62022CJ0774_RES
Věc C‑774/22
JX
v.
FTI Touristik GmbH
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Amtsgericht Nürnberg)
Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 29. července 2024
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Článek 18 – Příslušnost u spotřebitelských smluv – Určení mezinárodní a místní příslušnosti soudu členského státu – Mezinárodní prvek – Zájezd do třetí země“
Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení č. 1215/2012 – Příslušnost u spotřebitelských smluv – Působnost – Spor mezi spotřebitelem a poskytovatelem souborných služeb cestovního ruchu v návaznosti na uzavření smlouvy o souborných službách cestovního ruchu – Smluvní strany, které mají bydliště nebo sídlo v témže členském státě – Destinace zájezdu nacházející se v zahraničí – Mezinárodní a místní příslušnosti soudu místa bydliště spotřebitele – Zahrnutí
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1896/2006, čl. 3 odst. 1, a nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1215/2012, body 3 a 26 odůvodnění, článek 18 a čl. 19 odst. 3)
(viz body 25–37, 40–45, 47 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v rámci sporu mezi spotřebitelem s bydlištěm v členském státě a poskytovatelem souborných služeb cestovního ruchu se sídlem v témže členském státě, který se týká zájezdu do zahraničí, jenž si zarezervoval spotřebitel, upřesnil působnost nařízení Brusel Ia (
1
) tím, že konkrétně posoudil existenci mezinárodního prvku v takové situaci.
V prosinci roku 2021 uzavřel JX, fyzická osoba s bydlištěm v Norimberku (Německo), smlouvu o souborných službách cestovního ruchu se společností FTI Touristik, poskytovatelem souborných služeb cestovního ruchu se sídlem v Mnichově (Německo), za účelem zájezdu do třetí země.
JX, který má za to, že nebyl dostatečně informován o podmínkách v oblasti vstupu a víz vyžadovaných pro cestu do dotčené země, se domáhá před Amtsgericht Nürnberg (Okresní soud v Norimberku, Německo), soudem místa svého bydliště, náhrady škody ve výši 1500 eur. Místní příslušnost tohoto soudu podle něj vyplývá z ochranných pravidel pro určení příslušnosti stanovených v nařízení Brusel Ia ve prospěch spotřebitelů (
2
). Společnost FTI Touristik tvrdí, že tento soud není místně příslušný a toto nařízení se nepoužije na čistě vnitrostátní situace, jako je situace, o kterou se jedná v projednávané věci. Má za to, že v takové situaci chybí mezinárodní prvek vyžadovaný k tomu, aby toto nařízení bylo použitelné.
V žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce tento soud žádá Soudní dvůr, aby upřesnil, zda nařízení Brusel Ia určuje jak mezinárodní, tak místní příslušnost soudu členského státu v obvodu, v němž má spotřebitel bydliště, v takové situaci, jako je situace, o kterou se jedná v původním řízení, v níž je mezinárodní prvek omezen na destinaci zájezdu, která se nachází v zahraničí.
Závěry Soudního dvora
Za účelem posouzení zaprvé, zda se nařízení Brusel Ia použije na takový spor, jako je spor v původním řízení, v němž mají žalobce a žalovaný bydliště nebo sídlo v témže členském státě, Soudní dvůr připomněl, že použití pravidel pro určení příslušnosti tohoto nařízení vyžaduje existenci mezinárodního prvku. Takový prvek je dán tehdy, může-li situace v dotčeném sporu vyvolat otázky ohledně určení mezinárodní příslušnosti soudů. Mezinárodní prvek je sice zjevně přítomen v případě, kdy alespoň jedna ze stran má obvyklé bydliště nebo sídlo v jiném členském státě, než je členský stát soudu, u něhož byla podána žaloba, avšak mezinárodní prvek může vyplývat i z dalších faktorů souvisejících zejména s meritem sporu. Účast členského státu a třetího státu například z toho důvodu, že v prvním státě má žalobce a žalovaný bydliště či sídlo a ve druhém státě došlo ke sporným skutečnostem, může taktéž dotčenému právnímu vztahu dát mezinárodní povahu, jelikož tato situace může vyvolat v členském státě otázky ohledně určení mezinárodní příslušnosti soudů. Z toho vyplývá, že spor týkající se smluvních závazků, které by měly být plněny buď ve třetím státě, nebo v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém mají obě strany sporu bydliště či sídlo, může vyvolávat otázky týkající se určení mezinárodní příslušnosti soudů, a splňuje tudíž podmínku mezinárodního prvku vyžadovanou k tomu, aby spor spadal do působnosti nařízení Brusel Ia.
Pokud jde o spory mezi spotřebiteli a podnikateli, tento výklad je nejprve podpořen čl. 18 odst. 1 nařízení Brusel Ia (
3
), podle něhož spotřebitelé mohou uplatňovat pravidlo stanovené v jejich prospěch vůči podnikatelům, kteří mají bydliště nebo sídlo nejen v jiných členských státech, včetně ve třetích státech, ale rovněž ve stejném členském státě, jako je stát jejich bydliště. Takový výklad je kromě toho v souladu s cílem nařízení Brusel Ia, jelikož Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že toto nařízení sleduje cíl právní jistoty, který vyžaduje, aby vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena, mohl snadno rozhodnout o vlastní příslušnosti, aniž musí zkoumat meritorní stránku věci. V souladu s tímto cílem musí být věc týkající se návrhu cestujícího, jež se vztahuje na problémy, které se vyskytly v rámci zájezdu do zahraničí organizovaného a prodávaného poskytovatelem souborných služeb cestovního ruchu, považována za věc s mezinárodním prvkem pro účely nařízení Brusel Ia, jelikož destinace zájezdu je snadno ověřitelná. Konečně tento výklad nemůže být zpochybněn odkazem, který učinil Soudní dvůr, na pojem „přeshraniční případ“ definovaný v čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1896/2006 (
4
), jako na případ, ve kterém má alespoň jedna ze stran bydliště nebo místo obvyklého pobytu v jiném členském státě, než je členský stát soudu, u něhož byl podán návrh na vydání platebního rozkazu. Vzhledem k tomu, že toto nařízení a nařízení Brusel Ia nemají stejný předmět ani stejnou působnost, nesmí být nařízení Brusel Ia vykládáno ve světle prvně uvedeného nařízení.
Spor týkající se smlouvy o souborných službách cestovního ruchu tudíž spadá do působnosti nařízení Brusel Ia, i když obě smluvní strany, tedy spotřebitel a jeho smluvní partner, mají bydliště nebo sídlo ve stejném členském státě, pokud se destinace zájezdu nachází v zahraničí.
Pokud jde zadruhé o otázku, zda článek 18 nařízení Brusel Ia určuje mezinárodní i místní příslušnost dotčeného soudu, uvedl Soudní dvůr, že ze samotného znění odstavce 1 tohoto článku vyplývá, že pravidla pro určení soudní příslušnosti stanovená v tomto ustanovení v případě žaloby podané spotřebitelem se týkají „soudů členského státu, v němž má [druhý] smluvní partner bydliště“ a dále „soudu místa, kde má bydliště spotřebitel“. Zatímco první z obou takto formulovaných pravidel se omezuje na to, že přiznává mezinárodní příslušnost soudnímu systému určeného státu jako celku, druhé pravidlo přímo přiznává místní příslušnost soudu místa bydliště spotřebitele. Toto druhé pravidlo určuje tedy nejen mezinárodní soudní příslušnost dotčeného soudu, ale také přímo určuje konkrétní soud v rámci členského státu, aniž odkazuje na pravidla o rozdělení místní příslušnosti platná v tomto členském státě.
Soudní dvůr z toho vyvodil závěr, že článek 18 nařízení Brusel Ia určuje jak mezinárodní, tak místní příslušnost soudu členského státu v obvodu, v němž má spotřebitel bydliště, pokud tento soud rozhoduje o žalobě podané tímto spotřebitelem proti poskytovateli souborných služeb cestovního ruchu v návaznosti na uzavření smlouvy o souborných službách cestovního ruchu a obě smluvní strany mají bydliště nebo sídlo v tomto členském státě, avšak destinace zájezdu se nachází v zahraničí.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1, dále jen „nařízení Brusel Ia“).
(
2
) – JX odkazuje zvláště na články 17 a 18 nařízení Brusel Ia.
(
3
) – Toto ustanovení stanoví: „[s]potřebitel může podat žalobu proti smluvnímu partnerovi buď u soudů členského státu, v němž má tento smluvní partner bydliště, nebo, bez ohledu na bydliště druhé strany, u soudu místa, kde má bydliště spotřebitel“.
(
4
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu (Úř. věst. 2006, L 399, s. 1).