62015TJ0591
PRESUDA OPĆEG SUDA (šesto prošireno vijeće)
13. prosinca 2018. (
*1
)
„Državne potpore – Ugovor o uslugama zračne luke i marketinškim uslugama – Ugovor koji je Trgovačka i industrijska komora Pau‑Béarn sklopila s društvom Transavia – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem te je naložen njezin povrat – Pojam državne potpore – Pripisivanje državi – Trgovačka i industrijska komora – Prednost – Kriterij privatnog ulagača – Povrat – Članak 41. Povelje o temeljnim pravima – Pravo na pristup spisu – Pravo na saslušanje”
U predmetu T‑591/15,
Transavia Airlines CV, sa sjedištem u Schipholu (Nizozemska), koji zastupaju R. Elkerbout i M. Baneke, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju L. Flynn i S. Noë, u svojstvu agenata,
tuženika,
povodom zahtjeva na temelju članka 263. UFEU‑a za djelomično poništenje Odluke Komisije (EU) 2015/1227 od 23. srpnja 2014. o državnoj potpori SA.22614 (C 53/07) koju je provela Francuska u korist Trgovačke i industrijske komore Pau‑Béarn te društava Ryanair, Airport Marketing Services i Transavia (SL 2015., L 201, str. 109.),
OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće),
u sastavu: G. Berardis, predsjednik, S. Papasavvas, D. Spielmann (izvjestitelj), Z. Csehi i O. Spineanu‑Matei, suci,
tajnik: P. Cullen, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 26. listopada 2017.,
donosi sljedeću
Presudu (
1
)
Okolnosti spora
Predmetne mjere
1
Tužitelj, društvo Transavia Airlines CV, niskotarifni je zračni prijevoznik sa sjedištem u Nizozemskoj, koji iz triju zračnih luka te zemlje osigurava čarter letove i redovne linije prema više od 100 odredišta u Europi i sjevernoj Africi.
2
Zračna luka Pau‑Pyrénées (u daljnjem tekstu: Zračna luka Pau) nalazi se u departmanu Atlantskih Pireneja u Francuskoj. Njome upravlja Chambre de commerce et d’industrie de Pau‑Béarn (Trgovačka i industrijska komora (CCI) Pau Béarn (u daljnjem tekstu: CCIPB)). Vlasništvo nad Zračnom lukom Pau preneseno je 1. siječnja 2007. s Francuske Republike na skupinu lokalnih vlasti, Syndicat mixte de l’aéroport Pau‑Pyrénées (Mješoviti sindikat Zračne luke Pau‑Pyrénées) čiji su članovi Conseil régional Nouvelle‑Aquitaine (Regionalno vijeće Nove Akvitanije), Conseil départemental des Pyrénées‑Atlantiques (Vijeće departmana Atlantskih Pireneja), Communauté d’agglomération Pau Béarn Pyrénées (Zajednica naselja Pau Béarn Pyrénées) i više od desetak zajednica općina. Budući da je postao vlasnik Zračne luke Pau, navedeni je mješoviti sindikat zamijenio državu u svojstvu koncedenta te je preuzeo Ugovor o koncesiji sklopljen s CCIPB‑om koji je tako ostao upravitelj Zračne luke nakon prijenosa vlasništva na navedeni mješoviti sindikat.
3
CCIPB je 23. siječnja 2006. sklopio ugovor s tužiteljem (u daljnjem tekstu: Ugovor iz 2006.) u okviru kojeg se tužitelj obvezao osigurati zračnu liniju između Zračne luke Pau i Zračne luke Schiphol, koja opslužuje grad Amsterdam (Nizozemska), s najmanje 156 letova godišnje, koji će biti raspodijeljeni na najmanje tri dana tjedno. Tužitelj je za upotrebu infrastrukture Zračne luke Pau bio dužan platiti naknadu. Taj je ugovor sklopljen na razdoblje od tri godine od 26. travnja 2006. kada je otvorena predmetna zračna linija s mogućnošću produljivanja na dodatno razdoblje od dvije godine.
4
Usto, Ugovor iz 2006. sadržavao je obvezu tužitelja da pruža marketinške usluge koje su se sastojale, među ostalim, od oglašavanja na njegovu web‑mjestu, u zamjenu za iznos od 250000 eura za prve dvije godine, za 156 odlaznih letova godišnje, koji će mu platiti CCIPB. U slučaju da se taj minimalni broj letova ne postigne, iznos se mora razmjerno uskladiti. Za treću godinu predviđeno je plaćanje od 12,50 eura po putniku u odlasku, s godišnjom gornjom granicom od 250000 eura. Osim toga, predviđeno je da, u slučaju produljenja Ugovora iz 2006., tužitelj za četvrtu i petu godinu primi iznose utvrđene po putniku u odlasku.
5
CCIPB je tako na temelju Ugovora iz 2006. tužitelju platio ukupan iznos od 700000 do 900000 eura za marketinške usluge koje je tužitelj pružao od 26. travnja 2006. do 29. listopada 2009. Ugovor iz 2006. prešutno je produljen 26. travnja 2009. Međutim, tužitelj je odlučio raskinuti Ugovor iz 2006. zbog razočaravajućih rezultata zračne linije.
[omissis]
Postupak i zahtjevi stranaka
23
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 13. listopada 2015. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
24
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 11. travnja 2016. tužitelj je podnio zahtjev za mjere upravljanja postupkom kojim je od Komisije zatražio da dostavi određene dokumente.
25
Komisija je u određenom roku dostavila svoja očitovanja.
26
Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud odlučio je otvoriti usmeni postupak te je, u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 88. svojeg Poslovnika, pozvao Komisiju i tužitelja da odgovore na određena pisana pitanja te je od Komisije zatražio da dostavi određene dokumente.
27
Odlukom od 21. lipnja 2017. Opći sud odlučio je uputiti predmet šestom proširenom vijeću.
28
Izlaganja stranaka saslušana su na raspravi održanoj 26. listopada 2017.
29
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi članak 1. stavak 3., te članke 3., 4. i 5. pobijane odluke u dijelu u kojem se na njega odnose,
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
30
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu,
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
31
Tužitelj ističe šest tužbenih razloga u prilog tužbi, koji se temelje, kao prvo, na povredi načela dobre uprave propisanog člankom 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i prava obrane, kao drugo, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a jer je Komisija Francuskoj Republici pogrešno pripisala utvrđenu potporu, kao treće, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i nedovoljnom obrazloženju jer je Komisija pogrešno primijenila kriterij subjekta u tržišnom gospodarstvu time što je zaključila da se Ugovorom iz 2006. dodjeljuje gospodarska prednost, kao četvrto, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a jer je Komisija pogrešno smatrala da je navodna prednost selektivna, kao peto, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i očitoj pogrešci u ocjeni jer Komisija nije ispitala je li navodna prednost zaista imala negativne posljedice na tržišno natjecanje i, kao šesto, na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i članka 108. stavka 2. UFEU‑a kao i očitoj pogrešci u ocjeni koju je Komisija počinila u pogledu utvrđivanja iznosa potpore koji treba vratiti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela dobre uprave, koje je propisano člankom 41. Povelje, i prava obrane
32
Tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila načelo dobre uprave propisano člankom 41. stavkom 1. i člankom 41. stavkom 2. točkama (a) i (b) Povelje jer mu nije pružila mogućnost da iznese svoje stajalište prije donošenja pobijane odluke i jer mu je odbila pristup upravnom spisu. Komisija je time povrijedila tužiteljeva prava obrane. Te postupovne pogreške opravdavaju djelomično poništenje pobijane odluke.
[omissis]
46
U tom pogledu valja istaknuti da je tužitelj zainteresirana stranka u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a, tako da ima pravo na to da se Komisijina istraga u pogledu Ugovora iz 2006. provodi nepristrano i pravično u smislu članka 41. stavka 1. Povelje, i to tim više što utvrđenje državne potpore u pogledu Ugovora iz 2006. za njega može imati financijske posljedice u smislu povrata primljenih iznosa.
47
Međutim, tužiteljevo rasuđivanje ne može se prihvatiti u dijelu u kojem smatra da mu članak 41. stavak 2. Povelje daje pravo na to da ga Komisija osobno pozove da podnese primjedbe ili na neki drugi način iznese svoje stajalište prije donošenja pobijane odluke i pravo na pristup upravnom spisu Komisije u području državnih potpora.
48
Naime, iako pravo na dobru upravu predviđeno člankom 41. stavkom 1. Povelje odražava obvezu pažljivog i nepristranog ispitivanja svih elemenata predmeta, u članku 41. stavku 2. Povelje navodi se pak niz prava koje uprava Unije treba poštovati, uključujući prava obrane koja obuhvaćaju pravo na saslušanje i pravo na pristup spisu.
[omissis]
51
U tom pogledu, kao prvo, valja utvrditi da se tužitelj, kao zainteresirana stranka u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a, ne može pozvati na povredu članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje zato što Komisija nije osobno zatražila njegove primjedbe u pogledu postupka ispitivanja potpore. Naime, kad bi se dodijelilo pravo na to da Komisija pojedinačno kontaktira zainteresirane stranke, koje zahtijeva tužitelj, time bi se izmijenila uloga izvora informacija koju zainteresirane stranke u biti imaju u postupku nadzora državnih potpora. Stoga treba odbiti tužiteljev argument prema kojem bi članak 41. stavci 1. i 2. Povelje izgubio smisao kad bi poduzetnik bio obvezan svakog dana provjeravati u Službenom listu jesu li u pogledu njega pokrenute istrage ili donesene odluke.
52
Osim toga, okolnost da se Komisijina istraga odnosila konkretno na Ugovor iz 2006., u kojem je tužitelj bio strana, na način da Komisija nije imala nikakve teškoće identificirati tužitelja među svim potencijalnim zainteresiranim strankama, nije obvezivala Komisiju da pojedinačno pozove tužitelja.
53
Naime, valja napomenuti da „odnosne stranke” iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a nisu samo poduzetnik ili poduzetnici koje se potporom stavlja u povoljniji položaj, nego i osobe, poduzetnici ili udruženja kojima su interesi možda povrijeđeni dodjeljivanjem potpore, a osobito konkurentni poduzetnici i profesionalne organizacije. Prema sudskoj praksi, radi se, drugim riječima, o neodređenom skupu adresata, a objava obavijesti u Službenom listu prikladan je način da sve zainteresirane stranke budu obaviještene (presuda od 14. studenoga 1984., Intermills/Komisija, 323/82, EU:C:1984:345, t. 17.).
54
Stoga je Komisija mogla samo objaviti obavijest u Službenom listu o pokretanju postupka u pogledu Ugovora iz 2006., a da pritom ne povrijedi načelo dobre uprave predviđeno člankom 41. Povelje. Komisija je u tom pogledu u odluci o proširenju pozvala francuska tijela da odmah proslijede primjerak te odluke potencijalnim korisnicima potpore.
[omissis]
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i na nedovoljnom obrazloženju jer je kriterij subjekta u tržišnom gospodarstvu pogrešno primijenjen
[omissis]
Prvi dio, koji se temelji na tomu da Komisija nije dovoljno obrazložila svoj izbor da umjesto usporedne analize primijeni analizu inkrementalne profitabilnosti
[omissis]
157
Kao peto, tužitelj tvrdi da je Komisija svoj izbor analize inkrementalne profitabilnosti temeljila na Smjernicama iz 2014. Međutim, te smjernice još nisu stupile na snagu u trenutku potpisivanja Ugovora iz 2006. te stoga nisu bile primjenjive prilikom ocjene Ugovora iz 2006. s gledišta kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu. Njihova primjena nije u skladu s načelom pravne sigurnosti. Smjernice Zajednice za financiranje zračnih luka i potpora za započinjanje poslovanja zračnih prijevoznika koji lete iz regionalnih zračnih luka, objavljene u Službenom listu Europske unije9. prosinca 2005. (SL 2005., C 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 58., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2005.), koje su se tada primjenjivale, nisu sadržavale nikakvu naznaku o primjeni tog kriterija. Stoga se na temelju smjernica koje se primjenjuju na spor ne može utvrditi način procjene.
158
U tom pogledu valja utvrditi da se, u skladu s točkom 171. Smjernica iz 2014., te smjernice primjenjuju od 4. travnja 2014. i zamjenjuju Smjernice za zračni prijevoz iz 1994., naslovljene „Primjena članaka 92. i 93. Ugovora o EZ‑u i članka 61. Sporazuma o EGP‑u na državne potpore u sektoru zrakoplovstva”, objavljene u Službenom listu Europskih zajednica10. prosinca 1994. (SL 1994., C 350, str. 5.), kao i Smjernice iz 2005. koje se primjenjuju od istog datuma.
159
Međutim, Komisija je u obavijesti objavljenoj u Službenom listu od 15. travnja 2014. (vidjeti točku 11. ove presude), s obzirom na stupanje na snagu Smjernica iz 2014., pozvala zainteresirane stranke da podnesu svoje primjedbe o mjerama u vezi s kojima je pokrenula službene istražne postupke, uključujući o mjeri koja se odnosi na Zračnu luku Pau. Komisija u točkama 54. do 66. Smjernica iz 2014. objašnjava razloge zbog kojih smatra da je analiza inkrementalne profitabilnosti najrelevantniji kriterij za procjenu dogovora sklopljenih između zračnih luka i zračnih prijevoznika.
160
Stoga, iako je Ugovor iz 2006. između tužitelja i CCIPB‑a sklopljen prije stupanja na snagu Smjernica iz 2014., valja utvrditi da je Komisija objasnila razloge zbog kojih je smatrala da u načelu treba dati prednost analizi inkrementalne profitabilnosti pred usporednom analizom te je, osim toga, zainteresiranim strankama, uključujući tužitelju, omogućila da u tom pogledu iznesu svoja stajališta.
161
Usto, izbor odgovarajuće metode između usporedne analize i analize inkrementalne profitabilnosti za primjenu kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu proizlazi iz objektivnog pojma potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Stoga je na Komisiji da u okviru svoje obveze provedbe potpune analize svih relevantnih elemenata predmetnog dogovora i njegova konteksta, kako bi provjerila je li poduzetniku korisniku dodijeljena prednost koju ne bi stekao u uobičajenim tržišnim uvjetima (vidjeti točku 122. ove presude), odabere najprimjereniju metodu s obzirom na okolnosti slučaja radi primjene navedenog kriterija, uzimajući u obzir da su Smjernice iz 2014. u tom pogledu element konteksta s obzirom na koji je pobijana odluka donesena.
162
Stoga se činjenica da se Komisija pozvala na Smjernice iz 2014. kako bi odabrala odgovarajuću metodu za primjenu kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu ne može kritizirati, iako je Ugovor iz 2006. sklopljen prije stupanja na snagu Smjernica iz 2014.
163
Stoga tužiteljev argument u pogledu Smjernica iz 2014. treba odbiti.
164
Iz prethodno navedenog proizlazi da prvi dio trećeg tužbenog razloga treba odbiti.
Drugi dio, koji se temelji na povredi obveze dužne pažnje i nepristranosti koju je počinila Komisija, očitim pogreškama u ocjeni i nedovoljnom obrazloženju pobijane odluke u pogledu analize inkrementalne profitabilnosti
165
Tužitelj tvrdi da je Komisija, time što je provela analizu inkrementalne profitabilnosti, povrijedila svoju obvezu dužne pažnje i nepristranosti te počinila očite pogreške u ocjeni. Štoviše, Komisija nije dovoljno obrazložila svoje zaključke.
166
Konkretno, tužitelj ističe četiri prigovora, koji se temelje, kao prvo, na činjenici da je Komisija postupila nesavjesno time što nije stupila u kontakt s ovlaštenim računovođom koji je nadzirao poslovni plan, kao drugo, na činjenici da je Komisija predvidjela prekratki vremenski okvir, kao treće, na tome da Komisija pogrešno nije uzela u obzir razloge CCIPB‑a na kojima se temeljilo sklapanje Ugovora iz 2006. i, kao četvrto, na tome da Komisija nije jasno navela koje je prihode i prednosti uzela u obzir.
167
Budući da se četvrti prigovor odnosi na nedostatak u obrazloženju, valja ga ispitati prije ostalih triju prigovora, nakon čega će se ispitati prvi, treći i drugi prigovor.
[omissis]
– Uzimanje u obzir prekratkog vremenskog okvira
210
Tužitelj tvrdi da je Komisija predvidjela prekratki vremenski okvir u primjeni kriterija subjekta u tržišnom gospodarstvu. Time što je tvrdila da takav subjekt, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, ne bi računao na produljenje Ugovora iz 2006. nakon početnog trajanja od tri godine, Komisija nije uzela u obzir različite posebne okolnosti gospodarske stvarnosti u kojoj tužitelj i zračne luke posluju kad počnu surađivati.
211
U tom pogledu, kao prvo, tužitelj tvrdi da Komisija nije uzela u obzir prosječni vijek trajanja njegovih zračnih linija. Pregled tih linija koje osigurava od 2005. dokazuje da njegova suradnja s odredišnim zračnim lukama općenito traje dulje od tri godine i da trajanje od šest godina nije iznimka. CCIPB je stoga već od potpisivanja Ugovora iz 2006. mogao razumno pretpostaviti da će se suradnja s tužiteljem nastaviti nakon prvog roka, čak i nakon vremenskog okvira utvrđenog u poslovnom planu.
212
Kao drugo, tužitelj smatra da je Komisija zanemarila činjenicu da on po definiciji planira dugoročniju suradnju. Subjekt u tržišnom gospodarstvu preuzima proračunate rizike kako bi proširio svoje poslovanje. Za tužitelja je otvaranje nove zračne linije predstavljalo ulaganje koje je moglo postati isplativo tek dugoročno. Gubitci uslijed otvaranja nove linije česti su u području zrakoplovstva.
213
U početnom ugovoru koji je tužitelj sklopio sa zračnom lukom predviđalo se otvaranje nove zračne linije koja je dugoročno trebala donijeti koristi za obje strane. Trajanje ugovora koje je prvotno ograničeno na tri godine nije proturječno namjeri strana da surađuju dugoročno. Subjekti ne sklapaju ugovore neovisno o stvarnom kontekstu koji uključuje poslovni model i iskustvo ugovornih strana. Ugovorom iz 2006. izričito se predvidjela mogućnost produljenja. Dugoročni izgledi koje je predvidio tužitelj proizašli su i iz namjera koje su tijekom pregovora o ugovoru izrazile strane. Osim toga, tužiteljevo početno produljenje Ugovora iz 2006. unatoč manjku zračne linije dokazuje da je uložio sve napore kako bi održao suradnju s CCIPB‑om nakon prvog roka ugovora.
214
Kao treće, tužitelj smatra da Komisija nije uzela u obzir svjetsku financijsku krizu iz 2008. koja se dogodila dvije godine nakon sklapanja Ugovora iz 2006. i jednu godinu prije njegova eventualnog produljenja. Ta je nepredviđena okolnost relevantna za određivanje vremenskog okvira prilikom sklapanja Ugovora iz 2006. jer je dovela u pitanje profitabilnost i vijek trajanja predmetne zračne linije. U trenutku sklapanja Ugovora iz 2006. CCIPB nije bio dužan pretpostaviti da će na profitabilnost i vijek trajanja linije negativno utjecati financijska kriza iz 2008.
215
Komisija zahtijeva da se tužiteljeva argumentacija odbije.
216
U tom pogledu iz sudske prakse (vidjeti točku 120. ove presude) proizlazi da valja ispitati je li Komisija mogla pravilno smatrati da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, procijenio interes za sklapanje Ugovora iz 2006. uzimanjem u obzir vremenskog okvira ograničenog na trajanje navedenog ugovora.
217
Ponašanje subjekta u tržišnom gospodarstvu vođeno je izgledima za dugoročnu profitabilnost (presuda od 21. ožujka 1991., Italija/Komisija, C‑305/89, EU:C:1991:142, t. 20.). Takav subjekt koji želi maksimalno povećati zaradu spreman je preuzeti proračunati rizik prilikom određivanja odgovarajuće naknade koju može očekivati za svoje ulaganje.
218
U ovom je slučaju Komisija u pobijanoj odluci smatrala da bi, procjenjujući interes za sklapanje Ugovora iz 2006., subjekt u tržišnom gospodarstvu za vremenski okvir svoje procjene odabrao trajanje navedenog ugovora. Također je smatrala da subjekt u tržišnom gospodarstvu ne bi računao na produljenje Ugovora iz 2006. nakon njegova isteka, pod istim ili različitim uvjetima, tim više jer su niskotarifni prijevoznici, poput tužitelja, bili poznati po vrlo dinamičnom razvoju svojih djelatnosti, bilo u pogledu otvaranja i zatvaranja zračnih linija ili povećavanja i smanjenja učestalosti letova. Iz toga je zaključila da bi svako produljenje ugovorâ bilo daleka i neizvjesna buduća mogućnost da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu na njoj mogao temeljiti razumne gospodarske odluke (uvodne izjave 393. i 394. pobijane odluke).
219
Isto tako, Komisija je u uvodnoj izjavi 439. pobijane odluke smatrala da je analizu inkrementalne profitabilnosti potrebno provesti za razdoblje primjene Ugovora iz 2006. kako je prvotno utvrđeno, a ne dulje razdoblje, zbog činjenice da razborit i oprezan subjekt u tržišnom gospodarstvu ne može pri sklapanju ugovora računati na njegovu obnovu, bilo pod istim ili pod različitim uvjetima.
220
Usto, nesporno je da je Ugovor iz 2006. sklopljen je na početno razdoblje od samo tri godine, bez klauzule o automatskom produljenju. Osim toga, tužitelj ne pojašnjava prirodu namjera koje su strane tijekom pregovora prije sklapanja ugovora izrazile u pogledu dugoročnije suradnje.
221
Komisija je u tim okolnostima mogla smatrati, a da pritom ne počini pogrešku, da bi subjekt u tržišnom gospodarstvu procijenio profitabilnost Ugovora iz 2006. s obzirom na očekivane troškove i prihode tijekom razdoblja njegove primjene, odnosno tijekom tri godine.
222
Usto, Komisija je mogla smatrati, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni, da je upravitelju zračne luke vrlo teško procijeniti vjerojatnost želi li zračni prijevoznik nastaviti upravljati zračnom linijom nakon razdoblja na koje se obvezao u Ugovoru o uslugama zračne luke s obzirom na to da su zračni prijevoznici, osobito niskotarifni, pokazali da vrlo dinamično upravljaju otvaranjem i zatvaranjem zračnih linija (vidjeti uvodne izjave 355. i 394. pobijane odluke). U tim je okolnostima Komisija mogla smatrati, a da pritom ne počini pogrešku, da oprezan subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, ne bi računao na volju zračnog prijevoznika da produlji upravljanje dotičnom zračnom linijom nakon isteka Ugovora iz 2006.
223
Točno je da je CCIPB donio poslovni plan za razdoblje od sedam godina, kojim je stoga bilo obuhvaćeno znatno dulje razdoblje od trajanja Ugovora iz 2006. Međutim, važno je da poslovni plan koji je sastavio CCIPB ni na koji način ne obvezuje tužitelja, koji je slobodan odlučiti da neće nastaviti upravljati zračnom linijom po isteku početnog trajanja Ugovora iz 2006.
224
U tim se okolnostima ne može prigovoriti Komisiji to što je smatrala da razuman subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, nije mogao, preuzimanjem proračunatog rizika, pri sklapanju Ugovora iz 2006. računati na njegovu obnovu.
225
Osim toga, elementi koje je tužitelj podnio kako bi dokazao da je prosječni vijek trajanja njegovih zračnih linija puno dulji od tri godine ne mogu biti odlučujući. Ponašanje subjekta u tržišnom gospodarstvu treba ocijeniti na način da ga se stavi u položaj najsličniji položaju upravitelja Zračne luke Pau. Međutim, kao što to ističe Komisija, početno trajanje Ugovora iz 2006. koji je CCIPB sklopio s tužiteljem bilo je ograničeno na tri godine.
226
Konačno, što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem Komisija pogrešno nije uzela u obzir nepredviđeni događaj financijske krize iz 2008., valja podsjetiti da su, osobito za potrebe primjene kriterija privatnog ulagača, relevantni samo elementi koji su dostupni i promjene koje se mogu predvidjeti u trenutku donošenja odluke o izvršenju predmetnog ulaganja (presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 105. i od 27. travnja 2017., Germanwings/Komisija, T‑375/15, EU:T:2017:289, t. 66.).
227
U ovom je slučaju Komisija, kad je u pobijanoj odluci utvrdila da razuman subjekt u tržišnom gospodarstvu nije mogao pri sklapanju Ugovora iz 2006. računati na njegovo produljenje, to učinila provedbom ex ante analize profitabilnosti ulaganja izvršenog 2006., a ne na temelju naknadnih nepredviđenih elemenata.
228
Isto tako, činjenica da je tužitelj 26. travnja 2009. doista produljio Ugovor iz 2006. nije relevantan element.
229
S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrala da, za potrebe analize inkrementalne profitabilnosti, razuman subjekt u tržišnom gospodarstvu, koji bi djelovao umjesto CCIPB‑a, u trenutku sklapanja Ugovora iz 2006. ne bi uzeo u obzir vremenski okvir dulji od početnog razdoblja primjene navedenog ugovora.
[omissis]
Peti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU‑a i očitoj pogrešci u ocjeni jer Komisija nije ispitala ima li Ugovor iz 2006. zaista negativne posljedice na tržišno natjecanje
[omissis]
295
Iz toga slijedi da peti tužbeni razlog treba odbiti.
Šesti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. i članka 108. stavka 2. UFEU‑a te očitoj pogrešci u ocjeni koju je Komisija počinila u pogledu utvrđivanja iznosa državne potpore
296
Tužitelj tvrdi da je Komisija pogrešno poistovjetila navodnu prednost s negativnim inkrementalnim tokovima Zračne luke Pau.
297
U tom pogledu tvrdi da Komisija, ako, kao u ovom slučaju, odluči naložiti povrat određenog iznosa, treba što točnije utvrditi stvarnu vrijednost potpore koju je poduzetnik primio. Na temelju presude od 5. veljače 2015., Ryanair/Komisija (T‑500/12, neobjavljena, EU:T:2015:73), smatra, kao prvo, da je Komisija trebala ispitati u kojoj je mjeri tužitelj navodnu prednost prenio na svoje putnike, kao drugo, da Komisija pogrešno nije procijenila konkurentsku prednost koju je tužitelj stvarno ostvario zbog navodnih gubitaka Zračne luke Pau i, kao treće, da Komisija nije dovoljno objasnila zašto je povrat predmetnog iznosa nužan za ponovnu uspostavu prijašnjeg stanja s obzirom na to da je, s jedne strane, tom iznosu valjalo pripisati sve pozitivne vanjske učinke koje je Ugovor iz 2006. imao na Zračnu luku Pau i da, s druge strane, tužitelj ne bi trebao nadoknaditi gubitke koji su proizašli iz neučinkovitih postupaka Zračne luke Pau.
298
Prema tužiteljevu mišljenju, činjenica da bi se utvrđivanje iznosa koji treba vratiti moglo temeljiti na složenom postupku ne može opravdati to da Komisija ne uzme u obzir načela navedena u presudi od 5. veljače 2015., Ryanair/Komisija (T‑500/12, neobjavljena, EU:T:2015:73). Iz te presude ne proizlazi da nehotičnu i neizravnu prirodu predmetnih poreznih mjera treba smatrati uvjetima za primjenu tih načela.
299
Komisija odbija sve tužiteljeve argumente kao neosnovane.
300
Valja podsjetiti da obveza predmetne države članice da korištenjem povrata ukine potporu koju Komisija smatra nespojivom s unutarnjim tržištem, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ima za cilj ponovnu uspostavu stanja koje je prethodilo dodjeli potpore. Taj cilj ostvaren je kada korisnik ili, drugim riječima, poduzetnici koji su od njih imali stvarnu korist vrate predmetne potpore uvećane, po potrebi, za zatezne kamate. Naime, tim povratom korisnik gubi prednost koju je na tržištu imao u odnosu na svoje konkurente i ponovno se uspostavlja stanje koje je postojalo prije isplate potpore (vidjeti presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 89. i 90. i navedenu sudsku praksu).
301
Također valja podsjetiti da nijedna odredba prava Unije ne zahtijeva da Komisija prilikom nalaganja povrata potpore koja je proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem odredi točan iznos potpore koji treba vratiti. Naime, dovoljno je da Komisijina odluka sadržava naznake koje adresatu omogućuju da sâm bez pretjeranih teškoća utvrdi taj iznos (vidjeti presudu od 20. ožujka 2014., Rousse Industry/Komisija, C‑271/13 P, neobjavljena, EU:C:2014:175, t. 77. i navedenu sudsku praksu).
302
Međutim, ako Komisija odluči naložiti povrat određenog iznosa, ona mora, u skladu sa svojom obvezom savjesnog i nepristranog ispitivanja spisa u okviru članka 108. UFEU‑a, odrediti vrijednost potpore koju je poduzetnik primio, onoliko precizno koliko to okolnosti predmeta omogućavaju (presuda od 30. travnja 2014., Dunamenti Erőmű/Komisija, T‑179/09, neobjavljena, EU:T:2014:236, t. 177.).
303
Pri uspostavi stanja prije isplate potpore, Komisija je s jedne strane dužna osigurati da stvarna prednost potpore bude ukinuta te tako naložiti njezin povrat u cijelosti. Ona ne može iz velikodušnosti prema korisniku naložiti povrat iznosa nižeg od vrijednosti potpore koju je potonji korisnik primio. S druge strane, Komisija nije ovlaštena da kao izraz svojega neslaganja s težinom nezakonitosti naloži povrat iznosa višeg od vrijednosti potpore koju je korisnik primio (presuda od 30. travnja 2014., Dunamenti Erőmű/Komisija, T‑179/09, neobjavljena, EU:T:2014:236, t. 198.).
304
Ta se sudska praksa primjenjuje i kad Komisija u svojoj odluci utvrđuje okvirni iznos potpore koji treba vratiti.
305
U ovom slučaju, kako bi utvrdila iznos potpore koji je potrebno vratiti, Komisija je za Ugovor iz 2006. izračunala godišnji iznos potpore koji se može vratiti za svaku godinu u kojoj se primjenjivao navedeni ugovor, i to na temelju negativnog dijela procijenjenog inkrementalnog toka (prihodi umanjeni za troškove) u trenutku sklapanja Ugovora iz 2006., kako je utvrđeno na temelju provedene analize inkrementalne profitabilnosti. Pojasnila je da taj iznos odgovara iznosima koje je svake godine trebalo odbiti od iznosa marketinških usluga ili pridodati naknadama zračne luke i naknadama za zemaljske usluge koje se obračunavaju tužiteljima kako bi diskontirana neto vrijednost Ugovora iz 2006. bila pozitivna, odnosno kako bi taj ugovor bio usklađen s načelom subjekta u tržišnom gospodarstvu (uvodna izjava 589. pobijane odluke).
306
Iz toga slijedi da je Komisija ispunila svoju obvezu izračuna vrijednosti potpore koju je tužitelj primio na temelju Ugovora iz 2006. Naime, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, iz točke 305. ove presude proizlazi da je, kako bi to učinila, provela analizu inkrementalne profitabilnosti i usporedila, s jedne strane, iznose koje bi subjekt u tržišnom gospodarstvu bio spreman platiti za marketinške usluge ili koje bi zahtijevao od tužitelja za pružanje svojih usluga zračne luke i, s druge strane, iznose koje je CCIPB zaista platio ili primio.
307
Suprotno tomu, kako bi utvrdila iznos potpore koji treba vratiti, Komisija nije bila dužna ispitati je li se i u kojoj mjeri tužitelj stvarno koristio gospodarskom prednosti koja je posljedica iznosa koji odgovaraju negativnim godišnjim inkrementalnim tokovima i koju je ostvario zahvaljujući Ugovoru iz 2006. (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 100.).
308
Naime, povrat nezakonite potpore podrazumijeva povrat prednosti koja je njome nastala za korisnika, a ne povrat eventualne ekonomske koristi koju je on ostvario korištenjem te prednosti. Moguće je da takva korist ne bude jednaka prednosti koju čini navedena potpora, ili da se čak pokaže nepostojećom, a da pritom ta okolnost ne može opravdati nevraćanje te iste potpore, ili povrat iznosa koji se razlikuje od iznosa koji čini prednost nastalu nezakonitom potporom o kojoj je riječ (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 92.).
309
Stoga nijedna tužiteljeva odluka da u cijelosti ili djelomično prednost stečenu Ugovorom iz 2006. prebaci na svoje klijente nije relevantna za utvrđivanje iznosa potpore koji treba vratiti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 99.).
310
Isto tako, prednost, kako ju je identificirala Komisija u pobijanoj odluci, nije se sastojala u činjenici da je tužitelj mogao poboljšati svoj konkurentski položaj na tržištu. Ona se jednostavno sastojala u činjenici da je tužitelj unovčio nominalni iznos negativnih godišnjih inkrementalnih tokova koji je posljedica Ugovora iz 2006. Pitanje je li se tom prednosti koristio na određeni način na tržištu odnosi se na ocjenu eventualne koristi koju je mogao ostvariti korištenjem dodijeljene prednosti, pri čemu takva ocjena nije relevantna za povrat potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990, t. 102.).
311
Konačno, s obzirom na to da je Komisija naložila povrat, u iznosu jednakom procijenjenom inkrementalnom toku, prednosti koja je posljedica Ugovora iz 2006. sklopljenog s CCIPB‑om, koji djeluje kao subjekt u tržišnom gospodarstvu, valja smatrati da se pobijanom odlukom samo ponovno uspostavila pravna situacija koja je prethodila isplati potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 17. lipnja 1999., Belgija/Komisija, C‑75/97, EU:C:1999:311, t. 64. do 66.). Naime, povratom tog iznosa tužitelju se oduzima prednost koju je ostvario na tržištu u odnosu na svoje konkurente, a koja se sastojala od financijskih uvjeta koje ne bi dobila u uobičajenim tržišnim uvjetima.
312
Vrijednost navodnih pozitivnih vanjskih učinaka na Zračnu luku Pau i eventualna neučinkovitost te zračne luke nisu relevantne za ostvarenje cilja ponovne uspostave prijašnjeg stanja, koji je postignut jer tužitelj gubi prednost koju je stekao. Podredno, kriterijem subjekta u tržišnom gospodarstvu, koji se primjenjuje s ciljem utvrđivanja dodjeljuje li se određenom mjerom prednost, ne zahtijeva se minimalna učinkovitost u provedbi djelatnosti. Naime, prema sudskoj praksi, cilj je primjene tog kriterija utvrditi bi li se u sličnim okolnostima usporedivog privatnog ulagača moglo navesti na to da odobri predmetnu mjeru (vidjeti točku 119. ove presude). U tom pogledu valja uzeti u obzir strukturu troškova i prihoda javnog tijela čije se ponašanje uspoređuje s ponašanjem subjekta u tržišnom gospodarstvu.
313
Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da se šesti tužbeni razlog ne može prihvatiti i da tužbu stoga treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
314
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova Komisije, sukladno njezinu zahtjevu.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (šesto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Transavia Airlines CV snosit će vlastite troškove i troškove Europske komisije.
Berardis
Papasavvas
Spielmann
Csehi
Spineanu‑Matei
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. prosinca 2018.
Potpisi
[omissis]
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski
(
1
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.