62024CJ0413
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
22 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Регламент (ЕИО) № 4055/86 — Прилагане на принципа на свободното предоставяне на услуги по отношение на морския транспорт между държави членки и между държави членки и трети страни — Член 56 ДФЕС — Член 191 от Споразумението за търговия и сътрудничество между Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия, от една страна, и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, от друга страна — Свободно предоставяне на услуги — Ограничения — Национална правна уредба, която предвижда плащането на такса за задължителното използване на услугите от система за подпомагане на морския трафик („Verkeersbegeleidingssysteem (VBS)“) в зависимост от дължината на съответния плавателен съд — Правна уредба, която се прилага за трафика на плавателни съдове, които захождат към пристанищата във Vlaams Gewest (Фламандски регион, Белгия), включени в тази система, и пристигат от пристанище на държава членка, различна от Кралство Белгия, но не се прилага спрямо трафика между тези фламандски пристанища — Споразумение за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (Брексит)“
По дело C‑413/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Стопански съд Гент, отделение Остенде, Белгия) с акт от 6 юни 2024 г., постъпил в Съда на 13 юни 2024 г., в рамките на производство по дело
Vlaams Gewest
срещу
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
при участието на
P&O North Sea Ferries Limited,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: K. Jürimäe, председател на състава, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия във втори състав, F. Schalin (докладчик), M. Gavalec и Z. Csehi, съдии,
генерален адвокат: A. Biondi,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Vlaams Gewest, от J. Joos и J. Stuyck, advocaten,
–
за P&O North Sea Ferries Limited и P&O Ferries Limited, от A. Vroninks, advocate,
–
за белгийското правителство, от C. Jacob, S. Baeyens и C. Pochet, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от A. Bouquet и J. L. Buendía Sierra, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 26 юни 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Регламент (ЕИО) № 4055/86 на Съвета от 22 декември 1986 година относно прилагането на принципа на свободното предоставяне на услуги по отношение на морския транспорт между държави членки и между държави членки и трети страни (OB L 378, 1986 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 173), на член 56 ДФЕС и на член 191 от Споразумението за търговия и сътрудничество между Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия, от една страна, и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, от друга страна (OB L 149, 2021 г., стр. 10, наричано по-нататък „СТС“).
2
Запитването е отправено в рамките на два спора между Vlaams Gewest (Фламандски регион, Белгия) и съответно P&O North Sea Ferries Limited и P&O Ferries Limited (наричани по-нататък заедно „дружествата P&O“) по повод на плащането на фактури във връзка с такса за задължителното използване на услугите от система за подпомагане на морския трафик, дължима от плавателните съдове, които захождат към пристанища във Фламандския регион, включени в тази система (наричани по-нататък „фламандските пристанища“), и пристигат от пристанище, намиращо се в държава членка, различна от Кралство Белгия.
Правна уредба
Международното право
Споразумението за оттегляне
3
Съгласно членове 126 и 127 от Споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (ОВ L 29, 2020 г., стр. 7, наричано по-нататък „Споразумението за оттегляне“):
„Член 126
Преходен период
Определя се преходен период или период на изпълнение, който започва да тече от датата на влизане в сила на настоящото споразумение и приключва на 31 декември 2020 г. [наричан по-нататък „преходният период“].
Член 127
Обхват на прехода
1. Освен ако в настоящото споразумение не е предвидено друго, по време на преходния период правото на Съюза е приложимо по отношение на и в Обединеното кралство [Великобритания и Северна Ирландия].
[…]“.
СТС
4
Член 4 от СТС, озаглавен „Международно публично право“, гласи:
„1.   Разпоредбите на настоящото споразумение и всяко допълващо споразумение се тълкуват добросъвестно в съответствие с тяхното обичайно значение в техния контекст, както и съобразно предмета и целта на споразумението в съответствие с обичайните правила за тълкуване на международното публично право, включително правилата, кодифицирани във Виенската конвенция за правото на договорите [от 23 май 1969 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 1155, стр. 331)].
2.   От съображения за правна сигурност се уточнява, че нито настоящото споразумение, нито което и да било допълващо споразумение създава задължение за тълкуване на техните разпоредби в съответствие с вътрешното право на която и да е от страните.
3.   От съображения за правна сигурност се уточнява, че тълкуването на настоящото споразумение или допълващо споразумение, дадено от съдилищата на някоя от страните, няма да бъде обвързващо за съдилищата на другата страна“.
5
Член 5 от СТС е озаглавен „Частни права“ и предвижда:
„1.   Без да се засяга член SSC.67 от Протокола относно координацията в областта на социалната сигурност [към настоящото споразумение] и с изключение, по отношение на Европейския съюз, на трета част от настоящото споразумение, никоя от разпоредбите на настоящото споразумение или на допълващо споразумение не се тълкува като предоставяща права или налагаща задължения на лица, различни от създадените между страните съгласно международното публично право, нито като позволяваща пряко позоваване на настоящото споразумение или на допълващо споразумение във вътрешните правни системи на страните.
2.   Никоя от страните не предвижда право на иск по реда на своето право срещу другата страна на основанието, че другата страна е действала в нарушение на настоящото споразумение или допълващо споразумение“.
6
Член 191 („Задължения“) от СТС гласи:
„1.   Без да се засягат несъответстващите на изискванията мерки или други мерки, посочени в членове 133 и 139, всяка страна прилага принципа на неограничен достъп до международните морски пазари и търгува на комерсиална и недискриминационна основа […]
[…]“.
Правото на Съюза
7
Член 1 от Регламент № 4055/86 гласи следното:
„1.   Правото на свободно предлагане на транспортни услуги по море между държави членки и между държави членки и трети страни се прилага за граждани на държави членки, които са установени в друга държава членка, различна от тази на лицето, за което са предназначени услугите.
2.   Разпоредбите на настоящия регламент се прилагат и за граждани на държави членки, установени извън [Европейската общност], както и за корабни дружества, установени извън Общността, контролирани от граждани на държава членка, ако техните плавателни съдове са регистрирани в същата държава членка в съответствие с нейното законодателство.
3.   За въпросите, обхванати от настоящия регламент, се прилагат разпоредбите на членове 55—58 и 62 от Договора.
4.   По смисъла на настоящия регламент „услуги в областта на морския транспорт между държави членки и между държави членки и трети страни“, когато обичайно биват предлагани възмездно, са:
a)
морските превози в рамките на Общността:
превозът на пътници или товари по море между пристанище на държава членка и пристанище или крайбрежно съоръжение на друга държава членка,
б)
трафик до и от трети страни:
превозът на пътници или товари по море между пристанища на държава членка и пристанища или крайбрежни съоръжения на трета страна“.
8
Член 8 от този регламент предвижда:
„Без да се засягат разпоредбите на Договора относно правото на установяване, лицата, които предоставят транспортни услуги по море, могат с тази цел временно да упражняват дейността си в държавата членка, където се предоставя услугата, при същите условия, които тази държава налага на своите граждани“.
Белгийското право
9
Съгласно член 37 от Decreet betreffende de begeleiding van de scheepvaart op de maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum (Декрет за подпомагане на корабоплаването по морски пътища за достъп и за организацията на Центъра за морски спасителни операции и координация) от 16 юни 2006 г. (Belgisch Staatsblad, 26 октомври 2006 г., стр. 57703), в редакцията му, приложима към споровете в главното производство (наричан по-нататък „Декретът от 16 юни 2006 г.“):
„Член 37
1. За използването на [Verkeersbegeleidingssysteem (система за подпомагане на морския трафик, наричана по-нататък „VBS“)] услугите от плавателни съдове, които захождат към пристанище, воден път, място за пускане на котва или за привързване в района на VBS или в зона, управлявана от администрация на водните пътища или пристанищна администрация в Белгия, се дължи VBS такса.
[…]“.
10
Съгласно член 37а от Декрета от 16 юни 2006 г.:
„1.   „За целите на прилагането на настоящия член се прилагат следните определения:
1°
VBS плащане: VBS таксата, посочена в член 37;
2°
зона за събиране на такси: зоната, в която се осигурява подпомагане на трафика;
[…].
2.   VBS плащане се дължи за всеки плавателен съд, идващ от морето и захождащ към фламандско пристанище, включено във [VBS]; то представлява плащане за корабоплаването както на влизане, така и на излизане.
Ако плавателният съд влезе [в] зоната за събиране на такси повече от веднъж през един календарен ден, таксата се дължи само веднъж.
VBS плащане не се дължи при корабоплаване между фламандски пристанища. […]
3.   Не се дължи плащане от следните категории плавателни съдове:
1°
кораби за вътрешно корабоплаване;
2°
кораби с дължина до 41 [метра];
[…]“.
Споровете в главното производство и преюдициалните въпроси
11
Декретът от 16 юни 2006 г. предвижда известен брой правила, приложими спрямо морския транспорт към фламандски пристанища. Член 37 от този декрет налага заплащането на такса за задължителното използване на VBS услуги от съответните плавателни съдове. Тази такса се дължи за всички плавателни съдове с дължина равна на или по-голяма от 41 метра, които захождат към пристанище, намиращо се в района на действие на тази система за подпомагане. Посочената такса се прилага само веднъж спрямо съответните плавателни съдове, когато влизат във фламандските пристанища повече от веднъж в един и същ календарен ден. Тя обаче не се дължи за тези плавателни съдове, когато плават само между фламандски пристанища.
12
VBS включва по-специално радарно наблюдение, телекомуникации, усъвършенствана система за обработка на информация и система за автоматична идентификация. Всички тези услуги по същество имат за цел да се предоставят на командването на съответните плавателни съдове всички необходими съвети и пълна информация относно пречките при корабоплаването, за да могат тези плавателни съдове да достигнат до съответното пристанище или да го напуснат безопасно и без проблеми.
13
Съгласно преюдициалното запитване P&O North Sea Ferries е дружество по английското право, което извършва дейност в Белгия в областта на пътническия и товарния транспорт по море между Обединеното кралство и континентална Европа. По-конкретно то осигурява връзката между пристанището на Зеебрюге (Белгия) и Обединеното кралство.
14
От 1996 г. Фламандският регион изпраща на дружествата P&O фактури във връзка с таксата, дължима за задължителното използване на VBS услугите. Дружествата P&O систематично отказват да плащат тези фактури, що се отнася до морския трафик към или от Зеебрюге.
15
Фламандският регион сезира Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Стопански съд Гент, отделение Остенде, Белгия), който е запитващата юрисдикция, като иска дружествата P&O да бъдат осъдени да заплатят сумите по фактурите, които са останали неплатени от 30 април 1996 г., евентуално заедно със законната лихва. Вземането на Фламандския регион възлизало общо на над 13 милиона евро.
16
Дружествата P&O твърдят по същество, че таксата, дължима в съответствие с Декрета от 16 юни 2006 г. за задължителното използване на VBS услуги, противоречи на свободното предоставяне на транспортни услуги, що се отнася до морския трафик към и от пристанището на Зеебрюге, с оглед на член 56 ДФЕС и член 1 от Регламент № 4055/86. Всъщност освобождаването от тази такса, от което се ползват плавателните съдове, осигуряващи връзката между фламандските пристанища, представлявало забранена дискриминация. Освен това посочената такса не била замислена по начин, който да отчита действителното използване на VBS услугите. Накрая, дружествата P&O поддържат, че могат да се позовават на тази основна свобода по член 191 от СТС дори и след края на преходния период, през който правото на Съюза е продължило да се прилага, тоест считано от 1 януари 2021 г.
17
Фламандският регион поддържа, че правото на Съюза допуска обосновани ограничения на свободното предоставяне на услуги, както е приел Съдът в решение от 13 юни 2002 г., Sea-Land Service и Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 и C‑431/99, EU:C:2002:364). Освен това освобождаването от същата такса, от което се ползва трафикът между фламандските пристанища, имало за цел да се предотврати заплащането на таксата повече от веднъж, когато даден плавателен съд най-напред захожда по море към фламандско пристанище, след което продължава плаването от това първо пристанище към следващо фламандско пристанище. Фламандският регион посочва, че VBS по същество има за цел да осигури безопасно и безпроблемно корабоплаване по морските пътища за достъп към и от фламандските морски пристанища.
18
При тези обстоятелства Ondernemingsrechtbank Gent Afdeling Oostende (Стопански съд Гент, отделение Остенде) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Ограничава ли се свободното предоставяне на услуги по смисъла на Регламент [№ 4055/86], във връзка с член 56 ДФЕС, от правна уредба относно предоставянето на VBS услуги и свързаната с това фиксирана по размер такса, която се прилага по отношение на трафика на плавателни съдове и се определя в зависимост от дължината на кораба, който захожда към фламандско пристанище и пристига от пристанище, намиращо се в друга държава членка, но не се прилага за трафика на плавателни съдове между фламандски пристанища, тъй като последният е освободен от тази такса?
2)
Следва ли да се приеме, с оглед на прилагането на определяна единствено в зависимост от дължината на кораба единна VBS такса за влизането в пристанища, които се различават съществено, че тази VBS такса е несъвместима със свободното предоставяне на услуги съгласно член 56 ДФЕС и Регламент [№ 4055/86], поради това че не се вземат предвид други важни фактори, които са присъщи на маршрута на влизане в дадено пристанище, като например отсечката от този маршрут, която даден кораб изминава в района на VBS, отдалечеността на пристанището от открито море, както и комплексността и характеристиките на пристанището?
3)
Следва ли член 191 от [СТС] да се тълкува в смисъл, че установените в Обединеното кралство […] доставчици на услуги могат да се позовават на правото на Съюза и след оттеглянето [от Съюза], така че на първия и на втория въпрос следва да бъде даден еднакъв отговор както за времето преди, така и за периода след оттеглянето [от Съюза] на Обединеното кралство […]?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
19
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1 от Регламент № 4055/86 във връзка с член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че при морски трафик към определени пристанища на държава членка от пристанища, намиращи се в други държави членки, за задължителното използване на услугите от система за подпомагане на морския трафик се заплаща такса, която се определя единствено в зависимост от дължината на плавателния съд и без да се отчита какъвто и да е друг фактор, и от която е освободен морският трафик между тези определени пристанища.
20
Като начало следва да се припомни, че Регламент № 4055/86, приет на основание член 84, параграф 2 от Договора за ЕИО (понастоящем член 100 ДФЕС), урежда мерките за прилагане в областта на морския транспорт на принципа на свободно предоставяне на услуги, установен в член 59 от Договора за ЕИО (понастоящем член 56 ДФЕС). Съдът е постановил, че член 1, параграф 1 от този регламент дефинира лицата, ползващи се от право на свободно предоставяне на услуги в областта на морския транспорт между държавите членки и между държавите членки и третите страни, по същество по същия начин като член 59 от Договора за ЕИО (решение от 13 юни 2002 г., Sea-Land Service и Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 и C‑431/99, EU:C:2002:364, т. 30).
21
Освен това, както следва от член 1, параграф 3 и от член 8 от посочения регламент, последният прави приложими спрямо уредената от него материя всички правила от Договора относно свободното предоставяне на услуги (решение от 13 юни 2002 г., Sea-Land Service и Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 и C‑431/99, EU:C:2002:364, т. 31).
22
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика член 56 ДФЕС изисква не само премахването на всяка основана на гражданството дискриминация по отношение на доставчика на услуги, но и отстраняването на всяко ограничение, дори то да се прилага, без да се прави разлика между национални доставчици и доставчици от други държави членки, когато това ограничение може да доведе до забрана или друго затрудняване на дейността на доставчика, установен в друга държава членка, в която той законно предлага аналогични услуги (решения от 25 юли 1991 г., Säger, C‑76/90, EU:C:1991:331, т. 12, и от 5 юни 1997 г., SETTG, C‑398/95, EU:C:1997:282, т. 16).
23
Съдът е постановил, че член 1, параграф 1 от Регламент № 4055/86 забранява на държава членка да прилага различни такси за еднакви пилотски (лоцмански) услуги в зависимост от това дали дадено предприятие (дори да е установено в тази държава), което предоставя услуги по морски транспорт между посочената държава и друга държава членка, експлоатира плавателен съд, допуснат (или не) до морски каботаж, който каботаж е запазен за плавателните съдове, плаващи под флага на същата държава (решение от 17 май 1994 г., Corsica Ferries, C‑18/93, EU:C:1994:195, т. 35).
24
В настоящия случай, от преюдициалното запитване е видно, че съгласно разглежданата в главното производство правна уредба таксата за задължително използване на VBS услугите се дължи от плавателните съдове с дължина равна на или по-голяма от 41 метра, пристигащи от държава членка, различна от Кралство Белгия, докато корабите, плаващи между фламандските пристанища, са освободени от тази такса. Така VBS услугите се предоставят безвъзмездно на всеки плавателен съд, извършващ вътрешно пътуване между фламандски пристанища, докато тези услуги се заплащат за плавателен съд с определена дължина, който плава между пристанище, намиращо се в държава членка, различна от Кралство Белгия, и фламандско пристанище.
25
Следователно, щом като тази такса се налага само на плавателните съдове с определена дължина, които плават между пристанище, което се намира в държава членка, различна от Кралство Белгия, и фламандско пристанище, такава национална правна уредба извършва различно третиране в зависимост от това дали пътуването на съответния плавателен съд е вътрешно, или не. Така тя прилага спрямо транспортните услуги, предоставяни между фламандско пристанище и пристанището на държава членка, различна от Кралство Белгия, по-неблагоприятен режим от прилагания спрямо транспортните услуги, предоставяни между фламандски пристанища.
26
В това отношение следва да се уточни, че дори трафикът по посочените вътрешни морски пътища да се извършва от ограничен брой плавателни съдове, както поддържа Фламандския регион, това няма отражение върху приложимостта на член 56 ДФЕС. Всъщност, ако се обуслови приложимостта на член 56 ДФЕС от количествен критерий, това би изложило на опасност еднаквото прилагане на този член в рамките на Съюза, така че такъв критерий не може да се възприеме (решение от 3 декември 2020 г., BONVER WIN, C‑311/19, EU:C:2020:981, т. 29).
27
Поради това следва да се приеме, че правна уредба на държава членка като описаната в точка 24 от настоящото решение, може да затрудни или да направи по-малко привлекателно предоставянето на услуги от доставчик, установен в друга държава членка. Следователно такава правна уредба съставлява ограничение на свободното предоставяне на услуги (вж. в този смисъл решение от 13 юни 2002 г., Sea-Land Service и Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 и C‑431/99, EU:C:2002:364, т. 38 и цитираната съдебна практика).
28
Свободното предоставяне на услуги обаче, като основен принцип на Договора, може да бъде ограничавано само с правна уредба, която е обоснована с императивни съображения от общ интерес и която се прилага за всички лица и предприятия, осъществяващи дейност на територията на приемащата държава членка. Освен това, за да бъде обоснована по този начин, разглежданата национална правна уредба трябва да може да гарантира осъществяването на преследваната с нея цел и да не надхвърля необходимото за постигането ѝ (решение от 13 юни 2002 г., Sea-Land Service и Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 и C‑431/99, EU:C:2002:364, т. 39).
29
В настоящия случай Фламандският регион посочва, че VBS, чието използване е задължително и води до плащането на разглежданата в главното производство такса, по същество има за цел да гарантира безопасността и липсата на проблеми по морските пътища за достъп към и от фламандските морски пристанища.
30
В това отношение, най-напред, следва да се припомнят многократните произнасяния на Съда в смисъл, че целта да се гарантира безопасността в пристанищните води, представлява императивно съображение от общ интерес (решение от 13 юни 2002 г., Sea-Land Service и Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 и C‑431/99, EU:C:2002:364, т. 41 и 42, и от 17 март 2011 г., Naftiliaki Etaireia Thasou и Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 и C‑129/10, EU:C:2011:163, т. 45 и цитираната съдебна практика).
31
По-нататък, както посочва генералният адвокат в точка 33 от заключението си, система за подпомагане като VBS е свързана с навигационни услуги, които са от съществено значение за поддържането на обществената сигурност в крайбрежните и пристанищните води. Налагането на такса за задължителното използване на тези услуги, която дължат като ползватели плавателните съдове с дължина, равна на или по-голяма от 41 метра, по принцип изглежда да може да допринесе за постигането на целта от общ интерес за безопасност в пристанищните води.
32
Накрая, що се отнася до пропорционалността на такава такса, която зависи единствено от дължината на съответните кораби, следва да се припомни, че според Съда национална правна уредба, която изисква заплащане на такса от морски кораби с дължина над 41 метра, е пропорционална, доколкото е налице реална връзка между разходите за услугите, от които се ползват тези кораби, и размера на тази такса, но това не е така, в случай че такъв размер включва разходни фактори, които са свързани с категории кораби, различни от категорията на морските кораби с дължина над 41 метра (решение от 13 юни 2002 г., Sea-Land Service и Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 и C‑431/99, EU:C:2002:364, т. 43).
33
В светлината на тази съдебна практика следва да се приеме, че макар дължината на съответните плавателни съдове да може да представлява критерий за налагане на задължение за използване на VBS със заплащане на съответната такса, размерът на тази такса би трябвало също така да има реална връзка с разходите за услугите, извършени, за да се постигне преследваната цел.
34
В настоящия случай запитващата юрисдикция отбелязва в това отношение наличието на големи регионални различия, като посочва, че достъпът до пристанище Антверпен (Белгия) и достъпът до пристанище Зеебрюге са от напълно различно естество и сложност, тъй като последното пристанище е леснодостъпно откъм открито море, докато достъпът до пристанище Антверпен изисква внимателно преминаване при устието на река Западна Шелда и следователно по-съществено използване на VBS.
35
При тези обстоятелства диференцирането на таксите в зависимост от съответното пристанище и от обективните трудности за навигирането и акостирането в това пристанище би съответствало в по-голяма степен на преследваната цел. Ето защо следва да се приеме, че се отива отвъд необходимото за постигане на твърдяната цел за безопасност, като се прилага единна такса за плавателните съдове с определена дължина, независимо от обективните трудности за навигирането и акостирането в определените пристанища, както и с оглед на неприлагането на тази такса спрямо сравними плавателни съдове, осъществяващи вътрешно пътуване от или към пристанище, достъпът до което може да е също толкова труден, колкото за плавателни съдове, пристигащи от или пътуващи за държава членка, различна от Кралство Белгия.
36
По всички изложени съображения на първия и втория си въпрос следва да се отговори, че член 1 от Регламент № 4055/86 във връзка с член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че при морски трафик към определени пристанища на държава членка от пристанища, намиращи се в други държави членки, за задължителното използване на услугите от система за подпомагане на морския трафик се заплаща такса, която се определя единствено в зависимост от дължината на плавателния съд и без да се отчита какъвто и да е друг фактор, и от която е освободен морският трафик между тези определени пристанища, освен ако е налице реална връзка между разходите за предоставените услуги и размера на тази такса.
По третия преюдициален въпрос
37
С третия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 191 от СТС трябва да се тълкува в смисъл, че дори след оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза установените в Обединеното кралство доставчици на услуги могат с основание да се позовават на прилагането на правото на Съюза, и по-специално на член 1 от Регламент № 4055/86 във връзка с член 56 ДФЕС.
38
Като начало следва да се отбележи, че членове 126 и 127 от Споразумението за оттегляне уреждат преходния период. През този период Обединеното кралство се счита за държава членка и следователно отношенията между Съюза и тази бъдеща бивша държава членка се уреждат от правото на Съюза, освен ако не е предвидено друго. Ето защо страните по това споразумение са предвидили, че голяма част от достиженията на правото на Съюза продължават да се прилагат, за да се намали несигурността и доколкото е възможно, да се сведат до минимум сътресенията, предизвикани от факта, че към датата на оттеглянето на излизащата от Съюза държава Договорите престават да се прилагат по отношение на тази държава (вж. в този смисъл решения от 16 ноември 2021 г., Governor of Cloverhill Prison и др., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, т. 51, и от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 43).
39
След изтичането на преходния период правните отношения между Обединеното кралство и Съюза се уреждат от СТС.
40
Член 191, параграф 1 от СТС предвижда, че „всяка страна прилага принципа на неограничен достъп до международните морски пазари и търгува на комерсиална и недискриминационна основа“.
41
Според дружествата P&O от тази разпоредба следва, че трафикът на плавателни съдове до Съюза от Обединеното кралство не трябва да се третира по-неблагоприятно от трафика на плавателни съдове между държави членки. Дружествата P&O поддържат, че с оглед на посочената разпоредба свободното предоставяне на услуги ще продължи да се прилага след оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза и затова запитващата юрисдикция би трябвало да приложи Регламент № 4055/86 по отношение на частта от фактурите, която се отнася до периода след оттеглянето.
42
Следва обаче да се отбележи, че съгласно член 4, параграф 1 от СТС разпоредбите на това споразумение трябва да се „тълкуват добросъвестно в съответствие с тяхното обичайно значение в техния контекст, както и съобразно предмета и целта на споразумението в съответствие с обичайните правила за тълкуване на международното публично право, включително правилата, кодифицирани във Виенската конвенция за правото на договорите“. В член 4, параграф 2 от СТС се уточнява, че „[СТС] [не създава] задължение за тълкуване на [неговите] разпоредби в съответствие с вътрешното право на която и да е от страните“. Освен това член 5, параграф 1 от СТС предвижда, че освен в изключителни случаи „никоя от разпоредбите на настоящото споразумение […] не се тълкува като предоставяща права или налагаща задължения на лица, различни от създадените между страните съгласно международното публично право, нито като позволяваща пряко позоваване на настоящото споразумение […] във вътрешните правни системи на страните“.
43
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно принципите на международното право институциите на Съюза, които са компетентни да водят преговори във връзка с международно споразумение и да го сключат, могат да уговорят със съответните трети държави последиците, които разпоредбите на споразумението трябва да пораждат във вътрешния правопорядък на договарящите се страни. Само ако не е уреден в споразумението, този въпрос може да бъде решен от компетентните юрисдикции, и по-конкретно от Съда, както всеки друг тълкувателен въпрос относно прилагането на споразумението в Съюза (решение от 21 декември 2011 г., Air Transport Association of America и др., C‑366/10, EU:C:2011:864, т. 49). Както обаче е видно от точка 42 от настоящото решение, въпросът за прилагането на член 191 СТС е уреден от последното.
44
От това следва, че както генералният адвокат е посочил в точка 53 от заключението си, считано от датата на прилагане на СТС, достиженията на правото на Съюза вече не уреждат отношенията между Съюза и Обединеното кралство. Поради това дружествата P&O не могат да се позовават пряко пред запитващата юрисдикция нито на правото на Съюза, нито на СТС.
45
По всички изложени съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 191 от СТС във връзка с член 5 от него и член 127 от Споразумението за оттегляне трябва да се тълкува в смисъл, че след оттеглянето на Обединеното кралство от Съюза установените в Обединеното кралство доставчици на услуги по морски транспорт вече не могат да се позовават на прилагането на правото на Съюза пред националните юрисдикции на държавите членки, и по-специално на член 1 от Регламент № 4055/86 във връзка с член 56 ДФЕС, що се отнася до факти или правни положения, възникнали след 31 декември 2020 г.
По съдебните разноски
46
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Член 1 от Регламент (ЕИО) № 4055/86 на Съвета от 22 декември 1986 година относно прилагането на принципа на свободното предоставяне на услуги по отношение на морския транспорт между държави членки и между държави членки и трети страни във връзка с член 56 ДФЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, която предвижда, че при морски трафик към определени пристанища на държава членка от пристанища, намиращи се в други държави членки, за задължителното използване на услугите от система за подпомагане на морския трафик се заплаща такса, която се определя единствено в зависимост от дължината на плавателния съд и без да се отчита какъвто и да е друг фактор, и от която е освободен морският трафик между тези определени пристанища, освен ако е налице реална връзка между разходите за предоставените услуги и размера на тази такса.
2)
Член 191 от Споразумението за търговия и сътрудничество между Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия, от една страна, и Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, от друга страна, във връзка с член 5 от него и член 127 от Споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия
трябва да се тълкува в смисъл, че
след оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз установените в Обединеното кралство доставчици на услуги по морски транспорт вече не могат да се позовават на прилагането на правото на Съюза пред националните юрисдикции на държавите членки, и по-специално на член 1 от Регламент № 4055/86 във връзка с член 56 ДФЕС, що се отнася до факти или правни положения, възникнали след 31 декември 2020 г.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.