62018CC0285
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽERARDA HOGANA [GERARD HOGAN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 7. maijā (
1
)
Lieta C‑285/18
Kauno miesto savivaldybė
,
Kauno miesto savivaldybės administracija
,
piedaloties
UAB Irgita
,
UAB Kauno švara
(Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu –Publiskais iepirkums – Direktīva 2004/18/EK – Piemērojamība laikā – Direktīva 2014/24/ES – “Iekšēji darījumi” – Valsts tiesībās noteiktie papildu nosacījumi “iekšējam darījumam”
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu būtībā ir par jautājumu, vai dalībvalsts var noteikt papildu prasības līgumslēdzējai iestādei “iekšēja darījuma” (
2
) slēgšanai, lai gan šis līgums atbilst “iekšēja darījuma” kritērijiem saskaņā ar Tiesas judikatūru un, attiecīgajos gadījumos, ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (
3
) 12. pantu.
2.
Iesniedzējtiesa arī ir lūgusi skaidrojumu par piemērojamību laikā attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
4
), un Direktīvu 2014/24/ES.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
3.
Direktīvas 2014/24 1., 2., 4., 5. un 31. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai, ko īsteno dalībvalstu iestādes vai ko īsteno to vārdā, ir jāatbilst Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) principiem un jo īpaši brīvas preču aprites principam, brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kā arī no tiem izrietošajiem principiem, proti, vienlīdzīgai attieksmei, nediskriminācijai, savstarpējai atzīšanai, proporcionalitātei un pārredzamībai. Tomēr attiecībā uz publiskiem līgumiem, kas pārsniedz konkrētu vērtību, būtu jāizstrādā noteikumi, kas koordinē valstu iepirkuma procedūras, lai nodrošinātu, ka minētie principi tiek īstenoti praksē un ka publiskais iepirkums tiek atvērts konkurencei.
(2)
Stratēģijā “Eiropa 2020”, kas izklāstīta Komisijas 2010. gada 3. marta paziņojumā “Eiropa 2020: stratēģija gudrai, ilgtspējīgai un iekļaujošai izaugsmei” [..], publiskajam iepirkumam ir svarīga nozīme, jo tas ir viens no tirgus instrumentiem, kas izmantojams, lai panāktu gudru, ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi, vienlaikus nodrošinot efektīvāko publiskā sektora līdzekļu izmantošanu. [..] Turklāt ir nepieciešams precizēt galvenos jēdzienus un koncepcijas, lai nodrošinātu juridisko noteiktību un ietvertu dažus ar tiem saistītus Eiropas Savienības Tiesas iedibinātās judikatūras aspektus.
[..]
(4)
Arvien dažādākie publiskās rīcības veidi nosaka nepieciešamību precīzāk definēt pašu iepirkuma jēdzienu. Minētajam precizējumam tomēr nevajadzētu paplašināt šīs direktīvas darbības jomu salīdzinājumā ar Direktīvas 2004/18/EK darbības jomu. Savienības publiskā iepirkuma noteikumu mērķis nav aptvert visus publisko līdzekļu izmaksas veidus, bet gan tikai tos, kuri, izmantojot publisko līgumu, vērsti uz būvdarbu, piegāžu vai pakalpojumu iegādi par atlīdzību.
(5)
Būtu jāatgādina, ka nekas šajā direktīvā dalībvalstīm neuzliek par pienākumu slēgt līgumus par ārpakalpojumiem vai izmantot ārpakalpojumu sniedzējus saistībā ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kurus tās vēlas sniegt pašas vai kurus tās vēlas organizēt, izmantojot citus līdzekļus, kas nav publiski līgumi šīs direktīvas nozīmē.
[..]
(31)
Pastāv būtiska juridiskā nenoteiktība attiecībā uz to, cik lielā mērā publiskā iepirkuma noteikumiem būtu jāattiecas uz līgumiem, kas noslēgti starp publiskā sektora subjektiem. Dalībvalstis un pat līgumslēdzējas iestādes atšķirīgi interpretē attiecīgo Eiropas Savienības Tiesas judikatūru. Tāpēc jāprecizē, kuros gadījumos publiskajā sektorā noslēgtajiem līgumiem nepiemēro publiskā iepirkuma noteikumus.
Šāda precizējuma pamatā vajadzētu būt principiem, kas noteikti attiecīgajā Eiropas Savienības Tiesas judikatūrā. Tas, ka abas vienošanās puses pašas ir publiskā sektora iestādes, pats par sevi neizslēdz iepirkuma noteikumu piemērošanu. Tomēr publiskā iepirkuma noteikumu piemērošanai nevajadzētu kavēt publiskā sektora iestāžu rīcības brīvību veikt tām uzticētos sabiedrisko pakalpojumu uzdevumus, izmantojot savus resursus, kas ietver iespēju sadarboties ar citām publiskā sektora iestādēm.
Būtu jānodrošina, ka publiskā sektora iestāžu savstarpējā sadarbība, kurai piešķirts atbrīvojums, nerada konkurences izkropļojumus attiecībā uz privātiem ekonomikas dalībniekiem, ciktāl tā privātu pakalpojumu sniedzēju nostāda labākā stāvoklī attiecībā pret konkurentiem.”
4.
Direktīvas 2014/24 1. panta “Priekšmets un definīcijas” 4. punktā ir noteikts:
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu brīvību saskaņā ar Savienības tiesību aktiem noteikt, ko tās uzskata par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, kā šie pakalpojumi būtu jāorganizē un jāfinansē atbilstīgi noteikumiem par valsts atbalstu un kādi īpaši pienākumi uz tiem būtu jāattiecina. Tāpat šī direktīva neietekmē publiskā sektora iestāžu lēmumu vai, kādā veidā un cik lielā mērā tās vēlas pašas pildīt sabiedriskās funkcijas, ievērojot LESD 14. pantu un protokolu Nr. 26.”
5.
Direktīvas 2014/24 12. panta “Publiskie līgumi starp publiskā sektora subjektiem” 1. punktā ir noteikts:
“Publisks līgums, kura slēgšanas tiesības līgumslēdzēja iestāde piešķīrusi kādai juridiskai personai, kas ir privāto vai publisko tiesību subjekts, neietilpst šīs direktīvas darbības jomā, ja ir izpildīti visi šādi nosacījumi:
a)
līgumslēdzēja iestāde pār attiecīgo juridisko personu īsteno līdzīgu kontroli, kādu tā īsteno pār savām struktūrvienībām;
b)
vairāk nekā 80 % no kontrolētās juridiskās personas darbībām tiek veiktas, izpildot uzdevumus, ko tai uzticējusi kontrolējošā līgumslēdzēja iestāde vai citas juridiskas personas, ko kontrolē minētā līgumslēdzēja iestāde; un
c)
kontrolētajai juridiskajai personai nav tiešas privāta kapitāla līdzdalības, izņemot tādus privātā kapitāla līdzdalības veidus, kas neparedz kontroli un bloķēšanu, kā noteikts valsts tiesību aktos, saskaņā ar Līgumiem, un kam nav izšķirošas ietekmes uz kontrolēto juridisko personu.
Uzskata, ka pirmās daļas a) apakšpunkta nozīmē līgumslēdzēja iestāde pār juridisko personu īsteno līdzīgu kontroli, kādu tā īsteno pār savām struktūrvienībām, ja tai ir izšķiroša ietekme gan attiecībā uz kontrolētās juridiskās personas stratēģiskajiem mērķiem, gan attiecībā uz tās svarīgiem lēmumiem. Šādu kontroli var īstenot arī cita juridiska persona, kuru pašu tādā pašā veidā kontrolē līgumslēdzēja iestāde.”
6.
Direktīvas 2014/24 91. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Direktīvu 2004/18/EK atceļ no 2016. gada 18. aprīļa.”
B.
Lietuvas tiesības
1. 1996. gada 13. augusta“Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas” (Likums par publisko iepirkumu) Nr. I 1491
7.
1996. gada 13. augustaLietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas Nr. I‑1491 (turpmāk tekstā – “Likums par publisko iepirkumu”) 3. pantā ir noteikts:
“1.   Līgumslēdzēja iestāde nodrošina, ka iepirkuma procedūru izpildes un līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas laikā tiek ievēroti vienlīdzības, nediskriminēšanas, savstarpējas atzīšanas, proporcionalitātes un pārredzamības principi.
[..]”
8.
Likuma par publisko iepirkumu 10. panta 5. punktā (redakcijā, kāda piemērojama no 2016. gada 1. janvāra) ir noteikts:
“Šā likuma prasības nepiemēro iepirkuma procedūrām, kurās līgumslēdzēja iestāde slēdz līgumu ar struktūru, kas ir patstāvīga juridiska persona un kuru iestāde kontrolē tāpat, kā tā kontrolē savas nodaļas vai struktūrvienības, un kurā iestāde ir vienīgais dalībnieks (vai kurā tai kā vienīgajam dalībniekam ir piešķirtas tiesības un pienākumi valsts vai pašvaldības vārdā), un kontrolētā juridiskā persona vismaz 80 % ienākumu no pārdošanas pēdējā finanšu gadā (vai, ja juridiskā persona ir darbojusies mazāk par gadu, par laikposmu, sākot no tās izveidošanas dienas) gūst no tādām darbībām, kuru mērķis ir apmierināt līgumslēdzējas iestādes vajadzības vai veikt līgumslēdzējas iestādes funkcijas. Šajā punktā aprakstīto iepirkuma procedūru var uzsākt tikai pēc tam, kad ir saņemta Viešųjų pirkimų tarnyba (Publiskā iepirkuma biroja) piekrišana. [..]”
9.
Likuma par publisko iepirkumu 10. pantā (redakcijā, kāda piemērojama no 2017. gada 1. jūlija) tostarp noteikts:
“1.   Šā likuma prasības nepiemēro iekšējiem darījumiem, ko slēdz līgumslēdzēja iestāde ar citu līgumslēdzēju iestādi, gadījumos, kad bez izņēmuma ir izpildīti visi zemāk minētie nosacījumi:
1) līgumslēdzēja iestāde kontrolē otru līgumslēdzēju iestādi tāpat, kā tā kontrolē savas nodaļas vai struktūrvienības, izšķiroši ietekmējot tās stratēģiskos mērķus un nozīmīgos lēmumus [..];
2) ienākumi, kas gūti no līgumiem, kuri ir noslēgti ar kontrolējošo līgumslēdzēju iestādi vai ar tās kontrolētajām juridiskajām personām un kuru mērķis ir apmierināt tās/to vajadzības vai veikt tās/to funkcijas, ir vairāk nekā 80 % no vidējiem ienākumiem, ko no pārdošanas līgumiem iepriekšējo trīs finanšu gadu laikā saņēmusi kontrolētā līgumslēdzēja iestāde. [..];
3) kontrolētajai juridiskajai personai nav tiešas privāta kapitāla līdzdalības.
2.   Iekšēju darījumu drīkst slēgt tikai izņēmuma gadījumos, ja ir izpildīti šā panta 1. punktā ietvertie nosacījumi un ar publiskā iepirkuma procedūrām nevar nodrošināt pakalpojumu nepārtrauktību, kvalitāti un pieejamību.
[..]
5.   Publiski uzņēmumi, akciju sabiedrības un sabiedrības ar ierobežotu atbildību, kurās valstij piederošās daļas akcionāru pilnsapulcē nodrošina vairāk nekā pusi no balsīm, nedrīkst slēgt iekšējus darījumus.”
2. 1999. gada 23. marta“Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas” (Konkurences likums) Nr. VIII‑1099
10.
1999. gada 23. martaLietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas (Lietuvas Republikas Konkurences likuma) Nr. VIII‑1099 (turpmāk tekstā – “Konkurences likums”) 4. pantā ir noteikts:
“1.   Valsts pārvaldes iestādes, pildot tām noteiktos uzdevumus saistībā ar ekonomisko aktivitāšu regulēšanu Lietuvas Republikā, nodrošina godīgu konkurenci.
2.   Valsts pārvaldes iestādēm ir aizliegts pieņemt tiesību aktus vai citus lēmumus, ar kuriem kādam individuālam ekonomikas dalībniekam vai to grupām piešķir priekšrocības vai tos diskriminē un pamatojoties uz kuriem ir vai var rasties atšķirīgi konkurences nosacījumi attiecīgajā tirgū konkurējošo ekonomisko dalībnieku vidū, izņemot gadījumus, kad no atšķirīgiem konkurences nosacījumiem nevar izvairīties, ievērojot Lietuvas Republikas tiesību aktu prasības.”
III. Pamatlieta un fakti
11.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts kasācijas tiesvedībā, kas norit Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) starp Kauno miesto savivaldybè (Kauņas pilsētas pašvaldība) un Kauno miesto savivaldybès administracija (Kauņas pilsētas pašvaldības administrācija) attiecībā uz nolēmumu, kuru ir pieņēmusi Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas apelācijas tiesa) Civillietu tiesas kolēģija. Lietu uzsāka sabiedrība ar ierobežotu atbildību UAB Irgita (turpmāk tekstā – “Irgita”), vērsdamās pret Kauņas pilsētas pašvaldību, Kauņas pilsētas pašvaldības administrāciju un sabiedrību ar ierobežotu atbildību UAB Kauno švara (turpmāk tekstā – “Kauno švara”).
12.
2014. gada 7. februārī Kauņas pilsētas pašvaldības administrācija (turpmāk tekstā – “līgumslēdzēja iestāde”) uzsāka iepirkuma procedūru pakalpojumiem, kas saistīti ar apstādījumu, mežu un parku pārvaldību un uzturēšanu Kauņas pilsētā.
13.
2014. gada 18. martā par šiem pakalpojumiem tika noslēgts līgums starp līgumslēdzēju iestādi un iepirkuma konkursa uzvarētāju Irgita. Līguma termiņš bija trīs gadi. Maksājumi būtu veicami, pamatojoties uz pasūtītajiem un sniegtajiem pakalpojumiem. Līgumslēdzējai iestādei nebija pienākuma pasūtīt visu vai konkrētu (minimālo) attiecīgo pakalpojumu apjomu no Irgita.
14.
2016. gada 1. aprīlī līgumslēdzēja iestāde lūdza Viešųjų pirkimų tarnyba (Publiskā iepirkuma birojs) piekrišanu slēgt “iekšēju darījumu” par pakalpojumiem, kas pēc būtības bija līdzīgi tiem, kurus sniedza saskaņā ar spēkā esošo līgumu starp līgumslēdzēju iestādi un Irgita. Lūgums attiecās uz iespējamu līgumu ar Kauno švara. Kauņas pilsētas pašvaldība bija Kauno švara vienīgais īpašnieks. 2015. gadā, proti, pirms minētā darījuma, Kauno švara 90,07 % ienākumu guva no darbībām, kas tika veiktas līgumslēdzējas iestādes labā.
15.
2016. gada 20. aprīlī Publiskā iepirkuma birojs deva piekrišanu iepriekš minētajam “iekšējam darījumam”. Tomēr tas tostarp norādīja, ka pirms “iekšējā darījuma” slēgšanas līgumslēdzējai iestādei būtu jāizvērtē iespēja iepirkt pakalpojumu saskaņā ar Likumu par publisko iepirkumu, izsverot finanšu līdzekļu racionālu izmantošanu un lai nodrošinātu konkurenci piegādātāju vidū. Birojs norādīja, ka līgumslēdzējai iestādei jebkurā gadījumā būtu jāievēro Konkurences likuma 4. panta 2. punkts.
16.
2016. gada 3. maijā Kauņas pilsētas pašvaldības dome pieņēma lēmumu, ar kuru atļāva veikt iepriekš minēto “iekšējo darījumu” ar Kauno švara (turpmāk tekstā – “apstrīdētais domes lēmums”).
17.
Attiecīgi 2016. gada 19. maijā līgumslēdzēja iestāde un Kauno švara noslēdza pakalpojuma līgumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais līgums”).
18.
2016. gada 20. maijāIrgita uzsāka tiesvedību pirmās instances tiesā, vēršoties pret apstrīdēto domes lēmumu un apstrīdēto līgumu, apgalvodama, ka līgumslēdzējai iestādei neesot bijis tiesību slēgt “iekšēju darījumu” par attiecīgajiem pakalpojumiem, jo tās līgums ar Irgita vēl bija spēkā. Piedevām tā apgalvoja, ka apstrīdētais līgums esot pretrunā Likumam par publisko iepirkumu un Konkurences likumam, tas izkropļojot brīvu un godīgu konkurenci un piešķirot Kauno švara diskriminējošas priekšrocības salīdzinājumā ar citiem pakalpojuma sniedzējiem.
19.
Ar 2017. gada 13. marta lēmumu pirmās instances tiesa noraidīja Irgita prasību. Tomēr ar 2017. gada 4. oktobra spriedumu Lietuvos apeliacinis teiksmas (Lietuvas apelācijas tiesa) lēma par labu Irgita. Abas tiesas savos apsvērumos piekrita, ka tiesības slēgt “iekšēju darījumu” saskaņā ar Likuma par publisko iepirkumu 10. panta 5. punktu nedrīkst īstenot, pārkāpjot Konkurences likuma 4. panta 2. punktā ietverto obligāto noteikumu, ka nedrīkst nelabvēlīgi ietekmēt konkurenci starp diviem ekonomikas dalībniekiem. Tiesu novērtējums par to, vai šajos apstākļos konkurence starp pakalpojuma piegādātājiem ir nelabvēlīgi ietekmēta, atšķīrās.
20.
Kauņas pilsētas pašvaldība un Kauņas pilsētas pašvaldības administrācija iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa), lūdzot pārskatīt Lietuvos apeliacinis teismas (Lietuvas apelācijas tiesas) nolēmumu.
21.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) norāda, ka apstrīdētais līgums nepārprotami ir darījums, kas atbilst Savienības tiesībās (
5
) un Tiesas judikatūrā noteiktajiem iekšēja darījuma kritērijiem. Šim novērtējumam piekrīt visas tiesvedības puses.
22.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) skaidro, ka Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) kopš 2011. gada pastāvīgi ir lēmusi, ka līgumi, kas atbilst spriedumā lietā Teckal noteiktajiem kritērijiem, ir uzskatāmi par tiesiskiem. No 2015. gada vidus, pamatojoties uz diviem Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa) rīkojumiem, vērā tika ņemti papildu kritēriji, kas izriet no Konkurences likuma, piemēram, pakalpojumu nepārtrauktība, kvalitāte un pieejamība, kā arī sekas, kas rodas attiecībā uz vienlīdzīgu attieksmi pret citiem ekonomikas dalībniekiem un viņu iespēju konkurēt šādu pakalpojumu sniegšanā. Iesniedzējtiesa norāda, ka Konkurences likuma 4. panta 2. punkta formulējums, kā to ir piemērojušas tiesas, faktiski nav mainījies no oriģinālā formulējuma un kopš 1999. gada 23. marta ir palicis negrozīts – mainījusies ir tikai šīs normas interpretācija judikatūrā pēc 2015. gada.
23.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesai ir šaubas, vai, ņemot vērā Tiesas judikatūru, kritēriji, kuri ir jāizpilda, lai iekšējais darījums tiktu atļauts, Savienības tiesībās ir noteikti pietiekami izsmeļoši, vai arī dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība noteikt papildu noteikumus attiecībā uz iekšējiem darījumiem; un, ja šāda rīcības brīvība pastāv, tad kādā veidā to var īstenot.
IV. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība Tiesā
24.
Šādos apstākļos Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, ņemot vērā izskatāmās lietas apstākļus, iekšējais darījums ietilpst Direktīvas 2004/18 vai Direktīvas 2014/24 piemērošanas jomā, ja apstrīdētā iekšējā darījuma noslēgšanas procedūra, tostarp administratīvā procedūra, tika uzsākta brīdī, kad Direktīva 2004/18 joprojām bija spēkā, bet pats līgums tika noslēgts 2016. gada 19. maijā, kad Direktīva 2004/18 bija zaudējusi spēku?
2)
Pieņemot, ka apstrīdētais iekšējais darījums ietilpst Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomā:
a)
vai šīs Direktīvas 1. panta 2. punkta a) apakšpunkts (bet ne tikai), ņemot vērā Tiesas spriedumus lietās Teckal (C‑107/98), Jean Auroux u.c. (C‑220/05), ANAV (C‑410/04) un citās lietās, ir jāsaprot un jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “iekšējais darījums” ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā un šī jēdziena saturu un piemērošanu neietekmē dalībvalstu tiesības, tostarp piemērojot šādu darījumu noslēgšanas ierobežojumus, piemēram, nosacījumu, ka ar publiskā iepirkuma līgumiem nevar nodrošināt sniedzamo pakalpojumu kvalitāti, pieejamību vai nepārtrauktību?
b)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, proti, jēdziens “iekšējais darījums” vai nu daļēji, vai pilnībā ietilpst dalībvalstu tiesību piemērošanas jomā, vai iepriekšminētā Direktīvas 2004/18 norma ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība iekšējo darījumu noslēgšanai noteikt ierobežojumus vai papildu nosacījumus (salīdzinājumā ar Savienības tiesībām un Tiesas judikatūru, kurā tās ir interpretētas), taču tās šo rīcības brīvību var īstenot tikai ar konkrētām un skaidrām pozitīvo tiesību normām, kas reglamentē publisko iepirkumu?
3)
Pieņemot, ka apstrīdētais iekšējais darījums ietilpst Direktīvas 2014/24 piemērošanas jomā:
a)
vai Direktīvas 1. panta 4. punkta un 12. panta, kā arī Hartas 36. panta noteikumi kopā vai atsevišķi (bet ne tikai), ņemot vērā Tiesas spriedumus lietās Teckal (C‑107/98), Jean Auroux u.c. (C‑220/05), ANAV (C‑410/04) un citās lietās, ir jāsaprot un jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “iekšējais darījums” ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā un šī jēdziena saturu un piemērošanu neietekmē dalībvalstu tiesības, tostarp šādu darījumu noslēgšanas ierobežojumi, piemēram, nosacījums, ka ar publiskā iepirkuma līgumiem nevar nodrošināt sniegto pakalpojumu kvalitāti, pieejamību vai nepārtrauktību?
b)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir noliedzoša, proti, jēdziens “iekšējais darījums” daļēji vai pilnībā ietilpst dalībvalstu tiesību piemērošanas jomā, – vai Direktīvas 2014/24 12. panta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība noteikt iekšējo darījumu noslēgšanai ierobežojumus vai papildu nosacījumus (salīdzinājumā ar Savienības tiesībām un Tiesas judikatūru, kurās tās ir interpretētas), taču tās šo rīcības brīvību var īstenot tikai ar konkrētām un skaidrām pozitīvo tiesību normām, kas reglamentē publisko iepirkumu?
4)
Neatkarīgi no tā, kura direktīva attiecas uz apstrīdēto iekšējo darījumu, – vai publiskā iepirkuma piegādātāju vienlīdzības un nediskriminācijas, kā arī pārredzamības principi (Direktīvas 2004/18 2. pants un Direktīvas 2014/24 18. pants), vispārējs aizliegums diskriminēt pilsonības dēļ (LESD 18. pants), brīvība veikt uzņēmējdarbību (LESD 49. pants), pakalpojumu sniegšanas brīvība (LESD 56. pants), iespēja piešķirt uzņēmumiem izņēmuma tiesības (LESD 106. pants) un Tiesas judikatūra (spriedumi lietās Teckal, ANAV, Sea, Undis Servizi un citās lietās) ir jāsaprot un jāinterpretē tādējādi, ka iekšējais darījums, kuru noslēdz līgumslēdzēja iestāde un no šīs līgumslēdzējas iestādes juridiski nošķirta persona, pār kuru līgumslēdzējai iestādei ir kontrole, kas ir līdzīga tai, kādu tā īsteno attiecībā uz saviem dienestiem, un šīs personas pamatdarbību veido līgumslēdzējas iestādes labā veiktas darbības, pats par sevi ir likumīgs un ar to arī netiek pārkāptas citu uzņēmēju tiesības uz godīgu konkurenci, šie citi tirgus dalībnieki netiek diskriminēti un kontrolētajam uzņēmumam, ar kuru ir noslēgts iekšējais darījums, netiek piešķirtas nekādas priekšrocības?”
25.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Irgita, līgumslēdzēja iestāde, Kauno švara, Igaunijas, Lietuvas un Polijas valdības (Polijas valdības situācijā minētie apsvērumi tomēr attiecās tikai uz ceturto jautājumu, kurš šajos secinājumos netiks apskatīts) un Eiropas Komisija.
V. Vērtējums
26.
Neskarot atbildi, kādu Tiesa varētu sniegt uz 4. jautājumu, bet ņemot vērā Tiesas lūgumu, savā novērtējumā aprobežošos tikai ar atbildi uz Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) uzdoto pirmo un – atkarībā no atbildes uz pirmo jautājumu – otro, kā arī trešo jautājumu.
A.
Direktīvu 2004/18 un 2014/24 materiālā piemērošanas joma
27.
Jānorāda, ka Direktīvas 2004/18 un Direktīvas 2014/24 piemērojamība apstrīdētajam līgumam ir atkarīga no nosacījuma, ka šī līguma aptuvenā vērtība sasniedz attiecīgi Direktīvas 2004/18 7. panta b) punktā vai Direktīvas 2014/24 4. panta c) punktā noteiktās robežvērtības.
28.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas aplēsēm apstrīdētā darījuma vērtība ir gandrīz 490000 EUR un tā varētu būt ievērojami augstāka. Tādējādi neatkarīgi no tā, kura direktīva ir piemērojama apstrīdētajam līgumam, tā vērtība pārsniedz gan Direktīvas 2004/18 7. panta b) punktā, gan Direktīvas 2014/24 4. panta c) punktā noteiktās robežvērtības, kuras ir jāsasniedz, lai šīs direktīvas tiktu piemērotas.
B.
Direktīvu 2004/18 un 2014/24 piemērojamība laikā
29.
Tā kā Direktīva 2004/18 no 2016. gada 18. aprīļa tika atcelta ar Direktīvu 2014/24, ir jānosaka attiecīgais brīdis, kas izšķirs, kura direktīva ir jāpiemēro.
30.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru attiecīgais brīdis, kas nosaka, kurš tiesību akts ir piemērojams publiskam līgumam, ir tas, kad līgumslēdzēja iestāde ne vien izvēlas, kādu procedūru tā īstenos, bet arī galīgi izlemj jautājumu, vai pastāv pienākums veikt iepirkuma procedūras iepriekšēju izsludināšanu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai (
6
). Ja šāds lēmums ticis pieņemts pirms pēdējās pieņemtās direktīvas – šajā gadījumā Direktīvas 2014/24 – transponēšanas termiņa beigām, nepārprotami tiktu pārkāpts tiesiskās drošības princips, ja pamatlietā piemērojamie tiesību akti tiktu noteikti, pamatojoties uz attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas datumu (
7
).
31.
Vairākus notikumus, kuri norisinājās gan pirms līguma slēgšanas starp līgumslēdzēju iestādi un Kauno švara, gan tās laikā, varētu uzskatīt par brīdi, kad tika pieņemts galīgais lēmums par procedūras veidu – un tātad lēmums par to, vai ir nepieciešams veikt iepirkuma izsludināšanu. Tie ietver datumu, kurā lūgums dot piekrišanu noslēgt apstrīdēto līgumu tika nosūtīts Publiskā iepirkuma birojam, lai saņemtu piekrišanu iekšējam darījumam; datumu, kurā tika pieņemts Publiskā iepirkuma biroja lēmums; datumu, kurā tika pieņemts apstrīdētais domes lēmums, un apstrīdētā līguma noslēgšanas datumu. Tikai lūgums Publiskā iepirkuma birojam tika iesniegts pirms Direktīvas 2004/18 atcelšanas; visi trīs pārējie notikumi risinājās jau vēlākā laikā.
32.
Tādējādi ir lietderīgi noskaidrot, vai Publiskā iepirkuma birojam iesniegtais lūgums sniegt piekrišanu jau nozīmēja galīgo lēmumu par jautājumu, vai ir jāuzsāk publiskā iepirkuma procedūra. Likuma par publisko iepirkumu 10. panta 5. punktā, kas bija piemērojams līdz 2017. gada 1. jūlijam, patiesi bija noteikts, ka “šajā punktā aprakstīto iepirkuma procedūru var uzsākt tikai pēc tam, kad ir saņemta Viešųjų pirkimų tarnyba (Publiskā iepirkuma birojs) piekrišana”. Tā kā iesniedzējtiesas kompetencē ir interpretēt valsts tiesību aktus, minētā tiesa aprakstīja procedūru Publiskā iepirkuma biroja piekrišanas saņemšanai kā “administratīvu filtru”. Tādējādi nešķiet, ka Publiskā iepirkuma biroja 2016. gada 20. aprīļa piekrišana līgumslēdzējai iestādei uzlika pienākumu noslēgt apstrīdēto līgumu.
33.
Lietuvas valdība šo viedokli apstiprina savos rakstveida apsvērumos (
8
). Tas, ka Publiskā iepirkuma biroja 2016. gada 20. aprīļa lēmuma saturs nebija izšķirošs, papildus ir apstiprināts ar šajā lēmumā pausto Publiskā iepirkuma biroja apgalvojumu. Publiskā iepirkuma birojs aicināja līgumslēdzēju iestādi pirms apstrīdētā līguma slēgšanas izvērtēt, vai pakalpojumus ir iespējams iepirkt saskaņā ar Likumu par publisko iepirkumu. Birojs arī norādīja, ka līgumslēdzējai iestādei jebkurā gadījumā ir jāievēro Konkurences likuma 4. panta 2. punkts. Šāda norāde ļauj prezumēt, ka i) lēmums par procedūru šajā brīdī nebija pieņemts; ii) līgumslēdzējai iestādei bija tiesības neslēgt apstrīdēto līgumu un iii) saskaņā ar Publiskā iepirkuma biroja norādi – ja netiek izpildīti Konkurences likuma 4. panta 2. punkta nosacījumi – līgumslēdzējai iestādei pat bija pienākums neslēgt šo līgumu, neraugoties uz Publiskā iepirkuma biroja sniegto piekrišanu.
34.
Tā kā Publiskā iepirkuma birojs savu lēmumu pieņēma 2016. gada 20. aprīlī – pēc tam, kad tika atcelta Direktīva 2004/18 –, no tā izriet, ka piemērojama ir Direktīva 2014/24.
C.
Par to, vai Savienības tiesībās noteiktie “iekšējā darījuma” kritēriji ir izsmeļoši
35.
Tā kā piemērojama ir Direktīva 2014/24, atbildēšu tikai uz trešo jautājumu.
36.
Turklāt ierosinu apskatīt 3. a) jautājumu kopā ar 3. b) jautājuma pirmo daļu. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Austākā tiesa) vēlas noskaidrot, vai dalībvalstis var ierobežot publisku iestāžu iespēju slēgt “iekšējus darījumus”, nosakot tādu papildu kritēriju kā šajā lietā, atbilstoši kuram “iekšēju darījumu” var slēgt vienīgi tad, ja tostarp “ar publiskā iepirkuma līgumiem nevar nodrošināt sniedzamo pakalpojumu kvalitāti, pieejamību vai nepārtrauktību”. Šeit ir nepieciešams izvērtēt, vai kritēriji “iekšējam darījumam” Savienības tiesībās ir izsmeļoši vai arī dalībvalsts šos kritērijus var papildināt.
37.
Vispirms ir lietderīgi definēt jēdzienu “iekšēji darījumi” un atgādināt, kāpēc tos uztver atšķirīgi no citiem līgumiem publiskā iepirkuma jomā.
1. Jēdziena “iekšējs darījums” nozīme
38.
Direktīvā 2014/24 nav izmantots termins “iekšējs darījums” vai “iekšēja līguma piešķiršana”, lai gan – kā redzēsim turpmāk šajos secinājumos – 12. panta 1. punktā būtībā ir minēti šāda veida līgumi. Termini “iekšējs darījums”, “iekšējs līgums”, “in‑house darījums” (
9
), “iekšējs pakalpojums” (
10
) un “iekšēja līguma slēgšanas tiesību piešķiršana” (
11
) tomēr pamazām ir nonākuši lietošanā (
12
). Lai gan dažos gadījumos šie termini ir lietoti plašāk (
13
), tomēr tagad tos vispārīgi izmanto, lai aprakstītu tādus līgumus starp līgumslēdzēju iestādi un citu publisku iestādi (vai atsevišķu struktūru, kas kaut kādā veidā ir saistīta ar līgumslēdzēju iestādi), kuri atbilst konkrētiem kritērijiem. Sākotnēji kritēriji tika noteikti Tiesas judikatūrā un pēc tam tie tika nostiprināti Direktīvas 2014/24 12. panta 1. punktā (
14
).
39.
Visupirms, runājot par “iekšējiem darījumiem” tā, kā šo terminu parasti izmanto, mēs nerunājam par situācijām, kurās publiska iestāde vienkārši veic uzdevumu, izmantojot pašas līdzekļus. Lai gan darbība šādos gadījumos acīmredzami ir veikta “iekšēji”, tajos nav līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas, darījuma vai līguma. Šīs situācijas vispārīgi atrodas ārpus publiskā iepirkuma jomas, jo tie vispār nav iepirkumi (
15
). Tādējādi, lai iepirkuma jēdziens būtu attiecināms, starp līgumslēdzējām pusēm ir jābūt līgumattiecībām.
40.
Līgumam ir jāatbilst konkrētiem kritērijiem, lai to varētu uzskatīt par “iekšēju”. Kopš Tiesas izšķirošā nolēmuma lietā Teckal pamatkritēriji ir bijuši šādi: i) līgumslēdzēja iestāde slēdz līgumu ar patstāvīgu juridisku personu, kuru līgumslēdzēja iestāde kontrolē tāpat, kā tā kontrolē savas struktūrvienības, un vienlaikus ii) šī patstāvīgā juridiskā persona veic savas galvenās darbības kopā ar to kontrolējošo iestādi vai iestādēm, kuras pār to īsteno kontroli (
16
). Starp juridiskām personām, kuras atbilst šiem kritērijiem, noslēgtus līgumus parasti uzskata par “iekšējiem darījumiem”.
41.
Kā minēts iepriekš, nosacījumi tam, lai darījumus uzskatītu par “iekšējiem” darījumiem un tādējādi uz tiem neattiektos publiskā iepirkuma sistēma, tagad ir ietverti Direktīvas 2014/24 12. panta 1. punktā. Šie nosacījumi ir šādi: i) līgumslēdzēja iestāde pār attiecīgo juridisko personu īsteno līdzīgu kontroli, kādu tā īsteno pār savām struktūrvienībām, ii) vairāk nekā 80 % no kontrolētās juridiskās personas darbībām tiek veiktas, izpildot uzdevumus, ko tai uzticējusi kontrolējošā līgumslēdzēja iestāde, un iii) kontrolētajai juridiskajai personai nav tiešas privāta kapitāla līdzdalības (ar dažiem izņēmumiem attiecībā uz tādiem privātā kapitāla līdzdalības veidiem, kas neietver kontroli). Pirmie divi nosacījumi izriet no Tiesas judikatūras kopš sprieduma lietā Teckal (
17
). Vienīgais papildinātais konkretizējums ir vērtība 80 %. Trešo kritēriju piemēro kopš nolēmuma lietā Stadt Halle un RPL Lochau (
18
).
2. Iemesls, kāpēc “iekšējiem” darījumiem nepiemēro publiskā iepirkuma sistēmu
42.
Iepriekš aprakstītie “iekšējie” darījumi atrodas ārpus publiskā iepirkuma likumu piemērošanas, jo – kā to ir formulējis ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona] – “in‑house režīmā līgumslēdzēja iestāde, no funkcionālā viedokļa raugoties, slēdz līgumu nevis ar kādu citu patstāvīgu uzņēmumu, bet gan – ņemot vērā tās un šā formāli patstāvīgā uzņēmuma starpā pastāvošo saikni – patiesībā pati ar sevi. Stingri ņemot, tas ir nevis iepirkums, bet gan uzdevuma došana vai pasūtījuma izdarīšana, kuru otra “puse” nevar noraidīt, lai kā arī tas nebūtu formulēts. [..] Iepirkuma procedūrām ir jēga tikai divu patstāvīgu, autonomu uzņēmumu starpā, jo šo procedūru mērķis tieši ir izveidot abu starpā (divpusējas) tiesiskās attiecības, kas ir nepieciešams nosacījums, lai noslēgtu atlīdzības līgumu, pamatojoties uz vienlīdzības, nevis atkarības vai hierarhiskās pakļautības attiecībām. Tādējādi termins “iekšējs darījums” apraksta līgumu, kurš savas specifikas dēļ tiek izmantots situācijā, kurā līgumslēdzēja iestāde izmanto pati savus līdzekļus, tas ir, “iekšējos līdzekļus”.” (
19
)
3. Saskaņošanas pakāpe
43.
Tas, vai Direktīvas 2014/24 12. panta noteikumi ir izsmeļoši, ir atkarīgs no saskaņošanas pakāpes jomā, kurā šī norma ir piemērojama. Pilnīgas saskaņošanas gadījumā dalībvalstij nav atļauts ieviest papildu pasākumus šajā jomā, jo tas būtībā nozīmētu apšaubīt saskaņošanu, kas panākta ar direktīvu saskaņotajos jautājumos (
20
). Jānoskaidro, vai 12. panta 1. punkts liecina par pilnīgu saskaņošanu “iekšēju darījumu” jomā.
44.
Visupirms, saskaņā ar Direktīvas 2014/24 4. apsvērumu direktīvas mērķis nav aptvert visus publisko līdzekļu izmaksas veidus, bet gan tikai tos, kuri, izmantojot publisko līgumu, vērsti uz būvdarbu, piegāžu vai pakalpojumu iegādi par atlīdzību. Kaut arī apstrīdētais līgums ir publisks līgums, “iekšēja darījuma” situācija saskaņā ar judikatūru ir pielīdzināta situācijām, kurās publiskā iestāde izmanto pati savus līdzekļus (
21
). Tāpēc 4. apsvērumu nevar uzskatīt par izšķirošu attiecībā uz jautājumu, vai “iekšējo darījumu” jomu bija iecerēts saskaņot pilnībā.
45.
Lai arī, ņemot vērā Direktīvā 2014/24 noteikto publiskā iepirkuma noteikumu mērķi un 12. panta ietveršanu tās 3. iedaļā “Izņēmumi”, ir skaidrs, ka šajā direktīvā ietvertos izņēmumus nedrīkst paplašināt (
22
), lai nepieļautu, ka dalībvalstis tos piemēro pēc izvēles vai mazāk ierobežojoši (
23
), šīs direktīvas mērķis netiek apdraudēts, ja dalībvalstīm atļauj piemērot stingrākus noteikumus, kas vēl vairāk sašaurina tiesības slēgt “iekšējus” darījumus. Šie apsvērumi kopā ar to, ka šajā direktīvā nav ietverts skaidrs paziņojums par to, ka tās mērķis ir pilnīga saskaņošana, rada spēcīgu argumentu par labu dalībvalstu tiesībām noteikt papildu kritērijus “iekšējiem” darījumiem.
46.
Ja 12. panta 1. punktā būtu noteikta pilnīga saskaņošana, tas faktiski nozīmētu, ka līgumslēdzējai iestādei obligāti ir jāslēdz iekšējs darījums (vai jāveic attiecīgie pakalpojumi par pašas līdzekļiem) gadījumos, kad ir izpildīti 12. panta 1. punkta noteikumi. Manuprāt, tas nav pareizi. Šo secinājumu es esmu izdarījis šādu iemeslu dēļ.
47.
Visupirms, nešķiet, ka Direktīvas 2014/24 12. panta formulējumā var rast atbalstu šādam pieņēmumam. 12. panta formulējumā skaidri ir norādīts, ka publisks līgums, kurš atbilst konkrētiem kritērijiem, atrodas ārpus direktīvas piemērošanas jomas. Tātad šīs normas piemērošanai tiek pieņemts, ka pastāv līgums. Tā neattiecas uz vispārīgu situāciju, kurā ir iespējams “iekšējs” darījums. Tādējādi, ja dalībvalsts kādu iemeslu dēļ nolemj nereglamentēt publiskus līgumus “iekšēju” darījumu veidā, uz tādu situāciju konkrētais izņēmums, kas ietverts 12. panta 1. punktā, vispār neattiecas.
48.
Turklāt Direktīvas 2014/24 1. panta 4. punktā ir atsauce uz dalībvalstu brīvību noteikt – ievērojot Savienības tiesības – ne tikai to, ko tās uzskata par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, bet arī to, kā šie pakalpojumi būtu jāorganizē (
24
). Tajā arī ir norādīts, ka šī direktīva neietekmē publiskā sektora iestāžu lēmumu vai, kādā veidā un cik lielā mērā tās vēlas pašas pildīt sabiedriskās funkcijas, ievērojot LESD 14. pantu un protokolu Nr. 26 (
25
). Vārds “brīvība” skaidri norāda, ka dalībvalstīm ir brīvība arī noteikt publiskā iepirkuma procedūru piemērošanu gadījumos, kad Savienības tiesības neaizliedz publiskai iestādei izmantot pašai savus līdzekļus un arī iekšēju darījumu slēgšanu. Tas ir saskaņā ar Tiesas judikatūru.
49.
Būtu arī jāievēro – kā to norāda Komisija savos apsvērumos –, ka dalībvalsts lēmums ierobežot iespējas slēgt iekšējus darījumus, tādējādi paplašinot publiskā iepirkuma noteikumu piemērošanas jomu, atbilst publiskā iepirkuma direktīvu mērķiem (
26
). Šķiet, ka Lietuvas likumdevēja lēmuma pamatā ir bijis arī princips, kas ietverts Direktīvas 2014/24 2. apsvērumā – publiskais iepirkums ir instruments, ar kura palīdzību nodrošināt visefektīvāko publiskā sektora līdzekļu izmantošanu. Atbilstoši Lietuvas valdības rakstveida apsvērumos norādītajam, Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Lietuvas Republikas Konkurences padome) veiktajā tirgus pētījumā atkritumu apsaimniekošanas jomā ir secināts, ka visaugstākās cenas konstatētas pašvaldībās, kurās pakalpojumus sniedz šo pašvaldību kontrolēti uzņēmumi, un šis fakts esot mudinājis Lietuvas Republiku dot priekšroku publiskā iepirkuma darījumiem, nevis iekšējiem darījumiem (
27
). Tas ir Lietuvas Republikas politiskais lēmums, kādu tai, protams, ir ļauts pieņemt.
50.
Tātad pašreizējā Direktīvas 2014/24 nodrošinātajā saskaņošanas situācijā dalībvalstij nav aizliegts noteikt papildu nosacījumus, ierobežojot publisko iestāžu iespējas slēgt iekšējus darījumus, pat ja tādi ir atļauti saskaņā ar Savienības tiesībām.
51.
Tomēr jānorāda, ka dalībvalsts brīvība šādu papildu nosacījumu ieviešanā, protams, nav neierobežota. Pastāvīgajā judikatūrā skaidri ir noteikts, ka LESD pamatnosacījumi vispārīgi ir piemērojami publisko iestāžu ekonomiskajai darbībai pat tajos gadījumos, kas ir ārpus publiskā iepirkuma direktīvu tvēruma (
28
), ja vien šīs publiskās iestādes šo darbību neveic pašas, tostarp ar iekšēju darījumu palīdzību (
29
).
52.
Šis princips ir ietverts arī Direktīvas 2014/24 1. apsvērumā, kurā kā vispārīgs apsvērums teikts, ka publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai, ko īsteno dalībvalstu iestādes vai ko īsteno to vārdā, ir jāatbilst LESD principiem, it īpaši brīvas preču aprites principam, brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kā arī no tiem izrietošajiem principiem, proti, vienlīdzīgai attieksmei, nediskriminācijai, savstarpējai atzīšanai, proporcionalitātei un pārredzamībai. Šie noteikumi, protams, attiecas uz visiem darījumiem neatkarīgi no to konkrētās vērtības. Vienīgi, ja darījuma vērtība pārsniedz konkrētu summu, ir jāievēro īpašās iepirkuma procedūras, kas noteiktas Direktīvā 2014/24.
53.
Tas nozīmē, ka LESD pamatnoteikumi ir piemērojami arī dalībvalsts likumdevēja brīvības īstenošanai attiecībā uz publisko iepirkumu publisku iestāžu ekonomiskās darbības kontekstā.
54.
Lietuvas tiesībās ietvertie papildu noteikumi iekšēju darījumu atļaušanai, proti, kad ar publiskā iepirkuma līgumiem nevar nodrošināt sniedzamo pakalpojumu kvalitāti, pieejamību vai nepārtrauktību, nerada bažas par to, ka šie noteikumi varētu būt pretrunā kādam no iepriekš minētajiem principiem.
D.
Par to, vai šādi papildu noteikumi jānostiprina pozitīvajās tiesībās
55.
Papildus jautājumam par to, vai šādas papildu prasības vispār drīkst noteikt, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) 3. b) jautājuma otrajā daļā konkrēti vēlas noskaidrot, vai šīs prasības drīkst ieviest, izmantojot tikai konkrētas un pozitīvas publiskā iepirkuma tiesību normas, nevis judikatūru, kuras pamatā ir konkurences tiesību normas. Iesniedzējtiesas uzdotais konkrētais jautājums ir par to, vai veids, kādā dalībvalsts ir ieviesusi šādus noteikumus, pats par sevi varētu būt Savienības tiesību pārkāpums.
56.
Kā esmu jau secinājis, dalībvalstu kompetencē ir izlemt, vai tās vēlas noteikt papildu kritērijus, ierobežojot publisko iestāžu iespējas slēgt iekšējus darījumus. Ja dalībvalsts kompetencē ir lemt par šādu papildu kritēriju noteikšanu, kas nav pieprasīts Savienības tiesībās, parasti arī to rīcības brīvība attiecas uz veidu, kādā kritērijus noteikt. Tomēr, kā minēts iepriekš šajos secinājumos, LESD pamatnoteikumi ir piemērojami arī tad, ja dalībvalsts rīkojas ārpus pienākumiem, kas tai uzlikti ar direktīvu.
57.
Lietās, kas saistītas ar dalībvalstu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu izpildi vai direktīvu transponēšanu, Tiesa konsekventi ir lēmusi, ka likumdošanas akts nav obligāts (
30
). Būtu jāpatur prātā, ka šie lēmumi tika pieņemti, piemērojot Savienības tiesību juridiskās noteiktības principu, jo personām, ko šādi pasākumi ietekmē, ir jāsniedz noteiktība attiecībā uz viņu tiesību apmēru jomās, ko reglamentē Savienības tiesības. Ņemot vērā, ka izskatāmajā lietā tiek apskatīta valsts pasākumu īstenošana, kas nav noteikta Savienības tiesībās, prasības nedrīkst būt augstākas.
58.
No tā izriet, ka saskaņā ar Savienības tiesībām nav tādas prasības, ka dalībvalstīm, kuras nosaka ierobežojumus vai papildu nosacījumus iekšēju darījumu noslēgšanai, būtu pienākums tos noteikt, izmantojot vienīgi konkrētas un skaidras pozitīvo tiesību normas publiskā iepirkuma jomā.
VI. Secinājumi
59.
Tāpēc ierosinu Tiesai uz Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) uzdoto pirmo un trešo jautājumu atbildēt šādi:
1)
Parasti attiecībā uz iekšējiem darījumiem ir jāpiemēro direktīva, kas ir spēkā brīdī, kad līgumslēdzēja iestāde izvēlas piemērojamās procedūras veidu un pieņem galīgo lēmumu par to, ka nav jāveic iepirkuma procedūras iepriekšēja izsludināšana publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanai. Iesniedzējtiesas kompetencē ir izlemt, kad līgumslēdzēja iestāde ir pieņēmusi galīgo lēmumu.
2)
a)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK 1. panta 4. punkta un 12. panta noteikumi ir jāsaprot un jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem nosaka minimālās prasības iekšēja darījuma atļaušanai atbilstoši Savienības tiesībām. Tomēr ar to dalībvalstij netiek liegts noteikt papildu nosacījumus, ierobežojot publisko iestāžu iespējas slēgt iekšējus darījumus, ja vien šie papildu nosacījumi, piemēram, nosacījums, ka ar publiskā iepirkuma līgumiem nevar nodrošināt sniedzamo pakalpojumu kvalitāti, pieejamību vai nepārtrauktību, nav pretrunā Savienības tiesībām.
b)
Saskaņā ar Savienības tiesībām nav tādas prasības, ka dalībvalstīm, kuras nosaka ierobežojumus vai papildu nosacījumus iekšēju darījumu noslēgšanai, būtu pienākums tos noteikt, izmantojot vienīgi konkrētas un skaidras pozitīvo tiesību normas publiskā iepirkuma jomā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Skat. šī jēdziena definīciju šo secinājumu 38.–41. punktā.
(
3
)	OV 2014, L 94, 65. lpp.
(
4
)	OV 2004, L 134, 114. lpp.
(
5
)	Šis jēdziens nav izmantots ne Direktīvā 2004/18, ne Direktīvā 2014/24. Skat. šo secinājumu 38.–41. punktu.
(
6
)	Spriedumi, 2000. gada 5. oktobris, Komisija/Francija (C‑337/98, EU:C:2000:543, 36. un 37. punkts), 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Nīderlande (C‑576/10, EU:C:2013:510, 52. punkts), 2014. gada 10. jūlijs, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 31. punkts), un 2018. gada 8. februāris, Lloyd’s of London (C‑144/17, EU:C:2018:78, 25. punkts).
(
7
)	Spriedumi, 2000. gada 5. oktobris, Komisija/Francija (C‑337/98, EU:C:2000:543, 40. punkts); 2009. gada 15. oktobris, Hochtief un Linde‑Kca‑Dresden (C‑138/08, EU:C:2009:627, 29. punkts), un 2013. gada 11. jūlijs, Komisija/Nīderlande (C‑576/10, EU:C:2013:510, 53. punkts).
(
8
)	Lietuvas valdības apsvērumu 27. punkts.
(
9
)	Spriedums, 2014. gada 19. jūnijs, Centro Hospitalar de Setúbal and SUCH (C‑574/12, EU:C:2014:2004, 32. punkts).
(
10
)	Skat. ģenerāladvokāta Z. Albēra [S. Alber] secinājumus lietā RI.SAN. (C‑108/98, EU:C:1999:161, 21., 49. un 52. punkts).
(
11
)	Secinājumos izmantošu terminu “iekšējs darījums”, kā tas ir lietots Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lietuvas Augstākā tiesa) uzdotajos jautājumos, tomēr visi šeit minētie termini bija izmantoti minētajos apstākļos.
(
12
)	Ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl] secinājumos lietā Stadt Halle un RPL Lochau piemin “kvaziiekšējo piešķiršanu” kā pretnostatījumu “iekšējai piešķiršanai (paša pakalpojumiem)” (C‑26/03, EU:C:2004:553, 49. punkts).
(
13
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2014. gada 8. maijs, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303, 8. punkts), kurā Tiesa ir izmantojusi atslēgvārdus – “Līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, neuzsākot [Direktīvā 2004/18 noteiktās iepirkuma procedūras] – Tā sauktā “in‑house” piešķiršana””, vai 2016. gada 8. decembra spriedumu Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, 5. punkts), kurā Tiesa samērā plaši runā par “iespēju tieši piešķirt publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības, neuzsākot iepirkuma procedūru”.
(
14
)	Skat., piemēram, spriedumus, 2014. gada 19. jūnijs, Centro Hospitalar de Setúbal and SUCH (C‑574/12, EU:C:2014:2004, 32. punkts), un 2016. gada 8. decembris, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, 24. punkts).
(
15
)	Skat. arī Direktīvas 2014/24 1. panta 2. punktu.
(
16
)	Spriedums, 1999. gada 18. novembris, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, 50. punkts).
(
17
)	Spriedums, 1999. gada 18. novembris, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, 50. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2005. gada 11. janvāris, Stadt Halle un RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, 49.–52. punkts).
(
19
)	Ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa Bordonas secinājumi lietā LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:319, 70. un 71. punkts).
(
20
)	Spriedums, 2016. gada 4. maijs, Philip Morris Brands u.c. (C‑547/14, EU:C:2016:325, 71. punkts).
(
21
)	Saskaņā ar Direktīvas 2014/24 31. apsvērumu, lai arī direktīvas mērķis ir precizēt, kuros gadījumos publiskajā sektorā noslēgtajiem līgumiem nepiemēro publiskā iepirkuma noteikumus, šāda precizējuma pamatā vajadzētu būt principiem, kas noteikti attiecīgajā Tiesas judikatūrā. No šī var secināt, ka Savienības likumdevējs tikai vēlējās vēlreiz norādīt, lai arī ar precizējumiem, principus, kas reglamentē “iekšējo darījumu” identificēšanu un kuriem attiecīgi nepiemēro publiskā iepirkuma principus. Skat. arī līdzīgus apsvērumus, kurus ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess‑Bordona paudis secinājumos apvienotajās lietās Rhein‑Sieg‑Kreis un Rhenus Veniro (C‑266/17 un C‑267/17, EU:C:2018:723, 28. punkts).
(
22
)	Skat. pēc analoģijas spriedumus, 1999. gada 18. novembris, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, 59. punkts), un 2007. gada 18. janvāris, Auroux u.c. (C‑220/05, EU:C:2007:31, 59. punkts).
(
23
)	Spriedumi, 2005. gada 11. janvāris, Stadt Halle un RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, 46. punkts); 2014. gada 8. maijs, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303, 22. un 23. punkts), un 2016. gada 8. decembris, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935, 29. punkts).
(
24
)	Skat. arī Direktīvas 2014/24 5. apsvērumu, kā arī 2005. gada 11. janvāra spriedumu Stadt Halle un RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5, 49. punkts), kurā Tiesa ir norādījusi: “Saskaņā ar Tiesas judikatūru nav izslēgti arī citi apstākļi, kuros nav obligāti jāizsludina konkursi [..].” (Mans izcēlums).
(
25
)	Mans izcēlums.
(
26
)	Komisijas apsvērumu 47. punkts, skat. arī Direktīvas 2014/24 2. apsvērumu.
(
27
)	Lietuvas valdības apsvērumu 61. un 62. punkts.
(
28
)	Skat. spriedumus, 2010. gada 18. novembris, Komisija/Īrija (C‑226/09, EU:C:2010:697, 29. punkts), 2012. gada 19. decembris, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce u.c. (C‑159/11, EU:C:2012:817, 23. punkts), un 2013. gada 10. oktobris, Manova (C‑336/12, EU:C:2013:647, 26. punkts) attiecībā uz līgumiem, kam piemērojams Direktīvas 2004/18 II B pielikums; 2018. gada 25. oktobris, Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, 36. punkts) attiecībā uz darba līgumiem; 2005. gada 13. oktobris, Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, 46. punkts); 2006. gada 6. aprīlis, ANAV (C‑410/04, EU:C:2006:237, 17. punkts) attiecībā uz publisko pakalpojumu koncesijām.
(
29
)	Spriedums, 2005. gada 13. oktobris, Parking Brixen (C‑458/03, EU:C:2005:605, 62. punkts); spriedums, 2006. gada 6. aprīlis, ANAV (C‑410/04, EU:C:2006:237, 24. punkts), un spriedums, 2018. gada 25. oktobris, Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, 36. punkts).
(
30
)	Skat. 2002. gada 20. jūnija spriedumu Mulligan u.c. (C‑313/99, EU:C:2002:386, 50. punkts) attiecībā uz leģislatīvu instrumentu, ar kuru ministram deleģē pilnvaras pieņemt pasākumus, pamatojoties uz Savienības regulu, un šādu pasākumu publicēšanu valsts laikrakstā, un 1990. gada 15. marta spriedumu Komisija/Nīderlande (C‑339/87, EU:C:1990:119, 6. punkts), 1991. gada 30. maija spriedumu Komisija/Vācija (C‑361/88, EU:C:1991:224, 15. punkts), kā arī ģenerāladvokātes V. Trstenjakas [V. Trstenjak] secinājumus lietā Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C‑540/08, EU:C:2010:161, 80. punkts) attiecībā uz to, ka ir būtiski ņemt vērā ne vien normas formulējumu, bet arī to, kā šo normu ir interpretējušas valstu tiesas.