Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 30. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – Profesionālais futbols – Nacionālās sporta apvienības un vairāku klubu noslēgts nolīgums par spēlētāju nepārvilināšanu pēc 2019./2020. gada sporta sezonas apturēšanas Covid‑19 pandēmijas dēļ – LESD 101. panta 1. punkts – Konkurences ierobežojums mērķa vai seku dēļ – Darba tirgus – Spēlētāju piesaiste klubiem – Spēlētāju
darba līguma vienpusēja izbeigšana – Darba līguma termiņa beigas – Nolīguma saturs – Ekonomiskais un juridiskais konteksts, kurā iekļaujas šis nolīgums – Objektīvie mērķi, kurus attiecībā uz konkurenci iecerēts sasniegt ar minēto nolīgumu – Pamatojums – Nosacījumi – Leģitīmu vispārējo interešu mērķu sasniegšana – Nepieciešamība – Samērīgums
Lietā C‑133/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurences, sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas un uzraudzības lietu tiesa, Portugāle) iesniegusi ar 2023. gada 18. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 16. februārī, tiesvedībā
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP),
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Académico de Viseu Futebol Clube –  Futebol, SAD,
Os Belenenses –  Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube –  Futebol, SAD,
Sporting Clube de Braga –  Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda.,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda.,
Leixões Sport Clube –  Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda.,
Futebol Clube de Penafiel, SAD,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda.,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sport Club – Futebol, SDUQ, Lda.,
União Desportiva Vilafranquense –  Futebol, SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD,
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda.,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto – Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica – Futebol, SAD,
pret
Autoridade da Concorrência,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja
M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer] (referents), J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretāre: L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 13. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP), CD Tondela – Futebol, SAD, Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, Académico de Viseu Futebol Clube –
Futebol, SAD, Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, Boavista Futebol Clube –
Futebol, SAD, Sporting Clube de Braga –
Futebol, SAD, Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda., Estoril Praia – Futebol, SAD, Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., Leixões Sport Clube –
Futebol, SAD, Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD, Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda., Futebol Clube de Penafiel, SAD, Portimonense Futebol, SAD, Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda., Santa Clara Açores – Futebol, SAD, Varzim Sport Club – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Vilafranquense –
Futebol, SAD, Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD un Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda. vārdā – A. Cantanhede Gonçalves, M. J. Faria un
L. M. Soares Romão, advogados,
–        Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD vārdā –
G. Ribeiro Dias, advogado,
–        Marítimo da Madeira, Futebol, SAD vārdā –
J. A. Martins un
J. Pinto de Almeida, advogados,
–        Vitória Sport Clube – Futebol, SAD vārdā –
G. Gama Lobo un
J. Pinto de Almeida, advogados,
–        Futebol Clube do Porto –
Futebol, SAD vārdā – A. Domingues, advogado,
–        Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD vārdā –
G. Banha Coelho, C. Homem Ferreira Morais, L. D. Silva Morais un L. Tomé Feteira, advogados,
–        Sport Lisboa e Benfica –
Futebol, SAD vārdā –
R. Bordalo Junqueiro,
R. Pacheco Bettencourt un
M. Stock da Cunha, advogados,
–        Autoridade da Concorrência vārdā – D. Cardoso, A. Cruz Nogueira un A. C. Salgueiro, advogadas,
–        Portugāles valdības vārdā – C. Alves un
P. Barros da Costa, pārstāves,
–        Grieķijas valdības vārdā – K. Boskovits, pārstāvis,
–        Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un
D. Lutostańska, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – S. Baches Opi un
P. Caro de Sousa, kā arī F. van Schaik, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 15. maija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 101. pantu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Liga Portuguesa de Futebol Profissional (LPFP) (Portugāles profesionālā futbola līga, turpmāk tekstā – “LPFP”) un vairākiem Portugālē reģistrētiem profesionālā futbola klubiem, no vienas puses, un Autoridade da Concorrência (Konkurences iestāde, Portugāle), no otras puses, par tāda lēmuma tiesiskumu, ar kuru minētā iestāde būtībā konstatēja, ka LPFP un šie profesionālā futbola klubi, kas piedalās Portugāles Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātos, noslēdzot nolīgumu par spēlētāju nepārvilināšanu Covid‑19 pandēmijas kontekstā un saistībā ar 2019./2020. gada sporta sezonas apturēšanu sine die, ir pārkāpuši LESD 101. pantu un valsts konkurences tiesības.
Atbilstošās tiesību normas
3        LESD 101. pantā noteikts:
“1      Turpmāk norādītais ir aizliegts kā nesaderīgs ar iekšējo tirgu: visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū, un jo īpaši darbības, ar kurām:
a)      tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus;
b)      ierobežo vai kontrolē ražošanu, tirgus, tehnikas attīstību vai investīcijas;
c)      sadala tirgus vai piegādes avotus;
d)      līdzvērtīgos darījumos ar dažādiem tirdzniecības partneriem piemēro atšķirīgus nosacījumus, tādējādi radot tiem neizdevīgus konkurences apstākļus;
e)      slēdzot līgumus, prasa, lai otra puse uzņemtos papildu saistības, kuras pēc savas būtības vai saskaņā ar nozares praksi nekādi nav saistītas ar attiecīgo līguma priekšmetu.
2.      Visi nolīgumi vai lēmumi, kas ir aizliegti saskaņā ar šo pantu, automātiski nav spēkā.
3.      Šā panta 1. punktu tomēr var atzīt par nepiemērojamu:
–        jebkuram starp uzņēmumiem noslēgtam nolīgumam vai nolīgumu kategorijai;
–        jebkuram uzņēmumu apvienības pieņemtam lēmumam vai lēmumu kategorijai;
–        jebkādai saskaņotai darbībai vai darbību kategorijai,
kas palīdz uzlabot preču ražošanu vai izplatīšanu vai veicina tehnisku vai saimniecisku attīstību, reizē ļaujot patērētājiem baudīt pienācīgu daļu no iegūtajiem labumiem, un kas:
a)      neuzspiež attiecīgiem uzņēmumiem ierobežojumus, kuri nav obligāti vajadzīgi, lai sasniegtu šos mērķus;
b)      neļauj šādiem uzņēmumiem likvidēt konkurenci attiecībā uz šo ražojumu būtisku daļu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
4        LPFP ir saskaņā ar Portugāles privāttiesībām dibināta apvienība, kuras mērķis, kā izriet no tās statūtiem, ir reglamentēt un organizēt darbības, kas saistītas ar profesionālo futbolu Portugālē. Konkrēti, saskaņā ar Federação Portuguesa de Futebol (Portugāles Futbola federācija) piešķirtajām pilnvarām LPFP reglamentē un organizē profesionālā futbola sacensības. Šo sacensību vidū ir Primeira Liga (Premjerlīgas valsts čempionāts) un Segunda Liga (Otrās līgas valsts čempionāts).
5        2019./2020. gada sezonā, kas sākotnēji aptvēra laikposmu no 2019. gada 1. jūlija līdz 2020. gada 30. jūnijam, Premjerlīgas valsts čempionātā bija paredzēts sacensties 18 Portugālē reģistrētiem profesionālā futbola klubiem. Savukārt Otrās līgas valsts čempionātā bija paredzēts sacensties 13 citiem klubiem, kuri arī ir reģistrēti Portugālē.
6        2020. gada 11. martā Pasaules Veselības organizācija (PVO) paziņoja, ka Covid‑19 ir pandēmija.
7        Portugāles iestādes 2020. gada 12. martā paziņoja par tādu pasākumu kopuma pieņemšanu, kuru mērķis ir ierobežot Covid‑19 pandēmijas izplatīšanās risku, tostarp par iedzīvotāju mājsēdi un sabiedrības uzņemšanai paredzēto iestāžu slēgšanu. Šajā pašā dienā LPFP izdeva rīkojumu apturēt sine die 2019./2020. gada sporta sezonu un visas tās kontekstā organizētās sacensības, tostarp Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātus. Šajā dienā abos minētajos čempionātos vēl bija paredzēts aizvadīt desmit spēles.
8        Portugāles iestādes 2020. gada 18. martā veselības situācijas straujās pasliktināšanās dēļ izsludināja ārkārtas stāvokli. Ārkārtas stāvokļa izsludināšanas rezultātā tika daļēji apturēta virkne tiesību, tostarp tiesības pārvietoties valsts teritorijā, tiesības izceļot no tās un darba ņēmēju tiesības. Vienlaikus tika pieņemti vairāki ārkārtas pasākumu kopumi, it īpaši, lai palīdzētu darba devējiem un darba ņēmējiem, kurus skārušas pandēmijas sociālās, ekonomiskās un finansiālās sekas.
9        No 2020. gada 21. marta LPFP un Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (Profesionālo futbolistu arodbiedrība, turpmāk tekstā – “SJPF”) uzsāka sarunas, lai ļautu tām kopīgi identificēt iespējamos risinājumus sporta, sociālo, ekonomisko un finansiālo grūtību novēršanai, kas pandēmijas dēļ bija saistītas ar Portugāles profesionālā futbola nozari. Šīs sarunas it īpaši attiecās uz 2019./2020. gada sporta sezonas pabeigšanas nosacījumiem.
10      Gan LPFP, gan SJPF
2020. gada 7. aprīlī publicēja paziņojumu presei par sarunu gaitu. LPFP paziņojumā presei vispirms norādīja, ka tā ir saņēmusi SJPF piekrišanu par tādu juridisku pasākumu kopumu, kurus paredzēts iekļaut profesionālā futbola spēlētājiem piemērojamajā darba koplīgumā un kuru vidū bija minētā paziņojuma presei dienā spēkā esošo spēlētāju darba līgumu, kā arī spēlētāju īres vai transfēra līgumu pagarināšana līdz 2019./2020. gada sporta sezonas beigām, ar to saprotot datumu, kad tiks aizvadīta šajā sezonā organizēto sacensību pēdējā oficiālā spēle. LPFP pēc tam precizēja, ka ar SJPF
turpretī nebija izdevies panākt vienošanos par apspriežamajiem finanšu jautājumiem, tostarp par iespēju klubiem un spēlētājiem vai, ja tas nebūtu iespējams, sociālajiem partneriem vienoties par algas samazināšanas pasākumiem. Arī SJPF minēja šādas vienošanās trūkumu savā tās pašas dienas paziņojumā presei. Visbeidzot LPFP atgādināja – tā kā šāda vienošanās nav noslēgta, klubi citstarp var brīvi izmantot vienkāršotu pagaidu bezdarba režīmu vai sākt individuālas sarunas ar saviem spēlētājiem, pēc tam secinot turpmāk minēto:
“[LPFP] joprojām cer sagaidīt, ka rakstveidā tiks noteikti pasākumi, kuru mērķis ir papildināt darba koplīgumu, par ko jau ir panākta vienošanās ar [SJPF] kopsakarā ar iepriekš minēto [..].”
11      Tajā pašā dienā LPFP un klubi, kuri piedalās Premjerlīgas valsts čempionātā un kuru lielāko daļu pārstāvēja to attiecīgie prezidenti, piedalījās videokonferencē, kuras laikā tie noslēdza vienošanos par tādu spēlētāju pieņemšanu darbā, kuri Covid‑19 pandēmijas dēļ ir vienpusēji izbeiguši savus darba līgumus. Šīs videokonferences noslēgumā LPFP publicēja paziņojumu presei “[Premjerlīgas] klubu prezidenti nosaka noteikumus vienpusējai līgumu izbeigšanai”, kas formulēts šādi:
“[Premjerlīgas] klubu prezidenti ar [LPFP] priekšsēdētāju šodien videokonferencē analizēja pašreizējo situāciju un pēc apspriešanās nolēma publiski paziņot, ka neviens klubs nepieņems darbā spēlētāju, kurš,
atsaukdamies uz grūtībām, ko izraisījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš no tās izrietošs ārkārtas lēmums, un it īpaši sporta sezonas pagarinājums, vienpusēji izbeigs darba līgumu.”
12      2020. gada 8. aprīlī LPFP
un daļa no klubiem, kuri piedalās Otrās līgas valsts čempionātā un kuru lielāko daļu pārstāvēja to attiecīgie prezidenti, piedalījās videokonferencē, kuras noslēgumā LPFP publicēja paziņojumu presei “[Otrās līgas] klubu prezidenti piekrīt vienpusējas izbeigšanas noteikumam”. Šajā paziņojumā presei ir ietverta pirmā daļa, kas formulēta tāpat kā šā sprieduma iepriekšējā punktā minētais paziņojums presei, un tai seko divas citas daļas, kas formulētas šādi:
“Šo pasākumu vakar pieņēma un paziņoja [Premjerlīgas] klubu prezidenti, kuriem tagad pievienojas [Otrās līgas klubu] atbildīgās personas. Apvienojušies, lai pārvarētu šo sarežģīto periodu, un runādami “vienotā balsī”, Otrās līgas klubu prezidenti, joprojām sadarbojoties ar [LPFP], spēs
izturēt šo laikposmu, kas ir tik sarežģīts visai nozarei.
Atbildīgās personas vairāk nekā jebkad uzskata, ka problēmas un grūtības, ar kurām tās saskaras, ir kopīgas un arī reakcijai jābūt kopīgai.”
13      Fédération internationale de football association (FIFA)
(Starptautiskā Futbola federācija, turpmāk tekstā – “FIFA”) 2020. gada 7. aprīlī publicēja apkārtrakstu Nr. 1714, kurā pārņemts dokuments “Covid‑19 – futbolu regulējošie jautājumi”, ko izstrādājusi darba
grupa, kuras sastāvā papildus tās pašas pārstāvjiem ietilpst nacionālo
futbola apvienību, kas ir tās dalībnieces, pārstāvji, konfederāciju, Eiropas klubu asociācijas, Starptautiskās Profesionālo futbolistu federācijas (FIFPro) un Pasaules Profesionālā futbola līgu foruma pārstāvji. Šajā dokumentā FIFA
citstarp noteica, ka nacionālajām futbola apvienībām vajadzētu atļaut mainīt attiecīgo sporta sezonu datumus, kā arī spēlētāju reģistrācijas periodus (tā sauktos “logus”). FIFA arī ierosināja mudināt klubus un spēlētājus sadarboties, lai panāktu vienošanos par algu samazināšanu, vai pakārtoti “apturēt” starp klubiem un spēlētājiem panāktās vienošanās uz sporta sezonas pārtraukuma laiku.
14      Portugāles iestādes 2020. gada 23. aprīlī publicēja dekrētlikumu, ar ko tika ieviesta virkne ārkārtas un pagaidu pasākumu sporta jomā, tostarp atļauja Portugāles sporta apvienībām veikt grozījumus to noteikumos 2019./2020. gada sporta sezonai un tās laikā, lai risinātu pandēmijas izraisītās grūtības.
15      Šīs iestādes 2020. gada 30. aprīlī pieņēma rezolūciju, kas noteica stratēģiju ierobežošanas pasākumu atcelšanai, kura ietvēra iespēju atsākt 2019./2020. gada sezonu, lai pabeigtu Premjerlīgas valsts čempionātu.
16      LPFP, SJPF un Associação Nacional de Treinadores de Futebol (Nacionālā futbola treneru apvienība, Portugāle)
2020. gada 4. maijā parakstīja saprašanās memorandu. Pirms saprašanās memoranda izstrādātajā paskaidrojuma rakstā ir ietverta atsauce uz pandēmijas izraisīto netipisko un ārkārtas steidzamības situāciju veselības jomā un sociālo spriedzi, pēc tam norādīts uz iespēju atsākt Premjerlīgas valsts čempionātu, kas paredzēta šā sprieduma iepriekšējā punktā minētajā rezolūcijā, un turpinājumā
minēta “[šā čempionāta] saglabāšana, īpaši ievērojot konkurētspējas stabilitātes [..] un sportiskā snieguma principus [..]”. Pašā saprašanās memorandā tostarp paredzēts, ka “2019./2020. gada futbola sezonas beigas būs nākamajā dienā pēc dienas, kurā notiks pēdējā šīs sezonas oficiālā spēle”, un ka “sportistu līgumi [..], kuri noslēgti starp klubiem [..] un spēlētājiem [..] un kuru termiņš bija paredzēts minētajā futbola sezonā [..], tiks automātiski pagarināti līdz attiecīgās sezonas beigām”.
17      Konkurences iestāde 2020. gada 26. maijā uz 90 dienām uzdeva apturēt pasākumus, kas ietverti
LPFP 2020. gada 7. un
8. aprīlī publicētajos paziņojumos presei, kuri minēti šā sprieduma 10.–12. punktā. 2020. gada 2. jūnijā LPFP un attiecīgie klubi norādīja, ka piekrīt šim pasākumam.
18      LPFP un SJPF noslēgto darba koplīgumu tā puses 2020. gada 8. jūnijā grozīja, lai tajā iekļautu 7.a pantu “Covid‑19 izraisīto sacensību grafika izmaiņu ietekme uz darba attiecībām sporta jomā”, un tas formulēts šādi:
“1.      Darba koplīguma puses saskaņā ar protokolu, kas izstrādāts ar [LPFP] [..],
noslēdz šo nolīgumu,
kurā paredzēts, ka 2019./2020. gada sporta sezona beidzas nākamajā dienā pēc šīs sezonas sacensību pēdējās oficiālās spēles.
2.      Ja vien puses nevienojas citādi, sportistu darba līgumi [..], kas noslēgti starp [Premjerlīgas] klubiem un spēlētājiem un kuru termiņš beidzas attiecīgajā sporta sezonā, kāda definēta nolikumā, tiek automātiski pagarināti līdz esošās sezonas beigām, kāda noteikta iepriekšējā punktā.
[..]
4.      Līguma pagarināšana, kas definēta 1. punktā, nozīmē, ka tiek saglabātas visas pušu tiesības un pienākumi, tostarp darba devēja sporta jomā pienākums maksāt spēlētāja ikmēneša atalgojumu, kas noteikts par pašreizējo sporta sezonu, vai summu, kas ir proporcionāla šai atlīdzībai, ja sporta sezona beidzas, pirms atalgojums pilnībā izmaksājams, [..].
[..]”
19      Portugāles Futbola federācija 2020. gada 18. jūnijā noteica jaunu 2019./2020. gada sporta sezonas beigu datumu, proti, 2020. gada 2. augustu.
20      2022. gada 28. aprīlī Konkurences iestāde pieņēma lēmumu, kurā tā secināja, ka pasākumi, kas norādīti
LPFP 2020. gada 7. un
8. aprīlī publicētajos paziņojumos presei, kuri minēti šā sprieduma 10.–12. punktā, jākvalificē kā nolīgums, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, kādā profesionālā futbola klubi – minētā nolīguma dalībnieki – būtu varējuši iesaistīties tirgū, kurā notiek tādu spēlētāju vervēšana, kuri ir tiesīgi piedalīties Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātos, ja šāda nolīguma nebūtu.
21      LPFP un visi profesionālā futbola klubi, kas piedalās Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātos, par šo lēmumu cēla prasību Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurences, sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas un uzraudzības lietu tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
22      Iesniedzējtiesa savā nolēmumā – pēc tam, kad tā bija izklāstījusi tiesisko regulējumu, kas piemērojams tādu spēlētāju piesaistīšanai un reģistrācijai, kuri piemēroti dalībai Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātos, kā arī Covid‑19 pandēmijas sekas uz Portugāles profesionālā futbola klubu sporta, ekonomisko un finansiālo stāvokli, – būtībā norādīja, ka tai ir šaubas par to, kā Konkurences iestāde 2022. gada 28. aprīļa lēmumā ir interpretējusi un piemērojusi LESD 101. panta 1. punktu.
23      Šajā ziņā minētā tiesa vispirms konstatē, ka vispārīgā un abstraktā veidā rīcība, ar kuru uzņēmumi savstarpēji vienojas, lai nepārvilinātu vai nepieņemtu darbā savus attiecīgos darba ņēmējus un tādējādi ierobežotu vai izbeigtu šo darba ņēmēju profesionālās mobilitātes iespējas, kā arī viņu spēju aizstāvēt savas intereses attiecībā pret darba devēju, jākvalificē – atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam – kā nolīgums, ar kuru saimnieciskās darbības subjekti, kas darbojas kā “pircēji” darbā pieņemšanas “tirgū”, sadala “resursus”, ko veido darbaspēks. Turklāt tā secina, ka šāds nolīgums pēc tā satura ir pielīdzināms LESD 101. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētajiem nolīgumiem un ka tātad, ņemot vērā tā kaitējumu, to var kvalificēt kā nolīgumu, kura “mērķis” ir ierobežot konkurenci, kādā iesaistītie uzņēmumi bez šāda nolīguma varētu piedalīties darbā pieņemšanas tirgū un kurai var būt centrāla nozīme atsevišķās nozarēs, kurās darbinieku kvalifikācija ir būtiska, piemēram, profesionālajā sportā.
24      Turpinājumā iesniedzējtiesa paskaidro, ka šajā gadījumā tā tomēr šaubās, vai pareiza LESD 101. panta 1. punkta interpretācija ļauj uzskatīt, ka tāda nolīguma kā pamatlietā aplūkotais kaitējums konkurencei ir pietiekams, lai to varētu kvalificēt kā konkurences ierobežojumu “mērķa” dēļ.
25      It īpaši, pirmkārt, minētā tiesa konstatē, ka ekonomisko un juridisko kontekstu, kādā tika noslēgts pamatlietā aplūkotais nolīgums, ciktāl to var ņemt vērā, raksturo profesionālā futbola nozarei raksturīgo elementu kopums, pie kuriem pieskaitāma Covid‑19 pandēmijas radītā situācija, kā arī tās sociālās, ekonomiskās un finansiālās sekas šai nozarei, profesionālā futbola klubiem un spēlētājiem. Šajā ziņā tā būtībā norāda, ka Covid‑19 pandēmija un tās izraisītie traucējumi ir likuši kompetentajai sporta apvienībai izdot rīkojumu apturēt 2019./2020. gada sporta sezonu un ka pamatlietā aplūkotais nolīgums ir daļa no pasākumu kopuma, par kuriem pēc šīs apturēšanas ir vienojušās vai nolēmušas dažādas ieinteresētās personas, piemēram, sporta apvienības, sociālie partneri, klubi un valsts iestādes, lai, cik vien iespējams, ļautu atsākt šo sporta sezonu, kā arī plašākā nozīmē atjaunot nozari.
26      Otrkārt, minētā tiesa uzskata, ka šajā kontekstā objektīvajiem mērķiem, kurus ar pamatlietā aplūkoto nolīgumu paredzēts sasniegt attiecībā uz konkurenci, ir neviennozīmīgs raksturs. Šis nolīgums, neapšaubāmi, ierobežoja konkurenci, kādā iesaistītie klubi bez tā būtu varējuši piedalīties spēlētāju piesaistīšanas tirgū. Tomēr, cenšoties šādā veidā saglabāt spēlētāju skaita stabilitāti 2019./2020. gada sporta sezonas sine die pārtraukšanas laikposmā, minētā nolīguma mērķis bija arī ļaut piemērotā brīdī atsākt sacensības starp šiem klubiem un tādējādi atjaunot konkurenci “stadionos” apstākļos, kas ļautu saglabāt Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātu integritāti.
27      Visbeidzot, iesniedzējtiesa vaicā, vai neatkarīgi no tā, vai pamatlietā aplūkotais nolīgums rada vai nerada pietiekamu kaitējumu konkurencei, lai to varētu kvalificēt kā nolīgumu, kura “mērķis” ir ierobežot konkurenci, šādu nolīgumu var pielīdzināt rīcībai, ko Tiesa it īpaši 2002. gada 19. februāra spriedumā Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2002:98) un 2006. gada 18. jūlija spriedumā Meca‑Medina un Majcen/Komisija (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) atzinusi par tādu, uz kuru noteiktos apstākļos var neattiekties LESD 101. panta 1. punktā paredzētais aizliegums.
28      Šādos apstākļos Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurences, sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas un uzraudzības lietu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai sportu regulējošu noteikumu 2006. gada 18. jūlija sprieduma Meca‑Medina un Majcen/Komisija (C‑519/04 P, EU:C:2006:492) judikatūras izpratnē veido nolīgums, ko tiešsaistē caur Zoom vai Microsoft Teams platformām 2020. gada 7. aprīlī noslēgušas visas kādas dalībvalsts profesionālā futbola premjerlīgas (pirmās līgas) sporta sabiedrības un kam nākamajā dienā tādā pašā veidā pievienojusies lielākā daļa šīs dalībvalsts profesionālā futbola otrās līgas sporta sabiedrību – abos gadījumos ar tās apvienības piekrišanu, kurai minētajā dalībvalstī ir jānodrošina un jāregulē profesionālā futbola darbības –,
un saskaņā ar ko tās vienojušās neslēgt darba līgumus ar to līgu profesionālā futbola spēlētājiem, kuri vienpusēji uzteikuši savu darba līgumu ar Covid‑19 pandēmiju saistītu apstākļu dēļ vai jebkura no tās izrietoša ārkārtēja lēmuma
dēļ, it īpaši par sporta sezonas pagarināšanu, apstākļos, kas aprakstīti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu?
2)      Vai saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 2002. gada 19. februāra sprieduma Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 97. punkts) un 2006. gada 18. jūlija sprieduma Meca‑Medina un Majcen/Komisija
(C‑519/04 P, EU:C:2006:492, 42. punkts), var uzskatīt par samērīgu un piemērotu un tāpēc atbilstoši LESD 165. pantam par saderīgu ar LESD 101. panta 1. punktu tādu noteikumu, kurš izriet no nolīguma, ko tiešsaistē caur Zoom vai Microsoft Teams platformām 2020. gada 7. aprīlī noslēgušas visas kādas dalībvalsts profesionālā futbola premjerlīgas sporta sabiedrības un kam nākamajā dienā tādā pašā veidā pievienojusies lielākā daļa šīs dalībvalsts profesionālā futbola otrās līgas sporta sabiedrību – abos gadījumos ar tās apvienības piekrišanu, kurai minētajā dalībvalstī ir jānodrošina un jāregulē profesionālā futbola darbības –,
un saskaņā ar ko tās vienojušās neslēgt darba līgumus ar to līgu profesionālā futbola spēlētājiem, kuri vienpusēji uzteikuši savu darba līgumu ar Covid‑19 pandēmiju saistītu apstākļu dēļ vai jebkura no tās izrietoša ārkārtēja lēmuma
dēļ, it īpaši par sporta sezonas pagarināšanu, un kas ir ar īpašībām, mērķiem un apstākļos, kuri aprakstīti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu?
3)      Vai LESD 101. panta 1. punktam ir pretrunā tāda interpretācija, saskaņā ar kuru nolīgums ar īpašībām, mērķiem un apstākļos, kuri aprakstīti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, un ko tiešsaistē caur Zoom vai Microsoft Teams platformām 2020. gada 7. aprīlī noslēgušas visas kādas dalībvalsts profesionālā futbola premjerlīgas sporta sabiedrības un kam nākamajā dienā tādā pašā veidā pievienojusies lielākā daļa šīs dalībvalsts profesionālā futbola otrās līgas sporta sabiedrību – abos gadījumos ar tās apvienības piekrišanu, kurai minētajā dalībvalstī ir jānodrošina un jāregulē profesionālā futbola darbības –,
un saskaņā ar ko tās vienojušās neslēgt darba līgumus ar to līgu profesionālā futbola spēlētājiem, kuri vienpusēji uzteikuši savu darba līgumu ar Covid‑19 pandēmiju saistītu apstākļu dēļ vai jebkura no tās izrietoša ārkārtēja lēmuma
dēļ, it īpaši par sporta sezonas pagarināšanu, var tikt kvalificēts kā konkurences ierobežojums mērķa dēļ, jo tas pietiekami kaitē konkurencei?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
29      Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja nodarbošanās ar sportu ir saimnieciska darbība, uz to ir attiecināmas Savienības tiesību normas, kas piemērojamas šādas darbības gadījumā (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 83. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 75. punkts).
30      Tikai daži īpaši noteikumi, kas, pirmkārt, pieņemti vienīgi ar ekonomiska rakstura apsvērumiem nesaistītu iemeslu dēļ un, otrkārt, attiecas uz jautājumiem, kuri skar tikai sportu kā tādu, ir uzskatāmi par tādiem, kas nekādi nav saistīti ne ar kādu saimniecisko darbību. Tā tas it īpaši ir to noteikumu gadījumā, kas attiecas uz ārvalstu spēlētāju izslēgšanu no to komandu sastāva, kuras piedalās sacensībās starp savu valsti pārstāvošajām komandām, vai uz to klasifikācijas kritēriju noteikšanu, kas tiek izmantoti, lai atlasītu sportistus, kuri individuāli piedalīsies sacensībās (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 84. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 76. punkts).
31      Izņemot īpašus noteikumus, uz sporta apvienību pieņemtiem noteikumiem un, plašākā nozīmē, uz šo apvienību rīcību ir attiecināmas LESD normas par konkurences tiesībām, ja ir izpildīti šo normu piemērošanas nosacījumi (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 87. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 78. punkts). Tas pats attiecas uz noteikumiem un rīcību, kāda ir profesionālā futbola klubiem, kā tas ir pamatlietā, vajadzības gadījumā apspriežoties ar kompetento nacionālo sporta apvienību.
32      Šajā gadījumā tādi pasākumi kā tie, kas minēti LPFP 2020. gada 7. un
8. aprīlī publicētajos paziņojumos presei, uz kuriem ir atsauce šā sprieduma 10.–12. punktā, nav daļa no pasākumiem, kuriem varētu tikt piemērots šā sprieduma 30. punktā minētais izņēmums, par ko Tiesa vairākkārt ir atgādinājusi, ka tam ir jāpaliek ierobežotam ar tā atbilstošo mērķi un ka uz to nevar atsaukties, lai no LESD normu par Savienības ekonomiskajām tiesībām piemērošanas jomas izslēgtu jebkādu sporta darbību (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 89. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 79. punkts).
33      Turpretī, tā kā komandu sastāvs ir viens no būtiskākajiem parametriem sacensībām, kurās sacenšas profesionālā futbola klubi, un tā kā šīs sacensības ļauj veikt saimniecisko darbību, tādi pasākumi kā pamatlietā aplūkotie, kas attiecas uz spēlētāju pieņemšanu darbā, iespējamo pārcelšanu un iespējamās profesionālās mobilitātes perspektīvām, jāuzskata par tādiem, kas tieši ietekmē šīs saimnieciskās darbības veikšanas nosacījumus, kā arī konkurenci starp profesionālā futbola klubiem, kuri šo darbību veic (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 81. punkts).
34      Tātad šādi pasākumi var ietilpt LESD 101. panta piemērošanas jomā.
Par trešo jautājumu
35      Ar trešo jautājumu, kas jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka nolīgums, ar kuru klubi, kas piedalās dalībvalsts profesionālā futbola čempionātos, ir apņēmušies – sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību – nepieņemt darbā savus attiecīgos spēlētājus, ja tie ir vienpusēji izbeiguši darba līgumus, atsaukdamies uz grūtībām, ko radījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš ar to saistīts ārkārtas lēmums, it īpaši sporta sezonas pagarināšana, jākvalificē kā nolīgums, kura mērķis ir ierobežot konkurenci.
36      Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet –
lai konkrētā gadījumā varētu uzskatīt, ka uz nolīgumu, uzņēmumu apvienības lēmumu vai saskaņotu darbību ir attiecināms LESD 101. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, atbilstīgi šīs tiesību normas formulējumam jāpierāda vai nu tas, ka šīs rīcības mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, vai arī – ka šai rīcībai ir šādas sekas (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 158. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 124. punkts).
37      Šajā nolūkā vispirms jāizvērtē attiecīgās rīcības mērķis. Ja šādas pārbaudes beigās tiek konstatēts, ka šai rīcībai ir pretkonkurences mērķis, tās ietekme uz konkurenci nav jāizvērtē. Tātad tikai tad, ja minēto rīcību nevar uzskatīt par tādu, kurai ir šāds pretkonkurences mērķis, pēc tam ir jāizvērtē šī ietekme (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 159. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 125. punkts).
38      Pretkonkurences “mērķa” jēdziens – lai gan tam nav izņēmuma rakstura attiecībā pret pretkonkurences “seku” jēdzienu –
tomēr jāinterpretē šauri (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 161. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 126. punkts).
39      Tādējādi šis jēdziens jāsaprot kā tāds, kurš attiecas tikai uz noteiktiem uzņēmumu savstarpējās koordinēšanas veidiem, kam ir pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, lai varētu atzīt, ka nav jāizvērtē to ietekme. Noteiktus uzņēmumu savstarpējās koordinēšanas veidus to rakstura dēļ vien var uzskatīt par nelabvēlīgiem normālai konkurences darbībai (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 162. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 127. punkts).
40      Rīcības veidi, kas ir uzskatāmi par tādiem, vispirms ir noteikta koluzīva rīcība, kas ir īpaši kaitīga konkurencei, piemēram, horizontālas aizliegtas vienošanās, kuru rezultātā tiek sadalīti tirgi, noteiktas cenas, ierobežota ražošanas jauda vai sadalīti klienti. Šāda rīcība var radīt cenu pieaugumu vai ražošanas un tātad piedāvājuma samazināšanos, izraisot resursu nepareizu izmantošanu, kas kaitē lietotājuzņēmumiem un patērētājiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 163. punkts un tajā minētā judikatūra).
41      Arī cita veida rīcību, kas ne vienmēr ir tikpat kaitīga konkurencei, dažos gadījumos var uzskatīt par tādu, kurai ir pretkonkurences mērķis. Tas citastarp attiecas uz noteiktu veidu horizontāliem nolīgumiem, kas nav karteļi, piemēram, nolīgumiem, kuru dēļ no tirgus tiek izslēgti konkurējoši uzņēmumi, vai arī noteiktu veidu uzņēmumu apvienību lēmumiem (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 164. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 128. punkts). Tomēr, lai varētu piemērot šādu kvalifikāciju, jāpierāda, ka šāda rīcība rada pietiekamu kaitējumu konkurencei tādā nozīmē, ka – kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 28. punktā – tai piemīt skaidra pretkonkurences loģika.
42      Kā izriet no LESD 101. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkta, kuri attiecas it īpaši uz “iepirkuma vai pārdošanas” cenām un “tirgus vai piegādes avot[u]” sadali, šādi karteļi, horizontāli nolīgumi vai uzņēmumu apvienību lēmumi var attiekties ne vien uz šo uzņēmumu komercializētajiem produktiem un pakalpojumiem, proti, uz piedāvājumu, bet arī uz jebkāda veida resursiem, kuri šiem uzņēmumiem nepieciešami, lai pārdotu šos produktus vai pakalpojumus, proti, uz pieprasījumu. Minēto uzņēmumu koluzīvo rīcību tādējādi var veidot, piemēram, piegādātāju sadale, kolektīvās ietekmes tirgū izmantošana, lai noteiktu cenas, par kādām tie iegādāsies resursus, konkurences galvenā elementa – kas dažās nozarēs vai tirgos var būt augsta līmeņa darbinieku, kādi futbola nozarē ir pieredzējuši futbolisti, pieņemšana darbā – ierobežošana vai kontrolēšana (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, FIFA,
C‑650/22, EU:C:2024:824, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).
43      Lai konkrētā gadījumā varētu konstatēt, vai nolīgums, uzņēmumu apvienības lēmums vai saskaņotas darbības jāuzskata par tāda veida koordinēšanu, kura pati par sevi kaitē normālas konkurences pareizai darbībai, nepieciešams izvērtēt, pirmkārt, nolīguma, lēmuma vai darbību saturu, otrkārt, to ekonomisko un juridisko kontekstu un, treškārt, mērķus, kurus ar tiem ir paredzēts sasniegt (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 165. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 29. jūlijs, Banco BPN/BIC Português u.c., C‑298/22, EU:C:2024:638, 44. punkts).
44      Šajā ziņā – vispirms – šajā lietā aplūkojamā nolīguma, uzņēmumu apvienības lēmuma vai saskaņoto darbību satura pārbaude nozīmē, ka, ņemot vērā to dažādos aspektus, jāizvērtē, vai no tiem izrietošajai saskaņošanai piemīt iezīmes, kuru dēļ tā ir pielīdzināma tāda veida koordinēšanai starp uzņēmumiem, kura pati par sevi ir uzskatāma par tādu, kas kaitē normālas konkurences pareizai darbībai; citastarp tā tas ir gadījumā, kad koordinēšana, kurai piemīt šādas iezīmes, tieši šo iezīmju dēļ varētu izraisīt konkurences apstākļus, kuri neatbilstu parastajiem apstākļiem attiecīgajā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Banco BPN/BIC Português u.c., C‑298/22, EU:C:2024:638, 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
45      Turpinājumā – runājot par konkrētās rīcības ekonomisko un juridisko kontekstu, jāņem vērā attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturs, kā arī faktiskie apstākļi, kas raksturo aplūkotās(‑o) nozares(‑u) vai tirgu struktūru un darbību. Savukārt nekādā ziņā nav jāpārbauda un vēl jo vairāk jāpierāda šīs rīcības ietekme uz konkurenci neatkarīgi no tā, vai tā ir reāla vai iespējama un negatīva vai pozitīva (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 166. punkts un tajā minētā judikatūra; 2024. gada 27. jūnijs, Komisija/Servier u.c., C‑176/19 P,
EU:C:2024:549, 288. un 453. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 131. punkts).
46      Ņemot vērā šajā ziņā sniegtos
iesniedzējtiesas apgalvojumus, jāprecizē, ka, lai gan katrā ziņā ir jāveic ekonomiskā un juridiskā konteksta, kurā iekļaujas konkrētā rīcība, pārbaude – kā tas izriet no šā sprieduma 43. punktā minētās judikatūras –, šī konteksta ņemšanas vērā pakāpe tomēr var būt atkarīga no attiecīgās rīcības veida, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 42., 43. un 66. punktā.
47      Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka tādas koluzīvas rīcības gadījumā, kas var izpausties kādā īpaši konkurencei kaitējošā saskaņošanas formā, piemēram, kā horizontāla aizliegta vienošanās, kuras rezultātā tiek sadalīti tirgi vai no šiem tirgiem izslēgti potenciāli konkurējošie uzņēmumi, ekonomiskā un juridiskā konteksta, kurā ietilpst šāda rīcība, pārbaude var aprobežoties ar to, kas ir absolūti nepieciešams, lai secinātu, ka pastāv konkurences ierobežojums mērķa dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 20. janvāris, Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P,
EU:C:2016:26, 28. un 29. punkts, kā arī 2023. gada 26. oktobris, EDP – Energias de Portugal u.c., C‑331/21, EU:C:2023:812, 100. –102. punkts).
48      Turpretim, ja pastāv cita veida rīcība, kas, lai gan ne vienmēr ir tikpat kaitīga konkurencei, tomēr varētu būt pietiekami kaitējoša, lai to uzskatītu par rīcību ar pretkonkurences mērķi, jāveic padziļināts visu šā sprieduma 45. punktā minēto elementu izvērtējums, kas, ja nepieciešams, ietver attiecīgā tiesiskā regulējuma un institucionālā konteksta ņemšanu vērā.
49      Gan vienā, gan otrā gadījumā attiecīgās rīcības faktiskā ekonomiskā un juridiskā konteksta pārbaudei jāļauj pārliecināties, ka ir izpildīti nepieciešamie nosacījumi, lai
uzskatītu, ka šī rīcība ir pietiekami kaitīga, lai to varētu kvalificēt par pretkonkurences rīcību “mērķa” dēļ. Ir iespējams, ka tikai noteiktos apstākļos, kas it īpaši saistīti ar attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturu, faktiskajiem tirgus darbības apstākļiem vai tā struktūru, var tikt veikta šāda kvalifikācija. Savukārt šī konteksta ņemšana vērā var likt konstatēt, ka ar minēto rīcību saistītie īpašie apstākļi var pierādīt, ka tā nav pietiekami kaitīga, lai pamatotu šādu kvalifikāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Banco BPN/BIC Português u.c., C‑298/22, EU:C:2024:638, 48. punkts).
50      Visbeidzot – runājot par attiecīgās rīcības mērķiem, jānosaka objektīvie mērķi, ko ar šo rīcību iecerēts sasniegt attiecībā uz konkurenci. Savukārt apstāklim, ka iesaistītie uzņēmumi ir rīkojušies bez subjektīva nodoma nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, un tam, ka tiem ir bijuši noteikti leģitīmi mērķi, nav izšķirošas nozīmes LESD 101. panta 1. punkta piemērošanā (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 167. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 132. punkts).
51      Turklāt visu nepieciešamo apstākļu izvērtējumā katrā ziņā jāatspoguļo konkrētie iemesli, kuru dēļ attiecīgajai rīcībai ir pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, kas pamato secinājumu, ka tās mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 168. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 133. punkts).
52      Šajā gadījumā, pirmām kārtām, attiecībā uz
pamatlietā aplūkotā nolīguma saturu no paša iesniedzējtiesas uzdotā trešā jautājuma formulējuma, kā arī no tās apgalvojumiem, kas atgādināti šā sprieduma 11. un 12. punktā, izriet, ka runa ir par nolīgumu, ar kuru visi klubi, kas piedalās dalībvalsts nacionālajos profesionālā futbola čempionātos – sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību –, ir apņēmušies nepieņemt darbā savus attiecīgos spēlētājus, ja tie ir vienpusēji izbeiguši darba līgumu, atsaukdamies uz grūtībām, ko radījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš ar to saistīts ārkārtas lēmums, it īpaši sporta sezonas pagarināšana.
53      Noslēdzot šādu nolīgumu, profesionālā futbola klubi, kas ir tā dalībnieki, atbilstoši kopīgi noteiktajam apjomam un kārtībai koordinē – šajā gadījumā attiecībā uz divām augsta līmeņa sacensībām, kas notiek dalībvalsts līmenī, – savu rīcību “augšupējā tirgū”, kas no ekonomiskā viedokļa ir tādu spēlētāju piesaistīšana, kuri jau ir apmācīti vai kuri ir mācību procesā. Šādi koordinējot savu rīcību, visi minētie klubi atsakās no jebkādas iespējas
vai liedz sev jebkādu iespēju neatkarīgi pieņemt lēmumu par tāda spēlētāja piesaistīšanu, kurš ar Covid‑19 pandēmiju saistītu iemeslu dēļ vienpusēji ir uzteicis darba līgumu, kas viņu saista ar citu klubu. Šāds nolīgums, kas atbilst nepārvilināšanas nolīgumam, ir acīmredzams tāda konkurences faktora ierobežojums, kuram ir būtiska nozīme augsta līmeņa profesionālā sporta jomā, proti, tiek ierobežota iespēja piesaistīt spēlētājus, kurus jau nodarbina konkrēts klubs, un tieši šī ierobežojuma neesība var ļaut minētajiem klubiem konkurēt savā starpā šajā tirgū (šajā nozīmē
skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 138., 145. un 146. punkts).
54      Nepārvilināšanas nolīgumi ir pielīdzināmi LESD 101. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem horizontālajiem nolīgumiem par “piegādes avotu” sadali, kuri, kā izriet no šā sprieduma 42. punkta, kaitē konkurencei, jo tie starp iesaistītajiem uzņēmumiem tiecas mākslīgi noteikt “resursu”, kas ir darba ņēmēji, sadalījumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 146. punkts), tādējādi izraisot šo resursu potenciāli neefektīvu sadali tirgū.
55      Turklāt šie nolīgumi samazina šo darba ņēmēju iespējas piedāvāt savus pakalpojumus citiem uzņēmumiem un tādējādi ierobežo viņu spēju aizstāvēt savas intereses tirgū, tostarp attiecībā uz uzņēmumu, kas viņus nodarbina. Tāpēc, lai gan to saturs atšķiras no to nolīgumu satura, ar kuriem šādi uzņēmumi ir tieši vienojušies noteikt savu spēlētāju algas, tātad to attiecīgo cilvēkresursu “pirkuma cenu”, kā rezultātā konkurence šajā ziņā tiek likvidēta vai ierobežota, šādiem nepārvilināšanas nolīgumiem tomēr var būt netieša un potenciāla ietekme uz cenām.
56      Tomēr ar konkrēta nolīguma satura pārbaudi vien, pat ja tas saistīts ar tāda veida rīcību, ko vispārīgi var uzskatīta par tādu, kas var ierobežot konkurenci mērķa dēļ, nepietiek, lai konstatētu šādas kvalifikācijas esību, kā tas izriet no šā sprieduma 43. un 49. punktā atgādinātās pastāvīgās judikatūras.
57      Otrām kārtām, attiecībā uz ekonomisko un juridisko kontekstu, kurā iekļaujas aplūkotā rīcība, pirmkārt, jāatgādina, ka faktiskā konteksta, kurā iekļaujas ar sportu saistītās saimnieciskās darbības, konkrēta pārbaude var nozīmēt, ka citu elementu vidū – un ciktāl šīm īpatnībām ir nozīme – jāņem vērā attiecīgā sporta veida raksturs, organizācija vai darbība, veids, kādā tas tiek īstenots, dažādo iesaistīto dalībnieku sadarbības veids, kā arī loma, kāda ir struktūrām vai vienībām, kuras atbildīgas par attiecīgo sporta darbību visos līmeņos un ar kurām Savienībai atbilstoši LESD 165. panta 3. punktam ir jāveicina sadarbība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 104. un 105. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
58      Šajā gadījumā pamatlietā aplūkotais nolīgums, kā minēts šā sprieduma 52. punktā, ir nolīgums par tādu spēlētāju nepārvilināšanu, kuri ir vienpusēji izbeiguši darba līgumu ar Covid‑19 pandēmiju saistītu iemeslu dēļ, un to –
sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību – ir noslēguši visi klubi, kas piedalās dalībvalsts nacionālajos profesionālā futbola čempionātos. Tātad, kā norādīts šā sprieduma 53. punktā, tas attiecas uz konkurences parametru, kam ir būtiska nozīme augsta līmeņa profesionālā futbola jomā.
59      Konkurencei, kas var pastāvēt starp tādiem uzņēmumiem kā profesionālā futbola klubi, piemīt zināmas īpatnības. Lai gan šie uzņēmumi var savstarpēji konkurēt dažādos tirgos, piemēram, biļešu, kas ļauj skatītājiem apmeklēt spēles, pārdošanā, sponsoru meklēšanā un piesaistīšanā vai arī noteiktu juridisku vai ekonomisku tiesību izmantošanā saistībā ar sacensībām, kurās tie piedalās, kā arī spēlētājiem, kurus tie nodarbina, to savstarpējais stāvoklis šajos tirgos tomēr zināmā mērā ir atkarīgs no to primārās un galvenās darbības, kas ir dalība sporta sacensībās.
60      Šīm sporta sacensībām tostarp raksturīgs tas, ka – pat ja dalība tajās ir paredzēta tikai komandām, kuras sasniegušas noteiktus rezultātus sportā, un to norises pamatā ir šo komandu savstarpējā sacensība un pakāpeniska izslēgšana, kas tādējādi balstīta uz sportisko sniegumu, – to pienācīga darbība, ilgtspējība un panākumi balstās arī uz noteikta sporta un finansiālā līdzsvara saglabāšanu, kā arī zināmu iespēju vienlīdzību starp profesionālā futbola klubiem, kuri piedalās šajās sacensībās, ņemot vērā savstarpējās atkarības saikni, kas vieno šīs komandas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 143. un 235. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
61      Šajā ziņā konkurences, kurā var iesaistītes profesionālā futbola klubi, ilgtspējība nozīmē, ka jebkurā brīdī ir pietiekams skaits klubu, kas piedalās dažādās valsts un starptautiskā līmenī organizētās sacensībās, pat ja šie klubi atkarībā no sporta sezonas var tikt pakāpeniski izslēgti no konkrētām sporta sacensībām un pat ja daži no tiem tiek paaugstināti vai, gluži pretēji, pazemināti no vienas līgas uz citu.
62      Otrkārt, Tiesa vairākkārt ir norādījusi, ka, ņemot vērā šīs dažādās īpatnības, ir leģitīmi, ka nacionālās
un starptautiskās sporta apvienības, kuras ir atbildīgas par konkrētu sporta disciplīnu, savas juridiskās autonomijas ietvaros pieņem, īsteno un liek ievērot noteikumus, kuri tostarp attiecas uz sacensību rīkošanu šajā disciplīnā, to pareizu norisi un sportistu dalību tajās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 75. un 142. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
63      Šādi kopīgi noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt sacensību vienveidību un saskaņotību kopējā spēļu grafikā, kā arī, plašāk raugoties, pienācīgi un efektīvi sekmēt tādu sacensību norisi, kuru pamatā ir vienādas iespējas un sniegums, var leģitīmi regulēt tostarp nosacījumus, ar kādiem profesionālie futbola klubi var veidot komandas, kas piedalās šādās sacensībās, kā arī nosacījumus, ar kādiem paši spēlētāji var tajās piedalīties (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 143. punkts un tajā minētā judikatūra).
64      It īpaši, tā kā ikgadējo vai iksezonas starpklubu profesionālā futbola sacensību norises pamatā – kā norādīts šā sprieduma 60. punktā – ir tas, ka komandas spēlē savā starpā un pakāpeniski izslēdz cita citu no tālākas dalības, un tā kā šīs norises pamatā galvenokārt ir sportiskais sniegums, kuru var garantēt tikai tad, ja visas šīs komandas spēlē vienādos normatīvajos un tehniskajos apstākļos, kas nodrošina noteiktas vienlīdzīgas iespējas, sporta apvienība var leģitīmi mēģināt zināmā līmenī nodrošināt spēlētāju sastāva stabilitāti, kas kalpo kā rezerve šo klubu kādā noteiktā sezonā veidotajām komandām, piemēram, aizliedzot darba līgumu vienpusēju izbeigšanu noteiktas sezonas vai pat gada laikā (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, FIFA,
C‑650/22, EU:C:2024:824, 144. punkts un tajā minētā judikatūra).
65      Tomēr, ja sporta apvienība pieņem šādus noteikumus, tiem jābūt saderīgiem ar Savienības tiesībām. It īpaši šo noteikumu pieņemšanas sekas nedrīkst būt tādas, ka tas, ka šīs apvienības biedri, kas ir uzņēmumi, tos ievēro, izraisa LESD 101. un 102. panta pārkāpumu. Turklāt minēto noteikumu piemērošana nevar ierobežot to tiesību un brīvību īstenošanu, kas Savienības tiesībās ir piešķirtas privātpersonām
(šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Royal Antwerp Football Club, C‑680/21, EU:C:2023:1010, 103. punkts un tajā minētā judikatūra).
66      Šajā gadījumā pamatlietā aplūkotais nolīgums, kuru kopīgi noslēdza LPFP un visi futbola klubi, daļēji nosaka šo klubu kā saimnieciskās darbības subjektu konkurences attiecības.
67      Treškārt, iesniedzējtiesa vaicā – kā izriet no šā sprieduma 24. un 25. punkta –, vai daži citi elementi, kas raksturo ekonomisko un juridisko kontekstu, kurā iekļaujas pamatlietā aplūkotais nolīgums, varētu tai likt konstatēt, ka šis nolīgums nerada pietiekamu kaitējumu konkurenci, lai to varētu uzskatīt par tādu, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, un tātad lai būtu pamats neizskatīt tā faktisko vai iespējamo ietekmi uz konkurenci.
68      It īpaši, kā izriet no šā sprieduma 7.–11., 14.–16. un 18. punkta, iesniedzējtiesa atsaucas uz Covid‑19 pandēmiju, šīs pandēmijas vispārējām sekām, tostarp saistībā ar iedzīvotāju mājsēdi un sabiedrības uzņemšanai paredzēto iestāžu slēgšanu, kā arī tās īpašajām sekām uz profesionālā futbola nozari, piemēram, 2019./2020. gada sporta sezonas apturēšanu un daudzām praktiskām, sporta, sociālajām, ekonomiskajām un finansiālajām grūtībām, ar kurām futbola klubi saskārās minētās pandēmijas dēļ.
69      Šajā ziņā jānorāda – lai gan galu galā pamatlietā aplūkotais nolīgums jākvalificē iesniedzējtiesai, ņemot vērā LESD 101. panta 1. punktu, Tiesa, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tomēr, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem lietas materiāliem, var sniegt precizējumus, lai palīdzētu šai tiesai tās interpretācijā, kā arī ļautu tai atrisināt pamatlietu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 13. jūlijs, Manfredi u.c., no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461, 48. punkts, kā arī 2024. gada 25. janvāris, Em akaunt BG, C‑438/22, EU:C:2024:71, 27. punkts).
70      Šajā gadījumā – vispirms –
pamatlietā aplūkotā rīcība atšķiras no noteikumiem, kurus valsts vai starptautiskās sporta apvienības, kas ir atbildīgas par konkrētu sporta disciplīnu, pieņem saskaņā ar to statūtiem un uzdevumiem, ko tām uzticējušas vai atzinušas valsts iestādes. Šķiet, ka no LPFP 2020. gada 7. un
8. aprīļa paziņojumiem presei, kuri minēti šā sprieduma 10.–12. punktā, izriet, ka šo rīcību sākotnēji īstenoja nevis šāda sporta apvienība, bet gan profesionālā futbola klubi, kas ir uzņēmumi.
71      Turklāt, tā kā LESD 101. panta 1. punkta mērķis ir aizliegt jebkāda veida koordināciju, kas apzināti aizstāj praktisku sadarbību starp uzņēmumiem ar konkurences riskiem, un, plašākā nozīmē, tā kā LESD noteikumi par konkurenci ir balstīti uz pieņēmumu, ka ikvienam saimnieciskās darbības subjektam ir autonomi jānosaka politika, ko tas plāno īstenot tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1981. gada 14. jūlijs, Züchner, 172/80, EU:C:1981:178, 13. punkts, un 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, 34. punkts), šādu rīcību nevar pielīdzināt šādiem noteikumiem.
72      Ņemot to vērā, no iesniedzējtiesas sniegtajām norādēm izriet – pat ja
pamatlietā aplūkotā rīcība sākotnēji neizriet no kompetentās nacionālās
sporta apvienības, tā tika īstenota šīs apvienības priekšsēdētāja klātbūtnē, un var uzskatīt, ka minētā apvienība to atbalstīja vai pat apstiprināja, bet tas tomēr jāpārbauda iesniedzējtiesai.
73      Turpinājumā – kā precizēts iesniedzējtiesas nolēmumā, šī rīcība tika īstenota Covid‑19 pandēmijas radītajā pavisam īpašajā kontekstā, kas ne tikai daudzos aspektos skāra attiecīgo nozari, bet arī un it īpaši būtiski ietekmēja pašas šīs nozares konkurētspējīgu darbību. Konkrēti, šīs pandēmijas dēļ un pēc tam, kad tika apturēta 2019./2020. gada sporta sezona, to spēļu atsākšana, kuras joprojām bija jāspēlē Premjerlīgas un Otrās līgas
valsts čempionātos, joprojām nebija skaidra brīdī, kad tika noslēgts pamatlietā aplūkotais nolīgums; šāda nenoteiktība ietekmēja gan šīs sporta sezonas beigu datumu spēļu atsākšanas gadījumā, gan dažu spēlētāju darba līgumu beigas. Ja nebūtu veikti atbilstoši pasākumi, spēlētājus, kuri būtu vienpusēji izbeiguši
darba līgumu pandēmijas dēļ vai kuru darba līgums būtu beidzies datumā, kad sākotnēji bija paredzēts, ka minētā sporta sezona beigsies, proti, 2020. gada 30. jūnijā, pēc tam varētu brīvi pieņemt darbā cits klubs, un tas neizbēgami un būtiski būtu mainījis dažādo iesaistīto komandu sastāvu un tādējādi būtu kaitējis sacensību integritātei. Turklāt, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 57. un 58. punktā, šāda situācija varētu tikt saasināta, ja attiecīgo klubu ekonomiskās un finansiālās grūtības, kas saistītas ar šādu spēlētāju aiziešanu, tiem būtu traucējušas piesaistīt jaunus spēlētājus pietiekamu resursu trūkuma dēļ.
74      Protams, tāda notikuma kā Covid‑19 pandēmija iestāšanās pati par sevi nevar attaisnot izņēmumu no imperatīvās normas, kas ir LESD 101. panta 1. punkts (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2013. gada 26. septembris, ÖBB‑Personenverkehr, C‑509/11, EU:C:2013:613, 49. un 50. punkts, kā arī 2023. gada 8. jūnijs, UFC –
Que choisir un CLCV, C‑407/21, EU:C:2023:449, 57. punkts).
75      Ciktāl iesniedzējtiesa atsaucas uz LESD 165. pantu, jāpiebilst, ka citādi nav gadījumā, ja nolīgums, uzņēmumu apvienības lēmums vai saskaņotas darbības tiek veiktas sporta jomā. Šī tiesību norma nav īpašs noteikums, kurā būtu paredzēts, ka uz sportu neattiecas visas pārējās vai daļa Savienības primāro tiesību normu, kas var tikt tam piemērotas vai kas liktu sportam paredzēt īpašu regulējumu saistībā ar šo piemērošanu (spriedums, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 101. punkts).
76      Tomēr iesniedzējtiesai jāņem vērā tādi apstākļi kā šā sprieduma 73. punktā minētie, lai noteiktu, vai pamatlietā aplūkotās rīcības konteksts, izvērtējot to kopsakarā ar tās saturu un objektīvajiem mērķiem, ļauj vai neļauj secināt, ka šīs rīcības mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci.
77      Visbeidzot – ņemot vērā ekonomisko un juridisko kontekstu, kādā konkrētā gadījumā iekļaujas attiecīgā rīcība, un it īpaši faktiskos apstākļus, kas raksturo tās nozares vai tirgu darbību, kuros šī rīcība ir notikusi, katrā ziņā jānorāda precīzi iemesli, kuru dēļ minētā rīcība, ņemot vērā šim kontekstam raksturīgās īpatnības, nerada pietiekamu kaitējumu konkurencei, lai to varētu uzskatīt par tādu, kuras mērķis ir to novērst, ierobežot vai izkropļot tādā pašā veidā – kā tas izriet no šā sprieduma 51. punkta – kā tad, ja kompetentā iestāde vai tiesa nonāktu pie pretēja secinājuma.
78      Tāpēc, lai kāds arī būtu secinājums, ko iesniedzējtiesa, izvērtējusi citus ekonomiskā un juridiskā konteksta elementus, uz kuriem tā atsaucas, izdarīs attiecībā uz to, vai pastāv vai nepastāv konkurences ierobežojums “mērķa” dēļ, šāds vērtējums jābalsta uz konkurences analīzi, kurā atspoguļoti precīzi iemesli šā secinājuma pamatošanai, ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus.
79      Visbeidzot,
trešām kārtām, saistībā ar objektīvajiem mērķiem, kurus ar pamatlietā aplūkoto nolīgumu paredzēts sasniegt attiecībā uz konkurenci, par iesniedzējtiesas šajā ziņā izklāstītajiem elementiem jāsniedz turpmāk izklāstītie apsvērumi.
80      No vienas puses, minētā tiesa būtībā norāda, ka pamatlietā aplūkotais nolīgums, ņemot vērā tā skaidro un precīzo saturu, jāuzskata par tādu, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, kādā profesionālā futbola klubi, kuri parakstījuši šo nolīgumu, būtu varējuši iesaistīties spēlētāju piesaistīšanas tirgū, ja šā nolīguma nebūtu.
81      Apgalvojumi, kuros attiecīgais mērķis izsecināts no paša minētā nolīguma satura, apstiprina, ka tas pēc savas būtības varēja apdraudēt vienu no dažādajām konkurences formām, proti, konkurenci spēlētāju piesaistīšanā, kas būtu varējusi pastāvēt starp klubiem, kuri piedalījās Premjerlīgas valsts čempionātā, kas tolaik tika apturēts sine die, bet,
iespējams, varētu
tikt atsākts, ciktāl to ļautu Covid‑19 pandēmijas izraisītās situācijas attīstība.
82      No otras puses, iesniedzējtiesa būtībā norāda, ka tādos apstākļos kā šā sprieduma 73. punktā minētie pamatlietā aplūkotā nolīguma mērķis tomēr bija arī saglabāt to spēlētāju sastāva stabilitāti, no kuriem tie varēja veidot savas attiecīgās komandas visā 2019./2020. gada sporta sezonas apturēšanas sine die laikposmā, un, šādi rīkojoties, ļaut noteiktā brīdī atsākt čempionātu apstākļos, kas nodrošina tā integritāti. Šajā ziņā minētā tiesa it īpaši atgādina, ka sākotnēji bija paredzēts, ka šī sporta sezona beigsies 2020. gada 30. jūnijā, ka daudzu darba līgumu starp klubiem un to spēlētājiem termiņš beigsies šajā dienā un ka tad, ja pamatlietā aplūkotā nolīguma nebūtu, klubiem būtu bijušas tiesības čempionāta laikā piesaistīt konkurentu spēlētājus, tostarp laikposmā starp sākotnēji paredzēto minētās sporta sezonas beigu datumu un šīs pašas sporta sezonas atsākšanas datumu, kas būtu ļāvis klubiem ar lielākiem finanšu līdzekļiem stiprināt savas komandas un attiecīgi vājināt konkurentu komandas, tādējādi neatgriezeniski izkropļojot sacensības un, galu galā, konkurenci “stadionos”.
83      Šie apgalvojumi, kas iesniedzējtiesai liek secināt, ka šajā ziņā nolīgumam bija objektīvi labvēlīgs mērķis attiecībā uz konkurenci, šķiet nozīmīgi, ņemot vērā šā sprieduma 60.–64. punktā atgādinātās īpatnības, kas raksturo normālas konkurences pareizu darbību profesionālā futbola nozarē, kā arī reālo kontekstu, kādā minētais nolīgums noslēgts.
84      Kā izriet no šajos punktos minētās judikatūras, starpklubu futbola sacensības tostarp ir balstītas uz sportiskā snieguma principu, kas nozīmē, ka visu attiecīgo sacensību dažādajos posmos klātesošo klubu sasniegtos rezultātus var pamatoti salīdzināt.
85      Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 57.–59. punktā, šāda veida konkurence, kas var notikt starp klubiem, noteikti nozīmē, ka tiek saglabāta sacensību integritāte un to spēlētāju sastāva stabilitāte, no kuriem klubi var veidot komandas, kuras tie izvirza konkrētās sacensībās vai sezonā, un praksē tas nozīmē novērst spēlētāju novēlotu pāreju, kas varētu ievērojami mainīt vienas vai citas komandas sportisko spēku sacensību laikā, kā arī aizliegt vienpusēji izbeigt darba līgumus sezonas laikā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 13. aprīlis, Lehtonen un Castors Braine, C‑176/96, EU:C:2000:201, 53. un 54. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 100. un 144. punkts), izņemot gadījumus, ja tas balstīts uz tādiem pamatotiem iemesliem kā spēlētāja algas nemaksāšana no kluba puses vai disciplinārpārkāpums, kas var attaisnot šādu izbeigšanu.
86      Tādējādi iesniedzējtiesa var pamatoti secināt, ka pamatlietā aplūkotajam nolīgumam vienlaikus
bija objektīvs pretkonkurences mērķis ierobežot konkurenci spēlētāju piesaistīšanas tirgū un objektīvs konkurenci veicinošs mērķis nodrošināt to spēlētāju sastāva stabilitāti, kuri piedalās Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātos, ierobežojot to, ka klubi, kas tajos piedalās, pārvilina spēlētājus, kuru darba līguma termiņa beigas tuvotos vai kurus attiecīgā persona vienpusēji izbeigtu ar Covid‑19 pandēmiju saistīta iemesla dēļ, tostarp laikposmā no dienas, kurā 2019./2020. gada sporta sezonai būtu bijis jābeidzas, ja tā nebūtu apturēta, līdz dienai, kas galu galā tiktu noteikta, lai pabeigtu šo sezonu, ja tā tiktu atsākta.
87      Ņemot vērā atbildētājas pamatlietā un Komisijas apsvērumus šajā ziņā, jāpiebilst, ka šāda situācija būtiski atšķiras no situācijas, kurā rīcībai, kam ir objektīvs pretkonkurences mērķis, vienlaikus ir arī citi mērķi, kas var būt leģitīmi, bet ir neitrāli attiecībā pret konkurenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 167. punkts un tajā minētā judikatūra).
88      Tādējādi no iesniedzējtiesas apgalvojumiem un Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet – lai gan pamatlietā aplūkotā nolīguma satura pārbaude atklāj, ka tas varēja acīmredzami ierobežot konkurenci, kāda var pastāvēt starp futbola klubiem, kuri piedalās spēlētāju piesaistīšanas tirgū, faktiskā ekonomiskā un juridiskā konteksta, kurā nolīgums iekļaujas, pārbaude parāda, ka tas ir noslēgts, pirmkārt, nozarē, kurā konkurencei ir vairākas īpatnības, un, otrkārt, pavisam īpašā kontekstā. Turklāt no tā izriet, ka šim nolīgumam ir ne tikai objektīvs pretkonkurences mērķis ierobežot konkurenci spēlētāju piesaistīšanas tirgū, bet tas ir arī vērsts uz objektīvu konkurenci veicinošu mērķi, proti, nodrošināt to spēlētāju sastāva stabilitāti, kuri piedalās Premjerlīgas un Otrās līgas valsts čempionātos. Tāpēc tikai iesniedzējtiesai precīzi un pamatoti jānosaka, vai, ņemot vērā visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, minētais nolīgums rada vai nerada pietiekamu kaitējumu, lai varētu uzskatīt, ka tā mērķis ir ierobežot konkurenci.
89      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka nolīgums, ar kuru klubi, kas piedalās dalībvalsts profesionālā futbola čempionātos, ir apņēmušies – sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību – nepieņemt darbā savus attiecīgos spēlētājus, ja tie ir vienpusēji izbeiguši darba līgumu, atsaukdamies uz grūtībām, ko radījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš ar to saistīts ārkārtas lēmums, it īpaši sporta sezonas pagarināšana, jākvalificē kā nolīgums, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, ja vien no šā nolīguma satura, mērķu attiecībā uz konkurenci, kā arī īpašā ekonomiskā un juridiskā konteksta, kurā tas iekļaujas, konkrētas pārbaudes neizriet precīzi iemesli, kuru dēļ kompetentā iestāde vai tiesa secina, ka šādu kvalifikāciju nevar veikt.
Par pirmo un otro jautājumu
90      Ar pirmo un otro jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktais aizliegums nav piemērojams nolīgumam, ar kuru klubi, kas piedalās dalībvalsts profesionālā futbola čempionātos, ir apņēmušies – sadarbībā ar attiecīgo nacionālo
sporta apvienību – nepieņemt darbā savus attiecīgos spēlētājus, ja tie ir vienpusēji izbeiguši darba līgumu, atsaukdamies uz grūtībām, ko radījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš ar to saistīts ārkārtas lēmums, it īpaši sporta sezonas pagarināšana.
91      Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka ne visi nolīgumi starp uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienības lēmumi, kas ierobežo nolīguma pušu rīcības brīvību vai kas paredz lēmuma ievērošanu, ir pakļauti LESD 101. panta 1. punktā paredzētajam aizliegumam. Izvērtējot ekonomisko un juridisko kontekstu, kādā iekļaujas daži no šiem nolīgumiem un lēmumiem, var konstatēt, pirmkārt, ka tie ir pamatoti ar viena vai vairāku leģitīmu vispārējo interešu mērķu sasniegšanu, kuriem pašiem par sevi nav pretkonkurences rakstura, otrkārt, ka konkrētie līdzekļi, kas tiek izmantoti, lai sasniegtu šos mērķus, patiešām ir nepieciešami šim nolūkam, un, treškārt, pat ja izrādītos, ka šo līdzekļu tipiskas sekas ir vismaz iespējama konkurences ierobežošana vai izkropļošana, šī tipiskā ietekme nepārsniedz to, kas nepieciešams, it īpaši – izslēdzot jebkādu konkurenci (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 183. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 149. punkts).
92      Tomēr šo judikatūru nevar piemērot tādas rīcības gadījumā, kurai, lai arī tai nav vienīgi tipiskas “sekas” kaut vai tikai iespējami ierobežot konkurenci, sašaurinot noteiktu uzņēmumu brīvību darboties, attiecībā uz šo konkurenci ir tāda kaitējuma pakāpe, kas pamato secinājumu, ka pašas šīs rīcības “mērķis” ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 186. punkts, un 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 150. punkts). Šīs rīcības kaitējuma pakāpe attiecībā uz konkurenci un līdz ar to tiešais vai netiešais kaitējums, ko tā var radīt starplietotājiem vai starppatērētājiem un galalietotājiem vai galapatērētājiem dažādās nozarēs vai tirgos, ir pārlieku nozīmīgi, lai tos varētu uzskatīt par pamatotiem un samērīgiem (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 150. punkts).
93      Tādas rīcības gadījumā, kuras mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, iespēja izmantot izņēmumu no LESD 101. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma pastāv tikai tad, ja ir piemērojams LESD 101. panta 3. punkts un ja ir ievēroti visi šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi (spriedumi, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 187. punkts, un 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 151. punkts).
94      Šajā gadījumā tikai tad, ja iesniedzējtiesa, izvērtējot pamatlietā aplūkoto nolīgumu, nonāktu pie secinājuma, ka tā mērķis nav ierobežot konkurenci, un ja tai būtu iespējams pierādīt, ka šim nolīgumam tomēr ir šādas sekas, tai būs jāpārbauda, vai minēto nolīgumu var uzskatīt par tādu, uz kuru neattiecas 101. panta 1. punkts saskaņā ar šā sprieduma 91. punktā atgādināto judikatūru, ņemot vērā, ka lietas dalībniekam, kas atsaucas uz šo atbrīvojumu, ar pārliecinošiem argumentiem un pierādījumiem jāpierāda, ka ir izpildīti visi nosacījumi, kas prasīti atbrīvojuma saņemšanai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 130., 191. un 205. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
95      Ņemot vērā iesniedzējtiesas nolēmumā ietvertos apgalvojumus, kā arī pamatlietas dalībnieku un citu šajā tiesvedībā iesaistīto ieinteresēto personu apsvērumus šajā ziņā, tomēr, pirmām kārtām, jānorāda: pat ja pamatlietā aplūkotā rīcība izpaužas kā nolīgums, ko –
sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību – noslēguši profesionālie futbola klubi
un tātad uzņēmumi, kas rīkojušies sadarbībā ar uzņēmumu apvienību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company, C‑333/21, EU:C:2023:1011, 90. punkts), uz to var attiekties šā sprieduma 91. punktā atgādinātā judikatūra. Kā izriet no tās formulējuma, pretēji tam, ko apgalvo atbildētāja pamatlietā un Komisija, šī judikatūra ir piemērojama jebkurai rīcībai, ar kuru uzņēmumu apvienība un uzņēmumi, kas ir tās dalībnieki, savstarpēji koordinē savu darbību, lai kāda arī būtu šīs koordinācijas forma, nevis tikai tādai rīcībai, kas izpaužas kā noteikumi, kurus var kvalificēt kā uzņēmumu apvienības lēmumu.
96      Otrām kārtām, attiecībā uz leģitīma vispārējo interešu mērķa esību Tiesa jau vairākkārt ir norādījusi, ka mērķis nodrošināt sporta sacensību likumību ir leģitīms vispārējo interešu mērķis, kam futbola gadījumā ir īpaša nozīme un kas principā un neskarot to konkrēto saturu var pamatot tādu noteikumu pieņemšanu, kuri attiecas uz spēlētāju pārejas termiņiem sacensību laikā, kā arī tādu noteikumu pieņemšanu, kuru mērķis ir nodrošināt zināmas stabilitātes saglabāšanu tādu klubu spēlētāju sastāvā, no kuriem klubi var veidot komandas, kuras tie iekļauj konkrētās sacensībās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, FIFA, C‑650/22, EU:C:2024:824, 100. –102. punkts un tajos minētā judikatūra).
97      Šādos apstākļos šāda mērķa sasniegšana principā un neskarot to konkrēto saturu var attaisnot noteikumus, kas ieviesti ar tādu nolīgumu kā pamatlietā aplūkotais.
98      Visbeidzot,
trešām kārtām, attiecībā uz šā nolīguma nepieciešamību un samērīgumu šaurā nozīmē jānorāda, ka tā pārbaude nozīmē – kā izriet no šā sprieduma 91. punktā minētās judikatūras – vispirms noteikt, vai konkrētie līdzekļi, kas attiecīgajā gadījumā tiek izmantoti, lai sasniegtu leģitīmu vispārējo interešu mērķi, ir piemēroti, lai nodrošinātu šā mērķa sasniegšanu, pēc tam jāizvērtē, vai šo līdzekļu izmantošana ir nepieciešama, lai sasniegtu minēto mērķi, un tas nozīmē, ka nepastāv citi pasākumi, kas šajā ziņā būtu tikpat efektīvi un vienlaikus mazāk ierobežojoši pret konkurenci, un, visbeidzot, jāpārbauda, vai veikto pasākumu radītās ierobežojošās sekas – it īpaši jebkādas konkurences likvidēšana attiecīgajā tirgū – nav nesamērīgas ar šādu mērķi.
99      Tāpēc iesniedzējtiesai, kas savā nolēmumā ir paudusi šaubas par pamatlietā aplūkotā nolīguma nepieciešamību un samērīgumu, ir padziļināti jāizvērtē šie trīs nosacījumi, proti, piemērotība, nepieciešamība un samērīgums šā nolīguma šaurā nozīmē, ņemot vērā pušu izvirzītos argumentus un pierādījumus, kā arī visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus.
100    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktais aizliegums nav piemērojams nolīgumam, ar kuru klubi, kas piedalās dalībvalsts profesionālā futbola čempionātos, ir apņēmušies – sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību – nepieņemt darbā savus attiecīgos spēlētājus, ja tie ir vienpusēji izbeiguši darba līgumu, atsaukdamies uz grūtībām, ko radījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš ar to saistīts ārkārtas lēmums, it īpaši sporta sezonas pagarināšana, ja, pirmkārt, šo nolīgumu nevar kvalificēt kā nolīgumu, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, un, otrkārt, ja ir pierādīts, ka minēto nolīgumu pamato leģitīms vispārējo interešu mērķis, kuru ņemot vērā tas šķiet piemērots, nepieciešams un samērīgs šaurā nozīmē.
Par tiesāšanās izdevumiem
101    Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)      LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka nolīgums, ar kuru klubi, kas piedalās dalībvalsts profesionālā futbola čempionātos, ir apņēmušies – sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību – nepieņemt darbā savus attiecīgos spēlētājus, ja tie ir vienpusēji izbeiguši darba līgumu, atsaukdamies uz grūtībām, ko radījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš ar to saistīts ārkārtas lēmums, it īpaši sporta sezonas pagarināšana, jākvalificē kā nolīgums, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, ja vien no šā nolīguma satura, mērķu attiecībā uz konkurenci, kā arī īpašā ekonomiskā un juridiskā konteksta, kurā tas iekļaujas, konkrētas pārbaudes neizriet precīzi iemesli, kuru dēļ kompetentā iestāde vai tiesa secina, ka šādu kvalifikāciju nevar veikt.
2)      LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktais aizliegums nav piemērojams nolīgumam, ar kuru klubi, kas piedalās dalībvalsts profesionālā futbola čempionātos, ir apņēmušies – sadarbībā ar attiecīgo nacionālo sporta apvienību – nepieņemt darbā savus attiecīgos spēlētājus, ja tie ir vienpusēji izbeiguši darba līgumu, atsaukdamies uz grūtībām, ko radījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš ar to saistīts ārkārtas lēmums, it īpaši sporta sezonas pagarināšana, ja, pirmkārt, šo nolīgumu nevar kvalificēt kā nolīgumu, kura mērķis ir ierobežot konkurenci, un, otrkārt, ja ir pierādīts, ka minēto nolīgumu pamato leģitīms vispārējo interešu mērķis, kuru ņemot vērā tas šķiet piemērots, nepieciešams un samērīgs šaurā nozīmē.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – portugāļu.