62024CC0471
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 11. septembrī (
1
)
Lieta C‑471/24
J.J.
pret
PKO BP S.A.
(Sąd Okręgowy w Częstochowie (Čenstohovas apgabaltiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Negodīgi līguma noteikumi – Direktīva 93/13/EK – Hipotekārā aizdevuma līgums ar mainīgo procentu likmi – Līguma noteikums, kurā paredzēts, ka procentu likmi nosaka, pamatojoties uz atsauces indeksu Regulas (ES) 2016/1011 izpratnē – Kritiski svarīgs etalons – WIBOR atsauces indekss – Pārredzamības prasība
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz līguma noteikumu, ar ko nosaka mainīgu procenta likmi, kas balstīta uz Warsaw Interbank Offered Rate [Varšavas starpbanku kredītu procentu likme] (WIBOR) atsauces indeksu hipotekārā aizdevuma līgumos, atbilstību Direktīvai 93/13/EEK (
2
). Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp J.J., patērētāju, un PKO BP S.A. (turpmāk tekstā – “PKO”), Polijā iedibinātu banku, attiecībā uz: i) to summu daļas atmaksu, ko šis patērētājs ir samaksājis bankai saistībā ar hipotekārā aizdevuma līgumu ar mainīgu procentu likmi; un ii) šajā līgumā ietvertā noteikuma par procentu likmes noteikšanu neizpildāmību vai spēkā neesamību.
2.
Jaunums šajā lietā ir tāds, ka hipotekārā aizdevuma līgumā tiek izmantots kritiski svarīgs etalons saskaņā ar Regulu (ES) 2016/1011 (
3
), proti, WIBOR indekss. Hipotekārajos aizdevumos, kas izsniegti kopš 2013. gada, WIBOR tiek izmantots kā atsauces indekss 98,5 % no visiem mājsaimniecībām izsniegtajiem aizdevumiem Polijā. Ir skaidrs, ka šī lieta ir īpaši svarīga Polijas hipotekāro aizdevumu nozarei, it īpaši, ciktāl šī nozare ir balstīta uz WIBOR (
4
).
I. Atbilstošās tiesību normas
3.
Šajos secinājumos pietiek ar atsauci uz 2017. gada 23. martaUstawa o kredycie hipotecznym oraz oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami (Likums par hipotekāro aizdevumu un par hipotekāro aizdevumu starpnieku un pārstāvju uzraudzību) (
5
), kura 29. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Hipotekārā aizdevuma līgumā ir izklāstīti faktori, kas uzskaitīti 1997. gada 29. augustaUstawa – Prawo bankowe [ (
6
)] 69. panta 2. punktā, un:
[..]
(8) metode un noteikumi procentu likmes noteikšanai, pamatojoties uz kuru tiek aprēķināts mēneša pamatsummas apmērs un procentu maksājumi;
[..]
2.   Ja puses nav vienojušās par fiksētu hipotekārā aizdevuma procentu likmi, 1. punkta 8. apakšpunktā minēto procentu likmes noteikšanas metodi nosaka kā etalona indeksa vērtību un hipotekārā aizdevuma līgumā noteikto peļņas daļu.”
II. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
4.
Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, 2019. gada 18. jūnijā prasītājs pamatlietā J.J., kas ir patērētājs, sazinājās ar PKO, lai saņemtu hipotekāro aizdevumu 400000 Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 96700 EUR) apmērā. Šajā saistībā viņš tostarp tika informēts par riskiem, kas vispārīgi saistīti ar aizdevumiem ar mainīgu procentu likmi. Viņš nesaņēma informāciju par to, kā darbojas konkrētais piemērojamais atsauces indekss.
5.
2019. gada 1. augustā pamatlietas puses noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu par kopējo summu 413436,69 PLN (aptuveni 100000 EUR) mājokļa iegādei uz 20 gadiem (turpmāk tekstā – “attiecīgais līgums”). Šim aizdevumam tika piemērota mainīga procentu likme, kas aprēķināta, pamatojoties uz WIBOR 6M indeksu, kurš līguma noslēgšanas dienā bija 1,79 %, pieskaitot fiksētu peļņas daļu 1,85 % apmērā, un piemērojamā mainīgā likme tika pielāgota atkarībā no šā indeksa izmaiņām reizi pusgadā (turpmāk tekstā – “strīdīgais līguma noteikums”).
6.
Attiecīgā līguma vispārīgajos noteikumos WIBOR 6M indekss ir aprakstīts kā tāds atsauces indekss noguldījumiem zlotos uz sešiem mēnešiem Polijas starpbanku tirgū, kura vērtība tiek noteikta saskaņā ar noteikumiem, kas tostarp attiecas uz WIBOR, un kas ir publicēts šā indeksa “administratora” (
7
) – GPW Benchmark S.A. – informatīvajā vietnē. Īpašajos attiecīgā līguma nosacījumos ir norādīts, ka PKO ir informējusi aizņēmēju par risku, kas saistīts ar mainīgajām procentu likmēm, kas atsauces indeksa palielināšanās gadījumā izraisa maksājamo procentu summas pieaugumu un tātad palielina ikmēneša maksājumus. Vispārīgajos noteikumos ir ietverta arī informācija par to.
7.
Pēc tam pamatlietas puses parakstīja attiecīgā līguma papildinājumu, detalizēti precizējot noteikumus, kas piemērojami WIBOR 6M indeksa būtisku izmaiņu gadījumā, vai tad, ja WIBOR 6M indeksa publicēšana tiktu pārtraukta. Pēc tam, kad J.J. bija nesekmīgi iesniedzis sūdzību par strīdīgā līguma, kas noslēgts ar PKO, noteikuma likumību, viņš cēla prasību pret šo banku.
8.
Sąd Okręgowy w Częstochowie (Częstochowie apgabaltiesa, Polija), kas ir iesniedzējtiesa, norāda, ka saskaņā ar J.J. sniegto informāciju PKO nav sniegusi ticamu, saprotamu un pilnīgu informāciju par risku, kas saistīts ar mainīgu procentu likmi un WIBOR 6M indeksa noteikšanas metodi. Viņš apgalvo, ka tas it īpaši attiecas uz ietekmi, ko bankas, tostarp PKO, var īstenot, nosakot šo indeksu, neatkarīgi no faktiskajiem ekonomiskajiem apstākļiem starpbanku tirgū un ekonomiskās realitātes, tādējādi sev nodrošinot “slēptu peļņas daļu”. Viņa ieskatā noteikumiem, kas attiecas uz mainīgajām procentu likmēm, gluži pretēji, būtu jāattiecas tikai uz objektīviem rādītājiem, kurus puses nevar ietekmēt. J.J. uzskata, ka tādējādi PKO ir iespēja ietekmēt savu procentu saistību apmēru, un uzskata, ka banka visu ar likmi saistīto risku ir pārlikusi uz viņu kā patērētāju. J.J. arī apgalvo, ka PKO tai nav sniegusi informāciju par WIBOR 6M indeksa būtību, tādēļ viņš nav varējis novērtēt savu saistību ekonomiskās sekas.
9.
PKO apstrīd J.J. apgalvojumus par saiknes neesamību starp WIBOR 6M indeksu un faktiskajiem darījumiem, kuros tas tiek izmantots, par banku spēju manipulēt ar šo indeksu un par to, ka starp bankām pastāv pret konkurenci vērsta vienošanās, lai noteiktu WIBOR vērtības. Tā būtībā apgalvo, ka J.J. tika pienācīgi informēts par riskiem, kas saistīti ar hipotekārā aizdevuma līguma ar mainīgu procentu likmi noslēgšanu.
10.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai gan Hipotekāro aizdevumu likumā nav skaidri minēts atsauces indeksa nosaukums, nav šaubu, it īpaši ņemot vērā Regulu (ES) 2016/1368 (
8
), ka ar šā likuma 29. panta 2. punktā minēto “atsauces indeksu” ir jāsaprot kritiski svarīgais etalons WIBOR. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa lūdz skaidrojumu par aizdevēja pienākuma informēt patērētāju apjomu, lai noskaidrotu, vai aizdevējam ir jāietver šāda informācija: a) kā tiek noteikts atsauces indekss; b) kādi faktori ietekmē tā vērtību; c) iespējamās indeksa pārredzamības problēmas; (
9
) d) banku rīcības brīvība sniegt attiecīgos datus; e) kritēriji, ko bankas izmanto šo datu apkopošanai; f) tas, ka aizdevējs pats sniedz datus; un g) veids, kādā aizdevējs iekšēji apkopo un apstrādā šos datus.
11.
Šajos apstākļos Sąd Okręgowy w Częstochowie (Čenstohovas apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 93/13] 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir atļauts pārbaudīt līguma noteikumus par mainīgo procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR atsauces indeksu?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Direktīvas 93/13] 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir atļauts pārbaudīt līguma noteikumus par mainīgo procentu likmi, kas balstīta uz [WIBOR]?
3)
Ja atbilde uz pirmo un otro jautājumu ir apstiprinoša, vai [Direktīvas 93/13] 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums par mainīgo procentu likmi, kas balstīta uz [WIBOR], var tikt uzskatīts par tādu, kas ir pretrunā prasībai pēc godprātības un rada būtisku nelīdzsvarotību pušu līgumiskajās tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam, tādēļ ka patērētājs nav pienācīgi informēts, ka viņš ir pakļauts mainīgas procentu likmes riskam, it īpaši tādēļ, ka nav norādīts, kā tiek noteikts atsauces indekss, pamatojoties uz kuru tiek noteikta mainīgā procentu likme, un kādas neskaidrības ir saistītas ar tā nepārredzamību, kā arī tādēļ, ka šis risks ir nevienmērīgi sadalīts starp līgumslēdzējām pusēm?
4)
Ja atbilde uz iepriekšējiem jautājumiem ir apstiprinoša, vai [Direktīvas 93/13] 6. panta 1. punkts, to lasot kopsakarā ar 3. panta 1. punktu un 2. punkta [otro daļu], kā arī 2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja līguma noteikums par mainīgo procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR atsauces indeksu, tiek atzīts par negodīgu, var turpināt būt spēkā tāds līgums, kurā aizdevuma pamatsummas procentu likme ir balstīta uz otro līgumā ietverto procentu likmes sastāvdaļu, proti, uz fiksētu bankas peļņas daļu, kā rezultātā aizdevuma procentu likme tiks mainīta no mainīgas uz fiksētu?”
12.
Rakstveida apsvērumus iesnieguši J.J., PKO un Čehijas, Polijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija. 2025. gada 11. jūnijā visi šie lietas dalībnieki, izņemot Čehijas valdību, sniedza mutvārdu paskaidrojumus tiesas sēdē Tiesā.
III. Izvērtējums
13.
Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos ir aplūkots tikai pirmais, otrais un trešais prejudiciālais jautājums.
14.
Vispirms jāprecizē, kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē –, ka J.J. necenšas apstrīdēt WIBOR saderību ar valsts vai Savienības tiesību aktiem (proti, ar Regulu 2016/1011). Viņš neapšauba šā indeksa vērtības noteikšanas metodoloģiju un principā neapstrīd WIBOR izmantošanu aizdevuma līgumos ar mainīgu likmi. J.J. drīzāk norāda, ka tas, ka WIBOR tiek atzīts par kritiski svarīgu etalonu, neļauj PKO neņemt vērā patērētāja tiesības saņemt precīzu, pilnīgu un ticamu informāciju par hipotēkas izmaksām.
A.
Ievads
15.
Ievadā ir jāizskaidro jēdziens “etalons” (vai, kā lietots šajos secinājumos, “atsauces indekss”) Regulas 2016/1011 izpratnē. Šīs regulas 3. panta 1. punkta 3. apakšpunktā “etalons” ir definēts kā “jebkurš indekss, kuru izmanto kā atsauci, nosakot summu, kas jāmaksā saistībā ar finanšu instrumentu vai finanšu līgumu, vai nosakot finanšu instrumenta vērtību”. No Regulas 2016/1011 34. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 6. punkta b) apakšpunkta izriet, ka atļauja administrēt tādu atsauces indeksu kā WIBOR tiek piešķirta ar kompetentās iestādes – Polijā tā ir Komisja Nadzoru Finansowego (KNF) (Finanšu uzraudzības iestāde) – administratīvu lēmumu pēc tam, kad tā ir pārbaudījusi attiecīgā atsauces indeksa atbilstību minētās regulas prasībām. (
10
) Finanšu uzraudzības iestādes lēmuma mērķis – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ir noteikt, ka WIBOR administratora veiktais WIBOR indeksa izstrādes process (tostarp WIBOR noteikumi (
11
)) atbilst Savienības tiesību prasībām.
16.
Konkrētāk, metodoloģija, kas izmantota, lai noteiktu WIBOR atsauces likmes (
12
), būtībā nosaka, ka “atsauces likmes” ir atsauces procentu likmes, ar kurām izraudzītās bankas ir gatavas noguldīt vai aizņemties savā starpā līdzekļus uz noteiktiem laikposmiem. Šīs atsauces likmes nosaka administrators (GPW Benchmark), pamatojoties uz “saistošo kotāciju”, ko izstrādā iesaistītās bankas tā sauktajā “noteikšanas” procesā (
13
). Lai noteiktu likmi, ir vajadzīgas vismaz sešas bankas kotācijas. Sīki izstrādāti noteikumi par kotācijām, dalībnieku atlases kritērijiem un viņu pienākumiem ir aprakstīti “Rīcības kodeksā”, kurš pieejams GPW Benchmark tīmekļvietnē (
14
). Noteikšana notiek katru darba dienu. Atsauces likmes nosaka šādiem “noguldījuma periodiem”: “1 darbdiena – pa nakti (O/N)”, “1 darba diena – rīt/nākamajā darba dienā (T/N)”, “1 nedēļa (SW)”, “2 nedēļas (2W)”, “1 mēnesis (1M)”, “3 mēneši (3M)”, “6 mēneši (6M)” – pamatlietā aplūkotais noguldījuma periods, “9 mēneši (9M)” un “1 gads (1Y)” (
15
). Parasti datiem WIBOR aprēķināšanai ir jāattiecas uz faktiskiem darījumiem, bet tad, ja tie nav pieejami vai nav atbilstīgi, tā vietā var izmantot pārbaudāmus datus, kas nav saistīti ar darījumiem (t.i., kotācijas vai “piedāvājuma likmes”) (
16
). WIBOR nosaka, izmantojot vidējo metodi, kuras pamatā ir iesaistīto banku iesniegto kotāciju skaits (
17
). Visbeidzot, WIBOR likmes tiek publicētas katru darba dienu un ir publiski pieejamas (
18
).
B.
Par pirmo jautājumu: vai ir piemērojama Direktīva 93/13?
17.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka ar to no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgts starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līgumā ietverts līguma noteikums, kurā ir paredzēts, ka šim līgumam piemērojamo procentu likmi veido atsauces indekss (šajā gadījumā WIBOR) un bankas fiksētā peļņas daļa.
18.
Iesniedzējtiesa jautā par pašu Direktīvas 93/13 piemērojamību, ņemot vērā, pirmkārt, tās apsvērumus par piemērojamo valsts tiesību normu (
19
) un, otrkārt, to, ka ar Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktu no tās piemērošanas jomas ir izslēgti tostarp “līguma noteikumi, kas ietver obligātas tiesību normas”.
19.
Tiesas judikatūrā ir precizēts, ka iepriekš minētais izņēmums ir jāinterpretē šauri (
20
). Lai šis izņēmums būtu piemērojams, ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem: līguma noteikumam ir jāatspoguļo tiesību norma un šai tiesību normai ir jābūt obligātai. Lai noteiktu, vai šie nosacījumi ir izpildīti, Tiesa atzina, ka valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šis noteikums atspoguļo obligātas valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas attiecībās starp līgumslēdzējām pusēm neatkarīgi no to izvēles, vai arī tiesību normas, kurām ir papildinošs raksturs un kuras attiecīgi ir piemērojamas automātiski, proti, tad, ja puses nav vienojušās citādi (
21
).
20.
Saskaņā ar judikatūru līguma noteikums var tikt uzskatīts par tādu, kas “ietver” obligātu tiesību normu (un tādējādi neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā), tikai tad, ja to var uzskatīt par tādu, kas konkrēti izsaka to pašu tiesību normu kā tā, kura ir paredzēta šajā obligātajā tiesību normā (
22
).
21.
Attiecībā uz atsauces indeksu Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā paredzētais izņēmums nav piemērojams, ja valsts tiesiskajā regulējumā ir tikai noteikts vispārējs ietvars aizdevuma līguma procentu likmes noteikšanai un pārdevējam vai piegādātājam ir atstāta rīcības brīvība gan attiecībā uz atsauces indeksa izvēli, gan attiecībā uz fiksētās peļņas daļas apmēru, kas var tikt pievienota šai likmei (
23
).
22.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar strīdīgo līgumu procentu likme bija balstīta uz WIBOR 6M indeksu apvienojumā ar fiksētu peļņas daļu 1,85 % apmērā (
24
).
23.
Rodas jautājums, vai var uzskatīt, ka ar šo līguma noteikumu tiek atspoguļota obligāta tiesību norma Tiesas judikatūras (minēta šo secinājumu 19. punktā) izpratnē. Saskaņā ar Hipotekāro aizdevumu likuma 29. panta 2. punktu gadījumā, ja puses nav vienojušās par fiksētu hipotekārā aizdevuma procentu likmi, procentu likmes noteikšanas metodi nosaka kā atsauces indeksa vērtību un hipotekārā aizdevuma līgumā noteikto peļņas daļas apmēru. Tādējādi tajā ir paredzēta vispārēja sistēma, lai noteiktu procentu likmi hipotekārā aizdevuma līgumam ar mainīgu procentu likmi, ciktāl tajā ir paredzēts, ka mainīgo procentu likmi veido atsauces indekss un fiksēta bankas peļņas daļa, un šajā likumā nav paredzēts, ka būtu piemērojams konkrēts indekss. Šķiet, ka šajā tiesību normā nav noteikts pienākums izmantot WIBOR atsauces indeksu. Tas, ka valsts likumdevējs ir izvēlējies vispārīgu formulējumu, lai noteiktu mainīgās procentu likmes izmantošanas kārtību, iespējams, norāda – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka Hipotekāro aizdevumu likuma 29. panta 2. punkts būtu jāuzskata par vispārīgu noteikumu, kas tirgus dalībniekiem atstāj zināmu rīcības brīvību noteikt konkrētu indeksu, tā likmi un precīzu fiksēto peļņas daļu. Šajā nolūkā nešķiet, ka strīdīgais līguma noteikums, kurā ir precizēts, ka procentu likme ir balstīta uz WIBOR indeksu un 6M likmi kopā ar fiksētu peļņas daļu 1,85 % apmērā, burtiski atveidotu iepriekš minētās valsts tiesību normas saturu. Visbeidzot, Savienības tiesībās nav noteikts pienākums izmantot konkrētu indeksu. Pati Regula 2016/1011 neuzliek pienākumu izmantot konkrētu indeksu, it īpaši WIBOR 6M indeksu.
24.
Šo iemeslu dēļ un neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, šķiet, ka Hipotekāro aizdevumu likuma 29. panta 2. punktā nav skaidri un nepārprotami noteikts, ka būtu jāizmanto konkrēts atsauces indekss un tā likme, it īpaši WIBOR 6M indekss. Tajā nav noteikts, ka aizdevējiem hipotekārā aizdevuma līgumos obligāti jāizmanto WIBOR vai kāda cita konkrēta atsauces likme. Kā tiesas sēdē norādīja arī Komisija, šķiet, ka aizdevējiem nav nekādu juridisku šķēršļu cita indeksa, nevis WIBOR izmantošanai un ka, lai gan WIBOR ir dominējošs Polijas tirgū, tas nav vienīgais pieejamais indekss. Arī šajā gadījumā, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, šķiet, ir citi indeksi, kurus, iespējams, varētu izmantot, piemēram, Warsaw Interest Rate Overnight (WIRON) indekss (
25
), POLONIA atsauces indekss (
26
) vai pat jebkurš cits indekss, ko apstiprinājusi kompetentā iestāde. Tādējādi PKO līguma noslēgšanas brīdī bija zināma rīcības brīvība, it īpaši attiecībā uz atsauces indeksu un tā likmi, šajā līgumā iekļaujot līguma noteikumu par mainīgo procentu likmi.
25.
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka nav šaubu, ka Hipotekāro aizdevumu likuma 29. panta 2. punktā minētais atsauces indekss ir jāsaprot kā WIBOR. Tā arī paskaidro, ka līdz 90 % no Polijas patēriņa aizdevuma līgumiem ir balstīti uz mainīgu likmi un WIBOR izmanto kā atsauces indeksu.
26.
Kā minēts iepriekš, līguma noteikums ir izslēgts no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas, ja tas ietver obligātu tiesību normu. Šajā saistībā Tiesa ir nospriedusi, ka šīs direktīvas 1. panta 2. punktā paredzētā izslēgšana no tās piemērošanas jomas – kā izriet no Direktīvas 93/13 trīspadsmitā apsvēruma – attiecas arī uz valsts tiesību normām, kas ir piemērojamas starp līguma pusēm neatkarīgi no to izvēles. Šī izslēgšana ir pamatota ar to, ka ir likumīgi prezumēt, ka valsts likumdevējs ir radījis līdzsvaru starp noteikta veida līgumu pušu tiesībām un pienākumiem, un šo līdzsvaru Savienības tiesību akti īpaši tiecas saglabāt (
27
).
27.
No Tiesas judikatūras izriet, ka tikai likumdevēja skaidra izvēle ieviest konkrētu obligātu normu – Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkta vajadzībām – var pamatot prezumpciju, saskaņā ar kuru faktiski tiek saglabāts līdzsvars starp visām tiesībām, ko Savienības tiesībās paredzēts aizsargāt. Pārdevēju vai piegādātāju, kas darbojas tirgū, praksei, pat ja šī prakse ir dominējoša, nevar būt šādas sekas.
28.
Kā paskaidrots šo secinājumu 16. punktā, atsauces indeksu nosaka, ne tikai izvēloties indeksu, bet arī tā atsauces likmes veidu. Saskaņā ar Regulu 2016/1011 atsauces indeksa administrators citastarp publicē vai dara pieejamus galvenos atsauces indeksa izstrādei izmantotās metodoloģijas elementus (
28
). Ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa to pārbauda, saskaņā ar publiski pieejamo informāciju WIBOR administrators ir paredzējis šādu metodoloģiju dažādām WIBOR atsauces likmēm, tostarp WIBOR 1M, WIBOR 3M, WIBOR 6M un WIBOR 1Y (
29
). Tādējādi atsauces indeksa administratora pieņemtā metodoloģija, lai īstenotu Regulas 2016/1011 prasības, atstāj aizdevējiem zināmu rīcības brīvību attiecībā uz konkrētā atsauces indeksa un/vai konkrētas indeksa likmes izvēli.
29.
Atbilstoši iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem un kā pamatoti norādījusi Čehijas valdība – tā kā Direktīvas 93/13 1. panta 2. punktā ietvertais izņēmums jāinterpretē šauri, no šīs direktīvas piemērošanas jomas nav iespējams izslēgt citas situācijas, kas nav tā, kurā līguma noteikumā ir ietverta obligāta tiesību norma (
30
). Apstāklis, ka WIBOR ir iekļauts (
31
) kritiski svarīgo etalonu sarakstā saskaņā ar Regulas 2016/1011 20. panta 1. punktu, pats par sevi nepamato līguma noteikuma, kurā ir atsauce uz WIBOR, izslēgšanu no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas. Šī iekļaušana ir WIBOR nozīmīguma tirgū atzīšana (
32
), nevis valsts likumdevēja likumdošanas izvēles izpausme iepriekš analizētās Tiesas judikatūras izpratnē.
30.
Turklāt no Regulas 2016/1011 1. panta un 6. apsvēruma izriet, ka viens no galvenajiem mērķiem, lai Savienības līmenī izveidotu kopēju tiesisko regulējumu etaloniem (atsauces indeksiem), bija nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni (“lai nodrošinātu to indeksu precizitāti un integritāti, kurus izmanto kā etalonus finanšu [..] līgumos”). Šim mērķim būtu pretrunā tas, ka šāda atsauces indeksa izmantošana situācijā, kad aizdevējs saglabā zināmu rīcības brīvību attiecībā uz izvēli, lai konkrēts indekss un šā indeksa likme tiktu izmantota attiecīgajā līguma noteikumā, radītu šķērsli šāda līguma noteikuma iespējamā negodīguma pārbaudei tiesā.
31.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 93/13 1. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgta hipotekārā aizdevuma līguma noteikums, kurā ir paredzēts, ka aizdevumam piemērojamā procentu likme ir mainīga likme, kuras pamatā ir WIBOR 6M atsauces indekss, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ja valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēta šā indeksa un tā konkrētās likmes obligāta piemērošana neatkarīgi no līguma pušu izvēles.
C.
Otrais prejudiciālais jautājums: prasība par līguma noteikumu pārredzamību
32.
Ja Tiesa ievēros manu atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu, būs jāizskata iesniedzējtiesas otrais jautājums. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts ļauj novērtēt starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līgumā ietverta tāda noteikuma negodīgumu, kurā paredzēts šim līgumam piemērot mainīgu procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR atsauces indeksu.
33.
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktu noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas nedz uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, nedz arī uz cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir formulēti vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. Tādējādi iesniedzējtiesa var pārbaudīt noteikuma, kas attiecas uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, negodīgo raksturu tikai tad, ja šis noteikums nav skaidrs un saprotams (
33
).
34.
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā paredzēts izņēmums no negodīgo noteikumu kontroles mehānisma, kāds ieviests ar šo direktīvu izveidotās patērētāju tiesību aizsardzības sistēmas ietvaros, un tādējādi šī tiesību norma interpretējama šauri (
34
). Tātad, lai iesniedzējtiesa izvērtētu līguma noteikuma iespējamo negodīgumu, ir jānosaka, vai šis noteikums ietilpst jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” un vai ir ievērota pārredzamības prasība (vienkāršā un skaidri saprotamā valodā).
1. Par jēdzienu “līguma galvenais priekšmets”
35.
Konkrēti saistībā ar līguma noteikumu kategoriju, kas ietilpst jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē, Tiesa ir arī lēmusi, ka šie noteikumi ir jāsaprot kā tādi, kuros ir noteiktas šā līguma pamatsaistības un kuri kā tādi to raksturo. Turpretī noteikumi, kuriem ir papildraksturs attiecībā pret noteikumiem, kas definē līgumisko attiecību pašu būtību, nevar ietilpt minētajā jēdzienā (
35
).
36.
Iesniedzējtiesai, ņemot vērā aplūkojamā aizdevuma līguma būtību, vispārējo sistēmu un noteikumus, kā arī tā juridisko un faktisko kontekstu, ir jāizvērtē, vai noteikums, uz kuru iesniedzējtiesa atsaucas savā jautājumā, ir parādnieka saistību būtisks elements, kas izpaužas kā tās summas atmaksa, kuru tā rīcībā ir nodevis aizdevējs (
36
). Tomēr Tiesai no Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta ir jāizsecina kritēriji, kas piemērojami šajā vērtējumā (
37
).
37.
Pamatsaistības galvenokārt ir tādas, ka aizdevējs apņemas aizņēmēja rīcībā nodot noteiktu naudas summu, savukārt pēdējais minētais uzņemas atmaksāt šo summu – parasti ar procentiem – paredzētajos maksājumu datumos (
38
). Hipotekārā aizdevuma līgumā, kurā ir noteikta mainīga procentu likme, aizņēmēja pamatsaistības atmaksāt aizdevēja piešķirto naudas summu tiek noteiktas, pamatojoties uz šo procentu likmi. Tādējādi aizdevuma atmaksa, atsaucoties uz mainīgu procentu likmi, principā ir tieši saistīta ar pašu parādnieka saistību būtību, un tādējādi ir būtisks hipotekārā aizdevuma līguma elements.
38.
Strīdīgajā līguma noteikumā ir paredzēts, ka hipotekārā aizdevuma līgums tiek atlīdzināts ar procentiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz mainīgu likmi, kura ir balstīta uz WIBOR indeksu. Iesniedzējtiesa norāda, ka 1997. gada 29. augusta Banku likuma 69. panta 2. punkta 5. apakšpunktā ir skaidri minēts, ka procentu likmes noteikumiem un jebkādām šīs likmes izmaiņām jābūt aizdevuma līguma sastāvdaļai. Turklāt Polijas valdība rakstveida apsvērumos paskaidroja, ka saskaņā ar Hipotekāro aizdevumu likuma 29. panta 1. punkta 8. apakšpunktu hipotekārā aizdevuma līgumā ir jāizklāsta procentu likmes noteikšanas metode un kārtība, un pamatojoties uz tiem tiek aprēķināts pamatsummas apmērs un procentu maksājumi.
39.
Neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, attiecīgais līguma noteikums var tikt uzskatīts par tādu, kas ietilpst jēdzienā “līguma galvenais priekšmets” un tādēļ ir daļa no šādā līgumā ietvertajām aizņēmēja pamatsaistībām.
2. Par jēdzienu “vienkāršā, skaidri saprotamā valodā” un pārredzamības prasību
40.
Tomēr jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka prasība par formulējumu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā ir piemērojama pat tad, ja noteikums ietilpst “līguma galvenā priekšmeta” definīcijā Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta izpratnē. Minētajā 4. panta 2. punktā paredzēto noteikumu negodīgums netiek vērtēts vienīgi tad, ja valsts kompetentā tiesa pēc katra atsevišķa gadījuma pārbaudes uzskata, ka pārdevējs vai piegādātājs tos ir formulējis vienkāršā, skaidri saprotamā valodā (
39
) (līguma noteikumu pārredzamības prasība).
41.
Attiecībā uz prasību par līguma noteikumu pārredzamību Tiesa ir nospriedusi, ka šo prasību, kas ir atkārtota Direktīvas 93/13 5. pantā, nevar reducēt tikai uz to saprotamību no formālā un gramatiskā viedokļa. Ņemot vērā, ka ar Direktīvu 93/13 ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju ir nelabvēlīgākā situācijā, it īpaši attiecībā uz informācijas apjomu, šī prasība par līguma noteikumu sastādīšanu vienkāršā, skaidri saprotamā valodā un tādējādi arī šajā pašā direktīvā izvirzītā pārredzamības prasība ir jāsaprot plaši (
40
).
42.
Spriedumā Gómez del Moral Guasch I Tiesa analizēja pārredzamības prasību attiecībā uz līguma noteikumu, kurā hipotekārā aizdevuma līguma ietvaros ir paredzēts, ka aizdevums tiek atlīdzināts ar procentiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz mainīgu likmi, ko nosaka, atsaucoties uz oficiālo indeksu. Tiesa nosprieda, ka pārredzamības prasība ir jāsaprot tādējādi, ka tajā ir prasīts ne tikai, lai attiecīgais noteikums patērētājam būtu saprotams no formālā un gramatiskā viedokļa, bet arī lai samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs varētu saprast minētās likmes aprēķināšanai izmantotās metodes darbību un tādējādi, pamatojoties uz precīziem un saprotamiem kritērijiem, novērtēt šāda noteikuma iespējami nozīmīgās ekonomiskās sekas attiecībā uz viņa finanšu saistībām (
41
).
43.
Tā kā Tiesas kompetence attiecas tikai uz Savienības tiesību normu interpretāciju, šajā gadījumā it īpaši uz Direktīvas 93/13, tikai iesniedzējtiesai ir jāveic vajadzīgās faktu pārbaudes, ņemot vērā visu būtisko informāciju, tostarp reklāmas materiālus un informāciju, ko aizdevējs sniedzis, apspriežot attiecīgo līgumu. Konkrētāk, tieši valsts tiesai, ņemot vērā visus apstākļus, kādos noslēgts aizdevuma līgums, ir jāpārbauda, vai attiecīgajā lietā patērētājam ir paziņota visa informācija, kas var ietekmēt viņa saistību apjomu un ļauj viņam it īpaši novērtēt viņa aizņēmuma kopējās izmaksas (
42
).
44.
Spriedumā Gómez del Moral Guasch I Tiesa uzskatīja, ka, lai veiktu šo pārbaudi, ir nozīme tam, ka būtiskā informācija, kas attiecas uz līgumam šajā lietā piemērojamā atsauces indeksa aprēķinu, bija viegli pieejama ikvienai personai, kas velējās noslēgt hipotekārā aizdevuma līgumu (
43
). Tiesa arī uzskatīja, ka, lai novērtētu šajā lietā aplūkotā līguma noteikuma pārredzamību, nozīme ir tam, ka saskaņā ar spēkā esošo valsts tiesisko regulējumu kredītiestādēm bija pienākums sniegt patērētājiem datus par attiecīgā indeksa iepriekšējām svārstībām (
44
).
45.
Tiesa secināja, ka iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotā līguma noslēgšanas apstākļos aizdevēja iestāde faktiski bija ievērojusi visus valsts tiesiskajā regulējumā paredzētos pienākumus saistībā ar informācijas sniegšanu (
45
).
46.
Spriedumā Kutxabank (
46
) Tiesa nosprieda, ka informācija par konkrētiem līguma aspektiem, kura potenciālajiem aizņēmējiem ir nepieciešama, lai saprastu aizdevuma līguma piedāvājuma pieņemšanas tvērumu, var izrietēt no informācijas, ko aizdevējs nav sniedzis tieši, ja vien šī informācija ir publiski pieejama – attiecīgā gadījumā pateicoties konkrētām norādēm, ko šajā nolūkā patērētājam sniedzis aizdevējs.
47.
Konkrētāk, attiecībā uz to, vai ir pieejama informācija, ko pārdevējs vai piegādātājs nav sniedzis tieši, pārdevējam vai piegādātājam ir pienākums potenciālajiem aizņēmējiem sniegt pietiekoši precīzu un pareizu informāciju, lai viņi ar šo informāciju varētu iepazīties bez nepieciešamības veikt darbības, ko, saprātīgi spriežot, nevar sagaidīt no vidusmēra patērētāja (
47
).
48.
Pamatlietā strīdīgajā līguma noteikumā ir atsauce uz mainīgu procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR 6M indeksu. Kā jau paskaidrots šo secinājumu 10. punktā un it īpaši to 8. zemsvītras piezīmē, WIBOR ir iekļauts kritiski svarīgu etalonu sarakstā saskaņā ar Regulas 2016/1011 20. panta 1. punktu. WIBOR atzīšanas par kritiski svarīgu etalonu procesu reglamentē šī regula, kas saskaņā ar tās 1. pantu tika pieņemta, lai nodrošinātu attiecīgo finanšu līgumos izmantoto atsauces indeksu precizitāti, stabilitāti un integritāti.
49.
Regulā 2016/1011 ir ņemta vērā patērētāju nevienlīdzīgā iespēja risināt sarunas ar aizdevējiem un standartklauzulas izmantošana hipotekāro aizdevumu un patēriņa kredītu līgumos, kuros izmanto atsauces indeksu. Regulas 2016/1011 71. apsvērumā ir norādīts, ka šādās situācijās patērētājiem var būt ierobežota izvēle attiecībā uz izmantojamo atsauces indeksu. Saistībā ar līdzsvarošanas centieniem Savienības likumdevējs uzskata, ka ir jānodrošina, lai aizdevēji patērētājiem sniegtu vismaz pietiekamu informāciju. Šajā nolūkā ar Regulas 2016/1011 56. un 57. pantu attiecīgi tika grozīta Direktīva 2008/48/EK (
48
) un Direktīva 2014/17/ES (
49
).
50.
Konkrēti, ar Regulu 2016/1011 tiek pievienota jauna informācija (Direktīvas 2014/17 13. panta 1. punkta ea) apakšpunkts), kas jāsniedz patērētājiem pirms hipotekārā aizdevuma līguma noslēgšanas, kurā izmantots atsauces indekss. Vispārīgajā informācijā, ko aizdevēji sniedz, noslēdzot šādus līgumus, ir jāietver “[atsauces indeksu] un to administratoru nosaukumi, kā arī informācija par iespējamo ietekmi uz patērētāju”.
51.
Attiecībā uz aplūkoto līgumu iesniedzējtiesa norāda, ka šajā līgumā bija ietverta informācija par iestādi, kas izstrādā atsauces indeksu un šī indeksa noteikšanas pamatu, šī indeksa iesniegšanas laikposmu, kā arī veidu, kādā procentu likme tiek noteikta, pamatojoties uz šo indeksu. Tomēr minētajai tiesai ir šaubas par to, vai ir arī jāpaskaidro, kā tiek noteikts tieši WIBOR un kādi faktori ietekmē tā līmeņa maiņu. Šis jautājums attiecas uz apsvērumiem, ko iesniedzējtiesā iesniedzis J.J., kurš sūdzējās par to, ka nav saņēmis skaidrojumu par WIBOR atsauces indeksa izstrādes kārtību, kā arī uz to, ka šis indekss tiek noteikts, pamatojoties uz pašu banku sniegtajiem datiem, un ka bankām ir zināma novērtējuma brīvība, sniedzot šos datus.
52.
Šajā ziņā jānorāda, ka Regulā 2016/1011 ir reglamentēta atsauces indeksu noteikšanas metodoloģija, lai nodrošinātu to uzticamību un precizitāti. No tās 26. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs apzinās manipulācijas risku, kas var rasties, sniedzot ievades datus. Tas atzīst, ka parasti atsauces indeksa administratoriem būtu jāizmanto darījumu ievades dati. Tomēr citus datus, kas paredzēti šajā regulā, var izmantot gadījumos, kad darījumu dati nav pietiekami vai nav piemēroti, lai nodrošinātu atsauces indeksa integritāti un precizitāti. Tas ir atspoguļots Regulas 2016/1011 11. pantā, kurā ir noteiktas prasības attiecībā uz ievades datiem atsauces indeksa izstrādei (jo īpaši šiem datiem jābūt “pietiekamiem, lai precīzi un ticami atspoguļotu tirgus vai ekonomisko realitāti, ko ir paredzēts mērīt ar attiecīgo atsauces indeksu”, un tiem jābūt “pārbaudāmiem”).
53.
Regulas 2016/1011 27. apsvērumā ir uzsvērta nepieciešamība noteikt pārredzamu metodoloģija, lai nodrošinātu atsauces indeksa drošumu un precizitāti. Šajā apsvērumā noteikts, ka šāda pārredzamība nozīmē nevis konkrēta atsauces indeksa noteikšanai izmantotās formulas publicēšanu, bet gan elementu atklāšanu tādā mērā, kas būtu pietiekams, lai ļautu ieinteresētajām personām saprast, kā attiecīgais atsauces indekss ir iegūts, un novērtēt tā reprezentativitāti, būtiskumu un atbilstību paredzētajai izmantošanai. Tas ir atspoguļots šīs regulas 13. pantā “Metodoloģijas pārredzamība”, kurā administratoram (Regulas 2016/1011 izpratnē) ir noteikts pienākums publicēt vai darīt pieejamu noteiktu šajā pantā uzskaitīto informāciju.
54.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šādai informācijai, kura ļauj ieinteresētajām personām, tostarp patērētājiem, izprast atsauces indeksa izstrādē izmantoto metodoloģiju saskaņā ar Regulu 2016/1011, ir jābūt daļai no informācijas, kas administratoram ir jāpublicē vai jādara pieejama. Saskaņā ar kopējo regulējumu, kas ieviests ar Regulu 2016/1011, atbildība par to ir indeksa administratoram.
55.
Turklāt Regulas 2016/1011 7., 8. un 9. pantā ir paredzēts sūdzību izskatīšanas mehānisms, kurš saskaņā ar tās 23. apsvērumu ir nepieciešams, “lai ieinteresētās personas varētu informēt [atsauces indeksa] administratoru par sūdzībām, un lai nodrošinātu, ka [atsauces indeksa] administrators objektīvi izvērtē ikvienas sūdzības pamatotību”. Šis mehānisms veido īpašu administratīvu iespēju ieinteresētajām personām, tostarp patērētājiem, sākt sūdzību procedūru, ja rodas šaubas par indeksa noteikšanas atbilstību attiecīgajiem Savienības tiesību aktu noteikumiem.
56.
Ja aizdevējs piedāvā patērētājiem hipotekārā aizdevuma līgumu, kurā tiek izmantots atsauces indekss, aizdevēja pienākums sniegt informāciju ir konkrēti noteikts Direktīvas 2014/17 13. panta 1. punkta ea) apakšpunktā. Kā norādīts iepriekš, aizdevējam jāsniedz patērētājam informācija “par [atsauces indeksu] un to administratoru nosaukumiem, kā arī informācija par iespējamo ietekmi uz patērētāju”. Šī informācija ir jāsniedz potenciālajiem aizņēmējiem pietiekami precīzi un pareizi, lai vidusmēra patērētājs varētu piekļūt attiecīgajai publiski pieejamajai informācijai un iepazīties ar galvenajiem elementiem, kas attiecas uz atsauces indeksa izstrādes pamatā esošo metodoloģiju. Attiecīgā iespējamā ietekme uz patērētāju ir tā, kas izriet no faktoriem, kuri var ietekmēt patērētāja saistību apjomu, it īpaši risku, kas saistīts ar mainīgās procentu likmes svārstībām, un informāciju par galvenajiem faktoriem, kas izraisa šādas svārstības.
57.
No Regulā 2016/1011 izveidotā atsauces indeksa ietvara analīzes izriet, ka pārredzamības prasība atbilstoši Direktīvai 93/13, lasot to kopsakarā ar šo regulu, neuzliek aizdevējam pienākumu tieši sniegt informāciju par atsauces indeksa noteikšanas metodoloģiju detalizētāk, nekā prasīts Regulā 2016/1011. Proti, Regulā 2016/1011 ir ietverta vispārīga informācija par izmantoto metodoloģiju, un administratoram ir jāpublicē vai jādara publiski pieejama konkrēta informācija.
58.
Tomēr, kā norādīts iepriekš, aizdevējam ir precīzi un pareizi jāsniedz patērētājam attiecīgā informācija par atsauces indeksa un tā administratora nosaukumiem, kā arī par ietekmi uz patērētāju. Manuprāt, ja aizdevējs norādītu tikai daļu no izmantotās pamatā esošās metodoloģijas elementiem, un tādējādi šī metodoloģija un galvenie faktori, kas izraisa indeksa likmes svārstības, netiktu pilnībā izpausti vai sniegtu sagrozītu priekšstatu par atsauces indeksa būtību, tas būtu pretrunā pārredzamības un godprātības prasībām, kuras izriet no Direktīvas 93/13.
59.
Tiesas sēdē J.J. apgalvoja, ka viņš ticis maldināts un vedināts domāt, ka WIBOR atsauces indeksu veido darījumu dati saistībā ar starpbanku aizdevumiem, lai gan patiesībā 98,27 % no pamatā esošajiem datiem veidoja aplēses (kotācijas), ko sniegušas bankas, kuras piedalās noteikšanas procesā (
50
). J.J. arī apgalvoja, ka PKO tam sniegusi informāciju, kas ir pretrunā piemērojamajiem tiesību aktiem un ekonomiskajai realitātei. PKO stingri apstrīdēja šos apgalvojumus. Tiesas sēdē tā norādīja, ka ir sniegusi pareizu un precīzu informāciju. Saskaņā ar iepriekš izklāstīto Tiesas judikatūru (
51
) valsts tiesai, izvērtējot visus ar līguma noslēgšanu saistītos apstākļus, ir jāpārbauda, vai visa informācija, kas var ietekmēt patērētāja saistību apjomu, tam tikusi paziņota pietiekami precīzi un pareizi, lai viņš it īpaši varētu aplēst kopējās aizdevuma izmaksas.
60.
No minētā izriet, ka uz otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild: Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj novērtēt starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līgumā ietverta tāda noteikuma negodīgumu, kurā ir paredzēts šim līgumam piemērot mainīgu procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR 6M atsauces indeksu, ja šis noteikums nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā (pārredzamības prasība). Lai izpildītu šo prasību, pārdevējam vai piegādātājam ir pietiekami precīzi un pareizi jāinformē patērētājs par izmantotā atsauces indeksa un tā administratora nosaukumu, kā arī par iespējamām sekām patērētājam, kas izriet no šā indeksa izmantošanas, lai patērētājs it īpaši varētu novērtēt aizdevuma kopējās izmaksas. Veidam, kādā aizdevējs, tieši vai netieši, sniedz informāciju, ir jābūt tādam, lai šī informācija tādējādi pilnībā atklātu pamatā esošo metodoloģiju un galvenos faktorus, kas izraisa indeksa likmes svārstības, un nesniegtu sagrozītu priekšstatu par indeksa būtību.
D.
Par trešo prejudiciālo jautājumu: strīdīgā līguma noteikuma negodīgais raksturs
61.
Tā kā iesniedzējtiesas vērtējuma par pārredzamības prasību rezultātā var nākties konstatēt pārredzamības trūkumu attiecībā uz strīdīgo līguma noteikumu, Tiesai būs jāizskata trešais prejudiciālais jautājums. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai līguma noteikums, kurš paredz mainīgo procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR atsauces indeksu, var būt negodīgs Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē tādēļ, ka banka patērētājam ir sniegusi nepietiekamu informāciju un tā rezultātā nevienlīdzīgi sadalījusi risku starp līgumslēdzējām pusēm (
52
).
62.
Saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu līguma noteikumu uzskata par negodīgu, ja pretēji prasībai pēc godprātības tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. Šajā ziņā Tiesa ir norādījusi, ka Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā, kurā ir atsauce uz “godprātību” un “ievērojamu nelīdzsvarotību” pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam, ir vispārīgi definēti faktori, kuru dēļ atsevišķi neapspriestu līguma noteikumu var uzskatīt par negodīgu (
53
).
63.
Lai pārbaudītu, vai noteikums rada “ievērojamu nelīdzsvarotību” pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam, īpaši jāņem vērā tiesību normas, kas atbilstoši valsts tiesībām būtu piemērojamas tad, ja starp pusēm nebūtu attiecīgas vienošanās, lai novērtētu, vai un attiecīgā gadījumā – kādā mērā – patērētājs atbilstoši līgumam nonācis neizdevīgākā tiesiskajā stāvoklī salīdzinājumā ar spēkā esošajos valsts tiesību aktos paredzēto. Runājot par noteikumu, kas attiecas uz aizdevuma līguma procentu aprēķinu, ir arī jāsalīdzina šajā noteikumā paredzētā procentu likmju aprēķina metode un faktiskā summa, kas izriet no šīs likmes kopā ar likumisko procentu likmi un tām procentu likmēm, kas piemērotas tirgū dienā, kad tika noslēgts pamatlietā aplūkotais līgums par tādu aizdevuma summu un ilgumu, kas atbilst aplūkotajā aizdevuma līgumā minētajiem (
54
).
64.
Attiecībā uz to, kādos apstākļos “pretēji prasībai pēc godprātības” rodas šāda nelīdzsvarotība, ņemot vērā Direktīvas 93/13 preambulas sešpadsmito apsvērumu, valsts tiesai šajā ziņā ir jāpārbauda, vai pārdevējs vai piegādātājs, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret patērētāju, varēja pamatoti pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis attiecīgajam noteikumam arī tad, ja tas būtu ticis individuāli apspriests (
55
).
65.
Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu līguma noteikuma negodīgumu vērtē, ņemot vērā to preču vai pakalpojumu raksturu, kuri ir līguma priekšmets, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kuri ar to bijuši saistīti. No tā izriet, ka šajā saistībā tāpat ir jāņem vērā minētā noteikuma iespējamās sekas atbilstoši līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem, un tas prasa veikt valsts tiesību sistēmas analīzi (
56
).
66.
Šajā ziņā saskaņā ar judikatūru Tiesas kompetencē ir interpretēt Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā un tās pielikumā minēto jēdzienu “negodīgs noteikums” un noteikt kritērijus, kurus valsts tiesa var piemērot vai kuri tai ir jāpiemēro, veicot līguma noteikuma pārbaudi saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem. Tāpēc tieši iesniedzējtiesai, ņemot vērā šos kritērijus, ir jālemj par to, vai konkrētais līguma noteikums faktiski ir negodīgs, ņemot vērā izskatāmās lietas apstākļus. Tādējādi nav šaubu, ka Tiesai ir tikai jāsniedz iesniedzējtiesai norādes, kuras pēdējai minētajai jāņem vērā, lai novērtētu attiecīgā noteikuma negodīgumu (
57
).
67.
Pamatlietā jautājums par līguma noteikuma negodīgumu ir izvirzīts saistībā ar nepietiekamu vai neprecīzu, kā apgalvots, informāciju, ko aizdevējs esot sniedzis patērētājam, un no tā izrietošā riska nevienlīdzīgu sadalījumu starp līgumslēdzējām pusēm. Tomēr tas vien, ka noteikums neatbilst pārredzamības prasībai, kas, kā jau esmu norādījis, prasa sniegt pietiekamu un precīzu informāciju patērētājam, pats par sevi nevar to padarīt par negodīgu Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē (
58
). Lai konstatētu līguma noteikuma negodīgumu, iesniedzējtiesai ir pilnībā jāizvērtē no Tiesas judikatūras izrietošie kritēriji.
68.
Šajā ziņā jānorāda, ka iesniedzējtiesas paustās šaubas, šķiet, ir vērstas uz diviem dažādiem jautājumiem: i) pienācīgu patērētāja informēšanu par risku, kas izriet no mainīgās likmes izmantošanas attiecīgajā aizdevumā; un ii) atbilstīgas un precīzas informācijas sniegšana par WIBOR indeksa noteikšanu.
69.
Tomēr, lai gan valsts tiesas tādās civillietās kā pamatlieta saskaņā ar Direktīvu 93/13 var izvērtēt līguma noteikumus, kas balstīti uz tādiem atsauces indeksiem kā WIBOR (
59
), tās nevar pārbaudīt šādu indeksu noteikšanas metodoloģiju, jo šāda pārbaude neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā. Turklāt, kā paskaidrots iepriekš (
60
), ar Regulu 2016/1011 tika izveidots īpašs sūdzību izskatīšanas mehānisms, lai ieinteresētajām personām, tostarp patērētājiem, nodrošinātu īpašu administratīvu iespēju sākt sūdzības procedūru, ja rodas šaubas par indeksa noteikšanas atbilstību attiecīgajām valsts un/vai Savienības tiesību normām. Kā ir uzsvērusi Komisija, ja valsts civillietu tiesām tiktu atļauts pārbaudīt kritiski svarīga etalona noteikšanas metodoloģiju, izvērtējot līguma noteikuma negodīgumu saskaņā ar Direktīvu 93/13, tiktu apdraudēta kritiski svarīgu etalonu īpašā pārvaldības sistēma, ko Savienības likumdevējs ir ieviesis ar Regulu 2016/1011.
70.
Tādēļ pamatlietā iesniedzējtiesas vērtējumam būtu jāattiecas tikai uz strīdīgo līguma noteikumu un visiem līguma noslēgšanas apstākļiem, izslēdzot no šā vērtējuma tvēruma jautājumus, kas saistīti ar Regulā 2016/1011 izveidoto etalonu pārvaldības sistēmu.
71.
It īpaši valsts tiesai ir jāpārbauda, vai pārdevējs vai piegādātājs ir sniedzis patērētājam visu nozīmīgo informāciju, kas tam ļauj novērtēt strīdīgā līguma noteikuma ekonomiskās sekas attiecībā uz viņa finansiālajām saistībām. To darot, ir jāpatur prātā, ka Direktīvā 93/13 prasītā līguma noteikumu pārredzamība ir viens no aspektiem, kas jāņem vērā, novērtējot šī noteikuma negodīgumu (
61
).
72.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norāda, ka līguma noteikumi par mainīgo likmi, kas balstīta uz WIBOR indeksu, var tikt uzskatīti par tādiem, kas ir pretrunā godprātības prasībai, un par tādiem, kas rada ievērojamu nelīdzsvarotību līgumslēdzēju pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam, pamatojoties uz to, ka patērētājs nav ticis pienācīgi informēts par savu pakļautību riskam, kas saistīts ar mainīgu likmi, un ka šis risks starp pusēm nav bijis vienlīdzīgi sadalīts. Tā arī norāda, ka PKO kā aizdevējai bija zināma WIBOR noteikšanas metode un šaubas par šīs likmes noteikšanas pārredzamību, bet tā izvēlējās par to neinformēt patērētāju. Iesniedzējtiesa uzskata, ka to var uzskatīt par nelīdzsvarotības starp līgumslēdzējām pusēm avotu visos ar šo līgumu saistītajos aspektos (
62
).
73.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesai ir jāpārbauda attiecīgā līguma noteikuma negodīgais raksturs Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē, pilnībā izvērtējot no Tiesas judikatūras izrietošos kritērijus. Šajā vērtējumā tostarp jāiekļauj jautājums par to, vai trūka skaidras informācijas, un tāpēc varētu būt apdraudēta J.J. spēja saprast attiecīgā līguma noteikuma ekonomiskās sekas. Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai precīzas un pietiekamas informācijas trūkums varētu novirzīt līdzsvaru par labu bankai tādā mērā, ka tiktu radīta ievērojama nelīdzsvarotība pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no attiecīgā līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. Iesniedzējtiesai šajā nolūkā ir jāizvērtē, vai aizdevējs (PKO), kas godīgi un līdzvērtīgi izturējies pret patērētāju (J.J.), varēja saprātīgi pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis šādam noteikumam, ja tas tiktu atsevišķi apspriests līguma noslēgšanas sarunās (
63
). Šajā nolūkā ir jāpārbauda, vai patērētājs ir devis piekrišanu riskam, kas saistīts ar attiecīgā līguma noteikuma izmantošanu pēc tam, kad bija saņēmis pilnīgu un precīzu informāciju.
74.
Turklāt iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai informācija, ko aizdevējs sniedzis patērētājam, tika sniegta neitrāli un objektīvi, neliekot patērētājam domāt, ka attiecīgā līguma noteikuma un WIBOR izvēle viņam bija labvēlīga, lai gan tā tāda nebija.
75.
No tā izriet, ka uz trešo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild: Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai ir noteikts pienākums izvērtēt, vai līguma noteikums par mainīgo procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR atsauces indeksu, – pretēji prasībai pēc godprātības – rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. To darot, valsts tiesai tās visaptverošajā vērtējumā par līguma noteikuma negodīgumu ir jāietver pārbaude par to, vai aizdevējs, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret patērētāju, varēja saprātīgi pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis šādam noteikumam, ja tas tiktu apspriests atsevišķi. Šajā nolūkā tai ir jāpārbauda, vai patērētājs ir devis piekrišanu riskam, kas saistīts ar attiecīgā līguma noteikuma izmantošanu pēc tam, kad bija saņēmis pilnīgu un precīzu informāciju. Tomēr šis vērtējums nevar attiekties uz pašu WIBOR indeksu un tā noteikšanas metodi.
IV. Secinājumi
76.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sąd Okręgowy w Częstochowie (Čenstohovas apgabaltiesa, Polija) uzdoto pirmo, otro un trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
1)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 1. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgta hipotekārā aizdevuma līguma noteikums, kurā ir paredzēts, ka aizdevumam piemērojamā procentu likme ir mainīga likme, kuras pamatā ir WIBOR 6M atsauces indekss, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, ja valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēta šā indeksa un tā konkrētās likmes obligāta piemērošana neatkarīgi no līguma pušu izvēles.
2)
Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas ļauj novērtēt starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtā hipotekārā aizdevuma līgumā ietverta tāda noteikuma negodīgumu, kurā ir paredzēts šim līgumam piemērot mainīgu procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR 6M atsauces indeksu, ja šis noteikums nav formulēts vienkāršā, skaidri saprotamā valodā (pārredzamības prasība). Lai izpildītu šo prasību, pārdevējam vai piegādātājam ir pietiekami precīzi un pareizi jāinformē patērētājs par izmantotā atsauces indeksa un tā administratora nosaukumu, kā arī par iespējamām sekām patērētājam, kas izriet no šā indeksa izmantošanas, lai patērētājs it īpaši varētu novērtēt aizdevuma kopējās izmaksas. Veidam, kādā aizdevējs, tieši vai netieši, sniedz informāciju, jābūt tādam, lai šī informācija tādējādi pilnībā atklātu pamatā esošo metodoloģiju un galvenos faktorus, kas izraisa indeksa likmes svārstības, un nesniegtu sagrozītu priekšstatu par indeksa būtību.
3)
Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesai ir noteikts pienākums izvērtēt, vai pamatlietā aplūkotais līguma noteikums par mainīgo procentu likmi, kas balstīta uz WIBOR atsauces indeksu – pretēji prasībai pēc godprātības – rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam. To darot, valsts tiesai tās visaptverošajā vērtējumā par līguma noteikuma negodīgumu ir jāietver pārbaude par to, vai aizdevējs, godīgi un līdzvērtīgi izturoties pret patērētāju, varēja saprātīgi pieņemt, ka patērētājs būtu piekritis šādam noteikumam, ja tas tiktu apspriests atsevišķi. Šajā nolūkā tai ir jāpārbauda, vai patērētājs ir devis piekrišanu riskam, kas saistīts ar attiecīgā līguma noteikuma izmantošanu pēc tam, kad bija saņēmis pilnīgu un precīzu informāciju. Tomēr šis vērtējums nevar attiekties uz pašu WIBOR indeksu un tā noteikšanas metodi.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes Direktīva (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2016. gada 8. jūnijs) par indeksiem, ko izmanto kā etalonus finanšu instrumentos un finanšu līgumos vai ieguldījumu fondu darbības rezultātu mērīšanai, un ar kuru groza Direktīvu 2008/48/EK, Direktīvu 2014/17/ES un Regulu (ES) Nr. 596/2014 (OV 2016, L 171, 1. lpp.).
(
4
)	Skat. 10. apsvērumu Komisijas Īstenošanas regulā (ES) 2019/482 (2019. gada 22. marts), ar kuru groza Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2016/1368, ar ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1011 izveido finanšu tirgos izmantotu kritiski svarīgu etalonu sarakstu (OV 2019, L 82, 26. lpp.).
(
5
)	2017. gada Dz.U., 819. pozīcija, ar grozījumiem, turpmāk tekstā – “Hipotekāro aizdevumu likums”.
(
6
)	1997. gada 29. augusta Banku likums (2023. gada Dz.U., 2488. pozīcija, ar grozījumiem).
(
7
)	“Administrators” ir fiziska vai juridiska persona, kurai ir kontrole pār etalona indeksa noteikšanu. Skat. Regulas 2016/1011 3. panta 1. punkta 6. apakšpunktu.
(
8
)	Komisijas Īstenošanas regula (2016. gada 11. augusts), ar ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/1011 izveido finanšu tirgos izmantotu kritiski svarīgu etalonu sarakstu (OV 2016, L 217, 1. lpp.). 2019. gada 22. martāWIBOR tika iekļauts Regulā 2019/482 kā kritiski svarīgs etalons saskaņā ar Regulas 2016/1011 20. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
(
9
)	Šajā ziņā tā atsaucas uz faktu, ka WIBOR 6M indekss ir balstīts uz datiem, kas nav saistīti ar darījumiem un ko iesniegušas pašas bankas, proti, ka bankas, pamatojoties uz šiem datiem, savā starpā neslēdz faktiskus darījumus.
(
10
)	Finanšu uzraudzības iestāde šādu lēmumu attiecībā uz WIBOR pieņēma 2020. gada 16. decembrī, atzinusi, ka administratora veiktais WIBOR izstrādes process atbilst Savienības tiesību prasībām.
(
11
)	Skat. GPW Benchmark tīmekļvietni, it īpaši “Regulations for the WIBID and WIBOR Reference Rates” [WIBID noteikumi un WIBOR atsauces likmes], Varšava, 2017. gada 30. novembris (šo secinājumu mērķiem: “WIBOR noteikumi”); pieejams: https://gpwbenchmark.pl/pub/BENCHMARK/files/Regulations_for_WIBID_and_WIBOR_Reference_Rates.pdf.
(
12
)	WIBOR ir “procentu likmju etalons” Regulas 2016/1011 3. panta 1. punkta 22. un 25. apakšpunkta izpratnē. WIBID ir vēl viens indekss, ko izmanto Polijā, tas ir Warsaw Interbank Bid Rate [Varšavas starpbanku pieteikuma procentu likme]. Balstīšos uz informāciju, kas pieejama GPW Benchmark tīmekļvietnē “Regulations”.
(
13
)	Regulas 2016/1011 11. pantā ir noteiktas prasības attiecībā uz ievades datiem atsauces indeksa izstrādei (skat. arī šo secinājumu 52. punktu). Šīs regulas 12. pantā ir noteiktas prasības attiecībā uz tāda atsauces indeksa kā WIBOR noteikšanas metodoloģiju.
(
14
)	Regulas 2016/1011 15. pantā ir reglamentēts rīcības kodekss, kas jāievēro datu sniedzējiem (piemēram, bankām), kurā jo īpaši jāiekļauj politika, kas jāievēro attiecībā uz rīcības brīvības īstenošanu, sniedzot pamatā esošos datus. Ja ir vajadzīgas būtiskas izmaiņas metodikā vai atsauces likmju noteikšanā, administrators rīko sabiedrisko apspriešanu ar ieinteresētajām personām, piemēram, likmju izmantotājiem, attiecīgajām iestādēm un Polijas centrālo banku.
(
15
)	WIBOR noteikumi, 9. punkts.
(
16
)	Skat. Kosiorowski, M., un Szczęsna, A., “WIBOR litigation, part 1 – Can the WIBOR benchmark be challenged as the basis for setting variable interest rates?”, principā, 2025. gada 12. jūnijs, pieejams tīmekļvietnē: https://codozasady.pl/en/p/wibor-litigation-part-1-can-the-wibor-benchmark-be-challenged-as-the-basis-for-setting-variable-interest-rates-.
(
17
)	Metode ir šāda: i) 10 vai vairāk kotāciju: vidējās likmes, izslēdzot divas augstākās un divas zemākās likmes; ii) 8 vai 9 kotācijas: vidējais rādītājs, izslēdzot augstāko un zemāko likmi; iii) 6 vai 7 kotācijas: vienkārši visu kotāciju vidējais rādītājs; un iv) 5 vai mazāk kotāciju: WIBOR šim gadījumam nav noteikts.
(
18
)	Atsauces likmes konkrētajā darba dienā tiek publicētas Administratora tīmekļvietnē; skat. WIBOR noteikumus, 7.1. punkts.
(
19
)	Skat. šo secinājumu 10. punktu.
(
20
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 30. maijs, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Spriedums, 2020. gada 3. marts, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, turpmāk tekstā – “spriedums Gómez del Moral Guasch I”, EU:C:2020:138, 31. un 32. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
22
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 30. maijs, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Turpat, 33. punkts. Skat. arī minētā sprieduma 36. punktu.
(
24
)	Skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 5. lpp. (franču valodas versija; šī versija turpmāk tekstā ir vienkārši saukta par “lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu”).
(
25
)	Skat. Sampławski, K., “WIBOR pod lupą TSUE – analiza prawna pytań prejudycjalnych – pytanie nr 1. (WIBOR, ko izpēta Eiropas Savienības Tiesa – Prejudiciālo jautājumu juridiskā analīze – 1. jautājums), 2024. gada 11. septembris; pieejams tīmekļvietnē: https://www.bankowebezprawie.pl/wibor-pod-lupa-tsue-analiza-prawna-pytan-prejudycjalnych-pytanie-nr-1/.
(
26
)	Kā J.J. norādīja savos apsvērumos Tiesā.
(
27
)	Spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, Prima banka Slovensko (C‑192/20, EU:C:2021:480, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Regulas 2016/1011 13. pants “Metodoloģijas pārredzamība”.
(
29
)	Skat. šo secinājumu 15. punktu.
(
30
)	Skat. šo secinājumu 19. punktu.
(
31
)	Ar Regulu 2019/482.
(
32
)	Skat. Regulas 2019/482 10. apsvērumu.
(
33
)	Spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469, 27. punkts).
(
34
)	Turpat, 28. punkts.
(
35
)	Spriedums, 2024. gada 21. marts, Profi Credit Bulgaria (Kredītlīguma papildpakalpojumi) (C‑714/22, EU:C:2024:263, 60. punkts).
(
36
)	Spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance (no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 53. punkts).
(
37
)	Turpat, 54. punkts.
(
38
)	Spriedums, 2024. gada 21. marts, Profi Credit Bulgaria (Kredītlīguma papildpakalpojumi) (C‑714/22, EU:C:2024:263, 61. punkts).
(
39
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. septembris, Andriciuc u.c. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 43. punkts).
(
40
)	Spriedums Gómez del Moral Guasch I, 50. punkts.
(
41
)	Turpat, 51. punkts.
(
42
)	Turpat, 52. punkts.
(
43
)	Turpat, 53. punkts.
(
44
)	Turpat, 54. punkts.
(
45
)	Turpat, 55. punkts.
(
46
)	Spriedums, 2024. gada 12. decembris, Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, 83. punkts).
(
47
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 12. decembris, Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, 84. un 90. punkts).
(
48
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Padomes Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.).
(
49
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 4. februāris) par patērētāju kredītlīgumiem saistībā ar mājokļa nekustamo īpašumu un ar ko groza Direktīvas 2008/48/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 60, 34. lpp.).
(
50
)	Skat. šo secinājumu 16. punktu.
(
51
)	Skat. šo secinājumu 43. zemsvītras piezīmi.
(
52
)	Skat. it īpaši lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 8. iedaļas 1. punktu, 26. lpp.
(
53
)	Spriedums, 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus (C‑421/14, turpmāk tekstā – “spriedums Banco Primus”, EU:C:2017:60, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
54
)	Spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu) (C‑265/22, EU:C:2023:578, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
55
)	Spriedums Banco Primus, 60. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
56
)	Turpat, 61. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
57
)	Spriedums Banco Primus, 57. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
58
)	Rīkojums, 2021. gada 17. novembris, Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943, 37. punkts).
(
59
)	Tas ir saistīts ar manis ierosinātajām atbildēm uz pirmo un otro prejudiciālo jautājumu. Iespējams, citās dalībvalstīs spēkā esošā valsts tiesiskā regulējuma dēļ līdzīgi līguma noteikumi faktiski ir izslēgti no Direktīvas 93/13 piemērošanas jomas.
(
60
)	Šo secinājumu 55. punkts.
(
61
)	Spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, Banco Santander (Atsauce uz oficiālu indeksu) (C‑265/22, EU:C:2023:578, 66. punkts).
(
62
)	Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, 26. lpp., 1. un nākamie punkti.
(
63
)	Skat. šo secinājumu 64. punktu un tajā minēto judikatūru.