Дело C‑743/23
A
срещу
GKV-Spitzenverband
(Преюдициално запитване, отправено от Landessozialgericht für das Saarland)
Решение на Съда (първи състав) от 11 декември 2025 година
„ Преюдициално запитване — Споразумение между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора — Работници мигранти — Социална сигурност — Приложимо законодателство — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Член 11 — Член 13, параграф 1 — Регламент (ЕО) № 987/2009 — Член 14, параграф 8 — Работник, който осъществява дейност като наето лице на територията на няколко държави, сред които са държава членка, Конфедерация Швейцария и трети страни — Понятието „значителна част от дейността“ — Отчитане на дейността, осъществявана в трети страни “
1.        Социална сигурност — Работници мигранти — Приложимо законодателство — Едновременно прилагане на няколко национални законодателства — Изключване — Система от стълкновителни правни норми — Завършеност — Цели
(Регламент на Европейския парламент и на Съвета № 883/2004, членове 11—16)
(вж. т. 30—39)
2.        Социална сигурност — Работници мигранти — Приложимо законодателство — Работник, който осъществява дейност като наето лице на територията на няколко държави членки и на трети страни — Осъществяване на значителна част от дейността като наето лице в държава членка — Критерии за привързване — Прекарване на поне 25 % от общото работно време в тази държава членка — Разглеждане на обективното положение на наетото лице — Отчитане на общото работно време, прекарано от наетото лице във всички държави членки и трети страни
(Регламенти на Европейския парламент и на Съвета № 883/2004, член 13, параграф 1, и № 987/2009, член 14, параграф 8)
(вж. т. 42—47, 49—54 и 57 и диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Landessozialgericht für das Saarland (Областен социален съд за провинция Саар, Германия), Съдът прави уточнения относно определянето на приложимото законодателство в областта на социалната сигурност, когато дадено лице осъществява дейност като наето лице в няколко държави членки, една от които е неговата държава членка на пребиваване, както и в трети страни.
В периода от 1 декември 2015 г. до 31 декември 2020 г. (наричан по-нататък „спорният период“) А, който тогава е с местоживеене в Германия, работи като наето лице на пълно работно време за Moguntia Food Group AG, установено в Базел (Швейцария) дружество.
А осъществява тази дейност като наето лице в Швейцария (по 10,5 дни на тримесечие) дистанционно от дома си в Германия (по 10,5 дни на тримесечие) и в трети страни.
Той е сключил договор за задължително здравно осигуряване в Швейцария. Въпреки това в решение от 18 август 2016 г. GKV-Spitzenverband (Конфедерация на институциите за задължително здравно осигуряване, Германия) приема, че през спорния период за А се е прилагала германската социалноосигурителна схема, тъй като той е осъществявал значителна част от дейността си в Германия, където пребивава.
А обжалва по административен ред решението на GKV-Spitzenverband, като жалбата е отхвърлена с решение от 18 декември 2020 г. GKV-Spitzenverband счита, че за определянето на държавата членка, в която е осъществявана значителна част от дейността на А, са релевантни единствено дейностите, осъществявани в държавите, попадащи в териториалния обхват на Регламенти № 883/2004(1) и № 987/2009(2), в случая — Германия и Швейцария(3). Ето защо GKV-Spitzenverband взема предвид само работното време, прекарано от А в тези две държави, и прави извод от това, че 50 % от работното му време е прекарвано в Германия, която е държавата му на пребиваване.
А подава жалба срещу това решение пред Sozialgericht (социален съд, Германия), който отменя решенията на GKV-Spitzenverband.
GKV-Spitzenverband подава въззивна жалба срещу това съдебно решение пред запитващата юрисдикция, която решава да поиска от Съда разяснения относно определянето на приложимата социалноосигурителна схема.
Съображения на Съда
Като начало Съдът припомня, че в съответствие с правилото за приложимост само на едно законодателство за работниците, които извършват дейност в две или повече държави членки, се прилага законодателството в областта на социалната сигурност само на една държава членка.
Така, когато дадено лице осъществява обичайно дейност като наето лице в две или повече държави членки, стълкновителните норми, съдържащи се в член 13, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 883/2004, предвиждат, че за това лице се прилага или законодателството на неговата държава членка на пребиваване, ако лицето осъществява там „значителна част от дейността си“, или, в противен случай, законодателството на държавата членка, в която се намира седалището или мястото на дейност на предприятието или работодателя, като по този начин се гарантира защита в областта на социалната сигурност за това лице.
След като припомня тези правила, Съдът разглежда въпроса дали понятието „дейност“, присъстващо в израза „значителна част от дейността“, препраща само към дейността като наето лице, осъществявана от това лице в държавите членки, или и към дейността, осъществявана в третите страни. За целта той пристъпва към езиково, контекстуално и телеологично тълкуване на това понятие.
В съответствие с член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004, разглеждан във връзка с член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, се счита, че значителна част от дейността като наето или самостоятелно заето лице (тоест значителна като количество част от всички дейности на наето или самостоятелно заето лице) се упражнява в държава членка, ако при цялостната преценка на положението на съответното лице се констатира, че що се отнася до дейността като наето лице, то прекарва поне 25 % от работното си време в държавата членка на пребиваване и/или получава там поне 25 % от възнаграждението си.
Следователно, ако се разглежда единствено текстът им, тези разпоредби не ограничават изрично отчитането на осъществяваната дейност като наето или самостоятелно заето лице само до дейността в държави членки. Това личи по-специално от употребата в текста на френски език на член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009 на изразите „ensemble des activités du travailleur salarié ou non salarié“ и „dans le cadre d’une évaluation globale“, като за тези изрази има еквивалентни изрази в текстовете на тази разпоредба на редица други езици.
Така, за да се определи дали гражданин на Съюза, който пребивава в държава членка и осъществява дейност на наето лице в няколко държави, сред които са неговата държава членка на пребиваване, друга държава членка и трети страни, осъществява значителна част от тази дейност в държавата членка на пребиваване, е важно да се отчетат всички негови дейности като наето лице, включително дейностите в трети страни.
Това езиково тълкуване се подкрепя от контекста, в който се вписват тези разпоредби, както и от преследваната с тях цел.
Всъщност във въведената с Регламент № 883/2004 система понятието „място на упражняване“ на дейност трябва да се разбира като означаващо мястото, в което съответното лице извършва конкретно действията, свързани с тази дейност. При това положение, за да се определи приложимото по отношение на работника законодателство в областта на социалната сигурност, трябва да се изследва действителното му положение и да се вземат предвид всички осъществявани дейности, включително осъществяваните в трети страни. Отчитането само на дейностите, осъществявани в държави членки, би въвело правна фикция, отдалечена от конкретното действително положение относно дейността, осъществявана в държавата членка на пребиваване, накърнявайки правилото, че определянето на приложимото законодателство зависи от обективното положение, в което се намира работникът.
Следователно в рамките на цялостната оценка, изисквана от член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, дейността като наето лице, осъществявана от съответното лице в трети страни, трябва да се вземе предвид по същия начин като осъществяваната в държавите членки, за да се определи общото работно време, а оттам и за да се провери дали 25 % от това работно време е било прекарано в неговата държава членка на пребиваване.
В настоящия случай, ако, както следва от акта за преюдициално запитване, работното време, прекарано от А в неговата държава членка на пребиваване, е под този праг, което следва да бъде проверено от запитващата юрисдикция, би трябвало да се счита, че А не е осъществявал значителна част от дейността си като наето лице в тази държава и че следователно спрямо него се прилага социалноосигурителното законодателство на държавата членка, в която се намира седалището на работодателя му, а именно Конфедерация Швейцария.
Съдът добавя, че отчитането на дейностите, осъществявани от съответното лице в трети страни, по никакъв начин не противоречи на предвиденото в член 11, параграф 1 от Регламент № 883/2004 правило за прилагане само на едно законодателство. Всъщност, ако това лице осъществява значителна част от дейността си като наето лице в трета държава, то ще бъде подчинено само на едно социалноосигурително законодателство, което ще бъде това на държавата членка, където е установен работодателят му, или, ако се окаже, че този работодател е установен в трета държава — това на неговата държава членка на пребиваване.
В допълнение, когато седалището на работодателя се намира в държава, в която се прилага Регламент № 883/2004, каквато държава е Конфедерация Швейцария, информацията за дейността на този работник в трети страни, необходима, за да се прецени дали той осъществява значителна част от дейността си в своята държава членка на пребиваване, може лесно да бъде получена, така че отчитането на дейността, осъществявана в трети страни, не води до повишена опасност от злоупотреба. Всъщност правилното функциониране на установената с Регламент № 883/2004 система изисква ефективно и тясно сътрудничество както между компетентните институции на различните държави членки, така и между тези институции и лицата, попадащи в приложното поле на този регламент. Следователно за целите на цялостната оценка, която трябва да направи съгласно член 14, параграф 8 от Регламент № 987/2009, компетентната институция на държавата членка на пребиваване може да поиска от институцията на държавата членка, където се намира седалището на работодателя, да провери при последния действителното полагане на труд от работника в трети страни.
1      Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (OB L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82, и поправка в OB L 33, 2008 г., стр. 12), изменен с Регламент (ЕС) № 465/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 г. (OB L 149, 2012 г., стр. 4) (наричан по-нататък „Регламент № 883/2004“). Съгласно член 13, параграф 1 от Регламент № 883/2004, когато дадено лице осъществява професионална дейност в две или повече държави членки, то е подчинено на законодателството на държавата членка на пребиваване, ако осъществява значителна част от дейността си като наето лице в тази държава членка.
2      Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност (OB L 284, 2009 г., стр. 1).
3      Споразумението между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора (ОВ L 114, 2002 г., стр. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 74, стр. 97), подписано в Люксембург на 21 юни 1999 г. и изменено в частност с Решение 1/2012 на Съвместния комитет, създаден със Споразумението между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора, от 31 март 2012 година за замяна на приложение II към посоченото споразумение относно координацията на схемите за социална сигурност (ОВ L 103, 2012 г., стр. 51), предвижда в член 8 и приложение II, че Съюзът и Конфедерация Швейцария прилагат помежду си Регламенти № 883/2004 и № 987/2009. В този контекст присъстващият в тези регламенти термин „държава членка“ следва да се прилага и към Конфедерация Швейцария.