62017TO0262
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (четвърти състав)
15 май 2019 година (
*1
)
„Жалба за отмяна — Решение на Комисията за отпускане на финансиране на предложенията за транспортни проекти по Механизма за свързване на Европа (МСЕ) „Мултимодален контейнерен терминал Paskov, фаза III“ и „Интермодален терминал Mělník, фази 2 и 3“ — Срок за обжалване — Начален момент — Просрочие — Недопустимост“
По дело T‑262/17
Metrans a.s., установено в Прага (Чешка република), за което се явява A. Schwarz, адвокат,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия, за която се явяват J. Hottiaux и J. Samnadda, в качеството на представители,
и
Изпълнителна агенция за иновации и мрежи (INEA), за която се явяват I. Ramallo и D. Silhol, в качеството на представители, подпомагани от A. Duron, адвокат,
ответници,
с предмет искане на основание член 263 ДФЕС за отмяна на решение за изпълнение C(2016) 5047 окончателен на Комисията от 5 август 2016 година за съставяне на списък с предложенията, избрани да получат финансова помощ от Европейския съюз в областта на Механизма за свързване на Европа (МСЕ) — Транспортен сектор, подадени в рамките на отправените на 5 ноември 2015 г. покани за представяне на предложения въз основа на Многогодишната работна програма, в частта относно две предложения, озаглавени „Мултимодален контейнерен терминал Paskov, фаза III“ и „Интермодален терминал Mělník, фази 2 и 3“, от една страна, и от друга страна, за отмяна на двете споразумения за отпускане на безвъзмездна помощ във връзка с посочените две предложения, сключени от INEA,
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав),
състоящ се от: H. Kanninen, председател, J. Schwarcz и C. Iliopoulos (докладчик), съдии,
секретар: E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Обстоятелства, предхождащи спора
1
Жалбоподателят Metrans a.s. е учредено съгласно чешкото право дружество, чийто основен предмет на дейност е свързан с експлоатацията на интермодални терминали в Чешката република.
2
На 5 ноември 2015 г. Европейската комисия отправя две покани за представяне на предложения, „покана [за представяне на предложения] на основание на сближаването“ и „обща покана [за представяне на предложения]“ в рамките на Многогодишната работна програма за финансова помощ в областта на Механизма за свързване на Европа (МСЕ) — Транспортен сектор за периода 2014—2020 г., изменена с Решение за изпълнение C(2015) 7358 окончателен на Комисията от 30 октомври 2015 г. Крайният срок за представяне на предложения за проекти е 16 февруари 2016 г.
3
Получени са общо 427 предложения, от които 140 във връзка с „поканата [за представяне на предложения] в рамките на „сближаването“. Не се спори, че жалбоподателят не е представил предложение в отговор на двете покани за представяне на предложения. Сред участниците в „процедурата [за представяне на предложения] във връзка със сближаването“ са дружествата Advanced World Transport a.s. (наричано по-нататък „AWT“) и České přístavy a.s.
4
С прессъобщение от 17 юни 2016 г. Комисията разкрива списъка на 195 предложения за транспортни проекти, които ще получат финансиране по Механизма за свързване на Европа (МСЕ) в областта на транспорта, и обявява, че предложеното решение за финансиране трябва да бъде официално одобрено от Координационния комитет за МСЕ, който трябва да заседава на 8 юли 2016 г.
5
В прессъобщение от 8 юли 2016 г., публикувано на интернет страницата ѝ, Изпълнителната агенция за иновации и мрежи (INEA), създадена през 2014 г. с Решение за изпълнение 2013/801/ЕС на Комисията от 23 декември 2013 година за създаване на Изпълнителна агенция за иновации и мрежи и за отмяна на Решение 2007/60/ЕО, изменено с Решение 2008/593/ЕО (ОВ L 352, 2013 г., стр. 65), съобщава за положителното становище на Координационния комитет за МСЕ за съставения от Комисията списък на предложенията за транспортни проекти, които ще получат финансиране от Европейския съюз по МСЕ в областта на транспорта. Посредством хипервръзка към прессъобщението е приложена брошура за избраните проекти, съдържаща по-специално информационните фишове за посочените проекти. Проектите, представени от AWT (а именно проектът Paskov), и от České přístavy (а именно проектът Mělník), са съответно на страници 271 и 272 от тази брошура (вж. т. 8 по-долу).
6
На 5 август 2016 г. Комисията приема Решение за изпълнение C(2016) 5047 окончателен за съставяне на списък с предложенията, избрани да получат финансова помощ от Европейския съюз в областта на Механизма за свързване на Европа (МСЕ) — Транспортен сектор, подадени в рамките на отправените на 5 ноември 2015 г. покани за представяне на предложения въз основа на Многогодишната работна програма (наричано по-нататък „решението за изпълнение“). Този списък е възпроизведен в приложението към решението за изпълнение.
7
На 30 август 2015 г. решението за изпълнение, както и приложението към него са публикувани на интернет страницата на съответната генерална дирекция на Комисията (ГД „Мобилност и транспорт“) на адрес https://ec.europa.eu/transport/themes/infrastructure-ten-t-connecting-europe/reference-documents-work-programmes-selection_en, а на 29 септември 2015 г. — и на интернет страницата на регистъра на документите на Комисията, на адрес http://ec.europa.eu/transparency/regdoc/, в резултат на уважено заявление за достъп до тези документи.
8
Подадените съответно от České přístavy предложение с референтен номер 2015‑CZ‑TM‑0406‑W, озаглавено „Интермодален терминал Mělník, фази 2 и 3“ (наричано по-нататък „проектът Mělník“), и от AWT, предложение с референтен номер 2015‑CZ‑TM‑0330‑M, озаглавено „Мултимодален контейнерен терминал Paskov, фаза III“ (наричано по-нататък „проектът Paskov“), са възпроизведени в приложение към решението за изпълнение и им е предоставено финансиране в рамките на приоритета „връзки и развитие на мултимодални логистични платформи“, под заглавие „Б) [О]треждане на средства по покана [за представяне на предложения] в рамките на сближаването“.
9
След приемането на решението за изпълнение INEA сключва споразумения за отпускане на безвъзмездна помощ (наричани по-нататък заедно с решението за изпълнение „обжалваните актове“) съответно на 21 октомври 2016 г. с České přístavy, с референтен номер INEA/CEF/TRAN/M2015/1138714 (наричано по-нататък „споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Mělník“), и на 7 ноември 2016 г. с AWT, с референтен номер INEA/CEF/TRAN/M2015/1133813 (наричано по-нататък „споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Paskov“).
10
Информационните фишове за проектите Mělník и Paskov са публикувани на интернет страницата на INEA, с файлове, които могат да бъдат изтеглени, на следните дати и в следните часове: проектът Mělník — на 7 ноември 2016 г. в 19 ч. и 5 мин., и проектът Paskov — на 11 ноември 2016 г. в 11 ч. и 58 мин.
11
С електронно писмо от 5 декември 2016 г., изпратено до Комисията, адвокат A. Schwarz, представляващ жалбоподателя в производството, образувано по настоящата жалба, иска да получи достъп до обжалваните актове в частта, която се отнася до проекта Mělník.
12
На 22 декември 2016 г. адвокат Schwarz отправя ново заявление за достъп до обжалваните актове чрез формуляра за връзка на интернет сайта на INEA.
13
С писмо от 20 януари 2017 г., в отговор на тези заявления, INEA изпраща на адвокат Schwarz обжалваните актове.
Производство и искания на страните
14
На 30 април 2017 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
15
Жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отмени с незабавно действие предложението за проекта Paskov и предложението за проекта Mělník, съдържащи се в приложението към решението за изпълнение,
–
да отмени или, при условията на евентуалност, да обяви за нищожно споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Paskov или да разпореди INEA да развали посоченото споразумение,
–
да отмени или, при условията на евентуалност, да прогласи за нищожно споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Mělník или да разпореди INEA да развали посоченото споразумение,
–
да осъди INEA и Комисията да заплатят солидарно разноските, направени от жалбоподателя във връзка с настоящото производство.
16
С отделни молби, подадени в секретариата на Общия съд съответно на 6 и на 8 септември 2017 г., Комисията и INEA повдигат възражение за недопустимост на основание член 130 от Процедурния правилник на Общия съд.
17
На 21 октомври 2017 г. жалбоподателят представя становището си по посочените две възражения за недопустимост.
18
С възражението за недопустимост Комисията иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като недопустима,
–
да осъди жалбоподателя да заплати направените от Комисията съдебни разноски.
19
С възражението за недопустимост INEA иска от Общия съд:
–
да обяви за недопустима подадената срещу нея жалба,
–
да осъди жалбоподателя да заплати направените от INEA съдебни разноски.
20
В становището си по възраженията за недопустимост жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отхвърли като неоснователни възраженията за недопустимост,
–
да се произнесе по спора в съответствие с исканията, така както са изложени в жалбата.
От правна страна
21
Съгласно член 130, параграф 1 от Процедурния правилник ответникът може да поиска от Общия съд да се произнесе по недопустимостта, без да разглежда спора по същество. В приложение на член 130, параграф 6 от посочения правилник Общият съд може да реши да започне устната фаза на производството по възражението за недопустимост.
22
В случая, тъй като Комисията и INEA са поискали произнасяне по недопустимостта, като счита, че въпросът е достатъчно изяснен от материалите по делото, Общият съд решава да се произнесе по тези искания, без да започва устната фаза на производството.
23
В подкрепа на повдигнатото от нея възражение за недопустимост Комисията изтъква две основания за недопустимост. Първото е късното подаване на жалбата, докато второто е липсата на лично засягане на жалбоподателя по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
24
В подкрепа на възражението си за недопустимост INEA посочва три основания за недопустимост, първото, подобно на Комисията, късното подаване на жалбата, второто, липсата на пряко и лично засягане на жалбоподателя по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС и третото, фактът, че оспорването на решението за изпълнение не може да бъде насочено срещу нея.
25
Общият съд счита, че е подходящо първо да разгледа възражението за недопустимост, изведено от късното подаване на жалбата.
Доводи на страните
26
Комисията твърди, че в случая релевантният критерий за определяне на момента, от който започва да тече срокът от два месеца, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС, е денят, в който жалбоподателят е узнал за обжалваните актове, а именно 5 декември 2016 г., дата на първото заявление за достъп до обжалваните актове, подадено от адвокат Schwarz (представителя на жалбоподателя в настоящото производството по обжалване), или най-късно 20 януари 2017 г., дата, на която всички документи са били предадени на адвокат Schwarz в резултат на заявленията му от 5 и от 22 декември 2016 г. Ето защо подадената на 30 април 2017 г. жалба е просрочена.
27
По-точно, Комисията установява, че след среща със служителите на Комисията на 28 ноември 2016 г., с електронно писмо от 5 декември 2016 г., с копие до генералния директор на жалбоподателя г‑н S., адвокат Schwarz, „действащ от името на жалбоподателя“, иска от Комисията да му предостави достъп до документите, отнасящи се до „релевантните решения на органите, с които се одобряват безвъзмездните помощи от МСЕ в полза на уточнените по-нататък проекти“, включително свързаните с тях документи и „споразуменията за отпускане на безвъзмездна помощ, с които се финансират посочените по-долу проекти“. Адвокат Schwarz подава същото заявление до INEA на 22 декември 2016 г. Тъй като на INEA е възложено да отговаря на заявленията за достъп до документи, подадени до Комисията, на 20 януари 2017 г. тя отговаря от свое име и от името на Комисията на адвокат Schwarz, като му предоставя обжалваните актове.
28
С оглед на изложеното по-горе, първо, Комисията посочва, че към 5 декември 2016 г. — датата на първото му заявление за достъп до документи, и дори преди тази дата, жалбоподателят е знаел не само за съществуването на решението за изпълнение, но и за съдържанието му, включително и на приложението към него. Всъщност заявленията за достъп били подадени след срещата със служителите на Комисията. Второ, тя отбелязва, че в заявленията за достъп до документи, подадени на 5 и на 22 декември 2016 г., проектите Paskov и Mělník са описани толкова подробно и точно, че целта им можела да бъде само да се потвърди това, което жалбоподателят вече знаел. Всъщност решението за изпълнение е било публикувано на 30 август 2016 г. на интернет сайта на Комисията, а информационните фишове относно споразуменията за отпускане на безвъзмездна помощ за проектите Mělník и Paskov са били публикувани на интернет сайта на INEA, съответно на 7 и на 11 ноември 2016 г. Трето и при всяко положение, Комисията подчертава, че жалбоподателят е разполагал с обжалваните актове още от 20 януари 2017 г., което обяснява обстоятелството, че жалбоподателят е могъл да приложи към жалбата си текстовете на споразуменията за отпускане на безвъзмездна помощ за проектите Mělník и Paskov, които не са публично достъпни. Дори обаче да се приеме, че срокът за обжалване започва да тече от последната посочена дата, жалбата била подадена извън определения срок.
29
Първо, INEA изтъква, че съгласно член 263, шеста алинея ДФЕС исковете трябва да бъдат заведени в срок от два месеца, считано от публикуването на обжалвания акт, и съгласно точка 32 от решение от 26 септември 2013 г., PPG и SNF/ECHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594), публикуването по смисъла на този член обхваща и публикуването на такъв акт в интернет. В тази връзка INEA припомня, че решението за изпълнение е прието и публикувано на 30 август 2016 г. именно на интернет сайта на Комисията, че споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Paskov е публикувано на интернет сайта на INEA на 11 ноември 2016 г., а споразумението за проекта Mělník — на 7 ноември 2016 г. Поради това INEA посочва, че съгласно член 59 от Процедурния правилник срокът за подаване на жалбата по настоящото дело е започнал да тече от края на четиринадесетия ден след датата на публикуването на всеки един от обжалваните актове в интернет.
30
Второ, INEA изтъква, че жалбоподателят е узнал, от една страна, за споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Mělník, и по-специално че České přístavy е негов бенефициент, най-късно на 5 декември 2016 г., дата, на която адвокатът му е подал заявлението за достъп до документите, свързани с финансирането на посочения проект, и от друга страна, за споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Paskov, най-късно на 22 декември 2016 г., дата, на която адвокатът на жалбоподателя е представил заявление за достъп до документите, свързани с проектите Paskov и Mělník. В отговора си на писмен въпрос, поставен от Общия съд, подобно на Комисията, INEA уточнява, че срокът за обжалване би могъл също да започне да тече най-късно на 20 януари 2017 г., дата, на която жалбоподателят е получил копията от споразуменията за отпускане на безвъзмездна помощ за проектите Paskov и Mělník.
31
Що се отнася до жалбоподателя, първо, той посочва, че публикуването на обжалваните актове обикновено трябва да бъде основният критерий за определяне на началния момент, от който започва да тече приложимият срок за обжалване, и че Комисията и INEA не могат да се основат на критерия за узнаването, тъй като, от една страна, те не са оповестили правилно обжалваните актове чрез кратка публикация в Официален вестник на Европейския съюз, както изисква съдебната практика, и от друга страна, публикуването на интернет сайтовете на Комисията и на INEA не може да се счита за публикуване по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС.
32
Второ и при всяко положение, жалбоподателят отхвърля довода на Комисията и на INEA, че е разполагал с обжалваните актове, считано от 20 януари 2017 г., като твърди, че нито той, нито негови представителите са били уведомени от Комисията или INEA за обжалваните актове, и че на 20 януари 2017 г. обжалваните актове само са били изпратени на електронния адрес на адвоката му г‑н Schwarz, който тогава не го е представлявал. С други думи, Комисията и INEA не са доказали точната дата, от която започва да тече срокът за обжалване. Накрая, жалбоподателят намеква, че обжалваните актове са му били разкрити от адвокат Schwarz едва на 12 април 2017 г., дата, на която адвокатската кантора, в която той работи, е била упълномощена да го представлява по настоящото дело.
Преценка на Общия съд
33
Съгласно член 263, шеста алинея ДФЕС жалбата за отмяна трябва да бъде заведена в срок от два месеца, считано, в зависимост от случая, от публикуването на обжалвания акт, от неговото съобщаване на жалбоподателя, или, при липса на уведомяване, от деня, в който той е узнал за него. От самия текст на тази разпоредба следва, че критерият за датата на узнаването за акта като начален момент, от който започва да тече срокът за обжалване, има субсидиарно значение по отношение на критериите за публикуването или за съобщаването на акта (решение от 10 март 1998 г., Германия/Съвет, C‑122/95, EU:C:1998:94, т. 35).
34
На следващо място, съгласно член 59 от Процедурния правилник, когато срокът за обжалване на акт на институция започва да тече от публикуването на този акт в Официален вестник на Европейския съюз, срокът се изчислява по смисъла на член 58, параграф 1, буква a) от същия правилник от края на четиринадесетия ден след датата на това публикуване.
35
Накрая, съгласно член 60 от Процедурния правилник освен това този срок трябва да бъде удължен еднократно с десетдневен срок поради отдалеченост.
36
Съгласно постоянната съдебна практика срокът за обжалване, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС, е абсолютна процесуална предпоставка и стриктното прилагане на процесуалните норми отговаря на изискването за правна сигурност, като не се допуска неограничена във времето възможност за оспорване на актове на Съюза, които пораждат правни последици (вж. определение от 25 ноември 2008 г., S.A.BA.R./Комисия, C‑501/07 P, непубликувано, EU:C:2008:652, т. 22 и цитираната съдебна практика), както и необходимостта да се избягва всяка дискриминация или произволно третиране в правораздаването (определение от 30 септември 2014 г., Faktor B. i W. Gęsina/Комисия, C‑138/14 P, непубликувано, EU:C:2014:2256, т. 17).
37
Освен това страната, която се позовава на просрочие на жалба с оглед на срока, определен по-специално в член 263, шеста алинея ДФЕС, трябва да представи доказателство за датата, на която е настъпило събитието, от което започва да тече срокът (вж. в този смисъл решение от 6 декември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия, T‑167/10, непубликувано, EU:T:2012:651, т. 39 и цитираната съдебна практика).
38
В случая в самото начало следва да се отбележи, че страните не спорят относно неприложимостта на критерия за съобщаването за обжалваните актове по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС, тъй като жалбоподателят не е техен адресат. Поради това, за да се произнесе по твърдението за просрочие на жалбата, Общият съд трябва, първо, да определи дали в случая е приложим критерият за публикуване на обжалвания акт по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС. При отрицателен отговор, с оглед на субсидиарния характер на критерия за узнаване по отношение на критерия за публикуване, той следва да се произнесе по фактическия въпрос дали жалбоподателят действително е узнал за обжалваните актове най-късно на 20 януари 2017 г., както твърдят Комисията и INEA.
По публикуването на обжалваните актове по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС
39
В началото следва да се констатира, че за да бъде публикуването на обжалваните актове началният момент, от който започва да тече срокът за обжалване по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС, това публикуване трябва или да се изисква от разпоредба на първичното или вторичното право на Съюза, или поне да произтича от постоянна практика, на която жалбоподателят е имал законно основание да разчита (вж. в този смисъл решения от 10 март 1998 г., Германия/Съвет, C‑122/95, EU:C:1998:94, т. 36 и 37 и от 15 юни 2005 г., Olsen/Комисия, T‑17/02, EU:T:2005:218, т. 77).
40
На първо място, що се отнася до задължението за публикуване съгласно първичното право на Съюза, жалбоподателят поддържа, че Комисията е била длъжна да оповести решението за изпълнение или поне кратко съобщение за него в Официален вестник на Европейския съюз съгласно член 297, параграф 2, втора алинея ДФЕС, в който се предвижда, че „решенията, когато не посочват адресат, се публикуват в Официален вестник на Европейския съюз“. По-точно, тъй като според жалбоподателя в решението за изпълнение не се посочва никакъв адресат, то било „точно от същия вид“ като решенията, предвидени от посочената разпоредба на член 297 ДФЕС. В тази връзка жалбоподателят отбелязва, че в списъка с предложенията, който е приложен към решението за изпълнение, изобщо не се описват конкретни адресати — в него само се споменават проектите, получили финансиране в рамките на МСЕ.
41
В това отношение следва да се припомни, че член 297, параграф 2 ДФЕС гласи следното:
„Незаконодателните актове, приети под формата на регламенти, директиви и решения, които не посочват адресат, се подписват от председателя на институцията, която ги е приела.
Регламентите и директивите, които са адресирани до всички държави членки, както и решенията, когато не посочват адресат, се публикуват в Официален вестник на Европейския съюз. Те влизат в сила на датата, посочена в тях, или при липса на такава дата, на двадесетия ден след тяхното публикуване.
Останалите директиви, както и решенията, които посочват адресат, се нотифицират до онези, до които са адресирани, и произвеждат действие от момента на нотифициране“.
42
В случая, най-напред, следва да се посочи, че решението за изпълнение е акт за изпълнение, приет от Комисията въз основа на член 18 от Регламент (ЕС) № 1316/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година за създаване на [МСЕ], за изменение на Регламент (ЕС) № 913/2010 и за отмяна на регламенти (ЕО) № 680/2007 и (ЕО) № 67/2010 (ОВ L 348, 2013 г., стр. 129, наричан по-нататък „Регламентът за МСЕ“) и в съответствие с процедурата по член 25 от посочения регламент, във връзка с упражняването на изпълнителните ѝ правомощия по смисъла на член 291, параграф 2 ДФЕС. Следователно става въпрос за незаконодателен акт по смисъла на член 297, параграф 2 ДФЕС.
43
На следващо място, що се отнася до въпроса дали решението за изпълнение може да се счита за решение, което „не посоч[ва] адресат“, по смисъла на член 297, параграф 2, втора алинея ДФЕС, следва да се припомни, че според съдебната практика понятието „адресат“ обозначава лице, чиято идентичност е в достатъчна степен определена във въпросното решение и към което то следва да бъде адресирано. Освен това е прието, че съществените белези на решението, сравнено с акт с общо приложение, произтичат от ограничаването на адресатите, посочени или които могат да бъдат установени, до които то е адресирано (вж. определение от 13 март 2015 г., European Coalition to End Animal Experiments/ECHA, T‑673/13, EU:T:2015:167, т. 24 и цитираната съдебна практика).
44
С оглед на тази съдебна практика следва да се отбележи, че никъде в решението за изпълнение не се посочва изрично неговият адресат или адресати. В решението обаче се идентифицират и посочват кандидатите, чиито предложения са избрани да получат финансова помощ от Съюза. Всъщност в член 1 от посоченото решение се предвижда одобряването на „[с]писъка с проектите от общ интерес в областта на [МСЕ], допуснати да получат финансова помощ от ЕС, [н]а прогнозираните допустими общи разходи за дейностите, [на] процентния дял на финансовата помощ в прогнозираните допустими общи разходи и на [с]ъответните максимални суми на финансовата помощ, съдържащи се в приложението“. Следователно приложението, което е неразделна част от решението за изпълнение, съдържа, освен списъка на одобрените предложения, името на всеки от заявителите, одобрени да получат финансова помощ от Съюза. Поради това, обратно на твърденията на жалбоподателя, в приложението към решението за изпълнение не се съдържа само списъкът на проектите, получили финансиране в рамките на МСЕ, а поименно се идентифицират адресати, чиято самоличност е определена в достатъчна степен. Следователно, макар решението за изпълнение да не посочва изрично адресати, тяхното съществуване произтича от самото му съдържание (вж. в този смисъл определение от 13 март 2015 г., European Coalition to End Animal Experiments/ECHA, T‑673/13, EU:T:2015:167, т. 26).
45
Поради това следва да се заключи, че обратно на твърденията на жалбоподателя, решението за изпълнение не може да се счита за решение, което „не посочва адресат“, по смисъла на член 297, параграф 2, втора алинея ДФЕС, а за решение, което „посочва“ адресати по смисъла на член 297, параграф 2, трета алинея ДФЕС.
46
Впрочем този извод се потвърждава от факта, че в член 2 от решението за изпълнение се уточнява, че членът на Комисията, отговарящ за мобилността и транспорта, е оправомощен да информира заявителите, „чиито проекти не са одобрени“, за окончателния резултат от разглеждането на тяхната кандидатура, докато съгласно член 297, параграф 2, трета алинея ДФЕС това решение е трябвало да бъде съобщено на заявителите, чиито проекти са били избрани.
47
В това отношение следва да се разгледа посоченото от Комисията обстоятелство, че решението за изпълнение „не е било съобщено на нито един кандидат, независимо дали предложението му е било отхвърлено, или одобрено“. Макар този пропуск във връзка със съобщаването на решението за изпълнение да може да се отрази на датата, на която същото решение влиза в сила, при разглеждането на допустимостта на жалбата и при определянето на началния момент на срока за обжалване той не може да обори извода, че Комисията не е била длъжна да публикува това решение в Официален вестник на Европейския съюз съгласно член 297, параграф 2, втора алинея ДФЕС (в този смисъл вж. решение от 17 юли 2008 г., Athinaïki Techniki/Комисия, C‑521/06 P, EU:C:2008:422, т. 43 и 44).
48
На второ място, следва да се посочи, че в случая вторичното право на Съюза не е налагало никакво задължение за публикуване. В тази връзка най-напред следва да се отбележи, че макар съгласно член 13, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (ОВ L 145, 2001 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76), решението за изпълнение да трябва да се публикува в Официален вестник на Европейския съюз, доколкото то спада към категорията на „решения, различни от тези, посочени в член [297, параграф 1 ДФЕС]“, това публикуване се осъществява само „доколкото е възможно“. Ето защо се налага констатацията, че макар разглежданото публикуване да има за цел да бъде спазено, то обаче не е с императивен характер (вж. в този смисъл решение от 27 ноември 2003 г., Regione Siciliana/Комисия, T‑190/00, EU:T:2003:316, т. 139).
49
На следващо място, що се отнася до член 13, параграф 3 от Регламент № 1049/2001, съгласно който „[в]сяка институция е свободна да определи свой собствен процедурен правилник, като останалите документи се публикуват в Официален вестник“, следва да се посочи, че нито Процедурният правилник на Комисията, нито този на INEA, съдържат разпоредба относно публикуването на „останалите документи“.
50
На последно място, както твърди Комисията, действащите подзаконови разпоредби, приложими за МСЕ, не предвиждат публикуването на решенията, приети в областта на МСЕ. Всъщност член 28, параграф 2 от Регламента за МСЕ, озаглавен „Информация, комуникация и публичност“, който е единствената свързана с публикуването разпоредба, гласи, че „Комисията осъществява информационни и комуникационни действия по отношение на проектите и резултатите по линия на МСЕ“, като изобщо не споменава за евентуално публикуване на решенията, приети в областта на МСЕ.
51
На трето място, що се отнася до въпроса дали изискването за публикуване в Официален вестник на Европейския съюз произтича от постоянна практика, на която жалбоподателят има законно основание да разчита, жалбоподателят не посочва никакво доказателство в подкрепа на съществуването на такава практика.
52
Въз основа на този анализ се установява, че Комисията не е била длъжна да оповести решението за изпълнение чрез публикуване. Освен това не е доказано, че такова публикуване би било в резултат на постоянна практика на съответната институция, на която жалбоподателят е имал законно основание да разчита.
53
Тази констатация за липсата на задължение за публикуване на решението за изпълнение и мотивите, които го подкрепят, са относими към случаите на двете разглеждани споразумения за отпускане на безвъзмездна помощ, доколкото при споразуменията за отпускане на безвъзмездна помощ няма режим за публикуване, различен от този за решенията за изпълнение.
54
Предвид изложеното по-горе следва да се заключи, че в случая за целите на прилагането на член 263, шеста алинея ДФЕС не може да се приеме, че публикуването е релевантен критерий за начален момент, от който започва да тече срокът за обжалване. Ето защо евентуалното просрочване на жалбата следва да се определи въз основа на датата на узнаването за обжалваните актове — субсидиарния критерий, предвиден от посочения член.
По узнаването за обжалваните актове от жалбоподателя
55
Що се отнася до узнаването за обжалваните актове от жалбоподателя, от материалите по делото се установява, че в резултат на проведената на 28 ноември 2016 г. неофициална среща в Брюксел (Белгия) със служителите на Комисията адвокат Schwarz, представител на жалбоподателя в настоящото производство по обжалване, е поискал достъп до обжалваните актове.
56
По-точно, в електронно писмо от 5 декември 2016 г., изпратено до служителите на Комисията, присъствали на проведената на 28 ноември 2016 г. среща, с копие до генералния директор на жалбоподателя, г‑н S., адвокат Schwarz посочва следното:
„В резултат на срещата ни, проведена във вашата служба, бихме искали да ни бъде предоставен достъп до документите и информацията относно финансирането на [проекта Mělník] (така както е публикуван на интернет страницата на адрес https://ec.europa.eu/inea/en/connecting-europe-facility/cef-transport/2015-cz-tm-0406-w).
Моля да ни бъде изпратено по-специално: споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ [за проекта Mělník], решението или решенията на компетентните органи на Европейския съюз, с които се одобрява това финансиране, както и всяка друга релевантна информация, която евентуално би дала по-подробна и ясна представа за това, което точно подлежи на финансиране чрез въпросното действие“.
57
Посоченото заявление за достъп от 5 декември 2016 г. е изпратено на INEA от службите на Комисията на 6 декември 2016 г. съгласно точка 2.7.2, озаглавена „Управление на документите и достъп до тях“ от протокола за споразумение между INEA и по-специално съответната генерална дирекция на Комисията от 15 февруари 2016 г.
58
След това на 22 декември 2016 г. адвокат Schwarz подава следното искане чрез формуляра за връзка на интернет сайта на INEA:
„Моля да ни бъдат предоставени следните документи:
–
релевантното решение или решения на органите, с които се одобряват безвъзмездните помощи от МСЕ за подробно указаните по-долу проекти,
–
споразумения за финансирането с безвъзмездни помощи на посочените по-долу проекти,
–
информация за оценката на държавните помощи във връзка с въпросните проекти,
–
информация за проектите, използването на средствата, текста на офертите в процедурите за възлагане и информация за начина, по който да се решат проблемите, свързани с конкуренцията.
Посоченото по-горе искане се отнася до следните проекти: [проект Paskov] [проект Mělník]“.
59
Тъй като съгласно точка 2.7.2 от посочения по-горе протокол за споразумение INEA е длъжна да отговори и от името на Комисията на заявленията за достъп, подадени на 5 и на 22 декември 2016 г. от адвокат Schwarz, с писмо от 20 януари 2017 г. тя отговаря, като му изпраща обжалваните актове.
60
Така е установено, че на 20 януари 2017 г. адвокат Schwarz е разполагал с цялата релевантна информация и с всички обжалвани актове, а именно копията от решението за изпълнение и копията от двете разглеждани споразумения за отпускане на безвъзмездна помощ, които не са били поверителни.
61
Следователно остава да се провери дали на тази дата, на която е получил документите, адвокат Schwarz е действал по собствена инициатива, като независим консултант, както твърди жалбоподателят, или като представител на жалбоподателя, което според Комисията и INEA, потвърждавало, че датата на узнаването за обжалваните актове е била 20 януари 2017 г., дата, на която адвокат Schwarz е получил документите и ги е изпратил на жалбоподателя.
62
В това отношение, на първо място, се налага констатацията, че видно от материалите по делото, в отговора от 21 ноември 2016 г. на изпратеното му от Комисията електронно писмо за уговаряне на срещата на 28 ноември 2018 г. генералният директор на жалбоподателя, г‑н S., посочва следното: „[Щ]е дойдем (нашият адвокат [г‑н Schwarz] и аз самият) на 28 ноември в 9.30 ч.“ Следователно на служителите на Комисията ясно е указано, че по време на срещата адвокат Schwarz е действал като адвокат на жалбоподателя. Впрочем адвокат Schwarz и г‑н S. са били единствените участници в срещата със служителите на Комисията и адвокат Schwarz не би могъл да създаде впечатление, че представлява и друга страна по време на тази среща или че действа за собствена сметка. Всъщност начинът, по който жалбоподателят описва ролята на адвокат Schwarz по време на срещата, а именно „да подпомага г‑н [S.], в случай че разискването се отнася до правна или техническа тематика с оглед въпросите относно държавните помощи и правото на конкуренцията“, напълно съответства на описанието на ролята на адвокат, действащ за сметка на клиента си. По същия начин, както отбелязва жалбоподателят, фактът, че участието на адвокат Schwarz се е „ограничило до излагане на несъгласието му със становището на [служителя на Комисията], че Европейската комисия не [била] обвързана от правилата за държавните помощи, предвидени в Договора от Лисабон“, потвърждава тази роля на адвокат на жалбоподателя.
63
На второ място, следва да се посочи, че по време на срещата, проведена на 28 ноември 2016 г., жалбоподателят е поискал да получи копие от споразумението за отпускане на безвъзмездна помощ за проекта Mělník и служителите на Комисията са отговорили, като са го приканили да подаде до INEA официално заявление за достъп до документите, което всъщност е било направено от адвокат Schwarz на 5 декември 2016 г.. Поради това от тези факти ясно се установява, че служителите на Комисията не може да бъдат упрекнати за това, че са приели, че адвокат Schwarz е действал като правен съветник на жалбоподателя и на г‑н S. след проведената на 28 ноември 2016 г. среща. Ето защо няма значение дали адвокат Schwarz има пълномощно или не.
64
На трето място, в първото си заявление за достъп до документите адвокат Schwarz изрично се е позовал на срещата от 28 ноември 2016 г. и копие от това заявление е изпратено до г‑н S. Поради това, както посочва INEA, трудно е да се помисли, че такива действия са предприети от адвокат Schwarz по собствена инициатива, без да бъдат съгласувани и да получат одобрението на жалбоподателя. Всъщност самият факт, че на г‑н S. е изпратено копие, показва, че е ставало въпрос за действие, одобрено от жалбоподателя, и при всяко положение, че жалбоподателят е бил изцяло в течение на действията на адвокат Schwarz. Впрочем, що се отнася до факта, че адвокат Schwarz не е изпратил копие до жалбоподателя, когато на 22 декември 2016 г. е подавал второто заявление за достъп до документи, той се обяснява с това, че то е подадено чрез онлайн формуляра за връзка на INEA, който не дава такава възможност.
65
Всъщност тази констатация се потвърждава от факта, че в двете заявления за достъп до документите адвокат Schwarz непрекъснато използва множественото число, което ясно се отнася до единственото друго лице, до което е изпратено копие от първото заявление, г‑н S. В тази особена фактическа обстановка обяснението на жалбоподателя, че „използването на множественото число е стандартен официален стил по-специално когато официалното писмо е изпратено от адвокатска кантора“, не може да се приеме.
66
С оглед на гореизложеното се налага изводът, че обжалваните актове безспорно са били доведени до знанието на жалбоподателя на 20 януари 2017 г. чрез адвокат Schwarz и поради това жалбата е подадена след изтичане на определения срок.
67
Този извод не може да се постави под въпрос от съдебната практика, на която се позовава жалбоподателят, съгласно която „когато жалбоподателят е узнал за обжалвания акт чрез писмо, датата на получаване на което не може да се установи по сигурен начин, срокът за обжалване започва да тече, считано от датата, на която самият жалбоподател е споменал акта в писмо“ относно съобщаването на мярка. Тъй като решението за изпълнение не е било съобщено на жалбоподателя по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС, тази съдебна практика не е релевантна. При всяко положение в съдебната практика, на която се позовава жалбоподателят, не се установява такъв принцип. Всъщност в точка 36 от определение от 28 април 1994 г., Pevasa и Inpesca/Комисия (T‑452/93 и T‑453/93, EU:T:1994:45), се уточнява, че узнаването за обжалваните актове, предмет на разглеждане по това дело, задължително е настъпило най-късно на датата, на която въпросните актове са били посочени в писмото, изпратено от жалбоподателите. Обратно на твърденията на жалбоподателя, от това не следва, че не може да се приеме по-ранна дата. Що се отнася до решение от 8 ноември 2000 г., Dreyfus/Комисия (T‑485/93, T‑491/93, T‑494/93 и T‑61/98, EU:T:2000:255), което също е посочено от жалбоподателя, в него не се разглежда въпросът за липсата на сигурна дата, на която е получено съобщение.
68
На последно място, Комисията и INEA не може да бъдат упреквани за това, че не са поискали от адвокат Schwarz да представи пълномощно или упълномощаване от жалбоподателя. Всъщност съгласно член 2, параграф 1 и член 6, параграф 1 от Регламент № 1049/2001 и съдебната практика достъпът до документи не зависи от наличието на правен интерес на лицето, което иска да получи достъп до документите (в този смисъл вж. определение от 26 октомври 2016 г., Edeka-Handelsgesellschaft Hessenring/Комисия, T‑611/15, непубликувано, EU:T:2016:643, т. 45). Поради това Комисията не е била длъжна да попита адвокат Schwarz, към момента на подаване на заявлението му, дали действа от името и за сметка на друго лице или образувание, нито a fortiori да поиска от него да представи пълномощно във връзка с това.
69
С оглед изложеното по-горе следва да се уважи възражението за недопустимост, изведено от просрочието на жалбата, и тя да се отхвърли като недопустима, без да е необходимо да се разглеждат възраженията за недопустимост, изведени, от една страна, от липсата на пряко и лично засягане на жалбоподателя по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, и от друга страна, от факта, че оспорването на решението за изпълнение на Комисията не може да бъде насочено срещу INEA.
По съдебните разноски
70
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
71
Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски съгласно искането на Комисията и на INEA.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав)
определи:
1)
Отхвърля жалбата като недопустима.
2)
Осъжда Metrans a.s. да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Европейската комисия и на Изпълнителната агенция за иновации и мрежи (INEA).
Съставено в Люксембург на 15 май 2019 година.
Секретар
E. Coulon
Председател
H. Kanninen
(
*1
)	Език на производството: английски.