62003TO0265_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T‑265/03,
Helm Düngemittel GmbH,
se sídlem v Hamburku (Německo), zastoupená W. Waschmannem, advokátem,
žalobkyně,
proti
Komisi Evropských společenství,
zastoupené G. Berscheidem a M. Niejahrem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
jejímž předmětem je návrh na zrušení rozhodnutí údajně obsaženého v dopise Komise ze dne 23. května 2003 ohledně propadnutí části jistoty na dodávku, složené žalobkyní, z důvodu zpoždění v dodávce hnojiva dodávaného v rámci potravinové pomoci ve prospěch Severní Koreje uskutečněné na základě nařízení Komise (ES) č. 2519/97 ze dne 16. prosince 1997, kterým se stanoví obecná pravidla pro mobilizaci produktů, které mají být dodány podle nařízení Rady (ES) č. 1292/96 jako potravinová pomoc Společenství (Úř. věst. L 346, s. 23; Zvl. vyd. 11/27, s. 34),
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),
ve složení M. Jaeger, předseda, J. Azizi a E. Cremona, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: H. Jung,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
Právní rámec
1. Článek 10 nařízení Komise (ES) č. 2519/97 ze dne 16. prosince 1997, kterým se stanoví obecná pravidla pro mobilizaci produktů, které mají být dodány podle nařízení Rady (ES) č. 1292/96 jako potravinová pomoc Společenství (Úř. věst. L 346, s. 23; Zvl. vyd. 11/27, s. 34), stanoví:
„1. Dodavatel plní své povinnosti v souladu s vyhlášením soutěže a odpovědností vyplývající z tohoto nařízení včetně závazků, které vyplývají z jeho nabídky.
Předpokládá se, že dodavatel je seznámen se všemi použitelnými obecnými i zvláštními podmínkami a že je přijímá.
2. Dodavatel složí ve prospěch Komise jistotu na dodávku do deseti pracovních dnů od oznámení udělení zakázky, aby bylo zajištěno, že bude plnit své povinnosti. […]“
2. Podle článku 18 nařízení č. 2519/97 týkajícího se platebních podmínek a uvolňování jistot:
„1. Částka, která má být zaplacena dodavateli, nesmí překročit částku uvedenou v jeho nabídce zvýšenou o náklady uvedené v článku 19 a sníženou o srážky uvedené v odstavci 3, částky propadlé podle čl. 22 odst. 8, dodatečné náklady spojené s kontrolou podle článků 12 až 16 nebo o náklady vyplývající z opatření uvedených v čl. 13 odst. 4.
[…]
5. Částka je splatná na žádost dodavatele podanou ve dvojím vyhotovení.
K žádosti o zaplacení plné částky uvedené v nabídce nebo doplatku této částky musí být přiloženy tyto doklady:
a) faktura na požadovanou částku;
b) originál přejímacího listu nebo dodacího listu;
c) kopie konečného osvědčení o shodě.
[…]“
3. Článek 22 nařízení č. 2519/97 stanoví následující:
„4. S výjimkou případů vyšší moci a aniž je dotčen odstavec 8, propadá částečně jistota na dodávky v těchto případech:
[…]
c) 0,2 % z hodnoty zboží dodaného po lhůtě za každý den zpoždění nebo popřípadě, pouze pokud je to stanoveno ve vyhlášení soutěže, 0,1 % za den z hodnoty zboží dodaného předčasně.
Částky nemohou propadnout podle písmen a) a c), pokud zjištěné nedostatky nezpůsobil dodavatel.
[…]
8. Komise odečte částku jistoty, která má propadnout podle odstavců 4, 5 a 6, od konečné částky k proplacení. Jistota na dodávky nebo jistota na zálohy se zároveň plně uvolní.“
4. Podle článku 23 nařízení č. 2519/97:
„Je na Komisi, aby rozhodla, zda dodavatel nedodal zboží nebo nesplnil jednu ze svých povinností z důvodu vyšší moci.
Náklady vyplývající z vyšší moci uznané Komisí nese Komise.“
5. Článek 24 nařízení č. 2519/97 stanoví:
„Soudní dvůr Evropských společenství je příslušný řešit veškeré spory vyplývající z provedení či neprovedení nebo výkladu pravidel, kterými se řídí dodávky uskutečňované podle tohoto nařízení.“
6. Článek 25 nařízení č. 2519/97 stanoví:
„Na všechny otázky, které toto nařízení neupravuje, se použije belgické právo.“
Skutkový základ sporu
7. Dne 30. března 2001 Komise vyhlásila veřejnou soutěž na dodávku chemických hnojiv (močovina 46 % N) do Severní Koreje pod značkou EUROPAID/112402/C/S/KP. Dodací lhůta byla stanovena do 18. května 2001.
8. Dne 17. dubna 2001 podala žalobkyně Komisi nabídku, ve které navrhla, že dodá množství 30 398 tun močoviny z Číny.
9. Dne 18. dubna 2001 zadala Komise zakázku žalobkyni, která dne 24. dubna 2001 objednala 30 398 tun močoviny z Číny.
10. Dne 25. dubna 2001 informovala žalobkyně Komisi, že může dodat pouze 10 000 tun močoviny z Číny a navrhovala získat zbylých 20 398 tun z Egypta.
11. Dopisem ze dne 27. dubna 2001 přijala Komise návrh žalobkyně a upřesnila, že smluvená dodací lhůta pro 30 398 tun močoviny musí být dodržena.
12. Dne 14. května 2001 informovala žalobkyně Komisi o tom, že není možné dodat močovinu pocházející z Číny ve stanovené lhůtě a požádala o prodloužení dodací lhůty. Mimoto, ohledně množství pocházejícího z Egypta, žalobkyně rovněž informovala Komisi, že není schopna provést dodání Komisi v předpokládané lhůtě a že jí sdělí datum dodání, jakmile to bude možné.
13. V konečném výsledku bylo množství močoviny pocházející z Číny dodáno se zpožděním 16 dnů a močovina pocházející z Egypta se zpožděním 44 dnů.
14. Dne 2. srpna 2001 vydal kontrolní orgán Bureau Veritas konečné osvědčení o shodě požadované čl. 18 odst. 5 nařízení č. 2519/97. V tomto osvědčení bylo upřesněno datum dodání močoviny pocházející z Číny (3. června 2001) a také datum dodání močoviny pocházející z Egypta (1. července 2001). Bylo tam dále závěrem uvedeno následující:
„Tato dodávka je v souladu se specifikacemi ES v době provedení inspekce, s výjimkou rozdílů v datu dodání a kvalitě zjištěných a uvedených výše.“
15. Dne 6. srpna 2001 zaslala žalobkyně Komisi žádost o zaplacení celkové částky 4 999 863,04 eur, aniž by vzala v úvahu překročení dodací lhůty.
16. Komise uplatnila propadnutí ve výši 0,2 % z hodnoty každého množství dodaného po lhůtě za každý den zpoždění. To znamená, že částka požadovaná žalobkyní k proplacení byla snížena o 346 221,20 eur (53 581 eur za 16 dnů zpoždění při dodání 10 180 tun močoviny pocházející z Číny a 292 640,20 eur za 44 dnů zpoždění při dodání 20 218 tun močoviny pocházející z Egypta). Počátkem října 2001 byl rozdíl vyplacen žalobkyni.
17. Faxem ze dne 1. listopadu 2001 požádala žalobkyně Komisi o vrácení propadnuté částky, uplatňujíc, že překročení dodací lhůty bylo způsobeno případem vyšší moci.
18. Faxem ze dne 21. prosince 2001 zamítla Komise žádost žalobkyně.
19. Dopisem ze dne 22. března 2002 požádala žalobkyně Komisi, aby znovu zvážila svoje rozhodnutí a uhradila jí požadovanou částku. Dopisem ze dne 16. září 2002 Komise znovu zopakovala své zamítnutí.
20. Žalobkyně dopisem ze dne 25. října 2002 znovu požádala Komisi, aby zaplatila dotčenou částku.
21. Komise v dopise ze dne 23. května 2003 (dále jen „napadený akt“) trvala na svém původním postoji a zamítla žádost žalobkyně.
Řízení a návrhy účastníků řízení
22. Návrhem došlým soudní kanceláři dne 23. července 2003 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
23. Soud, dopisem ze dne 20. prosince 2004, položil žalobkyni písemnou otázku z titulu organizačních procesních opatření uvedených v článku 64 jednacího řádu Soudu. Vyzval žalobkyni, aby zaujala stanovisko ohledně určitých vyjádření Komise týkajících se přípustnosti projednávané žaloby.
24. Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
– zrušil napadený akt;
– uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
25. Komise navrhuje, aby Soud:
– prohlásil žalobu za nepřípustnou;
– podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
– uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
26. Ve své odpovědi na otázku položenou Soudem podala žalobkyně podpůrný návrh, ve kterém navrhla, aby bylo Komisi uloženo zaplatit částku 346 221,20 eur, zvýšenou o úroky, v souladu s čl. 18 odst. 7 nařízení č. 2519/97, a odkázala v tomto ohledu na všechny skutkové a právní důvody předložené v rámci její žaloby, jakož i její repliky.
K přípustnosti
27. Podle článku 113 jednacího řádu může Soud, rozhoduje v souladu s čl. 114 odst. 3 a 4 téhož řádu, kdykoliv bez návrhu zkoumat nepřípustnost z důvodu nedostatku podmínek řízení, mezi kterými jsou podmínky přípustnosti žaloby stanovené v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES (usnesení Soudu ze dne 8. července 1999, Area Cova a další v. Rada a Komise, T‑12/96, Recueil, s. II‑2301, bod 21, a ze dne 13. července 2004, Comunidad Autónoma de Andalucía v. Komise, T‑29/03, Sb. rozh. s. II‑2923, bod 22). Článek 114 odst. 3 jednacího řádu stanoví, že dále následuje ústní část řízení, nerozhodne-li Soud jinak.
28. V projednávaném případě Soud projednávanou věc pokládá za dostatečně objasněnou na základě přezkumu spisu, aby rozhodl o projednávané žalobě bez zahájení ústní části řízení.
Argumenty účastníků řízení
29. Komise namítá nepřípustnost žaloby z důvodu, že dopis ze dne 23. května 2003 není napadnutelným aktem ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
30. Podle Komise je napadený akt aktem čistě smluvní povahy a není jednostranným rozhodnutím ve smyslu článku 249 ES, proti kterému lze podat žalobu na neplatnost na základě čl. 230 čtvrtého pododstavce ES (usnesení Soudu ze dne 3. října 1997, Mutual Aid Administration Services v. Komise, T‑186/96, Recueil, s. II‑1633, body 49 až 51; ze dne 9. ledna 2001, Innova v. Komise, T‑149/00, Recueil, s. II‑1, bod 28, a ze dne 25. listopadu 2003, IAMA Consulting v. Komise, T‑85/01, Recueil, s. II‑4973).
31. V tomto ohledu Komise uplatňuje, že na základě rozhodčí doložky obsažené v článku 24 nařízení č. 2519/97 měla žalobkyně podat žalobu na zaplacení částky 346 221,20 eur, zadržené Komisí, aby získala vykonatelný rozsudek podle článků 244 ES a 256 ES.
32. Podpůrně Komise tvrdí, že v každém případě, napadený akt nepředstavuje akt napadnutelný ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, jelikož se jedná o akt potvrzující předchozí akt nenapadený ve lhůtě.
33. Mimoto Komise namítá nepřípustnost nového návrhu podaného podpůrně žalobkyní v její odpovědi na písemnou otázku položenou Soudem. Podle ní je tento nový návrh podán opožděně, a je tedy nepřípustný.
34. Podle žalobkyně je její žaloba přípustná, jelikož dopis ze dne 23. května 2003 představuje napadnutelný akt ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
35. V tomto ohledu uplatňuje, že smluvní povaha vztahů mezi Komisí a žalobkyní nevylučuje podání žaloby na neplatnost (rozsudky Soudního dvora ze dne 12. prosince 1990, Vandemoortele v. Komise, C‑172/89, Recueil, s. I‑4677, a ze dne 21. března 1991, Haniel Spedition v. Komise, C‑226/89, Recueil, s. I‑1599).
36. Mimoto podle žalobkyně nebylo nezbytné podat žalobu na zaplacení, jelikož výkon případného rozsudku vydaného Soudem, kterým by vyhověl jejím návrhům na zrušení, by zahrnoval závazek Komise vrátit jí zadrženou částku.
37. Žalobkyně uvádí, že na rozdíl od okolností převládajících ve věcech, ve kterých byla vydána usnesení Mutual Aid Administration Services v. Komise a Innova v. Komise, bod 30 výše, v projednávané věci článek 24 nařízení č. 2519/97 výslovně stanoví příslušnost soudů Společenství.
Závěry Soudu
38. Je třeba připomenout, že bylo opakovaně rozhodnuto, že článek 230 ES uděluje soudům Společenství výlučnou pravomoc přezkoumávat legalitu aktů uvedených v článku 249 ES, které orgány přijímají za podmínek stanovených Smlouvou (viz usnesení Soudu ze dne 10. května 2004, Musée Grévin v. Komise, T‑314/03 a T‑378/03, Sb. rozh. s. II‑1421, bod 63 a uváděná judikatura).
39. Akty přijaté orgány, které jsou součástí čistě smluvního rámce, od kterého jsou neoddělitelné, přitom nepatří z důvodů své povahy mezi akty uvedené v článku 249 ES (usnesení Soudu ze dne 10. července 2002, Comitato organizzatore del convengo internazionale v. Komise, T‑387/00, Recueil, s. II‑3031, bod 39; IAMA Consulting v. Komise, bod 30 výše, bod 53, a Musée Grévin v. Komise, bod 38 výše, bod 64).
40. Z judikatury vyplývá, že na základě ustanovení článků 225 a 238 ES je Soud příslušný k rozhodování o sporech ze smluv, které jsou mu předloženy fyzickými a právnickými osobami, pouze na základě rozhodčí doložky. Jinak by rozšířil svou pravomoc mimo oblast sporů, pro které je mu výlučná pravomoc vyhrazena v článku 240 ES, který ponechává v pravomoci vnitrostátních soudů ostatní spory, v nichž je Společenství stranou (viz usnesení Musée Grévin v. Komise, bod 38 výše, bod 65 a uváděná judikatura).
41. S ohledem na předcházející úvahy je třeba přezkoumat, zda je v projednávané věci napadený akt aktem smluvní povahy.
42. V tomto ohledu je nejdříve namístě připomenout, že v souladu s právní úpravou Společenství v oblasti politiky potravinové pomoci a jejího řízení je posledně uvedená poskytována na smluvním základě (rozsudek Soudního dvora ze dne 11. února 1993, Cebag v. Komise, C‑142/91, Recueil, s. I‑553, bod 11). Na základě čl. 24 odst. 1 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 1292/96 ze dne 27. června 1996 o politice potravinové pomoci, jejím řízení a zvláštních opatřeních na podporu zajišťování potravin (Úř. věst. L 166, s. 1; Zvl. vyd. 11/24, s. 189) totiž Komise definuje „podmínky, kterými se řídí dodávky a provádění pomoci, zejména:
– o obecných podmínkách týkajících se příjemce,
– o zahájení postupů, kterými se řídí mobilizace, dodávky produktů a realizace dalších opatření, a o uzavírání odpovídajících smluv.“
43. V projednávané věci Soud konstatuje, že nařízení č. 2519/97 stanovuje obecná pravidla pro mobilizaci produktů, které mají být dodány v rámci potravinové pomoci Společenství, a zejména různá pravidla pro dodávky, postup při zadávání zakázek, údaje, které musí obsahovat oznámení o vyhlášení nabídkového řízení a také práva a povinnosti dodavatele. Zvláštní pravidla, podle kterých musí být mobilizace konkrétních produktů uskutečněna, tedy taková pravidla, která se týkají produktů, které mají být mobilizovány, jejich kvality, množství, ceny nebo dodací lhůty, jsou stanovena ve vyhlášení nabídkového řízení.
44. Jak vyplývá ze spisu, Komise vyhlásila nabídkové řízení za účelem provedení potravinové pomoci pro Severní Koreu spočívající v dodávce určeného množství hnojiva. Žalobkyni byla v důsledku podání její nabídky zadána uvedená zakázka na dodávku, kterou souhlasila provést za podmínek stanovených ve vyhlášení nabídkového řízení a v nařízení č. 2519/97.
45. Nabídkovým řízením vyhlášeným Komisí a přijetím dotčené zakázky na dodávku žalobkyní se tak ustanovení nařízení č. 2519/97 a podmínky vyhlášení nabídkového řízení staly ustanoveními smlouvy o dodávce, která zavazují obě strany projednávaného sporu.
46. Mimoto smluvní povaha vztahů mezi stranami vyplývá také z článku 24 nařízení č. 2519/97, který dává Soudu výlučnou pravomoc k řešení veškerých sporů týkajících se provedení, neprovedení nebo výkladu pravidel, kterými se řídí dodávky uskutečňované podle uvedeného nařízení. Toto ustanovení je třeba považovat za rozhodčí doložku ve smyslu článku 238 ES (rozsudek Soudu ze dne 19. září 2001, Lecureur v. Komise, T‑26/00, Recueil, s. II‑2623, bod 39).
47. Navíc projednávaný spor je smluvní povahy, jelikož dotčené propadnutí bylo provedeno, jak ostatně žalobkyně uznává, na základě čl. 22 odst. 4 nařízení č. 2519/97, který je součástí ustanovení smlouvy, která upravuje vztahy mezi stranami.
48. Napadený akt, který se týká propadnutí částky 346 221,20 eur, představuje totiž sankci za neprovedení smluvních povinností žalobkyně a zvláště za zpoždění vzniklé při dodání produktu.
49. V tomto ohledu bylo rozhodnuto, že akt, kterým Komise odmítla zaplatit celkovou cenu za dopravu požadovanou žalobkyní, je aktem smluvní povahy, jelikož je jeho povaha neoddělitelná od povinnosti připadající na Komisi, tedy povinnosti zaplatit dopravci cenu představující protiplnění za obdržené dopravní služby (usnesení Mutual Aid Administration Services v. Komise, bod 30 výše, bod 49).
50. Taktéž je namístě v projednávané věci rozhodnout, že napadený akt není aktem oddělitelným od smluvního vztahu zavazujícího strany projednávaného sporu, a tudíž nemůže být považován za akt uvedený v článku 249 ES, proti kterému lze podat žalobu na neplatnost podle článku 230 ES.
51. Je přitom nutné konstatovat, že i přes smluvní povahu projednávaného sporu a napadeného aktu, nepodala žalobkyně Soudu návrh podle článku 238 ES, ale žalobu na neplatnost podle článku 230 ES.
52. Kvalifikuje totiž svůj návrh jako žalobu na neplatnost ve smyslu článku 230 ES a formuluje své návrhy tak, aby Soud prohlásil za protiprávní napadený akt, kterým Komise informovala žalobkyni o propadnutí sporné částky z důvodu zpoždění při dodání zboží, a tedy uvedený akt zrušil.
53. Jak již bylo nicméně výše připomenuto, takové akty, jako jsou akty v projednávané věci, které jsou součástí čistě smluvního rámce, od kterého jsou neoddělitelné, nepatří z důvodů své povahy mezi akty uvedené v článku 249 ES, jejichž zrušení může být navrhováno soudu Společenství podle článku 230 ES.
54. V případech, kdy byla Soudu podána žaloba na neplatnost, i když byl spor ve skutečnosti smluvní povahy, Soud sice již souhlasil s rekvalifikací žaloby (rozsudek Soudu Lecureur v. Komise, bod 46 výše, bod 38). Nicméně v projednávané věci se Soud domnívá, že není namístě provést takovou rekvalifikaci. Jednak, jak vyplývá z bodu 9 repliky, žalobkyně se výslovně vzdala podání žaloby na zaplacení podle článku 238 ES. Potvrdila totiž, že taková žaloba nebyla v projednávaném případě nezbytná, jelikož by Komise byla v každém případě povinna jí požadovanou částku zaplatit, aby vyhověla případnému rozsudku, kterým by bylo vyhověno jejím návrhům na zrušení.
55. Soud se přitom domnívá, že volba učiněná žalobkyní z důvodů, které jsou pro ni zvláštní, nemůže změnit podmínky přípustnosti žaloby na neplatnost stanovené ve Smlouvě.
56. Krom toho je třeba uvést, že žalobkyně se také v bodě 10 repliky dovolávala článku 24 nařízení č. 2519/97 a rozhodčí doložky, kterou obsahuje, pro odůvodnění přípustnosti projednávané žaloby na neplatnost.
57. Nicméně ve své odpovědi na písemnou otázku položenou Soudem žalobkyně výslovně potvrdila, v bodě 5, že žaloba na neplatnost představovala jediný vhodný právní prostředek v projednávaném případě, znovu potvrzujíc, že podání žaloby na zaplacení na základě článku 238 ES nebylo nezbytné. V bodě 2 své odpovědi na písemnou otázku položenou Soudem žalobkyně tvrdila, že článek 24 nařízení č. 2519/97 neomezuje procesní prostředky stanovené Smlouvou a, zejména, nebrání podání žaloby na neplatnost.
58. Z tohoto titulu v bodech 4 až 8 své odpovědi na písemnou otázku položenou Soudem žalobkyně dodala, že na rozdíl od věcí, ve kterých byla vydána usnesení Mutual Aid Administration Services v. Komise a Innova v. Komise, bod 30 výše, ve kterých, kromě skutečnosti, že tam neexistovala rozhodčí doložka, byla napadená rozhodnutí přijata výhradně na základě smlouvy zavazující strany, napadený akt byl přijat na základě sekundárního práva Společenství. Tudíž se žalobkyně domnívá, že článek 230 ES představuje procesní prostředek vytvořený tvůrci Smlouvy za účelem přezkoumávání legality aktů orgánů Společenství, takových, jako je akt, který je předmětem projednávané žaloby. V projednávaném případě přitom nelze tento argument přijmout. Smluvní povaha projednávaného sporu totiž nemůže být popřena pouze z toho důvodu, že napadený akt byl přijat na základě nařízení, a nikoli na základě smlouvy. Je totiž třeba připomenout, že obsah nařízení č. 2519/97 je v projednávané věci součástí smluvních ujednání zavazujících strany projednávaného sporu.
59. Konečně, v rámci své odpovědi na písemnou otázku Soudu, žalobkyně také podala podpůrný návrh, aby bylo Komisi uloženo zaplatit částku 346 221,20 eur. V této odpovědi, jak již bylo konstatováno výše (viz body 57 a 58), žalobkyně přitom také výslovně trvala na výkladu své žaloby jako žaloby na neplatnost podle článku 230 ES. Za těchto okolností tedy není pro Soud možné, aby rekvalifikoval, ve smyslu judikatury uvedené v bodě 54 výše, návrh na zrušení žalobkyně, kterým vymezila ve své žalobě předmět projednávaného sporu ve vztahu ke Komisi a Soudu.
60. Podpůrný návrh formulovaný žalobkyní v její odpovědi na otázku položenou Soudem, aby bylo Komisi uloženo zaplatit částku 346 221,20 eur, totiž představuje nový návrh, který směřuje k rozšíření předmětu sporu, jak byl vymezen v žalobě, a který je v rozporu s požadavky ustanovení čl. 44 odst. 1 a čl. 48 odst. 2 jednacího řádu, a musí být tedy prohlášen za nepřípustný (viz rozsudky Soudu ze dne 12. července 2001, Banatrading v. Rada, T‑3/99, Recueil, s. II‑2123, bod 29, a ze dne 11. ledna 2002, Biret & Cie v. Rada, T‑210/00, Recueil, s. II‑47, bod 49 a uváděná judikatura).
61. Pro doplnění, i kdyby byl napadený akt považován – což není – za akt, proti kterému lze podat žalobu na neplatnost ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES, musel by být v každém případě prohlášen za nepřípustný. Napadený akt totiž pouze potvrzuje zamítnutí žádosti žalobkyně Komisí, dne 21. prosince 2001, proti kterému se žalobkyně ohradila dne 22. března 2002 a 25. října 2002, přičemž tyto námitky byly znovu Komisí zamítnuty dne 16. září 2002 a 23. května 2003 (viz body 16 až 21 výše).
62. Podle ustálené judikatury přitom není rozhodnutí, které pouze potvrzuje předchozí rozhodnutí, napadnutelným aktem, takže žaloba směřující proti tomuto rozhodnutí je nepřípustná (viz rozsudky Soudního dvora ze dne 25. října 1977, Metro v. Komise, 26/76, Recueil, s. 1875, bod 4; ze dne 5. května 1998, Spojené království v. Komise, C‑180/96, Recueil, s. I‑2265, bod 27 a 28; usnesení Soudu ze dne 10. června 1998, Cementir v. Komise, T‑116/95, Recueil, s. II‑2261, bod 19 a uváděná judikatura).
63. V projednávané věci napadený akt tím, že odmítá zaplatit žalobkyni částku 346 221,20 eur, o kterou byla snížena celková částka požadovaná žalobkyní, nemění postoj Komise obsažený ve faxu ze dne 21. prosince 2001. Napadený akt totiž pouze potvrzuje uvedený fax ze dne 21. prosince 2001. Projednávaná žaloba je tudíž v každém případě nepřípustná.
64. Vzhledem k předcházejícím úvahám je třeba odmítnout projednávanou žalobu jako nepřípustnou.
65. Ostatně, aniž je dotčena otázka, zda by taková žaloba byla opodstatněná, nic nebrání žalobkyni podat Soudu žalobu na základě článku 238 ES.
K nákladům řízení
66. Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně byla v probíhajícím řízení neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení v souladu s návrhy Komise.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD (třetí senát)
rozhodl takto:
1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2) Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.
V Lucemburku dne 9. června 2005.