ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 14. jūlijā (1)
Lieta C‑547/15
Interservice d.o.o. Koper
pret
Sándor Horváth
(Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopienas Muitas kodekss – Regula (EEK) Nr. 2913/92 – 96. panta 2. punkts – Pienākums nogādāt preces neskartas galamērķa muitas iestādē, izpildot identifikācijas nodrošināšanas pasākumus – Attiecīgās personas – Pārvadājumu apakšuzņēmējs
1.        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas muitas kodeksa izveidi (2) 96. panta 2. punkta interpretāciju.
2.        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp muitas aģentu Interservice d.o.o. Koper (3) un pārvadātāju Sándor Horváth par Interservice kā “galvenā atbildīgā” samaksātā muitas nodokļa atgūšanu pēc tam, kad pārvadājumu apakšuzņēmējs S. Horváth no muitas uzraudzības bija izņēmis pārvadātās preces, kurām bija piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra.
3.        Šajā lietā Tiesai būs jāatbild uz jautājumu, vai gadījumā, kad pārvadājumu veic pārvadājumu apakšuzņēmējs, ko ir pilnvarojis pasūtītāja iecelts galvenais pārvadātājs, pienākums galamērķa muitas iestādē neskartas nogādāt preces, kurām piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, ir pārvadājumu apakšuzņēmējam. Turklāt apstiprinošas atbildes gadījumā Tiesai būs jāprecizē šī pienākuma apjoms.
4.        Šajos secinājumos apgalvošu, pirmkārt, ka Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārvadātājs” apzīmē jebkuru personu, kas veic tādu preču pārvadājumus, kuras tā ir pieņēmusi, zinot, ka tām ir piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, neatkarīgi no tā, vai tas tiek darīts saskaņā ar pārvadājumu līgumu, kas noslēgts ar pasūtītāju, vai saskaņā ar apakšuzņēmuma līgumu, kas noslēgts ar galveno pārvadātāju, un, otrkārt, ka šajā noteikumā paredzētais pienākums pārvadātājam ir jāpilda, kamēr tas nodrošina savā rīcībā fiziski esošo preču glabāšanu.
5.        Apgalvošu, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā pārvadājumu apakšuzņēmējs faktiski veica preču pārvadājumu līdz galamērķa muitas iestādes stāvvietai un nodeva ar šīm precēm saistītos dokumentus galvenā pārvadātāja pārstāvim, lai tas izpildītu Kopienas ārējā tranzīta procedūras formalitātes, pārvadājumu apakšuzņēmējs tika atbrīvots no sava pienākuma brīdī, kad viņš galvenajam pārvadātājam nodeva preču glabājumu un pavaddokumentus.
6.        Norādīšu arī, ka, lai gan tas, ka pārvadājumu apakšuzņēmējs vēlāk turpināja preču pārvadājumu uz citu dalībvalsti, neuzliek viņam pienākumu pirms pārvadājuma turpināšanas pārbaudīt, vai galvenais pārvadātājs tiešām bija uzrādījis preces galamērķa muitas iestādē, lai pabeigtu Kopienas ārējā tranzīta procedūru, viņa atbildība tomēr varētu iestāties gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka viņš turpināja pārvadājumu, zinot informāciju, kas apliecina, ka šī procedūra netika pabeigta likumīgi; tas gan jānoskaidro iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus attiecīgos faktiskos apstākļus.
I –    Atbilstošās tiesību normas
7.        Saskaņā ar Muitas kodeksa 91. panta 1. punkta a) apakšpunktu ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus.
8.        Atbilstoši Muitas kodeksa 96. panta 1. punktam:
“Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais. Viņš ir atbildīgs:
a)      par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus;
b)      par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.”
9.        Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā ir noteikts, ka “neatkarīgi no 1. punktā minētajiem galvenā atbildīgā pienākumiem preču pārvadātājam vai saņēmējam, kurš pieņem preces un zina, ka preces tiek pārvietotas Kopienas tranzītā, tāpat ir pienākums preces neskartas nogādāt saņēmēja muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus”.
10.      Muitas kodeksa 92. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ārējā tranzīta procedūra tiek izbeigta dienā, kad preces un attiecīgie dokumenti tiek nogādāti galamērķa muitas iestādē.
11.      Ja ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības, saskaņā ar Muitas kodeksa 203. pantu rodas muitas parāds četrām personu grupām:
–        personai, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,
–        personas, kas piedalījušās šādā izņemšanā vai apzinājušās, vai kurām būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas no muitas uzraudzības,
–        personas, kas ieguvušas vai valdījušas attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājušās, vai kurām būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības, un
–        attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana, kurā preces nodotas.
12.      Saskaņā ar Muitas kodeksa 213. panta noteikumiem muitas parāda kopparādnieki par tā samaksu atbild solidāri.
II – Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
13.      Pēc Friedler Spedition GmbH pieprasījuma sabiedrībai IGAZ Trans Kft. tika uzdots pārvadāt Kopienas ārējā tranzītā Ķīnas izcelsmes preces, kas bija nogādātas Koperas [Koper] ostā (Slovēnija).
14.      2008. gada 8. decembrī IGAZ Trans uzdeva S. Horváth nogādāt preces no Koperas uz Vīni (Austrija) un pēc formalitāšu pabeigšanas – uz Romu (Itālija).
15.      2008. gada 11. decembrī muitas aģents Interservice pēc IGAZ Trans lūguma uzsāka tranzīta procedūru Koperas muitas iestādē. Pēc šīs procedūras uzsākšanas preces bija jānogādā Wiencont Süd, Freilager Wien (Vīne, Austrija) muitas iestādē vēlākais līdz 2008. gada 18. decembrim.
16.      Šajā pašā 2008. gada 11. decembrī S. Horváth pieteicās Interservice, kas izdeva CMR pavadzīmi (4), kā arī preču saņemšanai vajadzīgo pilnvaru un Slovēnijas muitas iestādēm elektroniski nosūtīja T1 dokumentu, lai to izmantotu tranzīta procedūrā. Saņēmis preces Koperas muitas iestādē, S. Horváth tās nogādāja līdz CMR pavadzīmē norādītajai Vīnes muitas iestādes stāvvietai un nodeva IGAZ Trans pārstāvim dokumentus, kas nepieciešami muitas formalitāšu izpildei.
17.      Pēc tam S. Horváth ar preču konteineru palika šajā stāvvietā no 2008. gada 12. līdz 17. decembrim. 2008. gada 17. decembrī viņš atgriezās Ungārijā, atstājot konteineru turpat uz vietas, un atkal ieradās Vīnē 2008. gada 18. decembrī.
18.      Preces netika uzrādītas galamērķa muitas iestādē, lai izpildītu muitas formalitātes. S. Horváth turpināja tās pārvadāt ar jaunu pavadzīmi, kuru izdeva Friedler Spedition un kuru tas saņēma no IGAZ Trans pārstāvja, un nogādāja preces to galamērķī Itālijā.
19.      Saskaņā ar Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) konstatējumiem S. Horváth bija pieņēmis preces, acīmredzami zinādams, ka tām tiek piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra. Tomēr pirms turpmākās to pārvadāšanas no Vīnes uz Romu viņš pienācīgi nepārliecinājās, ka IGAZ Trans vai Friedler Spedition bija uzrādījusi preces galamērķa muitas iestādē. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka pamatlietas tiesvedībā nav neviena pierādījuma par to, ka S. Horváth būtu bijis zināms, ka preces tika izņemtas no muitas uzraudzības.
20.      Kopienas ārējā tranzīta procedūras pabeigšana nosūtītāja muitas iestādē tika apliecināta ar tranzīta deklarāciju, uz kuras bija Rumānijas muitas iestādes zīmogs. Slovēnijas muitas iestādes pēc izmeklēšanas secināja, ka Rumānijas muitas iestādes zīmogs uz tranzīta deklarācijas bija viltots.
21.      Tā kā preces bija izņemtas no muitas uzraudzības, Interservice kā galvenajam atbildīgajam bija jāmaksā muitas nodokļi, pievienotās vērtības nodoklis un nokavējuma procenti EUR 11 196,49 apmērā.
22.      Interservice, pamatojoties uz ārpuslīgumisko atbildību, cēla regresa prasību pret S. Horváth, apgalvojot, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu pārvadātājam kopā ar galveno atbildīgo ir pienākums uzrādīt preces, pat ja konkrēti viņš ir tikai pārvadājumu apakšuzņēmējs.
23.      Tā kā šī prasība tika noraidīta gan pirmajā, gan apelācijas instancē, Interservice cēla kasācijas sūdzību Kúria (Augstākā tiesa), kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai [Muitas kodeksa] 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par preču pārvadātāju ir jāuzskata ne tikai persona, kura noslēdz pārvadājuma līgumu ar pārdevēju par preču pārvadājumu (līgumiskais vai galvenais pārvadātājs), bet arī tā persona, kura pilnībā vai daļēji veic pārvadājumu, pamatojoties uz citu līgumu, kas noslēgts ar līgumisko vai galveno pārvadātāju (pārvadājumu apakšuzņēmējs)?
2)      Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Muitas kodeksa] 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā kā pamatlietā pārvadājumu apakšuzņēmējam ir pienākums pirms preču pārvadājuma turpināšanas pienācīgi pārliecināties, ka galvenais pārvadātājs tiešām ir uzrādījis preces galamērķa muitas iestādē atbilstoši noteiktajām prasībām?”
III – Mans vērtējums
A –    Ievada apsvērumi
24.      Lai labāk saprastu šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā esošo problemātiku, manuprāt, ir lietderīgi īsumā atgādināt pamatlietas faktiskos un tiesiskos apstākļus.
25.      Iesniedzējtiesa, pirmkārt, vēlas saņemt skaidrojumus par jēdzienu “pārvadātājs” Muitas kodeksa 96. panta 2. punkta izpratnē, lai izlemtu, vai par tādu ir jāuzskata S. Horváth, un, otrkārt, apstiprinošas atbildes gadījumā noteikt attiecīgās personas pienākuma apjomu.
26.      Šie jautājumi ir uzdoti saistībā ar strīdu starp muitas aģentu, kas atzīts par muitas maksājuma parādnieku pēc preču izņemšanas no muitas uzraudzības, un šo preču pārvadājumu apakšuzņēmēju.
27.      Par šo situāciju vispirms ir jāpauž divi apsvērumi.
28.      Pirmais apsvērums ir par muitas parāda iekasējamības gadījumu.
29.      Šajā ziņā nepiekrītu Eiropas Komisijai, ka, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstītos faktiskos apstākļus, esot šaubas par muitas parāda izcelsmi, jo tas varēja rasties vai nu saistībā ar preču izņemšanu no muitas uzraudzības Muitas kodeksa 203. panta izpratnē, vai arī saskaņā ar šī kodeksa 204. pantu saistībā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūrā paredzēto pienākumu neizpildi, kas neietekmēja muitas uzraudzību.
30.      Tiesas pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka ar jēdzienu “preču izņemšana no muitas uzraudzības” ir saprotamas visas darbības un bezdarbība, kuru rezultātā kaut vai tikai īslaicīgi tiek traucēta kompetentās muitas iestādes piekļuve muitas uzraudzībā esošajām precēm un Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā paredzētās pārbaudes veikšana (5).
31.      Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Kopienas ārējā tranzīta procedūra tika pabeigta krāpnieciski, jo preču nogādāšana galamērķa muitas iestādē tika apliecināta ar dokumentiem, uz kuriem bija uzlikti viltoti Rumānijas muitas iestāžu zīmogi (6). Tā kā preces galamērķa muitas iestādē netika pienācīgi uzrādītas, muitas iestādes, būdamas maldinātas ar viltotiem dokumentiem, nevarēja pārliecināties par to stāvokli izšķirošajā šīs procedūras pabeigšanas brīdī (7), un šī krāpnieciski veiktā pabeigšana acīmredzami radīja risku, ka preces varētu prettiesiski nonākt Eiropas Savienības ekonomiskajā apritē. Tāpēc uzskatu, ka jau tas vien, ka ir iesniegti viltoti dokumenti, lai apliecinātu Kopienas ārējā tranzīta procedūras pabeigšanu, liecina par izņemšanu no muitas uzraudzības, kas izraisa muitas parāda rašanos saskaņā ar Muitas kodeksa 203. pantu.
32.      Otrais apsvērums ir par izņemšanas no muitas uzraudzības sekām Muitas kodeksa 203. panta izpratnē.
33.      Ar ievedmuitas nodokli apliekamo preču izņemšanas no muitas uzraudzības gadījumā personas, kas var tikt atzītas par muitas maksājuma parādniekiem, ir noteiktas Muitas kodeksa 203. panta 3. punktā, kurā ir izšķirtas četras muitas maksājuma parādnieku grupas.
34.      Šīs tiesību normas trīs pirmie ievilkumi attiecas uz personām, kas vai nu izņem preces no muitas uzraudzības, vai kaut kā piedalījušās šajā izņemšanā, apzinoties vai ar pamatu apzināties, ka tās tikušas izņemtas no muitas uzraudzības, kā arī tām, kas bija ieguvušas vai valdījušas attiecīgās preces, to iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinoties vai ar pamatu, ka šīs preces tikušas izņemtas no muitas uzraudzības. Šīs trīs personu grupas vieno tas, ka tā vai citādi tās bija piedalījušās pārkāpuma izdarīšanā vai vismaz no tā guva labumu, kaut kādā ziņā – aizgūstot krimināltiesību terminoloģiju – bija šī pārkāpuma izdarītājas vai līdzdalībnieces, vai Savienības ekonomiskajā apritē laisto neatmuitoto preču glabātājas.
35.      Turpretim šīs tiesību normas ceturtais ievilkums attiecas uz personām, kuras nav piedalījušās preču izņemšanā, bet kurām tostarp bija jāpilda pienākumi, kas izriet no precēm piemērotās muitas procedūras izmantošanas. Tiesa ir vairākkārt nospriedusi (8), ka Kopienas ārējā tranzīta procedūrā tieši šīs procedūras izmantotājam, kas ir galvenais atbildīgais Muitas kodeksa 96. panta 1. punkta izpratnē, ir jāizpilda pienākumi, kuri izriet no minētās procedūras izmantošanas, un viņam ir jāmaksā muitas parāds šī kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma izpratnē.
36.      Tomēr saskaņā ar Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu par muitas maksājuma parādnieku drīkst atzīt arī preču pārvadātāju vai saņēmēju, pamatojoties uz 203. panta 3. punkta ceturto ievilkumu, jo ar to šim pārvadātājam vai saņēmējam ir pienākums uzrādīt šīs preces neskartas galamērķa muitas iestādē.
37.      Šīs lietas apstākļos no norādēm, kuras sniedz iesniedzējtiesa, balstīdamās uz pieņēmumu, ka S. Horváth nebija iesaistīts preču izņemšanā no muitas uzraudzības, izriet, ka pārvadājumu apakšuzņēmējs nav saucams pie atbildības saskaņā ar kādu no Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pirmajos trijos ievilkumos minētajām hipotēzēm. Savukārt iesniedzējtiesa prāto, vai viņš nav jāuzskata par šī muitas parāda kopparādnieku saskaņā ar šī kodeksa 203. panta 3. punkta ceturto ievilkumu, kas nozīmē, ka viņam bija jāizpilda minētā kodeksa 96. panta 2. punktā paredzētais pienākums.
38.      Tātad runa ir par gadījumu, kad preču pārvadātāju vai saņēmēju, šķiet, drīkst atzīt par atbildīgiem tikai tāpēc, ka Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā tiem ir uzlikts īpašs pienākums uzrādīt šīs preces galamērķa muitas iestādē, izpildot identifikācijas nodrošināšanas pasākumus (9).
39.      Tātad iesniedzējtiesas lūgtā interpretācija, lai precizētu, kam ir jāpilda minētais pienākums, un šī pienākuma apjomu, ir vajadzīga, lai rastu risinājumu pamatlietā.
B –    Par pirmo jautājumu
40.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai jēdziens “pārvadātājs” Muitas kodeksa 96. panta 2. punkta izpratnē ir attiecināms tikai uz galveno pārvadātāju, kam tieši uzdots veikt preču, kurām piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, pārvadājumu, vai tas savukārt ietver arī pārvadājumu apakšuzņēmēju, ar kuru galvenais pārvadātājs ir noslēdzis apakšuzņēmuma līgumu par pārvadājuma veikšanu.
41.      Manuprāt, Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts bez izšķirības ir attiecināms uz jebkuru personu, kas uzņemas preču, kurām piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, pārvadājumus, neatkarīgi no tā, vai tas ir galvenais pārvadātājs, vai pārvadājumu apakšuzņēmējs.
42.      Šo interpretāciju šķiet apstiprinām jau pati šī šīs tiesību normas redakcija.
43.      Tādējādi no tās formulējuma izriet, ka šajā normā preču pārvadātāja vai saņēmēja pienākuma esamībai ir paredzēts tikai viens nosacījums – preču pieņemšana, zinot par tām piemērojamo tiesisko režīmu. Tā kā Savienības likumdevējs nav nošķīris pārvadājumus, ko veic galvenais pārvadātājs tieši vai kāds cits pārvadājumu apakšuzņēmējs, pienākums nogādāt preces neskartas galamērķa muitas iestādē ir jāpilda jebkurai personai, kura veic preču pārvadājumus un attiecībā uz kuru ir pierādīts, ka tā faktiski zina par Kopienas ārējā tranzīta procedūru. Ja nosacījums par apzināšanos pārvadājumu apakšuzņēmēja gadījumā ir izpildīts, tam ir jāpilda Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā paredzētais pienākums.
44.      Šo secinājumu šķiet apstiprinām arī teleoloģiskā interpretācija.
45.      Proti, preču pārvadātāja vai saņēmēja pienākumu ierobežo pats tā mērķis –nogādāt neskartas preces galamērķa muitas iestādē noteiktajā termiņā un pienācīgi izpildot muitas iestāžu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus.
46.      Kā rakstveida apsvērumos pamatoti ir norādījusi Komisija, Savienības likumdevējs ir paredzējis preču pārvadātāja vai saņēmēja līdzatbildību tieši tāpēc, lai ņemtu vērā to, ka persona, kuras valdījumā faktiski ir preces, ir vienīgā, kas faktiski tas var nogādāt galamērķa muitas iestādē.
47.      Šajā ziņā ir jāuzsver, ka preču pārvadātājam vai saņēmējam saskaņā ar Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu noteiktais ierobežotais pienākums ir nošķirams no vispārējā pienākuma, kas galvenajam atbildīgajam uzlikts šī kodeksa 96. panta 1. punktā.
48.      Galvenajam atbildīgajam kā Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājam ir pienākums ne tikai nogādāt neskartas preces galamērķa muitas iestādē noteiktajā termiņā un pienācīgi izpildot muitas iestāžu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus (10), bet arī un vispārīgāk – nodrošināt “Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu” (11). Saskaņā ar šī kodeksa 96. panta 1. punktu, 203. panta 3. punkta ceturto ievilkumu un 204. panta 1. punktu viņš kļūst par muitas maksājuma parādnieku jau tāpēc vien, ka neievēro kādu no šīs procedūras noteikumiem, pat ja šis parāds nav attiecināms tieši uz viņu, tādējādi viņš ir atbildīgs par to, lai tiktu “nodrošināt[a] rūpīg[a] un vienveidīg[a] noteikumu muitas parāda piedziņas jomā piemērošan[a] ar mērķi aizsargāt Kopienas un tās dalībvalstu finanšu intereses” (12). Tā kā galvenajam atbildīgajam ir jānodrošina tranzīta operāciju pareiza norise, tas ir muitas maksājuma parādnieks arī tad, ja viņš ir labticīgs un ja Kopienas ārējās tranzīta procedūras pārkāpums izriet no krāpšanas, kurā tas nav iesaistīts (13). Ņemot vērā galvenā atbildīgā objektīvo atbildību, tas ir atbildīgs par jebkuru Kopienas ārējā tranzīta procedūru regulējuma pārkāpumu arī tad, ja to ir izdarījis kāds cits.
49.      Preču pārvadātāja vai saņēmēja atbildība ir ierobežotāka. Atšķirībā no galvenā atbildīgā tam nav pienākuma izpildīt visus noteikumus par Kopienas ārējo tranzīta procedūru. Lai arī ir jāuzskata, ka ar Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu viņam ir uzlikts pienākums panākt konkrētu rezultātu proti, pārliecināties, ka preces neskartas tiek uzrādītas galamērķa muitas iestādē, preču pārvadātājs vai saņēmējs var to veikt tikai, kamēr minētās preces faktiski ir viņa valdījumā. Citiem vārdiem sakot, šī kodeksa 96. panta 1. punktā paredzētā atbildība ir balstīta uz galvenās atbildīgās personas – kurai ir jāuzņemas atbildība par jebkura pārkāpuma vai nodarījuma sekām – pašu statusu, savukārt preču pārvadātāja vai saņēmēja atbildības pamats un vienlaikus ierobežojums ir rodams šo preču faktiskajā valdījumā.
50.      Tātad no tā secinu, ka, lai arī pārvadājumu apakšuzņēmējam ir pienākums uzrādīt preces neskartas galamērķa muitas iestādē, šis pienākums viņam ir jāpilda tikai, kamēr viņš faktiski veic preču pārvadājumu, nodrošinot to glabāšanu.
51.      Vairāku pārvadātāju izmantošana starptautiskajos preču pārvadājumos ir visnotaļ ierasta prakse. Manuprāt, gadījumā, ja par katru maršruta posmu atbildību uzņemtos kāds cits pārvadātājs, Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā paredzētais pienākums būtu jāpilda katram no tiem pēc kārtas, jo tieši tikmēr, kamēr tie nodrošina preču glabāšanu, tie var rūpēties par to, ka tās paliktu neskartas, un novērst tostarp jebkādu plombu atlaušanu vai jebkādu prettiesisku pārkraušanu.
52.      Tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais, kurā pārvadājumu apakšuzņēmējs faktiski veica preču pārvadājumu līdz galamērķa muitas iestādes stāvvietai un nodeva ar šīm precēm saistītos dokumentus galvenā pārvadātāja pārstāvim, lai tas izpildītu Kopienas ārējā tranzīta procedūras formalitātes, uzskatu, ka pārvadājumu apakšuzņēmējs tika atbrīvots no pienākuma brīdī, kad viņš nodeva preces un pavaddokumentus galvenajam pārvadātājam, kurš tādējādi kļuva par “pārvadātāju” Muitas kodeksa 96. panta 2. punkta izpratnē.
53.      Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ ierosinu Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt, pirmkārt, ka Muitas kodeksa 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārvadātājs” apzīmē jebkuru personu, kas veic tādu preču pārvadāšanu, kuras tā ir pieņēmusi, zinot, ka tām ir piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra – neatkarīgi no tā, vai tas tiek darīts saskaņā ar pārvadājumu līgumu, kas noslēgts ar pasūtītāju, vai apakšuzņēmuma līgumu, kas noslēgts ar galveno pārvadātāju, – un, otrkārt, ka šajā noteikumā paredzētais pienākums pārvadātājam ir jāpilda, kamēr tas nodrošina savā rīcībā fiziski esošo preču glabāšanu, un tāpēc tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā pārvadājumu apakšuzņēmējs faktiski veica preču pārvadājumu līdz galamērķa muitas iestādes stāvvietai un nodeva ar šīm precēm saistītos dokumentus galvenā pārvadātāja pārstāvim, lai tas izpildītu Kopienas ārējā tranzīta procedūras formalitātes, pārvadājumu apakšuzņēmējs tika atbrīvots no sava pienākuma brīdī, kad viņš galvenajam pārvadātājam nodeva preču glabājumu un pavaddokumentus.
54.      Tomēr vēl ir jāpārbauda, vai apstāklis, ka S. Horváth turpināja preču pārvadājumu no Vīnes uz Romu, viņu no jauna nepadarīja par muitas maksājuma parādnieku.
55.      Tieši par to ir otrais jautājums.
C –    Par otro jautājumu
56.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā pārvadājumu apakšuzņēmējam pirms preču pārvadājuma turpināšanas ir pienākums pienācīgi pārliecināties, ka galvenais pārvadātājs tiešām ir uzrādījis preces galamērķa muitas iestādē atbilstoši noteiktajām prasībām.
57.      Man šķiet, ka sniedzamā atbilde diezgan dabiski izriet no tā, ko iepriekš esmu izklāstījis saistībā ar pirmo jautājumu.
58.      Atšķirībā no galvenā atbildīgā, kuram ir jānodrošina tranzīta procedūras pareiza norise, pārvadātājam Kopienas ārējā tranzīta procedūrā nav cita pienākuma, kā tikai nogādāt preces neskartas galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas iestāžu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus.
59.      Tādos apstākļos kā pamatlietā esošie, kad pārvadājumu apakšuzņēmējs galvenajam pārvadātājam nodeva tranzīta dokumentus, lai tas izpildītu muitas procedūras pabeigšanai nepieciešamās formalitātes, uzskatu, ka no šī nodošanas brīža galvenajam pārvadātājam ir jāpilda pārvadājumu apakšuzņēmēja pienākums saskaņā ar Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu.
60.      Tā kā pārvadājumu apakšuzņēmējs no šī pienākuma tika atbrīvots, tam pirms pārvadājuma turpināšanas nebija pienākuma pārbaudīt, vai galvenais pārvadātājs tiešām bija uzrādījis preces galamērķa muitas iestādē, lai pabeigtu Kopienas ārējā tranzīta procedūru.
61.      Lai arī, pamatojoties uz Muitas kodeksa 96. panta 2. punktu, pārvadājumu apakšuzņēmējam nevar uzlikt aktīvas rūpības pienākumu, es tomēr uzskatu, ka viņa atbildība varētu iestāties gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka viņš turpināja pārvadājumu, zinot informāciju, kas apliecina, ka šī procedūra netika pabeigta likumīgi; tas gan jānoskaidro iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus attiecīgos faktiskos apstākļus. Proti, šajā gadījumā būtu jāuzskata, ka pārvadājumu apakšuzņēmējs bija piekritis turpināt preču pārvadājumu, zinot, ka precēm bija piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra, kas izraisītu to, ka viņam atkal būtu jāpilda Muitas kodeksa 96. panta 2. punktā paredzētais pienākums.
IV – Secinājumi
62.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005, 96. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pārvadātājs” apzīmē jebkuru personu, kas veic tādu preču pārvadāšanu, kuras tā ir pieņēmusi, zinot, ka tām ir piemērojama Kopienas ārējā tranzīta procedūra – neatkarīgi no tā, vai tas tiek darīts saskaņā ar pārvadājumu līgumu, kas noslēgts ar pasūtītāju, vai apakšuzņēmuma līgumu, kas noslēgts ar galveno pārvadātāju, – un ka šajā noteikumā paredzētais pienākums pārvadātājam ir jāpilda, kamēr tas nodrošina savā rīcībā fiziski esošo preču glabāšanu.
Tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā pārvadājumu apakšuzņēmējs faktiski veica preču pārvadājumu līdz galamērķa muitas iestādes stāvvietai un nodeva ar šīm precēm saistītos dokumentus galvenā pārvadātāja pārstāvim, lai tas izpildītu Kopienas ārējā tranzīta procedūras formalitātes, pārvadājumu apakšuzņēmējs tika atbrīvots no sava pienākuma brīdī, kad viņš galvenajam pārvadātājam preču glabājumu un pavaddokumentus.
Turklāt apstāklis, ka pārvadājumu apakšuzņēmējs vēlāk turpināja preču pārvadājumu uz citu dalībvalsti, neuzliek viņam pienākumu pirms pārvadājuma turpināšanas pārbaudīt, vai galvenais pārvadātājs tiešām bija uzrādījis preces galamērķa muitas iestādē, lai pabeigtu Kopienas ārējā tranzīta procedūru. Tomēr viņa atbildība varētu iestāties gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka viņš turpināja pārvadājumu, zinot informāciju, kas apliecina, ka šī procedūra netika pabeigta likumīgi; tas gan jānoskaidro iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus attiecīgos faktiskos apstākļus.
1 –      Oriģinālvaloda – franču.
2 –      OV 1992, L 302, 1. lpp. Regula, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005 (OV 2005, L 117, 13. lpp., turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”).
3 –      Turpmāk tekstā – “Interservice”.
4 –      Pavadzīme ir sagatavota, pamatojoties uz Ženēvā 1956. gada 19. maijā parakstīto Konvenciju par kravu starptautisko autopārvadājumu līgumu, kas ir grozīta ar Ženēvā 1978. gada 5. jūlijā parakstīto protokolu.
5 –      Skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 12. jūnijs, Zollagentur (C‑75/13, EU:C:2014:1759, 28. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2015. gada 29. oktobris, B & S Global Transit Center (C‑319/14, EU:C:2015:734, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
6 –      No Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 (OV 1993, L 253, 1. lpp.) un kas ir grozīta ar Komisijas 2008. gada 17. novembra Regulu (EK) Nr. 1192/2008 (OV 2008, L 329, 1. lpp.), 361. panta 5. punkta izriet, ka tranzīta operācija var beigties citā muitas iestādē, nevis tajā, kas ierakstīta tranzīta deklarācijā, tad minētā muitas iestāde kļūst par galamērķa muitas iestādi.
7 –      Saistībā ar šo Kopienas ārējā tranzīta procedūras pabeigšanas brīdī veicamās kontroles būtisko aspektu skat. ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumu lietā B & S Global Transit Center (C‑319/14, EU:C:2015:500) 25. un 26. punktu.
8 –      Skat. spriedumus, 2013. gada 27. jūnijs, Codirex Expeditie (C‑542/11, EU:C:2013:429, 33. punkts), un 2014. gada 12. jūnijs, SEK Zollagentur (C‑75/13, EU:C:2014:1759, 35. punkts).
9 –      Uzskatāmi parādot šī īpašā pienākuma lietderību, pamatlieta mudina prātot par iemesliem, kuru dēļ Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes regulai (EK), ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 2913/92 par muitas kodeksa izveidi (COM(97) 472, galīgā redakcija) Komisija bija ierosinājusi svītrot šo noteikumu tādēļ, kā teikts šā priekšlikuma 5. apsvērumā, ka tas “pats par sevi nepapildina kodeksa noteikumus par iekasējamības gadījuma un muitas maksājuma parādnieka noteikšanu”. Pēc Parlamenta ierosinātā grozījuma, ko apstiprināja Komisija, Priekšlikums regulai tika pieņemts, negrozot 96. pantu (skat. grozīto Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai (EK), ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 2913/92 par muitas kodeksa izveidi (COM(98) 428, galīgā redakcija), kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 955/1999, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 2913/92 attiecībā uz ārējā tranzīta procedūru (OV 1999, L 119, 1. lpp.)).
10 –      Muitas kodeksa 96. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
11 –      Šā kodeksa 96. panta 1. punkta b) apakšpunkts.
12 –      Skat. spriedumu, 2008. gada 3. aprīlis, Militzer & Münch (C‑230/06, EU:C:2008:186, 48. punkts). Šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 15. jūlijs, DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435, 30. punkts).
13 –      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 3. aprīlis, Militzer & Münch (C‑230/06, EU:C:2008:186, 49. punkts).