62009CC0261_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Европейската заповед за арест, въведена с Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета(2), заменя официалната процедура за екстрадиция между държавите членки със система за предаване между съдебните органи, основана на високо равнище на доверие между тези органи. Тя с основание се счита за инструмента за съдебно сътрудничество по наказателни дела, който дава най-добрите резултати.
2. Рамковото решение изброява изчерпателно основанията, на които може да не се допусне изпълнението на европейска заповед за арест. В настоящото преюдициално производство за пръв път се засяга въпросът за обхвата на случая, посочен в член 3, точка 2 от Рамковото решение, съгласно който европейска заповед за арест не трябва да се изпълнява, когато издирваното лице вече е осъдено за същите деяния, за които когато наказателното преследване е завършило с осъдителна присъда, наказанието е изтърпяно или е в процес на изпълнение, или повече не може да се изпълни.
3. То е свързано с европейската заповед за арест, издадена от италиански съдебен орган срещу италиански гражданин, с местожителство в Германия, който е обвинен от същия орган в участие в извършван от организирана престъпна група трафик на кокаин между Германия и Италия в продължение на няколко месеца през 2004 г. и 2005 г.
4. Oberlandesgericht Stuttgart (Германия) поставя въпроса за евентуалното прилагане на член 3, точка 2 от Рамковото решение в настоящото дело предвид следните обстоятелства. От една страна, издирваното лице е осъдено от италиански съд за незаконно притежание на кокаин, извършено на 13 септември 2005 г., и от друга страна, към момента на осъждането, италианските следователи вече са разполагали с достатъчно информация за възбуждане на наказателно преследване срещу това лице по обвинението за участието му в трафика, съдържащо се в европейската заповед за арест, но не са го сторили, за да не застрашат правилното протичане на извършваното от тях разследване във връзка с този трафик.
5. Той отправя до Съда два въпроса, първият от които относно това дали понятието „същите деяния“, съдържащо се член 3, параграф 2 от Рамковото решение, трябва да се разбира съгласно правото на издаващата държава членка или съгласно това на изпълняващата държава членка, или то трябва да се тълкува самостоятелно. С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали това понятие се прилага към положение, при което издирваното лице е осъдено за изолиран случай на притежание на упойващи вещества, макар разследващите органи да са имали доказателство за участието му в по-мащабен трафик, но в интерес на разследването са решили да не възбуждат наказателно преследване срещу него по обвинение в това участие.
6. Тези два въпроса се основават на предпоставката, че член 3, точка 2 от Рамковото решение следва да се прилага и когато за обхванатите с европейската заповед за арест деяния е постановена влязла в сила присъда в държавата членка, в която е издадена тази заповед.
7. Тази предпоставка се оспорва настойчиво от повечето държави членки, встъпили в настоящото производство, според които тя противоречи на принципа на взаимно признаване, който е в основата на системата на европейската заповед за арест. Тези държави членки считат, че разглежданият случай, при който не се допуска изпълнение, е приложим единствено когато за обхванатите с европейската заповед за арест деяния е постановена влязла в сила присъда в държава членка, различна от издаващата държава членка.
8. Ето защо, преди да бъдат разгледани поставените от запитващата юрисдикция въпроси, ще приканя Съда да се произнесе по валидността на предпоставката, която стои в основата им не само защото става дума за принципен въпрос, а и защото е твърде вероятно той да се поставя в голям брой случаи.
9. Ще отбележа, че макар системата на европейската заповед за арест да се основава на високо равнище на взаимно доверие, предаването на посоченото в такава заповед лице произтича от решение на съдебен орган на изпълняващата държава членка(3), което трябва да е взето при спазване на основните права. Ще посоча, че член 3, точка 2 от Рамковото решение е израз на принципа „ne bis in idem“, който представлява основно право, признато от правния ред на всички държави членки и закрепено в Хартата на основните права на Европейския съюз(4) .
10. От това ще направя извода, че макар съгласно принципа на взаимно признаване изпълняващият съдебен орган да не е длъжен служебно да провери дали този принцип е спазен, той не може да изпълни европейска заповед за арест, ако разполага с достатъчно доказателства, че посоченият принцип е нарушен, включително когато за деянията вече е постановена влязла в сила присъда в издаващата държава членка.
11. След това ще предложа на Съда да постанови, че в съответствие с постоянната съдебна практика при липсата на препращане към правото на държавите членки във връзка със съдържанието на понятието „същите деяния“, съдържащо се в член 3, параграф 2 от Рамковото решение, това понятие трябва да се тълкува еднакво в рамките на Европейския съюз. Ще поддържам също становището, че това понятие трябва да се тълкува в същия смисъл като понятието, съдържащо се в член 54 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген(5), поради еднаквия текст и сходството в целите на двете разпоредби.
12. Накрая в отговор на втория въпрос предвид съдебната практика относно тълкуването на член 54 от КПСШ ще предложа на Съда да отговори, че обстоятелството, че към момента на постановяване на присъдата на издирваното лице за изолиран случай на незаконно притежание на упойващи вещества, разследващите служби са разполагали с доказателства за участието на това лице в трафик на упойващи вещества, извършван от организирана престъпна група в продължение на няколко месеца, и че към този момент поради нуждите на разследването те са се отказали от възбуждане на наказателно преследване срещу лицето по това обвинение, е ирелевантно при преценката на понятието за същите деяния.
I – Правна уредба
А – Рамковото решение
13. Рамковото решение има за цел премахването в държавите членки на официалната процедура за екстрадиция, предвидена в различни конвенции, по които тези държави са страни, заместването ѝ със система за предаване между съдебните органи. По-специално то цели „премахване на сложността и евентуалното забавяне, присъщо на настоящата процедура по екстрадиция“ и тя „да бъд[е] заменен[а] от система на свободно движение на съдебни решения по наказателни дела, обхващащи едновременно предварителни и окончателни решения“(6) .
14. Рамковото решение се основава на принципа на взаимно признаване на съдебни решения по наказателни дела, който представлява „крайъгълен камък“ на съдебното сътрудничество(7) . Въведената с Рамковото решение система на европейската заповед за арест се основава на „високо равнище на [доверие]“ между държавите членки(8) .
15. Все пак съгласно съображение 8 от Рамковото решение, решенията за привеждане в изпълнение на европейските заповеди за арест трябва да бъдат предмет на достатъчен контрол, което означава, че съдебният орган на държавата членка, в която издирваното лице е задържано, следва да вземе решение за неговото предаване.
16. Също така съгласно съображение 12 от Рамковото решение то спазва основните права и се съобразява с принципите, признати в член 6 от Договора за ЕС и отразени в Хартата.
17. Тези цели на Рамковото решение намират следния израз в нормативните му разпоредби.
18. Член 1 от Рамковото решение гласи:
„1. Европейската заповед за арест е съдебно решение, което е издадено от държава членка, с оглед задържане и предаване на друга държава членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане.
2. Държавите членки следва да изпълнят всяка европейска заповед за арест въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение.
3. Рамковото решение няма действие по отношение на изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 от Договора за Европейския съюз“.
19. В член 3 от Рамковото решение са изброени три случая, при които не се допуска изпълнение на европейска заповед за арест. Член 3, точка 2 от Рамковото решение, гласи следното:
„[Изпълняващият съдебен орган] отказва да изпълни европейска заповед за арест в следните случаи:
[…]
2. когато изпълняващият съдебен орган е уведомен, че издирваното лице [има влязла в сила присъда в] държава членка за същите деяния [и, ако присъдата е осъдителна,] че наказанието е изтърпяно, изтърпява се към момента или [вече не подлежи на изпълнение съгласно правото на държавата членка, в която е постановена присъдата].“
20. В седем точки член 4 от Рамковото решение урежда случаите, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано. Член 4, параграфи 3 и 5 от Рамковото решение, гласи следното:
„Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест:
[…]
3. когато [изпълняващите съдебни органи] са взели решение или да не търсят наказателна отговорност за престъпление, за което е издадена европейска заповед за арест, или да спрат производството, или когато окончателното решение спрямо издирваното лице е постановено в държава членка за същите деяния, което препятства производството;
[…]
5. когато изпълняващият съдебен орган е уведомен, че издирваното лице е осъдено от трета страна за същите деяния, при условие че наказателното преследване е завършило с присъда, наказанието е изтърпяно, [или е в процес на изпълнение или повече не може да се изпълни съгласно правото на държавата, в която е постановена присъдата]“.
21. Член 8 от Рамковото решение изброява задължителните сведения, които трябва да съдържа европейската заповед за арест. По-специално, освен самоличността на издирваното лице, европейската заповед за арест трябва да излага обстоятелствата, свързани с престъплението и данните за участието на издирваното лице. Тази информация трябва да бъде преведена на официалния език на изпълняващия съдебен орган.
22. Член 15 от Рамковото решение се отнася до решението за предаване. Той гласи:
„1. Изпълняващият съдебен орган следва да реши в сроковете и при условията, определени в настоящото рамково решение, дали лицето да бъде предадено.
2. Ако изпълняващият съдебен орган счете, че предоставената от издаващата държава членка информация е недостатъчна, за да вземе решение за предаване, той следва да поиска незабавно да му бъде предоставена необходимата допълнителна информация, особено що се отнася до членове 3—5 и член 8 и може да определи срок за получаването ѝ, отчитайки необходимостта от спазването на посочените в член 17 срокове.
3. [Съдебният орган на издаващата държава членка] [(9) ] може по всяко време да изпраща необходима допълнителна информация на изпълняващия съдебен орган“.
23. Член 17 от Рамковото решение е посветен на сроковете и процедурите за вземане на решение за изпълнение на европейската заповед за арест. Той гласи следното:
„1. Европейската заповед за арест следва незабавно да бъде разгледана и изпълнена.
2. При наличието на съгласие от страна на издирваното лице окончателното решение относно изпълнението на европейската заповед за арест се взима в срок до 10 дни от даването на съгласие.
3. В останалите случаи окончателното решение относно изпълнението на европейската заповед за арест се взима в срок до 60 дни от задържането на издирваното лице.
4. Когато в особени случаи европейската заповед за арест не може да бъде изпълнена в посочените в параграфи 2 и 3 срокове, изпълняващият съдебен орган следва незабавно да уведоми за това издаващия съдебен орган, като обясни причините за забавянето. В този случай сроковете могат да бъдат удължени с 30 дни.
5. Докато вземе окончателно решение, изпълняващият съдебен орган следва да обезпечи наличието на материалните условия, необходими за действителното предаване на лицето.
6. Всеки отказ да се изпълни европейска заповед за арест трябва да е мотивиран.
7. Когато поради наличие на извънредни обстоятелства държава членка не може да спази определените в този член срокове, същата следва да уведоми Евроюст, като изложи причините за забавянето. Освен това държава членка, която неведнъж се сблъсква със забавяне, свързано с изпълнение на европейски заповеди за арест от друга държава членка, трябва да информира Съвета [на Европейския съюз] с цел оценяване изпълнението на настоящото рамково решение на равнище държава членка“.
24. Накрая Рамковото решение урежда правата на издирваното лице. Съгласно член 11 от Рамковото решение, когато това лице е задържано, изпълняващият съдебен орган трябва да го информира за съдържанието на европейската заповед за арест. Задържаното лице може да даде съгласие за предаването или да му се противопостави. То може също да се откаже от специалното правило, съгласно което лице, предавано на основание европейска заповед за арест, не може да бъде наказателно преследвано за предходно престъпление, различно от това, за което се иска предаването(10) . Когато задържаното лице не даде съгласие за предаване, то трябва да бъде изслушано от изпълняващия съдебен орган(11) .
Б – Принципът „ne bis in idem“
25. Член 3_точка 2 от Рамковото решение е израз на принципа „ne bis in idem“.
1.	Основите на принципа „ne bis in idem“
26. Принципът, изразен с латинската максима „ne bis in idem“ или „non bis in idem“, който означава „не два пъти за едно и също нещо“, предполага, че едно лице не може да бъде осъдено два пъти за едно и също деяние.
27. Този принцип е присъщ на понятието за правова държава. Всъщност, когато обществото упражни законното си право да накаже извършителя на нарушение на правилата му, то изчерпва правото си на наказателно преследване и поради това повече няма право да санкционира лицето, което вече е осъдено за това деяние. Ето защо посоченият принцип е неделим от принципите за сила на пресъдено нещо, както и за съответствие на наказанията, съгласно който санкцията трябва да бъде съразмерна на тежестта на преследваните деяния.
28. От гледна точка на отделната личност принципът „ne bis in idem“ е предназначен да гарантира на осъденото лице, че след като е изтърпяло наказанието си, то е „изплатило дълга си“ към обществото и така отново може да заеме своето място в него, без да се опасява от нови наказателни преследвания. Следователно този принцип отговаря на двойно изискване за справедливост и за правна сигурност.
29. Принципът „ne bis in idem“ е много стар принцип(12) . Вместо обаче да излезе от употреба, той постепенно се утвърждава и разширява с развитието на наказателното право в съвременните общества, по-специално що се отнася до ролята на санкцията. Всъщност съвременното развитие на наказателното право, общо за всички държави членки, прави реинтеграцията основна функция на наказанието. Ето защо то вече не цели само да се наказва и разубеждава, а така също и да се улесни реинтеграцията на осъдения. Тази реинтеграция неминуемо предполага, че задължението се счита за окончателно изпълнено и че заинтересованото лице, спрямо което е постановена влязла в сила присъда, повече изобщо не трябва да се страхува от закона.
30. Принципът „ne bis in idem“ е закрепен в множество международни актове, едновременно във вътрешното право на държавите членки и в рамките на Съюза.
31. Така във вътрешното право принципът „ne bis in idem“ намира израз в член 4 от протокол № 7 от Конвенцията за защита правата човека и основните свободи, подписан на 22 ноември 1984 г., поне за присъединилите се към него държави членки(13) . Член 4 гласи:
„1. Никой не може да бъде съден или наказан от съда на една и съща държава за престъпление, за което вече е бил оправдан или [осъден с влязла сила присъда] съгласно закона и наказателната процедура на тази държава.
[…]“
32. На равнище отношения между държавите членки, принципът „ne bis in idem“ е утвърден в член 54 от КПСШ(14) по следния начин:
„Лице, което [има влязла в сила присъда] в една договаряща страна, не може да бъде преследвано за същите деяния в друга договаряща страна, при условие че[, ако присъдата е осъдителна,] санкцията е изпълнена или е в процес на изпълнение, или не може да се изпълни по силата на законите в договарящата страна, в която е произнесена.“.
33. Член 54 от КПСШ цели да гарантира свободното движение на гражданите на Съюза в рамките на Съюза. Той цели да се избегне наказателното преследване на лице за едно и също деяние на територията на няколко договарящи страни, поради това че то упражнява своето право на свободно движение(15) .
34. При липса на хармонизация на наказателните законодателства на държавите членки прилагането на този принцип задължително предполага, че е налице взаимно доверие между държавите членки в съответните им системи на наказателно правосъдие и че всяка от тях приема прилагането на действащото в останалите държави членки наказателно право дори когато прилагането на собственото ѝ наказателно право би довело до различно разрешение(16) .
35. Накрая принципът „ne bis in idem“ е закрепен в член 50 от Хартата като пречка за повторно осъждане както от съдилищата на една и съща държава членка, така и от съдилищата на различни държави членки, при условие че положението се обхваща от правото на Съюза(17) . Член 50 гласи:
„Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с [влязла в сила присъда] в съответствие със закона“(18) .
2.	Съдържанието на принципа „ne bis in idem“
36. Трудно е да се определи точното съдържание на принципа „ne bis in idem“ извън твърде общото определение, посочено по-горе(19) . То може значително да се различава в различните държави членки. Разликите може да се отнасят до двата елемента, от които зависи прилагането на този принцип, а именно — „bis“ и „idem“.
37. Понятието за bis обхваща определянето на решенията, които могат да позволят прилагането на принципа.
38. Член 4 от Протокол № 7 от Конвенцията за защита правата на човека и основните свободи, член 54 от КПСШ и член 50 от Хартата, се отнасят, както член 3, точка 2 от Рамковото решение, до влязла в сила оправдателна или осъдителна присъда. При все това, член 54 от КПСШ и член 3, точка 2 от Рамковото решение добавят като допълнително условие, когато присъдата е осъдителна, наказанието да е изтърпяно, или се изтърпява към момента или вече не подлежи на изпълнение съгласно правото на държавата, в която е постановена осъдителната присъда..
39. Възниква обаче въпросът дали последното условие обхваща случа ите на помилване и амнистия, както и въпросът дали решенията, които могат да обосноват прилагането на принципа „ne bis in idem“ се ограничават само до решенията на съдилищата или включват решенията на органите, извършващи наказателното преследване, когато те прекратяват наказателното преследване и ако това е така, при какви условия.
40. Понятието за idem препраща към елементите, за които трябва да се счита, че има постановена присъда. При благоприятно за лицата разглеждане може да става въпрос само за идентичността на фактите, съставляващи признаците от обективна страна, или пък в по-тесен смисъл — за идентичността на престъпленията, т.е. на тези факти, които са обхванати в правната им квалификация.
41. Съдът вече се е изправял пред повечето от тези въпроси при тълкуването на член 54 от КПСШ.
42. Що се отнася до „bis“, Съдът тълкува условието, според което наложената от юрисдикция на договаряща държава санкция „е изпълнена“ или „е в процес на изпълнение“ в смисъл, че тя включва положението, при което подсъдимият е осъден, като му е наложено наказание лишаване от свобода, чието изпълнение е отложено. В замяна на това това понятие не включва случая, когато на подсъдимия за кратък срок е наложено полицейско задържане и/или мярка за неотклонение задържане под стража, включително и когато според правото на държавата, в която е постановена присъдата, това лишаване от свобода трябва да се приспадне при последващото изпълнение на наказанието лишаване от свобода(20) .
43. Съдът постановява още, че принципът „ne bis in idem“ се прилага към решение на юрисдикция на договаряща държава, постановено в резултат на наказателно производство, в което подсъдим е окончателно оправдан поради изтичането на давностен срок за престъплението, за което е възбудено наказателното преследване(21) .
44. По същия начин този принцип се прилага към влязла в сила оправдателна присъда поради липса на достатъчно доказателства(22) . Накрая той включва задочна присъда, постановена от съдебен орган на държава членка извън територията, на която се прилага КПСШ(23) .
45. Що се отнася до автора на решението, което може да доведе до прилагане на принципа „ne bis in idem“, Съдът приема, че принципът се прилага и към производства, при които по-нататъшно наказателно преследване се изключва и с които прокуратурата на държава членка, без намесата на съд, прекратява образуваното в тази държава наказателното производство, след като подсъдимият е изпълнил определени задължения, и по-специално е заплатил определена от прокуратурата парична сума(24) .
46. В замяна на това принципът „ne bis in idem“ не се прилага към решения на съдебните органи на държава членка за прекратяване на производството без решение по същество, след като прокуратурата е решила да не възбужда наказателно преследване поради единствената причина, че в друга държава членка е възбудено наказателно преследване срещу същия подсъдим и за същите деяния(25) .
47. Този принцип не следва да се прилага и по отношение на решение, с което след разглеждане по същество на случая, с който е сезиран, орган на договаряща държава разпорежда спирането на наказателното преследване на етап, предхождащ повдигането на обвинение срещу уличено в извършване на престъпление лице, когато според националното право на тази държава посоченото решение за спиране не преустановява наказателното преследване и поради това не представлява пречка за нови наказателни преследвания в посочената държава за същото деяние(26) .
48. Що се отнася до idem, Съдът постановява, че член 54 от КПСШ трябва да се тълкува в смисъл, че критерият, релевантен за целите на прилагането на посочения член, е този за идентичността на фактите, съставляващи признаците от обективна страна, схващани като наличие на съвкупност от неразделно свързани помежду си факти, независимо от тяхната правна квалификация или от защитения правен интерес(27) .
49. Съдът уточнява, че що се отнася до престъпления, свързани с упойващи вещества, не е необходимо да е налице идентичност на количествата на съответното наркотично вещество в двете засегнати договарящи държави или на лицата, обвинени, че са участвали в деянията в двете държави, така че не е изключено ситуация, при която липсва такава идентичност, все пак да представлява съвкупност от факти, които са неразделно свързани с оглед на самото им естество. Окончателната преценка в това отношение принадлежи на компетентните национални съдилища(28) .
50. Тази съдебна практика определя само минималния обхват на принципа „ne bis in idem“ в междудържавните отношения. Съгласно член 58 от КПСШ член 54 от същата конвенция не е пречка за прилагането на по-обхватни национални разпоредби относно действието на принципа „ne bis in idem“ по отношение на чуждестранни съдебни решения.
51. В чисто вътрешния правен ред на държавите членки Европейският съд по правата на човека определя минималното съдържание, което трябва да има принципът „ne bis in idem“. Що се отнася до понятието „idem“, той възприема съдебната практика на Съда, според която трябва да се изхожда само от фактите, съставляващи признаците от обективна страна, без да се взима предвид защитеният правен интерес(29) .
В – Националните законодателства
1.	Германското право
52. Член 3, точка 2 от Рамковото решение е транспониран в германския правен ред с член 83, точка 1 от Закона за международната правна взаимопомощ по наказателни дела (Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen) от 23 декември 1982 г., изменен със Закона за европейската заповед за арест (Europäisches Haftbefehlsgesetz) от 20 юли 2006 г.(30) . Този член, озаглавен „Допълнителни условия за допустимост“, гласи:
„Екстрадицията не се допуска, когато
1. лицето, срещу което е образувано наказателно производство, има влязла в сила присъда в друга държава членка за същото деяние, на което се основава искането за екстрадиция, и — ако присъдата е осъдителна — че наказанието е изтърпяно, изтърпява се към момента или [вече не подлежи на изпълнение съгласно правото на държавата членка, в която е постановена присъдата […].
[…]“
2.	Италианското право
53. Членове 73 и 74 от Декрет № 306/90 на президента на Републиката относно „консолидирания текст нa законите относно приложимия режим за упойващите и психотропните вещества“ от 9 октомври 1990 г., гласят следното:
„Член 73. Незаконно производство, трафик и притежание на упойващи и психотропни вещества
1. Който без разрешение по член 17 отглежда, произвежда, изготвя, извлича, пречиства, продава, предлага с цел продажба или с друга цел, отстъпва, разпространява, търгува, превозва, снабдява, изпраща, пренася или транзитира или доставя с каквато и да е цел упойващи или психотропни вещества, се наказва с лишаване от свобода от шест до двадесет години и глоба от 26 000 до 260 000 евро […].
[…]
6. Ако деянието е извършено от три или повече лица, действащи заедно, се налага по-тежко наказание.
Член 74. Сдружаване с цел незаконен трафик на упойващи или психотропни вещества
1. Когато три или повече лица се сдружават, за да извършат няколко от престъпления по член 73, този, който насърчава, образува, ръководи, организира или финансира сдружението се наказва с лишаване от свобода не по-малко от двадесет години.
2. Който участва в сдружението се наказва с лишаване от свобода не по-малко от десет години.
3. Ако броят на участниците в сдружението е десет […], се налага по-тежко наказание.
[…]“
54. Съгласно член 649 от италианския Наказателно-процесуален кодекс „подсъдим, който е оправдан или осъден с влязла в сила присъда или влязло в сила определение, не може да бъде привлечен в ново наказателно производство за същото деяние, дори ако то се преценява различно с оглед на правната му квалификация, на степента му на тежест или на обстоятелствата“.
55. Според предоставените от италианското правителство сведения, от съдебната практика на Corte suprema di cassazione (Касационен съд) (Италия) обаче следва, че „процесуалната пречка по член 649 от Наказателно-процесуалния кодекс не е налице, когато деянието, за което е постановена влязла в сила присъда, попада в хипотезата на идеална съвкупност от престъпления, доколкото деянието, подведено под определен състав с влязлата в сила присъда, може вече да се определи като елемент от състава на престъпление и да се разглежда като част от различен, включително алтернативно приложим, по-сложен престъпен състав“.
II – Фактите и главното производство
А – Разглежданата европейска заповед за арест
56. На 7 ноември 2008 г. Tribunale di Catania, Sezione del Giudice per le indagini preliminari (съд в Катания, отделение на съдия-следователя) (Италия) издава европейската заповед за арест срещу г‑н Mantello въз основа на национална заповед за арест на това лице, както и на 76 други обвинени заедно с него лица, от 5 септември 2008 г.
57. В европейската заповед за арест г‑н Mantello е обвинен в извършването на две деяния.
58. От една страна, в периода малко преди началото на януари 2004 г. до ноември 2005 г. в рамките на престъпна група, съставена от още поне десет други лица, той участвал в организиран трафик на кокаин във Vittoria (Италия), в други италиански градове, както и в Германия. Г‑н Mantello не само играл ролята на превозвач и на посредник, но отговарял също за снабдяването с кокаин и за неговата продажба.
59. От друга страна, през този период и на същите места, сам или в съучастие с други лица, незаконно се снабдил с кокаин, който държал и изпращал, продавал или пък отстъпвал на други лица.
Б – Решението, което може да препятства изпълнението на европейската заповед за арест
60. Според предоставената в националната заповед за арест информация от януари 2004 г. различни италиански органи разследват незаконен трафик на кокаин, осъществяван в района на Vittoria. Подслушването на телефонните разговори на г‑н Mantello в периода 19 януари—13 септември 2005 г. потвърждава участието му в този трафик. Освен това г‑н Mantello е проследен от следователи по време на някои негови пътувания, по-специално между Сицилия (Италия) и Милано (Италия) на 28 юли 2005 г., както и на 12 август 2005 г., и между Сицилия, Esslingen (Германия) и Катания на 12 септември 2005 г.
61. По време на последното пътуване г‑н Mantello закупува 150 g кокаин в Esslingen и при завръщането си вечерта на 13 септември 2005 г. той е задържан от железопътната полиция при слизане от влака на гарата в Катания. Той пренасял две торбички, съдържащи съответно 9,5 g и 145,96 g кокаин, представляващи количествено между 599 и 719 индивидуални дози.
62. С присъда от 30 ноември 2005 г. Tribunale di Catania осъжда г‑н Mantello на три години, шест месеца и 20 дни лишаване от свобода и на глоба в размер на 13 000 EUR за това, че на 13 септември 2005 г. в Катания незаконно е притежавал 155,46 g кокаин, предназначен за препродажба. Тази присъда е потвърдена с решение от 18 април 2006 г. на Corte d’apello di Catania (Апелативен съд на Катания).
В – Производството пред изпълняващия съдебен орган
63. След като се запознава с европейската заповед за арест в Шенгенската информационна система (ШИС), Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart (прокуратура на Щутгарт) задържа г‑н Mantello на 3 декември 2008 г. в неговото жилище и го предава на Amtsgericht Stuttgart. При явяването си г‑н Mantello се противопоставя на предаване на издаващия съдебен орган и не се отказва от позоваване на специалното правило. По искане на Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart на 22 януари 2009 г. Oberlandesgericht Stuttgart моли италианските органи да представят доказателства, за да се определи дали фактът, че присъдата е влязла в сила на 30 ноември 2005 г., допуска изпълнението на европейската заповед за арест.
64. След като не получава никаква информация от тези органи, на 20 март 2009 г. Oberlandesgericht Stuttgart решава да спре изпълнението на европейската заповед за арест и да назначи служебен адвокат на г‑н Mantello.
65. На 4 април 2009 г. съдия-следователката от Tribunale di Catania отговаря, че принципът „ne bis in idem“ не следва да се прилага. При това положение Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart иска от запитващата юрисдикция да пристъпи към изпълнение на европейската заповед за арест.
66. Oberlandesgericht Stuttgart обаче иска да установи дали може да не допусне изпълнението предвид следните обстоятелства. Към момента на разследването, довело до осъдителната присъда на г‑н Mantello за притежаване на дози кокаин с цел тяхната препродажба, разследващите органи вече са разполагали с достатъчно доказателства, за да му предявят обвинение и да възбудят наказателно преследване срещу него във връзка с обвиненията, посочени в европейската заповед за арест, по-специално за трафик на наркотици посредством организирана престъпна група. В интерес на разследването обаче, за да разкрият трафика и да задържат другите замесени лица, разследващите органи не предават намиращите се у тях информация и доказателства на съдия-следователя, нито искат възбуждане на наказателно преследване за тези деяния към съответния момент.
67. Според запитващата юрисдикция съгласно тълкуването на Bundesgerichtshof (Федерален съд) (Германия) по германското право престъпление в сдружение по принцип може да се преследва и a posteriori, ако от една страна, обвинителният акт и предходното съдебно разследване са имали за предмет само изолирани действия на члена на това сдружение, и ако от друга страна, у обвиняемия не са възникнали оправдани правни очаквания, че предходното производство е обхващало всички действия, извършени в рамките на сдружението. Запитващата юрисдикция счита, че освен това е необходимо към момента на постановяване на съдебното решение относно изолирания случай разследващите органи да не са знаели, че е имало други самостоятелни престъпления и престъпление в сдружение, което изобщо не е така в случая на разследващите органи в Италия.
68. Освен това тази юрисдикция посочва, че в главното производство няма трансграничен елемент, доколкото възможният idem бил съставен от съдебно решение, произхождащо от самата издаваща държава членка, а не от друга държава членка. Освен това тя подчертава, че понятието „същите деяния“, съдържащо се в Рамковото решение, все още не е тълкувано от Съда. В това отношение посочената юрисдикция иска да се установи дали съдебната практика, развита в рамките на КПСШ, може да бъде отнесена към рамките на европейската заповед за арест.
III – Преюдициалните въпроси
69. С оглед на тези съображения Oberlandesgericht Stuttgart решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Как трябва да се преценява дали са налице „същите деяния“ по смисъла на член 3, точка 2 от [Рамковото решение] :
а) съгласно правото на издаващата държава членка, или
б) съгласно правото на изпълняващата държава членка, или
в) съгласно специфично за Съюза самостоятелно тълкуване на понятието „същите деяния“?
2) При положение че към момента на постановяване на осъдителната присъда за незаконен внос на наркотични вещества натоварените с разследването служби са разполагали с информация и с доказателства, подкрепящи подозрението за участие в [престъпно] сдружение, но в интерес на разследването са се отказали да предоставят тази информация и тези доказателства на съда и да повдигнат съответно обвинение, посоченият незаконен внос представлява ли „същото деяние“ по смисъла на член 3, точка 2 от Рамковото решение като участието в сдружение с цел незаконен трафик на наркотични вещества?“.
IV – Анализ
70. Преюдициалното запитване на Oberlandesgericht Stuttgart е допустимо по смисъла на разпоредбите на член 35 ЕС. Всъщност от информацията относно датата на влизане в сила на Договора от Амстердам, публикувана в Официален вестник на Европейските общности
на 1 май 1999 г.(31), следва, че Федерална република Германия е направила декларация по член 35, параграф 2 ЕС, с която приема компетентността на Съда според условията, предвидени в член 35, параграф 3, буква б) ЕС, т.е. да дава заключения по въпроси отправени от нейните юрисдикции.
71. Преди да бъдат разгледани поставените от запитващата юрисдикция въпроси, е необходимо да се разгледа въпросът дали случаят, при който не се допуска изпълнение, предвиден в член 3_точка 2 от Рамковото решение е приложим, когато влязлата в сила присъда, която би могла да обоснове неговото прилагане, е постановена в издаващата държава членка.
А – По прилагането на член 3, точка  2 от Рамковото решение, когато за обхванатите с европейската заповед за арест деяния е постановена влязла в сила присъда в издаващата държава членка
72. Няколко държави членки, които встъпват в настоящото производство, поддържат, че случаят, при който не се допуска изпълнение, предвидено в член 3, точка 2 от Рамковото решение не е приложим в разглеждания случай(32) . В подкрепа на тази теза те твърдят, че принципът „ne bis in idem“ е част от общите принципи на правото и че съдебните органи, които издават европейска заповед за арест, са длъжни да осигурят неговото спазване. Те подчертават, че тези органи са в най-добра позиция да проверят дали спрямо лицето, срещу което е издадена европейската заповед за арест, вече е била постановена осъдителна присъда в тяхната държава за същите деяния.
73. Ето защо според правителствата на тези държави членки прилагането на член 3, точка 2 от Рамковото решение в случай като разглеждания е в противоречие с принципа на взаимно признаване и с високото равнище на доверие, което изпълняващият съдебен орган трябва да има към издаващия съдебен орган.
74. Според италианското правителство преценката на издаващия съдебен орган, според която принципът „ne bis in idem“ е неприложим, е задължителна за изпълняващия съдебен орган.
75. Испанското правителство подчертава, че член 3, точка 2 от Рамковото решение трябва да се тълкува стриктно, както следва от мотивите на Решение от 6 октомври 2009 г. по дело Wolzenburg(33) . Както чешкото правителство и то твърди, че принципът „ne bis in idem“, съдържащ се в член 3, точка 2 от Рамковото решение неминуемо е трансграничен по подобие на принципа, съдържащ се в член 54 от КПСШ. Освен това испанското правителство поддържа, че евентуалното нарушение на принципа „ne bis in idem“ би било извършено не при предаването, а към момента, когато издаващият съдебен орган при необходимост, след като е изслушал издирваното лице, въпреки това повдигне обвинение.
76. Аз не споделям позицията, защитавана от тези правителства, тъй като според мен тя е противоречие с определената от Рамковото решение система на европейската заповед за арест и с факта, че член 3, точка 2 от него представлява израз на основно право.
77. Така, въпреки че системата на Рамковото решение се основава на принципа на взаимно признаване, законодателят на Съюза не е искал да приравни европейска заповед за арест на национална заповед за арест, чието изпълнение би трябвало да се извърши пряко от полицията на изпълняващата държава членка. Той предвижда, че европейската заповед за арест се основава на сътрудничеството на съдебните органи на съответните държави членки и че решение за предаването на издирваното лице трябва да се вземе от изпълняващия съдебен орган, който може да му се противопостави на основание на някой от случаите, изброени в Рамковото решение.
78. Като прави от случая, посочен в член 3, точка 2 от Рамковото решение, случай, при който не се допуска изпълнение, макар да се предполага, че самият издаващ съдебен орган е проверил дали за деянията, в извършването на които се обвинява съответното лице, вече има постановена присъда, законодателят на Съюза изрично е искал, от една страна, принципът „ne bis in idem“ да бъде не само пречка за нова присъда на съответното лице, но и пречка за предаването му, а от друга страна — спазването на този принцип да не се оставя единствено на преценката на издаващия съдебен орган, а да се гарантира и от изпълняващия съдебен орган.
79. В това отношение Рамковото решение предвижда цяла поредица от правила, позволяващи на изпълняващия съдебен орган да осигури спазването на посочения принцип на практика. Във връзка с това се изисква европейската заповед за арест да съдържа необходима информация относно деянията, в извършването на които може да бъде обвинено издирваното лице. Предвидено е също, че изпълняващият съдебен орган трябва да изслуша лицето. На последно място, този орган може при необходимост да поиска от издаващия съдебен орган всякаква необходима допълнителна информация, свързана със случая, при който не се допуска изпълнение.
80. На този етап на излагане на съображенията добре разбирам довода на правителствата, че от въведения с тази система двоен контрол в действителност има полза само когато издирваното лице вече е било съдено в държава членка, различна от издаващата държава членка. Всъщност възможно е издаващият съдебен орган, който може би е нямал възможността да изслуша издирваното лице, при липса на европейски регистър за съдимост, съдържащ всички осъдителни присъди, постановени от съдилищата на всички държави членки, правомерно да не знае, че по делото вече има постановена присъда в друга държава членка. В замяна на това такъв риск не съществува по отношение на решение, постановено в издаващата държава членка, a fortiori както в настоящото дело, когато влязлата в сила присъда, на която се позовава издирваното лице, и европейската заповед за арест са постановени от един и същ съд.
81. Не смятам, че този довод може да обоснове прилагането на член 3, точка 2 от Рамковото решение да се изключи в случай на влязла в сила присъда, постановена в издаващата държава членка.
82. Несъмнено, в съответствие с високото равнище на доверие, което трябва да ръководи отношенията между изпълняващия и издаващия съдебен орган, първият не е длъжен да издирва служебно дали за обхванатите с европейската заповед за арест деяния вече има постановена присъда в издаващата държава членка или в друга държава членка. Член 3, точка 2 от Рамковото решение не налага такива проверки a priori, тъй като предвижда, че той се прилага „когато изпълняващият съдебен орган е уведомен“, че издирваното лице има влязла в сила присъда за същите деяния.
83. Въпросът, който се поставя, е дали, когато разполага с такава информация, реакцията на този съдебен орган трябва да бъде различна според това дали влязлата в сила присъда е постановена в издаващата държава членка, или в друга държава членка.
84. Не смятам така по следните съображения. Както подчертава Комисията на Европейските общности, от една страна, член 3, точка 2 от Рамковото решение и системата, предназначена да осигури неговото спазване, не са ограничени до случаите, когато за обхванатите с европейската заповед за арест деяния е постановена влязла в сила присъда в държава членка, различна от издаващата.
85. От друга страна, основното право, което цели да защити тази разпоредба от Рамковото решение, и в двата случая има същата сила.
86. Ще напомня, че принципът „ne bis in idem“ представлява основно право, което е част от правния ред на всички държави членки като присъщ на понятието за правова държава принцип, който е изрично закрепен в Хартата.
87. Съгласно постоянната съдебна практика, когато прилагат правната уредба на Съюза, държавите членки трябва да съблюдават спазването на основните права(34) . Тази съдебната практика е ограничена до актовете, приети в рамките на Договора за ЕО. Тя се прилага за всички актове, приети в рамките на Съюза(35), тъй като съгласно член 6 ЕС Съюзът се основава на принципа на правовата държава и зачита основните права, както са гарантирани от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., и както произтичат от общите конституционни традиции на държавите членки.
88. Следователно както законосъобразността на акт, приет в рамките на третия стълб, какъвто е Рамковото решение, може да бъде контролирана от гледна точка на основните права(36), така действията на държавите членки, когато прилагат такъв акт, трябва да съблюдават същите тези права. Следователно изпълняващият съдебен орган се оказва обвързан с това задължение, когато е натоварен с изпълнението на европейската заповед за арест, както изрично се напомня в член 1, параграф 3 от Рамковото решение.
89. Като предвижда, че принципът „ne bis in idem“ представлява случай, при който не се допуска изпълнение, а не само пречка за процес в издаващата държава членка, законодателят на Съюза взима под внимание и иска да предотврати увреждащите последици за индивидуалните свободи, които би породило изпълнението на европейска заповед за арест в нарушение на този принцип.
90. Всъщност важно е да се напомни, че последица от изпълнението на европейска заповед за арест е задържането на издирваното лице, впоследствие, при необходимост, задържането му под стража в изпълняващата държава членка за срок, който може да достигне до 60 дни, ако издирваното лице не е съгласно с предаването, и накрая, принудителното му предаване на издаващия съдебен орган в друга държава членка. Предвид последиците от тези мерки върху индивидуалните свободи законодателят на Съюза с основание счита, че изпълнението на европейска заповед за арест трябва да се разглежда като съставна част от наказателното преследване, образувано от издаващия съдебен орган.
91. Освен това случаят, когато за обхванатите с европейската заповед за арест деяния е била постановена присъда в издаващата държава членка, не представлява чисто вътрешно положение, чието съответствие с основните права трябва да се преценява единствено от гледна точка на правото на тази държавата членка под надзора на Европейския съд по правата на човека.
92. Всъщност от момента, в който спрямо издирваното лице се издава европейската заповед за арест, неговото положение се урежда от правото на Съюза и изпълнението на тази заповед трябва да се съобразява с общите принципи на правото, които ръководят действията на Съюза, както и тези на държавите членки, когато прилагат това право.
93. При преценката на въпроса дали член 3, точка 2 от Рамковото решение е приложим, изпълняващият съдебен орган не проверява дали принципът „ne bis in idem“, така както е определен в правото на издаващата държава членка, е бил спазен от издаващия съдебен орган, а следи за спазването на принципа, посочен в тази разпоредба от правото на Съюза, така както е определен от Съда.
94. На последно място, вредоносните за издирваното лице последици от изпълнението на европейска заповед за арест в нарушение на този принцип имат същата тежест, независимо дали за деянията е била постановена присъда в издаващата държава членка, или в друга държава членка.
95. Следователно изпълняващият съдебен орган трябва да приложи предвидения в член 3, точка 2 от Рамковото решение случай, при който не се допуска изпълнение, ако по изключение се окаже, че за обхванатите с европейската заповед за арест деяния е постановена влязла в сила присъда в издаващата държава членка или още, ако след като е получил информация в този смисъл и след като е отправил запитване до издаващия съдебен орган с цел да провери нейната достоверност, не получи от него задоволителен отговор.
96. Следователно, след като в настоящото дело издирваното лице твърди пред германския изпълняващ съдебен орган, че вече е осъдено в Италия за деянията, обхванати с европейската заповед за арест, издадена от Tribunale di Catania, германският изпълняващ съдебен орган правилно е отправил запитване до италианските съдебните органи за съществуването и съдържанието на тази присъда с цел да прецени дали с оглед на същата посоченият в член 3, точка 2 от Рамковото решение случай, при който не се допуска изпълнение, е приложим.
97. Впоследствие германският изпълняващ съдебен орган правомерно отправя до Съда настоящото преюдициално запитване, доколкото изразява съмнения относно обхвата на член 3, точка 2 от Рамковото решение при обстоятелствата по главното производство и доколкото Съдът все още не е уточнил смисъла на понятието „същите деяния“, съдържащо се в тази разпоредба.
98. Преюдициалните му въпроси, целящи уточняване на критериите, въз основа на които трябва да се преценява това понятие, са напълно релевантни за решаването на спора в главното производство и следователно са допустими.
Б – По първия преюдициален въпрос
99. С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, точка 2 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „същите деяния“, съдържащо в тази разпоредба, трябва да се преценява съгласно правото на издаващата държава членка или съгласно правото на изпълняващата държава членка, или пък представлява специфично за Съюза самостоятелно понятие.
100. Правителството на Обединеното кралство поддържа, че разглежданото понятие трябва да се определя съгласно правото на изпълняващата държава членка поради следните съображения.
101. На първо място, според това правителство член 3, точка 2 от Рамковото решение трябва се прилага като предвидените в този член други случаи, при които не се допуска изпълнение, които препращат към правото на изпълняващата държава членка(37) .
102. На второ място, при обстоятелствата по настоящото дело, въпросът за степента на съпоставимост между съответните деяния и въпросът дали фактът, че не е възбудено наказателно преследване във връзка с всички известни към момента престъпления, а само спрямо част от тях, представлява злоупотреба с процесуални възможности или нарушение на правото на защита, попадат в приложното поле на материалното наказателно право на всяка държавата членка.
103. Ето защо целта на член 3, точка 2 от Рамковото решение е да се прилага именно когато изпълняващата държава членка придава на принципа „ne bis in idem“ по-широк обхват от този в издаващата държава членка. Ако случаят не беше такъв и ако на понятието за същите деяния трябваше да се даде самостоятелно и еднакво определение, нямаше да има вероятност като начало издаващата държава членка да издаде европейската заповед за арест.
104. Не споделям това становище. Подобно на другите правителства на държавите членки, встъпили в настоящото производство, както и на Комисията, считам, че следва да се изхожда от факта, че за да се определи съдържанието му, член 3, точка 2 от Рамковото решение, за разлика от член 3, точки 1 и 3 от същото, препраща не към правото на изпълняващата държава членка, а само към правото на държавата членка, в която осъдителната присъда е постановена и единствено, що се отнася конкретно до това, дали когато става въпрос за осъдителна присъда, влязлата в сила присъда повече не може да се изпълни.
105. Ето защо ще се присъединя към становището, защитавано от другите встъпили страни, че следва да се приложи постоянната съдебната практика, съгласно която разпоредба от общностното право или от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в държавите членки, което следва да бъде направено, като се отчитат контекстът на тази разпоредба и целта на правната уредба, към която принадлежи(38) . Що се отнася до Рамковото решение, Съдът вече е прилагал тази съдебна практика, за да тълкува понятията „се намира“ и „пребиваващ“, съдържащи се в член 4, параграф 6 от него(39) .
106. Ето защо според мен член 3, точка 2 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „същите деяния“, съдържащо се в тази разпоредба, представлява самостоятелно понятие на правото на Съюза.
107. Правителствата, които защитават тази теза, както и Комисията, предлагат на Съда да отиде по-далече в отговора си и да постанови, че това понятие трябва да се тълкува по същия начин като понятието за „същите деяния“, съдържащо се в член 54 от КПСШ. Споделям тяхното становище.
108.
Всъщност, за да се отговори на втория въпрос на запитващата юрисдикция, е необходимо да се уточни съдържанието на понятието „същите деяния“, съдържащо се в член 3, точка 2 от Рамковото решение. Присъединявам се и към доводите, с които встъпилите страни предлагат позоваване на член 54 от КПСШ.
109. На първо място, понятията са изразени с идентични термини в текстовете на повечето езици. Несъмнено това не е така на немски език, тъй като в член 3, точка 2 от Рамковото решение се споменава понятието „derselben Handlung“, докато член 54 от КПСШ се отнася до понятието „derselben Tat“. Самото германското правителство обаче посочва в писменото си становище, че тази терминологична разлика не трябва да представлява пречка разглежданите две разпоредби да се тълкуват еднакво.
110. Както това правителство поддържа, същото това тълкуване се обосновава, на второ място, най-вече от сходството на целите, преследвани от разглежданите две разпоредби.
111. Всъщност, както видяхме, член 54 от КПСШ цели да се избегне наказателното преследване на лице за едни и същи деяния на територията на няколко договарящи страни, поради това че то упражнява своето право на свободно движение(40) . Ето защо при обстоятелствата по настоящото дело, дори да се допусне, че за деянията, в извършването на които г‑н Mantello е обвинен в европейската заповед за арест, е постановена влязла в сила присъда в Италия, член 54 от КПСШ не допуска той да бъде съден отново за същите деяния в Германия.
112. Член 3, точка 2 от Рамковото решение донякъде представлява допълнителен инструмент на член 54 от КПСШ спрямо Италианската република. Като забранява на съдебните органи да изпълнят европейската заповед за арест, издадена срещу г‑н Mantello, последната разпоредба цели също да попречи престоят на заинтересованото лице в Германия или в друга държава членка да бъде възпрепятстван, след като за обхванатите с тази заповед деяния, вече е била постановена влязла в сила присъда.
113. Следователно принципът „ne bis in idem“, съдържащ се в член 3, точка 2 от Рамковото решение, способства за постигането на същата цел като член 54 от КПСШ. Последната разпоредба цели да гарантира, че лице, което вече е осъдено, може да се движи свободно, без да се страхува от ново наказателно преследване за същите деяния в държавата членка, в която отива(41) . По отношение на него член 3, точка 2 от Рамковото решение цели да попречи престоят на лицето в тази държава да бъде нарушен от изпълнението на европейска заповед за арест, издадена от друга държава членка.
114. Ето защо предлагам на Съда да допълни отговора на първия въпрос с уточнението, че понятието „същите деяния“, съдържащо се в член 3, точка 2 от Рамковото решение, трябва да се тълкува като понятието „същите деяния“, съдържащо се в член 54 от КПСШ.
В – По втория преюдициален въпрос
115. С втория си преюдициален въпрос Oberlandesgericht Stuttgart иска да се установи дали обстоятелството, че когато на 30 ноември 2005 г. г‑н Mantello е осъден за това, че на 13 септември 2005 г. е притежавал кокаин с цел неговата препродажба, италианските разследващи органи вече са разполагали с доказателства за участието му, в продължение на няколко месеца, в трафик на упойващи вещества между Германия и Италия, е релевантно, за да се прецени дали предаването на това лице трябва да бъде отказано на основание член 3, точка 2 от Рамковото решение.
116. По този начин запитващата юрисдикция по същество поставя въпроса дали член 3, точка 2 от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че обстоятелството, че към момента, когато спрямо дадено лице е възбудено наказателно преследване и то е осъдено за изолиран случай на притежание на упойващи вещества, разследващите органи вече са разполагали с доказателства за участието на това лице в продължение на няколко месеца в престъпно сдружение за трафик на упойващи вещества, но в интерес на разследването не са ги разкрили на компетентния съд, позволява да се приеме, че това участие в престъпно сдружение и изолираното притежание на упойващи вещества представляват същите деяния.
117. Запитващата юрисдикция отправя този въпрос, тъй като в нейния национален правен ред, при определени условия, такова обстоятелство би могло да доведе до изключване на наказателно преследване по отношение на участието в престъпно сдружение.
118. Подобно на правителствата на държавите членки, встъпващи в настоящото производство, както и на Комисията, смятам, че това обстоятелство не е релевантно и не позволява да се приеме, че изолиран случай на притежание на упойващи вещества и участието в продължение на няколко месеца в трафик на упойващи вещества представляват „същите деяния“ по смисъла на определението на това това понятие в рамките на член 54 от КПСШ.
119. Всъщност вече видяхме, че съгласно постоянната съдебна практика критерият, релевантен за преценката на елемента „idem“, е този за идентичност на фактите, съставляващи признаците от обективна страна, схващани като наличие на съвкупност от неразделно свързани помежду си факти, независимо от тяхната правна квалификация или от защитения правен интерес(42) . Това тълкуване цели да защити оправданите правни очаквания на вече осъдено лице, което е упражнило правото си на свободно движение, свързани с факта, че срещу него няма отново да бъде възбудено наказателно преследване за същите деяния, поради обстоятелството, че последните нарушават различна наказателна разпоредба във всяка държава членка и могат да се квалифицират различно.
120. Според Решение по дело Kraaijenbrink(43) обстоятелството, че сезираният с второто наказателно производство съд установява, че предполагаемият извършител е действал със същия престъпен умисъл, само по себе си не е достатъчно, за да се направи изводът, че деянията принадлежат към едно и също неделимо цяло по смисъла на член 54 от КПСШ(44) .
121. Ето защо предвид тази съдебна практика преценката на понятието „същите деяния“ по смисъла на член 3, точка 2 от Рамковото решение трябва да се направи въз основа на сравнение на деянията, за които обективно е повдигнато обвинение по време на първото наказателно производство, с обхванатите с европейската заповед за арест. Става въпрос да се определи дали в първото наказателно производство заинтересованото лице вече е съдено за обхванатите с европейската заповед за арест деяния.
122. Следователно, от една страна, моментът, към който обхванатите с европейската заповед за арест деяния са разкрити от разследващите органи, не е релевантен при определянето дали те са неразделно свързани с деянията, за които вече е постановена присъда.
123. От друга страна, следва, че при това сравнение изпълняващият съдебен орган не трябва да взема предвид субективни елементи. Така този орган, освен че не трябва да взема предвид престъпния умисъл на издирваното лице, не трябва да изхожда от стратегията на разследващите служби.
124. Освен това, както посочва Комисията, въпросът с какви възможности разполагат тези служби, за да водят ефикасно започнатите разследвания по сложни и мащабни случаи, каквито са свързаните с организираната престъпност, се урежда от наказателнопроцесуалните правила на тяхната държава членка и не е релевантен при преценката за наличие на идентичност на деянията по смисъла на член 3, точка 2 от Рамковото решение.
125. След като понятието за същите деяния представлява самостоятелно понятие на правото на Съюза, фактът, че при необходимост в изпълняващата държава членка при сходно положение би се стигнало до изключване на наказателното преследване въз основа на вътрешното право, не може да обоснове различна преценка.
126. Следователно предвид съдебната практика, свързана с обхвата на принципа „ne bis in idem“ в рамките на член 54 от КПСШ, този принцип не може да се разбира в смисъл, че задължава разследващите служби към момента на първото обвинение да възбудят наказателно преследване за всички деяния, в извършването на които може да бъде обвинено съответното лице, и да предоставят на съда да ги прецени.
127. Следователно обстоятелството, че към момента, когато спрямо издирваното лице е възбудено наказателно преследване и то е осъдено за изолиран случай на незаконно притежание на упойващи вещества, разследващите служби са разполагали с доказателства за участието на това лице в продължение на няколко месеца в трафик на упойващи вещества, но са предпочели да не възбуждат наказателно преследване и да не ги разкриват на компетентния съд, за да не застрашат правилното протичане на разследването и за да успеят да разкрият цялата мрежа, не позволява да се приеме, че последните деяния образуват заедно с първото едно неделимо цяло, попадащо в обхвата на член 3, точка 2 от Рамковото решение.
128. Освен това, както посочва френското правителство, обстоятелството, че по време на наказателното преследване, приключило с осъдителната присъда от 30 ноември 2005 г., полицейският орган е предпочел да не възбужда наказателно преследване и за обхванатите с европейската заповед за арест деяния, за да не попречи на протичането на разследването, не може да се приравни на „влязла в сила присъда“ за тези деяния по смисъла на член 3, точка 2 от Рамковото решение.
129. Всъщност предвид тълкуването на това понятие в рамките на член 54 от КПСШ, дадено от Съда в посочените по-горе Решение по дело Gözütok и Brügge, Решение по дело Miraglia, както и Решение по дело Turansky, следва да се приеме, че нито съдът, сезиран с първото дело, нито прокуратурата са били уведомени за разглежданите деяния и че следователно последните не са били преценени по същество от орган на наказателното правораздаване в съответния правен ред. Освен това решението на полицейския орган да не търси наказателна отговорност не е прекратило наказателното преследване в този правен ред.
130. Поради това в настоящото дело обстоятелството, че когато през ноември 2005 г. г‑н Mantello е съден от Tribunale di Catania за това, че на 13 септември 2005 г. е притежавал и пренесъл в Катания 155,46 g кокаин с цел да ги препродаде, италианските разследващи служби са разполагали с доказателства за участието му от януари 2004 г. до ноември 2005 г. в престъпна група, имаща за цел трафик на кокаин, допуска той да бъде предаден на италиански съдебен орган на основание европейска заповед за арест, свързана с участието му в това сдружение.
131. Несъмнено италианският съдебен орган трябва да изключи от новото наказателно преследване, образувано срещу г‑н Mantello, деянията, за които последният вече е бил осъден с влязла в сила присъда. Спазването на това задължение обаче е негова отговорност, а не на изпълняващия съдебен орган. Съгласно принципа на взаимно доверие, който е в основата на системата на европейската заповед за арест, от момента, в който изпълняващият съдебен орган е успял да провери, че обхванатите с европейската заповед за арест деяния не се смесват с деянията, за които вече е постановена присъда, той е изпълнил задълженията си за проверка на спазването на принципа „ne bis in idem“ и трябва да вземе решение относно предаването на издирваното лице.
132. Поради това предлагам на запитващата юрисдикция да се отговори, че член 3, точка 2 от Рамковото решение трябва да се разбира в смисъл, че обстоятелството, че към момента, когато спрямо дадено лице е възбудено наказателно преследване и то е осъдено за изолиран случай на притежание на упойващи вещества, разследващите органи вече са разполагали с доказателства за участието на това лице в продължение на няколко месеца в престъпно сдружение за трафик на упойващи вещества, но в интерес на разследването не са ги разкрили на компетентния съд, не позволява да се приеме, че това участие в престъпно сдружение и изолираното притежание на упойващи вещества представляват „същите деяния“ по смисъла на тази разпоредба.
V – Заключение
133. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените му от Oberlandesgericht Stuttgart преюдициални въпроси по следния начин:
„1) Член 3, точка 2 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „същите деяния“, съдържащо се в тази разпоредба, представлява самостоятелно понятие на правото на Съюза.
Това понятие има същия смисъл като понятието „същите деяния“, съдържащо се в член 54 от Конвенцията за прилагане на споразумението от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници, подписана в Шенген на 19 юни 1990 г.
2) Обстоятелството, че към момента, когато спрямо дадено лице е възбудено наказателно преследване и то е осъдено за изолиран случай на притежание на упойващи вещества, разследващите органи вече са разполагали с доказателства за участието на това лице в продължение на няколко месеца в престъпно сдружение за трафик на упойващи вещества, но в интерес на разследването не са ги разкрили на компетентния съд, не позволява да се приеме, че това участие в престъпно сдружение и изолираното притежание на упойващи вещества представляват „същите деяния“ по смисъла на член 3, точка 2 от Рамково решение 2002/584“.
(1) .
(2)  –	Рамково решение от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3, наричано по-нататък „Рамковото решение“).
(3)  –	Наричан по-нататък „изпълняващият съдебен орган“.
(4)  –	Наричана по-нататък „Хартата“.
(5)  –	Конвенция от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на контрола по техните общи граници (ОВ L 239, 2000 г., стр. 19, Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 183), подписана в Шенген на 19 юни 1990 г. (наричана по-нататък „КПСШ“).
(6)  –	Съображение 5 от посоченото решение.
(7)  –	Съображение 6.
(8)  –	Съображение 10.
(9)  – Наричан по-нататък „издаващият съдебен орган“.
(10)  –	Член 13, параграф 1 и член 27, параграф 2 от посоченото решение.
(11)  –	Член 14.
(12)  –	Така може да се приеме, че той вече е включен неразривно в закона на талиона, който представлява първото или едно от първите ограничения на правото на наказване, ограничавайки санкцията до вредата, нанесена от извършителя на нарушението. Вж. също посочените примери от генералния адвокат Sharpston в точка 72 от нейното заключение по делото, по което е постановено Решение от 28 септември 2006 г. по дело Gasparini и др. (C‑467/04, Recueil, стр. I–9199).
(13)  –	Съгласно информацията, предоставена на интернет страницата на Съвета на Европа, към 18 март 2010 г. всички държави членки са подписали този протокол с изключение на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия. Кралство Белгия, Федерална република Германия и Кралство Нидерландия все още не са ратифицирали посочения протокол.
(14)  –	Член 54 от КПСШ обвързва 27-те държави членки, включително Обединеното кралство и Ирландия (вж. Решение 2000/365/ЕО на Съвета от 29 май 2000 година относно искането на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия да участва в някои разпоредби от достиженията на правото от Шенген (ОВ L 131, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 130) и Решение 2002/192/ЕО на Съвета от 28 февруари 2002 година относно искането на Ирландия да участва в някои разпоредби от достиженията на правото от Шенген (ОВ L 64, стр. 20; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 227)].
(15)  –	Решение от 11 февруари 2003 г. по дело Gözütok и Brügge (C‑187/01 и C‑385/01, Recueil, стр. I‑1345, точка 38) и Решение от 11 декември 2008 г. по дело Bourquain (C‑297/07, Сборник, стр. I‑9425, точка 41).
(16)  –	Решение по дело Gözütok и Brügge, посочено по-горе (точка 33).
(17)  –	Както е посочено в декларацията относно Хартата, добавена като приложение към договорите, тя не разширява приложното поле на правото на Съюза.
(18)  – Съгласно Договора от Лисабон, влязъл в сила на 1 декември 2009 г., Хартата придобива задължителна сила, тъй като по смисъла на член 6, параграф 1 от ДЕС, занапред тя има същата юридическа сила като Договорите.
(19)  –	Weyembergh, A. Le principe ne bis in idem: pierre d’achoppement de l’espace pénal européen? — Cahiers de droit européen .
2004, № 3 и 4, р. 337.
(20)  –	Решение от 18 юли 2007 г. по дело Kretzinger (C‑288/05, Recueil, стр. I‑6441).
(21)  –	Решение по дело Gasparini и др., посочено по-горе.
(22)  –	Решение от 28 септември 2006 г. по дело Van Straaten (C‑150/05, Recueil, стр. I‑9327).
(23)  –	Решение по дело Bourquain, посочено по-горе.
(24)  –	Решение по дело Gözütok и Brügge, посочено по-горе.
(25)  –	Решение от 10 март 2005 г. по дело Miraglia (C‑469/03, Recueil, стр. I‑2009).
(26)  –	Решение от 22 декември 2008 г. по дело Turanský (C‑491/07, Сборник, стр. I‑11039).
(27)  –	Решение от 9 март 2006 г. по дело Van Esbroeck (C‑436/04, Recueil, стр. I‑2333).
(28)  –	Решение по дело Van Straaten, посочено по-горе.
(29)  –	Вж. ЕСПЧ, Решение по дело Sergueï Zolotoukhine с/у Русия от 10 февруари 2009 г.
(30)  –	BGBl. 2006 I, стр. 1721.
(31)  –	ОВ L 114, стр. 56.
(32)  –	Става въпрос за Чешката република, за Кралство Испания, за Френската република, за Италианската република, за Кралство Нидерландия и за Република Полша.
(33)  –	C‑123/08, все още непубликувано в Сборника (точки 57—59).
(34)  –	Решение от 13 юли 1989 г. по дело Wachauf (5/88, Recueil, стр. 2609, точка 19) и Решение от 4 юни 2009 г. по дело JK Otsa Talu (C‑241/07, Сборник, стр. I‑4323, точка 46 и цитираната съдебна практика).
(35)  –	Относно прилагането на основните права в рамките на Договора за Евратом вж. Решение от 27 октомври 2009 г. по дело ČEZ (C‑115/08, все още непубликувано в Сборника, точка 91).
(36)  –	Решение от 3 май 2007 г. по дело Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, Сборник, стр. I‑3633, точка 45).
(37)  –	Член 3, точка 1 от Рамковото решение предвижда, че изпълнението на европейската заповед за арест трябва да бъде отказано, когато престъплението, във връзка с което е издадена тази заповед, е амнистирано в изпълняващата държава членка, ако тази държава е компетентна да преследва престъплението съгласно наказателното ѝ право. Член 3, точка 3 от Рамковото решение гласи, че изпълнението на европейската заповед за арест трябва да бъде отказано, когато лицето, обект на тази заповед, предвид възрастта си, не е наказателно отговорно за деянията, за които е издадена заповедта за арест съгласно законодателството на изпълняващата държава членка.
(38)  –	Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Österreichischer Rundfunk (C‑195/06, Сборник, стр. I‑8817, точка 24 и цитираната съдебна практика).
(39)  –	Решение от 17 юли 2008 г. по дело Kozłowski (C‑66/08, Сборник, стр. I‑6041, точка 42).
(40)
–	Вж. Решение по дело Gözütok и Brügge, посочено по-горе (точка 38), Решение по дело Gasparini и др., посочено по-горе (точка 27), както и Решение по дело Van Straaten, посочено по-горе (точка 57).
(41)  – Вж. Решение по дело Gasparini и др., посочено по-горе (точка 27).
(42)  –	Решение по дело Kretzinger, посочено по-горе (точка 34).
(43)  –	Решение от 18 юли 2007 г. (C‑367/05, Сборник, стр. I‑6619).
(44)  –	Точка 29.