62024CJ0129_RES
Vec C‑129/24
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe
proti
Commissioner for Environmental Information
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court (Írsko)]
Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 15. januára 2026
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Životné prostredie – Aarhuský dohovor – Smernica 2003/4/ES – Prístup verejnosti k informáciám o životnom prostredí – Pojmy ‚žiadateľ‘ a ‚žiadosť‘ – Anonymní žiadatelia alebo žiadatelia používajúci pseudonymy – Právo na prístup k informáciám o životnom prostredí – Praktické postupy – Povinnosť žiadateľov uviesť svoje skutočné meno a aktuálnu fyzickú adresu – Neplatnosť žiadosti“
Životné prostredie – Právo na prístup k informáciám – Smernica 2003/4 – Žiadateľ o informácie o životnom prostredí – Povinnosť žiadateľa identifikovať sa prostredníctvom svojho skutočného mena a/alebo aktuálnej fyzickej adresy – Neexistencia – Vnútroštátna právna úprava ukladajúca žiadateľovi takúto povinnosť identifikácie – Prípustnosť – Podmienky – Dodržiavanie zásad ekvivalencie a efektivity
(Aarhuský dohovor, článok 2 bod 4 a článok 4; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/4, článok 2 bod 5)
(pozri body 27 – 44 a výrok)
Zhrnutie
Súdny dvor, na ktorý bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, objasnil pojem žiadosť o prístup k informáciám o životnom prostredí v zmysle smernice 2003/4 (
1
) v spojení s Aarhuským dohovorom (
2
) a vyjadril sa k otázke, či orgán verejnej moci môže považovať takúto žiadosť za neplatnú z dôvodu, že žiadateľ nedodržal vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá mu ukladá povinnosť uviesť jeho skutočné meno/názov a/alebo aktuálnu fyzickú adresu.
Coillte Cuideachta Ghníomhaíochta Ainmnithe (ďalej len „Coillte“), obchodný podnik lesného hospodárstva, ktorý čiastočne patrí írskemu štátu, v období od marca do júna 2022 dostal 97 žiadostí o prístup k informáciám o životnom prostredí od anonymných žiadateľov alebo žiadateľov používajúcich pseudonymy, a to bez uvedenia ich fyzickej adresy.
Vnútroštátna právna úprava, ktorou sa preberá smernica 2003/4, stanovuje, že každá osoba, ktorá žiada o prístup k informáciám o životnom prostredí, musí uviesť svoje skutočné meno a/alebo adresu. Coillte sa domnieval, že uvedené žiadosti nemali v skutočnosti za cieľ získať informácie o životnom prostredí, ale boli súčasťou organizovanej kampane vedenej z pochybných dôvodov, ako je napríklad narušenie jeho fungovania, a požiadal dotknutých žiadateľov, aby mu oznámili svoje aktuálne adresy a potvrdili, že v týchto žiadostiach použili svoje skutočné zákonné mená. Keďže nedostal žiadnu odpoveď, tieto žiadosti v podstate zamietol ako neplatné.
Dotknutí žiadatelia následne požiadali Coillte o interné preskúmanie týchto rozhodnutí o zamietnutí. Coillte týchto žiadateľov opätovne požiadal, aby mu potvrdili alebo oznámili svoje zákonné mená a aby mu oznámili svoje aktuálne adresy. Keďže tieto informácie poskytnuté neboli, žiadosti o interné preskúmanie boli z dôvodu neplatnosti zamietnuté.
81 z týchto zamietavých rozhodnutí bolo predmetom správnych opravných prostriedkov, ktoré boli podané Commissioner for Environmental Information (Komisár pre informácie o životnom prostredí, Írsko). Komisár, ktorý rozhodoval o prvých 58 prípadoch zamietnutia, prijal rozhodnutie, ktorým konštatoval, že Coillte nebol oprávnený považovať dotknuté žiadosti o informácie o životnom prostredí za neplatné.
Coillte proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu podal kasačný opravný prostriedok na High Court (Vyšší súd, Írsko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tento súd položil Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky, ktorými sa v podstate pýtal, či sa pojem žiadateľ v zmysle článku 2 bodu 5 smernice 2003/4 v spojení s Aarhuským dohovorom má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje identifikáciu fyzickej alebo právnickej osoby jej skutočným menom/názvom a/alebo aktuálnou fyzickou adresou, a či v prípade zápornej odpovede bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vyžaduje takúto identifikáciu žiadateľa.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor najprv konštatoval, že smernica 2003/4 nepodmieňuje postavenie „žiadateľa“ identifikáciou fyzickej alebo právnickej osoby, ktorá žiada informácie o životnom prostredí, uvedením jej skutočného mena/názvu a/alebo aktuálnej fyzickej adresy, v dôsledku čoho členské štáty nie sú povinné takúto identifikáciu požadovať.
Táto neexistencia povinnosti nie je vyvrátená cieľmi sledovanými smernicou 2003/4, ktorými sú na jednej strane zaručiť právo na prístup k informáciám o životnom prostredí, ktoré majú orgány verejnej moci alebo ktoré sú pre ne uchovávané, a ustanoviť základné podmienky a praktické postupy na jeho výkon, ako aj na druhej strane zabezpečiť, aby sa ako samozrejmosť postupne sprístupňovali a šírili informácie o životnom prostredí verejnosti.
Súdny dvor však uviedol, že smernica 2003/4 orgánom verejnej moci neukladá povinnosť sprístupniť informácie o životnom prostredí, ktoré majú alebo ktoré sú pre ne uchovávané, inému subjektu, než je fyzická alebo právnická osoba. Táto smernica taktiež týmto orgánom neukladá povinnosť, aby po tom, čo fyzickej alebo právnickej osobe poskytli prístup k týmto informáciám, vo veľmi krátkom čase uvedenej osobe opäť poskytli prístup k tým istým informáciám, a to v nadväznosti na veľký počet rovnakých žiadostí, ktoré podala tá istá fyzická alebo právnická osoba. Vzhľadom na to, že orgány verejnej moci nedisponujú neobmedzenými zdrojmi, by totiž takéto žiadosti mohli ovplyvniť účinnosť prístupu iných fyzických alebo právnických osôb k informáciám o životnom prostredí.
V dôsledku toho v prípade neexistencie ustanovenia práva Európskej únie, ktoré by presnejšie definovalo praktické postupy prístupu k informáciám o životnom prostredí, prináleží členským štátom, aby vo svojich právnych poriadkoch definovali postupy umožňujúce presvedčiť sa o tom, že žiadosti o prístup k týmto informáciám boli skutočne podané fyzickými a právnickými osobami a nepredstavujú vyššie uvedené žiadosti.
Súdny dvor však spresnil, že tieto podmienky nesmú byť menej výhodné, ako je právna úprava, ktorá upravuje zhodné skutkové okolnosti podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), ani nesmú viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity). V prejednávanej veci Súdny dvor nemal pochybnosti o súlade predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy so zásadou ekvivalencie. Okrem toho oznámenie skutočného mena/názvu a/alebo aktuálnej fyzickej adresy dotknutého žiadateľa nevedie k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práva na prístup k informáciám o životnom prostredí priznaného právnym poriadkom Únie.
Za týchto okolností Súdny dvor dospel k záveru, že vnútroštátna právna úprava môže vyžadovať, aby každá osoba žiadajúca o prístup k informáciám o životnom prostredí v zmysle smernice 2003/4 bola identifikovateľná orgánom verejnej moci, ktorému je takáto žiadosť adresovaná, a to prostredníctvom jeho mena/názvu, adresy a akýchkoľvek iných relevantných kontaktných údajov, ak sú dodržané zásady ekvivalencie a efektivity.
(
1
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/4/ES z 28. januára 2003 o prístupe verejnosti k informáciám o životnom prostredí, ktorou sa zrušuje smernica Rady 90/313/EHS (Ú. v. EÚ L 41, 2003, s. 26; Mim. vyd. 15/007, s. 375).
(
2
)	Dohovor o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, podpísaný v Aarhuse 25. júna 1998 a schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (Ú. v. EÚ L 124, 2005, s. 1, ďalej len „Aarhuský dohovor“).