62010CC0148_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Hof van beroep te Brussel (Белгия) поставя два преюдициални въпроса относно тълкуването на Директива 97/67/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 декември 1997 година относно общите правила за развитието на вътрешния пазар на пощенските услуги в Общността и за подобряването на качеството на услугата(2) . Този съд по-специално иска да се уточни обхватът на разпоредбите на член 19 от посочената директива, по-конкретно с оглед на последващите изменения, които този текст претърпява(3) . Освен това запитващата юрисдикция иска от Съда да тълкува член 56 и сл. от ДФЕС, свързани със свободното предоставяне на услуги.
2. Спорът, с който запитващата юрисдикция е сезирана, е между Express Line NV, понастоящем DHL International NV (наричано по-нататък „Express Line“), и Belgisch Instituut voor Postdiensten en Telecommunicatie (Белгийски институт за пощенските услуги и далекосъобщенията, наричан по-нататък „IBPT“) и се състои в това, че последният е решил да включи дейността на посоченото дружество, свързана с експресни куриерски услуги, в компетентността на белгийската служба по медиация за пощенския отрасъл, и е поискал от заинтересуваното лице да заплати такса на това основание.
3. С настоящото преюдициално запитване Съдът се приканва да определи дали на държавите членки е разрешено да включат в обхвата на външна система за разглеждане на жалбите на ползвателите на пощенски услуги доставчици, предоставящи пощенски услуги, които не са включени в универсалната услуга, от гледна точка на разпоредбите на Директива 97/67, и главно на член 19 от нея, предвиждащ такава система за доставчиците на универсалната пощенска услуга.
4. В случай на положителен отговор на този първи въпрос запитващата юрисдикция иска също да се установи дали това разширяване на обхвата би било съвместимо с принципите, свързани със свободното предоставяне на услуги, посочени в ДФЕС. При все това, предвид фактите по настоящото дело, изглежда има повече основания за прилагане, а следователно и за надлежно тълкуване от Съда на принципите, свързани със свободата на установяване.
5. Въпреки това с оглед на хода на спора, предмет на главното производство, свързан с оттегляне на жалбоподателя по него, настъпило след като запитващата юрисдикция е внесла преюдициалното си запитване, преди всичко следва да се определи дали все още е уместно да се даде отговор на въпросите, поставени в рамките на спор, който вероятно е престанал да съществува реално.
II – Правна уредба
A – Правото на Съюза
Директива 97/67
6. Съображения 35 и 41 от Директива 97/67 предвиждат:
„(35) […] необходимото подобряване на качеството на услугата изисква евентуалните спорове да бъдат решавани бързо и ефикасно; […] освен възможностите за обжалване съгласно националното право и правото на Общността, следва да се предвиди процедура за обработка на жалбите, която следва да бъде прозрачна, опростена и не скъпо струваща, и следва да дава възможност за участие на всички заинтересувани страни;
[…]
(41) […] настоящата директива не засяга прилагането на правилата на Договора, и по-конкретно неговите правила относно конкуренцията и свободното предоставяне на услуги“
7. Съгласно член 1 от Директива 97/67:
„Настоящата директива установява общи правила относно:
[…]
– определянето на стандарти за качество за предоставянето на универсалната услуга и въвеждането на система, целяща да се осигури спазването на тези стандарти,
– […]
– създаването на независими национални [регулаторни] органи.“
8. Член 2, точка 1 от Директива 97/67 гласи, че „[п]о смисъла на настоящата директива[…] се прилагат следните дефиниции […] „пощенски услуги“: услуги които се състоят в събирането, сортирането, пренасянето и доставката на пощенските пратки“.
9. Съгласно членове 3 и 4 от Директива 97/67 държавите членки определят един или повече доставчици на универсалната услуга, като се уточнява, че тази услуга съответства на непрекъснатото предоставяне на пощенски услуги с определено качество, във всички места на територията им, на цени, достъпни за всички ползватели(4) .
10. До 31 декември 2010 г. — датата, на която изтича срокът за транспониране на Директива 2008/6, държавите членки разполагат с възможността да резервират определени пощенски услуги за доставчика/доставчиците на универсалната услуга в съответствие с член 7 от Директива 97/67, като се уточнява, че последните могат да предлагат и услуги, които не са включени в нея.
11. Що се отнася до доставчиците, които не са определени, по силата на член 9 от посочената директива държавите членки са разполагали с възможността да въвеждат или общи разрешителни — за пощенските услуги, които са извън обхвата на универсалната услуга, или разрешителни процедури, включително индивидуални лицензи — за нерезервираните пощенски услуги, които обаче попадат в обхвата на универсалната услуга.
12. Съгласно член 19 от Директива 97/67:
„Държавите членки следят за прилагането на прозрачни, опростени и не скъпоструващи процедури по отношение на обработката на [жалбите] на [ползвателите], по-конкретно в случаите на загуба, кражба, повреда или неспазване на стандартите за качество на услугата.
Държавите членки приемат мерки[,] за да гарантират, че тези процедури позволяват справедливо и бързо уреждане на споровете, като предвидят, когато е основателно, система за възстановяване на разходите и/или обезщетяване.
Без да се засягат другите възможности за обжалване, предвидени от националното законодателство и от това на Общността, държавите членки следят [ползвателите], действайки индивидуално или когато националното право го предвижда, съвместно с организациите, които представляват интересите на [ползвателите] и/или [потребителите], да могат да представят пред компетентната национална власт случаите, в които [жалбите] пред доставчика на универсалната услуга не са били разрешени по задоволителен начин.
Съобразно член 16, държавите членки следят доставчиците на универсалната услуга да публикуват, заедно с годишния доклад относно контрола на [своите] постижения, и информация относно броя на [жалбите] и начина, по който те са били обработени.“
Директива 2002/39
13. Съображение 28 от Директива 2002/39 гласи:
„(28) Би било целесъобразно националните [регулаторни] органи да обвържат въвеждането на [всички] лицензи с изискването потребителите на услуги да разполагат с прозрачни, прости и евтини процедури за разглеждане на техните жалби, независимо дали те са свързани с услугите на доставчика или доставчиците на универсалната услуга или с услугите на оператори, притежаващи разрешителни, включително притежателите на индивидуални лицензи. [Освен това би било целесъобразно ползвателите на съвкупността от пощенски услуги — универсални или не, да могат да използват посочените процедури.] Тези процедури следва да включват процедури за определяне на отговорността в случай на загуба или повреда на пощенските пратки.“
14. Горепосочената директива заменя първа и втора алинея от член 19 от Директива 97/67 със следния текст:
„Държавите членки следят за създаването на прозрачни, прости и евтини процедури за разглеждане на жалбите на потребителите, особено в случаи на загуба, кражба, повреда или несъответствие със стандартите за качество на услугата (включително процедури за определяне на отговорността в случаи, когато участват повече оператори).
Държавите членки могат да предвидят този принцип да се прилага също за потребители на услуги, които:
– не са включени в универсалната услуга, определена в член 3, и
– са включени в универсалната усл уга, определена в член 3, но не се предоставят от доставчика на универсалната услуга.
Държавите членки приемат мерки, с които да гарантират, че процедурите, посочени в първа алинея, дават възможност за справедливо и бързо разрешаване на споровете, като при [необходимост] предвиждат система за възстановяване на суми и/или за обезщетение.“
Директива 2008/6
15. Директива 2008/6, която предвижда пълно отваряне на вътрешния пазар на пощенските услуги, също въвежда промени в Директива 97/67.
16. Съображение 42 от нея предвижда по-специално, че от една страна, с оглед увеличаване на защитата на потребителите е уместно приложението на минималните принципи относно процедурите за [разглеждане на жалбите] да се разшири отвъд доставчиците на универсалната и от друга страна, с оглед увеличаване на ефективността на процедурите за разглеждане на жалбите е уместно да се насърчи използването на процедури за извънсъдебно уреждане на споровете. Измененията, последно внесени с тази директива в член 19 от Директива 97/67, отговарят на така определените цели.
17. Срокът, предоставен на държавите членки за транспониране на Директива 2008/6, е определен в член 2, параграф 1 от нея и е 31 декември 2010 г. при спазването на преходните разпоредби, предвидени в член 3 от посочената директива, които в конкретния случай не са релевантни. Тъй като този срок все още не е изтекъл към момента на настъпване на фактите, довели до спора по главното производство, и транспонирането в белгийския правен ред се извършва едва с влизането в сила на закон, приет на 13 декември 2010 г.(5), въпросната директива не е приложима в рамките на настоящото дело.
Б – Национално право
18. Със Закона от 21 март 1991 г., реформиращ някои публични икономически предприятия(6) (наричан по-нататък „Законът от 1991 г.“), изменян неколкократно, и по-специално с Кралски указ за прилагане от 9 юни 1999 г.(7) (наричан по-нататък „Кралският указ от 1999 г.“), Директива 97/67 се транспонира в белгийския правен ред.
19. Законът от 1991 г. определя един-единствен доставчик на универсалната услуга, а именно „La Poste“(8), като резервира за същия предоставянето на някои пощенски услуги. Предоставянето на пощенска услуга, която не е резервирана, но попада в обхвата на универсалната услуга, подлежи на индивидуално лицензиране(9) . Обратно, предоставянето на пощенска услуга, която не попада в обхвата на универсалната услуга, подлежи, наред с други условия, на деклариране пред IBPT(10) .
20. В дял I от този закон, озаглавен „Автономни публични предприятия“, се съдържа глава X, отнасяща се до службите по медиация на тези предприятия и подразделяща се на два раздела — единият относно компетентността на посочените служби, а другият — относно техния състав и функциониране.
21. Що се отнася до компетентността на службата по медиация, действаща в пощенския отрасъл, член 43 б от Закона от 1991 г., добавен в този закон със Закон от 21 декември 2006 г.(11) (наричан по-нататък „Законът от 2006 г.“), предвижда:
„§ 1. В рамките на [IBPT] се учредява служба по медиация за пощенския отрасъл, компетентна по въпросите от значение за клиентите на следните предприятия:
1° LA POSTE;
2° предприятията, предлагащи пощенски услуги […], за чието предлагане се изисква лиценз […];
3° предприятията, предлагащи пощенски услуги […], за чието предлагане се изисква декларация […].
Въпросите, отнасящи се до клиентите, засягат интересите на клиентите, които не предлагат самостоятелно пощенски услуги.
[…]
§ 3. Задачите на службата по медиация за пощенския отрасъл са следните:
1° да разглежда всички жалби на ползвателите, отнасящи се до:
a) дейностите на LA POSTE, […]
б) пощенските дейности на предприятията, посочени в § 1, [точки] 2 и 3 от настоящия член.
[…]
3° да посредничи за улесняване постигането на спогодба по споровете между посочените в § 1 от настоящия член предприятия и ползвателите;
4° да отправя препоръка на посочените в § 1 от настоящия член предприятия, в случай че не може да бъде постигната спогодба. Копие от препоръката се изпраща на жалбоподателя;
5° да насочва възможно най-пълно ползвателите, които се обръщат към нея писмено или устно, относно техните права и интереси; […].
§ 4. Жалбите на крайните ползватели са допустими само когато жалбоподателят е подал такава съгласно вътрешната процедура на засегнатото предприятие. Жалбите на крайните ползватели са недопустими, когато са подадени анонимно или когато не са били подадени в писмена форма пред службата по медиация за пощенския отрасъл.
[…]
§ 7. Ако жалбата на ползвател е обявена за допустима от страна на службата по медиация за пощенския отрасъл, процедурата по събиране се спира от оператора за срок от най-много четири месеца, считано от подаването на жалбата пред тази служба, или докато службата по медиация за пощенския отрасъл издаде препоръка, или докато не бъде постигната спогодба.“
22. Що се отнася до функционирането на службата по медиация за пощенския отрасъл, член 45 б от Закона от 1991 г., добавен със Закона от 2006 г.(12), урежда начина на финансиране на услугите, предоставяни от въпросната служба. За целта се предвижда „такса за медиация“, която посочените в член 43 б, параграф 1 от Закона от 1991 г. предприятия трябва да заплащат ежегодно на IBPT в зависимост от информацията, която се изисква от тях в съответствие с член 45 б, параграф 4 от същия закон.
23. Член 45 б, параграф 5 от посочения закон предвижда размерът на дължимата от предприятие индивидуална такса да се определя ежегодно от IBPT въз основа на сложна алгебрична формула, в която по същество се вземат предвид по-специално, от една страна, оборотът, който съответното предприятие е реализирало през предходната година от дейностите, попадащи в полето на компетентност на службата по медиация(13), и от друга страна, броят на засягащите това предприятие жалби, които са били разгледани през предходната година от службата по медиация. Незаплатените в определения срок такси по право водят до начисляването на лихва в размер на законния лихвен процент, увеличен с 2 пункта съгласно параграф 6, втора алинея от същия член.
III – Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
24. Express Line е част от групата предприятия DHL, чието седалище се намира в Германия. Основната му дейност се състои в предлагането на експресни куриерски услуги, а именно, съгласно обявеното от него, на индивидуализиран превоз на документи, колети, палети или контейнери с въздушен или наземен транспорт в полза на своите клиенти.
25. След като получава покана от страна на IBPT, на 23 декември 2006 г. Express Line декларира, че някои от предлаганите от него услуги са пощенски и не попадат в обхвата на универсалната услуга в съответствие с член 148 а, параграф 1, точка 1 от Закона от 1991 г. Подадената от предприятието декларация обаче е придружена от резерва, съгласно която то не приема квалификацията „пощенски услуги“ за своите експресни куриерски услуги.
26. С писмо от 11 юли 2007 г. IBPT уведомява Express Line, че то попада в полето на компетентност на службата по медиация за пощенския отрасъл и че следователно се счита за лице, задължено да заплаща таксата, предназначена за финансирането на тази служба. Освен това IBPT иска от предприятието сведения, свързани с неговия оборот за финансовата 2006 година по отношение на дейностите, попадащи в полето на компетентност на службата по медиация, за да се изчисли вноската, която то трябва да направи на това основание.
27. Express Line възразява срещу включването си в компетентността на службата по медиация за пощенския отрасъл, като твърди, че експресните му куриерски дейности представляват предназначени за предприятията транспортни и логистични услуги с добавена стойност, а не пощенски услуги.
28. С писмо от 13 ноември 2008 г. IBPT установява, че Express Line е извършило нарушение на членове 43 б —45 б от Закона от 1991 г., и го приканва официално да даде в срок от 15 дни необходимите сведения за изчисляване на таксата му за медиация, като в противен случай ще му бъде наложена глоба по административен ред (по-нататък „обжалваният акт“).
29. След като предоставя исканата финансова информация с цел да избегне споменатата глоба, Express Line подава жалба срещу акта за официалното писмено уведомление пред Hof van beroep te Brussel(14) . То главно иска обжалваният акт да бъде отменен, а при условията на евентуалност на Съда на Европейския съюз да бъдат поставени преюдициални въпроси.
30. При тези обстоятелства с акт от 23 март 2010 г. Hof van beroep te Brussel решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Трябва ли разпоредбите на Директива 97/67 […], съответно изменена с Директива 2002/39 […], и по-специално, но не само член 19 от нея във връзка с направените с Директива 2008/6 […] изменения, които трябва да бъдат транспонирани най-късно до 31 декември 2010 година в националното право, да се разбират и тълкуват в смисъл, че на държавите членки не се разрешава да придават задължителен характер на външна система за обжалване по отношение на доставчиците на неуниверсални пощенски услуги, на основание че:
i) директивата предвижда пълно хармонизиране, що се отнася до приложимите процедури по обжалване за защита на ползвателите на пощенски услуги; или
ii) това задължение е наложено от Директива 2002/39 само на доставчика на универсалната услуга, а считано от влизането в сила на Директива 2008/6 […] — на всички доставчици на универсални услуги, въпреки че съгласно член 19, параграф 1, втора алинея от Директива 2008/6 […] държавите членки могат само да насърчават, но не и да налагат развитието на независими извънсъдебни схеми за разрешаване на спорове между доставчиците на пощенски услуги, различни от универсалните услуги, и крайните потребители[?]
2) Ако отговорът на първия въпрос е, че сама по себе си директивата за пощенските услуги допуска държавите членки да налагат на доставчиците на неуниверсални пощенски услуги задължителна външна система за разглеждането на жалби, каквато е предвидена в първа алинея на член 19, параграф 2 [от Директива 97/67] за доставчиците на универсални пощенски услуги, трябва ли принципите на свободно движение на услуги (член 49 и сл. от Договора за ЕО, [понастоящем] член 56 и сл. от ДФЕС) да се тълкуват в смисъл, че въведените от държава членка ограничения на свободното движение на услуги, които се основават на императивни съображения от обществен интерес за защита на потребителите, по силата на които на доставчиците на неуниверсални пощенски услуги е наложена задължителна външна система за разглеждането на жалби, предвидена в първа алинея на член 19, параграф 2 [от Директива 97/67] за доставчиците на универсални пощенски услуги, са съвместими с [ДФЕС], дори ако в рамките на прилагането на разглежданата система за разглеждане на жалби не се прави никакво разграничение между жалбите на потребителите или други крайни ползватели, въпреки че ползвателите на тези услуги (в настоящия случай експресни куриерски и съобщителни услуги) в голямата си част са търговци?“
IV – Производство пред Съда
31. Преюдициалното запитване е внесено на 29 март 2010 г.
32. На Съда са представени писмени становища от Express Line, от белгийското и полското правителство, както и от Европейската комисия.
33. С писмо от 14 януари 2011 г. Express Line уведомява Съда, че във висящото пред запитващата юрисдикция производство то е оттеглило правното основание, което е изтъкнало въз основа на принципите на свободно движение на услуги и на Директива 97/67, изменена с Директива 2002/39. То иска в резултат от това Съдът да вземе под внимание, че отпада основанието да се дава отговор на поставените преюдициални въпроси по това дело.
34. С писмо, получено в секретариата на Съда на 18 февруари 2011 г., IBPT поддържа становището, че Express Line не може да отправя такова искане, с мотива че съгласно белгийското право не се допуска жалбоподателят по главното производство да се произнася вместо запитващата юрисдикция относно това дали отговорът на двата отправени преюдициални въпроса все още е необходим или не, за да ѝ се даде възможност да се произнесе по предмета на спора. Тази юрисдикция уточнява, че ако първият въпрос е перифразиран вариант на поставения от Express Line въпрос, то вторият е въпрос, формулиран от самия Hof van beroep te Brussel и зависи от отговора на първия въпрос.
35. С факс от 9 март 2011 г. запитващата юрисдикция съобщава на Съда, че правното основание, изведено от член 56 ДФЕС и от Директива 97/67, с което преди това е мотивирано преюдициалното ѝ запитване, е било оттеглено. Въпросната юрисдикция посочва, че съгласно практиката на Съда това развитие несъмнено не остава без последици с оглед на неговата компетентност по отношение на предоставянето на отговор на отправените въпроси.
36. В съдебното заседание, проведено на 17 март 2011 г., не са представени нито IBPT, нито полското правителство.
37. Express Line повтаря становището си, съгласно което за преюдициалните въпроси вече не се изисква отговор предвид хода на главното производство. То приканва Съда поради това да сложи край на производството и при условията на евентуалност да не се произнася, докато запитващата юрисдикция не отговори на искането относно оттеглянето на правното му основание, изведено от европейското право, в рамките на главното производство.
38. Белгийското правителство и Комисията се произнасят не по процесуалния проблем, а само по съществото на спора.
39. След съдебното заседание, с писмо от 25 март 2010 г. Express Line уведомява Съда за определение, постановено от Hof van beroep te Brussel на 9 март 2011 г., съгласно което страните по главното производство са били изслушани от тази юрисдикция на 8 февруари 2011 г. във връзка с оттеглянето от страна на Express Line на първото му правно основание относно нарушението на член 56 ДФЕС и на Директива 97/67, както и във връзка с жалбата му, с която се иска да се възобнови спряното от тази юрисдикция производството на първата възможна дата.
40. Въпреки описаните по-горе обстоятелства запитващата юрисдикция формално не оттегля преюдициалното си запитване.
V – Анализ
А – По хода на делото
41. С оглед на скорошното развитие на производството, започнато пред националната юрисдикция, и по-специално предвид факта, че Express Line оттегля правното си основание, което според Hof van beroep te Brussel е накарало същата юрисдикция да отправи преюдициално запитване, уместно е да се постави въпросът за необходимостта от това Съдът да се произнесе по преюдициалните въпроси, които са му били поставени.
42. Припомням, че по отношение на страните в главното производство производството за преюдициално запитване представлява отклонение от обичайния ход на делото пред националната юрисдикция(15) . Само искането за тълкуване или това за преценка на валидността, според случая, се отправят до Съда, без разглеждането на делото да му се прехвърля. Следователно въпросната юрисдикция не се десезира по делото. С акта за преюдициално запитване, който се съобщава на Съда, единствено се спира производството, което остава висящо пред националната юрисдикция, докато Съдът се произнесе по преюдициалния въпрос(16) .
43. От своя страна, Съдът не може да се произнася по преюдициално искане за тълкуване, ако няма или вече не е налице — както би могло да се окаже в настоящия случай — спор по главното производство, който повдига въпроси от правото на Съюза, които запитващата юрисдикция трябва да разреши.
44. Всъщност както от формулировката, така и от структурата на член 267 ДФЕС и на член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз е видно, че националните юрисдикции имат право да сезират Съда с преюдициално запитване само по висящ пред тях спор, по който трябва да постановят решение, в което може да се вземе предвид преюдициалното решение. Следователно Съдът не е компетентен да разглежда преюдициалното запитване, когато към момента, в който същото е отправено, производството пред запитващия съд вече е приключено(17) .
45. Освен това обосноваването на преюдициалното запитване, и следователно на компетентността на Съда, не се състои във формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси(18), а в присъщата необходимост от ефективно решаване на съществуващ спор. Ако този спор приключи, необходимостта от даването на отговор на преюдициалните въпроси съответно отпада.
46. Действително в рамките на производството по преюдициални запитвания националните юрисдикции — предвид особеностите на всяко дело — най-добре могат да преценят както необходимостта от такова запитване, за да могат да постановят решение, така и релевантността на въпросите, които поставят на Съда(19) .
47. Въпреки това проблемите, които може да породи упражняването на правото на преценка от страна на националния съд, и отношенията, които той поддържа със Съда в тези рамки, са част изключително от разпоредбите на правото на Съюза. Следователно, макар Съдът да трябва да може в най-голяма степен да разчита на преценката на националния съд по отношение на това доколко отправените до него въпроси са необходими(20), той трябва да има възможност да прави всяка присъща на изпълнението на собствените му функции преценка по-специално за да провери, както всяка юрисдикция е длъжна да направи, дали има компетентност(21) .
48. Тъй като посочената компетентност зависи от наличието на спор по главното производство, Съдът може да го провери дори служебно(22), като следва да се уточни, че възможността на запитващата юрисдикция да установява прекратяването на производството и да оттегля преюдициалните въпроси произтича не от националното право, а от тълкуването на член 267 ДФЕС, чиито разпоредби са императивни за националния съд(23) .
49. Постановено е, че макар по принцип единствено националната юрисдикция да може да оттегли преюдициалното си запитване, когато счита, че подобно решение вече не е необходимо, за да ѝ позволи да реши спора по главното производство, ищецът или жалбоподателят в главното производство също може да предизвика това оттегляне, като евентуално направи отказ от иск или оттегли подадената жалба(24) . Дори и частично оттегляне, което следователно не води до прекратяване на главното производство, може да е достатъчно Съдът вече да не бъде в състояние да се произнесе по поставения пред него въпрос(25) .
50. В конкретния случай от представените на Съда доказателства след внасянето на преюдициалното запитване е видно, че дори Express Line да не е оттеглило изцяло жалбата си пред националната юрисдикция, то е отхвърлило единственото представено пред нея правно основание, релевантно с оглед на правото на Съюза, а именно че то вече не изтъква евентуално нарушение на член 56 ДФЕС и на Директива 97/67.
51. Струва ми се, че поради отпадането на интереса от преюдициалното запитване с оглед решаването на спора по главното производство това запитване вече е изгубило своя предмет. Впрочем, макар и становището на запитващата юрисдикция да остава двойствено, вероятно поради трудностите, възникнали от националното процесуално право в това отношение(26), тя изглежда приканва Съда да се произнесе в този смисъл.
52. Всъщност в своето Определение от 9 март 2011 г. Hof van beroep te Brussel изтъква, че „[о]ттеглянето на правното основание, довело до преюдициално запитване, е факт, който съгласно практиката на Съда оказва влияние върху компетентността на последния по отношение на даването на отговор на поставения въпрос“. Освен това в заключение на посоченото решение въпросната юрисдикция посочва, че „разглеждането на делото е спряно служебно, докато Съдът не установи с решение, че правният предмет на преюдициалния въпрос е отпаднал“.
53. Ако причините, поради които — въпреки това привидно становище — Hof van beroep te Brussel се е въздържал да оттегли преюдициалното си запитване, не са ясни, може да се предполага, че те се основават на процесуални ограничения. При такава хипотеза Съдът вече е приемал да окаже помощ на запитващата юрисдикция. Всъщност, постановено е, че когато въпросната юрисдикция счита, че няма правомощието съгласно националните процесуални правила да оттегли преюдициалното си запитване, е възможно Съдът да установи, че висящото пред националната юрисдикция дело се оказва напълно лишено от предмет, и въз основа на това да заключи, че вече не следва да дава отговор на поставения преюдициален въпрос(27) .
54. Каквато и да е причината за колебанията на запитващата юрисдикция, като се има предвид ходът на главното производство, отговорът на Съда на поставените му в конкретния случай преюдициални въпроси според мен изглежда, че вече не е необходим за разрешаването на спора, по който споменатата юрисдикция е сезирана. Следователно е уместно да се обяви липса на основание за постановяване на съдебно решение по същество.
55. Единствено при условията на евентуалност, в случай че Съдът реши да не приеме предложението ми за липса на основание за постановяване на такова решение, ще изложа по-долу някои насоки във връзка с отговорите по същество.
Б – По понятието за пощенски услуги
56. Express Line отхвърля квалификацията „пощенски услуги“, дадена в обжалвания акт за услугите, за които е извършило деклариране, поради това че подобен подход би противоречал на правото на Съюза. То изтъква, че тъй като тези услуги се ограничават до транспортни и логистични дейности с естеството на експресни куриерски услуги, те не биха могли да попаднат в обхвата на понятието „пощенски услуги“ по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 97/67, сдържаща списък с четири дейности, които според заинтересуваното лице трябва да се упражняват съвкупно(28) . Въпросното предприятие твърди, че Законът от 1991 г., предвиждащ алтернативен характер на изброените дейности(29), си осигурява по-широко приложно поле от това на директивата и по този начин я о транспонира неправилно в белгийския правен ред.
57. Както посочва запитващата юрисдикция, това възражение би трябвало да е предмет на изследване, извършено на първоначален етап, тъй като наличието на предоставяне на услуги, които са част от споменатата квалификация, е предварително условие за прилагането на режима на медиация, чието въвеждане се оспорва.
58. От самото начало ще посоча, че според мен Съдът не следва да се произнася по този въпрос, като се има предвид, че Hof van beroep te Brussel вече е отхвърлил частта от правното основание, изведена от този мотив, и така изрично е заключил, че при обстоятелствата по спора, с който е сезиран, не е от полза да поставя преюдициален въпрос в това отношение. Съгласно съдебната практика би било несъвместимо с ролята, отредена на Съда с член 267 ДФЕС, същият да отговори на допълнителен въпрос, отправен по същество в становището на жалбоподателя по главното производство, при положение че запитващата юрисдикция, която единствена има правомощието да прецени в каква степен тълкуването на правото на Съюза ѝ е необходимо, за да постанови своето решение, е счела, че отправянето на споменатия въпрос е било излишно в конкретния случай(30) .
59. Впрочем, присъединявам се към позицията на Hof van beroep te Brussel(31), че в приложимото в конкретния случай белгийско законодателство на понятието „пощенски услуги“ се дава определение, което е съвместимо с това, предвидено в член 2, точка 1 от Директива 97/67, като се има предвид, че текстът на споменатия член по никакъв начин не указва, че съдържащото се в него изброяване е с кумулативен характер. Ще добавя, че следваната с тази разпоредба тенденция е в подкрепа на идеята, съгласно която не е необходимо четирите изброени дейности да бъдат обединени в рамките на съответния оператор(32) .
В – По първия преюдициален въпрос
60. Съгласно първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали Директива 97/67, в редакцията ѝ съгласно Директива 2002/39, и главно, но не само, член 19 от нея, трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска правна уредба, с която за доставчиците на неуниверсални пощенски услуги се придава задължителен характер на външна система за разглеждането на жалби.
61. Единствено Express Line поддържа становището, че би трябвало да се даде утвърдителен отговор на този преюдициален въпрос, който е бил формулиран в съответствие с неговото искане. Обратно, белгийското и полското правителство, както и Комисията, считат, че Директива 97/67 допуска разглежданата система. Аз също ще възприема тази позиция.
62. В конкретния случай предоставяните от Express Line пощенски услуги, за които то е направило декларация пред IBPT, са такива, които не са включени в универсалната услуга. В този контекст жалбоподателят по главното производство отказва за него да се прилага компетентността на белгийската служба по медиация за пощенския отрасъл и да бъде задължен да заплати, по силата на това, таксата за споменатата услуга, както това се иска от него от страна на IBTP в обжалвания акт. Въпросният жалбоподател отправя възражения срещу Закона от 1991 г. затова, че предвижда дори доставчиците, предлагащи неуниверсални пощенски услуги, да бъдат задължително включени във външната система за разглеждане на жалбите, каквато е споменатата служба по медиация.
63. Жалбоподателят основава исканията си по-специално на член 19 от Директива 97/67, изменена с Директива 2002/39, чиято четвърта алинея предвижда държавите членки да следят за това ползвателите(33) да могат да сезират компетентен национален орган в рамките на външна процедура по обжалване, в случай че внесените от тях жалби пряко пред доставчика на универсалната услуга(34) не са били разрешени по задоволителен начин(35) . От този текст е видно, че доставчиците, поименно посочени във връзка с външната система за разглеждане на жалбите, която следва да се въведе от държавите членки, се явяват доставчиците на универсалната услуга.
64. При все това хармонизирането на националните разпоредби, извършено с Директива 97/67, е само минимално, тъй като с него не се цели установяването на общи правила, които да обхванат целия пощенски отрасъл(36) . По-специално четвърта алинея от член 19 в редакцията ѝ, приложима в конкретния случай, започва със следната резерва: „[б]ез да се засягат другите възможности за обжалване, предвидени от националното законодателство и от това на Общността“. Следователно с този текст се цели да се въведе единствено минимална рамка, извън която държавите членки са оправомощени да създават правни норми, при условие че спазват другите разпоредби на правото на Съюза. Както подчертава Комисията, нищо във формулировката на член 19 от Директива 97/67 не указва, че държавите членки не са оправомощени да налагат външната процедура по обжалване по отношение на доставчиците на услуги, различни от доставчиците на универсалната услуга.
65. Конкретната цел на този член, който има за цел укрепването на защитата на интересите на всички ползватели на пощенски услуги, като им гарантира повишено равнище на качество на услугите, както това е посочено в заглавието на самата Директива 97/67, ме кара да приема също, че този текст не изключва възможността държавите членки да предвиждат други начини за разрешаване на споровете(37) .
66. Според мен в подкрепа на този анализ е както преамбюлът на Директива 97/67, така и този на Директива 2002/39, която изменя първата в тази област. Всъщност съображение 35 от Директива 97/67 показва, че предвидената в член 19 процедура за разглеждане на жалби се въвежда единствено „[в допълнение на] възможностите за обжалване съгласно националното право и правото на Общността“. Освен това съображение 28 от Директива 2002/39 изтъква тази система за разглеждане на жалбите, като разглежда по същия начин жалбите, свързани с услугите на доставчиците на универсалната пощенска услуга, и тези, свързани с услугите на други доставчици, а именно „на оператори, притежаващи разрешителни, включително притежателите на индивидуални лицензи“. В същото съображение се добавя, че би било целесъобразно „ползвателите на съвкупността от пощенски услуги — универсални или не, да могат да използват посочените процедури“ [неофициален превод].
67. Това намерение, потвърдено от европейския законодател, да се разшири въведената с член 19 от Директива 97/67 защита по отношение на широка група от ползватели на пощенски услуги, е отразено с измененията, въведени с Директива 2002/39 в първа и втора алинея от споменатия член(38) .
68. Същата воля ръководи приемането на Директива 2008/6. Както вече посочих, разпоредбите на въпросната директива не са приложими ratione temporis в рамките на настоящия спор. При все това те могат да внесат полезно разяснение при тълкуването на Директива 97/67, чиято формулировка променят в известна степен. Всъщност съображение 42 от Директива 2008/6 гласи, че „с оглед увеличаване на защитата на потребителите е уместно приложението на минималните принципи относно процедурите за [разглеждането на жалби] да се разшири отвъд доставчиците на универсалната услуга“, с което се изтъква, че с Директива 97/67 не се е целяло извършването на пълно хармонизиране на правните уредби на държавите членки в тази област.
69. От съвкупността от тези насоки за тълкуване(39) стигам до заключението, че разпоредбите на Директива 97/67, изменена с Директива 2002/39, и по-специално член 19 от нея, допускат държава членка да приема мерки, каквито са разглежданите в главното производство.
Г – По втория преюдициален въпрос
70. С втория си преюдициален въпрос, отправен при условията на евентуалност, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 56 и сл. от ДФЕС относно свободното предоставяне на услуги не допускат държава членка да въведе ограничения на въпросната свобода, като въведе за доставчиците на неуниверсални пощенски услуги задължителна външна система за разглеждане на жалбите поради причини, свързани със защитата на потребителите, макар в тази система да не се прави никакво разграничение според това дали жалбите са от страна на потребители или на други крайни ползватели и като се има предвид, че потребители на въпросните услуги в по-голямата си част са търговци.
71. Най-напред ще отбележа, че с изключение на жалбоподателя по главното производство всички страни, представили становища, единодушно считат, че разпоредбите на ДФЕС допускат разглежданото национално законодателство. Това е и моето становище поради причините, които следват.
72. В пощенския отрасъл с приетите от законодателя на Съюза директиви се извършва минимално хармонизиране. Разпоредбите на Договорите, и по-специално на ДФЕС в конкретния случай, са противопоставими на държавите членки в останалата им част, т.е. по отношение на областите, в които тези държави са запазили изцяло правото си на преценка относно нормативната дейност. Както обаче се припомня в съображение 42 и член 26 от Директива 97/67(40), дори и да имат свободата да създават правни норми, към държавите членки остава изискването да спазват принципите на правото на Съюза в рамките на упражняването на отредената им компетентност.
73. С оглед на данните, отнасящи се до спора по главното производство, струва ми се, по подобие на Комисията, че разпоредбите на правото на Съюза, които се засягат в настоящия случай, са по-скоро тези, отнасящи се до свободата на установяване, определени в член 49 и сл. от ДФЕС, отколкото тези, отнасящи се до свободното предоставяне на услуги(41) . Всъщност съответните пощенски услуги обикновено се предоставят от обект, намиращ се в държавата членка на местоназначение. Така Express Line, което е част от германска група от дружества, е установено на белгийска територия.
74. Съгласно постоянната съдебна практика обаче Съдът има възможност да тълкува разпоредби, които не са упоменати в преюдициалните въпроси(42), с цел да предостави на запитващата юрисдикция, в дух на сътрудничество с нея, всички отговори, полезни за решаването на спора, с който е сезирана.
75. Запитващата юрисдикция е тази, която следва да определи с оглед на конкретните обстоятелства по делото дали положението, предмет на разглеждане по главното производство, попада в рамките на свободата на установяване или на свободното предоставяне на услуги. При все това предвид гореизложеното според мен преюдициалните въпроси следва да се разгледат с оглед както на член 49 ДФЕС, така и на член 56 ДФЕС(43) .
76. Която и от тези две свободи на движение да бъде възприета, първата част от разсъжденията с цел да се даде отговор на преюдициалния въпрос се състои в това да се установи дали фактът, че се налага система за външно разглеждане на жалбите на неуниверсални доставчици на услуги, каквато е предвидена в членове 43 б и 45 б от Закона от 1991 г., представлява пречка пред съответната свобода.
77. Само по себе си задължението за участие в система от такова естество не може да се счита за пречка пред свободата на установяване или пред свободното предоставяне на услуги. Според мен предприятие, действащо на вътрешния пазар на Съюза, не може да претендира, че държава членка не разполага със структури за правна защита на интересите на клиентите му, ако предлагат решаване на споровете, различно от съдебните процедури за обжалване. Впрочем ще отбележа, че по подобие на Кралство Белгия голям брой държави са избрали разширяване на външните системи за разглеждане на жалбите към доставчиците на пощенски услуги, действащи извън отрасъла на универсалната услуга(44) .
78. Обратно, задължението за участие във финансирането на такава система може да доведе до ограничение на някоя от основните свободи, гарантирани с ДФЕС, което би било в противоречие с правото на Съюза. По принцип държавата е тази, която финансира структури от този вид, а не съвкупност от предприятия, включващи доставчици, които не са включени в обхвата на универсалната услуга, както е в конкретния случай. Несъмнено задължението, наложено на предприятия да дават своя принос към бюджета на административни структури по регулиране и контрол, не може да се счита за изключение в регулираните отрасли на националната икономика. При все това те могат основателно да очакват произтичащата от това финансова тежест да бъде разпределена между различните засегнати оператори по един недискриминационен, пропорционален и прозрачен начин.
79. Вярно е, че в конкретния случай въпросната тежест не оказва в по голяма степен вреди на доставчиците от другите държави членки в сравнение с белгийските доставчици, тъй като тя се налага на всички предприятия, свързани с дейностите на белгийската служба по медиация за пощенския отрасъл, без да се прави разграничение с оглед на националността или мястото на установяване. Макар и недискриминационна в това отношение, тя обаче може да засегне дейностите на предприятия, установени в държава членка, различна от тази на получателя на услугата, в която те предоставят аналогични услуги(45), като ги възпрепятства или ги направи по-непривлекателни, или да разубеди предприятия с произход от други държави членки, които биха се установили в Белгия(46) . Струва ми се, че както член 49 и сл., така и член 56 и сл. от ДФЕС не допускат подобен възпиращ фактор спрямо достъпа до белгийския пазар на пощенски услуги(47) .
80. Съгласно постоянната съдебна практика обаче споменатото ограничение може да бъде прието с оглед на изрично предвидените в ДФЕС дерогиращи мерки, каквито се съдържат в член 52, параграф 1 ДФЕС, или обосновано в съответствие с практиката на Съда от императивни съображения от общ интерес. Всъщност свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги, в качеството им на основни принципи на ДФЕС, могат да бъдат ограничавани единствено от разпоредби, обосновани от съображения, попадащи в тази категория и прилагащи се за всяко лице или предприятие, което упражнява дейност на територията на приемащата държава членка(48) .
81. В конкретния случай ограничението, наложено върху упражняването на споменатите свободи на движение, може да намери легитимно основание в мотивите, свързани със защитата на потребителите, изтъкната именно от Кралство Белгия.
82. Считам, както белгийското и полското правителство, а също и Комисията, че в това отношение не е от значение, че в националното законодателство не се прави разлика между жалбите на частни лица и на професионални лица. Макар и последната група да има голям превес сред клиентите на Express Line, в правото на Съюза, и по-специално в член 19 от Директива 97/67(49), не се прави разлика в зависимост от това дали крайните ползватели, сезирали службата по медиация, са подписали спорните договори за частни цели или в професионален аспект(50) . Освен това, полезното действие от намесата на споменатата служба, целяща да укрепи качеството на услугите в пощенския отрасъл, се оказва по-добре гарантирано, ако всички категории ползватели могат да подадат жалба пред нея.
83. Тази обосновка следователно ми се струва валидна, но при условие че отбелязаното ограничение действително е пропорционално, т.е. условията и редът на финансиране на белгийската служба по медиация за пощенския отрасъл да са такива, че да позволяват постигането на преследваната цел и да не превишават необходимото за това, като се прилагат по един последователен и систематичен начин(51) . Запитващата юрисдикция е тази, която следва да прецени дали в конкретния случай понесената от Express Line тежест действително е в съответствие с развиваната по отношение на него дейност от споменатата служба по медиация с оглед защитата на интересите на клиентите на това предприятие, или тази тежест е толкова прекомерна, че това би направило белгийския пощенски пазар по-непривлекателен за тази категория доставчици на услуги.
84. Според мен ефектът на националното законодателство, както е представено в преюдициалното запитване, би могъл да е равностоен на този на кръстосано субсидиране в полза на белгийското La Poste, ако се установи — нещо, което запитващата юрисдикция следва да провери, — че много голяма част от жалбите, подадени пред въпросната служба по медиация, са засягали белгийското дружество La Poste, докато са рядко срещани тези, засягали Express Line, а именно едва 2 или 3 от общо 9000 жалби през 2008 г. и 2009 г. Защитата на пълното упражняване на предвидените в ДФЕС основни свободи обаче налага да се вземат предвид не само формалните разпоредби, съдържащи се в правото на държавите членки, но и конкретният резултат, до който те водят.
85. При все това ще отбележа, че това последно становище занапред няма да оказва практическо въздействие с оглед на развитието на въпросното законодателство вследствие на транспонирането на Директива 2008/6 в белгийския правен ред. В действителност от доказателствата по делото и разпоредбите на закона, приет на 13 декември 2010 г.(52), а именно след внасянето на преюдициалното запитване, е видно, че критериите за извършване на вноски по разходите за функциониране на белгийската служба по медиация за пощенския отрасъл са се променили, по-специално доколкото се взема предвид по един по-пропорционален начин не само реализираният от дадено предприятие оборот, но също така броят на регистрираните за това предприятие жалби в рамките на годината, предхождаща определянето на евентуалната вноска.
86. В крайна сметка считам, че разпоредбите на ДФЕС относно свободното движение на услугите и свободата на установяване допускат държава членка да приеме мерки, каквито са разглежданите в главното производство, които могат да породят действително ограничителни, но обосновани със защитата на ползвателите на пощенски услуги въздействия, при условие че частта, която се внася от предприятие за финансирането на съответната служба по медиация, се намира в достатъчна взаимовръзка с броя на получените жалби от лица, използвали услугите на заинтересуваното предприятие, спрямо получените жалби, които засягат останалите доставчици, предоставящи споменатата услуга.
VI – Заключение
87. С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда главно да реши, че основанието за отговор на поставените от Hof van beroep te Brussel преюдициални въпроси е отпаднало и да разпореди делото да бъде заличено от регистъра на Съда.
88. При условията на евентуалност, в случай че Съдът счете, че следва да даде отговор на споменатите преюдициални въпроси, предлагам той да отговори по следния начин:
„1) Разпоредбите на Директива 97/67/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 15 декември 1997 година относно общите правила за развитието на вътрешния пазар на пощенските услуги в Общността и за подобряването на качеството на услугата в съответствие с Директива 2002/39/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 10 юни 2002 година трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държавите членки да придадат задължителен характер на външна система за разглеждане на жалби, каквато е разглежданата в главното производство, по отношение на доставчиците на неуниверсални пощенски услуги.
2) Принципите, свързани със свободното движение на услуги, определени в член 56 и сл. от ДФЕС, и със свободата на установяване, определени в член 49 и сл. от ДФЕС, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка, основаваща се на императивни съображения от общ интерес за защита на ползвателите на пощенски услуги, да придаде задължителен характер на външна система за разглеждане на жалби, каквато е разглежданата в главното производство, по отношение на доставчиците на неуниверсални пощенски услуги, дори в рамките на прилагането на въпросната система да не се прави никаква разлика дали жалбите са от страна на потребители или на други крайни ползватели. Това обаче е валидно само ако при начина на финансиране на съответната служба по медиация се взема предвид по един достатъчно пропорционален начин — нещо, което националната юрисдикция следва да провери — относителното значение на броя жалби до различните доставчици на пощенски услуги, които попадат в компетентността на тази служба.“
(1) .
(2)  –	ОВ L 15, 1998 г., стр. 14; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 3, стр. 12.
(3)  –	Първият преюдициален въпрос се отнася до измененията, внесени с Директива 2002/39/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 10 юни 2002 година за изменение на Директива 97/67/ЕО относно по-нататъшното отваряне на пощенските услуги в Общността за конкуренция (ОВ L 176, стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 178), както и с Директива 2008/6/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 февруари 2008 година за изменение на Директива 97/67/ЕО с оглед пълното изграждане на вътрешния пазар на пощенски услуги в Общността (ОВ L 52, стр. 3).
(4)  –	Съгласно съображения 11 и 12 от Директива 97/67 целта е на всички да се разреши лесен достъп до пощенската мрежа, като се осигурят по-специално достатъчен брой места за достъп и се предвидят задоволителни условия, що се отнася до честотата на събиране и доставяне.
(5)  – Moniteur belge от 31 декември 2010 г., стр. 83267.
(6)  – Moniteur belge от 27 март 1991 г., стр. 6155.
(7)  – Кралски указ за транспониране на задълженията, произтичащи от Директива 97/67 (Moniteur belge от 18 август 1999 г., стр. 30697).
(8)  – По силата на член 131, точка 14 от посочения закон след промяната, въведена с Кралския указ от 1999 г.
(9)  – Член 148 д от Закона от 1991 г.
(10)  – Член 148 а от Закона от 1991 г. По отношение на двете категории нерезервирани пощенски услуги в белгийското право вж. коментара на член 24 от Кралския указ от 1999 г., направен в доклад до Краля, изготвен от министъра на далекосъобщенията, г‑н Elio Di Rupo (Moniteur belge от 18 август 1999 г., по-специално стр. 30702).
(11)  – Закон за създаването на службата по медиация за пощенския отрасъл и за изменение на Закона от 13 юни 2005 г. относно електронните съобщения (Moniteur belge от 23 януари 2007 г. стр. 2965). Посоченият закон влиза в сила на 2 февруари 2007 г.
(12)  – Последните изменения, внесени в двата посочени по-горе члена от Закона от 1991 г., отнасящи се до службата по медиация за пощенския отрасъл, се въвеждат с членове 2—4 от посочения по-горе Закон от 13 декември 2010 г. Този закон, транспониращ Директива 2008/6 в белгийския правен ред, в конкретния случай не е приложим ratione temporis .
(13)  – В член 45 б параграф 5, in fine, от Закона от 1991 г. се уточнява, че „[п]редприятията, чийто оборот от дейностите, попадащи в приложното поле на службата по медиация, не надвишава 500 000 EUR, не участват във финансирането на службата по медиация“. Този праг трябва да се доближава до прага, определен в същия размер за финансирането на IBPT (член 148 е
от посочения закон).
(14)  – От член 2, параграф 1 от Закона от 31 май 2009 г. за изменение на Закона от 17 януари 2003 г. относно жалбите и разглеждането на споровете по повод на Закона от 17 януари 2003 г. относно статута на регулатора в отраслите на белгийските пощи и далекосъобщения (Moniteur belge от 10 юли 2009 г., стр. 47845) следва, че „решенията на [IBPT] могат да бъдат обжалвани по същество пред Апелативен съд Брюксел, който се произнася по реда на бързото производство“.
(15)  –	По-специално Решение от 6 декември 2001 г. по дело Clean Car Autoservice (C‑472/99, Recueil, стр. I‑9687, точка 24) и Определение на председателя на Съда от 15 февруари 2011 г. по дело Accor Services France (C‑269/10). Вж. също Информационна бележка относно отправянето на преюдициални запитвания от националните юрисдикции (ОВ C 297, стр. 1), която посочва, че „[ф]ормата на акта, с който националната юрисдикция отправя преюдициално запитване до Съда, се определя от процесуалните норми на националното право“.
(16)  – Решение от 15 юни 1995 г. по дело Zabala Erasun и др. (C‑422/93—C‑424/93, Recueil, стр. I‑1567, точка 28).
(17)  –	Решение от 21 април 1988 г. по дело Pardini (338/85, Recueil, стр. 2041, точка 11) и Решение от 4 октомври 1991 г. по дело Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, Recueil, стр. I‑4685, точка 12).
(18)  – Решение от 16 юли 1992 г. по дело Lourenço Dias (C‑343/90, Recueil, стр. I‑4673, точка 17) и Решение по дело Zabala Erasun и др., посочено по-горе (точка 29, както и цитираната съдебна практика).
(19)  – Решение от 21 октомври 2010 г. по дело Padawan (C‑467/08, все още непубликувано в Сборника, точка 21 и сл., както и цитираната съдебна практика) и Решение от 9 декември 2010 г. по дело Fluxys (C‑241/09, все още непубликувано в Сборника, точка 28).
(20)  – В същия дух на сътрудничество между засегнатите юрисдикции в случай на обжалване на акта за преюдициално запитване Съдът трябва да се придържа към последния и преюдициалното производство трябва да продължи, докато Съдът не бъде уведомен, че въпросният акт е отменен (Решение от 12 февруари 1974 г. по дело Rheinmühlen-Düsseldorf, 146/73, Recueil, стр. 139).
(21)  – Решение по дело Zabala Erasun и др. (точки 15 и 16), както и Решение по дело Fluxys (точки 29 и 31), посочени по-горе.
(22)  – Решение от 11 септември 2008 г. по дело UGT-Rioja и др. (C‑428/06—C‑434/06, Сборник, стр. I‑6747, точка 40).
(23)  – Решение по дело Zabala Erasun и др., посочено по-горе (точки 26 и 27).
(24)  – Решение от 26 февруари 1992 г. по дело Bernini (C‑3/90, Recueil, стр. I‑1071, точка 10, разглеждано a contrario); Определение от 13 март 1997 г. по дело Laboratoires Valda (C‑202/96) и Решение от 17 май 2001 г. по дело TNT Traco (C‑340/99, Recueil, стр. I‑4109, точка 34).
(25)  – Решение по дело Fluxys, посочено по-горе (точки 33 и 34).
(26)  –	Какъвто е случаят по делото Fluxys, в което запитващата юрисдикция посочва, че „по силата на член 825 от белгийския съдебен кодекс валидността на частичното оттегляне на Fluxys „зависи от съгласието на ответната страна“ (решение, посочено по-горе, точка 21).
(27)  – Решение от 12 март 1998 г. по дело Djabali (C‑314/96, Recueil, стр. I‑1149, точка 16 и сл.) и Решение от 20 януари 2005 г. по дело García Blanco (C‑225/02, Recueil, стр. I‑523, точка 27 и сл.); по всяко от тези дела Съдът установява, че отговорът на поставения преюдициален въпрос няма да бъде от никаква полза за запитващата юрисдикция, тъй като исканията на жалбоподателя в главното производство изцяло са били уважени.
(28)  – А именно „услуги, които се състоят в събирането, сортирането, пренасянето и доставката на пощенските пратки“. Express Line прави извода за изискване на съвкупност поради факта, че съюзът „и“, а не „или“, е използван във версиите на френски, английски и немски език на въпросния текст.
(29)  – Член 131, точка 1 от Закона от 1991 г., произтичащ от Кралския указ от 1999 г., гласи, че „пощенските услуги“ по смисъла на този закон са „услугите, свързани с адресирани пратки, които се състоят в една от следните операции или в съчетанието на няколко от тези операции : — събиране, — сортиране, — пренасяне, — доставка“ (курсивът е мой). Уточнявам, че споменатата точка е била изменена със Закона от 13 декември 2010 г., както следва: „пощенски услуги: услуги, които се състоят в събирането, сортирането, пренасянето и доставката на пощенските пратки“, но тази редакция не е приложима ratione temporis по отношение на спора по главното производство.
(30)  – Вж. по-специално Решение от 17 септември 1998 г. по дело Kainuun Liikenne и Pohjolan Liikenne (C‑412/96, Recueil, стр. I‑5141, точки 23 и 24) и заключението на генералния адвокат Léger по това дело (точка 29 и сл.), Решение от 6 юли 2000 г. по дело ATB и др. (C‑402/98, Recueil, стр. I‑5501, точка 29) и Решение от 16 юли 2009 г. по дело Gómez‑Limón Sánchez-Camacho (C‑537/07, Сборник, стр. I‑6525, точка 24).
(31)  – Тази юрисдикция също постановява и по други дела (по-специално в Решение от 3 декември 2009 г. по дело 2007/AR/2742, www.juridat.be; Reflets, бр. 2/2010, стр. 9), че поради липса на указания за обратното в Директива 97/67, следва да се възприеме общо допустимото значение на думата „и“, която трябва да се разбира като съюз за обикновено, а не кумулативно съгласуване.
(32)  – Директива 2008/6, макар и неприложима в конкретния случай, може да внесе пояснение, релевантно за целите на тълкуването на Директива 97/67, доколкото към споменатия член 2 с нея се добавя точка 1а която определя „доставчика на пощенски услуги“ като „предприятие, което предоставя една или повече пощенски услуги “ (курсивът е мой).
(33)  – Действайки индивидуално или, когато националното право го предвижда, във връзка с организациите, които представляват интересите на ползвателите и/или потребителите.
(34)  – Член 19, първа и втора алинея от Директива 97/67 урежда вътрешната процедура по обжалване пред доставчика или доставчиците на универсалната услуга, която трябва да бъде въведена от държавите членки, като се уточнява че последните могат да я налагат и на ползвателите на пощенски услуги, които не са включени в универсалната услуга, или на ползвателите на пощенски услуги, които са включени в нея, но не се предоставят от доставчика на универсалната услуга.
(35)  –	В съображение 35 от Директива 97/67 се обосновава въвеждането на този двоен механизъм за разглеждане на жалбите на ползвателите на пощенски услуги — отчасти вътрешен и отчасти външен, като се посочва, „че необходимото подобряване на качеството на услугата изисква евентуалните спорове да бъдат решавани бързо и ефикасно; […] че […] следва да се предвиди процедура за [разглеждане] на жалбите, която следва да бъде прозрачна, опростена и не скъпо струваща, и следва да дава възможност за участие на всички заинтересувани страни“.
(36)  – Вж. по-специално Доклада на Комисията до Европейския парламент и до Съвета от 18 октомври 2006 г. относно прилагането на Директива 97/67, изменена с Директива 2002/39 (COM(2006) 595 окончателен), в който се припомня, че „[д]ействащата директива за пощенските услуги се основава на принципа на минимално хармонизиране“ [неофициален превод].
(37)  – В този смисъл Съобщението на Комисията относно Акта за единния пазар от 13 април 2011 г. посочва сред „[д]ванадесет[те] лоста за насърчаване на растежа и укрепване на доверието“ нормотворчеството във връзка с алтернативното разрешаване на споровете с цел „да се създадат [извънсъдебни способи за защита], с които на потребителите да се осигури лесно, бързо и евтино решение“ (COM(2011) 206 окончателен, стр. 9).
(38)  –	В съответствие със съдебната практика (вж. постановеното наскоро Решение от 17 февруари 2011 г. по дело The Number и Conduit Enterprises, C‑16/10, все още непубликувано в Сборника, точка 28), за да се определи смисълът и обхватът на разпоредба, съдържаща се в директива, тя следва да се разгледа в законодателния контекст, в който се вписва, както и да се тълкува, като се вземат предвид нейният текст, както и общата структура на съответната директива и преследваните от законодателя цели.
(39)  –	А именно че „[д]ържавите членки могат да предвидят [принципът, според който се създават прозрачни, прости и евтини процедури за разглеждане на жалбите на потребителите,] да се прилага също за потребители на услуги, които […] не са включени в универсалната услуга, определена в член 3, и […] са включени в универсалната услуга, определена в член 3, но не се предоставят от доставчика на универсалната услуга“.
(40)  – В тези разпоредби се уточнява, че нищо не пречи на държава членка да поддържа или да въведе за пощенския отрасъл по-либерални мерки от предвидените в директивата, нито, в случай че тя бъде отменена, да поддържа мерките, които тази държава е взела, за да я прилага, доколкото във всеки отделен случай тези мерки са съвместими с Договора.
(41)  – Относно съчетанието между приложимите за тези две свободи на движение разпоредбите вж. по аналогия Решение от 8 септември 2010 г. по дело Winner Wetten (C‑409/06, все още непубликувано в Сборника, точка 44 и сл.), както и Решение от 8 септември 2010 г. по дело Stoß и др. (C‑316/07, C‑358/07—C‑360/07, C‑409/07 и C‑410/07, все още непубликувано в Сборника, точка 57 и сл.).
(42)  – Вж. по-специално Решение от 20 март 1986 г. по дело Tissier (35/85, Recueil, стр. 1207, точка 9), Решение от 18 май 2000 г. по дело Schiavon (C‑230/98, Recueil, стр. I‑3547, точка 37) и Решение от 11 март 2008 г. по дело Jager (C‑420/06, Сборник, стр. I‑1315, точка 47).
(43)  – Вж. по аналогия Решение по дело Winner Wetten (точки 51 и 52) и Решение по дело Stoß и др. (точки 64 и 65), посочени по-горе.
(44)  – Вж. Main developments in the postal sector (2008—2010), Final Report 29 november 2010“, р. 79 (http://ec.europa.eu/internal_market/post/doc/studies/2010‑main‑developments_en.pdf) с уточнението, че това проучване, възложено от генерална дирекция „Вътрешен пазар и услуги“на Комисията, не обхваща само държавите — членки на Съюза, но и тези от Европейското икономическо пространство, както и Конфедерация Швейцария.
(45)  – Вж. по-специално Решение от 3 юни 2010 г. по дело Sporting Exchange (C‑203/08, все още непубликувано в Сборника, точка 23 и цитираната съдебна практика).
(46)  – Вж. постановените наскоро Решение от 11 март 2010 г. по дело Attanasio Group (C‑384/08, все още непубликувано в Сборника, точка 45) и Решение от 29 март 2011 г. по дело Комисия/Италия (C‑565/08, все още непубликувано в Сборника, точка 45 и цитираната съдебна практика).
(47)  – Понятието за ограничение обхваща мерките, предприети от държава членка, които, макар и да са приложими еднакво, оказват влияние върху достъпа до пазара на икономическите оператори от други държави членки (вж. по-специално Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 46).
(48)  – Вж. по-специално Решение от 8 юли 2010 г. по дело Sjöberg и Gerdin (C‑447/08 и C‑448/08, все още непубликувано в Сборника, точка 35 и сл.) и Решение от 9 септември 2010 г. по дело Engelmann (C‑64/08, все още непубликувано в Сборника, точки 29 и 47).
(49)  –	Параграф 3 от споменатия член изтъква „интересите на [ползвателите] и/или [потребителите]“, алтернатива, която позволява да се счете, че в директивата не се съдържа тясно схващане на понятието за крайни ползватели на пощенски услуги.
(50)  –	Подготвителните работи по Директива 97/67 затвърждават тази гледна точка: вж. по-специално Резолюция на Съвета от 7 февруари 1994 г. за развитието на пощенските услуги в Общността, в която се говори за „ ползвателите, в това число потребителите “ (ОВ C 48, стр. 3), по подобие на Известие на Комисията от 26 юли 1995 г. относно съвкупността от мерки, предложени за развитието на пощенските услуги в Общността, с уточнението, че член 2, точка 16 от съдържащото се в него предложение за директива определя „ползвателите“, като включва в тях „ професионалните ползващи лица [и] битови потребители “ (COM(95) 227 окончателен, стр. 17 и 25; неофициален превод). По същия начин в Доклада на Комисията до Европейския парламент и до Съвета от 25 ноември 2002 г. за прилагане на директивата за пощенските услуги (Директива 97/67) (COM (2002) 632 окончателен, и по-специално бележка под линия 8) се прави позоваване на „ползвателите на пощенски услуги в тяхната цялост (т.е. частни и търговски ползватели )“. Впрочем в Решение на Комисията от 10 август 2010 г. за създаване на Група на европейските регулатори на пощенски услуги (ОВ С 217, стр. 7) се споменава, че тази група има за задача по-специално „да се допитва активно […] до пазарните участници, потребителите и крайните ползватели “ (курсивът във всички цитирани текстове е мой).
(51)  – Вж. Решение по дело Sjöberg и Gerdin, посочено по-горе (точка 40 и цитираната съдебна практика) и Решение от 3 март 2011 г. по дело Комисия/Белгия (C‑134/10, все още непубликувано в Сборника, точка 43 и сл. и цитираната съдебна практика).
(52)  – Вж. новата алгебрична формула, предвидена в член 45 б в редакцията ѝ съгласно посочения закон. Тя е представена по следния начин от Express Line в писмото му, отправено до Съда, за да обясни оттеглянето на правното си основание относно нарушението на правото на Съюза: „докато преди това всички предприятия, чийто оборот бе по-голям от 500 000 евро, трябваше да заплащат вноски за финансирането на белгийската служба по медиация за пощенския отрасъл, задължение за плащане на вноски вече имат единствено онези от тях, срещу които са били внесени повече от 12 жалби през предходната година. Освен това споменатите предприятия вече трябва да заплащат вноски само за финансиране на разходите за функциониране, свързани с разглеждането на жалбите от страна на службата по медиация (пропорционално на броя жалби, засягащи заинтересуваното предприятие), а не с общите разходи за функционирането на същата тази служба по медиация (пропорционално на оборота на заинтересуваното предприятие)“.