62014CC0242
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NIILO JÄÄSKINEN
prednesené 5. marca 2015 (
1
)
Vec C‑242/14
Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH
proti
Gerhard und Jürgen Vogel GbR,
Jürgenovi Vogelovi,
Gerhardovi Vogelovi
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Mannheim (Nemecko)]
„Práva Spoločenstva k odrodám rastlín — Nariadenie (ES) č. 2100/94 — Články 14 a 94 — Nariadenie (ES) č. 1768/95 — Používanie pozberaného materiálu chránenej rastlinnej odrody zo strany poľnohospodára bez povolenia majiteľa práv — Výnimka z týchto práv — Výsada poľnohospodárov — Povinnosť vyplatiť spravodlivú odmenu majiteľovi práv — Lehota, v ktorej je potrebné vyplatiť odmenu, aby bolo možné využiť výnimku — Začiatok plynutia a koniec tejto lehoty“
I – Úvod
1.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Mannheim (Nemecko), sa týka najmä výkladu článkov 14 a 94 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín (
2
) (ďalej len „základné nariadenie“), ako aj niektorých ustanovení nariadenia Komisie (ES) č. 1768/95 z 24. júla 1995, ktoré ustanovuje pravidlá poľnohospodárskych výnimiek pre potreby článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94 (
3
) (ďalej len „vykonávacie nariadenie“). (
4
)
2.
Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktorého účastníkmi sú spoločnosť Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (ďalej len „STV“) zastupujúca záujmy viacerých majiteľov práv k chráneným odrodám rastlín na jednej strane a spoločnosť Gerhard und Jürgen Vogel GbR spravujúca poľnohospodársku prevádzku, ako aj páni Gerhard a Jürgen Vogel, ktorí sú spoločníkmi osobne zodpovednými za túto spoločnosť (ďalej len „spoločníci Vogel“) na druhej strane, pričom spor sa týka použitia množiteľského materiálu jednej z uvedených odrôd týmito spoločníkmi bez predchádzajúceho súhlasu majiteľa práv.
3.
S odvolaním sa na tvrdenie, že také použitie predstavuje porušenie práv, spoločnosť STV požadovala od žalovaných v spore vo veci samej na základe článku 94 základného nariadenia zaplatenie sumy zodpovedajúcej plnej výške poplatku, ktorý by bolo potrebné uhradiť za použitie predmetnej chránenej odrody na základe licencie. Spoločníci to odmietli s odvolaním sa na režim zavedený článkom 14 tohto nariadenia, podľa ktorého poľnohospodári môžu využiť výnimku z práv Spoločenstva k odrodám rastlín, pokiaľ splnia určité podmienky, medzi ktoré patrí najmä povinnosť zaplatiť majiteľovi predmetných práv spravodlivú odmenu, ktorá je nižšia než náhrada škody, ktorú možno požadovať v prípade preukázaného porušenia práv.
4.
Vnútroštátny súd sa Súdneho dvora v podstate pýta, či sa poľnohospodár môže odvolávať na tento výnimočný režim, keď vypláca spravodlivú odmenu stanovenú v uvedenom článku 14 až po použití predmetnej odrody v podobe výsevu pozberaného materiálu, takže tento akt sa bude považovať za oprávnený, a teda sa naň nebude vzťahovať možnosť iniciovať súdne konanie stanovená v článku 94. V prípade kladnej odpovede na túto otázku má Súdny dvor poskytnúť výklad ustanovení predmetných článkov a určiť tiež, dokedy môže dotknutý poľnohospodár uvedenú odmenu uhradiť.
II – Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
5.
STV je spoločnosť založená v Nemecku, ktorá združuje majiteľov práv k rozličným chráneným odrodám rastlín (
5
) a okrem iného obhajuje práva majiteľa práv k odrode ozimného jačmeňa „Finita“ (ďalej len „odroda Finita“), ktorá je chránená na úrovni Európskej únie na základe základného nariadenia.
6.
Spoločnosť STV v tejto súvislosti na svojej internetovej stránke uverejňuje zoznam všetkých chránených odrôd rastlín, ktoré spravuje na základe zmluvy, ako aj výšku poplatku, ktorý je potrebné uhradiť za výsev týchto odrôd. Spoločnosť STV ďalej každoročne žiada poľnohospodárov, aby jej všeobecnou formou poskytli informácie o prípadnom výseve jednej z uvedených odrôd, a na tento účel im zasiela formuláre vyhlásenia o výseve spolu s príručkou, v ktorej sú uvedené všetky chránené odrody, ktoré spravuje v príslušnom hospodárskom roku, ako aj totožnosť majiteľov práv k týmto odrodám a príslušných držiteľov licencií na ich používanie.
7.
Spoločníci Vogel, ktorí nemajú so spoločnosťou STV nijaký zmluvný vzťah, na tieto žiadosti o poskytnutie informácií neodpovedali. Spoločnosť STV sa však 16. decembra 2011 prostredníctvom jedného spracovateľa (
6
) dozvedela, že počas hospodárskeho roka 2010/2011 si spoločníci Vogel dali najmä upraviť osivo odrody Finita.
8.
Listom z 31. mája 2012 spoločnosť STV vyzvala spoločníkov Vogel, aby overili tieto správy poukazujúce na utajené používanie množiteľského materiálu uvedenej odrody získaného jej pestovaním, a aby jej v tejto súvislosti poskytli informácie, pričom mali odpovedať najneskôr 20. júna 2012. Spoločníci na túto výzvu nereagovali.
9.
Listom z 27. júla 2012 spoločnosť STV požiadala spoločníkov Vogel o zaplatenie sumy 262,50 EUR zodpovedajúcej plnej výške poplatku, ktorý by bolo potrebné uhradiť za používanie osiva odrody Finita, tzv. „poplatku za licenciu C“, ako náhrady škody spôsobenej utajeným výsevom tejto chránenej odrody.
10.
Keďže k úhrade nedošlo, spoločnosť STV podaním z 18. marca 2013 predložila žalobu na Amtsgericht Euskirchen (Kantonálny súd v meste Euskirchen), ktorou sa domáhala najmä úhrady uvedeného odškodnenia. Dňa 13. septembra 2013 uvedený súd odmietol svoju právomoc a postúpil vec Landgericht Mannheim (Regionálny súd v Mannheime).
11.
Spoločnosť STV na podporu svojej žaloby uvádza, že spoločníci Vogel sú povinní vyplatiť jej primerané odškodnenie v zmysle článku 94 ods. 1 základného nariadenia v sume rovnajúcej sa plnej výške poplatku za licenciu C, lebo uskutočnili výsev, ktorý predstavuje porušenie zákona vzhľadom na to, že nebol „oprávnený“ v zmysle tohto ustanovenia. Tvrdí, že spoločníci Vogel sa nemôžu odvolávať na výnimku upravenú v článku 14 ods. 1 tohto nariadenia, lebo si nesplnili povinnosť uhradiť v prospech majiteľa práv k dotknutej chránenej odrode spravodlivú odmenu stanovenú v článku 14 ods. 3 štvrtej zarážke. Tvrdí, že každý poľnohospodár si musí túto povinnosť úhrady splniť v zásade pred výsevom, v každom prípade však pred koncom hospodárskeho roka, počas ktorého sa výsev uskutoční, a to z vlastnej iniciatívy bez ohľadu na to, či ho majiteľ práv včas požiada alebo nepožiada o informácie.
12.
Spoločníci Vogel s týmito tvrdeniami nesúhlasia. Domnievajú sa, že sú povinní zaplatiť nanajvýš sumu zníženú z dôvodu „oprávneného“ výsevu na základe výnimky upravenej v článku 14 ods. 1 základného nariadenia. Ďalej tvrdia, že aby bolo možné považovať podmienky nároku na odškodnenie stanoveného v článku 94 tohto nariadenia za splnené, muselo by dôjsť k porušeniu povinnosti informovať majiteľa práv k odrodám rastlín upravenej v práve Únie, čo podľa ich názoru nebolo v prejednávanej veci preukázané. (
7
)
13.
Za týchto okolností Landgericht Mannheim rozhodnutím z 9. mája 2014 doručeným Súdnemu dvoru 19. mája 2014 rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je poľnohospodár, ktorý používal množiteľský materiál chránenej odrody získaný pestovaním bez toho, aby na tento účel uzatvoril zmluvu s majiteľom práv k odrodám rastlín, povinný zaplatiť primerané odškodnenie podľa článku 94 ods. 1 [základného] nariadenia a v prípade úmyselného konania alebo nedbanlivosti povinný nahradiť ďalšiu škodu spôsobenú porušením práv k odrodám rastlín podľa článku 94 ods. 2 tohto nariadenia už vtedy, keď v čase skutočného využívania pozberaného materiálu určeného na rozmnožovanie na parcele ešte nesplnil povinnosť zaplatiť spravodlivú odmenu (poplatok za výsev), ktorá mu prináleží podľa článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky tohto nariadenia v spojení s článkom 5 a nasl. [vykonávacieho] nariadenia?
2.
Ak na prvú otázku treba odpovedať v tom zmysle, že poľnohospodár si môže splniť povinnosť zaplatiť spravodlivú odmenu za výsev ešte aj po skutočnom využívaní pozberaného materiálu určeného na rozmnožovanie na parcele, majú sa uvedené ustanovenia vykladať v tom zmysle, že stanovujú lehotu, počas ktorej poľnohospodár, ktorý použil množiteľský materiál chránenej odrody získaný pestovaním, musí splniť povinnosť zaplatiť spravodlivú odmenu, aby sa výsev mohol v zmysle článku 94 ods. 1 v spojení s článkom 14 [základného] nariadenia považovať za ‚oprávnený‘?“
14.
Písomné pripomienky Súdnemu dvoru predložila spoločnosť STV, spoločníci Vogel, španielska a holandská vláda, ako aj Európska komisia. Pojednávanie s ústnymi prednesmi sa neuskutočnilo.
III – Analýza
A – O hlavných rysoch problematiky predloženej Súdnemu dvoru
15.
Na úvod treba v prvom rade pripomenúť niektoré údaje týkajúce sa právneho režimu, ktorý je predmetom prejednávanej veci, pričom tieto údaje sú buď jednoznačné vzhľadom na príslušné právne predpisy a súvisiacu judikatúru, alebo sú pri súčasnom stave práva Únie neisté. Následne bude na základe týchto informácií potrebné spresniť obsah otázok položených Súdnemu dvoru.
16.
Podľa článku 11 ods. 1 základného nariadenia má nárok na práva Spoločenstva k odrodám rastlín osoba označená ako „šľachtiteľ“, „ktorá odrodu vyšľachtila alebo objavila a vyvinula, alebo jej právny nástupca“. Článok 13 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že účinkom uvedenej ochrany je výhradné právo majiteľa alebo majiteľov práv vykonávať určité činnosti, ktorých zoznam je uvedený v odseku 2 tohto článku.
17.
Uvedený odsek 2 tak v zásade podmieňuje súhlasom majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín (ďalej len „majiteľ práv“) vykonávanie činností, ktoré sú v ňom uvedené, zo strany tretej osoby, pričom medzi tieto činnosti patrí „reprodukcia (množenie)“ a „udržiavanie stavu s cieľom rozmnožovania (pestovania) [úprava na účely rozmnožovania – neoficiálny preklad]“ pozberaného materiálu chránenej rastlinnej odrody. Sankciou za nesplnenie tejto požiadavky je možnosť majiteľa práv podať občianskoprávnu žalobu podľa článku 94 tohto nariadenia, pokiaľ sa preukáže, že používaním takej odrody došlo k porušeniu práv.
18.
„Vo verejnom záujme“ (
8
) a konkrétne „s cieľom ochrany poľnohospodárskej výroby“ (
9
) však článok 14 základného nariadenia stanovuje „výnimku“ z tejto zásady, ktorá sa zvyčajne označuje ako „výsada poľnohospodárov“. (
10
) Pokiaľ sú splnené všetky podmienky stanovené v tomto článku, poľnohospodári môžu bez potreby získania súhlasu majiteľa práv samostatne využívať pozberaný materiál, ktorý získali pestovaním jednej z uvedených chránených odrôd, (
11
) na účely rozmnožovania na parcele na vlastnej farme, pričom tento postup sa označuje aj ako použitie „poľnohospodárskeho osiva“. (
12
) Spôsob uplatňovania podmienok, od ktorých závisia účinky tohto výnimočného režimu, je upravený vo vykonávacom nariadení, ktoré tento režim označuje ako „farmárske výnimky“. (
13
)
19.
Článok 14 ods. 3 štvrtá zarážka najmä stanovuje, že ako protihodnotu za také používanie (
14
) musí poľnohospodár, ktorý chce uvedenú výsadu využiť, vyplatiť majiteľovi práv „spravodlivú odmenu“. (
15
) Článok 6 ods. 1 vykonávacieho nariadenia určuje, za akých okolností vzniká a stáva sa vymáhateľnou „individuálna povinnosť“ vyplatiť uvedenú odmenu, nie je v ňom však výslovne stanovená lehota alebo presný okamih na uskutočnenie požadovanej úhrady. Dohovor medzinárodnej únie na ochranu nových odrôd rastlín (
16
) (ďalej len „dohovor UPOV“), s ktorým boli ustanovenia základného nariadenia zosúladené, (
17
) upravuje podobnú výnimku, no neuvádza sa v ňom viac podrobností, pokiaľ ide o určenie takej lehoty. (
18
) Ako podrobne ukážem nižšie, práve táto časová neistota bola dôvodom na podanie tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
20.
Pokiaľ si poľnohospodár včas nesplní individuálnu povinnosť vyplatiť odmenu, bude sa vychádzať z toho, že sa dopustil neoprávneného použitia chránenej rastlinnej odrody. (
19
) To isté platí pre poľnohospodára, ktorý nevyplatí spravodlivú odmenu v dôsledku toho, že neohlási časť množstva pozberaného materiálu, ktorý použil na výsev. (
20
) V takom prípade dotknutá osoba stráca výsadu poľnohospodárov a nevzťahuje sa na ňu výnimočný režim upravený v článku 14 základného nariadenia, ale základné pravidlo stanovené v článku 13 ods. 2, na čo sa spoločnosť STV odvoláva v spore vo veci samej. (
21
)
21.
Majiteľ práv k predmetnej rastlinnej odrode môže v takom prípade podať žalobu voči poľnohospodárovi, ktorý ju použil bez jeho povolenia, (
22
) na základe článku 94 základného nariadenia. (
23
) Článok 17 vykonávacieho nariadenia potvrdzuje, že dotknutá osoba môže iniciovať konanie pre „porušenie práv“ voči každému, kto nedodrží všetky podmienky uplatnenia výnimky uvedené v článku 14 základného nariadenia. Podľa článku 94 ods. 1 posledného uvedeného nariadenia môže majiteľ práv dosiahnuť buď zákaz porušovania práv, alebo vyplatenie primeraného odškodnenia, alebo obe možnosti súčasne. Článok 94 ods. 2 ďalej stanovuje, že pokiaľ sa poľnohospodár, voči ktorému bola podaná žaloba, dopustil vytýkaného skutku úmyselne alebo len z nedbanlivosti, musí okrem toho nahradiť aj škodu, ktorú tým spôsobil majiteľovi práv. (
24
)
22.
Aby sa predišlo riziku zámeny v tomto smere, treba zdôrazniť, že spravodlivá odmena v zmysle uvedeného článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky, ktorú musí každá osoba využívajúca výsadu poľnohospodárov vyplatiť priamo majiteľovi práv ako legitímnu kompenzáciu, je odlišná od primeraného odškodnenia v zmysle článku 94 ods. 1, ktorého uhradenie môže byť uložené poľnohospodárovi v súdnom konaní, pokiaľ majiteľ práv, ktorý podal žalobu, preukáže vytýkané porušenie práv. (
25
) Tieto rozdiely sú zhmotnené na úrovni kritérií upravujúcich určenie odmeny a odškodnenia. V prvom prípade je odmena viac obmedzená, lebo „bude zreteľne nižšia než čiastka účtovaná za licencovanú produkciu množiteľského materiálu tej istej odrody v tej istej oblasti“, (
26
) zatiaľ čo v druhom prípade „je potrebné považovať za základ výpočtu sumu, ktorá sa rovná poplatku dlžného za produkciu v licencii C“. (
27
) Spoločníci Vogel tvrdia, že na ich situáciu sa môže vzťahovať prvý prípad, ktorý je pre nich výhodnejší z finančného hľadiska, ale v nijakom prípade nie druhý prípad.
23.
V takto vymedzenom rámci má Súdny dvor v podstate určiť, odkedy a dokedy musí poľnohospodár, ktorý použil množiteľský materiál chránenej rastlinnej odrody získaný pestovaním, pričom na tento účel neuzatvoril zmluvu s majiteľom práv k tejto odrode, vyplatiť majiteľovi práv spravodlivú odmenu, ktorá mu prináleží v zmysle článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia, aby tento poľnohospodár mohol využiť výnimku z povinnosti získať povolenie uvedeného majiteľa práv upravenú v tomto článku, a tým sa vyhnúť súdnemu konaniu stanovenému v článku 94 tohto nariadenia.
24.
Keďže samotné tieto ustanovenia neobsahujú jasnú odpoveď na uvedené dve otázky, je potrebné preskúmať obsah článkov 14 a 94 základného nariadenia nielen v spojení s článkom 5 a nasl. vykonávacieho nariadenia, ale aj z hľadiska pravidiel výkladu, ktoré Súdny dvor opakovanie pripomína a dodržiava. Treba teda zobrať do úvahy zvyčajné kritériá, akým je pôvod týchto ustanovení, (
28
) ich všeobecná systematika, ich vlastný účel, ich formulácia v rozličných jazykových zneniach uvedených nariadení (
29
) a všeobecnejší systém, do ktorého tieto ustanovenia patria, najmä pokiaľ sa o niektorých veciach nezmieňujú alebo sú v nich dokonca medzery.
25.
Domnievam sa síce, že in fine bude možné poskytnúť na obe položené otázky jednu spoločnú odpoveď, lebo cieľom oboch otázok je určenie lehoty, v ktorej si poľnohospodár musí splniť povinnosť zaplatiť spravodlivú odmenu za okolností uvedených v článku 14 základného nariadenia, no podľa môjho názoru sa treba týmito otázkami zaoberať osobitne, keďže sa týkajú úplne opačných koncov tejto lehoty a pri každej z nich bude výklad vychádzať z odlišných relevantných prvkov. Toto osobitné posúdenie v skutočnosti považujem za o to dôležitejšie, že použité metódy výkladu a právne základy potrebné na poskytnutie odpovede na uvedené dve otázky budú odlišné v tom zmysle, že vymedzenie začiatku plynutia lehoty bude vychádzať najmä z príznačného ustanovenia vykonávacieho nariadenia, zatiaľ čo určenie konca lehoty sa bude zakladať skôr na hlavných zásadách, podľa ktorých bolo vypracované základné nariadenie.
B – O začiatku plynutia lehoty na vyplatenie spravodlivej odmeny podľa článku 14 základného nariadenia zo strany poľnohospodára
26.
Prvou otázkou vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor o vymedzenie okamihu, od ktorého má poľnohospodár, ktorý chce využiť výnimočný režim upravený v článku 14 základného nariadenia, povinnosť uhradiť v prospech majiteľa práv k chránenej rastlinnej odrode, ktorú chce z tohto dôvodu použiť, spravodlivú odmenu upravenú v odseku 3 štvrtej zarážke uvedeného článku, lebo v opačnom prípade mu hrozí súdne konanie pre porušenie práv stanovené v článku 94 tohto nariadenia. Konkrétne sa pýta, či táto výnimka môže mať výhodné účinky, len pokiaľ k požadovanej platbe dôjde pred výsevom pozberaného materiálu tejto odrody alebo aj pokiaľ sa uskutoční po výseve.
27.
Spoločnosť STV tvrdí, že dotknutý poľnohospodár musí mať nevyhnutne splnené všetky podmienky uplatnenia tohto výnimočného režimu pri skutočnom použití pozberaného materiálu chránenej odrody, t. j. v deň, keď skutočne dôjde k výsevu uvedeného materiálu na účely množenia na parcele. Tento poľnohospodár si má najmä splniť povinnosť vyplatiť spravodlivú odmenu z vlastnej iniciatívy (
30
) ešte pred výsevom chránenej rastlinnej odrody, t. j. v okamihu, keď sa rozhodne využiť výsadu poľnohospodárov upravenú v uvedenom článku 14. Vnútroštátny súd má vážne pochybnosti v súvislosti s týmto stanoviskom. Všetci ostatní účastníci konania, ktorí Súdnemu dvoru predložili pripomienky, presadzujú opačné stanovisko než žalobkyňa v spore vo veci samej.
28.
Rovnako ako vnútroštátny súd a uvedení účastníci konania sa domnievam, že hoci ustanovenie článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia nie je v tomto smere explicitné, podstatné prvky odpovede sa nachádzajú v ustanoveniach vykonávacieho nariadenia, ktorých cieľom je konkrétne vymedzenie podmienok uplatňovania výnimky upravenej v uvedenom článku 14.
29.
Domnievam sa totiž, že znenie článku 6 ods. 1 vykonávacieho nariadenia bráni tomu, aby bol poľnohospodár nútený uvedenú odmenu vyplatiť vopred, t. j. ešte pred dotknutým výsevom.
30.
Z prvého pododseku uvedeného odseku 1 vyplýva, že povinnosť poľnohospodára vyplatiť spravodlivú odmenu v zmysle článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia „platí od doby aktuálneho využívania zberaných produktov určených na rozmnožovanie na parcele“ na jeho vlastnej farme (
31
) a len od tohto konkrétneho okamihu. (
32
)
31.
Spoločnosť STV tvrdí, že z tohto prvého pododseku by mohlo vyplývať, že povinnosť uhradiť uvedenú odmenu vzniká v okamihu, keď sa poľnohospodár rozhodne uskutočniť opätovný výsev množiteľského materiálu chránenej rastlinnej odrody, ktorý sám vyprodukoval, bez získania povolenia dotknutého majiteľa práv, a platba je od tohto okamihu okamžite splatná.
32.
Podľa môjho názoru je však pokračovanie uvedeného článku 6 ods. 1 v rozpore s týmto stanoviskom. Podľa článku 6 ods. 1 druhého pododseku prvej vety vykonávacieho nariadenia „majiteľ môže určiť dátum a spôsob platby“ spravodlivej odmeny, najmä pokiaľ uzatvoril s poľnohospodárom zmluvu, k čomu v spore vo veci samej nedošlo. Druhá veta tohto pododseku v každom prípade spresňuje, že „avšak, majiteľ nemôže určiť dátum splatnosti, ktorý je skorší ako dátum, kedy vzniká povinnosť“. (
33
) Z tohto ustanovenia v spojení s vyššie citovaným prvým pododsekom vyplýva, že majiteľ práv nemôže požadovať platbu vopred, t. j. pred konkrétnym použitím pozberaného materiálu na výsev na účely množenia.
33.
Okrem toho sa domnievam, že posledný uvedený výklad článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia je na jednej strane v súlade s účelom tohto výnimočného režimu, ktorý bol podľa formulácie uvedenej v judikatúre Súdneho dvora zavedený „vo verejnom záujme ochrany poľnohospodárskej výroby“, (
34
) a na druhej strane s potrebou dbať v tomto rámci na zachovanie primeranej rovnováhy medzi legitímnymi záujmami poľnohospodára a majiteľa práv (
35
) v súlade s druhým odôvodnením a článkom 2 vykonávacieho nariadenia. (
36
)
34.
Podľa môjho názoru by bolo prehnané stanoviť, že aby mohol poľnohospodár využiť predmetnú výnimku, musí mať povinnosť vyplatiť odmenu splnenú už pred výsevom pozberaného materiálu chránenej rastlinnej odrody, hoci práva majiteľa práv ešte neboli konkrétne dotknuté, a teda nie je potrebné poskytnúť mu z tohto dôvodu finančnú protihodnotu. Taká požiadavka by mohla poľnohospodára odradiť od využívania výsady poľnohospodárov, čo by mohlo obmedziť poľnohospodársku výrobu, na ktorú sa uvedený režim vzťahuje. (
37
)
35.
V dôsledku toho navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú prejudiciálnu otázku záporne, teda v tom zmysle, že poľnohospodár má povinnosť vyplatiť majiteľovi práv spravodlivú odmenu, ktorá mu prináleží podľa článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia až od okamihu, keď skutočne použije pozberaný materiál na účely rozmnožovania na parcele, v dôsledku čoho voči tomuto poľnohospodárovi nemožno iniciovať súdne konanie na základe článku 94 uvedeného nariadenia, pokiaľ si ešte nesplnil povinnosť vyplatiť odmenu ku dňu, keď predmetný materiál skutočne použije.
C – O uplynutí lehoty na vyplatenie spravodlivej odmeny podľa článku 14 základného nariadenia zo strany poľnohospodára
36.
Vnútroštátny súd predkladá druhú prejudiciálnu otázku subsidiárne pre prípad, že by Súdny dvor, ako navrhujem, rozhodol, že aby poľnohospodár mohol využiť výnimočný režim upravený v článku 14 základného nariadenia, nemusí vyplatiť spravodlivú odmenu v prospech majiteľa práv k chránenej rastlinnej odrode, ktorú chce použiť, pred uskutočnením činností uvedených v tomto článku. V podstate sa Súdneho dvora pýta, či výsada poľnohospodárov podlieha dodržaniu obmedzenej lehoty na vyplatenie odmeny vymedzenej príslušnými ustanoveniami práva Únie, pokiaľ nedošlo k uzatvoreniu zmluvy s uvedeným majiteľom práv, a ak áno, aké sú kritériá na jej určenie. Vnútroštátny súd sa domnieva, že taká lehota nemá jasný právny základ v ustanoveniach uplatniteľných v prejednávanej veci ani v judikatúre Súdneho dvora.
37.
Spoločníci Vogel a španielska vláda v tomto smere tvrdia, že v práve Únie nie je určená nijaká lehota, počas ktorej by poľnohospodár mal za takých okolností vyplatiť spravodlivú odmenu majiteľovi práv. Naopak, holandská vláda sa domnieva, že pokiaľ majiteľ práv nepredloží poľnohospodárovi žiadosť o vyplatenie uvedenej odmeny, dotknutá osoba je povinná uhradiť túto odmenu „v primeranej lehote“, ak chce využiť výnimočný režim. Spoločnosť STV a Komisia zas navrhujú odpoveď v tom zmysle, že úhrada sa musí povinne uskutočniť najneskôr pred koncom hospodárskeho roka, počas ktorého tento poľnohospodár vysial pozberaný materiál, pokiaľ sa majiteľ práv s poľnohospodárom výslovne nedohodne inak. Súhlasím s posledným uvedeným názorom.
38.
Ako uvádzajú najmä spoločníci Vogel a španielska vláda, je síce pravda, že článok 14 základného nariadenia ani článok 6 vykonávacieho nariadenia výslovne nestanovuje koniec lehoty na splnenie povinnosti vyplatiť uvedenú spravodlivú odmenu, pričom posledný uvedený článok upravuje len vznik tejto povinnosti, a nie jej zánik.
39.
Napriek tomu sa domnievam, že by bolo v rozpore so systematikou a potrebným účinkom príslušných ustanovení v tejto oblasti, keby sa pripustilo, že lehota na splnenie tejto povinnosti plynie bez časového obmedzenia. Najmä možnosť podať žalobu na súd upravená v článku 94 základného nariadenia by bola bezpredmetná, keby osoba, ktorá chce využiť výsadu poľnohospodárov, mala na vyplatenie spravodlivej odmeny majiteľovi práv podľa článku 14 uvedeného nariadenia neobmedzenú lehotu. Len pokiaľ sa vymedzí lehota, ktorú musí dotknutý poľnohospodár dodržať, môžu prebiehať súdne konania voči prípadným osobám porušujúcim práva, a teda môže byť zaručené dodržiavanie tejto povinnosti.
40.
V tomto smere chcem poukázať na to, že základným nariadením bol zavedený ochranný režim, ktorý treba jednotne uplatňovať na celom území Únie, najmä pokiaľ ide o podmienky, pri splnení ktorých môže poľnohospodár použiť pozberaný materiál na účely rozmnožovania, (
38
) k čomu by nedošlo, pokiaľ by sa tento právny nástroj vykladal v tom zmysle, že výslovne nestanovuje dodržanie spoločnej lehoty na vyplatenie odmeny. Okrem toho chcem zdôrazniť, že nejde o lehotu procesnej povahy, pričom v súvislosti s touto kategóriou lehôt majú členské štáty normatívnu autonómiu, pokiaľ daná oblasť nie je upravená v práve Únie, (
39
) ale o lehotu vecnej povahy v tom zmysle, že umožňuje nestratiť také podstatné právo, akým je výsada poľnohospodárov.
41.
Okrem toho pripomínam, že treba zabezpečiť primeranú rovnováhu medzi legitímnymi záujmami poľnohospodára a majiteľa dotknutých práv v súlade s cieľom uvedeným v článku 2 vykonávacieho nariadenia. Pokiaľ by však nebola presne určená lehota, poľnohospodár konajúci v zlej viere by mohol bez veľkých rizík donekonečna vyčkávať v nádeji vyhnúť sa platbe, (
40
) hoci je potrebné podnecovať poľnohospodárov, aby dodržiavali svoje povinnosti voči majiteľom práv Spoločenstva k odrodám rastlín. (
41
) Ako tvrdí spoločnosť STV, pokiaľ by poľnohospodár mohol dať do poriadku svoju situáciu aj po tom, čo majiteľ práv zistí utajené používanie, záujmy majiteľa práv by neboli dostatočne chránené. (
42
) Keby bolo možné také usporiadanie situácie, bolo by to navyše v rozpore s úmyslom normotvorcu Spoločenstva, ktorý v článku 94 základného nariadenia stanovil možnosť súdneho konania v prípade, že sa preukáže nesplnenie povinnosti vyplatiť spravodlivú odmenu v zmysle článku 14 uvedeného nariadenia. Treba teda pripustiť, že je logické, aby bola poľnohospodárovi, ktorý sa odvoláva na výnimku upravenú v poslednom uvedenom článku, určená lehota na zaplatenie.
42.
Aby sa posilnila právna istota, všeobecná zásada práva Únie, ktorej dodržiavanie je ešte dôležitejšie v oblasti finančných povinností, (
43
) domnievam sa, že nie je žiaduce vyhovieť hlavnému návrhu holandskej vlády, podľa ktorého treba pripustiť, že kritérium „primeranej lehoty“ postačuje na vytvorenie rámca pre vyplatenie uvedenej odmeny. Podľa môjho názoru je lepšie určiť lehotu, ktorej uplynutie je jasnejšie stanovené, a teda je predvídateľná.
43.
Rovnako ako spoločnosť STV a Komisia sa domnievam, že dátum ukončenia hospodárskeho roka, počas ktorého dotknutý poľnohospodár skutočne použije množiteľský materiál chránenej odrody, je najprimeranejším koncom lehoty. V článku 7 ods. 2 vykonávacieho nariadenia je totiž uvedené, že spravodlivú odmenu upravenú v článku 14 ods. 3 základného nariadenia je potrebné vyplatiť „v obchodnom roku začínajúcom 1. júla a končiacom 30. júna nasledujúceho kalendárneho roka“. Súhlasím so stanoviskom Komisie, podľa ktorého sa toto ustanovenie síce týka oblasti odlišnej od výsady poľnohospodárov, (
44
) no napriek tomu odhaľuje skutočnosť, že normotvorca Spoločenstva považoval hospodársky rok za relevantnú lehotu, počas ktorej má byť vyplatená spravodlivá odmena podľa článku 14 základného nariadenia.
44.
Holandská vláda napokon súhlasí s týmto prístupom, keďže uvádza, že ňou navrhnutá „primeraná lehota“ by mala v každom prípade uplynúť pred dátumom začiatku obdobia výsevu, ktoré nasleduje po hospodárskom roku, počas ktorého bol zasiaty pozberaný materiál, pričom ako dôvod, ktorý je podľa môjho názoru dôvodný, uvádza, že je logické požadovať, aby si poľnohospodár splnil svoju finančnú povinnosť najneskôr k tomuto dátumu, lebo vtedy v zásade bude mať k dispozícii výnosy, ktoré mu priniesol pozberaný materiál.
45.
Nakoniec, čo sa týka spôsobu vyplatenia spravodlivej odmeny upravenej v článku 14 ods. 3 štvrtej zarážke základného nariadenia, konkrétne toho, či ju má poľnohospodár zaplatiť z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť majiteľa práv, táto otázka síce nie je výslovnou súčasťou prejudiciálnych otázok, ale je v pozadí odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Spoločnosť STV v tomto smere na rozdiel od spoločníkov Vogel a španielskej vlády (
45
) tvrdí, že povinnosť uhradiť uvedenú odmenu nie je podmienená zaslaním žiadosti o zaplatenie alebo dokonca predchádzajúcim vystavením faktúry zo strany majiteľa práv, lebo dotknutí poľnohospodári dokážu sami určiť výšku tejto odmeny, ktorú majú vyplatiť príslušnému majiteľovi práv. (
46
)
46.
Zdá sa, že znenie uvedenej štvrtej zarážky podporuje stanovisko presadzované spoločnosťou STV, lebo sa v nej imperatívnou formou uvádza, že „poľnohospodári sú povinní majiteľovi platiť spravodlivú odmenu“, zatiaľ čo šiesta zarážka toho istého odseku 3 stanovuje, že „na požiadanie majiteľov im poľnohospodári… poskytnú príslušné informácie“. (
47
) Navyše ak by postačovalo, aby poľnohospodár konajúci v zlej viere neohlásil činnosti uvedené v článku 14 základného nariadenia, ktoré uskutočnil, mohol by sa príliš ľahko vyhnúť povinnosti vyplatiť odmenu, až kým uňho nebude uskutočnená hypotetická kontrola, pričom tej sa treba ešte menej obávať v súvislosti s poľnohospodárskymi plodinami, akými sú zemiaky, ktoré nie sú predmetom spracovania.
47.
Ako totiž väčšinou platí v prípade využívania práv duševného vlastníctva, ich používatelia si musia sami zistiť informácie o majiteľoch týchto práv a o podmienkach ich využívania najmä z finančného hľadiska. Vyplýva to z ustanovení článku 94 ods. 1 základného nariadenia, ktorý stanovuje povinnosť vyplatiť primerané odškodnenie na účely kompenzácie aj v prípade neúmyselného porušenia práv, pričom súdne konanie voči dotknutému poľnohospodárovi sa v takom prípade začne objektívne. (
48
)
48.
Aby sa však zachovala primeraná rovnováha medzi legitímnymi záujmami poľnohospodára a majiteľa práv podľa článku 2 vykonávacieho nariadenia, domnievam sa, že poľnohospodár by mal v zásade vyplatiť spravodlivú odmenu z vlastnej iniciatívy v lehote, ktorú určí Súdny dvor, ale v prípade pochybností, pokiaľ ide o dlžnú sumu, lebo samostatné vykonanie výpočtu sa niekedy môže ukázať ako zložité, (
49
) by sa mal obrátiť na majiteľa práv, aby s jeho pomocou určil čiastku, ktorú má uhradiť. (
50
) Súdny dvor síce rozhodol, že povinnosť informovať majiteľa práv, ktorá je upravená v článku 14 ods. 3 šiestej zarážke základného nariadenia nemožno považovať za všeobecnú povinnosť všetkých poľnohospodárov, (
51
) no z tejto judikatúry nijako nevyplýva, že poľnohospodár, ktorý sa vedome rozhodne využiť výnimku upravenú v článku 14 základného nariadenia, nie je povinný o tom z vlastnej iniciatívy informovať dotknutého majiteľa práv. (
52
)
49.
V dôsledku toho sa domnievam, že Súdny dvor by mal na obe položené otázky poskytnúť spoločnú odpoveď a konštatovať, že články 14 a 94 základného nariadenia sa majú vykladať v tom zmysle, že pokiaľ sa dotknuté strany nedohodnú inak, poľnohospodár, ktorý sa odvoláva na výnimku upravenú v uvedenom článku 14, má povinnosť vyplatiť majiteľovi práv k chránenej rastlinnej odrode spravodlivú odmenu, až keď túto odrodu skutočne použije, a najneskôr ku koncu hospodárskeho roka, počas ktorého túto činnosť uskutoční, t. j. najneskôr k 30. júnu nasledujúcemu po dni opätovného výsevu.
50.
Na podporu výkladu ustanovení uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý takto navrhujem, chcem poukázať na to, že tento prístup zodpovedá zvyčajnému pravidlu v oblasti práv duševného vlastníctva, podľa ktorého pokiaľ nie je poplatok vopred uhradený, čo je v prejednávanej veci podľa môjho názoru vylúčené, povinnosť zaplatiť poplatok väčšinou v podobe licenčných poplatkov je spojená so skutočným využitím predmetného práva. Vnútroštátny súd ďalej zdôrazňuje, že tento prístup je tiež v súlade so zvyčajným postupom v oblasti práv k odrodám rastlín najmä zo strany spoločnosti STV.
IV – Návrh
51.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky položené zo strany Landgericht Mannheim (Nemecko) odpovedal takto:
Články 14 a 94 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín v spojení s článkom 5 a nasl. nariadenia Komisie (ES) č. 1768/95 z 24. júla 1995, ktoré ustanovuje pravidlá poľnohospodárskych výnimiek pre potreby článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94, sa majú vykladať v tom zmysle, že poľnohospodár môže použiť pozberaný materiál, ktorý získal výsevom množiteľského materiálu chránenej odrody na vlastnej farme, bez súhlasu majiteľa práv k predmetnej odrode, pokiaľ majiteľovi vyplatí spravodlivú odmenu v zmysle uvedeného článku 14 v lehote, ktorá začína plynúť dňom, keď poľnohospodár skutočne vyseje pozberaný materiál, a uplynie na konci hospodárskeho roka, počas ktorého k tomuto použitiu dôjde.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 227, s. 1; Mim. vyd. 03/016, s. 390.
(
3
)	Ú. v. ES L 173, s. 14; Mim. vyd. 03/018, s. 63.
(
4
)	Neskoršie zmeny a doplnenia predmetných nariadení, ku ktorým došlo po ich prijatí, nemajú na prejednávanú vec priamy vplyv.
(
5
)	Pokiaľ ide o predmet činnosti spoločnosti STV a právoplatnosť takej organizácie majiteľov práv, pozri rozsudok Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, body 17, 51 a 58).
(
6
)	Pokiaľ ide o povinnosť spracovateľov poskytovať informácie majiteľom práv Spoločenstva k odrodám rastlín v zmysle článku 14 základného nariadenia, pozri rozsudky Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, body 54 a 66) a Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, bod 42).
(
7
)	Spoločníci Vogel tvrdia, že neboli povinní odpovedať na žiadosť o poskytnutie informácií z 31. mája 2012, keďže táto žiadosť sa v rozpore s ustanovením článku 8 ods. 3 vykonávacieho nariadenia netýkala prebiehajúceho hospodárskeho roka. Uvedený článok upravuje informácie, ktoré musí podľa článku 14 ods. 3 šiestej zarážky základného nariadenia poľnohospodár poskytnúť majiteľovi práv k odrodám rastlín na žiadosť tohto majiteľa. V tomto smere pozri rozsudky Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, najmä body 59 až 72) a Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, body 59 až 62).
(
8
)	Podľa sedemnásteho odôvodnenia základného nariadenia „vykonávanie práv spoločenstva k odrodám rastlín musí podliehať obmedzeniam ustanoveným v ustanoveniach prijatých vo verejnom záujme“.
(
9
)	Pozri osemnáste odôvodnenie a článok 14 ods. 1 základného nariadenia.
(
10
)	Pozri najmä rozsudok Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, body 7 a 47).
(
11
)	Výnimka sa vzťahuje len na druhy poľnohospodárskych rastlín taxatívne vymedzené v článku 14 ods. 2, medzi ktoré patrí „Hordeum vulgare – Jačmeň“, obilnina, ktorej utajené používanie je predmetom sporu vo veci samej.
(
12
)	Poľnohospodár, ktorý riadne získal osivo chránenej rastlinnej odrody, má súhlas majiteľa práv s prvou reprodukciou alebo rozmnožením tejto odrody. Použitie následne pozberaného materiálu je však aktom, na ktorý majiteľ práv vo všeobecnosti neudelil súhlas, a teda môže predstavovať porušenie práv. V zmysle výnimky upravenej v uvedenom článku 14 však poľnohospodár môže po druhý raz použiť všetok pozberaný materiál alebo jeho časť na ďalšie pestovanie odrody, t. j. na jej opätovný výsev, na vlastnej farme (pozri najmä BOUCHE, N.: Protection communautaire des obtentions végétales. In: JurisClasseur Droit international. Zošit 572 – 200, 2014, bod 150 a nasl.).
(
13
)	Pozri prvé a druhé odôvodnenie vykonávacieho nariadenia.
(
14
)	Cieľ „legitímnej kompenzácie“ z tohto dôvodu je uvedený v článku 5 ods. 3 vykonávacieho nariadenia, ktorý sa týka „výšky odmeňovania“ upraveného v uvedenom článku 14.
(
15
)	Tretia zarážka odseku 3 však stanovuje, že „malí poľnohospodári“ vymedzení v tomto ustanovení nemusia majiteľovi práv platiť uvedenú odmenu.
(
16
)	Dohovor podpísaný v Paríži 2. decembra 1961, ktorý bol niekoľkokrát revidovaný, naposledy 19. marca 1991, a ktorého znenie je k dispozícii na tejto internetovej adrese: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. Európska únie sa stala členom UPOV 29. júla 2005.
(
17
)	Pozri dvadsiate deviate odôvodnenie základného nariadenia.
(
18
)	Článok 15 ods. 2 dohovoru UPOV takto upravuje „fakultatívnu výnimku“: „Bez ohľadu na ustanovenia článku 14 [nazvaného ‚Rozsah práva šľachtiteľa‘] môže každá zmluvná strana v rámci primeraných obmedzení a za predpokladu ochrany oprávnených záujmov šľachtiteľa obmedziť právo šľachtiteľa vo vzťahu akejkoľvek odrode, aby umožnila poľnohospodárom používať na účely reprodukcie alebo množenia v rámci ich vlastných poľnohospodárskych podnikov pozberaný materiál, ktorý získali pestovaním chránenej odrody na vlastných hospodárstvach…“. Pokiaľ ide o pôvod a osobitosti tohto ustanovenia v porovnaní so zodpovedajúcimi ustanoveniami práva Únie, pozri WÜRTENBERGER, G., a i.: European Community Plant Variety Protection. Oxford University Press, Oxford, 2009, s. 131.
(
19
)	Rozsudok Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 71).
(
20
)	Rozsudok Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, body 13, 23 a 24).
(
21
)	Tamže, body 34 a 35.
(
22
)	Z rozsudku Greenstar‑Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, body 44 a 49) vyplýva, že majiteľ práv alebo osoba vlastniaca licenciu môže podať žalobu pre porušenie práv aj voči tretej osobe, ktorá získala pozberaný materiál chránenej odrody prostredníctvom inej osoby vlastniacej licenciu, ktorá porušila podmienky alebo obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve uzatvorenej s majiteľom práv, bez ohľadu na to, či bola tretia osoba oboznámená s ustanoveniami zmluvy.
(
23
)	Pozri rozsudky Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 71), ako aj Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 25), v ktorom Súdny dvor konštatoval, že výsev neohláseného osiva predstavuje „porušenie práv“ v zmysle článku 94 základného nariadenia.
(
24
)	Uvedený odsek 2 stanovuje, že „v prípade nevedomej nedbanlivosti možno nárok na náhradu škôd znížiť tak, aby zodpovedal takejto nevedomej nedbanlivosti, avšak nikdy nie tak, aby náhrada škôd bola nižšia než výhoda, ktorú spôsobením škôd získala osoba, ktorá práva majiteľa porušila“.
(
25
)	Pokiaľ ide o toto rozlíšenie, pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, bod 41 a nasl.), ako aj rozsudok Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 28).
(
26
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pokiaľ ide o tento pojem uvedený v článku 14 ods. 3 štvrtej zarážke, pozri rozsudok Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05 až C‑9/05, EU:C:2006:376) týkajúci sa výkladu článku 5 ods. 2, 4 a 5 vykonávacieho nariadenia zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2605/98 z 3. decembra 1998 (Ú. v. ES L 328, s. 6; Mim. vyd. 03/024, s. 162), v ktorom sú vymedzené kritériá umožňujúce určiť presnú výšku odmeny, ktorá sa má z tohto dôvodu vyplatiť majiteľovi práv, pokiaľ zmluva nebola uzatvorená alebo sa nemôže právoplatne plniť medzi dotknutými osobami.
(
27
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Rozsudok Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 43).
(
28
)	V tomto smere treba poukázať na to, že výnimka upravená v článku 14 základného nariadenia je výsledkom kompromisu, keďže pri prijímaní tohto ustanovenia sa uskutočnili dlhé diskusie v dôsledku toho, že šľachtitelia a poľnohospodárski výrobcovia obhajovali rozdielne koncepcie, ako aj v dôsledku toho, že medzi členskými štátmi nepanovala jednomyseľnosť, podľa KIEWIET, B.: Régime de protection communautaire des obtentions végétales. In: Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France. 1997, zv. 83, č. 2, s. 5 a nasl., bod 2.3.
(
29
)	Súdny dvor tak opravil niektoré nepresnosti francúzskeho znenia základného nariadenia a vykonávacieho nariadenia s prihliadnutím na ďalšie jazykové verzie týchto právnych nástrojov v rozsudkoch Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 28) a Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, bod 27).
(
30
)	V tomto smere pozri bod 45 a nasl. týchto návrhov.
(
31
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
32
)	Myšlienka okamihu, v ktorom zároveň vzniká povinnosť vyplatiť odmenu, vyplýva jasnejšie z iných jazykových znení než z francúzskeho, napríklad zo španielskej, talianskej, portugalskej a fínskej verzie.
(
33
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
34
)	Pozri najmä rozsudok Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 47).
(
35
)	Pokiaľ ide o predmetné záujmy, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer v spojených veciach Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05 až C‑9/05, EU:C:2006:97, body 22 a 23).
(
36
)	Uvedený článok 2 nazvaný „Chránené záujmy“ v odseku 1 stanovuje, že podmienky umožňujúce využitie výnimky upravenej v článku 14 základného nariadenia „sa uplatnia pre majiteľa… ako aj pre farmára, takým spôsobom, že sa zabezpečia chránené záujmy každého“, z čoho podľa odseku 2 vyplýva potreba „vytvorenia primeranej rovnováhy medzi každým z nich alebo… proporcionálnosti medzi účelom príslušnej podmienky a skutočným účinkom zavedenia“.
(
37
)	Ďalej možno poukázať na to, že vnútroštátny súd uvádza, že určenie okamihu vzniku povinnosti poľnohospodára vyplatiť odmenu po dátume opätovného výsevu a prípadne po predložení žiadosti zo strany majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín zodpovedá bežnému postupu v tejto oblasti.
(
38
)	Pozri tretie a devätnáste odôvodnenie uvedeného nariadenia, pričom posledné uvedené ustanovenie poukazuje na to, že „musí byť zabezpečené, aby sa príslušné podmienky stanovili na úrovni spoločenstva“.
(
39
)	Pozri najmä rozsudok Kone a i. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, bod 24 a nasl.).
(
40
)	V tomto smere Komisia poukazuje na to, že treba zohľadniť skutočnosť, že podľa článku 14 ods. 3 piatej zarážky základného nariadenia sú za kontrolu a dohľad nad používaním chránených odrôd v rámci pestovania povoleného týmto článkom zodpovední výhradne majitelia práv, ktorí sú tak odkázaní na dobrú vieru a spoluprácu dotknutých poľnohospodárov [pozri rozsudok Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 42)].
(
41
)	Pozri tamže a návrhy, ktoré som predniesol vo veci Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, bod 54).
(
42
)	Pozri analogicky rozsudok Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, body 26 až 28), v ktorom Súdny dvor poukázal na to, že by bolo v rozpore s cieľom vykonávacieho nariadenia, ktorým je vyvážená ochrana legitímnych záujmov šľachtiteľa a poľnohospodára, keby sa vychádzalo z toho, že povinnosť spracovateľa poskytnúť informácie nie je nijako časovo obmedzená.
(
43
)	Keďže zásada právnej istoty je súčasťou právneho poriadku Únie, musia ju dodržiavať jej inštitúcie, ako aj členské štáty pri výkone právomocí, ktoré im zverujú právne akty Únie. Na jednej strane si vyžaduje, aby boli právne normy jasné a presné, a na druhej strane, aby ich uplatňovanie bolo pre občanov predvídateľné. Jej dodržiavanie je zvlášť potrebné v prípade právnej úpravy, z ktorej môže vyplynúť finančná záťaž, aby dotknuté osoby presne poznali povinnosti, ktoré im ukladá. Pozri najmä rozsudky Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 58), „Goed Wonen“ (C‑376/02, EU:C:2005:251, bod 32) a Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, body 27 až 29).
(
44
)	Ako je uvedené v piatom odôvodnení vykonávacieho nariadenia, jeho článok 7 nazvaný „Malí farmári“ dopĺňa zoznam kritérií, na základe ktorých možno vymedziť túto kategóriu poľnohospodárov výslovne oslobodenú od povinnosti vyplatiť spravodlivú odmenu a ktoré sú uvedené v článku 14 ods. 3 tretej zarážke základného nariadenia. Článok 7 ods. 2 stanovuje, že pôda ponechaná úhorom „v obchodnom roku… v ktorom nastáva povinnosť platiť odmeny“, je súčasťou plôch, ktoré treba zohľadniť pri určovaní toho, či poľnohospodár patrí do uvedenej kategórie, pokiaľ sú na túto pôdu vyplácané dotácie alebo kompenzačné platby poskytované Úniou alebo dotknutým členským štátom v súvislosti s týmito pozemkami (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
45
)	Španielska vláda sa domnieva, že keďže právo Únie nestanovuje presnú lehotu na vyplatenie uvedenej odmeny, majiteľ práv by mal požiadať o jej úhradu v premlčacej lehote upravenej ustanoveniami vnútroštátneho práva týkajúcimi sa takých konaní, pričom musí formou vystavenia faktúry stanoviť sumu, ktorú je potrebné zaplatiť, a pokiaľ to neurobí, povinnosť uhradiť uvedenú odmenu, ktorá síce vznikla, nemožno považovať za záväznú a vymáhateľnú, takže poľnohospodár sa nemôže dopustiť porušenia práv v zmysle článku 94 základného nariadenia.
(
46
)	Spoločnosť STV sa domnieva, že v prejednávanej veci si môžu dotknuté osoby jednoducho vypočítať výšku odmeny, ktorú majú vyplatiť, na základe príručky obsahujúcej zoznam ňou spravovaných chránených odrôd, ktorú každoročne zasiela poľnohospodárom, ako aj na základe doplňujúcich informácií uvedených na jej internetovej stránke (pozri bod 6 týchto návrhov).
(
47
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
48
)	Naopak, povinnosť nahradiť škodu spôsobenú majiteľovi, ktorého práva boli porušené, čo je cieľ uvedeného článku 94 [pozri rozsudok Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, bod 36)], obsahuje prvok úmyselnosti za okolností uvedených v odseku 2 tohto článku.
(
49
)	Kritériá na určenie výšky spravodlivej odmeny vymedzené v článku 5 ods. 2 a nasl. sú totiž komplexné. Článok 14 ods. 3 šiesta zarážka in fine základného nariadenia navyše stanovuje, že „môže sa konkrétna výška tejto odmeny časom meniť“.
(
50
)	Článok 10 vykonávacieho nariadenia totiž stanovuje, že majiteľ práv má povinnosť poskytnúť poľnohospodárovi informácie potrebné na výpočet výšky spravodlivej odmeny, ktorá mu prináleží podľa článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia.
(
51
)	V rozsudkoch Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, bod 69 a nasl.), Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, bod 53 a nasl.) a Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, bod 62) Súdny dvor poukázal na to, že základné nariadenie ani vykonávacie nariadenie neoprávňuje majiteľa práv na to, aby od určitej osoby žiadal informácie o tom, či využila alebo má v úmysle využiť výsadu poľnohospodárov, pokiaľ nemá k dispozícii nepriame dôkazy o prípadnom využití tejto výsady dotknutou osobou.
(
52
)	Nemecká právna náuka konštatovala, že neexistuje nijaký dôvod, pre ktorý by osoba, ktorá využila výsadu poľnohospodárov, nemala byť povinná priamo poskytnúť požadované informácie v tomto smere [pozri WÜRTENBERGER, G.: Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme. In: METZGER, A.: (Hrsg.): Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen. Tübingen: Mohr Siebeck, 2014, s. 111].