STANOVISKO SÚDNEHO DVORA 2/94z 28. marca 1996 „Pristúpenie Spoločenstva k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd“Žiadosť
o stanovisko, ktorú Rada Európskej Únie podala do kancelárie
Súdneho dvora 26. apríla 1994, bola predložená na rozhodnutie
Súdnemu dvoru na základe článku 228 ods. 6 Zmluvy ES, v zmysle
ktorého:„Rada, Komisia alebo členský štát
si najprv môžu vyžiadať stanovisko Súdneho dvora o zlučiteľnosti
predpokladanej dohody s ustanoveniami tejto zmluvy. Ak je
stanovisko Súdneho dvora nesúhlasné, dohoda môže nadobudnúť platnosť iba
v súlade s článkom N Zmluvy o Európskej únii.“Výklad žiadostiI – Obsah žiadosti o stanovisko1.      Rada,
v zastúpení: J.-C. Piris, generálny riaditeľ právneho oddelenia,
J.‑P. Jacqué, riaditeľ právneho oddelenia, a A. Lo Monaco,
členka právneho oddelenia, splnomocnení zástupcovia, žiada, aby Súdny
dvor vydal stanovisko k tejto otázke:„Je
pristúpenie Európskeho Spoločenstva k Dohovoru o ochrane
ľudských práv a základných slobôd zo 4. novembra 1950
(ďalej len „dohovor“) zlučiteľné s ustanoveniami Zmluvy
o založení Európskeho Spoločenstva?“2.      Rada
vysvetľuje, že zásadné rozhodnutie o začatí rokovaní nemožno
prijať skôr, ako Súdny dvor preskúma, či je predpokladané pristúpenie
zlučiteľné so Zmluvou.Aj keď Rada vo
svojich ústnych pripomienkach uznáva, že neexistuje text predpokladanej
dohody, tvrdí, že žiadosť je prípustná. Rada by síce neporušila procesný
postup, musela by sa však vysporiadať so zásadnými právnymi
a inštitucionálnymi otázkami. Navyše je dohovor, ku ktorému by malo
Spoločenstvo pristúpiť, všeobecne známy a právne otázky, ktoré
pristúpenie nastoľuje, by mali byť dostatočne presné na to, aby mohol
Súdny dvor poskytnúť svoje stanovisko.3.      Pri
uvedení predmetu a cieľov predpokladanej dohody zaujíma Rada
stanovisko k dosahu pristúpenia, k účasti Spoločenstva
v kontrolných orgánoch a k zmenám, ktoré bude treba
urobiť v dohovore a protokoloch.4.      V súvislosti
s dosahom pristúpenia Rada upresňuje, že každé Spoločenstvo bude
musieť pristúpiť k dohovoru v rámci svojich právomocí
a v medziach pôsobnosti svojho práva. Pristúpenie by sa malo
týkať dohovoru a protokolov, ktoré nadobudli účinnosť a boli
ratifikované všetkými členskými štátmi Spoločenstva. Toto pristúpenie by
nemalo mať žiaden účinok na výhrady vyjadrené členskými štátmi, ktoré
sú zmluvnými stranami dohovoru, výhrady, ktoré by mali naďalej platiť
v oblastiach patriacich do právomoci členských štátov. Spoločenstvo
by súhlasilo s podriadením sa systému individuálnych
a medzištátnych prostriedkov nápravy; žaloba medzi Spoločenstvom
a jeho členskými štátmi by mala byť v každom prípade vylúčená,
aby sa zachovalo monopolné postavenie, ktoré článok 219 Zmluvy ES
v tomto smere priznáva Súdnemu dvoru.5.      V súvislosti
s účasťou Spoločenstva v kontrolných orgánoch najmä
v rámci budúceho Jednotného súdu pre ľudské práva pripadajú do
úvahy rôzne riešenia: neúčasť sudcu Spoločenstva, vymenovanie jedného
stáleho sudcu majúceho rovnaké postavenie ako ostatní sudcovia,
vymenovanie sudcu s osobitným postavením, ktorého hlasovacie právo
by sa obmedzovalo len na veci týkajúce sa práva Spoločenstva. Tento
sudca by však súčasne nemohol byť členom Súdneho dvora. Postup
vymenovania tohto sudcu by upravoval dohovor s tým, že vymenovanie
kandidátov navrhovaných Spoločenstvom by ostalo vnútornou záležitosťou
Spoločenstva. O účasti Spoločenstva vo Výbore ministrov sa
neuvažuje, pričom tento výbor by mal v budúcom súdnom systéme prísť
o všetky svoje funkcie.6.      Bolo
by potrebné zmeniť dohovor a protokoly, ktoré v súčasnosti
umožňujú pristúpenie len členským štátom Rady Európy. Spoločenstvo totiž
o pristúpení do Rady Európy neuvažuje. Takisto by bolo potrebné
zmeniť technické ustanovenia, ktoré umožňujú členským štátom Rady Európy
zasahovať do mechanizmov kontroly dodržovania dohovoru. V prípade
pristúpenia by Spoločenstvo bolo viazané len v medziach svojich
právomocí. Preto by bolo potrebné vytvoriť systém, ktorý by Spoločenstvu
a členským štátom umožňoval ujasniť si otázku rozdelenia právomocí
vo vzťahu k inštanciám dohovoru.7.      V rámci
analýzy zlučiteľnosti pristúpenia so Zmluvou Rada skúma právomoc
Spoločenstva uzavrieť predpokladanú dohodu a zlučiteľnosť súdneho
systému dohovoru s článkami 164 a 219 Zmluvy.8.      Rada
uznáva, že Zmluva neudeľuje Spoločenstvu právomoc pre osobitné konanie
v oblasti ľudských práv. Ochrana týchto práv je uskutočňovaná
prostredníctvom základných zásad práva Spoločenstva. Nutnosť tejto
ochrany potvrdená judikatúrou je v súčasnosti zakotvená
v článku F Zmluvy o Európskej Únii. Rada sa domnieva, že
ochrana ľudských práv vyplýva z horizontálnej zásady, ktorá je
neoddeliteľnou súčasťou cieľov Spoločenstva. Vzhľadom na neexistenciu
osobitného článku by ako právny základ pristúpenia slúžil článok 235
Zmluvy ES, avšak s výhradou splnenia podmienok uplatnenia tohto
článku.9.      Rada
sa takisto pýta, či pristúpenie Spoločenstva k dohovoru,
a najmä jeho súdnemu systému, nespochybňuje výlučnú súdnu právomoc,
ktorú Súdnemu dvoru priznávajú články 164 a 219 Zmluvy
a autonómia právneho poriadku Spoločenstva.10.      Rada
zdôrazňuje neexistenciu priameho účinku rozsudkov Európskeho súdu pre
ľudské práva; tento súd teda nemôže zrušiť alebo zmeniť ustanovenie
vnútroštátneho práva, ale len uložiť zmluvnej strane povinnosť dosiahnuť
výsledok. Rozsudky tohto súdu by v každom prípade musel vo svojej
vlastnej judikatúre rešpektovať aj Súdny dvor. Podriadenie
individuálnych sťažností predbežnej podmienke vyčerpania vnútroštátnych
prostriedkov nápravy by viedlo vnútorné súdne orgány Spoločenstva, najmä
Súdny dvor, aby rozhodoval o zlučiteľnosti právneho aktu
s dohovorom. V stanovisku 1/91 zo 14. decembra 1991 (Zb.
s. I‑6079) Súdny dvor súhlasil s tým, aby sa Spoločenstvo
podriadilo súdnemu systému vytvorenému medzinárodnou dohodou
s podmienkou, že takýto súdny orgán sa obmedzí na vykladanie
a uplatňovanie tejto dohody a nespochybní autonómiu právneho
poriadku Spoločenstva. Rada sa pýta, či sa toto tvrdenie týka výlučne
prípadu, keď sa rozsudky tohto súdneho orgánu týkajú len medzinárodnej
dohody, alebo takisto takého prípadu, keď by sa tieto rozsudky týkali
zlučiteľnosti práva Spoločenstva s dohodou.II – Procesný postup1.      Podľa
článku 107 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora bola žiadosť
o stanovisko doručená Komisii Európskych Spoločenstiev
a členským štátom. Svoje písomné pripomienky podali belgická vláda,
v zastúpení: J. Devadder, vedúci úradu na ministerstve
zahraničným vecí, zahraničného obchodu a spolupráce na rozvoji,
splnomocnený zástupca, dánska vláda, v zastúpení:
L. Mikaelsen, veľvyslanec, a P. Biering, vedúci oddelenia,
právni poradcovia na ministerstve zahraničných vecí, splnomocnení
zástupcovia, nemecká vláda v zastúpení: E. Röder, Ministerialrat na
federálnom ministerstve hospodárstva, a A. Dittrich,
Regierungsdirektor na federálnom ministerstve spravodlivosti,
splnomocnení zástupcovia, grécka vláda, v zastúpení: V. Rotis,
čestný predseda Štátnej rady, S. Zisimopoulos, právny poradca pri stálom
zastúpení Helénskej republiky, a N. Dafniou, tajomníčka na
osobitnom právnom oddelení pre sporové veci Spoločenstva na ministerstve
zahraničných vecí, splnomocnení zástupcovia, španielska vláda,
v zastúpení: A. Navarro González, generálny riaditeľ pre právnu
a inštitucionálnu koordináciu Spoločenstva, a R. Silva de
Lapuerta, abogado del Estado, z oddelenia pre sporové veci
Spoločenstva, splnomocnení zástupcovia, francúzska vláda,
v zastúpení: E. Belliard, zástupkyňa riaditeľa na riaditeľstve
pre právne veci ministerstva zahraničných vecí, C. de Salins,
námestníčka riaditeľa na tom istom riaditeľstve, a C. Chavance,
tajomník pre zahraničné veci na tomto riaditeľstve, splnomocnení
zástupcovia, holandská vláda, v zastúpení: A. Bos, právny poradca
na ministerstve zahraničných vecí, splnomocnený zástupca, portugalská
vláda, v zastúpení: L. Fernandes, riaditeľ riaditeľstva
právneho oddelenia generálneho riaditeľstva záležitostí Spoločenstva na
ministerstve zahraničných vecí, a M. L. Duarte, poradkyňa na tomto
ministerstve, splnomocnení zástupcovia, vláda Spojeného kráľovstva,
v zastúpení: J. Collins z Treasury Solicitor’s Department,
splnomocnený zástupca, za právnej pomoci S. Richards a D.
Anderson, barristers, ako aj Komisia, v zastúpení: J. Amphoux,
hlavný právny poradca, J. Pipkorn, právny poradca, a R.
Gosalbo‑Bono, člen právneho oddelenia, splnomocnení zástupcovia.2.      Po
pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho
kráľovstva k Európskej únii im bola žiadosť o stanovisko
takisto doručená. Písomné pripomienky doručila rakúska vláda,
v zastúpení: M. K. Berchtold, univerzitný profesor, splnomocnený
zástupca, a fínska vláda, v zastúpení: H. Rotkirch,
vedúci úradu ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený zástupca.3.      Európskemu
parlamentu, v zastúpení: G. Garzón Clariana, právny poradca,
a E. Perillo, člen právneho oddelenia, splnomocnení
zástupcovia, bolo na jeho vlastnú žiadosť takisto umožnené predložiť
pripomienky.4.      Belgická
vláda, v zastúpení M. J. Devadder, dánska vláda, v zastúpení:
L. Mikaelsen a P. Biering, nemecká vláda, v zastúpení:
A. Dittrich, grécka vláda, v zastúpení: A. Samoni-Rantou,
zástupkyňa osobitného právneho poradcu na osobitnom oddelení pre sporové
veci Spoločenstva na ministerstve zahraničných vecí, splnomocnená
zástupkyňa, a N. Dafniou, španielska vláda, v zastúpení: Silva
de Lapuerta, francúzska vláda, v zastúpení: J.-F. Dobelle,
zástupca riaditeľa na riaditeľstve právnych vecí ministerstva
zahraničných vecí, splnomocnený zástupca, a C. Chavance, írska
vláda, v zastúpení: D. Gleeson, SC, splnomocnený zástupca,
a M. Buckley, talianska vláda, v zastúpení: profesor U.
Leanza, vedúci oddelenia diplomatických sporových vecí, zmlúv
a legislatívnych vecí na ministerstve zahraničných vecí,
splnomocnený zástupca, holandská vláda, v zastúpení: M. Fiestra,
zástupca právny poradcu ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený
zástupca, portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes
a M. L. Duarte, fínska vláda, v zastúpení: H.
Rotkirch, švédska vláda, v zastúpení: L. Nordling, poradkyňa
právneho riaditeľstva pre európske veci ministerstva zahraničných vecí,
vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: J. E. Collins, za právnej
pomoci S. Richards a D. Anderson, Rada Európskej únie,
v zastúpení: J.‑C. Piris, J.-P. Jacqué a A. Lo Monaco,
Komisia, v zastúpení: J. Pipkorn a R. Gosalbo-Bono,
a Európsky parlament, v zastúpení: G. Garzón Clariana
a E. Perillo, boli vypočutí na pojednávaní 7. novembra
1995.III – História otázky rešpektovania ľudských práv Spoločenstvom1.      Zmluva
ES, rovnako ako ani Zmluva ESUO alebo Zmluva ESAE, neobsahuje žiadny
osobitný odkaz na základné práva, možno okrem pojmu „zachovať mier
a slobodu“ uvedeného v poslednom odôvodnení preambuly.2.      Súdny
dvor potvrdil ochranu základných práv prostredníctvom základných zásad
práva Spoločenstva s odkazom na spoločné ústavné tradície
a medzinárodné dohody, a to najmä na dohovor.3.      Inšpirujúc
sa touto judikatúrou Jednotný európsky akt vo svojej preambule
potvrdzuje rešpektovanie základných práv zakotvených v ústavách
a v zákonoch členských štátov, v dohovore
a v Európskej sociálnej charte.4.      Článok
F ods. 2 Zmluvy o Európskej únii stanovuje, že „Únia
rešpektuje základné ľudské práva, ktoré zaručuje dohovor... a ktoré
vyplývajú z ústavných tradícií členských štátov, ako základných
princípov práva Spoločenstva“. Článok J.1 ods. 2 piata zarážka
tejto zmluvy upravuje rešpektovanie ľudských práv a základných
slobôd. Článok K.2 ods. 1 tejto zmluvy obsahuje priamy odkaz na
rešpektovanie dohovoru v rámci spolupráce v oblastiach
spravodlivosti a vnútorných záležitostí.5.      Rešpektovanie
základných práv bolo takisto upravené v politických vyhláseniach
členských štátov a inštitúcií Spoločenstva. Možno menovať Spoločné
vyhlásenie Európskeho parlamentu, Rady a Komisie o základných
právach z 5. apríla 1977 (Zbierka zmlúv 1995,
s. 877), Spoločné vyhlásenie Európskeho parlamentu, Rady, zástupcov
členských štátov zhromaždených v rámci Rady a Komisie proti
rasizmu a xenofóbii z 11. júna 1986 (Zbierka zmlúv
1995, s. 889), Uznesenie Rady a zástupcov vlád členských
štátov a vlád zhromaždených v rámci Rady z 29. mája
1990 týkajúce sa boja proti rasizmu a xenofóbii (Ú. v. ES
C 157, s. 1), Uznesenie o ľudských právach, demokracii
a rozvoji prijaté Radou a zástupcami členských štátov
zhromaždenými v rámci Rady 28. novembra 1991 (Bulletin Európskych spoločenstiev
č. 11/91, bod 2.3.1) a Závery o uplatnení tohto
uznesenia prijaté Radou a členskými štátmi 18. novembra 1992.
Rovnako možno pripomenúť vyhlásenia rôznych Európskych rád, ako
Vyhlásenie o európskej identite zo 14. decembra 1973 (Bulletin Európskych spoločenstiev
č. 12/73, bod 2501), Vyhlásenie o demokracii
z 8. apríla 1978, Vyhlásenie o medzinárodnej úlohe
Spoločenstva z 2. a 3. decembra 1988 (Bulletin Európskych spoločenstiev č. 12/88, bod 1.1.10), Vyhlásenie o ľudských právach z 29. júna 1991 (Bulletin Európskych spoločenstiev č. 6/91,
príloha V) a Vyhlásenie o ľudských právach
z 11. decembra 1993 pri príležitosti 45. výročia Všeobecnej
deklarácie ľudských práv (Bulletin Európskych spoločenstiev č. 12/93, bod 1.4.12).6.      V správe
zo 4. februára 1976 odovzdanej Európskemu parlamentu a Rade
nazvanej „Ochrana základných práv počas tvorby a rozvoja práva
Spoločenstva“ (Bulletin Európskych spoločenstiev, príloha 5/76) Komisia vylúčila potrebu pristúpenia Spoločenstva ako takého k dohovoru.7.      Komisia
po prvýkrát navrhla Rade formálne pristúpenie v „Memorande
týkajúcom sa pristúpenia Európskych spoločenstiev k Dohovoru
o ochrane ľudských práv a základných slobôd“ zo
14. apríla 1979 (Bulletin Európskych spoločenstiev, príloha 2/79).8.      Tento
návrh bol opätovne predložený Oznámením Komisie týkajúcim sa
pristúpenia Spoločenstva k Dohovoru o ochrane ľudských práv
a základných slobôd z 19. novembra 1990.9.      Dňa
26. októbra 1993 Komisia zverejnila pracovný dokument nazvaný
„Pristúpenie Spoločenstva k Európskemu dohovoru o ochrane
ľudských práv a právny poriadok Spoločenstva“, v ktorom skúma
najmä otázky právneho základu pristúpenia a výlučnosť súdnej moci
Súdneho dvora.10.      Európsky
parlament sa viackrát vyjadril v prospech pristúpenia,
poslednýkrát Uznesením z 18. januára 1994 o pristúpení
Spoločenstva k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv,
ktoré bolo prijaté na základe správy komisie pre právo a občianske
práva (Ú. v. ES C 44, s. 32).IV – Prípustnosť žiadosti o stanovisko1.      Írska vláda a vláda Spojeného kráľovstva sa domnievajú, že žiadosť o stanovisko nie je prípustná. Dánska, fínska a švédska vláda rovnako zdôrazňujú otázku prípadne predčasnej povahy žiadosti.Írska
vláda vo svojich ústnych pripomienkach zdôrazňuje, že neexistuje žiaden
osobitný návrh dohody o pristúpení, na základe ktorej by Súdny
dvor mohol poskytnúť svoje stanovisko. Existujú početné technické
problémy a do úvahy pripadá celá škála riešení. Zatiaľ sa
nerozhodlo ani o určení strán, ktoré by boli prizvané
k rokovaniam.Podľa vlády Spojeného
kráľovstva nemožno „predpokladať“ žiadnu dohodu v zmysle článku 228
ods. 6 Zmluvy. Súdnemu dvoru nemala byť žiadosť predložená skôr,
ako dôjde k rokovaniam skúmajúcim návrh dohody do hĺbky.
V stanovisku 1/78 zo 4. októbra 1979 (Zb. s. 2871) síce
napriek skutočnosti, že rokovania sa ešte len mali uskutočniť, došlo
k prijatiu žiadosti. V čase podania tejto žiadosti však dohoda
už vo forme návrhu existovala; rokovania pokračovali počas konania
a Súdny dvor bol predtým, ako poskytol svoje stanovisko, oboznámený
o konečnom stave dokumentov. Naopak, v prebiehajúcom konaní
neexistuje žiaden návrh dohody a neuvažuje sa ani o začatí
rokovaní skôr, ako dôjde k vydaniu stanoviska. Žiadosť
o stanovisko 1/78 bola odôvodnená, keďže spornou bola otázka
právneho základu dotknutej dohody. V tomto prípade sa však dospelo
k zhode o jedinom možnom právnom základe, a to článku 235
Zmluvy.Popri základných problémoch
uvedených Radou dáva vláda Spojeného kráľovstva dôraz na ostatné
ťažkosti. Pripomína otázku významu pristúpenia vzhľadom na výhrady
uskutočnené členskými štátmi, ich právomoc kedykoľvek sa odchýliť od
určitých ustanovení Dohovoru a riziko vzniku rozdielov medzi
povinnosťami členských štátov a Spoločenstva, problém účasti
Spoločenstva v orgánoch dohovoru, najmä v rámci budúceho
Jednotného súdu, rozdelenia právomocí medzi Spoločenstvom
a členskými štátmi, ťažkosť s pristúpením Spoločenstva
k dohovoru bez predchádzajúceho pristúpenia k Rade Európy,
osud Zmlúv ESUO a ESAE. Vzhľadom na množstvo a závažnosť
problémov Súdny dvor nemôže v súčasnej situácii poskytnúť riadne
stanovisko.Článok 235 Zmluvy, jediný možný
právny základ, vyžaduje jednohlasné rozhodnutie Rady. Neexistencia
takejto jednohlasnosti zdôrazňuje hypotetickosť a nereálnosť
žiadosti o stanovisko. V rámci prejudiciálneho konania pritom
Súdny dvor vždy odmietol rozhodnúť o všeobecných
a hypotetických otázkach.Dánska vláda
zdôrazňuje, že chýba prerokovaný návrh dohody. Navyše v rámci Rady
nedošlo k dohode o začatí rokovaní.Fínska
vláda pripomína, že podľa článku 107 ods. 2 rokovacieho poriadku
a judikatúry Súdneho dvora sa stanovisko môže týkať zlučiteľnosti
predpokladanej dohody so Zmluvou a právomoci Spoločenstva.
V tomto prípade prípustnosť žiadosti o stanovisko závisí od
otázky, či dokumenty, ktoré tvoria prílohu tejto žiadosti alebo sú
v nej citované, predstavujú taký celok, z ktorého
predpokladaná dohoda vyplýva s dostatočnou presnosťou na to, aby
Súdny dvor mohol poskytnúť svoje stanovisko. V prípade kladnej
odpovede by prípadná predčasnosť tejto žiadosti nemala Súdnemu dvoru
brániť, aby rozhodol na všeobecnej úrovni a v rovine zásad.Švédska
vláda vo svojich ústnych pripomienkach rovnako zdôrazňuje, že
neexistuje návrh znenia dohody, dokonca ani len rozhodnutie Rady začať
rokovania. Aj keby mal Súdny dvor prijať žiadosť o stanovisko,
nemožno vylúčiť neskoršiu žiadosť v prípade, že počas rokovaní
dôjde k riešeniu právnych a technických otázok.2.      Komisia, Parlament a belgická, francúzska, talianska a portugalská      vláda
uvádzajú, že žiadosť o stanovisko je prípustná, keďže sa vzťahuje
na predpokladanú dohodu v zmysle článku 228 ods. 6 Zmluvy.Komisia
zdôrazňuje zmenu znenia článku 228. Pôvodné znenie článku 228
ods. 1 druhého pododseku Zmluvy EHS, ktoré umožňovalo požiadať
o predbežné stanovisko Súdneho dvora týkajúce sa zlučiteľnosti
predpokladanej dohody, bolo pripojené k prvému pododseku
vzťahujúcemu sa k uzatváraniu dohôd medzi Spoločenstvom
a tretími štátmi alebo medzinárodnou organizáciou. Nové znenie
článku 228 ods. 6 Zmluvy ES hovorí už len o predpokladanej
dohode a neobsahuje žiaden odkaz na stanovisko predchádzajúce
uzavretiu konkrétnej dohody. Už v stanovisku 1/78, už citovanom,
poskytol Súdny dvor široký výklad pojmu predpokladaná dohoda; vzhľadom
na nové znenie tohto ustanovenia by táto judikatúru mohla byť ešte viac
upevnená. Tak ako v žiadosti o stanovisko 1/78 bola Súdnemu
dvoru predložená otázka týkajúca sa právomoci a neexistuje riziko
potreby opätovne sa naň obrátiť počas prípadných rokovaní.Parlament
zdôrazňuje, že cieľom článku 228 je, tak ako vyplýva zo stanoviska 1/75
z 11. novembra 1975 (Zb. s. 1355), vyhnúť sa námietkam
týkajúcim sa zlučiteľnosti medzinárodných dohôd so Zmluvou. V tomto
prípade by išlo o preskúmanie zlučiteľnosti právneho poriadku
vytvoreného dohovorom s právnym poriadkom Spoločenstva. Konkrétnou
právnou otázkou je, či je výlučnosť súdnej moci Súdneho dvora zlučiteľná
s jeho podriadením sa súdnej inštancii, ktorá je vo vzťahu
k právnemu poriadku Spoločenstva vonkajšia. Súdny dvor v už
citovanom stanovisku 1/78 uznal, že je v záujme všetkých dotknutých
členských štátov vrátane tretích štátov, aby bola otázka právomoci
vyriešená už pri začatí rokovaní.Belgická
vláda takisto kladie dôraz na uvedené stanovisko 1/78 a nové znenie
článku 228 ods. 6 Zmluvy. Zdôrazňuje tri body. Členské štáty sa
domnievali, že zlučiteľnosť pristúpenia s právom Spoločenstva musí
byť preukázaná pred začatím rokovaní. Súdny dvor už vo svojich
stanoviskách 1/78, už citovanom, a 1/92 z 10. apríla 1992
(Zb. s. I‑2821) pripustil, že žiadosť o stanovisko je
potrebné pripustiť za podmienky, že predmet predpokladanej dohody je
známy a predkladateľ žiadosti má záujem na odpovedi na ňu,
a to aj napriek tomu, že obsah predpokladanej dohody nie je zatiaľ
detailne určený. Vyžadovať od inštitúcie, ktorá je predkladateľom
žiadosti o stanovisko, aby boli v čase jej podania na Súdny
dvor odstránené všetky pochybnosti o zlučiteľnosti predpokladanej
dohody s právom Spoločenstva, by znamenalo nerešpektovať potrebný
účinok článku 228 ods. 6 Zmluvy.Nemecká
vláda vo svojich ústnych pripomienkach uvádza, že žiadosť je prípustná,
keďže v čase jej podania postúpila diskusia týkajúca sa
pristúpenia do takého štádia, že sa stanovisko zdalo byť nutným
a odôvodneným. Dohovor ako predmet pristúpenia, rovnako ako aj
zmeny, ktoré si takéto pristúpenie vyžaduje, sú známe. V súlade
s tým, čo Súdny dvor uviedol v už citovanom stanovisku 1/78,
je v záujme všetkých členských štátov, aby otázka právomoci
pristúpiť k dohovoru bola vyriešená pred začatím rokovaní.Francúzska
vláda vo svojich ústnych pripomienkach uznáva, že Súdny dvor
nedisponuje návrhom dohody, že pretrváva rad neistôt v súvislosti
s obsahom rokovaní a že v súčasnosti neexistuje súlad
v rámci Rady o účelnosti pristúpenia. Súdny dvor by však
v každom prípade mal prijať žiadosť o stanovisko, keďže právne
otázky týkajúce sa zlučiteľnosti pristúpenia so Zmluvou sú jasne
identifikované a ich náležitosť nemožno spochybniť.Talianska
vláda vo svojich ústnych pripomienkach pripomína článok 107 ods. 2
rokovacieho poriadku, z ktorého vyplýva, že žiadosť
o stanovisko sa môže týkať zlučiteľnosti predpokladanej dohody
s ustanoveniami Zmluvy alebo právomoci Spoločenstva uzavrieť takúto
dohodu. Ak sa žiadosť, tak ako je to v tomto prípade, vzťahuje na
právomoc, nemala by sa požadovať existencia dostatočne určitého znenia
dohody. Ak by sa aj pripustilo, že žiadosť sa týka aj zlučiteľnosti
pristúpenia s hmotnoprávnymi normami Zmluvy, Súdny dvor by ju ani
v tomto prípade nemohol odmietnuť, keďže dohovor, ku ktorému
pristúpenie je otázkou, existuje a jeho všeobecné aspekty sú známe.Portugalská
vláda vo svojich ústnych pripomienka takisto zdôrazňuje, že želaný
výsledok rokovaní, ktoré sa majú viesť, a obsah dohovoru, ku
ktorému má Spoločenstvo záujem pristúpiť, sú známe.V – Právny základ predpokladaného pristúpenia1.      Rakúska vláda
po tom, ako pripomenula judikatúru týkajúcu sa vonkajších právomocí
Spoločenstva, uvádza, že rešpektovanie základných práv je súčasťou
výkonu všetkých výsad Spoločenstva. Zabezpečenie práv chránených
dohovorom by sa uskutočňovalo na základe právomoci, ktorá v každej
dotknutej oblasti odôvodňuje zásah inštitúcií Spoločenstva. Toto
horizontálne vnútorné uplatnenie práv zabezpečených dohovorom
predstavuje zároveň základ vonkajšej právomoci Spoločenstva pre
pristúpenie k dohovoru.2.      Komisia, Parlament a belgická, dánska, nemecká, grécka, talianska, fínska a švédska      vláda, a rovnako tak subsidiárne aj rakúska vláda
uvádzajú, že vzhľadom na neexistenciu osobitných ustanovení tvorí
právny základ pristúpenia článok 235 Zmluvy. Podmienky uplatnenia článku
235, teda nevyhnutnosť konania Spoločenstva, uskutočnenie jedného
z cieľov Spoločenstva a väzba na fungovanie spoločného trhu sú
splnené.Komisia odkazuje na svoj už
citovaný pracovný dokument z 26. októbra 1993, v ktorom
rešpektovanie ľudských práv označila za globálny cieľ, ktorý je súčasťou
cieľov Spoločenstva.Z rozsudku
z 8. apríla 1976, Defrenne (43/75, Zb. s. 455), vyplýva,
že ciele v zmysle článku 235 Zmluvy môžu byť upresnené
v preambule Zmluvy. Preambula Jednotného európskeho aktu pritom
odkazuje na rešpektovanie ľudských práv a na dohovor.Parlament
tiež považuje ochranu ľudských práv za jeden z cieľov
Spoločenstva. Zakotvenie občianstva Únie predstavuje nový právny
inštitút svedčiaci v prospech tejto tézy. Na základe článku B
tretej zarážky Zmluvy o Európskej Únii v spojení
s článkom 8 Zmluvy ES Spoločenstvu prináleží, aby zabezpečilo
občanovi Únie ochranu jeho základných práv rovnocennú ochrane, ktorej sa
mu dostáva ako občanovi členského štátu vo vzťahu k štátnym aktom.
Parlament ďalej zdôrazňuje nevyhnutnosť podriadiť Spoločenstvo vrátane
Súdneho dvora rovnakej medzinárodnej súdnej kontrole, akej podliehajú
členské štáty a ich súdy najvyššej inštancie. Výber článku 235
Zmluvy je podľa Parlamentu potrebné doplniť ustanoveniami článku 228
ods. 3 druhého pododseku Zmluvy, ktorý na uzavretie určitých
medzinárodných zmlúv vyžaduje súhlas Parlamentu. Nutnosť takéhoto
súhlasu by odôvodňovalo ratio legis tohto ustanovenia, keďže by
išlo o zabránenie tomu, aby Parlament vo svojom postavení
spoluzákonodarcu bol prostredníctvom medzinárodnej dohody vzhľadom na
medzinárodné záväzky Spoločenstva viazaný meniť akt prijatý
v súlade s postupom spolurozhodovania.Belgická,
nemecká, grécka, talianska, rakúska, fínska a švédska vláda
zdôrazňujú, že ochrana ľudských práv predstavuje horizontálnu všeobecnú
zásadu, ktorú je Spoločenstvo povinné rešpektovať pri výkone všetkých
svojich činností, a že táto ochrana je základom správneho
fungovania spoločného trhu.Podľa týchto
vlád Súdny dvor uskutočňoval túto ochranu prostredníctvom všeobecných
zásad práva Spoločenstva vychádzajúc pritom zo spoločných ústavných
tradícií a medzinárodných dohôd, najmä dohovoru. Preambula
Jednotného európskeho aktu, preambula Zmluvy o Európskej Únii, ako
aj článok F ods. 2 a články J.1 a K.2 tejto Zmluvy
potvrdzujú rešpektovanie ľudských práv a v rámci neho úlohu
dohovoru.Grécka vláda sa dovoláva takisto
článku 130 U ods. 2 Zmluvy ES, ktorý uvádza cieľ rešpektovať
ľudské práva v rámci rozvojovej spolupráce.Rakúska
vláda upresňuje, že na určenie cieľov Spoločenstva je vhodné takisto
odkázať na preambulu Zmluvy, ktorá hovorí o ochrane mieru
a slobody, pričom tento cieľ zahŕňa aj práva zaručené dohovorom.Fínska
vláda sa domnieva, že v štádiu súčasného rozvoja Spoločenstva je
ochrana ľudských práv skutočným cieľom Spoločenstva.Podľa
všetkých týchto vlád sú prestúpenie k dohovoru a vonkajšia
súdna kontrola nevyhnutné na účely zabezpečenia ochrany jednotlivcov
proti nedodržovaniu dohovoru inštitúciami Spoločenstva.Belgická
vláda trvá na nutnosti zabrániť rozdielom vo výklade v judikatúre
Spoločenstva a v judikatúre orgánov dohovoru. Zdôrazňuje, že
systém prostriedkov nápravy v práve Spoločenstva, ktorý vylučuje
podanie žaloby o neplatnosť jednotlivcom proti aktu, ktorý sa ho
priamo a jednotlivo netýka, poskytuje nižšiu úroveň ochrany ako
systém prostriedkov nápravy v dohovore.Talianska
vláda vo svojich ústnych pripomienkach zdôrazňuje, že všetky členské
štáty sa v súvislosti s ich právomocami dobrovoľne podriadili
mechanizmom medzinárodnej kontroly ochrany ľudských práv. Presun
právomocí štátov na Spoločenstvo vyžaduje, aby sa Spoločenstvo
podriadilo rovnakej medzinárodnej kontrole s cieľom opätovne
zaviesť členskými štátmi pôvodne zamýšľanú rovnováhu.Rakúska
vláda odkazuje na nevyhnutnosť jednotného výkladu dohovoru, na postupné
prehlbovanie integrácie predpokladanej Zmluvou o Európskej Únii,
ktoré je oblasťou, kde ochrana ľudských práv nadobúda osobitnú
dôležitosť, a na spory týkajúce sa verejnej služby Spoločenstva.Fínska
vláda upresňuje, že pristúpenie je nevyhnutné vzhľadom na zosilnenie
sociálneho aspektu Zmluvy. Nové základy pre právomoc stanovené Jednotným
európskym aktom a potvrdenie zásady subsidiarity v každom
prípade zúžili oblasť pôsobnosti článku 235 Zmluvy. Odvolanie sa na toto
ustanovenie by záležalo od štruktúry a obsahu dohody
o pristúpení.3.      Španielska, francúzska, írska, portugalská vláda a vláda Spojeného kráľovstva
uvádzajú, že ani Zmluva ES, ani Zmluva o Európskej Únii neobsahujú
ustanovenie, ktoré by Spoločenstvu udeľovalo osobitné právomoci
v oblasti ľudských práv a mohlo by slúžiť ako právny základ
pre predpokladané pristúpenie. Článok F ods. 2 Zmluvy
o Európskej Únii je len ústavným zakotvením judikatúry
v oblasti ochrany ľudských práv a predpokladá túto ochranu len
prostredníctvom základných zásad práva Spoločenstva.Francúzska
a portugalská vláda pridávajú, že článok J.1 ods. 2 Zmluvy
o Európskej Únii týkajúci sa spoločnej zahraničnej
a bezpečnostnej politiky, ako aj jej článok K.2 ods. 1
týkajúci sa spravodlivosti a vnútorných záležitostí, ktoré navyše
nepodliehajú súdnej právomoci Súdneho dvora, majú programovú povahu
a neudeľujú Spoločenstvu žiadne osobitné právomoci. Francúzska
vláda takisto vylučuje uplatnenie článku 130 U Zmluvy ES.Španielska,
francúzska, írska, portugalská vláda a vláda Spojeného kráľovstva
namietajú takisto proti prípadnému uplatneniu článku 235 Zmluvy.
Rešpektovanie ľudských práv sa totiž nenachádza medzi cieľmi
Spoločenstva, tak ako sú stanovené v článkoch 2 a 3 Zmluvy.
Vláda Spojeného kráľovstva pridáva, že uplatnenie článku 235 nemožno
odôvodniť odkazom na článok F, ods. 2 Zmluvy o Európskej Únii.Tieto
vlády namietajú proti tomu, že by právne vákuum alebo nedostatok
ochrany ľudských práv vyžadovali predpokladané pristúpenie. Súdny dvor
už prebral hmotnoprávne ustanovenia dohovoru do právneho poriadku
Spoločenstva a plne ich začlenil do právnej úpravy Spoločenstva.
Francúzska vláda zostavila zoznam základných práv upravených dohovorom,
ktorých rešpektovanie Súdny dvor zabezpečuje.Portugalská
vláda pridáva, že riziko odlišného výkladu ustanovení dohovoru Súdnym
dvorom a Európskym súdom pre ľudské práva je len teoretické
a možno ho vysvetliť osobitnými cieľmi ekonomickej
a politickej integrácie Spoločenstva. Táto vláda pripomína možnosť
Súdneho dvora obrátiť sa s prejudiciálnou otázkou týkajúcou sa
výkladu dohovoru na Európsky súd pre ľudské práva.Podľa
týchto vlád právo Spoločenstva obsahuje komplexný systém prostriedkov
nápravy v prospech jednotlivcov. Pristúpenie k dohovoru preto
v rámci fungovania spoločného trhu nie je nevyhnutné.4.      Dánska vláda
zastáva nuansovaný postoj. Pripomína medzeru v ochrane ľudských
práv v súvislosti s verejnou službou Spoločenstva, aj keď
uznáva, že táto medzera nie je vecnej, ale procesnej povahy.
Rešpektovanie dohovoru prostredníctvom určitého druhu sebaobmedzenia,
ktoré si stanovil Súdny dvor, sa odlišuje od rešpektovania na základe
medzinárodného záväzku, aj keď je rozdiel len teoretický. Výhoda
pristúpenia by bola predovšetkým politická, keďže toto pristúpenie by
zdôrazňovalo dôležitosť prikladanú rešpektovaniu ľudských práv.
Pristúpenie by Spoločenstvu takisto umožnilo, aby si samo zabezpečilo
ochranu v prípade, že by došlo k spochybneniu práva
Spoločenstva pred orgánmi ustanovenými dohovorom. Vláda v tomto
ohľade zdôrazňuje, že vo všeobecnosti sa spory týkajú spojenia právnych
noriem Spoločenstva s vnútroštátnymi právnymi normami, pričom
v takomto prípade dochádza v zásade k napadnutiu
vnútroštátnych právnych noriem; v tejto situácii by inštitúcie,
najmä Komisia, mohli v konaniach pred orgánmi dohovoru poskytnúť
vnútroštátnym orgánom právnu podporu.Proti
tejto politickej výhode stavia dánska vláda praktické a právne
problémy. V súčasnosti môžu k dohovoru pristúpiť len štáty;
postavenie iných zmluvných strán nie je ujasnené; pristúpenie
Spoločenstva by spôsobilo problémy na úrovni výnimiek poskytnutých
členským štátom, ako aj v súvislosti s nimi vznesenými
výhradami; pristúpenie by sa pravdepodobne netýkalo dohovoru ako celku;
bolo by potrebné zaviesť mechanizmus na určenie subjektu zodpovedného za
porušenie dohovoru, keďže v prípade napadnutého aktu by a priori
išlo o vnútroštátny akt; takisto vzniká otázka zastúpenia
Spoločenstva v kontrolných orgánoch dohovoru, najmä v budúcom
jednotnom súde. Vzhľadom na závažnosť týchto problémov navrhuje dánska
vláda, aby medzi Spoločenstvom a zmluvnými stranami dohovoru bola
uzavretá dohoda, ktorá by Súdnemu dvoru umožnila obrátiť sa
s prejudiciálnymi otázkami týkajúcimi sa ľudských práv na Európsky
súd pre ľudské práva a zároveň umožnila Európskemu súdu pre ľudské
práva požadovať prejudiciálne rozhodnutie Súdneho dvora
v súvislosti s právom Spoločenstva.VI – Otázka zlučiteľnosti pristúpenia s článkami 164 a 219 Zmluvy1.         Komisia, Parlament, ako aj belgická, dánska, nemecká, grécka, talianska, rakúska, fínska a švédska vláda
uvádzajú, že predpokladané pristúpenie, najmä podriadenie Spoločenstva
právnemu systému dohovoru, nie je v rozpore s článkami 164
a 219 Zmluvy.Komisia zdôrazňuje, že na
rozdiel od prípadu dohody o Európskom hospodárskom priestore sa
ciele dohovoru a Zmluvy v oblasti ľudských práv prelínajú.
Dohovor by ustanovil kontrolný mechanizmus bežný v medzinárodnom
práve, pričom rozsudky Európskeho súdu pre ľudské práva by nemali priamy
účinok vo vnútornom právnom poriadku. Celkom určite by však súčasťou
dohovoru bola osobitosť individuálnej sťažnosti. V každom prípade
by však išlo len o jednu z možností kontroly existujúcu popri
prostriedkoch nápravy prístupných pre zmluvné strany; okrem toho by si
vzájomne odporovalo, ak by sa prijal kontrolný mechanizmus
a odmietol prostriedok nápravy pre jednotlivca. Európsky súd pre
ľudské práva by nerozhodoval o otázke rozdelenia právomocí medzi
Spoločenstvom a členskými štátmi, teda otázke, ktorá by bola
výlučne upravená právnym poriadkom Spoločenstva. Preto by aj možnosť
podania žaloby medzi Spoločenstvom a členskými štátmi mala byť
vylúčená.Nedá sa však tvrdiť, že by
kontrolný mechanizmus dohovoru tým, že by sa vzťahoval na právomoci
Spoločenstva ako celok, spochybňoval autonómiu právneho poriadku
Spoločenstva. V skutočnosti by dohovor stanovoval len minimálny
štandard. Kontrolný mechanizmus by nemal v právnom poriadku
Spoločenstva priamy účinok. V konečnom dôsledku, keďže tento
mechanizmus nie je považovaný za v rozpore s ústavnými
zásadami členských štátov, o to viac ho nemožno považovať za
nezlučiteľný so zásadami práva Spoločenstva.Parlament
pripomína už citované stanovisko 1/91, v ktorom Súdny dvor uznal
Spoločenstvu spôsobilosť podriadiť sa rozhodnutiam medzinárodného
súdneho orgánu. Podriadenie Spoločenstva súdnemu orgánu
s právomocou v oblasti ľudských práv by bolo v súlade
s vývojom systému Spoločenstva, ktorý by sa už nezameriaval len na
ekonomický subjekt, ale na občana Únie. Vonkajšia kontrola
v oblasti ľudských práv by neovplyvnila autonómiu právneho poriadku
Spoločenstva o nič viac, ako zasiahla do autonómie členských
štátov. Parlament odkazuje na svoje už citované vyhlásenie
z 18. januára 1994, v ktorom zdôraznil dôležitosť
priameho prostriedku nápravy na medzinárodný súdny orgán na účely
preskúmania zlučiteľnosti aktu Spoločenstva s ľudskými právami
a ujasnil, že predpokladané pristúpenie nie je takého charakteru,
aby spochybnilo právomoc Súdneho dvora v súvislosti s otázkami
práva Spoločenstva.Podľa belgickej vlády
by Súdny dvor mal rozhodnúť, či sa základné práva tvoriace súčasť
právneho poriadku Spoločenstva v prípade, že vychádzajú
z dohovoru, stávajú právom Spoločenstva alebo si ponechávajú svoju
osobitnú povahu. V závislosti od odpovede by predpokladané
pristúpenie buď malo, alebo nemalo vplyv na autonómiu práva
Spoločenstva.Táto vláda najskôr zdôrazňuje,
že práva a slobody upravené dohovorom majú svoje vlastné
postavenie v rámci všeobecných zásad práva Spoločenstva. Dohovor
preto zavádza len určitú minimálnu úroveň ochrany a nemal by sa
dotknúť rozvoja tejto ochrany čerpajúceho z iných zdrojov uznaných
Súdnym dvorom, konkrétne z právneho poriadku Spoločenstva vo
vlastnom zmysle slova a spoločných ústavných tradícií.
V prípade, že Súdny dvor bude odkazovať na dohovor, zohľadní výklad
poskytnutý orgánmi dohovoru, čím zdôrazní osobitné postavenie práv
zaručených dohovorom v rámci právneho poriadku Spoločenstva.
V tomto ohľade by autonómia právneho poriadku Spoločenstva
v zmysle už citovaných stanovísk 1/91 a 1/92 bola od tohto
okamihu len relatívna.Belgická vláda ďalej
uvádza, že predpokladaná dohoda chráni autonómiu právneho poriadku
Spoločenstva. V súlade s možnosťou poskytnutou v článku
62 dohovoru by bola vylúčená akákoľvek žaloba medzi Spoločenstvom
a členskými štátmi, čím by sa dodržal článok 219 Zmluvy. Aby sa
zabránilo akémukoľvek vonkajšiemu vplyvu na rozdelenie právomocí medzi
Spoločenstvom a členskými štátmi, mali by členské štáty
v prípade individuálnych sťažností mať možnosť zaujať stanovisko
k otázke subjektu, ktorý nesie zodpovednosť za vytýkané porušenie;
mechanizmus, ktorý je potrebné zaviesť, by sa inšpiroval prílohou IX
Dohovoru Spojených národov o námornom práve
z 10. decembra 1982.V treťom
rade táto vláda zdôrazňuje, že absolútna autonómia právneho poriadku
Spoločenstva v oblasti práv a slobôd zaručených dohovorom nie
je žiaduca. V jej dôsledku by nebolo možné zabrániť riziku, že by
si orgány dohovoru v prípade, ak by ochrana ľudských práv
v poriadku Spoločenstva bola nižšia ako ochrana podľa dohovoru,
priznali právomoc rozhodnúť o zlučiteľnosti, ak nie aktov
Spoločenstiev s dohovorom, tak aspoň ich vnútroštátnych
vykonávacích aktov.Aj keby Súdny dvor
súhlasil s uplatniteľnosťou kritérií odvodených z už
citovaných stanovísk 1/91 a 1/92 týkajúcich sa autonómie právneho
poriadku Spoločenstva, bolo by možné predpokladané pristúpenie
uskutočniť.Belgická vláda v tomto
ohľade zdôrazňuje neexistenciu akejkoľvek osobnej alebo funkčnej väzby
medzi Súdnym dvorom a orgánmi dohovoru. Európsky súd pre ľudské
práva môže výlučne zaviazať dotknutú stranu, aby sa podriadila jeho
rozsudkom, bez toho, aby mohol zrušiť alebo pozastaviť platnosť
a účinnosť namietaného vnútroštátneho aktu. V súvislosti
s účinkami rozsudkov tohto súdu rozlišuje táto vláda dva prípady.
V prípade, že je ustanovenie dohovoru dostatočne presné
a úplné, bude jeho rešpektovanie uskutočnené jednoduchým uznaním
jeho priamej uplatniteľnosti. V prípade, že porušené ustanovenie
nie je priamo uplatniteľné, bude prináležať štátu, aby prijal príslušné
opatrenia na nápravu porušenia. V žiadnom prípade však nedôjde
k spochybneniu autonómie právneho poriadku Spoločenstva.Podľa
dánskej, nemeckej, gréckej, talianskej, rakúskej a fínskej vlády
Súdny dvor v už citovanom stanovisku 1/91 pripustil, že
Spoločenstvo sa môže podriadiť súdnemu orgánu vytvorenému medzinárodnou
dohodou v súvislosti s výkladom a uplatnením tejto dohody
pod podmienkou, že autonómia právneho poriadku Spoločenstva nebude
dotknutá. V tomto ohľade Súdny dvor zdôraznil najmä nutnosť
rešpektovať nezávislosť súdnych orgánov Spoločenstiev a výlučnosť
Súdneho dvora pri výklade práva Spoločenstva.Dánska
vláda zdôrazňuje, že v Dohode o Európskom hospodárskom
priestore problém spočíval v totožnosti tohto práva s právom
Spoločenstva. V tejto veci by sa zohľadnenie judikatúry orgánov
dohovoru inštitúciami Spoločenstva vrátane Súdneho dvora obmedzovalo
výlučne na aspekt ľudských práv. Bez toho, aby táto vláda chcela
definitívne vyriešiť túto otázku, zdôrazňuje, že vplyv judikatúry
dohovoru na judikatúru Súdneho dvora existuje aj v súčasnosti, čo
tiež hovorí v prospech zlučiteľnosti pristúpenia so Zmluvou.Nemecká
vláda takisto upresňuje, že otázka rozdelenia právomocí medzi
Spoločenstvom a členskými štátmi ostáva v právomoci Súdneho
dvora, keďže Európsky súd pre ľudské práva nerozhoduje o vnútornom
práve zmluvných strán dohovoru. Súdny dvor by zaručoval základné práva
súčasným odkazom na ústavnú tradíciu členských štátov a na dohovor
a dospel by k vyššej úrovni ochrany ako poskytuje dohovor.
Preto by nebolo možné tvrdiť, že autonómia práva Spoločenstva je
spochybnená kvôli skutočnosti, že rovnaké ustanovenia sú vykladané
odlišne z dôvodu odlišnosti ich cieľov. Jediný záväzok, ktorý
dohovor ukladá Spoločenstvu, konkrétne rešpektovanie minimálnej úrovne,
by ostal v medziach uvedených v už citovanom stanovisku 1/91.
Nemecká vláda okrem toho pripomína neexistenciu osobnej väzby medzi
oboma súdnymi inštanciami.Grécka vláda sa
domnieva, že prípadný zásah Európskeho súdu pre ľudské práva do právneho
poriadku Spoločenstva sa obmedzuje na výklad práv zaručených dohovorom.
Rešpektovanie autonómie právneho poriadku Spoločenstva nezakazuje
akýkoľvek vonkajší zásah, ale vyžaduje ochranu základných zásad
a inštitucionálnej rovnováhy práva Spoločenstva. Zohľadnenie
osobitostí práva Spoločenstva Európskym súdom pre ľudské práva by malo
byť zabezpečené účasťou jedného sudcu pochádzajúceho zo Spoločenstva,
ktorý však zároveň nebude členom Súdneho dvora.Talianska
vláda vo svojich ústnych pripomienkach zdôrazňuje, že pristúpenie bude
musieť rešpektovať kritériá stanovené Súdnym dvorom v už citovaných
stanoviskách 1/91 a 1/92 v súvislosti s rešpektovaním
právneho poriadku Spoločenstva. Vláda v tomto ohľade zdôrazňuje
skutočnosť, že rozsudky Európskeho súdu pre ľudské práva nemajú vo
vnútorných právnych poriadkoch priamy účinok a nemôžu mať za účinok
vyhlásenie vnútorných aktov za nezákonné.Rakúska
vláda zdôrazňuje odlišnosť oproti Dohode o Európskom hospodárskom
priestore. Pristúpenie by nevytvorilo normatívny celok obsahujúci
v podstate predpisy už obsiahnuté v právnom poriadku
Spoločenstva, ktorý by musel byť začlenený do tohto poriadku. Európsky
súd pre ľudské práva by nebol oprávnený rozhodovať o otázkach
týkajúcich sa práva Spoločenstva, ktoré možno v tomto ohľade
porovnať s právami štátov, ktoré sú stranami dohovoru.Švédska
vláda sa domnieva, že nezlučiteľnosť pristúpenia s článkami 164
a 219 Zmluvy by mohla existovať, len ak by šlo o riziko
popretia záväznosti rozhodnutí Súdneho dvora a z tohto dôvodu
o zásah do autonómie právneho poriadku Spoločenstva. Na zamedzenie
tomuto riziku švédska vláda predpokladá, že by sa osobitnou dohodou
z rozhodovania sporov vyplývajúcich z dohovoru mali vyňať
spory medzi členskými štátmi a spory medzi členskými štátmi
a Spoločenstvom. Rovnako pripomína myšlienku mechanizmu obrátenia
sa Európskeho súdu pre ľudské práva na Súdny dvor s prejudiciálnou
otázkou týkajúcou sa práva Spoločenstva.Fínska
vláda nevylučuje, že by predpokladané pristúpenie a podriadenie
inštitúcií Spoločenstiev súdnej právomoci Európskeho súdu pre ľudské
práva mohlo mať vplyv na výklad ustanovení práva Spoločenstva Súdnym
dvorom v rozsahu, v akom sa tieto ustanovenia dotýkajú
ľudských práv. Ak by sa uplatnili zásady stanovené Súdnym dvorom
v už citovanom stanovisku 1/91, bolo by potrebné v každom
prípade uznať, že ľudské práva chránené prostredníctvom základných zásad
práva Spoločenstva nepatria do tvrdého ekonomického a obchodného
jadra tohto práva a že pristúpenie nezasahuje do jeho autonómie.2.      Španielska, francúzska, írska, portugalská vláda a vláda Spojeného kráľovstva
uvádzajú, že pristúpenie Spoločenstva k dohovoru je nezlučiteľné
so Zmluvou, osobitne s článkami 164 a 219. S odkazom na
už citované stanoviská 1/91 a 1/92 vlády zdôrazňujú, že
predpokladané pristúpenie spochybňuje autonómiu právneho poriadku
Spoločenstva a výlučnosť súdnej moci Súdneho dvora.Španielska
vláda v tomto ohľade cituje články 24 a 25 dohovoru, ktoré
zakladajú medzištátne a individuálne prostriedky nápravy, článok 45
priznávajúci Európskemu súdu pre ľudské práva právomoc vykladať dohovor
a rozhodovať o jeho vykonávaní, články 32 a 46, ktoré
dávajú rozhodnutiam orgánov dohovoru záväznosť, článok 52 týkajúci sa
konečnej povahy rozsudkov Európskeho súdu pre ľudské práva, článok 53,
ktorý zaväzuje zmluvné strany, aby sa podriadili rozsudkom,
a článok 54, ktorý udeľuje Výboru ministrov funkciu dohľadu nad
vykonaním rozsudkov. Článok 62 dohovoru, ktorý podriaďuje všetky spory
medzi zmluvnými stranami týkajúce sa výkladu alebo vykovania dohovoru
spôsobom urovnania ním stanoveným, je nezlučiteľný s článkom 219
Zmluvy; bolo by potrebné upraviť osobitnú výhradu alebo dohodnúť vyňatie
sporov medzi členskými štátmi alebo členskými štátmi
a Spoločenstvom. V rozpore s kritériami stanoveným
v už citovaných stanoviskách 1/91 a 1/92, by sa kontrolné
orgány dohovoru neobmedzovali na výklad dohovoru, ale by skúmali
zákonnosť práva Spoločenstva vo vzťahu k dohovoru, čo by sa dotklo
judikatúry Súdneho dvora.Francúzska vláda
upresňuje, že právny poriadok Spoločenstva disponuje autonómnym
a osobitným systémom súdnictva. Nebol, a pri súčasnom stave by
ani nemohol byť vytvorený žiaden právny postup s cieľom rozhodnúť
o otázkach týkajúcich sa ľudských práv okrem rešpektovania práva
Súdnym dvorom zakotveného ako základná zásada.Francúzska
vláda sa zaoberá takisto problémom predchádzajúceho vyčerpania
vnútroštátnych prostriedkov nápravy. V právnom poriadku
Spoločenstva sú prostriedky nápravy pre jednotlivcov obmedzené
a Súdny dvor vo väčšine týchto prípadov koná len na základe návrhu
na začatie prejudiciálneho konania. Bolo by potrebné si položiť otázku,
či by orgány dohovoru neboli vedené k tomu, aby prinútili
Spoločenstvo rozšíriť prístup k prejudiciálnemu konaniu, alebo či
by naopak prípadne nemohli pri svojom posúdení odmietnuť považovať toto
konanie za podmienku vyčerpania vnútroštátnych prostriedkov nápravy.
Preto by bolo jednoduchšie zmeniť článok 173 druhý pododsek Zmluvy tak,
aby sa umožnilo jednotlivcom namietať proti aktom Spoločenstva
z dôvodu porušenia ich základných práv.Francúzska
vláda zdôrazňuje riziko, že by mohlo dôjsť k predloženiu sporov
týkajúcich sa práva Spoločenstva orgánom dohovoru zloženým
z príslušníkov členských štátov Rady Európy, ktorí nie sú členmi
Spoločenstva. Takisto zdôrazňuje ťažkosti spojené s účasťou sudcov
Spoločenstva v kontrolných orgánoch dohovoru. Za týchto podmienok
môže k pristúpeniu dôjsť len po zmene Zmluvy vrátane Protokolu
o štatúte Súdneho dvora.Írska vláda vo
svojich ústnych pripomienkach zdôrazňuje, že pristúpenie Spoločenstva
k dohovoru spochybňuje výlučnú právomoc Súdneho dvora v zmysle
článkov 164 a 219 Zmluvy rozhodnúť o akomkoľvek spore
týkajúcom sa uplatnenia alebo výkladu Zmluvy.Portugalská
vláda takisto zdôrazňuje, že kontrolné orgány dohovoru sú oprávnené
uplatňovať a vykladať ustanovenia majúce horizontálny vplyv; táto
právomoc by bola nevyhnutne v rozpore s uplatnením
a výkladom práva Spoločenstva. Článok 62 by teda mal dovoliť
vylúčiť medzištátnu žalobu upravenú v článku 24 dohovoru,
s cieľom rešpektovať článok 219 Zmluvy. Ratio legis tohto
článku by však nebolo možné obmedzovať na prípad sporu medzi členskými
štátmi, ale znamenalo by, že je nutné zabrániť, aby iný spôsob súdneho
riešenia sporov, ako je spôsob uplatňovaný Súdnym dvorom, nezasahoval do
výkladu a uplatňovania Zmluvy. Európsky súd pre ľudské práva by
bol totiž vedený k tomu, aby vykladal právo Spoločenstva
a prijímal rozhodnutia o právomoci Spoločenstva. Mechanizmus
umožňujúci Spoločenstvu a členským štátom riešiť otázky právomoci
by bol len ťažko uplatniteľný v praxi. Na určenie, či došlo
k vyčerpaniu vnútroštátnych prostriedkov nápravy, by mohol Európsky
súd pre ľudské práva rozhodovať aj o právomoci Súdneho dvora;
takisto by bol vedený, aby rozhodol, či jednotlivec mal mať možnosť
podať žalobu o neplatnosť proti aktu Spoločenstva v prípade,
že sa ho tento akt priamo a osobne dotýka.Španielska
vláda a vláda Spojeného kráľovstva takisto poukazujú na právne
dôsledky rozhodnutí Európskeho súdu pre ľudské práva a budúceho
jednotného súdu. Osobitne zdôrazňujú, že tento súd má právomoc priznať
poškodenému primerané zadosťučinenie, a to aj vo forme peňažnej
náhrady škody. V prípade pristúpenia by sa Súdny dvor
v oblasti uplatnenia dohovoru zriekol svojej najvyššej autority na
výklad práva Spoločenstva. V rozpore s kritériami upravenými
v už citovanom stanovisku 1/91 by sa Európsky súd pre ľudské práva
neobmedzil na výklad a uplatnenie medzinárodnej dohody. Tým by
zasiahol do výkladu a uplatnenia práva Spoločenstva a viedlo
by ho to k rozhodovaniu o právomociach Spoločenstva
a členských štátov.3.      Holandská vláda
sa obmedzuje na zdôraznenie problémov, ktoré je potrebné analyzovať
pred prijatím rozhodnutia o vhodnosti pristúpenia bez toho, aby
jasne zaujala stanovisko. Pripomína najmä otázku zlučiteľnosti vzťahov
medzi Súdnym dvorom a orgánmi dohovoru s článkom 164 Zmluvy,
otázku situácie členských štátov, ktoré sú zmluvnými stranami dohovoru
a členmi Spoločenstva v súvislosti s dodržiavaním ich
záväzkov vyplývajúcich zo zmlúv Spoločenstva a z dohovoru
a problém stanovenia zodpovednosti Spoločenstva a členských
štátov v súvislosti s rešpektovaním dohovoru.Stanovisko Súdneho dvora O prípustnosti žiadosti o stanovisko1.      Írska
vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj dánska a švédska
vláda tvrdili, že žiadosť o stanovisko je neprípustná, alebo
prinajmenšom zdôraznili jej predčasnosť. Tvrdili, že niet dohody, ktorej
obsah by bol dostatočne presný na to, aby Súdnemu dvoru umožnil
preskúmať zlučiteľnosť pristúpenia so Zmluvou. Podľa názoru týchto vlád
nie je možné hovoriť o predpokladanej dohode, pokiaľ Rada ešte
neprijala zásadné rozhodnutie o začatí rokovaní o tejto
dohode.2.      V tomto
ohľade je potrebné pripomenúť, že v zmysle článku 228 ods. 6
Zmluvy si Rada, Komisia alebo členský štát môžu vyžiadať stanovisko
Súdneho dvora o zlučiteľnosti predpokladanej dohody
s ustanoveniami Zmluvy.3.      Cieľom
tohto ustanovenia je, tak ako to Súdny dvor poslednýkrát konštatoval
v stanovisku 3/94 z 13. decembra 1995 (zatiaľ
neuverejnené v Zbierke, bod 16), vyhnúť sa komplikáciám, ktoré by
vyplývali zo súdnych sporov týkajúcich sa zlučiteľnosti medzinárodných
dohôd zaväzujúcich Spoločenstvo so Zmluvou.4.      Súdny
dvor okrem iného v tomto stanovisku zdôraznil (bod 17), že súdne
rozhodnutie, ktoré by prípadne konštatovalo, že takáto dohoda je
vzhľadom na jej obsah alebo na proces jej prijatia nezlučiteľná
s ustanoveniami Zmluvy, by spôsobilo závažné ťažkosti nie len na
úrovni Spoločenstva, ale aj na úrovni medzinárodných vzťahov
a mohlo by spôsobiť ujmu všetkým dotknutým stranám vrátane tretích
štátov.5.      S cieľom
zabrániť takýmto komplikáciám stanovila Zmluva mimoriadne konanie pre
predbežné predloženie veci Súdnemu dvoru, aby sa zistilo ešte pred
uzavretím dohody, či je táto dohoda zlučiteľná so Zmluvou.6.      Ide
o osobitné konanie spolupráce medzi Súdnym dvorom na jednej strane
a ostatnými inštitúciami Spoločenstva a členskými štátmi na
strane druhej, ktorého prostredníctvom je Súdny dvor vyzývaný, aby
v súlade s článkom 164 Zmluvy zaručil dodržiavanie práva pri
výklade a uplatňovaní Zmluvy v období predchádzajúcom
uzavretiu dohody, ktorá by mohla byť napadnutá v súvislosti so
zákonnosťou aktu Spoločenstva týkajúceho sa uzatvorenia, výkonu alebo
uplatnenia takejto dohody.7.      V súvislosti
s existenciou návrhu dohody je nutné konštatovať, že v tejto
veci, rovnako v čase jej predloženia Súdnemu dvoru, ako aj
v čase, keď Súdny dvor vydáva svoje stanovisko, ešte nedošlo
k začatiu rokovaní a presný obsah dohody, ktorej
prostredníctvom Spoločenstvo zamýšľa pristúpiť k dohovoru, nie je
určený.8.      Na
posúdenie toho, do akej miery má tento nedostatok presných údajov
o obsahu dohody vplyv na prípustnosť žiadosti, je potrebné
rozlišovať v závislosti od predmetu tejto žiadosti.9.      Tak
ako vyplýva z pripomienok predložených vládami členských štátov
a inštitúciami Spoločenstva, pristúpenie Spoločenstva
k dohovoru vyvoláva dva hlavné problémy, konkrétne na jednej strane
problém právomoci Spoločenstva uzavrieť takúto dohodu a na druhej
strane problém jej zlučiteľnosti s ustanoveniami Zmluvy
a osobitne s ustanoveniami týkajúcimi sa právomocí Súdneho
dvora.10.    V súvislosti
s otázkou právomoci je potrebné pripomenúť, že v stanovisku
1/78 zo 4. októbra 1979 (Zb. s. 2871, bod 35), Súdny dvor
rozhodol, že v prípade, že ide o rozhodnutie o otázke
právomoci, je v záujme inštitúcií Spoločenstva a dotknutých
štátov vrátane tretích štátov vyjasniť si túto otázku hneď pri začatí
rokovaní a dokonca ešte predtým, ako budú prerokované podstatné
náležitosti dohody.11.    Jedinou
podmienkou, ktorú Súdny dvor zdôraznil v tomto stanovisku, je, aby
predmet predpokladanej dohody bol známy pred začatím rokovaní.12.    O tom,
že v tejto žiadosti o stanovisko je predmet predpokladanej
dohody známy, však nemôžu byť žiadne pochybnosti. Nezávisle od podmienok
pristúpenia k tomuto dohovoru sú jeho všeobecný predmet, oblasť,
ktorej sa týka, a inštitucionálny dosah takého pristúpenia pre
Spoločenstvo dokonale známe.13.    Proti
prípustnosti žiadosti o stanovisko nemožno namietať z dôvodu,
že Rada zatiaľ ešte neprijala rozhodnutie o začatí rokovaní,
a preto takúto dohodu nemožno považovať za predpokladanú
v zmysle článku 228 ods. 6 Zmluvy.14.    Ak
aj totiž nedošlo k prijatiu takéhoto rozhodnutia, pristúpenie
Spoločenstva k dohovoru bolo predmetom rôznych štúdií
a návrhov Komisie a bolo na programe Rady v čase,
keď sa obrátila na Súdny dvor. Okrem toho na základe skutočnosti, že
Rada začala konanie podľa článku 228 ods. 6 Zmluvy, možno
predpokladať, že Rada uvažovala o možnosti rokovať a uzavrieť
takúto Zmluvu. Preto sa zdá, že žiadosť o stanovisko vychádza
z legitímnej snahy Rady byť upovedomená o rozsahu svojich
právomocí ešte predtým, ako prijme rozhodnutie o začatí rokovaní.15.    Navyše
je potrebné zdôrazniť, že rozsah žiadosti o stanovisko
v časti, kde sa týka otázky právomoci Spoločenstva, je dostatočne
jasný a že formálne rozhodnutie Rady o začatí rokovaní nie je
nevyhnutné na ďalšie upresnenie jej predmetu.16.    V konečnom
dôsledku potrebný účinok konania podľa článku 228 ods. 6 Zmluvy
vyžaduje možnosť obrátiť sa na Súdny dvor s otázkou týkajúcou sa
právomoci nie len po začatí rokovania (stanovisko 1/78, bod 35), ale aj
predtým, ako takéto rokovanie formálne začalo.17.    Za
týchto okolností, keďže na úrovni Rady došlo k predbežnému
vzneseniu otázky právomoci Spoločenstva uskutočniť pristúpenie, je
v záujme Spoločenstva, členských štátov a ostatných štátov,
ktoré sú stranami dohovoru, aby sa tejto otázke venovala pozornosť už
pred začatím rokovaní.18.    Z predchádzajúceho
vyplýva, že žiadosť o stanovisko je prípustná v časti, ktorá
sa týka právomoci Spoločenstva uzavrieť dohodu takej povahy, ako má
predpokladaná dohoda.19.    V prípade otázky zlučiteľnosti dohody so Zmluvou tomu však tak nie je.20.    Aby
totiž bolo možné dať podrobnú odpoveď na otázku zlučiteľnosti
pristúpenia Spoločenstva k dohovoru s pravidlami Zmluvy,
osobitne s článkami 164 a 219 týkajúcimi sa právomoci Súdneho
dvora, musí Súdny dvor disponovať dostatočnými údajmi
o podmienkach, na základe ktorých sa Spoločenstvo zamýšľa podriadiť
súčasným a budúcim mechanizmom súdnej kontroly vytvoreným
dohovorom.21.    Je
však nutné konštatovať, že Súdnemu dvoru nebolo poskytnuté žiadne
upresnenie týkajúce sa predpokladaných riešení vzťahujúcich sa na
konkrétnu úpravu tohto podriadenia Spoločenstva medzinárodnému súdnemu
orgánu.22.    Z predchádzajúceho
vyplýva, že Súdny dvor nie je schopný poskytnúť stanovisko
o zlučiteľnosti pristúpenia k dohovoru s pravidlami
Zmluvy. O právomoci Spoločenstva pristúpiť k dohovoru23.    Z článku
3 B Zmluvy, v zmysle ktorého Spoločenstvo koná v medziach
právomocí vymedzených Zmluvou a cieľov, ktoré sú v nej
zakotvené, vyplýva, že Spoločenstvo má len prenesené právomoci.24.    Rešpektovanie
tejto zásady prenesených právomocí platí tak pre činnosť Spoločenstva
vo vnútri Spoločenstva, ako aj pre jeho činnosť na medzinárodnom poli.25.    Spoločenstvo
obyčajne koná na základe osobitných právomocí, ktoré tak, ako to
rozhodol Súdny dvor, nemusia nevyhnutne výslovne vyplývať
z osobitných ustanovení Zmluvy, ale možno ich tiež z týchto
ustanovení implicitne vyvodiť.26.    Preto
v oblasti medzinárodných vzťahov Spoločenstva, o ktorú ide
v tejto žiadosti o stanovisko, z ustálenej judikatúry
vyplýva, že právomoc Spoločenstva prijať medzinárodné záväzky môže
vyplývať nie len z výslovných ustanovení Zmluvy, ale tiež
implicitne plynúť z týchto ustanovení. Súdny dvor najmä dospel
k záveru, že ak právo Spoločenstva zakladá vnútornú právomoc
inštitúcií Spoločenstva na uskutočnenie určeného cieľa, Spoločenstvo
zároveň disponuje aj právomocou uzavrieť medzinárodnoprávne záväzky
potrebné na uskutočnenie tohto cieľa, aj keď mu na to chýba výslovné
zmocnenie (pozri stanovisko 2/91, z 19. marca 1993, Zb.
s. I‑1061, bod 7).27.    Je
potrebné konštatovať, že žiadne ustanovenie Zmluvy vo všeobecnosti
neudeľuje inštitúciám Spoločenstva právomoc vydávať pravidlá pre oblasť
ľudských práv ani uzatvárať medzinárodné dohovory v tejto oblasti.28.    Pri
absencii osobitných, výslovných alebo implicitných právomocí na tento
účel je potrebné preskúmať, či článok 235 Zmluvy môže byť právnym
základom pre pristúpenie.29.    Cieľom
článku 235 je nahradiť absenciu právomocí konať, ktoré boli osobitnými
ustanoveniami Zmluvy výslovne alebo implicitne udelené inštitúciám
Spoločenstva, a to v rozsahu, v akom sú tieto právomoci
nevyhnutné na to, aby Spoločenstvo mohlo vykonávať svoje funkcie na
účely dosiahnutia jedného z cieľov stanovených Zmluvou.30.    Toto
ustanovenie, ktoré je neoddeliteľnou súčasťou inštitucionálneho
poriadku založeného na zásade prenesených právomocí, nemôže predstavovať
základ pre rozšírenie oblasti právomocí Spoločenstva nad všeobecný
rámec vyplývajúci z ustanovení Zmluvy ako celku a osobitne
z ustanovení, ktoré vymedzujú ciele a činnosti Spoločenstva.
Toto ustanovenie nemôže v žiadnom prípade slúžiť ako základ pre
prijatie ustanovení, ktoré by svojimi dôsledkami v podstate viedli
k zmene a doplneniu Zmluvy a vymkli by sa tak
z rámca konania, ktoré Zmluva na tento účel stanovuje.31.    Po
zohľadnení predchádzajúceho je potrebné preskúmať, či pristúpenie
Spoločenstva k dohovoru môže byť založené na článku 235.32.    Najskôr
je potrebné pripomenúť, že dôležitosť rešpektovania ľudských práv bola
zdôraznená v rôznych vyhláseniach členských štátov inštitúcií
Spoločenstva (už citovaných v bode III.5 časti týkajúcej sa výkladu
žiadosti). Rovnako sa na ňu odkazuje v preambule Jednotného
európskeho aktu, ako aj v preambule a článku F ods. 2,
článku J.1 ods. 2 piatej zarážke a článku K.2 ods. 1
Zmluvy o Európskej Únii. Článok F ďalej upresňuje, že Európska Únia
rešpektuje základné ľudské práva, ktoré zaručuje osobitne dohovor.
Článok 130 U Zmluvy ES v odseku 2 stanovuje, že politika
Spoločenstva v oblasti rozvojovej spolupráce prispieva k cieľu
rešpektovať ľudské práva a základné slobody.33.    Ďalej
je potrebné zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry tvoria základné
práva neoddeliteľnú súčasť všeobecných právnych zásad, ktorých
dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje. V tomto ohľade Súdny dvor
získava podnety zo spoločných ústavných tradícií členských štátov, ako
aj z usmernení, ktoré poskytujú medzinárodné zmluvy týkajúce sa
ochrany ľudských práv, na ktorých členské štáty spolupracovali a ku
ktorým pristúpili. Súdny dvor upresnil, že dohovor má v tomto
ohľade osobitný význam (pozri najmä rozsudok z 18. júna 1991,
ERT, C‑260/89, Zb. s. I‑2925, bod 41).34.    Ak
rešpektovanie ľudských práv teda predstavuje podmienku zákonnosti aktov
Spoločenstva, je v každom prípade nutné konštatovať, že
pristúpenie k dohovoru by spôsobilo podstatnú zmenu súčasného
režimu ochrany ľudských práv v Spoločenstve, pretože by zo sebou
prinášalo začlenenie Spoločenstva do odlišného medzinárodného
inštitucionálneho systému, ako aj začlenenie všetkých ustanovení
dohovoru do právneho poriadku Spoločenstva.35.    Takáto
zmena režimu ochrany ľudských práv v Spoločenstve, ktorej vplyv na
inštitucionálny systém Spoločenstva by bol zásadný tak pre Spoločenstvo
ako aj pre členské štáty, by nadobudla ústavný rozmer
a v dôsledku toho by svojou povahou presiahla medze článku
235. Takúto zmenu možno uskutočniť len prostredníctvom zmeny Zmluvy.36.    Preto
je potrebné konštatovať, že za súčasného stavu práva Spoločenstva nemá
Spoločenstvo právomoc pristúpiť k dohovoru.V dôsledku
toho Súdny dvor, v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias,
predsedovia komôr C. N. Kakouris, D. A. O. Edward, J.-P. Puissochet
a G. Hirsch, sudcovia G. F. Mancini,
F. A. Schockweiler (spravodajca), J. C. Moitinho de
Almeida, P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, J. L. Murray, P. Jann, H.
Ragnemalm, L. Sevón a M. Wathelet_po
vypočutí návrhov, ktoré predniesli: prvý generálny advokát G. Tesauro,
generálni advokáti C. O. Lenz, F. G. Jacobs, A. La Pergola, G.
Cosmas, P. Léger, M. B. Elmer, N. Fennelly a D. Ruiz-Jarabo
Colomer_vydal toto stanovisko:Za
súčasného stavu práva Spoločenstva nemá Spoločenstvo právomoc pristúpiť
k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd.Rodríguez IglesiasKakouris      EdwardPuissochetHirschMancini      SchockweilerMoitinho de AlmeidaKapteynGulmann            MurrayJannRagnemalmSevónWatheletVyhlásené v Luxemburgu 28. marca 1996Tajomník       PredsedaR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias