neprijatie vnútroštátnych vykonávacích pravidiel, ktorých prijatie je jednoducho len otázkou formy.
34. Na úvahu Komisie, podľa ktorej majú žalobcovia v prípade zamietnutia prejednávanej žaloby ako neprípustnej naďalej možnosť namietať protiprávnosť napadnutého rozhodnutia pred vnútroštátnymi súdmi, ktoré sú povinné položiť Súdnemu dvoru otázku týkajúcu sa zákonnosti napadnutého rozhodnutia v zmysle článku 234 ES, žalujúce obce a taktiež žalobcovia súkromné osoby odpovedajú, že tento právny prostriedok neumožňuje vyjasniť skutkové otázky v prejednávanej veci, a že je príliš zdĺhavý, pretože trvá približne šesť rokov. Členské štáty sú totiž povinné zapracovať smernicu o biotopoch a uplatňovať zapovedajúcu právnu úpravu na oblasti, ktoré boli nesprávne definované ako lokality európskeho významu v prípade, že k prieskumu zákonnosti napadnutého rozhodnutia cestou prejudiciálneho konania by došlo príliš neskoro. Domnievajú sa preto, že by boli zbavení účinnej súdnej ochrany v rozpore so zásadou právnej istoty a účinnosti práva Spoločenstva.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
35. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na to, aby bola osoba priamo dotknutá, je potrebné, aby predmetné opatrenie Spoločenstva malo priamy účinok na právne postavenie jednotlivca a nenechalo žiadnu voľnú úvahu adresátom tohto rozhodnutia, ktorí ho majú vykonať, pričom je čisto automatickej povahy a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Spoločenstva bez uplatnenia iných vykonávacích ustanovení (pozri rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1998, Dreyfus/Komisia, C‑386/96 P, Zb. s. I‑2309, bod 43 a tam citovanú judikatúru, a rozsudok Salamander a i./Parlament a Rada, už citovaný, bod 52).
36. Takisto je to v prípade, keď možnosť adresátov nevyhovieť aktu Spoločenstva je čisto teoretická, pričom o ich vôli vyvodiť právne následky v súlade s ním nie je žiadna pochybnosť (rozsudok Dreyfus/Komisia, už citovaný, bod 44).
37. Žalobcovia súkromné osoby zdôrazňujú, že režim ochrany upravený v článku 6 ods. 2 až 4 smernice o biotopoch, ktorému na základe napadnutého rozhodnutia podliehajú ich parcely, na nich má priame nepriaznivé následky, akými sú zákaz poškodzovania a povinnosť uskutočniť posúdenie dopadov projektov uskutočňovaných v danej lokalite.
38. Ak je teda pravda, že článok 4 ods. 5 smernice o biotopoch stanovuje, že hneď ako je niektorá lokalita zapísaná do zoznamu uvedeného v odseku 2 treťom pododseku toho istého článku, vzťahujú sa na ňu ustanovenia článku 6 ods. 2 až 4 smernice o biotopoch, je potrebné overiť, či naposledy uvedené ustanovenia ponechávajú alebo neponechávajú vnútroštátnym orgánom priestor na voľnú úvahu.
39. Článok 6 ods. 2 smernice o biotopoch ukladá členským štátom povinnosť podniknúť na osobitne chránených územiach „primerané kroky, aby sa… predišlo poškodeniu prirodzených biotopov a biotopov druhov, ako aj rušeniu druhov, pre ktoré boli oblasti označené za chránené, pokiaľ by takéto rušenie bolo podstatné vo vzťahu k cieľom tejto smernice“. Prídavné meno „primerané“ použité v tomto ustanovení jasne poukazuje na to, že členské štáty musia posúdiť z prípadu na prípad, či majú byť prijaté opatrenia, a v prípade kladnej odpovede, aké typy opatrení treba prijať na to, aby sa predišlo poškodeniu prirodzených biotopov a biotopov druhov, ako aj rušeniu druhov, pre ktoré boli oblasti označené za chránené v zmysle článku 6 ods. 2 smernice o biotopoch. Navyše, primerané kroky v súvislosti s predchádzaním rušeniu druhov, pre ktoré boli oblasti označené za chránené, možno podnikať iba pod podmienkou, že by „takéto rušenie bolo podstatné vo vzťahu k cieľom tejto smernice“. Otázka, či môže byť rušenie podstatné vo vzťahu k cieľom smernice o biotopoch, je teda ponechaná na voľnú úvahu vnútroštátnych orgánov.
40. Z týchto úvah vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia súkromné osoby, článok 6 ods. 2 smernice o biotopoch ponecháva členským štátom mieru voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka J. Kokott vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Súdneho dvora zo 7. septembra 2004, Waddenvereniging a Vogelbeschermingsvereniging, C‑127/02, Zb. s. I‑7405, I‑7409, bod 133).
41. Podľa článku 6 ods. 3 prvej vety smernice o biotopoch akýkoľvek plán alebo projekt, ktorý priamo nesúvisí so správou lokality alebo nie je potrebný pre ňu, ale môže pravdepodobne významne ovplyvniť túto lokalitu, a to buď samostatne alebo v spojení s inými plánmi alebo projektmi, podlieha primeranému odhadu jeho dosahov na danú lokalitu z hľadiska cieľov ochrany lokality. Z tohto ustanovenia vyplýva, že predmetom posúdenia musia byť iba plány a projekty, ktoré môžu túto lokalitu významne ovplyvniť. Článok 6 ods. 3 smernice o biotopoch totiž viaže požiadavku primeraného odhadu dosahov plánu alebo projektu na podmienku, že je pravdepodobnosť alebo riziko, že môžu dotknutú lokalitu významne ovplyvniť (rozsudok Súdneho dvora z 20. októbra 2005, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑6/04, Zb. s. I‑9017, bod 54).
42. Takéto riziko existuje, keďže sa nedá na základe objektívnych skutočností vylúčiť, že uvedený plán alebo projekt môže dotknutú lokalitu významne ovplyvniť (rozsudky Waddenvereniging a Vogelbeschermingsvereniging, už citovaný, body 44 a 45, a Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný, bod 54). No otázka, či určitý plán alebo projekt túto podmienku spĺňa alebo nie a na základe akých kritérií, nutne predpokladá posúdenie zo strany vnútroštátnych orgánov (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tizzano vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Súdneho dvora z 10. januára 2006, Komisia/Nemecko, C‑98/03, Zb. s. I‑53, I‑57, bod 38). Z toho vyplýva, že členské štáty nie sú povinné podrobiť všetky plány alebo projekty žalobcov súkromných osôb primeraným odhadom ich dosahov na dotyčnú lokalitu.
43. Pokiaľ sa vnútroštátne orgány domnievajú, že určitý projekt môže dotknuté lokality významne ovplyvniť, musia na základe článku 6 ods. 3 prvej vety smernice o biotopoch v spojení s desiatym odôvodnením vykonať primeraný odhad dosahov predmetného projektu na dotknuté lokality. Prídavné meno „primeraný“ svedčí o existencii voľnej úvahy členských štátov, pokiaľ ide o typ vykonávaného odhadu. Podľa článku 6 ods. 3 druhej vety smernice o biotopoch „na základe výsledkov zhodnotenia dosahov na lokalitu a podľa ustanovení odseku 4 príslušné vnútroštátne orgány súhlasia s plánom alebo projektom iba po presvedčení sa, že nepriaznivo neovplyvní integritu príslušnej lokality, a v prípade potreby po získaní stanoviska verejnosti“. Príslušné vnútroštátne orgány s prihliadnutím na výsledky posúdenia dôsledkov plánu alebo projektu pre dotyčnú lokalitu takýto plán alebo projekt schvália iba po presvedčení sa, že nepriaznivo neovplyvní integritu príslušnej lokality. V tomto ohľade majú vnútroštátne orgány priestor na voľnú úvahu, ktorú využívajú spôsobmi vymedzenými v článku 6 ods. 3 smernice o biotopoch (pozri v tomto zmysle rozsudok Waddenvereniging a Vogelbeschermingsvereniging, už citovaný, body 67 a 70).
44. Navyše článok 6 ods. 4 smernice o biotopoch, ktorého použitie je uvedené v druhej vete článku 6 ods. 3 tejto smernice, stanovuje, že za určitých podmienok je možné schváliť plán alebo projekt z dôvodov vyššieho verejného záujmu aj napriek negatívnemu odhadu dosahov na lokalitu v zmysle článku 6 ods. 3 smernice o biotopoch. Vnútroštátne orgány tak evidentne majú priestor na voľnú úvahu pri otázke, či má byť určitý plán alebo projekt uskutočnený z dôvodov vyššieho verejného záujmu.
45. Členské štáty teda nie sú povinné zakázať plány alebo projekty žalobcov súkromných osôb. Prípadný zákaz niektorého z týchto projektov by nevyplýval zo smernice o biotopoch, ale z rozhodnutia toho ktorého členského štátu vykonať napadnuté rozhodnutie a smernicu o biotopoch v konkrétnom prípade určitým spôsobom (pozri v tomto zmysle uznesenia Súdu prvého stupňa z 22. júna 2006, Freiherr von Cramer-Klett a Rechtlerverband Pfronten/Komisia, T‑136/04, Zb. s. II‑1805, body 47 a 52; Mayer a i./Komisia, T‑137/04, Zb. s.II‑1825, body 60 a 65, a Sahlstedt a i./Komisia, T‑150/05, Zb. s. II‑1851, body 54 a 59; pozri tiež v tomto zmysle analogicky rozsudok Salamander a i./Parlament a Rada, už citovaný, bod 68, a uznesenie Japan Tobacco a JT International/Parlament a Rada, už citované, bod 51 a nasl.).
46. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že zaradenie určitej lokality do zoznamu lokalít európskeho významu neposkytuje nijaký presný údaj o tom, aké opatrenia budú prijaté vnútroštátnymi orgánmi v súlade s ustanoveniami smernice o biotopoch.
47. Žalobcovia súkromné osoby zdôrazňujú, že z napadnutého rozhodnutia vyplývajú závažné hospodárske dopady a právne nevýhody, a síce zvýšenie administratívnych nákladov a strata hodnoty ich pozemkov. Tieto účinky za predpokladu, že by vyplývali priamo zo smernice o biotopoch a z napadnutého rozhodnutia a nie z predvídania ich použitia zo strany hospodárskych subjektov členskými štátmi, by však každopádne nepôsobili na právne postavenie, ale iba na skutkovú situáciu žalobcov súkromných osôb (pozri v tomto zmysle rozsudok Salamander a i./Parlament a Rada, už citovaný, bod 62; uznesenia Freiherr von Cramer-Klett a Rechtlerverband Pfronten/Komisia, už citované, bod 47; Mayer a i./Komisia, už citované, bod 60, a Sahlstedt/Komisia, už citované, bod 54).
48. Žalobcovia súkromné osoby, ako aj žalujúce obce sa nakoniec v podstate dovolávajú svojho práva na účinnú súdnu ochranu.
49. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Zmluva vo svojich článkoch 230 ES a 241 ES na jednej strane a v článku 234 ES na druhej strane stanovila ucelený systém procesných prostriedkov a konaní určených na zabezpečenie kontroly zákonnosti aktov inštitúcií ich zverením súdu Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, 294/83, Zb. s. 1339, bod 23). Fyzické alebo právnické osoby nemôžu v tomto systéme z dôvodu podmienok prípustnosti uvedených v článku 230 štvrtom odseku ES priamo napadnúť všeobecne platné akty Spoločenstva, majú však možnosť v závislosti od konkrétneho prípadu odvolávať sa na neplatnosť takých aktov buď incidenčne na základe článku 241 ES pred súdom Spoločenstva, alebo pred vnútroštátnymi súdmi a prinútiť ich, keďže nie sú samy príslušné na konštatovanie neplatnosti uvedených aktov (rozsudok Súdneho dvora z 22. októbra 1987, Foto-Frost, 314/85, Zb. s. 4199, bod 20), položiť v tejto súvislosti Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky (rozsudok Súdneho dvora z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 40).
50. Členským štátom tak prislúcha stanoviť systém procesných prostriedkov a konaní umožňujúcich zabezpečiť dodržiavanie práva na účinnú súdnu ochranu (rozsudok Unión de Pequeños Agricultores/Rada, už citovaný, bod 41).
51. V rámci toho sú v súlade so zásadou lojálnej spolupráce vyjadrenou v článku 10 ES vnútroštátne súdy povinné v čo najväčšom možnom rozsahu vykladať a uplatňovať vnútroštátne procesné pravidlá upravujúce použitie žalôb takým spôsobom, aby mohli fyzické a právnické osoby súdne napadnúť zákonnosť každého vnútroštátneho rozhodnutia alebo iného opatrenia, ktorým sa v ich prípade aplikuje nejaký všeobecne platný akt Spoločenstva, a aby sa pritom mohli odvolávať na neplatnosť tohto aktu (rozsudok Unión de Pequeños Agricultores/Rada, už citovaný, bod 42).
52. Aj keď sa však žalobcovia nemôžu domáhať zrušenia napadnutého rozhodnutia, budú môcť napadnúť vnútroštátne akty vydané na vykonanie smernice o biotopoch a napadnutého rozhodnutia, ktoré sa ich budú dotýkať, a v tejto súvislosti si uchovajú možnosť namietať ich protiprávnosť pred vnútroštátnymi súdmi rozhodujúcimi v súlade s článkom 234 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. novembra 1998, Kruidvat/Komisia, C‑70/97 P, Zb. s. I‑7183, bod 49; uznesenie Súdu prvého stupňa z 12. júla 2000, Conseil national des professions de l’automobile a i./Komisia, T‑45/00, Zb. s. II‑2927, bod 26).
53. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobcovia súkromné osoby nie sú napadnutým rozhodnutím priamo dotknutí, takže nie je nevyhnutné zaoberať sa tým, či sú žalobcovia predmetným rozhodnutím dotknutí osobne.
O dotknutosti žalujúcich obcí
Tvrdenia účastníkov konania
54. Pokiaľ ide o osobnú dotknutosť žalujúcich obcí, Komisia po tom, čo zdôraznila rozdiely medzi prejednávanou vecou a vecami, v ktorých bol vydaný rozsudok Súdneho dvora z 18. mája 1994, Codorníu/Rada (C‑309/89, Zb. s. I‑1853), a rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. septembra 2002, Pfizer Animal Health/Rada (T‑13/99, Zb. s. II‑3305), uplatňuje, že všeobecný záujem, aký môže mať právnická osoba ako obec, subjekt príslušný pre hospodárske a sociálne záležitosti na svojom území, na dosiahnutí priaznivého výsledku pre hospodársku prosperitu tohto územia sám osebe nestačí na to, aby bola táto právnická osoba považovaná za osobne dotknutú v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES (rozsudok Súdneho dvora z 10. apríla 2003, Komisia/Holandské Antily, C‑142/00 P, Zb. s. I‑3483, bod 69). Podľa Komisie každý všeobecne platný akt Spoločenstva, ktorý členským štátom ukladá povinnosti, môže v závislosti na ich inštitucionálnej štruktúre znamenať, že rôzne vnútroštátne samosprávne celky budú povinné tieto povinnosti dodržiavať. V prejednávanej veci sa postavenie žalujúcich obcí nelíši od postavenia iných vnútroštátnych miestne príslušných verejnoprávnych organizácií vo vzťahu k lokalitám zaradeným v napadnutom rozhodnutí medzi lokality európskeho významu.
55. Žalujúce obce Marktgemeinde Götzendorf an der Leitha a Gemeinde Ebergassing poukazujú na svoje postavenie obcí, ktorých obývané oblasti sú ohrozené určením chránených území a cieľov ochrany. Tieto obce sú osobne dotknuté ako miestne samosprávne celky poverené územným plánovaním a ochranou obývaných oblastí, na ktoré sa napadnuté rozhodnutie odvoláva. V dôsledku napadnutého rozhodnutia tak svojvoľne a neprávom podliehajú právnemu režimu smernice o biotopoch, z čoho plynie porušenie ich inštitucionálnych právomocí.
56. Žalujúce obce sa okrem toho dovolávajú už citovaného rozsudku Codorníu/Rada, ako aj svojho práva byť vypočuté.
57. Nakoniec na základe úvah uvedených v bode 34 tohto uznesenia zdôrazňujú, že zamietnutie prejednávanej žaloby ako neprípustnej by im nezaručilo dostatočnú súdnu ochranu. Komisia zastáva na základe úvah uvedených v bode 34 tohto uznesenia opačný názor.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
58. Treba overiť, či sú žalujúce obce dotknuté napadnutým rozhodnutím z dôvodu osobitných vlastností alebo skutkových okolností, ktoré ich odlišujú od všetkých ostatných osôb, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako subjekt, ktorému je napadnuté rozhodnutie určené (rozsudky Súdneho dvora z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, Zb. s. 197, 223, a Komisia/Holandské Antily, už citovaný, bod 65).
59. Žalujúce obce tvrdia, že svoje osobné dotknutie zakladajú na svojej právomoci v oblasti územného plánovania a ochrany územia, na ktorom sa nachádzajú lokality určené napadnutým rozhodnutím.
60. Ako však potvrdzuje Rakúska republika vo svojej odpovedi zo 6. apríla 2006 na otázku položenú Súdom prvého stupňa, ustanovenia článku 6 ods. 2 až 4 smernice o biotopoch spadajú podľa rakúskeho práva do zákonodarnej a výkonnej právomoci spolkových krajín s výnimkou spolkových krajín Viedeň a Horné Rakúsko, kde táto právomoc prináleží aspoň sčasti obciam, a v určitých prípadoch sú príslušné iba obce. Žalobcovia vo svojom stanovisku na odpoveď Rakúskej republiky zo 16. mája 2006 túto analýzu nespochybňujú. Z toho vyplýva, že žalujúce obce, ktoré sa nachádzajú v spolkovej krajine Dolné Rakúsko, nemajú právomoc na vykonanie článku 6 ods. 2 až 4 smernice o biotopoch. Preto je potrebné vylúčiť, že by ich takáto právomoc individualizovala v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.
61. V každom prípade, aj keby boli žalujúce obce oprávnené na vykonanie smernice o biotopoch, takéto oprávnenie by ich nemohlo individualizovať v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES. Z tohto pohľadu sa totiž ich právne postavenie nelíši od právneho postavenia akéhokoľvek iného vnútroštátneho orgánu povereného vykonaním smernice o biotopoch a predovšetkým článku 6 ods. 2 až 4 tejto smernice.
62. Je pravda, že vnútroštátne orgány príslušné na vykonanie smernice o biotopoch sú povinné na základe článku 6 smernice o biotopoch prijať potrebné ochranné opatrenia, predovšetkým také, ktoré smerujú k predchádzaniu poškodeniu prirodzených biotopov a biotopov druhov (odsek 2) a také, ktoré smerujú k primeranému odhadu dosahov plánov alebo projektov na vymedzené lokality, ktoré ich môžu pravdepodobne významne ovplyvniť (odsek 3). Vymedzenie lokalít európskeho významu v napadnutom rozhodnutí je však všeobecné a abstraktné, pretože sa nezameriava na konkrétne osoby, ale na časti územia. V prípade, že sú tieto časti územia veľmi obmedzeného rozsahu, sú aj tak určené iba podľa názvu, rozlohy a zemepisných údajov lokality, čo sú všeobecné a abstraktné kritériá.
63. Vzhľadom na všeobecnú a abstraktnú povahu vymedzenia lokalít určených v napadnutom rozhodnutí je teda prípadný vplyv povinností vyplývajúcich zo smernice o biotopoch na výkon právomoci žalujúcich obcí, pokiaľ ide o územné plánovanie a ochranu územia, rovnaký vo vzťahu k akejkoľvek inej obci, na území ktorej sa nachádza lokalita určená napadnutým rozhodnutím. Mimochodom, ako Komisia správne uvádza vo svojej námietke neprípustnosti, akýkoľvek všeobecný akt práva Spoločenstva, ktorý ukladá členským štátom povinnosti, môže podľa inštitucionálnej štruktúry posledných menovaných znamenať, že rôzne vnútroštátne samosprávne celky budú povinné dodržiavať tieto povinnosti. Táto situácia preto žalujúce obce nijako neodlišuje od situácie iných vnútroštátnych verejnoprávnych organizácií miestne príslušných pre lokality určené v napadnutom rozhodnutí ako lokality európskeho významu.
64. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že všeobecný záujem, aký môže mať územný alebo miestny správny celok ako orgán príslušný pre hospodárske a sociálne záležitosti na svojom území, na dosiahnutie priaznivého výsledku pre hospodársku prosperitu tohto územia, sám osebe nestačí na to, aby bol tento útvar považovaný za dotknutý všeobecne platným aktom v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 22. novembra 2001, Holandské Antily/Rada, C‑452/98, Zb. s. I‑8973, bod 64, a Komisia/Holandské Antily, už citovaný, bod 69).
65. Žalujúce obce zakladajú svoju aktívnu legitimáciu na už citovanom rozsudku Codorníu/Rada. Nepreukázali však, že by napadnuté rozhodnutie znamenalo taký zásah, ktorý by znemožnil výkon osobitného práva v zmysle tohto rozsudku.
66. Žalujúce obce tvrdia, že v dôsledku napadnutého rozhodnutia svojvoľne a neprávom podliehajú právnemu režimu smernice o biotopoch. Tento údajný omyl Komisie pri určovaní časti území žalujúcich obcí ako lokalít európskeho významu sa však týka iba dôvodnosti prejednávanej žaloby, a teda nemôže individualizovať žalujúce obce v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, tak ako je vykladaný v judikatúre.
67. Žalujúce obce okrem toho nedisponujú právom účasti na konaní, ktoré by ich mohlo individualizovať v zmysle rozsudku Súdneho dvora z 2. februára 1988, Van der Kooy a i./Komisia (67/85, 68/85 a 70/85, Zb. s. 219, bod 22), alebo rozsudku Súdu prvého stupňa z 11. júla 1996, Métropole télévision a i./Komisia (T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 a T‑546/93, Zb. s. II‑649, body 61 a 62).
68. Z tohto pohľadu podľa ustálenej judikatúry platí, že – v zásade – ani proces vypracovania všeobecne platných aktov, ani tieto akty samotné nevyžadujú na základe všeobecných zásad práva Spoločenstva, ako je právo byť vypočutý, účasť dotknutých osôb, pretože záujmy týchto osôb sú zastúpené politickými orgánmi splnomocnenými na prijatie týchto aktov (uznesenia Súdu prvého stupňa z 15. septembra 1998, Molkerei Großbraunshain a Bene Nahrungsmittel/Komisia, T‑109/97, Zb. s. II‑3533, bod 60, a z 9. novembra 1999, CSR Pampryl/Komisia, T‑114/99, Zb. s. II‑3331, bod 50).
69. Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva (rozsudok zo 14. mája 1998, Windpark Groothusen/Komisia, C‑48/96 P, Zb. s. I‑2873, bod 47; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok Súdneho dvora z 29. júna 1994, Fiskano/Komisia, C‑135/92, Zb. s. I‑2885, body 39 a 40), že požiadavka na vypočutie zúčastnených osôb pred prijatím aktu, ktorý sa ich dotýka, platí iba vtedy, keď Komisia zamýšľa uplatniť sankciu alebo prijať opatrenie spôsobilé ovplyvniť ich právne postavenie. Právo byť vypočutý v rámci správneho konania týkajúceho sa konkrétnej osoby nemožno preniesť na legislatívne konanie vedúce k prijatiu všeobecne platných opatrení. Ustálená judikatúra v oblasti hospodárskej súťaže, ktorá vyžaduje aby bolo podnikom, ktoré údajne porušili pravidlá Zmluvy umožnené vyjadriť sa ešte pred tým, ako budú vo vzťahu k nim prijaté opatrenia, predovšetkým sankcie, musí byť posudzovaná vo svojom kontexte a nemôže byť prenesená aj do kontextu legislatívneho procesu Spoločenstva vedúceho k prijatiu normatívnych opatrení, ktoré obsahujú voľbu hospodárskej politiky a vzťahujú sa všeobecne na všetky dotknuté subjekty (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. decembra 1996, Atlanta a i./ES, T‑ 521/93, Zb. s.II‑1707, bod 70).
70. Žalujúce obce ako aj ostatní žalobcovia súkromné osoby nakoniec zakladajú svoju aktívnu legitimáciu v zásade na svojom práve na účinnú súdnu ochranu.
71. Z dôvodov už uvedených v bode 48 a nasl. tohto uznesenia nie je možné uvedené tvrdenie prijať.
72. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že žalujúce obce nie sú napadnutým rozhodnutím osobne dotknuté bez toho, aby bolo nevyhnutné zaoberať sa otázkou, či sú tieto obce predmetným rozhodnutím dotknuté priamo.
73. Z vyššie uvedeného vplýva, že prejednávaná žaloba musí byť zamietnutá ako neprípustná.
O trovách
74. Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobcovia nemali vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ich na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.
Výrok
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
nariadil:
1. Žaloba sa zamieta ako neprípustná.
2. Žalobcovia znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania Komisie.
V Luxemburgu 19. septembra 2006