ПЪРВОИНСТАНЦИОНЕН СЪД (втори състав)
13 февруари 2007 година
Дело T‑354/04
Gaetano Petralia
срещу
Комисия на Европейските общности
„Длъжностни лица — Срочно наети служители — Научни служби — Класиране в степен“
Предмет: Жалба за отмяна на решение на Комисията от 7 октомври 2003 г. относно окончателно класиране на жалбоподателя в степен B 5,
стъпка 3 и на решение от 13 май 2004 г. относно отхвърляне жалбата на жалбоподателя.
Решение: Отхвърля жалбата. Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Срочно наети служители — Назначаване — Служител, назначен на основание член 2, буква г) от Условията за
работа на другите служители
(член 2, буква г) и член 8, четвърта алинея от Условията за работа на другите служители)
2.      Длъжностни лица — Правилник — Условия за работа на другите служители — Критерии за класиране в степен при назначаване на длъжностно
лице — Прилагане към срочно наетите служители
(член 31 от Правилника за длъжностните лица)
3.      Длъжностни лица — Назначаване — Назначаване в степен — Назначаване в по-висока кариерна степен
(член 5 и член 31, параграф 2 от приложение I към Правилника за длъжностните лица)
4.      Длъжностни лица — Назначаване — Назначаване в степен — Назначаване в по-висока кариерна степен
(член 31, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица)
5.      Длъжностни лица — Принципи — Защита на оправданите правни очаквания — Условия
6.      Длъжностни лица — Равно третиране
1.      От член 8, четвърта алинея, първо и второ тире от Условията за работа на другите служители ясно произтича, че срочно наетите
служители, за които се отнася член 2, буква г) от тези условия, могат да бъдат назначени както в научните или техническите,
така и в административните служби. Следователно назначаване, на основание член 2, буква г) от Условията, за срочно заемане
на постоянна длъжност, финансирана от бюджетните кредити за изследвания и инвестиции, не е достатъчно условие за включване
ipso facto към научните служби.
(вж. точка 65)
2.      Въпреки че разпоредбите на Условията за работа на другите служители не посочват изрично, че член 31 от Правилника, свързан
с критериите за класиране в степен на длъжностните лица при тяхното назначаване, се прилага по отношение на срочно наетите
служители, правилата, които се съдържат в тази разпоредба, могат разумно да се прилагат за срочно наетите служители по силата
на принципа на доброто управление.
(вж. точки 5 и 85)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 17 ноември 1998 г., Fabert-Goossens/Комисия, T‑217/96, Recueil FP, стр. I‑A‑607 и II‑1841,
точка 41; Първоинстанционен съд — 6 юли 1999 г., Forvass/Комисия, T‑203/97, Recueil FP, стр. I‑A‑129 и II‑705, точка 42, Първоинстанционен
съд — 17 декември 2003 г., Chawdhry/Комисия, T‑133/02, Recueil FP, стр. I‑A‑329 и II‑1617, точка 35
3.      Въпреки че член 31, параграф 2 от Правилника предоставя на органа по назначаване или — в случая със срочно наетите служители —
на органа, оправомощен да сключва договори, възможност да назначава длъжностно лице или служител в по-висока кариерна степен,
използването на тази възможност трябва да се съчетае с присъщите за понятието „кариера“ изисквания, произтичащи от член 5
и от приложение I към Правилника. Поради това назначаването в по-висока кариерна степен е допустимо само по изключение.
В това отношение, когато вътрешна инструкция, която урежда реда за упражняване на оперативната самостоятелност, предоставена
от член 31, параграф 2 от Правилника, предвижда като алтернативни хипотези, които могат да бъдат взети предвид за целите на
класирането в по-висока кариерна степен, специалната квалификация на заинтересованото лице и специфичните нужди на службата,
налагащи назначаване на титуляр, който е особено квалифициран, органът по назначаване или органът, оправомощен да сключва
договори, трябва да проучи конкретно дали това е така за длъжностно лице или новоназначен служител, който иска да се ползва
от член 31, параграф 2 от Правилника. Когато приеме, че в даден случай има съответствие с една от тези хипотези, органът трябва
да пристъпи към конкретна оценка на евентуалното приложение на посочената разпоредба. На този етап той може да реши, като
вземе предвид общия интерес на службата, дали заинтересованото лице следва да се класира в по-висока кариерна степен. Всъщност
употребата на глагола „може“ в посочения член 31, параграф 2 предполага, че органът не е длъжен да приложи разпоредбата и
че длъжностните лица или новоназначените служители не разполагат със субективно право на подобно класиране.
От изложеното дотук следва, че органът по назначаване или органът, оправомощен да сключва договори, разполага с широко право
на преценка в рамките, определени от член 31 от Правилника, при проучване дали длъжността налага назначаване на особено квалифициран
титуляр или дали последният е със специална квалификация. Той разполага и с широко право на преценка, тъй като след установяване
наличието на едно от двете положения проучва техните последици.
(вж. точки 88—90, 92 и 93)
Позоваване на: Съд — 28 март 1968 г., Kurrer/Съвет, 33/67, Recueil, стр. 187, 202; Съд — 6 юни 1985 г., De Santis/Сметна палата,
146/84, Recueil, стр. 1723, точки 9 и 11; Съд — 1 юли 1999 г., Alexopoulou/Комисия, C‑155/98 P, Recueil, стр. I‑4069, точки 32
и 33; Първоинстанционен съд — 5 октомври 1995 г., Alexopoulou/Комисия, T‑17/95, Recueil FP, стр. I‑A‑227 и II‑683, точка 21;
Първоинстанционен съд — 13 февруари 1998 г., Alexopoulou/Комисия, T‑195/96, Recueil FP, стр. I‑A‑51 и II‑117, точка 43; Chawdhry/Комисия,
посочено по-горе, точки 37 и 44; Първоинстанционен съд — 26 октомври 2004 г., Brendel/Комисия, T‑55/03, Recueil FP, стр. I‑A‑311
и II‑1437, точка 61; Първоинстанционен съд — 15 ноември 2005 г., Righini/Комисия, T‑145/04, Recueil FP, стр. I‑A‑349 и II‑1547,
точки 43, 44 и 52 ; Първоинстанционен съд — 15 март 2006 г., Kimman/Комисия, T‑44/04, все още непубликувано в Recueil, точки 28
и 94; Първоинстанционен съд — 10 май 2006 г., R/Комисия, T‑331/04, все още непубликувано в Recueil, точки 18, 19, 23 и 24
4.      Съдебният контрол на решение за класиране в степен не може да замени преценката на органа по назначаване или на органа, оправомощен
да сключва договори. Общностният съд трябва да се ограничи с проверка дали няма съществено процесуално нарушение, дали органът
не е основал решението си на неточни или непълни фактически обстоятелства и дали решението не е опорочено от злоупотреба с
власт или от грешка при прилагането на правото или от непълнота на мотивите. На последно място следва да провери дали посоченият
орган не е упражнил правомощието си явно неправилно.
(вж. точка 94)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 3 октомври 2002 г., Platte/Комисия, T‑6/02, Recueil FP, стр. I‑A‑189 и II‑973, точка 36;
Chawdhry/Комисия, посочено по-горе, точка 45; Brendel/Комисия, посочено по-горе, точка 60; R/Комисия, посочено по-горе, точка 26
5.      Правото да се иска защита на оправданите правни очаквания, което представлява един от основните принципи на Общността, се
предоставя на всяко лице в положение, при което администрацията на Общността, като му е предоставила конкретни уверения, е
породила у него основателни надежди. Що се отнася до служебно правоотношение с институция, тези уверения във всички случаи
трябва да съответстват на разпоредбите на Правилника или на Условията за работа на другите служители.
(вж. точка 115)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 23 февруари 2006 г., Karatzoglou/AER, T‑471/04, все още непубликувано в Recueil, точки 33
и 34 и цитираната съдебна практика
6.      Принципът на равно третиране трябва да се съчетава със спазването на принципа на законност, съгласно който никой не може да
се позовава в своя полза на незаконосъобразност, допусната в полза на другиго. Ако се предположи, че органът, оправомощен
да сключва договори, е допуснал грешка при класирането на срочно наети служители в научните и технически служби, то назначен
в административна служба служител не може да се ползва от това обстоятелство, като се позовава на нарушение на принципа на
равно третиране, дори да се намира в съвсем същото фактическо и правно положение като на тези служители, в смисъл че е участвал
в същата процедура за подбор и са му възложени същите функции.
(вж. точка 134)
Позоваване на: Съд — 9 октомври 1984 г., Witte/Парламент, 188/83, Recueil, стр. 3465, точка 15; Съд — 4 юли 1985 г., Williams/Сметна
палата, 134/84, Recueil, стр. 2225, точка 14; Съд — 14 март 2002 г., Италия/Съвет, C‑340/98, Recueil, стр. I‑2663, точки 87—93