62021CC0718
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 2. martā (
1
)
Lieta C‑718/21
L.G.
pret
Krajowa Rada Sądownictwa
(Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 267. pants – Jēdziens “tiesa” – Tiesas kompetence – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības – Tiesnešu neatceļamības un neatkarības principi – Iespēja turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas – Paziņojuma par vēlmi turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas iedarbīguma pakļaušana citas iestādes piekrišanai – Šāda paziņojuma iesniegšanas termiņa pārsniegšanas sekas
I. Ievads
1.
Šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegusi Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych Sądu Nawyższego (Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta, Polija; turpmāk tekstā – “Ārkārtas kontroles palāta”) saistībā ar sūdzību, ko iesniedzis L.G. (turpmāk tekstā – “prasītājs”), kurš ir Sąd Okręgowy w K. (K. apgabaltiesa, Polija) tiesnesis, par Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tiesu padome, Polija; turpmāk tekstā – “KRS”) rezolūciju izbeigt procesu par piekrišanu tam, lai L.G. turpinātu pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, pamatojoties uz to, ka beidzies termiņš, kas noteikts paziņojuma iesniegšanai par šādu vēlmi.
2.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu vispirms jau ir saistīts ar sensitīvo jautājumu par to, vai Ārkārtas kontroles palātai ir “tiesas” statuss LESD 267. panta izpratnē. Pēc būtības lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz tiesnešu neatceļamības un neatkarības principa – kurš izriet no LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktā “efektīvas tiesiskās aizsardzības [efektīvas tiesību aizsardzības tiesā]” principa – interpretāciju attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kurā, no vienas puses, tiesneša paziņojuma par vēlmi turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas iedarbīgums ir atkarīgs no KRS piekrišanas un, no otras puses, šim paziņojumam ir noteikts galīgs noilguma termiņš.
3.
Šī lieta ir saistīta ar nesenajām Polijas tiesu sistēmas reformām (
2
) un ar tām saistīto plašo Tiesas judikatūru, jo īpaši pēc Eiropas Komisijas celtajām prasībām par pienākumu neizpildi (
3
) vai Polijas tiesu iesniegtajiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu (
4
).
II. Atbilstošās tiesību normas – Polijas tiesības
A.
Likums par Augstāko tiesu
4.
2017. gada 8. decembraustawa o Sądzie Najwyższym (Likums par Augstāko tiesu) (
5
), ar kuru tostarp tika izveidota Ārkārtas kontroles palāta, 26. panta 1. punktā ir noteikts:
“[Ārkārtas kontroles palātas] kompetencē ir izskatīt ārkārtas pārsūdzības, strīdus vēlēšanu jomā un valsts mēroga tautas nobalsošanas vai konstitucionālā referenduma spēkā esamības apstrīdēšanu, konstatēt vēlēšanu un tautas nobalsošanas spēkā esamību, izskatīt citas publisko tiesību tvērumā ietilpstošas lietas, tostarp strīdus par konkurences aizsardzību, enerģētikas regulēšanas, telekomunikāciju un dzelzceļa transporta jomā, kā arī prasības par lēmumiem, ko pieņēmis Przewodniczy Krajowej Rady Radiofonii i Telewizji [(Valsts radio un televīzijas padomes priekšsēdētājs, Polija)] vai ar ko tiek apstrīdēts vispārējās jurisdikcijas un kara tiesās, kā arī [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)] noritošo tiesvedību pārmērīgais ilgums.”
B.
Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju
5.
2001. gada 27. jūlijaustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Likums par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju), redakcijā ar grozījumiem (
6
), 69. panta 1. un 1.b punktā ir paredzēts:
“1.   Tiesneši pensionējas 65 gadu vecumā, ja vien ne vēlāk kā sešus mēnešus un ne agrāk kā 12 mēnešus pirms šī vecuma sasniegšanas viņi nav iesnieguši [KRS] paziņojumu par savu vēlmi turpināt pildīt savus pienākumus un uzrādījuši izziņu, kas izsniegta atbilstoši tiesneša amata kandidātiem piemērojamiem nosacījumiem un kas apliecina, ka attiecīgā kandidāta veselība nav šķērslis tiesneša pienākumu pildīšanai.
[..]
1.b   [KRS] var atļaut tiesnesim turpināt pildīt amata pienākumus, ja viņa saglabāšana amatā atbilst tieslietu sistēmas leģitīmām interesēm vai svarīgām sociālām interesēm, ņemot vērā vispārējās jurisdikcijas tiesu personāla racionālu izmantošanu un vajadzības, kas izriet no dažādu tiesu darba slodzes. [KRS] rezolūcija ir galīga. Ja brīdī, kad tiesnesis ir sasniedzis 1. punktā minēto vecumu, amata pienākumu pildīšanas pagarināšanas procedūra nav pabeigta, tiesnesis turpina ieņemt amatu līdz šīs procedūras pabeigšanas brīdim.
[..]”
C.
Likums par KRS
6.
Saskaņā ar 2011. gada 12. maijaustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (Likums par Valsts tiesu padomi; turpmāk tekstā – “Likums par KRS”), redakcijā ar grozījumiem (
7
), 42. pantu:
“1.   Individuālās lietās Valsts tiesu padomes pieņemtās rezolūcijas ir jāpamato.
2.   Rezolūcijas pamatojumu sagatavo viena mēneša laikā pēc tās pieņemšanas.
3.   Rezolūcijas individuālās lietās izsniedz procesa dalībniekiem, pievienojot to pamatojumu un norādījumus par to, kā tās var apstrīdēt Augstākajā tiesā.”
7.
Likuma par KRS 44. panta 1. punktā ir noteikts:
“Procesa dalībnieks var celt prasību [Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa)], pamatojoties uz [KRS] rezolūcijas prettiesiskumu, ja vien īpašajos noteikumos nav paredzēts citādi. [..]”
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
8.
Ar 2020. gada 30. decembra vēstuli prasītājs saskaņā ar Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju (
8
) 69. pantu paziņoja KRS par savu vēlmi turpināt pildīt tiesneša pienākumus pēc 65 gadu vecuma sasniegšanas – to viņš sasniegšot 2021. gada 12. jūnijā. Tāpat ar 2020. gada 31. decembra vēstuli prasītājs, lai iesniegtu šo paziņojumu, lūdza KRS viņu atbrīvot no minētajā noteikumā paredzētā noilguma termiņa, jo bija pārsniedzis sešu mēnešu termiņu pirms pensionēšanās vecuma sasniegšanas (
9
).
9.
Ar 2022. gada 18. februāra rezolūciju KRS šo paziņojumu pasludināja par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka tas iesniegts pēc minētajā noteikumā paredzētā termiņa, kas ir seši mēneši pirms pensionēšanās vecuma sasniegšanas, un pieņēma rezolūciju par procesa izbeigšanu, tādējādi beidzot procesu par piekrišanu tiesneša amata pienākumu pildīšanas turpināšanai (
10
).
10.
Izskatot prasītāja iesniegto pārsūdzību par šo rezolūciju (
11
), Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), kura to skata kā Ārkārtas kontroles palāta un ir iesniedzējtiesa, ir radies jautājums: vai ar Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. pantu tiek pārkāpts tiesnešu neatceļamības un neatkarības princips, kas noteikts LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā, ciktāl, no vienas puses, šī tiesību norma paredz, ka tiesneša amata pienākumu veikšanai pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas ir vajadzīga citas iestādes piekrišana, kas varētu ietekmēt attiecīgā tiesneša pasludināto spriedumu saturu, un ka, no otras puses, ar minēto tiesību normu ir paredzēts noilgums lūgumam pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, ja tiek pārsniegts tā iesniegšanas termiņš, neatkarīgi no tā, kādas sekas konkrētajos apstākļos rada pensionēšanās, jo īpaši attiecībā uz tiesvedības interesēm vai iespējamu svarīgu sociālo interešu esamību.
11.
Šādos apstākļos Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) Ārkārtas kontroles palāta nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LES] 19. panta 1. punkta otrajai daļai ir pretrunā tāda valsts tiesību norma kā [Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju] 69. panta 1.b punkta pirmais teikums, saskaņā ar kuru tiesneša paziņojuma par vēlmi turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas iedarbīgums ir atkarīgs no citas iestādes piekrišanas?
2)
Vai [LES] 19. panta 1. punkta otrā daļa liedz akceptēt valsts tiesību normas interpretāciju, saskaņā ar kuru novēlots tiesneša paziņojums par vēlmi turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas ir neiedarbīgs neatkarīgi no termiņa nokavēšanas iemesliem un no termiņa nokavēšanas nozīmes procesā, kas attiecas uz piekrišanas došanu tam, lai tiesnesis turpinātu pildīt savus amata pienākumus?”
12.
Rakstveida apsvērumus iesniedza KRS, Polijas, Dānijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija. KRS, Polijas, Beļģijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2022. gada 8. novembrī. Prasītājs, KRS, Beļģijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija iesniedza arī rakstveida apsvērumus par iesniedzējtiesas 2022. gada 3. novembra rīkojumu, ar kuru tā Tiesai iesniedza papildu apsvērumus par tās lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, it īpaši attiecībā uz savu “tiesas” statusu LESD 267. panta izpratnē.
IV. Juridiskā analīze
A.
Par Tiesas kompetenci
1. Par šaubām, vai iesniedzējtiesa ir “tiesa” LESD 267. panta izpratnē
13.
Komisija, kā arī Beļģijas un Nīderlandes valdības pauž šaubas par to, vai iesniedzējtiesa ir “tiesa” LESD 267. panta izpratnē.
14.
Proti, ar Augstākās tiesas likumu izveidotās Ārkārtas kontroles palātas locekļi par Augstākās tiesas (Sąd Najwyższy) tiesnešiem tika iecelti, pamatojoties uz KRS priekšlikumu, ar 2018. gada 28. augusta Rezolūciju Nr. 331/2018 (turpmāk tekstā – “Rezolūcija Nr. 331/2018”) šādos apstākļos:
–
šo rezolūciju KRS pieņēma sastāvā, kura neatkarība tika apšaubīta vairākos Tiesas spriedumos (
12
);
–
minētā rezolūcija tika pārsūdzēta Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija), un 2018. gada 27. septembrī pēdējā minētā izdeva rīkojumu par rezolūcijas izpildes apturēšanu;
–
Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) pēc būtības konstatēja, ka divas Ārkārtas kontroles palātas kolēģijas triju tiesnešu sastāvā, kas amatā iecelti, pamatojoties uz vienu un to pašu rezolūciju, nav uzskatāmas par “likumā noteiktu tiesu”1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) (
13
) 6. panta 1. punkta izpratnē;
–
pēc tiesnešu iecelšanas, pamatojoties uz Rezolūciju Nr. 331/2018, 2021. gada 21. septembrīNaczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa) to galu galā atcēla (
14
).
15.
Šādos apstākļos man šķiet lietderīgi pirms atbildes sniegšanas uz prejudiciālajiem jautājumiem noskaidrot, vai Ārkārtas kontroles palāta triju tiesnešu sastāvā ir “tiesa” LESD 267. panta izpratnē un vai līdz ar to Tiesai ir kompetence atbildēt uz tās uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem.
2. Par principiem, kas attiecas uz iesniedzējtiesas “neatkarības” jēdzienu LESD 267. panta izpratnē
16.
Saskaņā Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai izvērtētu, vai attiecīgajai iesniedzējinstitūcijai ir “tiesas” raksturiezīmes LESD 267. panta izpratnē – un tas ir jautājums, uz kuru attiecas vienīgi Savienības tiesības –, un tātad lai izvērtētu, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams, Tiesa ņem vērā virkni aspektu, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai procedūra tajā notiek atbilstoši sacīkstes principam, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga (
15
). Šajā lietā tiek apšaubīts tikai šis pēdējais elements, t.i., Ārkārtas kontroles palātas neatkarība, jo tiek uzskatīts par prima facie acīmredzamu faktu – un katrā ziņā nav apstrīdēts –, ka šī iestāde atbilst pārējiem iepriekš minētajiem kritērijiem.
17.
Tāpat arī saskaņā ar Tiesas judikatūru prasība par tiesu neatkarību, kas dalībvalstīm ir jānodrošina saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu (
16
) attiecībā uz valsts tiesām, kurām ir jālemj par Savienības tiesību interpretācijas un piemērošanas jautājumiem, ietver divus aspektus: pirmo – ārējo aspektu, kas attiecas uz tiesas autonomiju (
17
), un otru – iekšējo aspektu, kas attiecas uz tās objektivitāti (
18
). Šīs autonomijas un objektivitātes garantijas, kas veido divas “neatkarības” jēdziena daļas, paredz, ka pastāv tādi noteikumi – it īpaši attiecībā uz iztiesāšanas sastāvu, iecelšanu amatā, pilnvaru ilgumu, kā arī tās locekļu atturēšanās, noraidīšanas un atsaukšanas iemesliem –, kuri ļauj kliedēt jebkādas privātpersonu pamatotas šaubas par minētās struktūras ārēju neietekmējamību un tās neitralitāti attiecībā uz tajā izvērtējamajām interesēm (
19
).
18.
Konkrētāk, attiecībā uz neatkarības prasību, kas raksturīga jēdzienam “tiesa” LESD 267. panta izpratnē, spriedumā Getin Noble Bank Tiesa būtībā ir noteikusi prezumpciju, saskaņā ar kuru tāda valsts tiesa kā Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) atbilst prasībām, kādām ir jāatbilst tiesu iestādei, lai tā tiktu kvalificēta par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, neatkarīgi no tās konkrētās sastāva (
20
), precizējot, ka LESD 267. pantā paredzētajā prejudiciālā nolēmuma procedūrā tai nav jāpārbauda, vai lēmums lūgt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemts saskaņā ar valsts tiesiskās organizācijas un procedūras noteikumiem (
21
). Tajā pašā laikā Tiesa ir precizējusi, ka šo prezumpciju var atspēkot, ja, pirmkārt, valsts vai starptautiskas tiesas pieņemts galīgs tiesas nolēmums liktu uzskatīt, ka tiesnesis, kas ir iesniedzējtiesa, nav neatkarīga, objektīva un tiesību aktos noteikta tiesa LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu (
22
), vai, otrkārt, ja neatkarīgi no tiesnešu, kuri oficiāli iesniedz lūgumu saskaņā ar LESD 267. pantu, personiskās situācijas arī citi elementi ietekmētu iesniedzējtiesas, kurā šie tiesneši ietilpst, darbību un tādējādi apdraudētu minētās tiesas neatkarību un objektivitāti (
23
).
19.
Ņemot to vērā, uzskatu, ka ir svarīgi uzsvērt, ka, manuprāt, neatkarības principa interpretācija LESD 267. panta kontekstā prasa atšķirīgu pārbaudi no tās, kas nepieciešama attiecīgi LES 19. panta 1. punkta otrās daļas un Hartas 47. panta kontekstā, ņemot vērā šo normu dažādos mērķus un funkcijas. Šo pieeju, ko lielākoties ir izstrādājuši daži ģenerāladvokāti (
24
), cik man ir zināms, Tiesa nav pilnībā apstiprinājusi, jo tā savos spriedumos par neatkarības prasību, kas raksturīga jēdzienam “tiesa” LESD 267. panta izpratnē, turpina atsaukties uz to, ka attiecīgajai tiesai ir jābūt ar likumu izveidotai neatkarīgai un objektīvai tiesai “LES 19. panta 1. punkta otrās daļas nozīmē, ko interpretē, ņemot vērā Hartas 47. pantu” (
25
).
20.
Šī pieeja galvenokārt paredz nošķirt šādus trīs attiecīgo noteikumu piemērošanas nosacījumus:
–
LES 19. panta 1. punkta otrās daļas mērķis ir nodrošināt, ka katras dalībvalsts izveidotā tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēma garantē efektīvu tiesisko aizsardzību jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības (
26
). Tādēļ ir nepieciešams pārbaudīt tiesu sistēmas “sistēmisko” iezīmju būtību;
–
Hartas 47. pants paredz ikviena tāda tiesību subjekta tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas konkrētajā lietā pamatojas uz tiesībām, kuras tam izriet no Savienības tiesībām (
27
). Tāpēc ir jāveic “praktiska” pārbaude (katrā gadījumā atsevišķi), lai novērtētu, vai konkrētajā gadījumā pastāv efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis (
28
);
–
LESD 267. pantā ir atsauce uz jēdzienu “tiesa”, kam ir “funkcionāls” raksturs, ciktāl tas ļauj identificēt valsts struktūras, kuras var kļūt par Tiesas sarunu partneriem prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā (
29
). Saskaņā ar šo “funkcionālās neatkarības” koncepciju, kas galvenokārt attiecas uz hierarhiskas pakļautības administrācijai neesamību, tieši darbībai (un līdz ar to struktūrai) jābūt neatkarīgai neatkarīgi no tā, ka tiesneši (kā personas) var būt saistīti ar izpildvaru, jo īpaši ar atzīšanas saitēm (ja viņi ir iecelti “privileģētā” veidā) vai lojalitāti (ja viņi cer uz priekšrocībām karjerā, piemēram, paaugstināšanu amatā, pilnvaru termiņa pagarināšanu utt.) (
30
). Tādējādi šis jēdziens prasa “formālu” pārbaudi, kas tiek veikta tās struktūras līmenī, kura ir iesniegusi jautājumu, nevis to personu līmenī, kuras ir tās locekļi (
31
).
21.
Turklāt nav mazsvarīgi precizēt, ka ļoti specifiskā “neatkarības” jēdziena novērtējums saistībā ar LESD 267. pantu ir pēdējais no vairāku elementu kopuma, kas nav kumulatīvi stricto sensu, bet ir daļa no vispārējas pārbaudes un kas kopumā ļauj secināt, ka pastāv “tiesa” šīs tiesību normas izpratnē (
32
). Tādējādi tiesas neatkarības pārbaude tiek veikta, ņemot vērā citus elementus, un tāpēc, manuprāt, tās novērtējums ir vēl stingrāks, ja atsevišķu citu elementu esamība ir apšaubāma, un otrādi (
33
). Turklāt man šķiet, ka Tiesa šādu “neatkarības pārbaudi” visbiežāk veic attiecībā uz struktūrām, kuras darbojas ārpus tradicionālās valsts tiesu sistēmas vai kuras saskaņā ar valsts tiesību aktiem netiek uzskatītas par “tiesu” (
34
), lai gan tā ne vienmēr ir bijusi gatava apšaubīt struktūras, kas ir formāli integrēta attiecīgās dalībvalsts tiesu sistēmā, neatkarību (
35
), kā to turklāt apstiprina prezumpcija, kas noteikta spriedumā Getin Noble Bank (
36
).
22.
Šādas “minimālistiskas” jēdziena “neatkarība” interpretācijas saistībā ar LESD 267. pantu priekšrocība, manuprāt, ir tajā, ka, pirmkārt, tā pārmērīgi neierobežo sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā principu, ņemot vērā šā mehānisma nozīmību Savienības tiesību vienotas un konsekventas interpretācijas nodrošināšanā (
37
), un, otrkārt, tā ļauj saglabāt prejudiciālu nolēmumu lūgumu būtisko lomu lietas dalībnieku tiesību aizsardzībā. Proti, tikai Tiesas kompetence sniegt prejudiciālus nolēmumus saskaņā ar LESD 267. pantu ļauj tiem noteiktās situācijās izmantot Savienības tiesībās paredzēto efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (
38
). Tas vēl jo vairāk attiecas uz šīs lietas apstākļiem, ņemot vērā Polijas likumdevēja daudzās iniciatīvas, kuru mērķis citastarp bija novērst iespēju vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu jautājumā par tiesu neatkarību Polijā (
39
).
23.
No tā izriet, ka “tiesas” neatkarības jēdziena interpretācija LESD 267. panta izpratnē, ņemot vērā tās īpašo funkciju, neskar šī jēdziena interpretāciju saistībā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu vai Hartas 47. pantu. Citiem vārdiem, nevar izslēgt, ka iestāde principā var būt “tiesa” LESD 267. panta izpratnē neatkarīgi no tā, vai lietas sistēmiska vai ad hoc rakstura elementi var likt secināt, ka šī tiesa nav neatkarīga, objektīva un tiesību aktos noteikta tiesa LES 19. panta 1. punkta otrās daļas vai Hartas 47. panta izpratnē (
40
).
24.
Protams, labi apzinos, ka principā tiesvedības pamatsistēma nepieļauj “gradāciju”, savukārt iepriekš minētā pieeja, kas balstās uz spriedumā Getin Noble Bank iedibināto prezumpciju, precizējot piemērojamību, ir vērsta uz to, lai, elastīgāk interpretējot jēdzienu “neatkarība” LESD 267. panta izpratnē, ļautu valsts tiesai, pat ja pastāv šaubas par tās neatkarību, pildīt savas būtiskās funkcijas, garantējot tai iespēju, pirmkārt, ar Tiesas palīdzību pārbaudīt savu neatkarību un, otrkārt, nodrošināt Savienības pilsoņiem pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja tiek pārkāptas Savienības tiesību aktos garantētās tiesības.
25.
Tomēr vai nebūtu lietderīgāk pieņemt citādu pieeju, ar kuru šajā gadījumā tiktu ierobežoti līdz šim pieciestie likumdevējvaras un izpildvaras centieni ļaunprātīgi izmantot tiesu varu Polijā un tādējādi tiktu atbalstīti Polijas tiesnešu, kas iecelti amatā saskaņā ar veco sistēmu, centieni tiesu varas neatkarības principa vārdā izstumt no Savienības tiesu sistēmas “jaunos tiesnešus”, kas iecelti neseno reformu rezultātā, neievērojot šo principu? Nav vienkāršas atbildes. Katrā ziņā šī stingrākā pieeja nepaliktu bez sekām. Kā izriet no tiesas sēdes, aptuveni katrs ceturtais Polijā ieceltais vispārējās jurisdikcijas tiesu un administratīvo tiesu tiesnesis tagad ir iecelts saskaņā ar jauno sistēmu. Šāda pieeja ievērojami samazinātu piekļuvi prejudiciālā nolēmuma mehānismam lielākajai daļai Polijas tiesu, atstājot to pieejamu tikai tām tiesām, kurās ir tikai tie tiesneši, kas iecelti saskaņā ar veco sistēmu. Tas nozīmētu, ka Polijas tiesu sistēma faktiski tiek izslēgta no Savienības tiesu sistēmas, un tā pat, manuprāt, būtu iejaukšanās LES 7. pantā paredzētajā procedūrā (
41
).
26.
Noslēgumā vēlos atzīmēt: līdzīgi kā saskaņā ar slaveno teicienu parasti tiek apgalvots – “neskati vīru pēc cepures”, tā arī, ar zināmu pietuvinājumu formālā un ierobežotā kontekstā ņemot vērā jēdzienu “tiesa” LESD 267. panta izpratnē, var secināt, ka “mantija cilvēku padara par tiesnesi” (
42
).
3. Par tiesnešu iecelšanas noteikumu ietekmi uz “neatkarīgas tiesas” statusu
27.
Tagad, kad ir sniegtas atsauces uz judikatūru, kas attiecas uz jēdziena “neatkarīga tiesa” interpretāciju saistībā ar LESD 267. pantu, un precizēts tās konteksts, ir jāatgādina, ka šajā lietā šaubas par iesniedzējtiesas neatkarību ir saistītas ar tās sastāvā esošo tiesnešu iecelšanas noteikumiem. Tāpēc iepriekšējā iedaļā izklāstītie principi ir jāpiemēro īpašā kontekstā, ņemot vērā noteikumus par tiesnešu iecelšanu amatā un, konkrētāk, noteikumus par to, kā šīs iecelšanas kontekstā tiek iesaistītas struktūras, kas nav tiesu iestādes, šajā gadījumā – KRS.
28.
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi: apstāklis, ka dalībvalstis, īstenojot savu kompetenci, kas saistīta ar tiesu sistēmas organizāciju, lēmumu pieņemšanu uztic citai struktūrai, kas nav tiesu iestāde, piemēram, administratīvajai iestādei, jo īpaši attiecībā uz tiesnešu iecelšanu vai atstāšanu amatā, pats par sevi nav pietiekams, lai secinātu, ka ir noticis šādi iecelto tiesnešu neatkarības principa pārkāpums (
43
). Pēc Tiesas domām, tas vien, ka likumdevējvara un izpildvara iesaistās tiesneša iecelšanas procesā, nevar radīt nedz viņa atkarību no šīm varām, nedz arī šaubas par viņa objektivitāti, ja pēc iecelšanas attiecīgā persona nav pakļauta nekādam spiedienam un nesaņem norādes savu uzdevumu veikšanā (
44
).
29.
Manuprāt, no tā izriet, ka jebkādi pārkāpumi iztiesāšanas sastāva locekļu iecelšanā atņemt iestādei “neatkarīgas tiesas” statusu LESD 267. panta izpratnē var tikai tad, ja tie apdraud pašu šādas iestādes spēju lemt neatkarīgi (
45
). Līdz ar to, ja iztiesāšanas sastāva locekļiem, kuri ir iecelti amatā, ir vajadzīgās zināšanas amata pienākumu pildīšanai un tiek uzskatīts (atbilstoši piemērojamiem noteikumiem), ka viņi var pieņemt lēmumus pilnīgi neatkarīgi, tam būtu jābūt pietiekamam, lai tiktu izpildīts “neatkarīgas tiesas” statusa LESD 267. panta izpratnē nosacījums.
4. Par to, vai iesniedzējtiesa ir “neatkarīga tiesa” LESD 267. panta izpratnē šīs lietas apstākļos
30.
Ārkārtas kontroles palāta ir īpašs iztiesāšanas sastāvs Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) iekšienē. Lai gan Tiesa ir nospriedusi, ka šī palāta principā atbilst LESD 267. panta prasībām (
46
), tā par ārkārtas kontroles palātu tika izveidota saistībā ar nesenajām Polijas tiesu sistēmas reformām, un tās tiesneši tika iecelti Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešu amatā ļoti pretrunīgos apstākļos, kas atgādināti šo secinājumu 14. punktā.
31.
Būtībā šaubas par iesniedzējtiesas neatkarības nosacījumu ir saistītas ar izpildvaras netiešu iejaukšanos tās sastāvā esošo tiesnešu iecelšanā, un tas noticis, iesaistoties KRS, kura pēc nesenajām Polijas tiesu sistēmas reformām esot kļuvusi par izpildvaras kontrolētu “atkarīgu iestādi”.
32.
Nebūt nevēloties attaisnot šādu likumdošanas attīstību, kas ietilpst nevēlamā Polijas tiesu sistēmas regresa kontekstā, vēlos atgādināt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kas minēta šo secinājumu 28. punktā, ar apstākli, ka tiesnešu iecelšanā ir iesaistīta struktūra, kas nav tiesu iestāde, vien nepietiek, lai secinātu, ka ir noticis tiesu neatkarības principa pārkāpums. Turklāt nekas lietas materiālos neliecina par to, ka tiesneši, kas pēc reformas iecelti iesniedzējtiesā, nav piemēroti savu pienākumu veikšanai, kā arī par to, ka piemērojamais tiesiskais regulējums vai viņu statuss neļauj viņiem neatkarīgi veikt amata pienākumus (
47
).
33.
Jāatzīmē arī, ka saskaņā ar Tiesas spriedumā Getin Noble Bank ieviestajiem vērtēšanas kritērijiem Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) ir “neatkarības prezumpcija”, ko var atspēkot vai nu ar galīgu tiesas nolēmumu, kurā konstatēts, ka tiesnesim, kas ir iesniedzējtiesa, nav neatkarīgas, objektīvas un tiesību aktos noteiktas tiesas statusa, vai arī ar citiem elementiem, kas apdraud minētās tiesas neatkarību un objektivitāti (
48
).
34.
Tomēr, neatgriežoties pie mana priekšlikuma niansēti kvalificēt šo principu (
49
), man šķiet, ka šoreiz runa nav par vienu no šiem gadījumiem.
35.
Protams, ECT ar 2021. gada 8. novembra spriedumu Dolińska‑Ficek un Ozimek pret Poliju (
50
), kas vairākkārt minēts tiesvedības laikā, atzina, ka iztiesāšanas sastāvs, kurā ietilpst tiesneši no vienas un tās pašas Ārkārtas kontroles palātas (
51
), neatbilst prasībai par likumā noteiktu tiesu ECPAK 6. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi es šaubos, vai atbilstoši spriedumam Getin Noble Bank (
52
) runa ir par galīgu tiesas nolēmums, kurš apliecina, ka iesniedzējtiesa būtībā nav neatkarīga tiesa LESD 267. panta izpratnē. Man šķiet, ka šis lēmums drīzāk attiecas uz tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanas pārbaudi, kura ietilpst ECPAK 6. panta 1. punkta piemērošanas jomā un kurai līdz ar to varētu būt nozīme Hartas 47. panta piemērošanā, bet ne obligāti LESD 267. panta piemērošanā (
53
).
36.
Tāpēc uzskatu, ka, pamatojoties uz lietas materiālos pieejamo informāciju, iesniedzējtiesa ir kvalificējama par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, jo, par spīti pretrunām saistībā ar tās locekļu iecelšanu, tai principā ir jāizlemj pamatlieta, ievērojot pilnīgu autonomiju no izpildvaras, kura (netieši) ir iesaistīta šajā iecelšanā (
54
), un pilnīgu objektivitāti attiecībā uz lietas dalībnieku interesēm.
37.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka šīs tiesvedības vajadzībām Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa), kuras sastāvā ir trīs tiesneši, kas veido Ārkārtas kontroles palātu, var tikt uzskatīta par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē un ka līdz ar to Tiesas kompetencē ir atbildēt uz šīs tiesas uzdotajiem jautājumiem.
B.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
38.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. pants, saskaņā ar kuru praktizējošam tiesnesim, lai tas varētu turpināt pildīt amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, ir nepieciešama citas iestādes, šajā gadījumā – KRS, piekrišana.
39.
Vispirms atgādināšu, ka Tiesa vairākkārt ir lēmusi par LES 19. panta 1. punkta otrās daļas piemērojamību un darbības jomu saistībā ar valsts (jo īpaši Polijas) tiesību aktiem, kas reglamentē tiesu sistēmu, tostarp noteikumiem par tiesnešu pienākumu pildīšanas turpināšanu pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas (
55
).
40.
Nākamajos punktos, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, apskatīšu LES 19. panta 1. punkta otrās daļas darbības jomu (1. punkts) un judikatūras precedentus attiecībā uz tiesnešu amata pienākumu pildīšanas turpināšanu pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas (2. punkts) un tad piedāvāšu atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu (3. punkts).
1. Par LES 19. panta 1. punkta otrās daļas darbības jomu
a) Par principu “efektīva tiesību aizsardzība tiesā” jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības
41.
LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, un tādējādi dalībvalstīm ir jāparedz tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas šajās jomās nodrošina efektīvu pārbaudi tiesā (
56
). Turklāt, ciktāl šajā tiesību normā ir atsauce uz efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasību, tā ir jāinterpretē, ņemot vērā Hartas 47. pantu, neatkarīgi no tā, vai pēdējā minētā tiesību norma pati par sevi ir piemērojama šajā lietā (
57
).
42.
Tā kā ar šo tiesību normu valstu tiesām un Tiesai ir uzticēts uzdevums nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu piemērošanu visās dalībvalstīs un tiesību aizsardzību, kas attiecīgajām personām izriet no šīm tiesībām (
58
), secināms, ka tā ir vērsta uz “jomām, uz kurām attiecas Savienības tiesības”, neatkarīgi no situācijas, kādā dalībvalstis īsteno šīs tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē (
59
).
43.
Šajā gadījumā nevar noliegt, ka Polijas vispārējās jurisdikcijas tiesas var tikt aicinātas lemt par jautājumiem, kas ir saistīti ar Savienības tiesību piemērošanu vai interpretāciju, un ka tādējādi uz tām attiecas Polijas tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma “jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības” LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, un tādējādi šīm tiesām ir jāatbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām (
60
).
b) Par valsts tiesu neatkarības principu, kurš izriet no efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa
44.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai garantētu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu, ir būtiski saglabāt iestādes neatkarību, kā to apstiprina Hartas 47. panta otrā daļa, kurā piekļuve “neatkarīgai” tiesai ir minēta kā viena no pamattiesību uz efektīvu tiesisko aizsardzību prasībām (
61
).
45.
Kā atgādināts šo secinājumu 17. un 18. punktā, Tiesa nolēma, ka valsts tiesu neatkarības prasībā pirmais ir ārējais aspekts, kas attiecas uz iestādes autonomiju, un otrais – iekšējais aspekts, kas attiecas uz tās objektivitāti, un ka šādām autonomijas un objektivitātes garantijām ir nepieciešami noteikumi – it īpaši attiecībā uz tiesas sastāvu, iecelšanu, pilnvaru ilgumu, kā arī tās locekļu atturēšanās, noraidīšanas un atsaukšanas iemesliem –, kuri ļauj kliedēt jebkādas privātpersonu pamatotas šaubas par minētās struktūras ārēju neietekmējamību un tās neitralitāti (
62
).
c) Par tiesnešu neatceļamības prasību, kas ir neatņemama tiesu neatkarības principa sastāvdaļa
46.
Attiecībā uz tiesu “ārējo” neatkarību (autonomiju) Tiesa ir precizējusi, ka obligātā tiesnešu brīvība no jebkādas iejaukšanās vai ārēja spiediena prasa noteiktas garantijas, ka persona, kurai ir uzdevums spriest tiesu, tostarp tās neatceļamība, tiks aizsargāta (
63
).
47.
Atbilstoši neatceļamības principam tiesnešiem tostarp ir jāvar palikt amatā līdz brīdim, kad viņi sasniedz obligāto pensionēšanās vecumu, vai līdz savu pilnvaru termiņa beigām, ja tās ir piešķirtas uz noteiktu laiku. No minētā principa, lai gan tam nav absolūta rakstura, izņēmumi var būt tikai ar nosacījumu, ka tas ir pamatots ar attaisnojošiem un primāriem iemesliem, ievērojot samērīguma principu. Tā parasti tiek pieņemts, ka tiesneši, ievērojot atbilstošas procedūras, var tikt atcelti, ja tie nevar turpināt pildīt savas funkcijas nespējas vai būtiska pārkāpuma dēļ (
64
).
48.
Tas pats, manuprāt, attiecas arī uz noteikumiem par iespēju saglabāt amatā tiesnešus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, uz kuriem tātad attiecas tiesnešu neatceļamības principa prasības.
2. Par judikatūras precedentiem attiecībā uz tiesnešu saglabāšanu amatā pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas
49.
Vispirms vēlētos atgādināt, ka attiecībā uz Polijas tiesību normām par tiesnešu saglabāšanu amatā pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas Tiesa nesen ir pasludinājusi divus spriedumus:
–
spriedumu “Augstākās tiesas neatkarība” par noteikumu (
65
), ar kuru Republikas prezidentam piešķirtas pilnvaras atļaut Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešiem turpināt pildīt amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas (
66
);
–
spriedumu “Vispārējā jurisdikcijas tiesu neatkarība”, kas attiecas uz Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. panta 1. punkta agrāko redakciju (
67
), kurā bija paredzēts, ka tieslietu ministrs var pieņemt lēmumu atļaut vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem turpināt pildīt amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas (
68
), un tas, šķiet, ir īpaši svarīgs šajā lietā.
50.
Minētajos spriedumos Tiesa ir precizējusi, ka tikai dalībvalstu ziņā ir lemt par to, vai atļaut šādu tiesnešu funkciju pildīšanas termiņa pagarināšanu pēc parastā pensionēšanās vecuma sasniegšanas, un apstāklis, ka tādām institūcijām kā Republikas prezidents (Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešu pilnvaru termiņa pagarināšanas gadījumā) un tieslietu ministrs (vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu pilnvaru termiņa pagarināšanas gadījumā) ir piešķirtas pilnvaras lemt par šāda termiņa pagarinājuma piešķiršanu vai nepiešķiršanu, pats par sevi nav pietiekams pamats, lai secinātu, ka ir pārkāpts tiesnešu neatkarības princips (
69
). Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka gadījumos, kad dalībvalstis izvēlas šādus mehānismus, tām ir pienākums nodrošināt, lai materiāltiesiskie un procesuālie nosacījumi, kas attiecas uz šādu pagarinājumu, neapdraudētu tiesu neatkarības principu (
70
).
51.
Konkrētāk, attiecībā uz šiem materiāltiesiskajiem nosacījumiem un šo procesuālo kārtību Tiesa uzskatīja, ka attiecīgi Republikas prezidentam un tieslietu ministram piešķirtās pilnvaras atļaut vai neatļaut turpināt tiesneša pienākumu pildīšanu ir tādas, kas varēja radīt pamatotas šaubas, it īpaši tiesvedības dalībniekiem, par attiecīgo tiesnešu neuzņēmību pret ārējo ietekmi un viņu neitralitāti attiecībā uz interesēm, kuras tie izvērtē (
71
).
52.
Šo secinājumu Tiesa būtībā pamatoja ar to, ka lēmumi atļaut vai neatļaut tiesneša amata pienākumu iespējamo turpināšanu tika pieņemti, pamatojoties uz pārāk neskaidriem un nepārbaudāmiem kritērijiem, ka tie turklāt nebija pamatoti un par tiem arī nevarēja celt prasību tiesā (
72
), un attiecībā uz tieslietu ministra lēmumu pieņemšanas pilnvarām – ka uz viņu neattiecas nekāds termiņš, kurā pieņemt lēmumu par pilnvaru pagarināšanas pieteikumu (
73
). Tiesa arī uzskatīja, ka tieslietu ministram piešķirtās pilnvaras atļaut vai neatļaut vispārējās tiesas tiesnešiem turpināt pildīt savus amata pienākumus it īpaši ir pretrunā tiesnešu neatceļamības principam, jo tās tika piešķirtas plašākā reformas kontekstā, kuras rezultātā tika samazināts attiecīgo tiesnešu parastais pensionēšanās vecums (
74
).
53.
Šajā lietā ir nepieciešams gandrīz identisks vērtējums kā spriedumā “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība”, jo pēc minētā sprieduma Polijas Republika grozīja savus tiesību aktus attiecībā uz vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu saglabāšanu amatā pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, tostarp atjaunojot iepriekš spēkā esošo tiesnešu vecumu un piešķirot KRS, nevis Tieslietu ministrijai pilnvaras ar zināmiem nosacījumiem dot piekrišanu tiesnešu saglabāšanai amatā pēc minētā vecuma sasniegšanas.
3. Par lietas apstākļu novērtējumu
54.
Šajā gadījumā atgādināšu, ka Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. panta 1.b punktā, ciktāl tas attiecas uz šo lietu, ir noteikts, ka KRS var atļaut tiesnesim, kurš to vēlas, turpināt pildīt savus pienākumus arī pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, ja viņa saglabāšana amatā ir tieslietu sistēmas likumīgās interesēs vai svarīgās sabiedrības interesēs, ņemot vērā vispārējās jurisdikcijas tiesu personāla racionālas izmantošanas prasības un dažādu tiesu noslodzes radītās vajadzības (
75
).
55.
Nākamajos punktos, ņemot vērā šo secinājumu 50. punktā minēto judikatūru, sniegšu norādes par LES 19. panta 1. punkta otrās daļas interpretāciju šīs lietas apstākļos, ņemot vērā, pirmkārt, KRS būtību (a) un, otrkārt, materiāltiesiskos nosacījumus un procesuālo kārtību, kas reglamentē tās lēmumu pieņemšanu par tiesnešu saglabāšanu amatā (b).
a) Par KRS būtību
56.
Attiecībā uz KRS būtību vispirms jāatgādina, ka Tiesas nesenajā judikatūrā ir vairākkārt konstatēts, ka pēc nesenajām Polijas tiesu sistēmas reformām šī iestāde nav neatkarīga no likumdevējvaras un izpildvaras (
76
).
57.
Šo secinājumu apstiprina arī ECT judikatūra saistībā ar ECPAK 6. panta 1. punktu. Patiešām, 2021. gada 8. novembra spriedumā Dolińska‑Ficek un Ozimek pret Poliju (
77
) ECT konstatēja, ka Ārkārtas kontroles palāta nav “ar likumu izveidota tiesa” un ka Polijas Republika tādējādi ar šādu rīcību ir pārkāpusi ECPAK 6. panta 1. punktu, jo Ārkārtas kontroles palātas locekļi iecelti, pamatojoties uz priekšlikumu, kuru ierosinājusi KRS, kas nebija neatkarīga no likumdevējvaras un izpildvaras (
78
).
58.
Šim secinājumam vairākkārt ir piekritušas arī Polijas augstākā līmeņa tiesas. Pirmkārt, Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa) 2021. gada 6. un 13. maija spriedumos konstatēja, ka KRS nesniedz pietiekamas neatkarības garantijas un ka tās atkarības līmenis no likumdevējvaras un izpildvaras ir tik augsts, ka tas nevar būt nesvarīgi, vērtējot, vai tās ieceltie tiesneši atbilst Hartas 47. pantā noteiktajām objektīvajām neatkarības un objektivitātes prasībām. Otrkārt, Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) 2020. gada 23. janvāra rezolūcijā arī norādīja, ka KRS nav neatkarīga iestāde, jo ir tieši pakļauta politiskajām iestādēm (
79
).
59.
Ņemot vērā minēto, šķiet, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru fakts – lai arī cik nevēlams tas būtu –, ka tādai iestādei kā KRS ir piešķirtas pilnvaras lemt par to, vai atļaut tiesneša amata pienākumu pildīšanas turpināšanu pēc parastā pensionēšanās vecuma sasniegšanas vai ne, pats par sevi nav pietiekams, lai secinātu, ka ir pārkāpts tiesnešu neatkarības princips (
80
). Tiesa, atzīstot, ka principā dalībvalstu kompetencē ir tiesu sistēmas organizācija, pieņem to, ka, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstis var uzticēt ārpus tiesu sistēmas esošai struktūrai (vai nu neatkarīgai, vai pie likumdevējvaras vai izpildvaras piederošai) pieņemt lēmumus, kas it īpaši attiecas uz tiesnešu iecelšanu vai saglabāšanu amatā (
81
).
60.
Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jāpārliecinās, ka materiāltiesiskie nosacījumi un procesuālā kārtība, kas nosaka šādu lēmumu pieņemšanu, ir tādi, kas nevar radīt indivīdiem pamatotas šaubas par attiecīgo tiesnešu ārēju neietekmējamību un to neitralitāti attiecībā uz tiesā izvērtējamajām interesēm (
82
), un to es izvērtēšu turpmāk.
b) Par materiāltiesiskajiem nosacījumiem un procesuālo kārtību, kas reglamentē lēmumu pieņemšanu par tiesneša saglabāšanu amatā
61.
Attiecībā uz materiāltiesiskajiem nosacījumiem un procesuālo kārtību lēmumu pieņemšanai par tiesneša amata pienākumu pildīšanas turpināšanu pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas atgādināšu, ka saskaņā ar Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. panta 1.b punkta redakciju, par kuru pasludināts spriedums “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (
83
), tieslietu ministrs varētu atļaut tiesnesim turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus, “ņemot vērā nepieciešamību racionāli izmantot vispārējās jurisdikcijas tiesu personālu un vajadzības, kas izriet no dažādu tiesu darba slodzes”. Tiesa, pirmām kārtām, atzina, ka šie kritēriji ir pārāk neskaidri un nepārbaudāmi, un arī pārmeta, ka nav noteikts pienākums norādīt pamatojumu un paredzēti tiesiskās aizsardzības līdzekļi pret šādu lēmumu, kā arī, otrām kārtām, pārmeta to, ka nav noteikts termiņš, kurā tieslietu ministram jāpieņem lēmums (
84
).
62.
Pirmkārt, par materiāltiesiskajiem nosacījumiem vēlos norādīt, ka Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. panta 1.b punkta redakcijā, kas ir pamatlietas priekšmets, ir paredzēts, ka KRS var atļaut tiesnesim turpināt pildīt amata pienākumus, “ja viņa saglabāšana amatā ir tieslietu sistēmas likumīgās interesēs vai svarīgās sabiedrības interesēs, ņemot vērā vispārējās jurisdikcijas tiesu personāla racionālas izmantošanas prasības un dažādu tiesu noslodzes radītās vajadzības”. Salīdzinājumā ar iepriekšējo redakciju minētajā noteikumā ir iekļauts nosacījums, ka tiesneša saglabāšanai amatā ir “jāatbilst likumīgām tieslietu sistēmas interesēm vai svarīgām sociālām interesēm”.
63.
Tomēr šaubos, vai šis jaunais precizējums KRS rezolūcijas pamatā esošajiem kritērijiem sniedz precizējumus, kas ierobežo Tiesas pārmesto rīcības brīvību (
85
).
64.
Otrkārt, attiecībā uz procesuālo kārtību vispirms jau šķiet, ka jaunajā regulā – tāpat kā iepriekšējā regulējumā, pret kuru Tiesa izteica iebildumus, – nav noteikts termiņš, kurā KRS ir jāpieņem rezolūcija, un Polijas valdība rakstiskajos apsvērumos un tiesas sēdē vien precizē, ka saskaņā ar Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. panta 1.b punkta pēdējo teikumu: ja tiesnesis sasniedz pensionēšanās vecumu pirms amata pilnvaru termiņa pagarināšanas procedūras beigām, viņš paliek amatā līdz šīs procedūras beigām.
65.
Turklāt, tā kā šādām rezolūcijām ir piemērojams Likuma par KRS 42. panta 1. un 2. punkts, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, šķiet, ka tām jānorāda pamatojums viena mēneša laikā pēc to pieņemšanas, un tam principā būtu jāatsver Tiesas šajā ziņā paustā kritika attiecībā uz iepriekšējo tiesisko regulējumu.
66.
Visbeidzot, kā par to liecina pamatlieta: atšķirībā no iepriekšējā tiesiskā regulējuma par KRS rezolūciju var iesniegt apelācijas sūdzību Ārkārtas kontroles palātā (
86
), kuras neatkarība vienlaikus ir tikusi vairākkārt apšaubīta (
87
).
67.
Visbeidzot, neskarot pārbaudes, kas, pamatojoties uz iepriekš minētajām norādēm, ir jāveic iesniedzējtiesai, šaubos, vai KRS atļauju mehānisms tālab, lai tiesneši varētu turpināt pildīt amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas, sniedz pietiekamas neatkarības no likumdevējvaras un izpildvaras garantijas, ņemot vērā visus attiecīgos faktiskos un juridiskos elementus, kas attiecas gan uz šīs iestādes locekļu iecelšanas nosacījumiem, gan uz to, kā tā faktiski pilda savu lomu.
68.
Tātad uz pirmo prejudiciālo jautājumu ierosinu atbildēt, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiesneša paziņojuma par vēlmi turpināt pildīt amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas iedarbīgums ir atkarīgs no tā, vai to atļauj iestāde, kura, kā ir pierādīts, nav neatkarīga no likumdevējvaras vai izpildvaras un kura savus lēmumus pieņem, pamatojoties uz neskaidriem un grūti pārbaudāmiem kritērijiem.
C.
Par otro prejudiciālo jautājumu
69.
Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LES 19. panta 1. punkta otrajai daļai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. pants, kas interpretēts tādējādi, ka tas paredz noilguma termiņu novēlotai paziņojuma par vēlmi turpināt pildīt tiesneša pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas iesniegšanai neatkarīgi no attiecīgā termiņa neievērošanas apstākļiem un sekām.
70.
Jāatgādina, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums, ciktāl tas ietekmē vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu pilnvaru termiņu, ietilpst tiesnešu neatceļamības principa piemērošanas jomā, kas ir neatņemama tiesu varas neatkarības principa daļa LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē (
88
).
71.
Turklāt, tā kā Savienības līmenī nav sīki izstrādātu noteikumu, šīs tiesību normas saderība ar neatkarības principu ir jāpārbauda, ņemot vērā procesuālās autonomijas un efektivitātes principus (
89
).
72.
Vispirms vēlos norādīt, ka šajā lietā Komisija nav kritizējusi līdzīgu noteikumu lietās, kurās pasludināti spriedumi “Augstākās tiesas neatkarība” (
90
) un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (
91
).
73.
Tomēr, kā Komisija norāda rakstiskajos apsvērumos, skaidri un paredzami termiņi attiecīgā tiesneša paziņojuma iesniegšanai par vēlmi turpināt pildīt amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas ir objektīvas procesuālās prasības, kas var veicināt tiesisko drošību un objektivitāti visā procesā par atļaujas sniegšanu turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus. Šajā gadījumā jānorāda, ka attiecīgais termiņš, kas sākas no brīža, kad tiesnesis sasniedz 64 gadu vecumu, un beidzas sešus mēnešus pirms 65 gadu vecuma sasniegšanas, pirmām kārtām, ir noteikts attiecībā uz notikumu, kas konkrētajam tiesnesim ir pilnībā zināms, proti, viņa 65. dzimšanas dienas datumu, un, otrām kārtām, attiecīgais laikposms ir pietiekami ilgs, lai dotu iespēju tiesnesim pieņemt pamatotu lēmumu par to, vai viņš vēlas turpināt pildīt amata pienākumus.
74.
Tāpēc, pirmām kārtām, uzskatu, ka šī termiņa noilguma iedarbība ir skaidra procesuāla prasība, kas var veicināt procedūras objektivitāti un tiesisko drošību, sekmējot tiesu sistēmas labu organizāciju.
75.
Otrām kārtām, attiecībā uz neiespējamību atcelt šī termiņa noilgumu, kas nozīmē, ka nepieņemami ir visi paziņojumi, kas sniegti pēc šā termiņa beigām, vēlos norādīt, ka principā tas nepakļauj tiesnešus nekādam ārējam un personīgam spiedienam vai ietekmei un turklāt liedz KRS iespēju īstenot rīcības brīvību.
76.
Vienīgās šaubas, kas, manuprāt, varētu rasties saistībā ar Likuma par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju 69. pantu, attiecas uz galīgā noilguma termiņa samērīgumu, saistībā ar kuru citastarp nav ņemts vērā nepieciešamības vai nepārvaramas varas princips, ar nosacījumu, ka to apstiprina iesniedzējtiesa.
77.
Tomēr man šķiet, ka, pirmām kārtām, šīs lietas apstākļos šāda situācija ir hipotētiska, jo lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu nav minēts neviens nepārvaramas varas gadījums vai kāds ārkārtējs apstāklis, kas varētu liegt attiecīgajam tiesnesim laikus iesniegt paziņojumu (
92
), un ka, otrām kārtām, šādas no attiecīgā tiesneša neatkarīgas situācijas iespējama rašanās, kas viņam liegtu ievērot noilguma termiņu, jebkurā gadījumā ir jāizvērtē, ņemot vērā tiesu sistēmas organizācijas prasības (
93
).
78.
Tāpēc, neskarot iepriekš minētās pārbaudes, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, nešķiet, ka šīs lietas apstākļos ar attiecīgo valsts tiesību normu tiek aizskarts tiesnešu neatkarības princips.
79.
Noslēgumā ierosinu uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tai principā nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas interpretēts tādējādi, ka novēloti iesniegts tiesneša paziņojums par vēlmi turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas ir neiedarbīgs neatkarīgi no termiņa nokavēšanas iemesliem un no termiņa nokavēšanas nozīmes procesā, kas attiecas uz atļaujas izsniegšanu tam, lai tiesnesis turpinātu pildīt amata pienākumus, ar nosacījumu, ka šāds tiesiskais regulējums atbilst samērīguma principam.
V. Secinājumi
80.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tiesneša paziņojuma par vēlmi turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas iedarbīgums ir atkarīgs no tā, vai to atļauj iestāde, kura, kā ir pierādīts, nav neatkarīga no likumdevējvaras vai izpildvaras un kura savus lēmumus pieņem, pamatojoties uz neskaidriem un grūti pārbaudāmiem kritērijiem.
2)
LES 19. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tai principā nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru novēlots tiesneša paziņojums par vēlmi turpināt pildīt amata pienākumus pēc pensionēšanās vecuma sasniegšanas ir neiedarbīgs neatkarīgi no termiņa nokavēšanas iemesliem un no termiņa nokavēšanas nozīmes procesā, kas attiecas uz atļaujas izsniegšanu tam, lai tiesnesis turpinātu pildīt amata pienākumus, ar nosacījumu, ka šāds tiesiskais regulējums atbilst samērīguma principam.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Jo īpaši nesenās Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) reformas attiecībā uz Ārkārtas kontroles palātu un KRS.
(
3
)	Skat. spriedumus, 2019. gada 24. jūnijs, Komisija/Polija (Augstākās tiesas neatkarība) (C‑619/18, turpmāk tekstā – “spriedums Augstākās tiesas neatkarība, EU:C:2019:531), 2019. gada 5. novembris, Komisija/Polija (Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība) (C‑192/18, turpmāk tekstā – “spriedums Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība, EU:C:2019:924), un 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem) (C‑791/19, turpmāk tekstā – “spriedums Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem, EU:C:2021:596). Patlaban tiek izskatīta ceturtā prasība par pienākumu neizpildi (Komisija/Polija, C‑204/21), par kuru ģenerāladvokāts E. M. Kolinss [A. M. Collins] sniedza secinājumus 2022. gada 15. decembrī (EU:C:2022:991).
(
4
)	Skat. spriedumus, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, turpmāk tekstā – “spriedums A.K., EU:C:2019:982), 2020. gada 26. marts, Miasto Łowicz un Prokurator Generalny (C‑558/18 un C‑563/18, EU:C:2020:234), 2021. gada 2. marts, A.B. u.c. (Augstākās tiesas tiesnešu iecelšana – Pārsūdzība) (C‑824/18, turpmāk tekstā – “spriedums A.B., EU:C:2021:153), 2021. gada 6. oktobris, W.Ż.(Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta – Iecelšana) (C‑487/19, turpmāk tekstā – “spriedums W.Ż., EU:C:2021:798), 2021. gada 16. novembris, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim u.c. (no C‑748/19 līdz C‑754/19, EU:C:2021:931), 2022. gada 22. marts, Prokurator Generalny u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta – Iecelšana) (C‑508/19, EU:C:2022:201), kā arī 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank (C‑132/20, turpmāk tekstā – “spriedums Getin Noble Bank”, EU:C:2022:235). Saistībā ar šīm reformām noris arī daudzas tiesvedības, tostarp apvienotajās lietās YP u.c. (Tiesneša imunitātes atcelšana un viņa atstādināšana no amata) (C‑615/20 un C‑671/20), kā arī G. u.c. (Tiesnešu iecelšana amatā Polijas vispārējās jurisdikcijas tiesās) (C‑181/21 un C‑269/21), kurās sniegti ģenerāladvokāta E. M. Kolinsa secinājumi (attiecīgiEU:C:2022:986 un EU:C:2022:990).
(
5
)	2018. gada Dz. U., 5. poz.
(
6
)	Kodificētā redakcija, 2020. gada Dz. U., 2072. poz.
(
7
)	Kodificētā redakcija, 2021. gada Dz. U., 269. poz.
(
8
)	Attiecīgajam paziņojumam, ko nosūtīja Sąd Okręgowy w K. (K. apgabaltiesa) priekšsēdētājs, bija pievienota medicīniskā izziņa un psiholoģisko atbilstību un iemaņas, kā arī psiholoģiskās zināšanas apliecinoši dokumenti, kas paredzēti attiecīgajā regulējumā.
(
9
)	Šajā ziņā viņš norāda, ka šī termiņa neievērošana ir attaisnojama ar slodzi viņa pārziņā notiekošo tiesvedību dēļ.
(
10
)	Šī rezolūcija tika pieņemta pēc tam, kad KRS priekšsēdētāja ad hoc ieceltā darba grupa bija pieņēmusi priekšlikumu par lietas izbeigšanu, nesaņemot atzinumu no tieslietu ministra, kurš bija informēts par šīs darba grupas iecelšanu.
(
11
)	Prasītājs iesniedza arī pieteikumu par apstrīdētās rezolūcijas seku apturēšanu, kas tika apmierināts ar 2021. gada 29. aprīļaSąd Najwyższy (Augstākā tiesa) rīkojumu.
(
12
)	Skat. it īpaši spriedumus A.K. (136.–145. punkts), A.B. (130. un 131. punkts) un “Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem” (100.–108. punkts). Tas bija sastāvs, kas izrietēja no Likuma par KRS, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2017. gada 8. decembraustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (Likums, ar ko groza Likumu par Valsts tiesu padomi un dažus citus likumus; 2018. gada Dz. U., 3. poz.).
(
13
)	ECT spriedums, 2021. gada 8. novembris, Dolińska‑Ficek un Ozimek pret Poliju (CE:ECHR:2021:1108JUD004986819). Par ECT veikto Rezolūcijas Nr. 331/2018 izvērtējumu runa bija arī spriedumā W.Ż. (134.–154. punkts).
(
14
)	Šie apstākļi ir ļoti pretrunīgi, jo iesniedzējtiesa savos papildu apsvērumos – tāpat kā KRS un Polijas valdība – izteica virkni iebildumu, jo īpaši attiecībā uz rīkojuma par prasības nodrošināšanu un Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa) sprieduma interpretāciju Savienības un ECT judikatūrā.
(
15
)	Skat. it īpaši spriedumu Getin Noble Bank (66. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
16
)	Tiesa ir vairākkārt precizējusi, ka šis noteikums ir vispārējs princips, kas konkretizē LES 2. pantā nostiprināto tiesiskuma vērtību, un regulāri interpretē šo noteikumu, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā –“Harta”) 47. pantu, kurā savukārt ir apstiprināts šis vispārējais princips, kāds tas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir nostiprināts ECPAK 6. un 13. pantā (skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, 32. un 35. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
17
)	Šis aspekts būtībā paredz, ka attiecīgā iestāde veic savas funkcijas, nebūdama pakļauta nekādai hierarhiskai saiknei vai subordinācijai attiecībā pret kādu un nesaņemot jebkādas izcelsmes rīkojumus vai instrukcijas, tādējādi tai ir jābūt aizsargātai pret ārēju iejaukšanos vai spiedienu, kas var apdraudēt tās locekļu tiesas spriešanas neatkarību un ietekmēt viņu lēmumus (skat. spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība”, 109. punkts un tajā minētā judikatūra). Noteikumiem, kas piemērojami tiesnešu statusam un tiesneša amata pienākumu izpildei, it īpaši ir jāļauj izslēgt ne tikai jebkādu tiešu ietekmi norāžu veidā, bet arī netiešākas ietekmes formas, kas var iespaidot attiecīgo tiesnešu lēmumus, un tādējādi novērst šķietamo to neatkarības vai objektivitātes neesamību, kas varētu apdraudēt paļāvību, kāda tiesai ir jārada privātpersonām demokrātiskā sabiedrībā un tiesiskā valstī (skat. spriedumu W.Ż., 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Šī aspekta mērķis būtībā ir vienlīdzīgas attieksmes saglabāšana attiecībā uz strīda pusēm un to attiecīgajām interesēm saistībā ar strīda priekšmetu. Šajā aspektā ir jāievēro objektivitāte un, izņemot tiesību normu stingru piemērošanu, ir jābūt absolūtai neieinteresētībai strīda atrisinājumā (skat. spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība”, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Skat. spriedumus “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (111. punkts un tajā minētā judikatūra) un W.Ż. (109. punkts un tajā minētā judikatūra). Saskaņā ar Tiesas viedokli, kas šajā ziņā balstās uz ECT judikatūru, šīm divām autonomijas un objektivitātes prasībām ir jāgarantē paļāvība, kas jebkurai tiesai ir jāiedveš indivīdos demokrātiskā sabiedrībā, pamatojoties (īpaši saistībā ar objektivitāti) uz “uztveršanas par neatkarīgu teoriju” (šajā nozīmē skat. spriedumu A.K. (127.–129. punkts); kā arī doktrīnu: Krajewski, M., Ziółkowski, M., “EU judicial independence decentralized: A.K.”, Common market law review, 2020, 57. sēj., Nr. 4, 1123. lpp., un Pappalardo, F., Renoud, E., “La théorie des apparences, les juges et l’État de droit en Pologne”, Revue des affaires européennes, 2021, Nr. 3, 667. lpp.
(
20
)	Spriedums Getin Noble Bank (69. punkts). Tas attiecās arī uz Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) gadījumu, lai gan viena tiesneša sastāvā. Šajā lietā šī tiesneša 2018. gada 10. oktobra iecelšanas akts tika pieņemts apstākļos, kas bija identiski tiem, par kuriem tika pieņemts spriedums W.Ż. Šā akta pamatā bija Rezolūcija Nr. 331/2018, kuras izpilde tika apturēta ar Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa) rīkojumu (skat. šo secinājumu 14. punktu, kā arī spriedumu W.Ż., 32.–34. punkts).
(
21
)	Skat. spriedumu Getin Noble Bank (70. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu Getin Noble Bank (68.–72. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
23
)	Šajā ziņā skat. spriedumu Getin Noble Bank (75. punkts). Šajā lietā, tā kā Tiesai nebija zināms, ka par tiesnesi, kas ir iesniedzējtiesas sastāvā, būtu pieņemts šāds galīgs tiesas nolēmums, iespējamie trūkumi, kas varētu būt pieļauti valsts procedūrā par viņa iecelšanu amatā, nevarēja izraisīt attiecīgā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību (minētā sprieduma 73. punkts). 2022. gada 12. maija spriedumā W. J. (Uzturlīdzekļu kreditora pastāvīgās dzīvesvietas maiņa) (C‑644/20, EU:C:2022:371, 52. punkts) Tiesa būtībā precizēja, ka pierādījumiem, kas var atspēkot attiecīgo prezumpciju, ir jābūt konkrētiem un precīziem.
(
24
)	Saskaņā ar ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] norādīto, lai gan Savienības tiesībās pastāv tikai viens tiesu neatkarības princips, tomēr, tā kā šīs trīs tiesību normas ir atšķirīgas to funkcijas un mērķa ziņā, var atšķirties tas, kāda veida izvērtējums ir jāveic, lai pārbaudītu, vai tiek ievērots šis tiesu varas neatkarības princips, it īpaši tas, ar kādu intensitāti Tiesa izskata šā principa ievērošanu, un šā principa pārkāpuma noteikšanas slieksnis (skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2021:557, 36. punkts). Ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl] jau iepriekš iestājās par ne tik stingru neatkarīgas iestādes statusa interpretāciju saistībā ar jēdzienu “tiesa” LESD 267. panta izpratnē salīdzinājumā ar interpretāciju ECPAK 6. panta un Hartas 47. panta gadījumā (ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumi apvienotajās lietās Torresi, C‑58/13 un C‑59/13, EU:C:2014:265, 48.–51. punkts).
(
25
)	Skat. it īpaši spriedumu Getin Noble Bank (72. punkts). Šajā gadījumā Tiesa tomēr ir precizējusi, ka prezumpcija, saskaņā ar kuru valsts tiesa, kas iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, citastarp atbilst prasībai par neatkarību (skat. šo secinājumu 18. punktu), ir nepieciešama “vienīgi, lai izvērtētu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu pieņemamību”, un “no tā nevar secināt, ka iesniedzējtiesas sastāvā esošo tiesnešu iecelšanas apstākļi noteikti atbilst garantijai par piekļuvi neatkarīgai, objektīvai, tiesību aktos noteiktai tiesai LES 19. panta 1. punkta otrās daļas vai Hartas 47. panta izpratnē” (spriedums Getin Noble Bank, 74. punkts; skat. arī spriedumu, 2022. gada 13. oktobris, Perfumesco.pl, C‑355/21, EU:C:2022:791, 33. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 20. aprīlis, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, 52. punkts).
(
27
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 20. aprīlis, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, 52. punkts). Šajā ziņā Tiesa ir arī precizējusi, ka Hartas 47. pantā noteiktās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā atbilst LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā dalībvalstīm noteiktajam pienākumam noteikt tiesiskās aizsardzības līdzekļus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības (skat. spriedumu, 2017. gada 16. maijs, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, 44. punkts). Doktrīnā it īpaši skat. Wildemeersch, J., “L’avènement de l’article 47 de la Charte des droits fondamentaux et de l’article 19, paragraphe 1, second alinéa, TUE: un droit renouvelé à la protection juridictionnelle effective”, Cahiers de droit européen, 2021, Nr. 3, 867. lpp.
(
28
)	Tomēr tas neliedz Tiesai izmantot Hartas 47. pantu kā parametru, lai novērtētu tiesu neatkarību LES 19. panta 1. punkta otrās daļas nozīmē (skat. it īpaši spriedumus, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī “Augstākās tiesas neatkarība”, 54. punkts).
(
29
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2021:557, 48., 50.–52. un 65. punkts). Šis ģenerāladvokāts ir norādījis, ka neatkarības novērtējumam saskaņā ar LESD 267. pantu ir nepieciešams, lai jēdziens “tiesa” tiktu izskatīts strukturālā un institucionālā līmenī un lai tas balstītos uz pašas iesniedzējtiesas vērtējumu, ņemot vērā arī funkciju, kas šai struktūrai ir jāveic konkrētās lietas apstākļos (šajā nozīmē skat. viņa secinājumus apvienotajās lietās Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim u.c., no C‑748/19 līdz C‑754/19, EU:C:2021:403, 52., 56. un 166. punkts, un lietā Ministerstwo Sprawiedliwości, C‑55/20, EU:C:2021:500, 56. punkts).
(
30
)	Citiem vārdiem, Tiesas vērtējums šajā ziņā nebūs vērsts uz to, lai pārbaudītu, vai personas, kuras pieder pie šādas iestādes un ietilpst iztiesāšanas sastāvā, kas sagatavojis lūgumu, katra individuāli atbilst attiecīgajiem kritērijiem, bet gan balstīsies uz struktūru, kas iesniedz lūgumu (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2021:557, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2021:557, 47. punkts). Tieši tas Tiesai ir jāņem vērā, lai pārbaudītu, vai struktūra, kas iesniedz lūgumu, ir strukturāli neatkarīga no strīdā iesaistītajām pusēm (“iekšējā” neatkarība) un vai tā nesaņem ārējus norādījumus no citām valsts iestādēm (“ārējā” neatkarība), un tātad – (formālais) tiesiskais regulējums (63. punkts).
(
32
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 1997. gada 17. septembris, Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Doktrīnā ir norādīts, ka šo elementu kombinācija ne vienmēr tiek uzskatīta par obligātu (skat. Pertek, J., “Notion de juridiction: le droit au renvoi préjudiciel des organes ordinaux des professions libérales”, Revue des affaires européennes, 2022, Nr. 1, 127. lpp.).
(
34
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 21. marts, Gabalfrisa u.c. (no C‑110/98 līdz C‑147/98, EU:C:2000:145, 40. punkts) – attiecībā uz iestādēm, kuru kompetencē ir izskatīt ekonomiska un administratīva rakstura sūdzības un kuru locekļi iecelti no administrācijas ierēdņiem un atcelti ar ekonomikas un finanšu ministra lēmumu; 2001. gada 29. novembris, De Coster (C‑17/00, EU:C:2001:651, 18. punkts) – attiecībā uz iestādi, kura Beļģijā ir atbildīga par vietējo nodokļu strīdu izšķiršanu un kuras locekļus iecēla Galvaspilsētas Briseles reģiona padome; 2010. gada 21. oktobris, Nidera Handelscompagnie (C‑385/09, EU:C:2010:627, 34.–40. punkts) – attiecībā uz iestādi, kuras uzdevums ir izskatīt nodokļu maksātāju prasības nodokļu jomā saistībā ar Finanšu ministrijas organizatorisko struktūru un kurai šai ministrijai bija jāsniedz gada pārskati un ar to bija jāsadarbojas; 2012. gada 22. novembris, Westbahn Management (C‑136/11, EU:C:2012:740, 28. punkts) – attiecībā uz iestādi, kuras kompetencē ir izlemt strīdus saistībā ar dzelzceļa pārvadājumu līgumiem Austrijā un kuras lielāko daļu locekļu iecēla valdība; kā arī spriedumu, 2012. gada 13. decembris, Forposta un ABC Direct Contact (C‑465/11, EU:C:2012:801, 18. punkts) – attiecībā uz iestādi, kuras kompetencē ir pirmajā instancē izskatīt strīdus starp saimnieciskās darbības subjektiem un līgumslēdzējām iestādēm saistībā ar publiskā iepirkuma līgumiem. Doktrīnā skat. Krajewski, M., Ziółkowski, M., “EU judicial independence decentralised: A.K.”, Common market law review, 2020, 57. sēj., Nr. 4, 1118. lpp.
(
35
)	Attiecībā, piemēram, uz Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) skat. spriedumus, 2021. gada 20. maijs, FORMAT Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑879/19, EU:C:2021:409), 2021. gada 8. jūlijs, Koleje Mazowieckie (C‑120/20, EU:C:2021:553), W.Ż. (attiecībā uz Civillietu palātu), 2021. gada 21. oktobris, Zakład Ubezpieczeń Społecznych I Oddział w Warszawie (C‑866/19, EU:C:2021:865), un 2022. gada 22. marts, Prokurator Generalny u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta – Iecelšana) (C‑508/19, EU:C:2022:201) (Darba un sociālā nodrošinājuma lietu palāta), kuros Tiesa atbildēja iesniedzējtiesai, neapšaubot, ka tai ir neatkarīgas iestādes statuss.
(
36
)	Turklāt, lai gan neatkarības un objektivitātes garantijas, kas nepieciešamas LES 19. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanai, paredz tādu noteikumu esamību – jo īpaši attiecībā uz iecelšanu amatā –, kas ļauj kliedēt jebkādas pamatotas šaubas par šīs iestādes neaizskaramību un neitralitāti, Tiesa jau ilgstoši ir uzskatījusi, ka, pārbaudot “tiesas” statusu LESD 267. panta izpratnē, tai nav jāpieņem, ka šie noteikumi tiek piemēroti pretēji valsts tiesiskajā regulējumā vai tiesiskā valstī nostiprinātajiem principiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 4. februāris, Köllensperger un Atzwanger, C‑103/97, EU:C:1999:52, 24. punkts, kā arī ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Getin Noble Bank, C‑132/20, EU:C:2021:557, 62. punkts).
(
37
)	Turklāt šāda interpretācija ļauj iesniedzējtiesai izpildīt ikvienas tiesas pienākumu pārbaudīt, vai pēc sastāva tā ir neatkarīga, objektīva un ar likumu iepriekš izveidota tiesa, ja šajā jautājumā radušās nopietnas šaubas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Simpson/Padome un HG/Komisija, pārskatīšana, C‑542/18 RX‑II un C‑543/18 RX‑II, 57. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Tiesas priekšsēdētāja vietnieka rīkojumu, 2021. gada 14. jūlijs, Komisija/Polija, C‑204/21 R, EU:C:2021:593, 164. punkts).
(
38
)	Patiešām, kā norādījis ģenerāladvokāts N. Vāls, pārāk stingra Tiesas judikatūrā noteikto kritēriju piemērošana prejudiciālo jautājumu pieņemamībai saskaņā ar LESD 267. pantu varētu radīt risku, ka rodas sekas, kas būtu pretējas prasībām nodrošināt privātpersonu aizsardzību un augstu pamattiesību aizsardzības līmeni saskaņā ar ECPAK 6. pantu un Hartas 47. pantu, jo privātpersonām tiktu liegta iespēja panākt, lai “dabiskais tiesnesis” (Eiropas Savienības Tiesa) izskatītu viņu prasības, kas balstītas uz Savienības tiesību aktiem, un tā rezultātā Savienības tiesību efektivitāte visā Eiropas Savienībā tiktu vājināta (šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta N. Vāla secinājumus apvienotajās lietās Torresi, C‑58/13 un C‑59/13, EU:C:2014:265, 49. punkts). Kā norādīts doktrīnā par LESD 267. pantu: Tiesa attiecībā uz neatkarības principu galvenokārt ir centusies piemērot nevis materiālo kritēriju, bet gan funkcionālo kritēriju – paplašināt prejudiciālā nolēmuma procedūras pieejamību, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienveidīgu piemērošanu un to efektīvu aizsardzību (skat. Tridimas, T., “Knocking on Heaven’s Door: Fragmentation, Efficiency and Defiance in the Preliminary Reference Procedure”, Common market law review, 2003, 40. sēj., Nr. 1, 28. lpp., kā arī Bonelli, M., Monica, C., “Judicial serendipity: how portuguese judges came to the rescue of the Polish judiciary”, European constitutional law review, 2018, 14. sēj., Nr. 3, 622. lpp.).
(
39
)	Šo konstatējumu Tiesa ir izdarījusi tostarp spriedumā A.B. (100. punkts).
(
40
)	Ņemot vērā šo konstatējumu, uzskatu, ka ir lietderīgi kvalificēt izteicienu, ko Tiesa lietojusi spriedumā Getin Noble Bank (72. punkts), formulējot pirmo gadījumu, kad var apvērst jēdziena “tiesa” prezumpciju. Proti, ja Tiesa atsaucas uz “galīgu tiesas nolēmumu [..], [kas] liktu uzskatīt, ka [tiesnesis], kas ir iesniedzējtiesa, nav neatkarīga, objektīva un tiesību aktos noteikta tiesa LES 19. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu” (mans izcēlums), būtu jāņem vērā, ka neatkarības principa pārbaude saistībā ar LESD 267. pantu ne vienmēr sakrīt ar pārbaudi, ko veic saistībā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu vai Hartas 47. pantu.
(
41
)	Turklāt jānorāda, ka pat LES 7. pantā paredzētajā procedūrā – tad, ja Padome nolemj apturēt dažas tiesības, kas attiecīgajai dalībvalstij izriet no Līgumu piemērošanas, – tā ņem vērā šādas apturēšanas iespējamo ietekmi uz fizisko un juridisko personu tiesībām un pienākumiem.
(
42
)	Termins “mantija” šajā gadījumā jāsaprot kā funkcija.
(
43
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, 55. un 56. punkts) – attiecībā uz Valsts tiesu padomes, kurā pārsvarā ietilpst likumdošanas pilnvaras izvēlētie locekļi, iesaistīšanos tiesnešu iecelšanas procesā, kā arī spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība” (111. punkts) un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (119. punkts) – attiecībā uz Republikas prezidenta pilnvarām izlemt, vai Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešiem ļaut turpināt pildīt amata pienākumus, un tieslietu ministra pilnvarām lemt par vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu amata pienākumu pildīšanas turpināšanu. Šo aspektu aplūkošu sīkāk saistībā ar LES 19. panta 1. punkta otrās daļas interpretāciju (skat. it īpaši šo secinājumu 56.–60. punktu).
(
44
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Land Hessen (C‑272/19, EU:C:2020:535, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
45
)	Līdzīgi tam, ko esmu ierosinājis secinājumos apvienotajās lietās Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa) (C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2021:1019, 46. un 47. punkts), uzskatu, ka ir lietderīgi nošķirt materiāltiesisko regulējumu, kas attiecas uz tiesnešu spēju un kompetenci pildīt savus amata pienākumus, no tā, kas attiecas uz pilnīgi formāliem šajā amatā iecelšanas aspektiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 26. marts, Simpson/Padome un HG/Komisija, pārskatīšana, C‑542/18 RX‑II un C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, 79. punkts).
(
46
)	Skat. šo secinājumu 18. punktu.
(
47
)	Skat. šo secinājumu 29. punktu.
(
48
)	Skat. šo secinājumu 18. punktu.
(
49
)	Skat. šo secinājumu 40. zemsvītras piezīmi.
(
50
)	CE:ECHR:2021:1108JUD004986819.
(
51
)	KRS tiesas sēdē norādīja, ka viens no trim iesniedzējtiesas tiesnešiem bija tajā pašā iztiesāšanas sastāvā, kurā tika izskatīts minētais spriedums.
(
52
)	Skat. minētā sprieduma 72. punktu.
(
53
)	Skat. šo secinājumu 19.–23. punktu.
(
54
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 21. janvāris, Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, 66.–69. punkts). Pamatlietā izpildvaras iesaisti apliecina fakts, ka pēc nesenajām Polijas tiesu sistēmas reformām KRS locekļi, kuri pieņēma Rezolūciju Nr. 331/2018, lielākoties ir Polijas izpildvarai un likumdevējvarai pietuvinātas personas.
(
55
)	Skat. it īpaši spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība” – attiecībā uz Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešu amata pienākumu pildīšanas turpināšanu un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” – attiecībā uz vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu amata pienākumu pildīšanas turpināšanu.
(
56
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 34. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa būtībā balstās uz pieņēmumu, ka, lai nodrošinātu Savienības tiesību interpretācijas konsekvenci un vienotību, tostarp izmantojot LESD 267. pantā paredzēto prejudiciālā nolēmuma pamatmehānismu un ņemot vērā personu tiesības apstrīdēt tiesā jebkura valsts akta par Savienības tiesību akta piemērošanu tiem tiesiskumu, LES 19. pantā, kurā ir konkretizēta LES 2. pantā noteiktā tiesiskuma vērtība, valsts tiesām un Tiesai ir uzticēts uzdevums nodrošināt pilnīgu Savienības tiesību piemērošanu visās dalībvalstīs, kā arī šo tiesību, kas šiem indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, aizsardzību tiesā (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu “Augstākās tiesas neatkarība”, 42.–47. punkts).
(
57
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. februāris, RS (Konstitucionālās tiesas spriedumu iedarbība) (C‑430/21, EU:C:2022:99, 34.–37. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
58
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 20. aprīlis, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Proti, saskaņā ar šo tiesību normu ikvienai dalībvalstij it īpaši ir jānodrošina, ka struktūras, kas kā “tiesas” Savienības tiesību izpratnē darbojas tās tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, un kas līdz ar to šajā statusā var lemt par Savienības tiesību piemērošanu vai interpretāciju, atbilst prasībām par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (skat. spriedumu W.Ż., 104. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
59
)	Skat. it īpaši spriedumu W.Ż. (103. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpēc, lai gan, kā Polijas valdība apgalvo rakstveida apsvērumos, tiesvedības organizācija dalībvalstīs ir dalībvalstu kompetencē, tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro pienākumi, kas tām izriet no Savienības tiesībām (skat. it īpaši spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība”, 102. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas jo īpaši var attiekties uz valsts noteikumiem par tiesnešu iecelšanas lēmumu pieņemšanu (skat. spriedumu W.Ż., 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
60
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (104. punkts) un W.Ż. (106. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
61
)	Skat. spriedumus, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 41. punkts), un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (105. punkts un tajā minētā judikatūra). Apkopojot: šī prasība par valsts tiesu neatkarību, kas ir raksturīga tiesas spriešanas funkcijai, ietilpst to tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un pamattiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu būtiskajā saturā, kurām ir kardināla nozīme kā garantijai visu to tiesību aizsardzībai, kuras attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, un dalībvalstu kopējo vērtību, kas izklāstītas LES 2. pantā, tostarp tiesiskuma, saglabāšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, “Augstākās tiesas neatkarība”, 58. punkts un tajā minētā judikatūra, un W.Ż., 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
62
)	Saskaņā ar tā dēvēto “uztveršanas par neatkarīgu” teoriju (skat. šo secinājumu 17. punktu).
(
63
)	Skat. spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (112. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
64
)	Skat. spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (113. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
65
)	Tas ir 2017. gada 8. decembraustawa o Sądzie Najwyższym (Likums par Augstāko tiesu; 2018. gada Dz. U., 5. poz.) 37. pants.
(
66
)	Proti, uz trim gadiem, un šo pilnvaru laikposmu var pagarināt vienu reizi, sākot no 65 gadu vecuma. Šajā lietā aplūkotajos valsts tiesību aktos bija ietverts arī noteikums par pensionēšanās vecuma samazināšanu (no 70 uz 65 gadiem), par ko Komisija iesniedza atsevišķu iebildumu un Tiesa izteica pārmetumus par tiesnešu neatceļamības principa pārkāpumu (skat. spriedumu “Augstākās tiesas neatkarība”, 96. punkts).
(
67
)	Saskaņā ar attiecīgo spriedumu runa bija par šīs tiesību normas redakciju, kas bija spēkā pēc grozījumiem, kas izdarīti ar 2017. gada 12. jūlijaustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Likums par grozījumiem Likumā par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju un dažos citos likumos; 2017. gada Dz. U., 1452. poz.).
(
68
)	Proti, no 60 līdz 70 gadu vecumam sievietēm un no 65 līdz 70 gadu vecumam vīriešiem. Šajā lietā aplūkojamajā valsts tiesiskajā regulējumā bija iekļauts arī noteikums par pensionēšanās vecuma samazināšanu (no 67 uz 60 gadiem sievietēm un uz 65 gadiem vīriešiem), tomēr par to Komisija nebija izvirzījusi atsevišķu iebildumu.
(
69
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība” (111. punkts) un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (119. punkts).
(
70
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība” (110. un 111. punkts) un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (118. un 119. punkts).
(
71
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība” (118. punkts) un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (124. punkts).
(
72
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība” (114. punkts) un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (122. punkts). Turklāt pirmajā lietā Tiesa atzina, ka, lai gan KRS dalība procedūrā, ciktāl tās uzdevums bija sniegt atzinumu Republikas prezidentam pirms viņa lēmuma pieņemšanas, principā varēja veicināt procesa objektivizēšanu, tā tas nebija attiecīgās lietas apstākļos, jo KRS parasti tikai sniedza atzinumus, kuros nebija norādīts nekāds pamatojums vai arī bija minēti tikai formāli iemesli (skat. spriedumu “Augstākās tiesas neatkarība”, 115.–117. punkts).
(
73
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (123. punkts). It īpaši attiecībā uz to, ka nav noteikts termiņš, kurā tieslietu ministram bija jāpieņem lēmums, Tiesa norādīja, ka attiecīgā tiesību norma kopsakarā ar noteikumu – kurā ir paredzēts, ka tad, ja tiesnesis sasniedz parasto pensionēšanās vecumu pirms procedūras, kas vērsta uz viņa pienākumu pildīšanas termiņa pagarināšanu, beigām, viņš paliek amatā līdz minētās procedūras pabeigšanai, – var paildzināt attiecīgajam tiesnesim radītās nenoteiktības laikposmu, un secināja, ka tas, cik ilgs ir laikposms, kurā tiesneši var gaidīt tieslietu ministra lēmumu pēc tam, kad ir lūgts viņu pilnvaru termiņa pagarinājums, arī ir atkarīgs no ministra ieskatiem.
(
74
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (125.–130. punkts). Lietā, kurā tika pieņemts šis spriedums, Tiesa uzskatīja, ka tiesnešu neatceļamības principa pārkāpums izrietēja no parastā pensionēšanās vecuma samazināšanas pasākuma kombinācijas ar tieslietu ministram piešķirtajām diskrecionārajām pilnvarām atļaut vai atteikt vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem turpināt pildīt amata pienākumus.
(
75
)	Saskaņā ar šī likuma 69. panta 1. punktu: lai varētu turpināt pildīt tiesneša amata pienākumus, ir jāiesniedz arī izziņa, kas sagatavota saskaņā ar tiesneša amata kandidātiem piemērojamiem nosacījumiem un kas apliecina, ka viņa veselības stāvoklis ļauj viņam turpināt pildīt tiesneša pienākumus; šis nosacījums principā nerada bažas no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas viedokļa, jo tā mērķis ir tikai nodrošināt, ka tiesneša fiziskais un psiholoģiskais stāvoklis ļauj viņam turpināt pildīt savus pienākumus.
(
76
)	Skat. spriedumus A.K. (141.–152. punkts), A.B. (130.–135. punkts), “Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem” (104.–110. punkts) un W.Ż. (149. un 150. punkts). Tiesa jo īpaši ir norādījusi, ka gandrīz visus KRS locekļus jaunajā sastāvā iecēla izpildvaras un likumdevējvaras pārstāvji vai arī tie bija to pārstāvji un tas radīja risku, ka likumdevējvara un izpildvara pastiprināti kontrolēs KRS un tiks apdraudēta šīs iestādes neatkarība (skat. spriedumu “Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem”, 104. punkts).
(
77
)	CE:ECHR:2021:1108JUD004986819 (290., 320. un 353.–355. punkts). Šajā pašā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2021. gada 22. jūlijs, Reczkowicz pret Poliju (CE:ECHR:2021:0722JUD004344719, 274. un 276. punkts).
(
78
)	Turklāt 2022. gada 15. marta spriedumā Grzęda pret Poliju (CE:ECHR:2022:0315JUD004357218, 348. punkts) ECT nosprieda, ka Polijas Republika ir pārkāpusi arī ECPAK 6. panta 1. punktu, priekšlaikus izbeidzot tiesneša, kurš ir KRS loceklis, pilnvaras, nesniedzot viņam iespēju veikt pasākuma pārbaudi tiesā. Šajā ziņā ECT konstatēja, ka Polijas tiesu sistēmas reformas, jo īpaši KRS reorganizācija, bija vērstas uz tiesu varas neatkarības vājināšanu un ka tā rezultātā tiesu vara tika pakļauta izpildvaras un likumdevējvaras iejaukšanās ietekmei un tādējādi tā tika ievērojami vājināta.
(
79
)	Lieta BSA I‑4110‑1/20. Ar šo rezolūciju, kas tika pieņemta pēc Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) pirmā priekšsēdētāja iniciatīvas pēc sprieduma A.K., Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) apvienotās palātas secināja, ka pēc 2017. gadā veiktās reformas KRS nav neatkarīga un ka iztiesāšanas sastāvs, kurā ir persona, kas iecelta par tiesnesi pēc tās ieteikuma, ir prettiesisks. Minētā rezolūcija arī tika plaši ņemta vērā ECT 2021. gada 22. jūlija spriedumā Reczkowicz pret Poliju (CE:ECHR:2021:0722JUD004344719, 89.–106. punkts).
(
80
)	Tiesa jau ir nospriedusi: apstāklis, ka tādas institūcijas sastāvā kā Valsts tiesu padome – kas iesaistīta tiesnešu iecelšanas amatā procesā – lielākoties ir likumdevējvaras izraudzīti pārstāvji, pats par sevi nevar izraisīt šaubas par šī procesa noslēgumā amatā iecelto tiesnešu neatkarību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Land Hessen, C‑272/19, EU:C:2020:535, 55. un 56. punkts). Turklāt šis secinājums atbilst Tiesas judikatūrai, kurā ir konstatēts, ka pat Republikas prezidenta pilnvaras lemt par Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) tiesnešu pilnvaru termiņa pagarināšanu, no vienas puses, un tieslietu ministra pilnvaras lemt par vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešu pilnvaru termiņa pagarināšanu (saskaņā ar iepriekšējiem noteikumiem), no otras puses, pašas par sevi nebija pietiekamas, lai secinātu, ka ir pārkāpts tiesnešu neatkarības princips (skat. spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība”, 108.–110. punkts, un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība”, 119. punkts).
(
81
)	Tiesas judikatūra šajā jautājumā atbilst ECT praksei, saskaņā ar kuru pēc būtības tas, ka tiesnešus ieceļ izpildvaras iestādes, nerada pamatotas šaubas par viņu neatkarību ar nosacījumu, ka pēc iecelšanas viņi, pildot lēmumu pieņemšanas funkciju, ir brīvi no ietekmes vai spiediena (skat. it īpaši ECT spriedumu, 2010. gada 30. novembris, Henryk Urban un Ryszard Urban pret Poliju, EC:ECHR:2010:1130JUD002361408, 49. punkts).
(
82
)	Pēc analoģijas skat. spriedumus “Augstākās tiesas neatkarība” (108. un 110. punkts) un “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (119. punkts).
(
83
)	Skat. arī šo secinājumu 66. zemsvītras piezīmi.
(
84
)	Skat. spriedumu “Vispārējās jurisdikcijas tiesu neatkarība” (122. un 123. punkts).
(
85
)	Tāpat, protams, ir jāizvērtē valsts normatīvo vai administratīvo tiesību normu piemērojamība, ņemot vērā valstu tiesu sniegto interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Komisija/Vācija, C‑490/04, EU:C:2007:430, 49. punkts un tajā minētā judikatūra), un šis vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai, ņemot vērā arī to, ka, iespējams, pastāv Polijas valdības minētā Ārkārtas kontroles palātas judikatūra, kurā precizēta minēto kritēriju piemērošana.
(
86
)	Kā Polijas valdība paskaidroja tiesas sēdē un neskarot iesniedzējtiesas veiktās pārbaudes, tas izriet no Likuma par KRS 44. panta 1. punkta, saskaņā ar kuru procesa dalībnieks būtībā var iesniegt sūdzību Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa) par KRS rezolūciju, un no Likuma par KRS 26. panta, kurā pilnvaras izskatīt šāda veida sūdzības piešķirtas Ārkārtas kontroles palātai. Tomēr būtu jāņem vērā grozījumi, kas pēdējā minētajā noteikumā izdarīti ar 2019. gada 20. decembraustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Likums par grozījumiem Likumā par vispārējās jurisdikcijas tiesu organizāciju, Likumā par Augstāko tiesu un dažos citos likumos; 2020. gada Dz. U., 190. poz.), kas stājies spēkā 2020. gada 14. februārī. Par šo noteikumu, ar grozījumiem, Komisija ir cēlusi prasību par pienākumu neizpildi (lieta C‑204/01), kas pašlaik tiek izskatīta (skat. Tiesas priekšsēdētāja vietnieces rīkojumu, 2021. gada 14. jūlijs, Komisija/Polija, C‑204/21 R, EU:C:2021:593, un ģenerāladvokāta E. M. Kolinsa [A. M. Collins] secinājumus lietā Komisija/Polija, C‑204/21, EU:C:2022:991).
(
87
)	Vēlos atsaukties uz dažu personu, kas iestājušās lietā, kritiku – ka Ārkārtas kontroles palāta neesot neatkarīga –, kuru tās paudušas apspriedē par to, vai tā ir kvalificējama par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē (skat. it īpaši šo secinājumu 30.–37. punktu), un vienlaikus atgādināt, ka tiesas neatkarības principa novērtējumam LESD 267. panta kontekstā ir vajadzīga atšķirīga pārbaude no tās, kas tiek prasīta LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā (skat. šo secinājumu 19.–23. punktu).
(
88
)	Skat. šo secinājumu 44.–48. punktu.
(
89
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, 58. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt Tiesa ir precizējusi: lai arī tikai dalībvalstu kompetencē ir lemt par to, vai atļaut šādu tiesnešu funkciju pildīšanas termiņa pagarināšanu pēc parastā pensionēšanās vecuma sasniegšanas, tām ir jānodrošina, lai nosacījumi un kārtība, kas attiecas uz šādu pagarināšanu, neapdraud tiesnešu neatkarības principu (skat. šo secinājumu 50. punktu).
(
90
)	Skat. minētā sprieduma 15. punktu.
(
91
)	Skat. minētā sprieduma 9. punktu. Jāatzīmē – tobrīd spēkā esošie tiesību akti paredzēja, ka paziņojums par tiesneša vēlmi turpināt pildīt amata pienākumus jānosūta ne vēlāk kā sešus mēnešus pirms tiesneša pensionēšanās vecuma sasniegšanas.
(
92
)	Kā norādīts šo secinājumu 8. punktā, prasītājs apgalvo, ka noilguma termiņa neievērošana būtībā tika attaisnota ar viņa lielo darba slodzi.
(
93
)	It īpaši vēlos atgādināt, ka Tiesa, pirmkārt, ir nolēmusi, ka no Savienības regulējuma, kas attiecas uz procesuālajiem termiņiem, piemērošanas var atkāpties tikai tad, ja pastāv ārkārtas apstākļi, ņemot vērā, ka šo noteikumu stingra piemērošana atbilst tiesiskās drošības prasībai un vajadzībai novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu rīcību tiesas spriešanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1985. gada 26. novembris, Cockerill‑Sambre/Komisija, 42/85, EU:C:1985:471, 10. punkts), un, otrkārt, jēdzieniem “force majeure” jeb “neparedzēti apstākļi” piemīt objektīvs elements, kas ir saistīts ar neparastiem un no apelācijas sūdzības iesniedzēja gribas neatkarīgiem apstākļiem, un subjektīvs elements, kas ir saistīts ar tā pienākumu nodrošināties pret neparedzēta notikuma sekām, bez pārmērīgām pūlēm veicot atbilstošus pasākumus. Konkrētāk, prasītājam ir rūpīgi jāseko līdzi uzsāktās tiesvedības gaitai un it īpaši rūpīgi jāseko līdzi noteiktajiem termiņiem (skat. spriedumu, 1994. gada 15. decembris, Bayer/Komisija, C‑195/91 P, EU:C:1994:412, 32. punkts). Piemēram, man šķiet skaidrs, ka no noteikta brīža par vispārējās jurisdikcijas tiesu personāla pārvaldību atbildīgās iestādes vairs nevarēs efektīvi risināt nedz jautājumu par tiesneša saglabāšanu amatā, nedz tā aizvietošanas jautājumu un ka tādējādi pat ar nepārvaramas varas principu, kas šajā lietā turklāt nav aplūkots, nevar attaisnot termiņa pagarinājumu pieteikuma iesniegšanai par amata pienākumu pildīšanas turpināšanu līdz datumam, kurš ir pārāk tuvs dienai, kad attiecīgā persona sasniedz pensionēšanās vecumu.