62020CC0260
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2022. gada 13. janvārī (
1
)
Lieta C‑260/20 P
Eiropas Komisija
pret
Hansol Paper Co. Ltd
Apelācija – Dempings – Īstenošanas regula (ES) 2017/763 – Konkrēta Dienvidkorejas izcelsmes vieglā termopapīra imports – Galīgais antidempinga maksājums – Dempinga starpības aprēķins – Kaitējuma starpības aprēķins – Kaitējuma noteikšana
I. Ievads
1.
Ar šo apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 2. aprīļa spriedumu Hansol Paper Co. Ltd/Komisija (T‑383/17, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2020:139), ar kuru tika apmierināta prasība, ko cēla Hansol Paper Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Hansol”) – Dienvidkorejā reģistrēts uzņēmums, kas nodarbojas ar termopapīra ražošanu un eksportu, – par Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2017/763 (2017. gada 2. maijs), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kas noteikts konkrēta Korejas Republikas izcelsmes vieglā termopapīra importam (
2
) (turpmāk tekstā – “strīdīgā regula”), atceļot šo regulu, ciktāl tā attiecās uz iepriekš minēto uzņēmumu.
2.
Šī apelācijas sūdzība dod Tiesai iespēju sniegt precizējumus attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (
3
) (turpmāk tekstā – “pamatregula”), tiesību normu, it īpaši tiesību normu, kas pilnvaro Komisiju konstatēt dempinga esamību, kurš var nodarīt kaitējumu Eiropas Savienības ražošanas nozarei, interpretāciju. Juridiskie jautājumi, kuri ir jāatrisina Tiesai, konkrēti attiecas uz dažādiem pārbaudes posmiem, kas Komisijai jāveic, piemērojot šo tirdzniecības aizsardzības instrumentu, kā arī uz izmeklēšanas pilnvarām, kas tai ir attiecībā uz saimnieciskās darbības veicējiem, kuri tiek turēti aizdomās par negodīgu komercpraksi, kas attiecīgā gadījumā pamato antidempinga pasākumus.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
PTO tiesības
3.
Ar Padomes Lēmumu 94/800/EK (1994. gada 22. decembris) par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (
4
), Eiropas Savienības Padome apstiprināja 1994. gada 15. aprīlī Marakešā parakstīto Līgumu par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kā arī nolīgumus, kas ietverti minētā līguma 1., 2. un 3. pielikumā, tostarp Nolīgumu par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VI panta īstenošanu (turpmāk tekstā – “Antidempinga nolīgums”) (
5
).
4.
Antidempinga nolīguma 2. pantā “Dempinga noteikšana” ir paredzēts:
“2.1.   Šī Līguma nozīmē, prece tiek uzskatīta par realizētu dempinga apstākļos, t.i., par tādu, kura tiek realizēta citas valsts tirdzniecībā zem savas normālās vērtības, ja eksporta cena precei, kura tiek eksportēta no vienas valsts uz citu, ir zemāka par salīdzinošo cenu parastajā tirdzniecības apritē līdzīgām precēm, ja tās paredzētas patēriņam eksportētāja valstī.
2.2.   Ja nenotiek līdzīgas preces realizācija parastajā tirdzniecības apritē eksportētājas valsts iekšējā tirgū vai, ja sakarā ar noteiktu situāciju tirgū vai zemu pārdošanas apjomu eksportētājas valsts iekšējā tirgū [..] šāda pārdošana neļauj veikt pienācīgu salīdzināšanu, dempinga starpība (marža) tiek noteikta, salīdzinot ar līdzīgas preces salīdzinošajām cenām, kad tā tiek eksportēta uz attiecīgo trešo valsti, ar noteikumu, ka šī cena ir reprezentatīva, vai ar ražošanas izmaksām izcelsmes valstī, pieskaitot pienācīgu administratīvo, realizācijas un vispārējo izmaksu un peļņas summu.”
B.
Pamatregula
5.
Pamatregulas 2. panta attiecīgajās daļās ir paredzēts:
“1.   Normālo vērtību parasti nosaka, pamatojoties uz cenām, kādas eksportētājvalstī ir maksājuši vai maksās neatkarīgie klienti.
Taču gadījumos, kad eksportētājs eksportētājvalstī neražo vai nepārdod līdzīgu izstrādājumu, normālo vērtību var noteikt, pamatojoties uz citu pārdevēju vai ražotāju cenām.
Cenas, ko izmanto puses, kuras izrādās saistītas vai ir savstarpēji vienojušās par kompensāciju mehānismu, nedrīkst uzskatīt par parastajās tirdzniecības operācijās izmantojamām cenām un nedrīkst izmantot, lai noteiktu normālo vērtību, ja vien nav noteikts, ka šādas attiecības cenu neietekmē.
Lai noteiktu, vai divas puses ir saistītas, var ņemt vērā saistīto pušu definīciju, kas izklāstīta Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2015/2447 [ (
6
)] 127. pantā.
2.   Lai noteiktu normālo vērtību, parasti izmanto pašmāju patēriņam paredzēta līdzīga izstrādājuma pārdošanas apjomu, ja tas veido 5 % vai vairāk no attiecīgā izstrādājuma pārdošanas apjoma Savienībā. Taču var izmantot arī mazākus pārdošanas apjomus, ja, piemēram, noteiktās cenas uzskata par raksturīgām attiecīgajam tirgum.
3.   Ja parastajās tirdzniecības operācijās nav identiska izstrādājuma noiets vai tas ir nepietiekams, vai arī konkrētā tirgus situācija neļauj veikt pienācīgu salīdzināšanu, identiskā izstrādājuma normālo vērtību aprēķina, pamatojoties uz ražošanas izmaksām izstrādājuma izcelsmes valstī, kurām pieskaitītas pārdošanas, vispārējās un administratīvās izmaksas saprātīgā apmērā, kā arī peļņa, vai arī pamatojoties uz parastajās tirdzniecības operācijās izmantotajām eksporta cenām, eksportējot izstrādājumu uz atbilstīgu trešo valsti, ar noteikumu, ka šīs cenas ir reprezentatīvas cenas.
[..]
9.   Gadījumos, kad eksporta cenas nav vai izrādās, ka tā nav ticama, jo eksportētājs un importētājs vai trešā persona ir savstarpēji saistīti vai ir vienojušies par kompensāciju mehānismu, eksporta cenu var noteikt, pamatojoties uz cenu, par kādu importētos izstrādājumus pirmo reizi pārdod tālāk neatkarīgam pircējam, vai arī izmanto kādu citu pieņemamu pamatu, ja izstrādājumi netiek pārdoti tālāk neatkarīgam pircējam vai tie [ne]tiek tālāk pārdoti tādā stāvoklī, kādā tika importēti.
[..]
11.   Ņemot vērā attiecīgos taisnīgas salīdzināšanas noteikumus, izmeklēšanas laikposmā parasti nosaka dempinga starpību, pamatojoties uz vidējās svērtās normālās vērtības un visu uz Savienību orientēto eksporta darījumu vidējo svērto cenu salīdzinājumu vai arī uz atsevišķu normālo vērtību un atsevišķu eksporta uz Savienību cenu salīdzinājumu uz atsevišķu darījumu bāzes. Taču normālo vērtību, kas noteikta, pamatojoties uz vidējo svērto lielumu, var salīdzināt ar visu atsevišķo eksporta uz Savienību darījumu cenām tad, ja ir eksporta cenas, kas ievērojami atšķiras atkarībā no pircējiem, reģioniem vai laikposmiem, un ja šīs daļas pirmajā teikumā norādītās metodes pilnībā neatspoguļo veiktā dempinga apmērus. Šī daļa neizslēdz atlasi saskaņā ar 17. pantu.
12.   Dempinga starpība ir summa, par kādu normālā vērtība pārsniedz eksporta cenu. Ja dempinga starpība ir mainīga, var noteikt vidējo svērto dempinga starpību.”
6.
Pamatregulas 3. panta 3. punktā ir noteikts:
“3.   Atkarībā no tā, kāds ir importa par dempinga cenām apjoms, spriež, vai ir bijis ievērojams importa par dempinga cenām pieaugums – vai nu absolūtā izteiksmē, vai attiecībā pret ražošanu vai patēriņu Savienībā. Atkarībā no šā importa ietekmes uz cenām spriež, vai imports par dempinga cenām ir piedāvājis ievērojami zemāku cenu, salīdzinājumā ar līdzīga izstrādājuma cenu Savienības ražošanā, vai arī šāda importa rezultātā notiek ievērojama cenu pazemināšanās vai arī tiek ievērojami aizkavēta cenu celšanās, kas pretējā gadījumā būtu notikusi. Viens vai vairāki no šiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums jāpieņem.”
7.
Pamatregulas 6. panta 7. un 8. punktā ir noteikts:
“7.   Atbildot uz rakstisku lūgumu, sūdzību iesniedzēji, importētāji un eksportētāji, un to pārstāvības apvienības, lietotāji un patērētāju organizācijas, kas ir informējuši par sevi saskaņā ar 5. panta 10. punktu, kā arī eksportētājvalsts pārstāvji var pārbaudīt visu informāciju, kuru kāda puse ir darījusi zināmu izmeklēšanas vajadzībām un kura neietilpst Savienības vai tās dalībvalstu institūciju sagatavotajos iekšējos dokumentos, un kura ir būtiska konkrētās puses lietai, nav konfidenciāla 19. panta nozīmē un kuru izmanto izmeklēšanā.
Minētās puses var sagatavot atbildes uz minēto informāciju, un to piezīmes ņem vērā, ja vien tās ir pietiekami pamatotas.
8.   Izņemot 18. pantā paredzētos apstākļus, ciktāl iespējams, pārbauda ieinteresēto pušu sniegtās informācijas precizitāti.”
8.
Pamatregulas 9. panta 3. un 4. punktā ir paredzēts:
“3.   Ja lietas izskatīšana ir uzsākta, ievērojot 5. panta 9. punktu, kaitējumu parasti uzskata par nenozīmīgu, ja attiecīgā importa apjoms ir mazāks par 5. panta 7. punktā norādītajiem apjomiem. Šādu lietas izskatīšanu izbeidz nekavējoties, ja konstatē, ka dempinga starpība ir mazāka par 2 %, izsakot to procentos no eksporta cenas, ar noteikumu, ka tad, ja atsevišķiem eksportētājiem dempinga starpība ir mazāka par 2 %, izbeidz tikai izmeklēšanu, bet uz tiem joprojām attiecas lietas izskatīšana un saskaņā ar 11. pantu tie var tikt pakļauti atkārtotai izmeklēšanai attiecībā uz attiecīgo valsti.
4.   Ja galīgi konstatētie fakti apliecina dempinga un tā radītā kaitējuma esību un saskaņā ar 21. pantu Savienības interesēs ir nepieciešams iejaukties, Komisija saskaņā ar pārbaudes procedūru, kas minēta 15. panta 3. punktā, nosaka galīgo antidempinga maksājumu. Ja spēkā ir pagaidu maksājumi, tad Komisija minēto procedūru sāk ne vēlāk kā vienu mēnesi pirms šādu maksājumu termiņa beigām.”
9.
Pamatregulas 18. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   Gadījumā, ja kāda no ieinteresētajām pusēm atsakās darīt pieejamu vai kā citādi nesniedz nepieciešamo informāciju šajā regulā paredzētajā termiņā vai arī ievērojami kavē izmeklēšanu, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem, var izdarīt pagaidu vai galīgos konstatējumus, pozitīvus vai negatīvus.
Ja atklājas, ka kāda no ieinteresētajām pusēm ir sniegusi nepatiesu vai maldinošu informāciju, minēto informāciju neņem vērā un izmanto pieejamos faktus.
Ieinteresētajām pusēm dara zināmu to, kādas sekas var radīt nesadarbošanās.
[..]
3.   Ja arī ieinteresētās puses iesniegtā informācija nav nevainojama visos aspektos, to tomēr ņem vērā ar noteikumu, ka neviens no trūkumiem nerada nevajadzīgus sarežģījumus precīza un pieņemama konstatējuma iegūšanai un ka informācija tiek iesniegta savlaicīgi un ir pārbaudāma, un attiecīgā puse lietas labā ir darījusi, ko spējusi.
[..]”
III. Tiesvedības priekšvēsture, tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
A.
Tiesvedības priekšvēsture
10.
2016. gada 18. februārī pēc sūdzības saņemšanas Komisija publicēja Paziņojumu par antidempinga procedūras sākšanu attiecībā uz konkrēta Dienvidkorejas izcelsmes vieglā termopapīra importu (
7
).
11.
Ražojums, uz kuru attiecās izmeklēšana, ir vieglais termopapīrs, kas sver 65 g/m2 vai mazāk; ruļļos, kuru platums ir 20 cm vai vairāk, ar ruļļa svaru (ieskaitot papīru) 50 kg vai vairāk un ruļļa diametru (ieskaitot papīru) 40 cm vai vairāk (turpmāk tekstā – “lielie ruļļi”); ar bāzes pārklājumu no vienas vai abām pusēm vai bez tā; ar termojutīgas vielas (krāsvielas un attīstītāja maisījums, kas karsēšanas procesā reaģē un veido attēlu) pārklājumu no vienas vai abām pusēm; ar virspārklājumu vai bez tā, ar izcelsmi Dienvidkorejā, kas tiek klasificēts ar KN kodiem ex48099000, ex48119000, ex48169000 un ex48239085 (turpmāk tekstā – “attiecīgais ražojums”).
12.
Dempinga un kaitējuma izmeklēšana aptvēra laikposmu no 2015. gada 1. janvāra līdz 2015. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas laikposms”). Kaitējuma novērtēšanai būtisko tendenču pārbaude aptvēra laikposmu no 2012. gada 1. janvāra līdz izmeklēšanas laikposma beigām.
13.
Prasītāja un atbildētāja apelācijas tiesvedībā Hansol, kas reģistrēta Dienvidkorejā, nodarbojas ar attiecīgā ražojuma ražošanu un eksportu, tostarp uz Savienību. Izmeklēšanas laikposmā minētā ražojuma pārdošana Savienībā tika veikta nesaistītiem pircējiem, kā arī saistītam tirgotājam Hansol Europe BV un četriem saistītiem pārveidotājiem, proti, Schades Ltd, Schades Nordic A/S, Heipa technische Papiere GmbH (turpmāk tekstā – “Heipa”) un R+S Group GmbH (turpmāk tekstā – “R+S”). Saistīto pārveidotāju darbība konkrēti bija šī ražojuma pārveidošana jaunos produktos, kuri tiek saukti par “mazajiem ruļļiem” un kuri tika pārdoti Savienībā nesaistītiem vai saistītiem pircējiem.
14.
Cits Korejas ražotājs eksportētājs Hansol Artone Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Artone”), kas bija saistīts ar prasītāju, sadarbojās antidempinga izmeklēšanā. Tas apvienojās ar prasītāju 2017. gada 3. martā.
15.
2016. gada 18. februārī prasītāja saņēma antidempinga anketu, kas bija paredzēta attiecīgā ražojuma ražotājiem eksportētājiem.
16.
2016. gada 19. februārī, ņemot vērā to, ka daži no uzņēmumiem, kas bija saistīti ar prasītāju, attiecīgā ražojuma pārdošanu nesaistītiem pircējiem Savienībā neveica vai arī to pārdošanas apjoms bija ierobežots, prasītāja lūdza, lai Schades Nordic, Heipa un R+S tiktu atbrīvoti no pienākuma atbildēt uz anketas jautājumiem, kura paredzēta uzņēmumiem, kas ir saistīti ar ražotāju eksportētāju, un kura ir ietverta antidempinga anketas I pielikumā.
17.
2016. gada 23. februārī Komisija piekrita šim lūgumam, vienlaikus saglabājot tiesības nosūtīt citus izziņu vai informācijas pieprasījumus.
18.
2016. gada 7. martā, izvērtējusi noteiktu prasītājas sniegto informāciju, Komisija nolēma, ka Schades Nordic, Heipa un R+S esot jāatbild uz F un G iedaļas jautājumiem par ražošanas izmaksām un rentabilitāti un esot jāaizpilda antidempinga anketas I pielikums.
19.
2016. gada 8. martā prasītāja lūdza uzklausīšanas amatpersonas iesaistīšanos attiecībā uz Komisijas pieprasījumiem, kuri adresēti Schades Nordic, Heipa un R+S. It īpaši tā uzsvēra būtisko darba apjomu, kas vajadzīgs, lai sniegtu datus, kuri saistīti ar pārdošanu un izmaksām attiecībā uz mazajiem ruļļiem, uz ko neattiecās procedūra, un šī pieprasījuma neiedarbīgo raksturu, jo neesot iespējams noteikt, vai mazie ruļļi bija ražoti, izmantojot tās lielos ruļļus vai citus avotus.
20.
2016. gada 10. martā notika uzklausīšana kopā ar Komisiju, kuru vadīja uzklausīšanas amatpersona.
21.
2016. gada 16. un 17. martā Komisija veica pārbaudes apmeklējumu Schades telpās.
22.
2016. gada 21. martā Komisija norādīja prasītājai, ka 2016. gada 7. martā nosūtītie informācijas pieprasījumi tagad attiecās tikai uz Schades.
23.
2016. gada 15. aprīlī Komisija apstiprināja, ka ir saņēmusi prasītājas un Artone atbildes uz antidempinga anketas jautājumiem, kā arī Hansol Europe un Schades atbildes uz antidempinga anketas I pielikuma jautājumiem.
24.
Laikā no 2016. gada 15. jūnija līdz 26. augustam Komisija veica pārbaudes apmeklējumus prasītājas, Artone, Hansol Europe un Schades telpās.
25.
2016. gada 16. novembrī Komisija pieņēma Īstenošanas regulu (ES) 2016/2005, ar ko nosaka pagaidu antidempinga maksājumu konkrēta Korejas Republikas izcelsmes vieglā termopapīra importam (
8
).
26.
2016. gada 17. novembrī prasītājai tika nosūtīts informatīvs dokuments, kurā bija ietverti Komisijas pagaidu konstatējumi. Savus apsvērumus par minētajiem pagaidu konstatējumiem prasītāja iesniedza 2016. gada 8. decembrī.
27.
2016. gada 13. decembrī pēc prasītājas lūguma kopā ar Komisiju notika uzklausīšana, kuru vadīja uzklausīšanas amatpersona.
28.
2017. gada 17. februārī prasītājai tika nosūtīts galīgais informatīvais dokuments, kurā bija ietverti Komisijas galīgie konstatējumi. Savus apsvērumus par šo dokumentu prasītāja iesniedza 2017. gada 27. februārī.
29.
2017. gada 2. un 22. martā pēc prasītājas lūguma kopā ar Komisiju notika uzklausīšana, kuru vadīja uzklausīšanas amatpersona.
30.
2017. gada 20. un 23. martā Komisija sniedza attiecīgi galīgos papildu konstatējumus un pārskatītos galīgos konstatējumus, par kuriem prasītāja iesniedza apsvērumus.
31.
2017. gada 2. maijā Komisija pieņēma strīdīgo regulu, it īpaši pamatojoties uz pamatregulas 9. panta 4. punktu.
32.
Strīdīgās regulas 1. pantā ir paredzēts noteikt galīgo antidempinga maksājumu attiecīgā ražojuma importam fiksētas summas veidā 104,46 EUR apmērā par neto tonnu.
B.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
33.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 20. jūnijā, Hansol cēla prasību atcelt strīdīgo regulu, ciktāl tā uz to attiecās.
34.
2017. gada 22. septembra iebildumu rakstā Komisija lūdza noraidīt atcelšanas prasību un piespriest Hansol atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
35.
Ar 2017. gada 27. novembra rīkojumu Vispārējā tiesa atļāva European Thermal Paper Association (turpmāk tekstā – “ETPA”) iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
36.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa apmierināja Hansol prasību nelikumību dēļ, kuras tika konstatētas, izvērtējot izvirzītos pamatus. Līdz ar to Vispārējā tiesa atcēla strīdīgo regulu, ciktāl tā attiecās uz Hansol.
37.
Vispārējās tiesas juridiskās argumentācijas elementi, kas tiek uzskatīti par nozīmīgiem saistībā ar šo apelācijas sūdzību, ir apkopoti nākamajos punktos.
38.
Pirmajā instancē izvirzītais pirmais pamats bija saistīts ar pamatregulas 2. panta 11. punkta un 17. panta 2. punkta pārkāpumu, kā arī ar dempinga starpības aprēķina prettiesiskumu. Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pirmā pamata pirmo daļu pārsūdzētā sprieduma 57.–69. punktā un tā otro daļu – minētā sprieduma 70.–93. punktā.
39.
Pirmā pamata pirmā daļa bija saistīta ar to, ka Komisija ir piemērojusi atlasi, un ar pamatregulas 17. panta 2. punkta pārkāpumu. Pārsūdzētā sprieduma 63. un 64. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka pieņēmums, saskaņā ar kuru Komisija ir piemērojusi pamatregulas 17. panta 1. punktu, kad tā ir nolēmusi izmantot Schades datus, lai aprēķinātu attiecīgā ražojuma pārdošanas saistītiem pārveidotājiem dempinga starpību, ir kļūdains. It īpaši 68. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka “no [strīdīgās] regulas 32. apsvēruma izriet, ka Komisija ir skaidri minējusi pamatregulas 2. panta 9. punktu kā juridisko pamatu saliktās eksporta cenas aprēķināšanai saistībā ar attiecīgā ražojuma pārdošanu saistītiem pārveidotājiem”. Līdz ar to Vispārējā tiesa ir noraidījusi šo pirmā pamata daļu.
40.
Pirmajā instancē izvirzītā pirmā pamata otrā daļa attiecās uz aprēķiniem, ko Komisija ir veltījusi dempinga starpībai saistībā ar attiecīgā ražojuma pārdošanu Savienībā. Tā ietver divus iebildumus.
41.
Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pirmā pamata otrās daļas pirmo iebildumu pārsūdzētā sprieduma 84.–87. punktā un 92. punktā. Šajos punktos Vispārējā tiesa konstatē, pirmkārt, ka Komisijas rīcībā bija dati no saistītā pārveidotāja Schades Nordic, lai gan pats Schades Nordic nav atbildējis uz antidempinga anketas jautājumiem. Tā arī norāda, ka “Komisija nolēma izmantot Schades datus, lai aprēķinātu dempinga starpību attiecībā uz pārdošanu, ko veikusi prasītāja trim pārējiem saistītajiem pārveidotājiem”. Savukārt Vispārējā tiesa konstatē, ka, “ņemot vērā to, ka Komisija zināja, ka daļa no attiecīgā ražojuma pārdošanas apjoma Schades ir tikusi pārdota tālāk nesaistītiem pircējiem bez pārveidošanas, tai būtu bijis jāatspoguļo šo situāciju attiecīgā ražojuma pārdošanas pārējiem saistītajiem pārveidotājiem līmenī. Neņemot vērā šo apstākli, Komisija ir piešķīrusi pārāk lielu svērumu pārdošanas apjomiem saistītajiem pārveidotājiem, lai ražojumu pārveidotu mazajos ruļļos, tādējādi palielinot prasītājas veikto faktisko dempingu”.
42.
Līdz ar to 87. un 92. punktā Vispārējā tiesa secina, ka, “tā kā Komisijas veiktie aprēķini neatspoguļo prasītājas īstenotā dempinga faktiskos apmērus, ir konstatējams pamatregulas 2. panta 11. punkta pārkāpums”.
43.
Attiecībā uz otro iebildumu 90. punktā Vispārējā tiesa secina, ka “neviens apstāklis, ko it īpaši izvirzījusi prasītāja, neļauj uzskatīt, ka Komisijas izmantotā metode un korekcijas, kas veiktas, lai ņemtu vērā šīs lietas īpašo situāciju, būtu pretrunā pamatregulas 2. panta 11. punktam”.
44.
Pārsūdzētā sprieduma 94.–121. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pirmajā instancē izvirzīto otro pamatu, kas sadalīts divās daļās.
45.
Vispārējās tiesas galvenā argumentācija par otrā pamata pirmo daļu ir ietverta pārsūdzētā sprieduma 100.–106. punktā.
46.
Vispirms Vispārējā tiesa ir noraidījusi Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Pārsūdzētā sprieduma 100. punktā tā uzskata, ka, “lai arī prasītāja ir lūgusi noteikt fiksētu antidempinga maksājumu, nevis ad valorem antidempinga maksājumu, tā joprojām ir tiesīga apstrīdēt Komisijas noteiktā fiksētā maksājuma apmēru”.
47.
Turpinot – pārsūdzētā sprieduma 105. punktā Vispārējā tiesa vispirms konstatē, ka “to iemeslu dēļ, kuri ir izklāstīti pirmā pamata otrās daļas pirmā iebilduma ietvaros [..], Komisijas veiktie aprēķini neatspoguļo prasītājas īstenotā dempinga faktiskos apmērus”. Vispārējā tiesa uzskata, ka “šī kļūda, kas saistīta ar Komisijas izmantoto svērumu, tādējādi ietekmē arī galīgā antidempinga maksājuma noteikšanu”. Nesniedzot citus paskaidrojumus, Vispārējā tiesa konstatē, ka maksājums “tādējādi pārsniedz prasītājas faktiski veikto dempingu, pārkāpjot pamatregulas 9. panta 4. punkta otro daļu”.
48.
Otrā pamata otrā daļa ir izskatīta pārsūdzētā sprieduma 107.–119. punktā. Ar to tiek norādīts uz labas pārvaldības principa pārkāpumu. Vispārējā tiesa ir noraidījusi šo otrā pamata daļu.
49.
Pārsūdzētā sprieduma 122.–143. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pirmajā instancē izvirzīto trešo pamatu, kas attiecās uz pamatregulas 2. panta 9. un 10. punkta kļūdainu piemērošanu, jo Komisija ir veikusi pārmērīgas korekcijas attiecībā uz tādu mazo ruļļu pārdošanu, kas iegūti no lielajiem ruļļiem, kurus Schades iegādājās no Eiropas ražotājiem. Vispārējā tiesa ir noraidījusi šo pamatu kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
50.
Pārsūdzētā sprieduma 144.–160. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pirmajā instancē izvirzīto ceturto pamatu, kas bija saistīts ar pamatregulas 2. panta 1. punkta pārkāpumu, jo Komisija ir kļūdaini aprēķinājusi salikto normālo vērtību, kas paredzēta minētās regulas 2. panta 3. punktā.
51.
Pārsūdzētā sprieduma 152. punktā Vispārējā tiesa uzsāk pamatregulas 2. panta 1. punkta otrās daļas un 2. panta 3. punkta interpretāciju, konstatējot atšķirību starp situācijām, kuras minētas pamatregulas 2. panta 1. punkta otrajā daļā (pirmā situācija), un situācijām, kuras paredzētas minētās regulas 2. panta 3. punkta pirmajā daļā (otrā situācija).
52.
Atsaucoties uz strīdīgo regulu, Vispārējā tiesa konstatē, ka Komisija, aprēķinot Artone normālo vērtību, ir balstījusies uz otro situāciju. Pārsūdzētā sprieduma 157. punktā tā secina, ka “Komisijas izvirzītie apstākļi, saskaņā ar kuriem prasītājas un Artone“izmaksu struktūra” vai “pārdošanas cenas” ievērojami atšķīrās ([strīdīgās] regulas 21. apsvērums), neveido kādu no atkāpēm no normālās vērtības noteikšanas metodes atkarībā no faktiskajām cenām, kurām [..] ir izsmeļošs raksturs”. Turklāt tā norāda, ka saistībā ar faktu, ka “vienam no diviem attiecīgo ražojumu veidiem, kurus pārdeva prasītāja, pārdošanas apjoms vietējā tirgū nebija reprezentatīvs, neviens apstāklis, kuru ir izvirzījusi Komisija savos procesuālajos rakstos, neļauj noteikt, vai šis apstāklis attiecās uz šīs īstenošanas regulas 20. apsvērumā minēto ražojuma veidu, kuru Artone neesot pārdevis. Turklāt un katrā ziņā šis konstatējums neietekmē prasītājas izvirzīto apstākli, saskaņā ar kuru attiecīgos abu veidu ražojumus Artone savā iekšējā tirgū nebija pārdevis”.
53.
Pārsūdzētā sprieduma 158. punktā Vispārējā tiesa secina, ka, “nosakot Artone normālo vērtību, Komisija ir pārkāpusi pamatregulas 2. panta 1. punktu”.
54.
Pārsūdzētā sprieduma 161.–213. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pirmajā instancē izvirzīto piekto pamatu, kas bija saistīts ar pamatregulas 1. panta 1. punkta un 3. panta 1.–3. punkta un 5.–8. punkta, Savienības tiesu judikatūras un PTO lēmumu, Komisijas agrākās lēmumu pieņemšanas prakses un taisnīgas salīdzināšanas un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu kaitējuma starpības aprēķinā.
55.
Pārsūdzētā sprieduma 162.–169. punktā Vispārējā tiesa paskaidro, kāpēc tā uzskata, ka piektais pamats ir pieņemams. Vispārējā tiesa it īpaši uzskata, ka ar šo pamatu prasītāja ir apstrīdējusi kaitējuma un cēloņsakarības noteikšanu, jo Komisijas izmantotā metode eksporta cenas noteikšanai nav ļāvusi pareizi novērtēt faktisko kaitējumu un it īpaši ietekmi uz cenām.
56.
Pārsūdzētā sprieduma 170.–177. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi piektā pamata pirmo daļu, kas bija saistīta ar to, ka Komisija esot pārkāpusi pamatregulas 1. panta 1. punktu un 3. panta 2., 3. un 6. punktu, iekļaujot mazo ruļļu tālākpārdošanu kaitējuma starpības aprēķinā. 174. punktā tā konstatē, ka prasītājas pieņēmums, saskaņā ar kuru “Savienības ražošanas nozarei nodarītā kaitējuma analīze ir balstīta uz kļūdainu salīdzinājumu starp pārveidotāju, kuri saistīti ar prasītāju, pārdotajiem mazajiem ruļļiem, no vienas puses, un Savienības ražošanas nozares pārdotajiem lielajiem ruļļiem, no otras puses”, faktiski ir kļūdains. Tā ir noraidījusi piektā pamata pirmo daļu kā nepamatotu.
57.
Pārsūdzētā sprieduma 178.–205. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi piektā pamata otro daļu, kas bija saistīta ar pamatregulas 3. panta 1.–3. punkta un 5.–8. punkta, Savienības tiesu judikatūras un PTO lēmumu, Komisijas agrākās lēmumu pieņemšanas prakses un taisnīgas salīdzināšanas un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, jo Komisija pēc analoģijas ir piemērojusi minētās regulas 2. panta 9. punktu kaitējuma starpības noteikšanai. Vispārējās tiesas argumentācija sākas 191. punktā, kurā tā vispirms norāda, ka “no prasības pieteikuma skaidri izriet, ka prasītāja apgalvo, ka Komisijai kā brīvās aprites cenas attiecībā uz Schades attiecīgā ražojuma tālākpārdošanu esot bijis jāizmanto cenas, kas tika iekasētas no nesaistītiem pircējiem un kas samazinātas līdz EXW līmenim”.
58.
Vispārējās tiesas piektā pamata otrās daļas analīze pēc būtības sākas pārsūdzētā sprieduma 196. punktā. 197. punktā, atsaucoties uz pastāvošo judikatūru, tā norāda, ka kaitējuma noteikšanā ir jāpārbauda jautājums, “vai attiecībā uz importu par dempinga cenām pastāv ievērojams cenas samazinājums salīdzinājumā ar līdzīga ražojuma cenu”. Turklāt 198. punktā Vispārējā tiesa norāda, ka “ir jāpārbauda jautājums, vai Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nosakot atsauces punktu, attiecībā pret kuru šajā lietā ir jāaprēķina prasītāju ražojumu tā cena, kas ir jāsalīdzina ar Savienības ražošanas nozares cenām”.
59.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 200. punktā Vispārējā tiesa konstatē, ka, “lai gan Komisija varēja līdz CIF [cost, insurance, and freight jeb izmaksu, apdrošināšanas un kravu pārvadājumu summas] līmenim pie Savienības robežas samazināt attiecīgā ražojuma eksporta cenu, kad tas tika pārdots un vēlāk pārveidots mazajos ruļļos, Komisijas īstenotā cenas veidošana saistībā ar Schades veikto attiecīgā ražojuma, kas tātad nav pārveidots, tālākpārdošanu nesaistītiem pircējiem ir kļūdaina”. 201. un 202. punktā Vispārējā tiesa paskaidro, ka, pirmkārt, ““atsauces punkts” attiecībā uz Schades tālākpārdošanu [..] ir nevis Savienības robežas līmenī, bet gan Schades nesaistīto pircēju līmenī”. Otrkārt, lai gan “lielākā daļa” konkurences cīņas [ir] notikusi saistīto pārveidotāju līmenī, [Komisija] neuzskatīja, ka šajā līmenī bija notikusi “visa” konkurences cīņa. Šajā ziņā ir jāuzskata, ka saistībā ar attiecīgā ražojuma tiešo un netiešo pārdošanu konkurences cīņa bija notikusi nesaistīto pircēju līmenī”. Tā no šiem diviem konstatējumiem secina, ka “Komisija ir pieļāvusi kļūdu, nolemjot atskaitīt izmaksas [pārdošanas izmaksas, administratīvos izdevumus un citas vispārējās izmaksas] un peļņu saistībā ar attiecīgā ražojuma tālākpārdošanu, ko veicis Schades nesaistītiem pircējiem, lai noteiktu minētā ražojuma eksporta cenas kaitējuma noteikšanas ietvaros”.
60.
Nākamajā punktā Vispārējā tiesa analizē šīs kļūdas ietekmi, norādot, ka “Schades veiktās attiecīgā ražojuma tālākpārdošanas apjoms nesaistītiem pircējiem bija tikai neliela daļa no pārdošanas apjoma, kas izmantots, lai noteiktu prasītājas eksporta cenu saistībā ar kaitējuma analīzi”. Tomēr tā norāda – “kā izriet no pirmā pamata otrās daļas pirmā iebilduma analīzes, attiecīgā ražojuma tālākpārdošanas apjoma daļai nesaistītiem pircējiem bija jābūt nozīmīgākai nekā daļai, kuru ir izmantojusi Komisija”. Tā piebilst, ka “neviens elements neļauj precīzi izmērīt atsauces punkta izmaiņu saistībā ar attiecīgā ražojuma tālākpārdošanu nesaistītiem pircējiem ietekmi uz Komisijas izmantoto cenu samazinājuma līmeni, kas šajā lietā bija 9,4 % ([strīdīgās] regulas 67. apsvērums)”. Vispārējā tiesa secina, ka piektā pamata otrā daļa ir jāapmierina.
61.
Pārsūdzētā sprieduma 206.–213. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi piektā pamata trešo daļu, kas bija saistīta ar pamatregulas 3. panta 2., 3. un 6. punkta pārkāpumu un attiecīgā ražojuma cenu samazinājuma starpību. No jauna atsaucoties uz 197. punktā minēto judikatūru un norādot, ka konstatētais cenu samazinājums bija 9,4 %, Vispārējā tiesa ir noraidījusi “prasītājas argumentus, kuri izvirzīti, pamatojoties uz piektā pamata pirmo daļu, [..] to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti [..] 173.–177. punktā”.
62.
Pārsūdzētā sprieduma 211. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi prasītājas argumentus, kuri ir izklāstīti, pamatojoties uz pirmā pamata otro daļu, norādot, ka “saistībā ar šo daļu ir ticis konstatēts, ka Komisija bija pieļāvusi kļūdu, izsverot pārdošanas apjomus saistītajiem pārveidotājiem tālākpārdošanai mazo ruļļu veidā nesaistītiem uzņēmumiem (75 līdz 85 %) [..]. Tā kā Komisija ir izmantojusi to pašu svērumu, lai aprēķinātu cenu samazinājumu, kļūda, kas norādīta pirmā pamata otrajā daļā, ietekmē arī minēto aprēķinu”. Vispārējā tiesa arī ir apmierinājusi piektā pamata trešo daļu, jo “nevar izslēgt, ka šī kļūda kopā ar kļūdu, kas norādīta attiecībā uz piektā pamata otro daļu, ietekmē Komisijas konstatējumu saistībā ar cenu samazinājuma analīzi un ar importa par dempinga cenām ietekmes uz Savienības ražošanas nozares līdzīgiem ražojumiem pārbaudi, kas paredzēti pamatregulas 3. panta 2. un 3. punktā”.
63.
Pārsūdzētā sprieduma 213. punktā Vispārējā tiesa secina, ka strīdīgā regula ir jāatceļ, ciktāl tā attiecas uz prasītāju.
C.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
1. Tiesvedība Tiesā
64.
Saskaņā ar Reglamenta 76. panta 2. punktu Tiesa nolēma nerīkot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
65.
Ar 2021. gada 7. septembra procesa organizatorisko pasākumu Tiesa uzdeva jautājumus rakstveida atbildes sniegšanai visiem lietas dalībniekiem. Atbildes uz jautājumiem tika iesniegtas noteiktajā termiņā.
2. Lietas dalībnieku prasījumi attiecībā uz galveno apelācijas sūdzību
66.
Komisija šo apelācijas sūdzību ir iesniegusi 2020. gada 11. jūnijā, un Tiesas kancelejā tā ir reģistrēta 2020. gada 15. jūnijā. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, noraidīt pirmajā instancē celto prasību un piespriest Hansol atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
vai, pakārtoti,
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai atkārtotai izskatīšanai, kā arī atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un apelācijas instancē.
67.
ETPA iesniedza atbildes rakstu 2020. gada 19. oktobrī, kurš Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2020. gada 20. oktobrī, Komisijas apelācijas sūdzības atbalstam.
68.
Hansol iesniedza atbildes rakstu 2020. gada 27. augustā, kurš Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2020. gada 28. augustā un kurā tā ir norādījusi šādus prasījumus Tiesai:
–
apelācijas sūdzību noraidīt;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un pirmās instances tiesvedībā;
–
piespriest personai, kas varētu iestāties lietā apelācijas sūdzības atbalstam, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā apelācijas tiesvedībā.
3. Lietas dalībnieku prasījumi attiecībā uz pretapelācijas sūdzību
69.
ETPA iesniedza pretapelācijas sūdzību 2020. gada 19. oktobrī, kura Tiesas kancelejā ir reģistrēta 2020. gada 20. oktobrī un kurā tā ir norādījusi šādus prasījumus Tiesai:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, noraidīt pirmajā instancē celto prasību un piespriest atbildētājai apelācijas tiesvedībā atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
vai, pakārtoti,
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai atkārtotai izskatīšanai un atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un apelācijas instancē.
70.
Hansol2020. gada 5. novembrī iesniedza atbildes rakstu uz pretapelācijas sūdzību, kurš tajā pašā dienā reģistrēts Tiesas kancelejā un kurā tā ir norādījusi šādus prasījumus Tiesai:
–
pretapelācijas sūdzību noraidīt;
–
piespriest ETPA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV. Juridiskais vērtējums
A.
Ievada apsvērumi
1. Eiropas Savienība daudzpusējā tirdzniecības sistēmā
71.
PTO rūpējas par to, lai nodrošinātu daudzpusēju tirdzniecības sistēmu, kuras pamatā ir noteikumi. Eiropas Savienībai kā reģionālajai organizācijai, kura ir atsevišķa juridiska persona, ir īpašs statuss PTO ietvaros, jo tā ir tās pilntiesīga dalībniece kopā ar dalībvalstīm. Tā kā ar LESD 3. panta 1. punkta e) apakšpunktu Savienībai ir piešķirta ekskluzīva kompetence kopējā tirdzniecības politikā, tai ir jāuzņemas savu dalībvalstu saistības, kuras izriet no PTO līgumiem. Antidempinga nolīgumā, kas ir to daļa, ir reglamentēta antidempinga pasākumu piemērošana, ko veic PTO dalībnieki. Šajā nolīgumā ir paredzētas noteiktas materiālo tiesību normas, kuras ir jāievēro, lai piemērotu antidempinga pasākumu, kā arī sīki izstrādāti procesuālie noteikumi, kas reglamentē antidempinga izmeklēšanu veikšanu un šādu pasākumu noteikšanu un saglabāšanu spēkā. Šo noteikumu neievērošana var izraisīt PTO strīdu noregulēšanas mehānisma izmantošanu un pasākuma atzīšanu par spēkā neesošu.
72.
Likumdevējs ir pieņēmis pamatregulu, kas jau minēta šo secinājumu ievadā (
9
), atbilstoši LESD 207. panta 2. punktam, lai nodrošinātu Antidempinga līguma ieviešanu Savienības iekšējā tiesību sistēmā (
10
). Komisijai ir jāpiemēro tajā paredzētie tirdzniecības aizsardzības instrumenti attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti trešās valstīs un kuri eksportē savus izstrādājumus uz Savienību, pārkāpjot antidempinga noteikumus, kas nodara kaitējumu Savienības ražošanas nozarei. Tā kā, pirmkārt, tiesiskums ir viens no Savienības tiesību sistēmas galvenajiem principiem un, otrkārt, Savienība ir pilnībā apņēmusies ievērot savus pienākumus attiecībā pret citiem PTO dalībniekiem (
11
), šķiet loģiski, ka Līgumos ir paredzēts, ka uz Komisijas veikto šo mehānismu piemērošanu attiecas tiesiskuma pārbaude, ko īsteno Savienības tiesas, it īpaši Vispārējā tiesa – pirmajā instancē, un apelācijas tiesvedībā – Tiesa. Izskatāmajā lietā, kas ietver gan galveno apelācijas sūdzību, gan pretapelācijas sūdzību, Tiesa ir aicināta īstenot savu kompetenci šajā jomā.
2. Pārbaude tiesā apelācijas tiesvedībā
73.
Pirms tiek izvērtēti dažādie pamati, ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Proti, kā tas ir apstiprināts pastāvīgajā judikatūrā, tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus un, otrkārt, veikt šo faktu vērtējumu. Savukārt Tiesas kompetencē nav nedz konstatēt faktus, nedz principā izvērtēt pierādījumus, uz kuriem Vispārējā tiesa ir atsaukusies šo faktu pamatošanai. Līdz ar to Vispārējās tiesas veiktais pierādījumu vērtējums nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts Tiesas pārbaudei (
12
).
74.
Tomēr tad, ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, atbilstoši LESD 256. pantam Tiesas kompetencē ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un juridiskos secinājumus, kurus no tiem ir izdarījusi Vispārējā tiesa. Izņēmuma kārtā Tiesa var veikt pārbaudi par to, kā Vispārējā tiesa ir vērtējusi faktus, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus (
13
). Šādā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējam ir precīzi jānorāda pierādījumi, kuri ir tikuši sagrozīti, un jānorāda kļūdas vērtējumā, kuru dēļ, pēc tā domām, ir notikusi šī sagrozīšana. Kā tas ir apstiprināts judikatūrā, sagrozīšana būs notikusi tad, ja, neiesniedzot jaunus pierādījumus, jau iesniegto pierādījumu vērtējums ir acīmredzami kļūdains (
14
).
75.
Šīs ievada piezīmes ir īpaši atbilstošas šajā kontekstā, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa apstrīd dažādu faktisko apstākļu, kā arī atsevišķu to secinājumu vērtējumu, kurus Komisija ir izdarījusi administratīvajā procesā, kura noslēgumā tika pieņemta strīdīgā regula. Tā kā Komisija un ETPA apstrīd pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, lai iebilstu pret to, ka Vispārējā tiesa ir atcēlusi minēto regulu, ir jāatgādina, ka apelācijas tiesvedību nevar izmantot kā līdzekli, lai liktu Tiesai pašai vēlreiz izvērtēt faktus. Līdz ar to, ņemot vērā kompetenču sadalījumu starp Komisiju, no vienas puses, un Savienības tiesām, no otras puses, apelācijas sūdzības izskatīšanai ir jāaprobežojas ar Tiesai iesniegto juridisko jautājumu stingru analīzi. Tieši ar šādu domu turpinājumā vispirms ir jāizvērtē galvenās apelācijas sūdzības pamati (
15
) un pēc tam pretapelācijas sūdzības pamati (
16
) tādā secībā, kādā tie ir iesniegti.
B.
Par galveno apelācijas sūdzību
1. Par pirmo pamatu
a) Lietas dalībnieku argumenti
76.
Pirmajā pamatā Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma 85. punktā atzīstot, ka administratīvā procesa laikā Komisija bija ieguvusi pierādījumus, kuri liecina, ka izmeklēšanas laikposmā Schades Nordic attiecīgo ražojumu bija pārdevis tālāk nesaistītiem pircējiem Savienībā, lai gan Schades Nordic nebija atbildējis uz anketas I pielikuma jautājumiem. Pakārtoti Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, liekot Komisijai balstīt tās konstatējumus uz nepārbaudītiem datiem attiecībā uz Schades Nordic (kurus kā tādus tomēr nav iesniedzis Schades Nordic). Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi noteikumus par to pierādījumu apjomu, uz kuriem Komisijai ir tiesības balstīties, formulējot konstatējumus antidempinga izmeklēšanas ietvaros saskaņā ar pamatregulu, it īpaši saskaņā ar minētās regulas 6. panta 8. punktu.
77.
Atbildot uz apelācijas sūdzības pirmo pamatu, Hansol norāda, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka administratīvā procesa laikā ir tikuši iesniegti pierādījumi. Šī apgalvojuma pamatošanai Hansol atsaucas uz vairākām vēstuļu apmaiņām ar Komisiju, kas notikušas iepriekš, konkrētāk, uz 2016. gada 19. februārī iesniegto lūgumu piešķirt atbrīvojumu, kā arī uz 2016. gada 10. marta uzklausīšanu, ko vadīja uzklausīšanas amatpersona, pateicoties kurām Komisija bija saņēmusi informāciju par to, ka izmeklēšanas laikposmā Schades Nordic bija pārdevis tālāk noteiktu daudzumu attiecīgā ražojuma nesaistītiem pircējiem Savienībā. Līdz ar to Hansol uzskata, ka Vispārējā tiesa nav sagrozījusi attiecīgos pierādījumus. Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa nav likusi Komisijai balstīt konstatējumus uz nepārbaudītiem datiem. Hansol uzskata, ka runa ir par informāciju, kuru Komisija ir pārbaudījusi un kura nav apstrīdēta.
b) Vērtējums
78.
Uzreiz ir jāprecizē, ka juridiskais jautājums, kas ir apelācijas sūdzības pirmā pamata centrālais jautājums, būtībā attiecas uz Komisijas pienākumu ņemt vērā informāciju, kas iegūta izmeklēšanā, kuras noslēgumā tiek pieņemti antidempinga pasākumi. Komisija apgalvo, ka tā attiecīgo informāciju ir saņēmusi tādā veidā, kurš nav paredzēts tiesiskajā regulējumā, kas reglamentē izmeklēšanas, kas, pēc tās domām, tai esot liedzis to ņemt vērā. Hansol apstrīd šo viedokli, uzskatot, ka Komisijai esot bijis jāiekļauj attiecīgā informācija savā analīzē, ņemot vērā, ka tā bija iepazinusies ar to administratīvā procesa laikā.
79.
Jākonstatē, ka Vispārējā tiesa balstās uz pieņēmumu, ka Komisijai esot bijis jāņem vērā attiecīgā informācija, it īpaši tās nozīmīguma dēļ, lai veiktu analīzi saskaņā ar pamatregulu. Proti, pārsūdzētā sprieduma 85. punktā, kā jau minēts iepriekš, Vispārējā tiesa norādīja, ka vismaz viens cits saistītais pārveidotājs, proti, Schades Nordic, bija pārdevis tālāk noteiktu attiecīgā ražojuma apjomu, kas iegādāts no prasītājas. Pārsūdzētā sprieduma 86. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā iegūto informāciju, Komisijai būtu bijis jāatspoguļo šī situācija attiecīgā ražojuma pārdošanas pārējiem saistītajiem pārveidotājiem līmenī. Vispārējā tiesa secināja, ka, neņemot vērā šo apstākli, Komisija ir piešķīrusi pārāk lielu svērumu pārdošanas apjomiem saistītajiem pārveidotājiem, lai ražojumu pārveidotu mazajos ruļļos, tādējādi palielinot prasītājas veikto faktisko dempingu. Pārsūdzētā sprieduma 87. punktā Vispārējā tiesa konstatēja pamatregulas 2. panta 11. punkta pārkāpumu, jo Komisijas veiktie aprēķini neatspoguļoja prasītājas īstenotā dempinga apmērus. Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 105. punkta, šī kļūda, kas saistīta ar Komisijas veikto izsvēršanu, ir ietekmējusi arī galīgā antidempinga maksājuma noteikšanu 104,46 EUR apmērā par neto tonnu, kas, pēc Vispārējās tiesas domām, tādējādi pārsniedza prasītājas faktiski veikto dempingu, pārkāpjot pamatregulas 9. panta 4. punkta otro daļu.
80.
Šajā ziņā vispirms vēlos uzsvērt, kā pārsūdzētā sprieduma 85. punktā Vispārējā tiesa jau ir konstatējusi, ka Komisija neapstrīd ne šīs informācijas saturu, ne saņemšanu. Apelācijas sūdzībā Komisija nekādi nav labojusi faktus šajā jautājumā. Līdz ar to lietas materiālos nekas nenorāda uz to, ka runa ir par neprecīzu informāciju, kas varētu radīt kļūdu faktu vērtējumā, ko veikusi Vispārējā tiesa.
81.
Komisija savos procesuālajos rakstos drīzāk vienīgi paskaidro, ka pienākuma noteikšana Komisijai pamatot savus konstatējumus ar kādas ieinteresētās puses iesniegtajiem datiem, kuri nav tikuši pakļauti pārbaudes procesam, kas organizēts saskaņā ar pamatregulu un PTO tiesībām, ir pretrunā pamata tiesiskajam regulējumam attiecībā uz antidempinga izmeklēšanām. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir aizstājusi iestādi, kas ir atbildīga par antidempinga izmeklēšanu, jo tā savā argumentācijā esot iekļāvusi attiecīgo informāciju.
82.
Šāda nostāja man šķiet ne tikai pārmērīgi formāla, bet arī grūti saskaņojama ar pienākumiem, kas Komisijai ir uzlikti jebkuras antidempinga izmeklēšanas ietvaros. Pamatregulas 6. panta tiesību normas vedina domāt, ka runa ir par administratīvā procesa posmu, ko raksturo vēlme nodrošināt efektivitāti un ātrumu saistībā ar informācijas iegūšanu (
17
). Tādējādi to, ka nav ņemti vērā pierādījumi, kas nepieciešami, lai pieņemtu juridiski atbilstošu lēmumu saistībā ar antidempinga pasākuma noteikšanu, var attaisnot tikai ar īpaši svarīgiem iemesliem. Turpinājumā izskaidrošu galvenos iemeslus, kuri man liek domāt, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka Komisijai vajadzēja ņemt vērā administratīvā procesa laikā iegūto informāciju.
83.
Vispirms – nav strīda par to, ka ir notikušas vairākas vēstuļu apmaiņas starp Komisiju un Hansol, kuru mērķis bija iesniegt pierādījumus par to, ka izmeklēšanas laikposmā Schades Nordic bija pārdevis tālāk noteiktu daudzumu attiecīgā ražojuma nesaistītiem pircējiem Savienībā (
18
). Hansol min 2016. gada 19. februāra paziņojumu, kurā tā bija lūgusi Komisiju pilnībā atbrīvot trīs no četriem saistītajiem pārveidotājiem no pienākuma sniegt atbildes uz anketas jautājumiem. Tāpat tā atsaucas uz 2016. gada 10. marta uzklausīšanu, kuru vadīja uzklausīšanas amatpersona un kuras laikā tika iesniegta un plašāk izskaidrota informācija par attiecīgā ražojuma tālākpārdošanu, ko veicis Schades Nordic. Pēc šīs uzklausīšanas un pēc apmeklējuma Schades telpās Apvienotajā Karalistē 2016. gada 16. un 17. martā Komisija 2016. gada 21. marta elektroniskā pasta vēstulē bija apstiprinājusi savu lēmumu atbrīvot Schades Nordic un divus citus uzņēmumus no pienākuma atbildēt uz anketas I pielikuma jautājumiem. Šajā pašā elektroniskā pasta vēstulē Komisija bija piebildusi, ka tā saglabā tiesības pieprasīt arī papildu informāciju no Schades Nordic un citiem uzņēmumiem procedūras laikā.
84.
No tā izriet, ka Komisija bija pilnībā informēta par faktiem, uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusies, lai izvērstu savu argumentāciju. Komisija tomēr apgalvo, ka tai nav bijusi iespēja pārbaudīt šo informāciju. Taču, manuprāt, tā nesniedz nekādu pārliecinošu skaidrojumu tam, ka tā nav bijusi spējīga izpildīt savu pienākumu veikt šādu pārbaudi pēc iespējas ātrāk. Lai gan ir taisnība, ka tā bija nolēmusi atbrīvot Schades Nordic no pienākuma atbildēt uz anketas jautājumiem pēc Hansol lūguma, tomēr tā skaidri ir saglabājusi tiesības pieprasīt papildu informāciju no šī uzņēmuma (
19
). Šī iemesla dēļ, pretēji tam, ko Komisija vairākkārt ir apgalvojusi, lēmumu par atbrīvojumu nevar uzskatīt par absolūtu likumīgu šķērsli tam, lai iegūtu būtisku informāciju dempinga konstatēšanai.
85.
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka Komisija, šķiet, pārmet Hansol, ka tā ir turpinājusi lūgt šo atbrīvojumu (
20
), lai gan galu galā tā pati ir pieņēmusi galīgo lēmumu. Tā kā šķiet, ka Komisija uzskata, ka šis atbrīvojums tai bija liedzis veikt nepieciešamās pārbaudes, ir jāuzsver, ka drīzāk tā ir jāatzīst par atbildīgu par šo apstākli. Turklāt ir grūti saprast, kāpēc Komisija ir piekritusi piešķirt šādu atbrīvojumu, riskējot nesaņemt visu nepieciešamo informāciju no attiecīgajiem uzņēmumiem. Komisijas izvirzītā argumentācija, manuprāt, drīzāk kalpo par aizbildinājumu, lai attaisnotu izmeklēšanas neveikšanu ar pienācīgu rūpību un Hansol sniegtās informācijas neņemšanu vērā, pārbaudot to, vai pastāv dempings.
86.
PTO noteikumi, uz kuriem Komisija atsaucas savos procesuālajos rakstos, man nešķiet tādi, kas var sniegt piemērotu juridisko pamatu, lai pamatotu tās nostāju. Proti, no PTO ekspertu grupas ziņojuma lietā Ķīna – Broileru ražojumi (
21
) izriet, ka, pat ja antidempinga procedūrās jēdziens “pierādījumi” nav definēts, tas ietver vismaz “informāciju, kuru iestādei, kas ir atbildīga par izmeklēšanu, ir sniegusi kāda ieinteresētā puse, neatkarīgi no tā, vai tā ir vai nav pozitīva, precīza vai piemērota” (
22
). Hansol kā tāda ir iesniegusi pierādījumus par to, ka Schades Nordic bija pārdevis tālāk attiecīgo ražojumu.
87.
Tā kā Komisija apgalvo, ka Hansol iesniegtie pierādījumi neatbilst tās prasībām, jo tie nav tikuši iesniegti atbilstošā veidā, t.i., atbildot uz anketas jautājumiem, kura nosūtīta uzņēmumiem saskaņā ar pamatregulas 6. pantu, ir pietiekami norādīt, ka iepriekšējā punktā minētajā PTO ekspertu grupas ziņojumā ir skaidri norādīts, ka “nekas Antidempinga nolīgumā vai PTO dibināšanas līgumā kopumā neļauj domāt, ka informācija zaudē savu“pierādījumu” raksturu tāpēc, ka tā neatbilst dažiem kritērijiem”. Ziņojumā ir noteikts, ka “jautājums, vai pierādījumi atbilst šiem kritērijiem, ir atsevišķs jautājums, kas ir jāizvērtē izmeklēšanas iestādei” (
23
). Līdz ar to no iepriekš minētā ir iespējams secināt, ka Komisija nevar noliegt, ka tās rīcībā bija pierādījumi, kurus Hansol iesniegusi administratīvā procesa ietvaros.
88.
Komisijas arguments, ka informācija, kas iegūta saistībā ar lūgumu neizpaust datus, nav daļa no izmeklēšanas lietas materiāliem, kuri ir pieejami ieinteresētajām pusēm atbilstoši pamatregulas 6. panta 7. punktam, nav pārliecinošs. Proti, Komisija nepaskaidro, kādā mērā ieinteresēto pušu tiesības varētu tikt pārkāptas. Katrā ziņā, kā norāda Hansol, uzklausīšanas amatpersonas sagatavotais ziņojums par 2016. gada 10. marta uzklausīšanu ir oficiāls dokuments, kas pievienots izmeklēšanas lietas materiāliem, kuri ir pieejami pusēm un uz kuriem Komisija ir balstījusies, lai pieņemtu lēmumu par pasākumu ieviešanu. Turklāt Hansol apsvērumi par galīgo informatīvo dokumentu arī tika pievienoti izmeklēšanas lietas materiāliem, kuri bija pieejami pusēm. Līdz ar to Komisija nevar pamatoti atsaukties uz apgalvotajām interesēm aizsargāt ieinteresēto pušu tiesības, lai neņemtu vērā Hansol iesniegtos pierādījumus.
89.
Lai gan Komisijai principā ir tiesības paut šaubas par iegūtās informācijas saskaņotību un derīgumu, es nesaprotu, kādā mērā tas varētu mainīt šo secinājumu. Komisija ir vienīgi paziņojusi, ka tai nav bijusi iespēja pārbaudīt iegūto informāciju, tomēr nav paudusi nostāju par pašu informācijas saturu. Nekas neļauj pieņemt, ka Komisijai būtu bijis nodoms veikt šādu pārbaudi, lai gan Antidempinga nolīgums, kā to interpretējušas Savienības tiesas (
24
) un kā tā pati atzīst savā rakstveida atbildē uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, uzliek tai pienākumu izmeklēšanas laikā pārliecināties par ieinteresēto pušu sniegtās informācijas precizitāti. Gluži pretēji, šīs lietas apstākļi norāda uz to, ka tā ir pieņēmusi strīdīgo regulu, neņemot vērā būtisku procedūras posmu. Tā kā tāda fakta pilnīga neņemšana vērā, ka, veicot izmeklēšanu, tiešām ir tikuši iegūti būtiski pierādījumi, in fine nozīmētu, ka tiek “atbalstīts” nopietns administratīvs trūkums, es vilcinos piekrist Komisijas argumentācijai, saskaņā ar kuru pierādījumi neatbilstot tās prasībām (
25
). Ja tiktu pieņemts, ka Komisija var veikt izmeklēšanu, neņemot vērā pieejamo atbilstošo informāciju, un tā nav pakļauta tiesas pārbaudei, pastāvētu risks, ka šī izmeklēšana ir patvaļīga, neefektīva un neprecīza. Manuprāt, šāda attīstība nemaz nav vēlama.
90.
Pamatregulas 18. panta 1. punktā ir noteikts, ka gadījumā, ja kāda no ieinteresētajām pusēm atsakās darīt pieejamu vai kā citādi nesniedz nepieciešamo informāciju šajā regulā paredzētajā termiņā vai arī ievērojami kavē izmeklēšanu, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem, var izdarīt pagaidu vai galīgos konstatējumus, pozitīvus vai negatīvus. Taču šīs tiesību normas piemērošanas nosacījumi šajā lietā nav izpildīti. Pirmkārt, nav nekādas norādes par to, ka Komisija un Hansol nav sadarbojušās, un, otrkārt, kā jau esmu norādījis, attiecīgie pierādījumi bija Komisijas rīcībā, pateicoties tieši šai sadarbībai izmeklēšanas ietvaros.
91.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti ir pārmetusi Komisijai, ka tā nav rīkojusies ar vajadzīgo rūpību. Man šķiet, ka Vispārējā tiesa, nebūt nevēloties aizstāt Komisiju, drīzāk ir vēlējusies pievērst uzmanību būtiskai informācijai, kuru Komisijai būtu bijis jāņem vērā, jo pastāv risks izkropļot faktiskos apstākļus, uz kuriem ir balstīti strīdīgās regulas konstatējumi. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pilnībā īstenojusi savu kompetenci, norādot uz Komisijas pieļauto kļūdu pamatregulas piemērošanā. Līdz ar to ir jākonstatē, ka šajā lietā nav notikusi faktu sagrozīšana un Vispārējā tiesa nav kļūdaini interpretējusi piemērojamās tiesības.
92.
Tas pats attiecas uz Vispārējās tiesas vērtējumu par otrā pamata pirmo daļu, kas bija saistīta ar Antidempinga nolīguma 9. panta 3. punkta un pamatregulas 9. panta 4. punkta otrās daļas pārkāpumu. Pārsūdzētā sprieduma 105. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijas veiktie aprēķini neatspoguļo Hansol īstenotā dempinga faktiskos apmērus šī sprieduma 83.–87. punktā izklāstīto iemeslu dēļ, ieskaitot to, ka netika ņemts vērā fakts, ka daļa no attiecīgās ražojuma pārdošanas apjoma Schades ir tikusi pārdota tālāk nesaistītiem pircējiem bez pārveidošanas. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, neņemot vērā šo apstākli, Komisija ir saistītajiem pārveidotājiem piešķīrusi pārāk lielu svērumu pārdošanas apjomiem, lai tie ražojumu pārveidotu mazajos ruļļos, tādējādi palielinot Hansol veikto faktisko dempingu. Tā kā pārsūdzētā sprieduma 85. punktā ietvertie secinājumi ietekmē argumentāciju, kuru Vispārējā tiesa ir izklāstījusi šī sprieduma 105. punktā, es uzskatu, ka ir jānoraida arī Komisijas izvirzītais pamats, kas attiecas uz šo punktu.
93.
No šiem apsvērumiem ir jāsecina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtējot pirmajā instancē izvirzītā pirmā pamata otrās daļas pirmo iebildumu un pirmajā instancē izvirzītā otrā pamata pirmo daļu. Līdz ar to es ierosinu apelācijas sūdzības pirmo pamatu noraidīt kā acīmredzami nepamatotu.
2. Par otro pamatu
a) Lietas dalībnieku argumenti
94.
Otrajā pamatā Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīdama, ka līdzīga ražojuma normālo vērtību var noteikt saskaņā ar pamatregulas 2. panta 1. punkta otro daļu, proti, pamatojoties uz citu pārdevēju vai ražotāju cenām gadījumos, kad attiecīgais eksportētājs (proti, Artone) neražo vai nepārdod līdzīgu ražojumu pašmāju tirgū. Komisija apgalvo, ka tai bija tiesības noteikt abu veidu ražojumu, ko Korejas tirgū nav pārdevis Artone, salikto normālo vērtību, pamatojoties uz pamatregulas 2. panta 3. punktu.
95.
Savas nostājas pamatošanai Komisija izvirza virkni argumentu, kuri it īpaši saistīti ar pamatregulas 2. panta 1. punkta otrās daļas, kā arī PTO Antidempinga nolīguma 2.2. panta interpretāciju, kas norāda uz to, ka Komisijai nav nekāda pienākuma dot priekšroku īpašai metodei, lai noteiktu normālo vērtību, kas ir būtisks posms dempinga esamības konstatēšanā. Līdz ar to Komisija esot izvēlējusies metodi, kas minēta pamatregulas 2. panta 3. punktā, kurā ir paredzēta saliktās normālās vērtības noteikšana, pamatojoties uz ražošanas izmaksām. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir izvēlējusies šauru interpretāciju, kurai neesot pamata pamatregulā. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa veltīgi atsaucas uz spriedumu Padome/Alumina (
26
).
96.
ETPA atbalsta Komisijas apelācijas sūdzību saistībā ar tās otro pamatu, būtībā izvirzot tos pašus argumentus, kuri ir balstīti uz pamatregulas, kā arī PTO Antidempinga nolīguma atbilstošo noteikumu interpretāciju.
97.
Hansol apstrīd to, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Tā uzskata, ka Komisijas argumentācija nav pamatota un ir pretrunā tās pašas praksei. Konkrētāk, tai ir šaubas par Komisijas piedāvāto interpretāciju, jo pamatregulas 2. pantā attiecībā uz normālās vērtības noteikšanas metodēm pastāvot hierarhiska kārtība un normālajai vērtībai galvenokārt esot jābūt balstītai uz iekšzemes cenām. Turklāt tā uzskata, ka PTO noteikumiem nav nozīmes, interpretējot pamatregulas normas, kuras atšķiras no Antidempinga nolīguma noteikumiem, kā tas esot šajā gadījumā. Pretēji Komisijai Hansol uzskata, ka tam, ka Vispārējā tiesa ir balstījusies uz spriedumu Padome/Alumina (
27
), ir nozīme, lai izvērtētu pirmajā instancē izvirzīto ceturto pamatu, kas ir apelācijas sūdzības otrā pamata priekšmets.
b) Vērtējums
98.
Apelācijas sūdzības otrais pamats būtībā attiecas uz jautājumu, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 152.–157. punktā interpretējot pamatregulas 2. panta 1. un 3. punktu un pārsūdzētā sprieduma 158. punktā nosakot, ka Komisija ir pārkāpusi minētās regulas 2. panta 1. punktu, aprēķinot Artone normālo vērtību.
99.
Šajā ziņā jānorāda, ka šajā jautājumā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi savu pamatojumu, vispirms pārsūdzētā sprieduma 148. punktā atgādinot Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru “[ražojuma] normālās vērtības noteikšana ir viens no svarīgākajiem posmiem, kam ir jāļauj noteikt, vai, iespējams, pastāv dempings” (
28
).
100.
Pēc tam Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pamatregulas 2. panta tiesību normas, secinot, ka starp šīm normām, konkrētāk, starp tām, kas minētas attiecīgi 1. un 3. punktā, pastāv noteikta hierarhiska kārtība, kas ir jāņem vērā, nosakot ražojuma normālo vērtību. Lai pamatotu šo apgalvojumu, Vispārējā tiesa ir minējusi spriedumu, kas pasludināts lietā Padome/Alumina, kurā Tiesa ir konstatējusi, ka “gan [no pamatregulas 2. panta 1. punkta pirmās daļas] formulējuma, gan no tās sistēmas izriet, ka tā ir faktiski samaksātā vai maksājamā cena parastas tirdzniecības operācijas gaitā, kas ir jāņem vērā saistībā ar prioritātes principu, lai noteiktu normālo vērtību” (
29
).
101.
Pārsūdzētā sprieduma 150. punktā Vispārējā tiesa no jauna ir minējusi spriedumu Padome/Alumina, paskaidrojot, ka saskaņā ar šī paša panta 3. punkta pirmo daļu “no šī principa [par tādu cenu izmantošanu, kādas eksportētājvalstī parastās tirdzniecības operācijās ir maksājuši vai maksās neatkarīgie klienti,] var atkāpties vienīgi tad, ja nekāda līdzīga produkta pārdošana nav notikusi parastas tirdzniecības operācijas gaitā vai ja šo pārdošanu apjomi nav pietiekami, vai ja šādas pārdošanas neļauj īstenot pienācīgu salīdzināšanu” (
30
). Vispārējā tiesa, joprojām atsaucoties uz spriedumu Padome/Alumina, secināja, ka “šīm atkāpēm no normālās vērtības noteikšanas metodes atkarībā no faktiskajām cenām ir izsmeļošs raksturs” (
31
).
102.
Šāds pārsūdzētā sprieduma pamatojuma lasījums parāda, ka Vispārējā tiesa ir vienīgi atsaukusies uz atbilstošo Tiesas judikatūru, lai pamatotu apgalvojumu par hierarhisko kārtību starp dažādām pamatregulas 2. panta normām. Nepieļaujot tiesību kļūdu, tā ir atzinusi, ka pastāv prioritātes princips starp dažādām aprēķina metodēm, no kura izņēmuma kārtā var atkāpties, ja nosacījumi ir izpildīti (
32
). Ir acīmredzams, ka šajā ziņā nevar tikt pārkāptas Savienības tiesības, jo Tiesa jau ir nonākusi pie līdzīga secinājuma savā judikatūrā. Līdz ar to man šķiet, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir kritizējusi faktu, ka Komisija uzreiz ir izmantojusi pamatregulas 2. panta 3. punktu, iepriekš nepārbaudīdama iespēju šajā gadījumā piemērot minētās regulas 2. panta 1. punktu.
103.
Principā šī pamata pārbaude varētu aprobežoties ar vienkāršu atsauci uz šo judikatūru, kas, manuprāt, ir pilnīgi atbilstoša šajā apelācijas tiesvedības kontekstā. Tomēr pilnības labad un lai kliedētu jebkādas šaubas par šīs pamatregulas 2. panta normu interpretācijas derīgumu, kuru Vispārējā tiesa ir ieteikusi pārsūdzētajā spriedumā, es īsumā izvērtēšu pārējos argumentus, kurus Komisija ir izvirzījusi savas nostājas pamatošanai.
104.
Komisija un ETPA uzskata, ka Vispārējās tiesas veiktajā interpretācijā nav ņemts vērā fakts, ka attiecīgā tiesību norma, proti, pamatregulas 2. panta 1. punkta otrā daļa, ir izteikta “pieļaujošā” formā, nevis “rīkojuma” formā. Tās uzskata, ka šo interpretāciju pamato dažādu valodu versiju salīdzinošā analīze. Tādējādi šķiet, ka Komisija un ETPA apgalvo, ka Komisijai ir iespēja izmantot aprēķina metodi, kuru tā uzskata par vispiemērotāko, un tai nav pienākuma ņemt vērā prioritātes principu, kas reglamentē dažādas aprēķināšanas metodes, kuras ir paredzētas pamatregulas 2. pantā.
105.
Šāda izpratne man šķiet nepareiza, jo tajā ir sajaukti divi pilnīgi atšķirīgi Savienības administratīvo tiesību pamataspekti, proti, kompetence, ko likumdevējs ir piešķīris Komisijai, lai izpildītu noteiktus administratīvus uzdevumus, no vienas puses, un rīcības brīvība, kas Komisijai var tikt piešķirta noteiktos apstākļos, no otras puses. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pamatregulas 2. pantā minētās normas ir jāsaprot kā tādas, kuras ietilpst pirmajā, nevis otrajā kategorijā. Tas izriet pirmām kārtām no LES 13. panta 2. punktā nostiprinātā kompetences piešķiršanas principa, saskaņā ar kuru “katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām
un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem” (mans izcēlums). Proti, šajā kontekstā ir jākonstatē, ka 2. panta normas būtiski neatšķiras no citām līdzīgām pamatregulas normām, kurās Komisijai arī ir piešķirtas lēmumu pieņemšanas pilnvaras, ja vien ir izpildīti noteikti likumdevēja paredzētie nosacījumi. Līdz ar to gan no minēto tiesību normu formulējuma, gan no to sistēmas ir iespējams secināt, ka Savienības likumdevēja mērķis ir bijis precizēt veidu, kādā Komisijai ir jārīkojas, lai katrā atsevišķā gadījumā noteiktu ražojuma normālo vērtību, šim nolūkam izveidojot prioritāru secību starp dažādām metodēm, kuras ir vispārīgi atzītas antidempinga jomā.
106.
Attiecīgo tiesību normu formulējums, it īpaši darbības vārda “varēt” izmantošana dažās valodu versijās (
33
), var radīt sajukumu, ņemot vērā, ka tas principā var tikt saprasts divos virzienos – vismaz tad, ja netiek ņemts vērā tik svarīgs Savienības tiesību princips kā iepriekšējā punktā minētais. Tomēr, kā Komisija pati atzīst savos procesuālajos rakstos, pamatregulas 2. panta 1. punkta otrās daļas franču valodas versija (“la valeur normale est établie”; mans izcēlums) neļauj ar absolūtu pārliecību no tās izsecināt rīcības brīvības atzīšanu (
34
), savukārt, runājot par citām valodu versijām, pastāv liela interpretācijas neskaidrība. Līdz ar to dažādu valodu versiju salīdzinošā analīze nesniedz nekādu izšķirošu elementu attiecībā uz Komisijas atbalstīto interpretāciju.
107.
Attiecībā uz argumentu, kas saistīts ar nepieciešamību sniegt interpretāciju, kura atbilst iepriekš minētajām PTO tiesībām, uzreiz ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību teksti cik vien iespējams ir jāinterpretē, ņemot vērā starptautiskās tiesības, it īpaši, ja šādi teksti ir domāti tieši tam, lai īstenotu Savienības noslēgtu starptautisku līgumu (
35
). Tomēr no Tiesas pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka PTO nolīgumi, ņemot vērā to iedabu un sistēmu, principā nav pieskaitāmi normām, uz kuru pamata Savienības tiesām ir jāpārbauda Savienības iestāžu aktu tiesiskums (
36
). Vienīgi gadījumā, ja Savienība ir gribējusi izpildīt konkrētu pienākumu, ko tā ir uzņēmusies PTO ietvaros, vai gadījumā, ja Savienības tiesību aktā ir tieša norāde uz konkrētām PTO nolīgumu normām, Savienības tiesām ir jāpārbauda attiecīgā Savienības akta likumība saistībā ar PTO noteikumiem. Iepriekš minētie principi būtībā ir spēkā arī attiecībā uz pienākumu interpretēt pamatregulu saistībā ar PTO Antidempinga nolīgumu (
37
), ņemot vērā to, ka Savienība ir pieņēmusi šo regulu tieši tādēļ, lai izpildītu starptautiskās saistības, kuras tā uzņemas PTO ietvaros (
38
).
108.
Pamatregulas tiesību normu analīze atklāj, ka 2. panta 1. punkta formulējums atšķiras no PTO Antidempinga nolīguma 2.2. panta formulējuma. Antidempinga nolīguma 2.2. pants atbilst pamatregulas 2. panta 3. punkta noteikumiem, savukārt Antidempinga nolīgumā nav ietverta norma, kas ir līdzīga pamatregulas 2. panta 1. punkta otrajai daļai. Ņemot vērā acīmredzami atšķirīgo formulējumu, kas ir izmantots attiecīgi pamatregulā un Antidempinga nolīgumā, uz PTO tiesībām nevar atsaukties, lai atkāptos no pamatregulas 2. panta 1. punkta skaidrā formulējuma (
39
). Līdz ar to ir jānoraida Komisijas argumentācija par Antidempinga nolīguma iespējamu atbilstību vismaz attiecībā uz 1. punkta, kā arī tā saistības ar 3. punktu interpretāciju. No tā izriet, ka Komisija nevar balstīties uz Antidempinga nolīguma noteikumiem, lai dotu priekšroku aprēķina metodei, kas paredzēta pamatregulas 2. panta 3. punktā.
109.
Turklāt Komisija apgalvo, ka antidempinga maksājuma individuālais raksturs, izņemot gadījumus, kad pamatregulā ir noteikts citādi, piemēram, atlases gadījumā, liecina, ka, vispārīgi nosakot normālo vērtību un dempinga starpību, priekšroka drīzāk ir dodama eksportētāja datiem, nevis citu ražotāju datiem.
110.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka Komisija tikai apstiprina to, kas ir paredzēts pamatregulas 2. panta 1. punktā, proti, ka, lai noteiktu normālo vērtību, priekšroka drīzāk dodama ražotāja eksportētāja iekšzemes cenām, nevis citu pārdevēju vai ražotāju iekšzemes cenām. To ievērojot, ir skaidrs, ka uz šo argumentu nevar pamatoti atsaukties, lai dotu priekšroku pamatregulas 2. panta 3. punktā paredzētās metodes piemērošanai saliktās normālās vērtības aprēķināšanai. Faktiski šāda interpretācija būtu pretrunā tam, ko Tiesa ir nolēmusi lietā Padome/Alumina, proti, ka normālās vērtības noteikšana, pamatojoties uz cenām, ir noteikums, savukārt saliktās normālās vērtības aprēķināšana ir izņēmums, kā to jau esmu izskaidrojis iepriekš (
40
), izklāstot Vispārējās tiesas argumentāciju pārsūdzētā sprieduma 148.–152. punktā. Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
111.
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka situācijas, kuras ir minētas pamatregulas 2. panta 1. punkta otrajā daļā un 2. panta 3. punktā (proti, “nekāda pārdošana” un “nekāda pārdošana parastajās tirdzniecības operācijās”), nevar tikt nodalītas un faktiski tās daļēji pārklājas. Komisija uzskata, ka pārdošanas neesamība pamatregulas 2. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē pēc definīcijas ir situācija, kurā “parastajās tirdzniecības operācijās nav [..] noiets” pamatregulas 2. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē. Komisija piebilst, ka reāla nošķiršana starp šīm abām tiesību normām notiktu tikai tad, ja ražotājs eksportētājs “neražo [..] līdzīgu ražojumu” savā dibināšanas valstī: šajā izņēmuma situācijā faktiski nepastāvētu ražošanas izmaksas, uz kurām varētu balstīties izmeklēšanas iestāde, lai noteiktu salikto normālo vērtību, un vienīgais iespējamais risinājums būtu izmantot pārdošanas cenas citu ražotāju iekšējā tirgū.
112.
Šis arguments, kurš balstīts uz iepriekš minēto tiesību normu neprecīzu izpratni un kura mērķis acīmredzami ir apšaubīt to attiecīgās piemērošanas jomas, nav pārliecinošs, jo tas būtu pretrunā secinājumiem, ko Tiesa ir izdarījusi 2014. gada 1. oktobra spriedumā Padome/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245). Kā šajā spriedumā skaidri ir paskaidrojusi Tiesa, 2. panta 1. punkta otrā daļa attiecas uz situācijām, kurās pastāv līdzīgā ražojuma pārdošana (ko veic citi pārdevēji vai ražotāji) parastajās tirdzniecības operācijās eksportētājvalstī, savukārt 2. panta 3. punkta pirmā daļa attiecas uz situācijām, kurās parastajās tirdzniecības operācijās nav līdzīga ražojuma noiets vai tas ir nepietiekams. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tādējādi nav nekādas neskaidrības par minēto tiesību normu attiecīgo piemērošanas jomu. Līdz ar to arī šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
113.
Visbeidzot, Komisija apstrīd šī sprieduma Padome/Alumina, kuru pārsūdzētajā spriedumā ir minējusi Vispārējā tiesa, atbilstību. Pēc Komisijas domām, minētā lieta attiecas uz jēdziena “pārdošana [..] parastās tirdzniecības operācijās” definēšanu pamatregulas 2. panta 3. punkta izpratnē. Minētājā gadījumā Tiesa neesot izskatījusi ne jautājumu, kas tai netika uzdots, proti, pamatregulas 2. panta 1. punkta otrās daļas interpretāciju, ne to, ka, iespējams, pastāv pilnīga nošķiršana starp situācijām, kad nav notikusi pārdošana, kuras minētas pamatregulas 2. panta 1. punkta otrajā daļā, un situācijām, kas ir paredzētas pamatregulas 2. panta 3. punkta pirmajā daļā.
114.
Attiecībā uz šo argumentu man ir jāsniedz daži komentāri, jo tas ir balstīts uz kļūdainu
sprieduma Padome/Alumina
izpratni. Rezumējot – Tiesa minētajā spriedumā ir nospriedusi, ka “tā ir faktiski samaksātā vai maksājamā cena parastas tirdzniecības operācijas gaitā” (
41
), kas ir jāņem vērā saistībā ar prioritātes principu, lai noteiktu normālo vērtību, un ka “atkāpēm no normālās vērtības noteikšanas [metodes] atkarībā no faktiskajām cenām ir izsmeļošs raksturs, un tās ir saistītas ar pārdošanu īpašībām, nevis produkta cenu” (
42
). Ņemot vērā, kā pareizi ir norādīts pārsūdzētā sprieduma 149. punktā, ka pamatregulas 2. panta 1. punkta otrā daļa “[..] ļauj, izmantojot citu pārdevēju vai ražotāju cenas, noteikt normālo vērtību, pamatojoties uz cenām, kādas eksportētājvalstī parastās tirdzniecības operācijās ir maksājuši vai maksās neatkarīgie klienti”, Vispārējā tiesa ir ievērojusi noteikumu, ko Tiesa ir noteikusi lietā Padome/Alumina, proti, to, ka tā ir faktiski samaksātā vai maksājamā cena parastas tirdzniecības operācijas gaitā, kas ir jāņem vērā saistībā ar prioritātes principu, lai noteiktu normālo vērtību. No tā izriet, ka šis Komisijas arguments ir jāuzskata par neiedarbīgu.
115.
Pilnības labad jāpiebilst, ka Savienības administratīvā prakse antidempinga jomā neatspoguļo interpretāciju, kuru atbalsta Komisija izskatāmajā lietā. Proti, Hansol ir minējusi vairākus piemērus, kas parāda, ka normālā vērtība parasti tiek balstīta uz iekšzemes cenām atbilstoši pamatregulas 2. panta 1. punktam. Tikai tad, ja nenotiek reprezentatīva pārdošana vietējā tirgū, ko veikuši citi ražotāji, vai ja šīs pārdošanas cenas nav atbilstošas, normālā vērtība tiek veidota atbilstoši pamatregulas 2. panta 3. punktam (
43
). Šādos apstākļos ir pārsteidzoši, ka šajā gadījumā Komisija ir mēģinājusi atkāpties no šīs administratīvās prakses, tomēr nesniedzot objektīvu pamatojumu.
116.
Noslēgumā, ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtēdama pirmajā instancē izvirzīto ceturto pamatu. Tādēļ es ierosinu noraidīt apelācijas sūdzības otro pamatu kā acīmredzami nepamatotu.
3. Par trešo pamatu
a) Lietas dalībnieku argumenti
117.
Ar trešo pamatu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi noteikumus, kuri paredzēti pamatregulas 3. pantā, nosakot cenu samazinājuma starpību, ja eksports uz Savienību tiek veikts, izmantojot saistītās struktūras. Šis apelācijas sūdzības pamats attiecas uz secinājumiem par kaitējuma starpību, kurus Vispārējā tiesa izdarījusi, izvērtējot pirmajā instancē izvirzītā piektā pamata otro daļu un piektā pamata trešo daļu.
118.
Savas nostājas pamatošanai Komisija izvirza virkni argumentu. Pirmkārt, tā atgādina plašo novērtējuma brīvību, kāda tai ir saistībā ar sarežģītām ekonomiskām situācijām. Tā kā cenu samazinājuma jēdziens nav definēts, Komisija uzskata, ka saliktās eksporta cenas izmantošana saskaņā ar pamatregulas 2. panta 9. punktu cenu samazinājuma aprēķinos nebija ne nepamatota, ne neatbilstoša. Otrkārt, Komisija atsaucas uz pamatregulas 3. panta 3. punktu, lai pamatotu savu nostāju, saskaņā ar kuru ievērojama cenu samazinājuma esamība esot jāpārbauda “importa par dempinga cenām” līmenī, nevis līdz ar to vēlākas tālākpārdošanas cenu Savienības tirgū līmenī. Treškārt, Komisija uzskata, ka ir absurdi izmantot salikto eksporta cenu, lai noteiktu dempinga esamību un apmēru, un pēc tam izmantot citu eksporta cenu, lai pārbaudītu ietekmi uz tā paša importa cenām, par kuru jau ir pierādīts, ka tas bija imports par dempinga cenām kaitējuma noteikšanas kontekstā. Tātad vienīgi šajā līmenī (proti, CIF (
44
) eksporta cenas līmenī, kura ir reāla vai noteikta kā tāda piegādei līdz Savienības robežai) var tikt novērots dempings un var tikt radīta ar to saistītā ietekme uz cenām, par kādām ražotājs eksportētājs veic pārdošanu ar saistīto struktūru starpniecību vai vēlāk tieši Savienībā. Ceturtkārt, Komisija norāda, ka saliktās eksporta cenas izmantošana saskaņā ar pamatregulas 2. panta 9. punktu gadījumos, kad ražotājs eksportētājs (piemēram, Hansol) veic pārdošanu, izmantojot saistītās struktūras, arī garantē konsekvenci un nediskrimināciju.
119.
ETPA atbalsta Komisijas apelācijas sūdzību saistībā ar tās trešo pamatu, būtībā izvirzot tos pašus argumentus, kuri balstīti uz apgalvoto Komisijas novērtējuma brīvību, kā arī uz iepriekš minēto pamatregulas normu interpretāciju.
120.
Hansol nepiekrīt šiem argumentiem, apšaubot pamatregulas 2. panta 9. punkta piemērošanas pēc analoģijas tiesiskumu, ko Komisija veikusi, aprēķinot cenu samazinājuma starpību, kas ir viens no kaitējuma noteikšanas aspektiem. Tā apstrīd arī Komisijas piedāvāto pamatregulas 3. panta 3. punkta interpretāciju, apgalvojot, ka šajā tiesību normā nekādi nav atrodama prasība, lai ievērojama cenu samazinājuma esamība tiktu izvērtēta importa par dempinga cenām līmenī. Turklāt, lai pārbaudītu, vai pastāv ievērojams cenu samazinājums, Komisijai esot jāsalīdzina cenas, kas ir salīdzināmas. Taču Komisijas metode, saskaņā ar kuru, aprēķinot cenu samazinājuma starpību, tiek piemērots pamatregulas 2. panta 9. punkts, esot pielīdzināma tādu cenu salīdzināšanai, kuras nav salīdzināmas, jo tajās neesot ietvertas vienas un tās pašas cenas sastāvdaļas. Hansol norāda uz virkni lietu, no kurām izrietot, ka Komisija parasti ņem vērā pārdošanas cenas pirmajam nesaistītajam pircējam, lai konstatētu, vai pastāv cenu samazinājums. Visbeidzot Hansol apgalvo, ka ar Komisijas izmantoto metodoloģiju tiekot pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, aprēķinot cenu samazinājuma starpību, jo ar to vienādi tiek aplūkotas dažādas situācijas, proti, tādu ražotāju eksportētāju situācija, kuri ir izveidojuši saistītas pārdošanas struktūras Savienībā, un tādu ražotāju eksportētāju situācija, kuri pārdošanu veic tieši nesaistītiem pircējiem Savienībā.
b) Vērtējums
121.
Konkrētais juridiskais jautājums, kas izvirzīts apelācijas sūdzības trešajā pamatā un kas tagad ir jāanalizē, būtībā attiecas uz “atsauces punkta” noteikšanu, kurš ir jāizmanto, lai aprēķinātu cenu samazinājuma starpību, ja attiecīgā ražojuma eksports uz Savienību tiek veikts, izmantojot saistītās personas. Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir nepareizi interpretējusi noteikumus, kuri paredzēti pamatregulas 3. pantā, noteikdama samazinājuma starpību gadījumā, ja eksports uz Savienību tiek veikts, izmantojot saistītās struktūras.
122.
Skaidrības labad ir lietderīgi īsi apkopot pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, kuru apstrīd Komisija, un pēc tam izskatīt izvirzīto juridisko jautājumu. Vispārējā tiesa pārmeta Komisijai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pēc analoģijas piemērojot pamatregulas 2. panta 9. punktu saistīto uzņēmumu veiktajai lielo ruļļu tālākpārdošanai. Proti, Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka cenu samazinājuma starpību Komisijai drīzāk būtu bijis jāaprēķina, pamatojoties uz pārdošanas cenām, par kurām panākta vienošanās starp Schades un tā nesaistītiem pircējiem.
123.
Lai pamatotu savu argumentāciju, pārsūdzētā sprieduma 199. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka cenas, kas apspriestas starp uzņēmumu un pircējiem, nevis starpposma cenas ir varējušas noteikt šo pircēju lēmumu iegādāties šī uzņēmuma ražojumu, nevis Savienības ražošanas nozares ražojumu. Pārsūdzētā sprieduma 201. punktā Vispārējā tiesa paskaidroja, ka, tā kā attiecīgais ražojums konkurē ar Savienības ražošanas nozares līdzīgo ražojumu un ar to tiek nodarīts kaitējums šai ražošanas nozarei, “atsauces punkts” saistībā ar Schades veikto attiecīgā ražojuma tālākpārdošanu, lai noteiktu kaitējumu, ir nevis Savienības robežas līmenī, bet gan pārdošanas nesaistītiem pircējiem līmenī. Šī interpretācija apstiprina Hansol analīzi, saskaņā ar kuru Komisijai esot bijis jāizmanto faktiski iekasētās pārdošanas cenas un jāatskaita tikai pārdošanas izmaksas.
124.
Uzreiz ir jānorāda, ka cenu samazinājums parasti tiek definēts kā starpība starp ražotāju eksportētāju piemēroto eksporta cenu un Savienības ražošanas nozares pārdošanas cenu (
45
). Tomēr šis jēdziens nav definēts un vēl jo mazāk reglamentēts pamatregulā vai PTO Antidempinga nolīgumā. Līdz ar to ir nepieciešams izstrādāt praktisku un pietiekami precīzu metodi, lai ticami aprēķinātu cenu samazinājuma starpību, kas nozīmē arī to, ka gadījumos, ja attiecīgais ražojums tiek pārdots tālāk, izmantojot saistītās personas, varētu tikt noteikts “atsauces punkts”. Uzskatu, ka Vispārējās tiesas ieteiktā metode atbilst šīm prasībām, kā to paskaidrošu turpinājumā.
125.
Manuprāt, pārsūdzētā sprieduma 197. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir atgādinājusi, ka saskaņā ar pamatregulas 1. panta 1. punktā paredzēto noteikumu, lai piemērotu antidempinga maksājumus, nepietiek ar to, ka ievestie ražojumi tiek pārdoti par dempinga cenām – vēl ir nepieciešams, lai to laišana brīvā apgrozībā radītu kaitējumu. Šis konstatējums ir izšķirošs Vispārējās tiesas sniegtajā argumentācijā. Proti, tā ir pareizi norādījusi, ka, lai noteiktu kaitējuma esamību, ir jāveic importa ietekmes uz līdzīgu ražojumu cenām Savienības tirgū objektīva pārbaude. Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 201. punktā konstatējot, pirmkārt, kāds bija ražojums, kas konkurēja ar Savienības ražošanas nozares līdzīgo ražojumu un nodarīja tai kaitējumu, un, otrkārt, kurā izplatīšanas ķēdes līmenī radās šīs sekas, proti, nesaistīto pircēju līmenī (nevis Savienības robežas līmenī).
126.
Komisijas un ETPA apelācijas sūdzības trešā pamata atbalstam izvirzītie argumenti neatspēko Vispārējās tiesas izdarītos secinājumus.
127.
Tas, ka Komisijai ir zināma rīcības brīvība izmeklēšanās tirdzniecības aizsardzības jomā, to nekādi neatbrīvo no pienākuma ievērot pamatregulas normas. To ievērojot, vēlos norādīt, ka nekas minētajā regulā nenorāda uz to, ka 2. panta 9. punktu var piemērot pēc analoģijas, lai aprēķinātu cenu samazinājuma starpību, kas ir viens no aspektiem, kurš jāņem vērā, nosakot kaitējumu. Turklāt juridiskās interpretācijas metodē analoģijas izmantošana parasti ir pakļauta zināmiem nosacījumiem, proti, nepieciešamībai aizpildīt juridisku nepilnību, piemērojot tiesību normu citā gadījumā, ar kuru tomēr neparedzētais gadījums saglabā līdzību “ratio” līmenī vai “būtiska identiskuma” līmenī. Tā tas acīmredzami ir tikai ar nosacījumu, ka likumdevējs pret to formāli nav iebildis (
46
). Tomēr jākonstatē, ka Komisija nav paskaidrojusi, vai un – attiecīgā gadījumā – kādā mērā šie nosacījumi bija izpildīti šajā lietā. Šī pamatojuma neesamība attiecībā uz analoģijas izmantošanu, piemērojot pamatregulu, liek šaubīties par Komisijas izmantotās pieejas tiesiskumu, it īpaši, ņemot vērā kompetences piešķiršanas principu, kas jau ir minēts šajos secinājumos (
47
), un nepieciešamību nodrošināt efektīvu pārbaudi tiesā (
48
). Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka pienākuma norādīt ikviena nelabvēlīga lēmuma pamatojumu divkāršais mērķis ir, pirmkārt, ļaut ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā pasākuma pamatojumu, lai aizstāvētu savas tiesības, un, otrkārt, ļaut Savienības tiesai veikt attiecīgā lēmuma tiesiskuma pārbaudi (
49
). Līdz ar to man šķiet, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir atturējusies apstiprināt šīs pieejas tiesiskumu.
128.
Pretēji tam, ko Komisija apgalvo savos procesuālajos rakstos, pamatregulas 3. panta 3. punktā nav paredzēts, ka ievērojama cenas samazinājuma esamība ir jāpārbauda ““importa par dempinga cenām” līmenī”. Nekas šajā tiesību normā neprasa pārbaudīt, vai pastāv ievērojams cenas samazinājums importa par dempinga cenām līmenī.
129.
Turklāt, kā pamatoti uzsver Hansol, lai pārbaudītu, vai pastāv ievērojams cenu samazinājums, Komisijai ir jāsalīdzina cenas (
50
), kas ir salīdzināmas (
51
). Tas nozīmē, ka cenas tiek salīdzinātas vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī (
52
). Šis tirdzniecības līmenis ir jānosaka atkarībā no klientu veida, un līdz ar to salīdzināmie darījumi ietver visas cenas sastāvdaļas attiecībā uz pārdošanu vienam un tam pašam klientu veidam, piemēram, vairumtirgotājiem, mazumtirgotājiem vai galapatērētājiem. To ievērojot, ir jākonstatē, kā paskaidro Hansol, ka, salīdzinot, pirmkārt, mākslīgi izveidotu cenu starp to un tās saistīto struktūru atbilstoši 2. panta 9. punktam un, otrkārt, Savienības ražotāju cenas pirmajiem nesaistītajiem pircējiem, Komisija nav salīdzinājusi cenas vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī, jo Hansol cenas pirms pārdošanas ķēdes ir augstākas.
130.
Tas ir vēl jo pārsteidzošāk tāpēc, ka Komisija, šķiet, pati balstās uz pieņēmumu, ka cenu salīdzināšana būtu jāveic “līmenī, kurā norisinās konkurences cīņa Eiropas Savienībā” (mans izcēlums), kā tas skaidri izriet no strīdīgās regulas 122. apsvēruma. Šajā kontekstā ir jāmin spriedums Kazchrome (
53
), kurš ir kļuvis galīgs un kurā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka konkurence norisinās cenu līmenī, kuras “varēja ietekmēt”“klienta lēmumu iegādāties prasītāju ražojumus, nevis Kopienu ražojumus” (
54
). Tas noteikti tā ir tad, ja ražotāja eksportētāja saistītā pārdošanas struktūra, kas izveidota Savienībā, veic pārdošanu savam galapatērētājam, nevis veic pārdošanu starpposmā (
55
). Šajā kontekstā ir jānorāda, ka šī pieeja nesen ir tikusi piemērota spriedumā Jindal Saw (
56
) un tādējādi tā ir jāuzskata par pieeju, kas ir pietiekami nostiprinājusies judikatūrā.
131.
Šajā ziņā vēlos uzsvērt, ka tieši to Vispārējā tiesa ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 202. punktā. Proti, Vispārējā tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, ir konstatējusi, ka “saistībā ar attiecīgā ražojuma tiešo un netiešo pārdošanu konkurences cīņa bija notikusi nesaistīto pircēju līmenī” (mans izcēlums). Tādējādi galu galā Vispārējā tiesa būtībā ir piekritusi Hansol pirmajā instancē sniegtajai argumentācijai, saskaņā ar kuru saistībā ar attiecīgā ražojuma pārdošanu, kas veikta ar Schades starpniecību, konkurence norisinājās EXW līmenī, ko īstenoja Schades. Tātad galīgajai cenai bija jābūt ražotāja cenai, ko saistībā ar attiecīgo ražojumu Schades piemēroja tā nesaistītiem pircējiem Savienībā. Noslēgumā ir jānorāda, ka galīgā cena nevarēja būt “brīvās aprites cena”, ko
teorētiski izveidojusi Komisija.
132.
Šajā kontekstā ir jāatzīmē, ka Savienības administratīvajā praksē dempinga jomā, šķiet, ir norādīts, ka arī tajā šī cena tiek izmantota kā “atsauces punkts”, lai noteiktu, vai pastāv “cenu pirmajam neatkarīgajam klientam pārdošanas struktūru līmenī” samazinājums” (
57
) (mans izcēlums). Līdz ar to ir pārsteidzoši, ka Komisija šajā gadījumā ir mēģinājusi atkāpties no šīs administratīvās prakses, tomēr nesniegdama objektīvu pamatojumu.
133.
No tā izriet, ka Komisijas metodoloģija, saskaņā ar kuru tiek piemērots pamatregulas 2. panta 9. punkts, lai aprēķinātu cenu samazinājumu, ir līdzvērtīga tādu cenu salīdzināšanai, kuras nav salīdzināmas, jo tajās nav ietvertas vienas un tās pašas cenas sastāvdaļas.
134.
Arguments, ka Komisijas izmantotā metode nodrošinot konsekvenci un nediskrimināciju, arī nav pārliecinošs. Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips nosaka, ka līdzīgas situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un dažādas situācijas nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (
58
). Taču, pirmkārt, man šķiet, ka Komisija nav sniegusi nevienu pierādījumu savas argumentācijas pamatošanai. Turklāt šķiet, ka saskaņā ar Komisijas izmantoto metodi, aprēķinot cenu samazinājuma starpību, vienādi tiek aplūkotas dažādas situācijas, proti, tādu ražotāju eksportētāju situācija, kuri ir izveidojuši saistītas pārdošanas struktūras Savienībā, un tādu ražotāju eksportētāju situācija, kuri pārdošanu veic tieši nesaistītiem pircējiem Savienībā. Līdz ar to, tā kā nav nekāda objektīva pamatojuma, ar Komisijas izmantoto metodi var tikt pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
135.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatējot, ka Komisija nevarēja pēc analoģijas piemērot pamatregulas 2. panta 9. punktu, lai aprēķinātu cenu samazinājuma starpību.
136.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu noraidīt arī apelācijas sūdzības trešo pamatu, ciktāl tas attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 196.–205. punktu, kuri saistīti ar pirmajā instancē izvirzītā piektā pamata otrās daļas pārbaudi. Tematiskas saiknes dēļ tas pats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 208.–213. punktu, kuri saistīti ar pirmajā instancē izvirzītā piektā pamata trešās daļas pārbaudi.
4. Secinājumi par galveno apelācijas sūdzību
137.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas apelācijas sūdzība ir pilnībā jānoraida.
C.
Par pretapelācijas sūdzību
138.
Pretapelācijas sūdzībā papildus pamatiem, kurus Komisija ir izvirzījusi apelācijas sūdzībā, ETPA norāda, ka Vispārējās tiesas vērtējumā ir pieļautas papildu tiesību kļūdas.
1. Par pirmo pamatu
a) Lietas dalībnieku argumenti
139.
Ar pirmo pamatu ETPA apgalvo, ka Vispārējās tiesas vērtējums pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā nav saderīgs ar pamatregulas 2. panta 11. punktu. Konkrētāk, ETPA būtībā apgalvo, ka pamatregulas 2. panta 11. punktā nav paredzēta neviena prasība vai pamatnostādne attiecībā uz vidējās svērtās vērtības aprēķināšanas metodi un tādējādi tajā nav ietverts pienākums trīs atbrīvoto pārveidotāju pārdošanas apjomus noteikt atkarībā no Schades pārdošanas apjomiem. Pakārtoti ETPA apgalvo, ka pamatregulas 2. panta 11. punkts neuzliek Komisijai pienākumu normālās vērtības aprēķināšanai piemērot metodi, kas izmantota, lai izveidotu eksporta cenu. Savas argumentācijas pamatošanai ETPA atsaucas uz PTO noteikumiem.
140.
Hansol uzskata šos apgalvojumus par nepamatotiem un uzsver, ka Vispārējā tiesa ir skaidri norādījusi, kādā ziņā Komisija nebija ievērojusi pamatregulas 2. panta 11. punktu, proti, ka tā bija pārkāpusi šīs tiesību normas mērķi, kas ietver to, ka izmantotā metode atspoguļo veiktā dempinga faktiskos apmērus. Hansol balstās uz Tiesas judikatūru, kurā esot atzīts minētais mērķis pamatregulas 2. panta 11. punkta interpretācijā. Vispārējā tiesa esot tikai piemērojusi šo judikatūru pārsūdzētajā spriedumā.
b) Vērtējums
141.
Iesākumā jānorāda, ka – pretēji ETPA apgalvojumiem – tiešām pastāv principi, kuri ir izstrādāti Tiesas judikatūrā un kuri reglamentē pamatregulas 2. panta 11. punkta piemērošanu. Kā paskaidrošu turpinājumā, pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa šos principus ir piemērojusi pareizi. Īsumā jāizklāsta iemesli, kuri pārsūdzētā sprieduma 87. punktā ir likuši Vispārējai tiesai secināt, ka Komisijas vērtējums neatbilst judikatūrā noteiktajām prasībām un tādēļ Komisija ir pārkāpusi iepriekš minēto tiesību normu.
142.
Pārsūdzētā sprieduma 74. un 75. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka pamatregulas 2. panta 11. punktā “ir paredzētas divas normālās vērtības un eksporta cenas salīdzināšanas metodes – tā sauktā “simetriskā” metode, kas balstīta uz vidējās svērtās normālās vērtības un visu uz Savienību orientēto eksporta darījumu cenu vidējās svērtās vērtības salīdzinājumu vai arī uz salīdzinājumu uz darījumu bāzes, un tā sauktā “asimetriskā” metode, kas balstīta uz vidējās svērtās normālās vērtības un visu uz Savienību orientēto atsevišķo eksporta darījumu cenu salīdzinājumu”.
143.
Šādos apstākļos no Īstenošanas regulas 2016/2005 47. apsvēruma izriet, ka Komisija, aprēķinot atbildētājas saistībā ar pretapelācijas sūdzību dempinga starpību, ir piemērojusi tā saukto “simetrisko” metodi.
144.
Iemesls, kādēļ Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka dempinga starpības noteikšana veido pamatregulas 2. panta 11. punkta pārkāpumu, bija tā nesaderība ar principu, ko Tiesa ir izklāstījusi spriedumā, kas pasludināts apvienotajās lietās Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener/Padome (
59
), proti, ka “gan simetriskajai, gan asimetriskajai dempinga starpības aprēķina metodei ir jāļauj atspoguļot veiktā dempinga faktiskos apmērus” (
60
).
145.
Līdz ar to ir acīmredzams, ka pretēji tam, ko apgalvo ETPA, ar pamatregulas 2. panta 11. punktu Komisijai netiek piešķirta absolūta rīcības brīvība attiecībā uz salīdzināšanas metodes izvēli, lai konstatētu dempingu. Lai gan Komisija var izvēlēties gan simetrisko salīdzināšanas metodi, gan asimetrisko metodi, tai vienmēr ir jāņem vērā pamatregulas 2. panta 11. punkta mērķis, proti, ka izmantotajai metodei ir jāatspoguļo veiktā dempinga faktiskie apmēri, kā to ir nospriedusi Tiesa.
146.
Atgriežoties pie pretapelācijas sūdzības izskatīšanas, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka dempinga starpību svērums saistībā attiecīgi ar Hansol lielo ruļļu, kuri paredzēti pārveidošanai mazajos ruļļos, pārdošanu turpmākai tālākpārdošanai mazo ruļļu veidā nesaistītām personām Savienībā un Hansol lielo ruļļu kā tādu pārdošanu bez pārveidošanas nesaistītiem pircējiem Savienībā tieši vai netieši ar Schades starpniecību “neatspoguļo[ja] [Hansol] veiktā dempinga faktiskos apmērus”. Citiem vārdiem, Komisijas veiktais novērtējums nebija precīzs un līdz ar to nebija pietiekams pamats, lai pamatotu tādu antidempinga pasākumu noteikšanu, kādi ir paredzēti strīdīgajā regulā.
147.
Konkrētāk, pārsūdzētā sprieduma 86. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, lai aprēķinātu Hansol dempinga starpību saistībā ar lielajiem ruļļiem, kuri pārveidoti mazajos ruļļos, “Komisija nolēma izmantot Schades datus, lai aprēķinātu dempinga starpību attiecībā uz pārdošanu, ko veikusi prasītāja trim pārējiem saistītajiem pārveidotājiem. Līdz ar to, ņemot vērā faktu, ka Komisija zināja, ka daļa no attiecīgā ražojuma pārdošanas apjoma Schades ir tikusi pārdota tālāk nesaistītiem pircējiem bez pārveidošanas, tai būtu bijis jāatspoguļo šī situācija attiecīgā ražojuma pārdošanas pārējiem saistītajiem pārveidotājiem [Schades Nordic, Heipa un R+S] līmenī. Neņemot vērā šo apstākli, Komisija ir piešķīrusi pārāk lielu svērumu pārdošanas apjomiem saistītajiem pārveidotājiem, lai ražojumu pārveidotu mazajos ruļļos, tādējādi palielinot prasītājas veikto faktisko dempingu”.
148.
Tieši šī iemesla dēļ pārsūdzētā sprieduma 87. punktā Vispārējā tiesa pamatoti secināja, ka, “tā kā Komisijas veiktie aprēķini neatspoguļo prasītājas īstenotā dempinga faktiskos apmērus, ir konstatējams pamatregulas 2. panta 11. punkta pārkāpums”. Šis juridiskais secinājums man šķiet neapstrīdams, ņemot vērā kļūdu vērtējumā, ko Vispārējā tiesa pienācīgi ir konstatējusi, īstenojot savu kompetenci.
149.
No tā izriet, ka, pretēji tam, ko apgalvo ETPA, ir acīmredzams, ka Vispārējā tiesa pietiekami skaidri un precīzi ir noteikusi pamatregulas 2. panta 11. punkta prasību, kuru Komisija nav ņēmusi vērā faktu vērtējumā, proti, nepieciešamību, lai izmantotā metode atspoguļotu veiktā dempinga faktiskos apmērus.
150.
ETPA arguments, kas balstīts uz PTO noteikumu interpretāciju, nevar atspēkot Vispārējās tiesas secinājumus. ETPA būtībā norāda, ka apgalvoto papildu prasību neesamību attiecībā uz vidējās svērtās vērtības aprēķina metodi esot apstiprinājusi PTO ekspertu grupa lietā Eiropas Kopiena – Gultasveļa (21.5. pants) (
61
), kura esot nospriedusi, ka, tā kā tiesību normās, kurās ir prasīta vidējā svērtā vērtība, nekas neesot norādīts par aprēķina metodēm, piemērota metode būtu jānosaka iestādei, kas ir atbildīga par izmeklēšanu.
151.
Šajā ziņā ir pietiekami norādīt, ka lietā, uz kuru atsaucas ETPA, jautājums, kas radās PTO ekspertu grupai, bija par to, vai PTO Antidempinga nolīguma 2.2.2. panta ii) punktā ir noteiktas prasības par pamatu, uz kuru balstoties ir jāizsver izmaksu un peļņas vidējās summas, kas ir izmantotas saistībā ar saliktās normālās vērtības aprēķināšanu (
62
). Tomēr jāatzīmē, ka PTO Antidempinga nolīguma noteikums, kas atbilst pamatregulas 2. panta 11. punktam, ir 2.4.2. pants, nevis 2.2.2. panta ii) punkts. Līdz ar to ETPA pamatojas uz PTO ekspertu grupas ziņojumu saistībā ar jautājumu, kas acīmredzami neattiecas uz izskatāmo lietu. No tā izriet, ka no tā nevar izdarīt nevienu lietderīgu secinājumu, lai interpretētu pamatregulas 2. panta 11. punktu. Līdz ar to es uzskatu, ka šis arguments ir jānoraida.
152.
Visbeidzot, ETPA pakārtoti izvirzītais arguments, proti, ka pamatregulas 2. panta 11. punktā Komisijai nav noteikts pienākums normālās vērtības aprēķinā piemērot metodi, kas izmantota, lai izveidotu eksporta cenu, arī ir nepamatots.
153.
Jānorāda, ka saliktās eksporta cenas aprēķināšanas metode ir norādīta pamatregulas 2. panta 9. punktā. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nevienā brīdī nav apgalvojusi, ka Komisijai būtu bijis jāpamatojas uz pamatregulas 2. panta 9. punktu, lai aprēķinātu dempinga starpību svērumu. Pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā Vispārējā tiesa drīzāk ir vienīgi norādījusi, ka Komisijas piemērotais dempinga starpību svērums neatspoguļoja Hansol veiktā dempinga faktiskos apmērus, tādējādi pārkāpjot pamatregulas 2. panta 11. punktu. Tādēļ arguments, kuru pakārtoti izvirzījusi ETPA, arī nav pamatots.
154.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida ETPA arguments, saskaņā ar kuru Komisijai neesot pienākuma ievērot jebkādu prasību vai pamatnostādni attiecībā uz vidējās svērtās vērtības aprēķināšanas metodi.
2. Par otro pamatu
a) Lietas dalībnieku argumenti
155.
Pretapelācijas sūdzības otrajā pamatā ETPA norāda, ka Komisijas veiktā dempinga starpības izsvēršana, kas balstīta uz salīdzinājumu attiecībā uz kopējo attiecīgā ražojuma pārdošanas apjomu Savienībā starp tiešo un netiešo pārdošanu nesaistītiem pircējiem, no vienas puses, un pārdošanu saistītajiem pārveidotājiem, lai ražojumu pārveidotu mazajos ruļļos, no otras puses, bija likumīga, jo Komisijai bija atļauts aprēķināt dažādu Hansol pārdošanas kanālu svērumu, pamatojoties uz labākajiem pieejamajiem faktiem, kā tas ir paredzēts pamatregulas 18. pantā. ETPA apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka Komisijas veiktais dempinga starpības aprēķins neatspoguļoja atbildētājas saistībā ar pretapelācijas sūdzību īstenotā dempinga faktiskos apmērus.
156.
Hansol norāda, ka Komisija šajā lietā nebija izmantojusi pamatregulas 18. pantu. Līdz ar to Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā spriedumā nav ņēmusi vērā tiesību normu, kuru piemērot ir tikai Komisijas kompetencē un kuru tā faktiski nav piemērojusi administratīvajā procesā.
b) Vērtējums
157.
Pretapelācijas sūdzības otrajā pamatā ETPA apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda, jo Komisijai bija atļauts aprēķināt Hansol dažādu pārdošanas kanālu svērumu, pamatojoties uz labākajiem pieejamajiem faktiem, kā tas ir paredzēts pamatregulas 18. pantā.
158.
Šajā ziņā skaidrības labad uzreiz ir jāatgādina, ka pamatregulas 18. pantā ir piedāvāts risinājums situācijās, kurās Komisijai nav piekļuves nepieciešamajai informācijai pušu dēļ, kuras nesadarbojas. Pamatregulas 18. pantā ir precizēts, ka šādā gadījumā Komisija var izdarīt konstatējumus, pamatojoties uz labākajiem pieejamajiem datiem, ar nosacījumu, ka ieinteresētajām pusēm dara zināmu to, kādas sekas var radīt nesadarbošanās.
159.
Tomēr ir jāuzsver, ka, pirmkārt, Komisija šajā lietā nav izmantojusi šo tiesību normu, lai pieņemtu strīdīgo regulu, kā tā pati ir norādījusi savos procesuālajos rakstos, kas iesniegti galvenajā apelācijas tiesvedībā, un, otrkārt, pretēji tam, ko ETPA apgalvo savos procesuālajos rakstos, antidempinga izmeklēšanas laikā starp Komisiju un Hansol pastāvēja efektīva sadarbība. ETPA apgalvojums, kas ietver apgalvoto nesadarbošanos, kura esot izpaudusies tādējādi, ka trīs pārveidotāji neesot atbildējuši uz anketas jautājumiem, ir skaidri kļūdains.
160.
Faktiski, kā jau iepriekš norādīts, attiecīgie trīs uzņēmumi tika atbrīvoti no pienākuma atbildēt uz anketas jautājumiem ar Komisijas lēmumu (
63
). Līdz ar to trim uzņēmumiem nebija pienākuma sniegt informāciju Komisijai kā izmeklēšanas iestādei. Lai gan ir taisnība, ka Komisija skaidri bija saglabājusi tiesības pieprasīt papildu informāciju no šiem uzņēmumiem, tomēr tā nekad nav izteikusi šādu pieprasījumu. Līdz ar to pamatregulas 18. panta piemērošanas nosacījumi šajā gadījumā arī nebija izpildīti (
64
).
161.
Līdz ar to ir jānoraida ETPA arguments, saskaņā ar kuru Komisijai esot atļauts pamatoties uz labākajiem pieejamajiem datiem atbilstoši pamatregulas 18. pantam. Tā kā Vispārējā tiesa savā argumentācijā nav ņēmusi vērā šo tiesību normu, no tā ir jāsecina, ka spriedumā nav pieļauta tiesību kļūda.
162.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, arī pretapelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida.
3. Secinājumi attiecībā uz pretapelācijas sūdzību
163.
Šādos apstākļos es uzskatu, ka ETPA pretapelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
V. Par tiesāšanās izdevumiem
164.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
165.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Ja Tiesa piekritīs manam apelācijas sūdzību vērtējumam, tad spriedums būs nelabvēlīgs Komisijai un ETPA saistībā ar to attiecīgajām apelācijas sūdzībām. Tā kā Hansol ir prasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, es iesaku Tiesai piespriest Komisijai un ETPA ne tikai segt savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar attiecīgajām apelācijas sūdzībām, bet arī atlīdzināt Hansol tiesāšanās izdevumus.
166.
Saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 4. punktu gadījumā, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, piedalās apelācijas tiesvedībā, Tiesa var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. Tā kā ETPA piedalījās galvenajā apelācijas tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam, es ierosinu piespriest tai segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
VI. Secinājumi
167.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai nospriest šādi:
–
Apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību noraidīt.
–
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Hansol Paper Co. Ltd tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar galveno apelācijas sūdzību.
–
European Thermal Paper Association (ETPA) sedz pati savus tiesāšanās izdevumus, kuri saistīti ar galveno apelācijas sūdzību.
–
ETPA sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Hansol Paper tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar pretapelācijas sūdzību.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2017, L 114, 3. lpp.
(
3
)	OV 2016, L 176, 21. lpp.
(
4
)	OV 1994, L 336, 1. lpp.
(
5
)	OV 1994, L 336, 103. lpp.
(
6
)	Īstenošanas regula (2015. gada 24. novembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, kas vajadzīgi, lai īstenotu konkrētus noteikumus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 952/2013, ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV 2015, L 343, 558. lpp.).
(
7
)	OV 2016, C 62, 7. lpp.
(
8
)	OV 2016, L 310, 1. lpp.
(
9
)	Skat. šo secinājumu 2. punktu.
(
10
)	Šajā sakarā skat. spriedumu, 2015. gada 13. janvāris, Padome u.c./Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (no C‑401/12 P līdz C‑403/12 P, EU:C:2015:4, 59. punkts).
(
11
)	Principā saskaņā ar LES 3. panta 5. punktu Savienība “veicina [..] brīvu un godīgu tirdzniecību”, kā arī “starptautisko tiesību normu stingru ievērošanu un attīstību”, kas ietver PTO pieņemtās daudzpusējās tirdzniecības sistēmas normas. Tādējādi, kad Savienība pieņem tiesību aktu, tai ir jāievēro starptautiskās tiesības kopumā. No LESD 216. panta 2. punkta izriet, ka “Savienības noslēgtie [starptautiskie] līgumi ir saistoši Savienības iestādēm” un līdz ar to tiem ir augstāks spēks par šo iestāžu izdotajiem aktiem.
(
12
)	Skat. spriedumus, 2007. gada 25. janvāris, Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P un C‑405/04 P, EU:C:2007:52, 38. punkts); 2020. gada 16. decembris, Padome u.c./K. Chrysostomides & Co. u.c. (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P un C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, 128. punkts), kā arī 2020. gada 17. decembris, BP/FRA (C‑601/19 P, nav publicēts, EU:C:2020:1048, 71. punkts).
(
13
)	Skat. spriedumus, 2007. gada 25. janvāris, Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P un C‑405/04 P, EU:C:2007:52, 39. punkts), un 2020. gada 17. decembris, Inpost Paczkomaty/Komisija (C‑431/19 P un C‑432/19 P, EU:C:2020:1051, 51. punkts).
(
14
)	Skat. spriedumus, 2017. gada 26. janvāris, Duravit u.c./Komisija (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, 86. punkts), un 2019. gada 28. novembris, Brugg Kabel un Kabelwerke Brugg/Komisija (C‑591/18 P, nav publicēts, EU:C:2019:1026, 63. punkts).
(
15
)	Skat. šo secinājumu 76. un nākamos punktus.
(
16
)	Skat. šo secinājumu 138. un nākamos punktus.
(
17
)	Šajā nozīmē skat. Czako, J., Miranda, J., Human, J., A Handbook on Anti‑Dumping Investigations, Kembridža, 2008, 43. lpp., kuri paskaidro, ka antidempinga izmeklēšanas sarežģītais raksturs, tās daudzās stadijas, posmu skaits, kas ir jāveic, pasākumu grafiks un pietiekamu resursu piešķiršana dažādiem uzdevumiem, kas visi tiek izpildīti ierobežotā laikposmā, prasa veikt atbilstošu izmeklēšanas plānošanu.
(
18
)	Skat. strīdīgās regulas 26. apsvērumu.
(
19
)	Skat. strīdīgās regulas 26. apsvērumu.
(
20
)	Skat. strīdīgās regulas 26. un 32. apsvērumu.
(
21
)	Ekspertu grupas ziņojums, Ķīna – Antidempinga un kompensācijas pasākumi, ko piemēro Amerikas Savienoto Valstu izcelsmes broileru ražojumiem, WT/DS427/RW, 7.33. punkts.
(
22
)	Skat. iepriekš, 7.33. punkts (mans izcēlums).
(
23
)	Skat. iepriekš, 7.33. punkts (mans izcēlums).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 22. septembris, NLMK/Komisija (T‑752/16, nav publicēts, EU:T:2021:611, 39. punkts).
(
25
)	Jāpievērš uzmanība tam, ka atbilstoši pamatregulas 18. panta 3. punktam, “ja arī ieinteresētās puses iesniegtā informācija nav nevainojama visos aspektos, to tomēr ņem vērā” (mans izcēlums); šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2015. gada 19. marts, City Cycle Industries/Padome, T‑413/13, nav publicēts, EU:T:2015:164, 120. punkts).
(
26
)	Spriedums, 2014. gada 1. oktobris (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).
(
27
)	Spriedums, 2014. gada 1. oktobris (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).
(
28
)	Spriedums, 2012. gada 22. marts, GLS (C‑338/10, EU:C:2012:158, 19. punkts).
(
29
)	Spriedums, 2014. gada 1. oktobris, Padome/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 20. punkts). Mans izcēlums.
(
30
)	Spriedums, 2014. gada 1. oktobris, Padome/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 20. punkts). Mans izcēlums.
(
31
)	Spriedums, 2014. gada 1. oktobris, Padome/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 21. punkts). Mans izcēlums.
(
32
)	No pamatregulas 2. panta normu formulējuma un sistēmas skaidri izriet, ka pastāv noteikta prioritāra secība starp dažādām metodēm. Turklāt vēlos uzsvērt, ka no metodoloģijas viedokļa šķiet saprātīgi drīzāk dot priekšroku aprēķina metodei, kas ir balstīta uz faktiskiem datiem (proti, attiecīgā ražojuma pārdošanas cenu), nevis uz metodi, kas it īpaši ir balstīta uz pieņēmumiem, piemēram, uz salikto vērtību. Līdz ar to šī prioritārā secība ir pamatota arī ar precizitātes un efektivitātes apsvērumiem.
(
33
)	Skat. tostarp spāņu valodas versiju (“el valor normal podrá ser calculado”), dāņu valodas versiju (“kan den normale værdi [..] fastsættes”), vācu valodas versiju (“kann der Normalwert [..] ermittelt werden”), igauņu valodas versiju (“võib normaalväärtuse kehtestada”), itāļu valodas versiju (“il valore normale può [..] essere stabilito”), holandiešu valodas versiju (“kan de normale waarde [..] worden vastgesteld”) vai poļu valodas versiju (“wartość normalna może zostać ustalona”). Mans izcēlums.
(
34
)	Pamatregulas 2. panta 1. punkta pirmās daļas angļu valodas versijā ir precizēts “may be established” (“var noteikt”), savukārt franču valodas versijā ir izmantots formulējums “est établie” [“nosaka”]. Mans izcēlums.
(
35
)	Šajā sakarā skat. spriedumus, 1998. gada 14. jūlijs, Safety Hi‑Tech (C‑284/95, EU:C:1998:352, 22. punkts), un 2019. gada 19. decembris, Nederlands Uitgeversverbond un Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, 38. punkts).
(
36
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1999. gada 23. novembris, Portugāle/Padome (C‑149/96, EU:C:1999:574, 47. punkts); 2005. gada 1. marts, Van Parys (C‑377/02, EU:C:2005:121, 39. punkts); 2016. gada 4. februāris, C & J Clark International un Puma (C‑659/13 un C‑34/14, EU:C:2016:74, 85. punkts), kā arī 2018. gada 18. oktobris, Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, 44. punkts).
(
37
)	Šajā sakarā skat. spriedumus, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 40. un 41. punkts); 2015. gada 8. septembris, Philips Lighting Poland un Philips Lighting/Padome (C‑511/13 P, EU:C:2015:553, 60. un 61. punkts), kā arī 2018. gada 18. oktobris, Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, 47. un 48. punkts).
(
38
)	Skat. šo secinājumu 72. punktu.
(
39
)	Šajā kontekstā jāatgādina, kā 2015. gada 16. jūlija spriedumā Komisija/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 48. punkts) ir norādījusi Tiesa, ka dažas pamatregulas tiesību normas norāda uz “Savienības likumdevēja grib[u] [..] [tirdzniecības aizsardzības instrumentu] jomā – pieņemt Savienības tiesību sistēmai atbilstošu pieeju” (mans izcēlums).
(
40
)	Skat. šo secinājumu 99.–103. punktu.
(
41
)	Spriedums, 2014. gada 1. oktobris, Padome/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 20. punkts).
(
42
)	Spriedums, 2014. gada 1. oktobris, Padome/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 21. punkts).
(
43
)	Skat., piemēram, 36. apsvērumu Padomes Regulā (EK) Nr. 1256/2008 (2008. gada 16. decembris), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu dažu metinātu dzelzs vai neleģēta tērauda cauruļu un cauruļvadu importam, kuru izcelsme ir Baltkrievijā, Ķīnas Tautas Republikā un Krievijā, saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 384/96 5. pantā noteikto procedūru, kuru izcelsme ir Taizemē, pēc termiņa beigu pārskatīšanas saskaņā ar minētās regulas 11. panta 2. punktu, kuru izcelsme ir Ukrainā, pēc termiņa beigu pārskatīšanas saskaņā ar minētās regulas 11. panta 2. punktu un pēc starpposma pārskatīšanas saskaņā ar tās 11. panta 3. punktu, un ar ko izbeidz procedūru attiecībā uz Bosnijas un Hercegovinas un Turcijas izcelsmes attiecīgā ražojuma importu (OV 2008, L 343, 1. lpp.); 30. apsvērumu Padomes Regulā (EK) Nr. 685/2008 (2008. gada 17. jūlijs), ar ko atceļ antidempinga maksājumus, kas uzlikti ar Regulu (EK) Nr. 85/2006 par saimniecībās audzētu Norvēģijas izcelsmes lašu importu (OV 2008, L 192, 5. lpp.); 8.–10. apsvērumu Padomes Regulā (EK) Nr. 63/2008 (2008. gada 21. janvāris), ar ko nosaka galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu par Indijas izcelsmes dihidromircenola importu (OV 2008, L 23, 1. lpp.).
(
44
)	“CIF cena” ir preces cena piegādei līdz importētājvalsts robežai, tostarp apdrošināšanas un transporta izmaksas, kas radušās līdz šai vietai, vai cena par pakalpojumu, kurš sniegts rezidentam, pirms tiek samaksātas iespējamās nodevas vai citi importa nodokļi un tirdzniecības un transporta uzcenojumi valsts iekšienē.
(
45
)	Šajā sakarā skat. ANO Tirdzniecības un attīstības konference, Programme de formation relatif à l’Accord de l’OMC sur les pratiques antidumping, Ņujorka un Ženēva, 2006, 88. lpp., no kuras izriet, ka cenu samazinājuma noteikšanai ir nepieciešams cenu salīdzinājums. Proti, lai aprēķinātu kaitējuma starpību, izmantojot samazināto cenu metodi, iestādes parasti salīdzina koriģētās vidējās svērtās tālākpārdošanas cenas, ko piemēro ārvalstu ražotāji, ar Eiropas ražotāju līdzīgu modeļu vai līdzīgu ražojumu cenām. Atšķirība starp abām cenām atbilst kaitējuma apmēram, jo koriģētās ārvalstu ražotāju un Eiropas ražotāju cenas tiek salīdzinātas, pamatojoties uz identiskiem modeļiem vai ražojumiem. Reymond, D., Action antidumping et droit de la concurrence dans l’Union européenn, Parīze, 2014, 383. lpp., uzskata, ka cenu samazinājums tiek vērtēts, salīdzinot attiecīgās valsts ražotāju eksportētāju tādas vidējās pārdošanas cenas ar Savienības ražošanas nozares līdzīgā ražojuma vidējām pārdošanas cenām Savienībā, atskaitot no tām visas atlaides un nodokļus, kuras tiek ņemtas vērā vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī un kuras tiek koriģētas saistībā ar maksājumu nosacījumu atšķirībām. Lai šis salīdzinājums būtu taisnīgs, tas ir saistīts ar korekcijām, it īpaši attiecībā uz importēto ražojumu un Eiropas ražojumu kvalitātes vai fizisko iezīmju atšķirībām.
(
46
)	Šajā sakarā skat. Falcón y Tella, M. J., “Quelques remarques à propos de l’analogie en droit”, Revue interdisciplinaire d’études juridiques, 1998/2, 41. sēj., 67. lpp.; Riesenhuber, K., Europäische Methodenlehre, Berlīne, 2006, 305. lpp.; Murray, J. R., “The Role of Analogy in Legal Reasoning”, UCLA Law Review, 29. sēj., Nr. 4, 1982. gada aprīlis, 833. lpp.
(
47
)	Skat. šo secinājumu 105. punktu.
(
48
)	Skat. šo secinājumu 72.–74. punktu.
(
49
)	Spriedumi, 2003. gada 2. oktobris, Thyssen Stahl/Komisija (C‑194/99 P, EU:C:2003:527, 144. punkts); 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 462. punkts), kā arī 2018. gada 28. jūnijs, EUIPO/Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, 64. punkts).
(
50
)	Lai gan PTO Antidempinga nolīguma 3. pantā (“Kaitējuma noteikšana”) nav ietverts neviens noteikums, kas būtu līdzīgs 2.4. panta noteikumam, strīdu izšķiršanas institūcijas PTO ietvaros, šķiet, arī sliecas pieprasīt, lai cenas būtu “salīdzināmas”, proti, lai tās tiktu salīdzinātas “vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī”, kā tas ir atspoguļots turpmāk minētajos lēmumos.
(
51
)	Apelācijas institūcijas ziņojums, Ķīna – Kompensācijas un antidempinga maksājumi Amerikas Savienoto Valstu izcelsmes plakanam orientēta grauda struktūras elektrotehniskajam tēraudam, WT/DS414/AB/R, 200. punkts.
(
52
)	Ekspertu grupas ziņojums, Ķīna – Antidempinga un kompensācijas pasākumi, ko piemēro Amerikas Savienoto Valstu izcelsmes broileru ražojumiem, WT/DS427/RW, 7.480. un 7.481. punkts. Skat. arī spriedumus, 2011. gada 17. februāris, Zhejiang Xinshiji Foods un Hubei Xinshiji Foods/Padome (T‑122/09, nav publicēts, EU:T:2011:46, 79. punkts), un 2019. gada 10. aprīlis, Jindal Saw un Jindal Saw Italia/Komisija (T‑301/16, EU:T:2019:234, 189. punkts).
(
53
)	Spriedums, 2011. gada 30. novembris, Transnational Company “Kazchrome” un ENRC Marketing/Padome un Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704).
(
54
)	Spriedums, 2011. gada 30. novembris, Transnational Company “Kazchrome” un ENRC Marketing/Padome un Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704, 63. punkts). Mans izcēlums.
(
55
)	2011. gada 30. novembra sprieduma Transnational Company “Kazchrome” un ENRC Marketing/Padome un Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704) 63. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka “klienta lēmumu iegādāties prasītāju ražojumus, nevis Kopienu ražojumus varēja ietekmēt tās cenas, par kurām ir vienojušies prasītājas un klienti, un nevis cenas iepriekšējā [..] līmenī, kas notikusi Kopienu teritorijā” (mans izcēlums).
(
56
)	Spriedums, 2019. gada 10. aprīlis, Jindal Saw un Jindal Saw Italia/Komisija (T‑301/16, EU:T:2019:234, 187. punkts), kurā pašā ir atsauce uz pieeju, ko Vispārējā tiesa ir izmantojusi 2011. gada 30. novembra spriedumā Transnational Company “Kazchrome” un ENRC Marketing/Padome un Komisija (T‑107/08, EU:T:2011:704).
(
57
)	Skat. 46. apsvērumu Komisijas Īstenošanas regulā (ES) 2020/526 (2020. gada 15. aprīlis), ar ko pēc Vispārējās tiesas sprieduma lietā T‑300/16 atkārtoti nosaka galīgo kompensācijas maksājumu Indijas izcelsmes plastiskā čuguna (saukta arī par čugunu ar lodveida grafītu) cauruļu un caurulīšu importam attiecībā uz Jindal Saw Limited (OV 2020, L 118, 1. lpp.).
(
58
)	Spriedumi, 2008. gada 10. aprīlis, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211, 51. punkts), un 2013. gada 11. jūlijs, Ziegler/Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 132. punkts).
(
59
)	Spriedums, 2017. gada 5. aprīlis, Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener/Padome (C‑376/15 P un C‑377/15 P, EU:C:2017:269).
(
60
)	Spriedums, 2017. gada 5. aprīlis, Changshu City Standard Parts Factory un Ningbo Jinding Fastener/Padome (C‑376/15 P un C‑377/15 P, EU:C:2017:269, 54. punkts). Mans izcēlums.
(
61
)	Ekspertu grupas ziņojums, Eiropas Kopiena – Antidempinga maksājumi attiecībā uz Indijas izcelsmes kokvilnas gultasveļas importu – Indijas atsaukšanās uz Vienošanās par strīdu izšķiršanu 21.5. pantu, WT/DS141/RW.
(
62
)	Skat. iepriekš, 6.78. punkts (citāts: “Tādējādi jautājums, kas ir jāatrisina, ir par to, vai 2.2.2. panta ii) punktā ir noteikts jebkāds pienākums attiecībā uz pamatu, uz kuru balstoties ir jāizsver vidējās summas, kuras atbilst izmaksām un peļņai un kuras ir jāizmanto, lai noteiktu salikto normālo vērtību, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai Eiropas Kopiena šajā gadījumā ir rīkojusies veidā, kas nav saderīgs ar šo pienākumu.”).
(
63
)	Skat. šo secinājumu 83. punktu.
(
64
)	Skat. šo secinājumu 90. punktu.