Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 4. septembrī (1)
Lieta C‑155/24
Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit,
Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport,
Philip Morris Benelux BV,
Philip Morris Investments BV,
JT International Company Netherlands BV,
Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten,
Van Nelle Tabak Nederland BV,
British American Tobacco International (Holdings) BV
pret
Stichting Rookpreventie Jeugd
(College van Beroep voor het bedrijfsleven (Administratīvā sociālekonomisko lietu apelācijas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Tabakas izstrādājumu ražošana un pārdošana – Direktīva 2014/40/ES – Maksimālie emisiju līmeņi – Mērīšanas metode – Emisiju mērīšana, pamatojoties uz ISO standartiem – Direktīvas 2014/40/ES 4. panta 1. punkts – Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī nepublicēti ISO standarti – Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta minēto ISO standartu piemērojamība – Secinājumi, kas izriet no 2022. gada 22. februāra sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. (C‑160/20, EU:C:2022:101)
I.      Ievads
1.        Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa būtībā tiek aicināta precizēt piemērojamo metodi, lai noteiktu, vai cigaretes, kas laistas kādas dalībvalsts tirgū, atbilst Direktīvā 2014/40/ES noteiktajiem maksimālajiem darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda emisiju līmeņiem (turpmāk tekstā – “maksimālie emisiju līmeņi”) (2). Tas ir otrais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts tās pašas nacionālās tiesvedības kontekstā.
2.        Lai saprastu iemeslus, kuru dēļ Tiesai uzdoti minētie prejudiciālie jautājumi, jānorāda, ka Direktīvā 2014/40 ir paredzētas arī metodes, ar kurām nosaka atbilstību iepriekš minētajiem līmeņiem. Tas tiek veikts, atsaucoties uz vairākiem Starptautiskās standartizācijas organizācijas (ISO) standartiem, kas līdz šim nav publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (turpmāk tekstā – “Oficiālais Vēstnesis”). Kā paskaidrošu sīkāk, tas ir saistīts ar faktu, ka šos standartus aizsargā ISO intelektuālā īpašuma tiesības.
3.        Spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. Tiesa ir apstiprinājusi, ka saskaņā ar Direktīvu 2014/40 šo standartu izmantošana ir obligāta (3). Tomēr tā arī ir uzskatījusi, ka tad, ja tie nav publicēti Oficiālajā Vēstnesī, uz tiem nevar atsaukties attiecībā pret “privātpersonām vispārīgi”, bet uz tiem var atsaukties attiecībā pret “uzņēmumiem” (kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū), ja minētajiem uzņēmumiem ir piekļuve šiem standartiem (4). No šā secinājuma izriet, ka Tiesa būtībā atzinusi, ka atbilstību maksimālajiem emisiju līmeņiem var pārbaudīt, neņemot vērā ISO standartus, ja tiek konstatēts, ka uz tiem nevar atsaukties (5).
4.        Šis precizējums bija daļa no atbildes, kas tika sniegta Rechtbank Rotterdam (Roterdamas tiesa, Nīderlande), kurā tika celta prasība tostarp no Stichting Rookpreventie Jeugd (Fonds tabakas atkarības novēršanai jauniešu vidū, Nīderlandē; turpmāk tekstā – “fonds”) puses. Šis lietas dalībnieks apgalvoja, ka valsts tirgū laistās cigaretes neatbilda maksimālajiem emisiju līmeņiem, ja tās testēja pēc citas metodes, kas atšķiras no Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētajiem ISO standartiem (un, cik saprotu, ir stingrāka par tiem). Pamatojoties uz Tiesas atbildi, minētā valsts tiesa pieņēma rīkojumu par attiecīgo cigarešu izņemšanu no tirgus.
5.        Par šo rīkojumu vairāki cigarešu ražotāji cēla prasību College van Beroep voor het bedrijfsleven (Administratīvā sociālekonomisko lietu apelācijas tiesa, Nīderlande), kurai ir šaubas par tiesiskajām sekām, kas izriet no Tiesas sprieduma.
6.        Šī tiesa tostarp vaicā, vai secinājums par to, ka uz attiecīgajiem ISO standartiem nevar atsaukties attiecībā pret “privātpersonām vispārīgi”, ir spēkā, ja tādam lietas dalībniekam kā fondam ir piekļuve šiem standartiem. Turklāt tā jautā, vai šai personai ir no Direktīvas 2014/40 izrietošas tiesības uz to, lai tiktu ievēroti maksimālie emisiju līmeņi (piemērojot alternatīvu mērīšanas metodi). Tā arī vēlas noskaidrot, kādas sekas cigarešu ražotājiem radītu iespējamais konstatējums, ka cigaretes (kaut arī laistas tirgū atbilstoši Direktīvas 2014/40 prasībām) neatbilst maksimāli pieļaujamajiem emisiju līmeņiem, ja mērījumi veikti, izmantojot šādu alternatīvu metodi.
7.        No tā izriet, ka līdztekus jautājumam par metodi, ar kuru pārbauda, vai tirgojamās cigaretes atbilst darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda maksimāli pieļaujamajiem emisiju līmeņiem, šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzīts jautājums par to tehnisko standartu tiesiskajām sekām Eiropas Savienības tiesību sistēmā, kas izstrādāti ārpus Eiropas Savienības institucionālās struktūras, kuru izmantošana ir noteikta par obligātu un kuru saturs nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī. Ne mazāk svarīgi – tas attiecas uz plašāku jautājumu par tiesisko drošību, no kuras vajadzētu gūt labumu personām, kas kopumā ievēro saistošās tiesību normas, un liek pārbaudīt tiesību aktu brīvas pieejamības pamatprincipu.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
8.        Atbilstoši Direktīvas 2014/40 8. apsvērumam “saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 114. panta 3. punktu par pamatu leģislatīviem priekšlikumiem ir jāņem augsts aizsardzības līmenis, īpašu uzmanību pievēršot visām jaunajām tendencēm, kuru pamatā ir zinātniski fakti. Tabakas izstrādājumi nav parastas preces, un, ņemot vērā tabakas īpaši kaitīgo ietekmi uz cilvēku veselību, veselības aizsardzībai būtu jāpiešķir īpaša nozīme, it īpaši, lai samazinātu smēķēšanas izplatību jauniešu vidū.”
9.        Saskaņā ar Direktīvas 2014/40 1. pantu tās mērķis ir “tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par
a)      tabakas izstrādājumu sastāvdaļām un emisijām un ar tām saistītajiem ziņošanas pienākumiem, tostarp darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda maksimālo emisijas līmeni cigaretēm;
[..];
lai sekmētu netraucētu tabakas un ar to saistītu izstrādājumu iekšējā tirgus darbību, par pamatu ņemot augstu cilvēku, īpaši jauniešu, veselības aizsardzības līmeni un lai pildītu Savienības pienākumus, kas noteikti PVO Vispārējā konvencijā par tabakas uzraudzību (Konvencija).”
10.      Saskaņā ar Direktīvas 2014/40 2. panta 10. punktu “cigarete” “ir tabakas rullītis, ko lieto, izmantojot degšanas procesu, un kas ir sīkāk definēts Padomes Direktīvas 2011/64/ES 3. panta 1. punktā” (6).
11.      Saskaņā ar Direktīvas 2014/40 2. panta 21. punktu “emisijas” “ir vielas, kas izdalās, kad tabaku un ar to saistītu izstrādājumu izmanto tam paredzētajā veidā, piemēram, dūmos esošas vielas vai vielas, kas izdalās bezdūmu tabakas izstrādājumu lietošanas procesā”.
12.      Tās pašas direktīvas 3. pantā “Maksimālie darvas, nikotīna, oglekļa monoksīda un citu vielu emisiju līmeņi” ir noteikts:
“1.      Cigarešu, kas laistas tirgū vai ražotas dalībvalstīs, emisiju līmeņi (“maksimālais emisiju līmenis”) nedrīkst pārsniegt:
a)      10 mg darvas vienā cigaretē;
b)      1 mg nikotīna vienā cigaretē;
c)      10 mg oglekļa monoksīda vienā cigaretē.
2.      Komisija tiek pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar 27. pantu, lai, ja tas ir nepieciešams, samazinātu 1. punktā noteikto maksimālo emisiju līmeni, pamatojoties uz starptautiski pieņemtiem standartiem.
[..]”
13.      Direktīvas 2014/40 4. pantā “Mērīšanas metodes” ir paredzēts:
“1.      Darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda emisijas no cigaretēm mēra, pamatojoties uz ISO standartu 4387 darvai, ISO standartu 10315 nikotīnam un ISO standartu 8454 – oglekļa monoksīdam.
Darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda satura norāžu pareizību nosaka saskaņā ar ISO standartu 8243.
[..]
3.      Komisija tiek pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar 27. pantu, lai vajadzības gadījumā pielāgotu darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda emisiju mērīšanas metodes, pamatojoties uz zinātnes un tehnikas attīstību vai starptautiski atzītiem standartiem.
[..]”
14.      Direktīvas 2014/40 24. panta “Brīva aprite” 1. punktā ir noteikts, ka “tādu apsvērumu dēļ, kas saistīti ar [Direktīvā 2014/40] reglamentētajiem aspektiem, dalībvalstis atbilstīgi šā panta 2. un 3. punktam nedrīkst aizliegt vai ierobežot tādu tabakas vai saistīto izstrādājumu laišanu tirgū, kuri atbilst šai direktīvai”.
B.      Valsts tiesības
15.      Besluit van 14 oktober 2015, houdende samenvoeging van de algemene maatregelen van bestuur op basis van de Tabakswet tot één besluit (Tabaks- en rookwarenbesluit) (2015. gada 14. oktobra Rīkojums par vispārīgo administratīvo pasākumu, kas pamatojas uz Tabakas likumu, apvienošanu vienā rīkojumā (Tabakas un tabakas izstrādājumu rīkojums), turpmāk tekstā – “Rīkojums”) 2.1. pantā ir noteikts, ka “tirgū laistu vai saražotu cigarešu maksimālajiem emisiju līmeņiem jāatbilst [Direktīvas 2014/40] 3. panta 1. punktam”.
16.      Regeling van de Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport van 10 mei 2016 houdende regels inzake de productie, de presentatie en de verkoop van tabaksproducten en aanverwante producten (Tabaks- en rookwarenregeling) (Veselības aizsardzības, labklājības un sporta valsts sekretāra 2016. gada 10. maija Dekrēts par noteikumiem attiecībā uz tabakas un ar to saistītu izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu (Ministrijas noteikumi par tabaku un tabakas izstrādājumiem) 2.1. pantā ir noteikts:
“1.      Pārbaudes metodes, kuras vienīgās ļauj konstatēt, vai cigarete atbilst Rīkojuma 2.1. panta 1. punkta prasībām, tiek klasificētas kā pasākumi, kas atbilst šādiem standartiem:
a.      NEN‑ISO 4387:2000/A1:2008 Cigaretes – Kopējā cieto daļiņu satura un beznikotīna bezūdens cieto daļiņu satura noteikšana, izmantojot parasto analītisko smēķēšanas iekārtu, attiecībā uz darvas emisijas līmeni;
b.      NEN‑ISO 10315:2013 Cigaretes – Nikotīna satura noteikšana dūmu kondensātos attiecībā uz nikotīna emisijas līmeni – Gāzu hromatogrāfijas metode;
c.      NEN‑ISO 8454:2007/A1:2009 Cigaretes – Oglekļa monoksīda satura noteikšana cigarešu dūmu gāzveida fāzē attiecībā uz oglekļa monoksīda emisijas līmeni – IRND metode.
2.      Mērījumu rezultātus pārbauda, izmantojot standartu NEN ISO 8243:2013 Cigaretes – Paraugu ņemšana.”
III. Fakti, valsts tiesvedība un uzdotie prejudiciālie jautājumi
17.      Pamatlietas sākums bija 2018. gada 31. jūlija vēstule, ar kuru fonds lūdza Nederlandse Voedsel- en Warenautoriteit (Nīderlandes Pārtikas un patēriņa preču nekaitīguma iestāde; turpmāk tekstā – “NVWA”) nodrošināt, lai Nīderlandes tirgū esošās cigaretes ar filtru, ja tās “izmanto tām paredzētajā veidā”, atbilstu Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā paredzētajiem maksimālajiem emisiju līmeņiem, kas nosakāmi saskaņā ar metodi, kuru zinātniskajā kopienā plaši uzskata par vistuvāko cigarešu paredzētajai lietošanai.
18.      Fonds uzskata, ka Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētie ISO mērīšanas standarti neatspoguļo cigarešu paredzēto lietošanu, jo tie neņem vērā veidu, kādā cigarete tiek smēķēta, proti, smēķēšanas laikā smēķētāja lūpas un pirksti aizsedz filtra mikroskopiskos ventilācijas caurumiņus.
19.      Fonds atsaucās uz Rijksinstituut voor Volksgezondheid en Milieu (Sabiedrības veselības un vides valsts institūts, Nīderlande; turpmāk tekstā – “RIVM”) 2018. gada pētījumu (turpmāk tekstā – “RIVM pētījums”), saskaņā ar kuru, ja emisijas tiek mērītas ar tā dēvēto Canadian Intense metodi, maksimālie emisiju līmeņi tiek ievērojami pārsniegti. Tādējādi tas lūdza NVWA izņemt no valsts tirgus prasībām neatbilstošas cigaretes ar filtru.
20.      NVWA noraidīja šo lūgumu, būtībā norādot, ka nevar izmantot nevienu citu metodi kā vien Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā paredzēto.
21.      Fonds (un vairāki citi subjekti) cēla prasību Rechtbank Rotterdam (Roterdamas tiesa). Vereniging Nederlandse Sigaretten- & Kerftabakfabrikanten (Nīderlandes Cigarešu un tabakas ražotāju asociācija; turpmāk tekstā – “VSK”) tika atļauts piedalīties kā trešai personai. Ar 2020. gada 20. marta lēmumu šī tiesa uzdeva Tiesai vairākus prejudiciālus jautājumus par Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā esamību un interpretāciju.
22.      Tiesa uz šiem jautājumiem atbildēja spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c., kura galvenie elementi ir izklāstīti šo secinājumu 3. un 4. punktā un kurus aplūkošu sīkāk tālāk tekstā.
23.      Reaģējot uz šo spriedumu, Rechtbank Rotterdam (Roterdamas tiesa) 2022. gada 4. novembra nolēmumā nosprieda, ka valsts tiesību normas, ar kurām ieviesti attiecīgie ISO mērīšanas standarti, nav piemērojamas attiecībā pret fondu kā privātpersonu vispārīgi un ka tajās aprakstītā metode neatbilst Direktīvai 2014/40, jo ar to netiek mērīti emisiju līmeņi, kas rodas, cigareti izmantojot tam paredzētajā veidā.
24.      Pēc šīs tiesas domām, Direktīvai 2014/40 atbilstošas mērīšanas metodes neesamības dēļ nebija iespējams noteikt, vai Nīderlandē pārdotās cigaretes ar filtru atbilst cigarešu maksimāli pieļaujamajiem emisiju līmeņiem. Ņemot vērā RIVM pētījumu un tā dēvēto Canadian Intense metodi, Rechtbank Rotterdam (Roterdamas tiesa) secināja, ka ir nopietnas norādes, ka tirgū esošās cigaretes neatbilst šiem līmeņiem. Līdz ar to šī tiesa apmierināja fonda prasību.
25.      Šo lēmumu pārsūdzēja NVWA, Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (Veselības aizsardzības, labklājības un sporta valsts sekretārs; turpmāk tekstā –
“valsts sekretārs”), VSK un šādas personas (turpmāk tekstā kopā – “pamatlietā iesaistītie ražotāji”): Philip Morris Benelux BV un Philip Morris Investments BV (turpmāk tekstā kopā –
“Philip Morris”), JT International Company Netherlands BV (turpmāk tekstā – “JTI”), Van Nelle Tabak Nederland BV, kas darbojas ar nosaukumu Imperial Tobacco Nederland (turpmāk tekstā – “Imperial”) un British American Tobacco International (Holdings) BV (turpmāk tekstā – “BAT”).
26.      Ar 2023. gada 10. maija vēstuli NVWA un valsts sekretārs iesniedza NVWA pasūtītā jaunā RIVM pētījuma rezultātus par Nīderlandes tirgū pieejamo cigarešu ar filtru emisiju līmeņiem, kas mērīti, izmantojot Pasaules Veselības organizācijas (turpmāk tekstā – “PVO”) metodi TobLabNet (Standard operating procedure for intense smoking of cigarettes) SOP 01. Šie rezultāti liecina, ka maksimālie emisiju līmeņi ir pārsniegti.
27.      Šādos apstākļos College van Beroep voor het bedrijfsleven (Administratīvā sociālekonomisko lietu apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Direktīvas 2014/40] 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz [Oficiālajā Vēstnesī] nepublicētiem ISO standartiem bez izņēmumiem nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām, tostarp fondu, un tātad pat tad, ja attiecīgā privātpersona varēja iepazīties ar šiem standartiem un (pret atlīdzību) tos iegūt?
2)      Vai neiespējamība atsaukties uz [Direktīvas 2014/40] 4. panta 1. punktu attiecībā pret privātpersonām – ciktāl šajā tiesību normā ir sniegta atsauce uz [Oficiālajā Vēstnesī] nepublicētiem ISO standartiem – ir jāinterpretē kā aizliegums atņemt tiesības piemērot [Direktīvas 2014/40] 3. panta 1. punktā noteiktos maksimālos darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda emisiju līmeņus?
3)      Vai [Direktīvas 2014/40] 2. panta 21. punktā ietvertajā “emisiju” definīcijā lietotais formulējums “izmanto tam paredzētajā veidā” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē maksimālu pietuvinājumu cilvēka smēķēšanas paradumiem un tad mērījumā būtu jāņem vērā cigaretes filtra ventilācijas caurumiņu vismaz daļēja nosegšana un/vai dūmu daudzums un smēķēšanas biežums, vai arī tas nozīmē tikai cigarešu lietošanas veidu sadegšanas procesā?
4.a)      Ja, ņemot vērā atbildi uz trešo jautājumu, [Direktīvā 2014/40] 4. panta 1. punktā minētie ISO standarti nav piemēroti emisiju līmeņu mērīšanai: a) vai [Direktīvā 2014/40] izvirzītais mērķis nodrošināt augstu sabiedrības, it īpaši jauniešu, veselības aizsardzības līmeni nozīmē, ka tiesiskās drošības un normas noteiktības [lex certa] principi neliedz atsaukties uz alternatīvu mērīšanas metodi attiecībā pret tabakas ražotājiem?
Ja, ņemot vērā tiesiskās drošības un normas noteiktības principus, uz ceturtā jautājuma a) daļu tiek atbildēts apstiprinoši:
4.b)      Vai dalībvalstīm ir atļauts pašām, vajadzības gadījumā tikai uz laiku, noteikt vai piemērot alternatīvu mērīšanas metodi un atsaukties uz to (arī) attiecībā pret tabakas ražotājiem un
4.c)      Kā alternatīvas mērīšanas metodes piemērošana saskan ar [Direktīvā 2014/40] izvirzīto mērķi (maksimāli) saskaņot un veicināt netraucētu iekšējā tirgus darbību?
5.a)      Vai [Direktīvas 2014/40] 3. panta 1. punktā noteiktie maksimālie emisiju līmeņi turpina būt neierobežoti piemērojami, ja ir jāpiemēro alternatīva mērīšanas metode?
Ja uz piektā jautājuma a) daļu tiek sniegta noliedzoša atbilde:
5.b)      Vai dalībvalstīm ir atļauts pašām, vajadzības gadījumā tikai uz laiku, noteikt vai piemērot alternatīvus maksimālos emisiju līmeņus un atsaukties uz tiem (arī) attiecībā pret tabakas ražotājiem un
5.c)      kā alternatīvu maksimālo emisiju līmeņu piemērošana saskan ar [Direktīvā 2014/40] izvirzīto mērķi (maksimāli) saskaņot un veicināt netraucētu iekšējā tirgus darbību?
6.a)      Ja dalībvalstīm ir atļauts noteikt vai piemērot alternatīvu mērīšanas metodi un atsaukties uz to attiecībā pret tabakas ražotājiem, vai tad [Direktīvā 2014/40] izvirzītais mērķis nodrošināt augstu sabiedrības, it īpaši jauniešu, veselības aizsardzības līmeni kopsakarā ar šīs direktīvas 23. panta 2. punktu nozīmē, ka Nīderlandes tirgū laistās cigaretes ir jāizņem no tirgus, kamēr nav noteikta jauna mērīšanas metode un līdz ar to nav iespējams konstatēt, vai cigaretes atbilst maksimālajiem emisiju līmeņiem, ja tās izmanto tām paredzētajā veidā?
Ja atbilde uz sestā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša:
6.b)      Vai tad tabakas ražotājiem ir tiesības uz pārejas periodu?
7)      Ja ir noteikta vai tiek piemērota alternatīva mērīšanas metode, vajadzības gadījumā apvienojumā ar alternatīviem maksimālajiem emisiju līmeņiem, vai tad tabakas ražotājiem ir tiesības uz pārejas periodu, kurā tie var pielāgoties šai alternatīvajai mērīšanas metodei un iespējamiem alternatīviem maksimālajiem emisiju līmeņiem?”
28.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Stichting Rookpreventie Jeugd, Philip Morris, JTI, Imperial un BAT, Nīderlandes, Bulgārijas, Čehijas, Ungārijas, un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija. Šīs ieinteresētās personas, izņemot Čehijas, Ungārijas un Portugāles valdības, tika uzklausītas tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 10. martā.
IV.    Izvērtējums
29.      Ar uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kādas tieši sekas izriet no Tiesas sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c.
30.      Konkrētāk, ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai minētajā spriedumā izdarītais secinājums, ka uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētajiem ISO mērīšanas standartiem nevar atsaukties attiecībā pret “privātpersonām vispārīgi”, ir piemērojams arī tad, ja attiecīgā puse (tāda kā fonds) tiem varēja piekļūt. Savukārt ar otro jautājumu tā vēlas noskaidrot, vai,  ja tiktu apstiprināts, ka uz šiem ISO standartiem nevar atsaukties attiecībā pret šādu pusi, no Direktīvas 2014/40 šai pusei izriet tiesības būtībā vērsties valsts tiesās, lai panāktu atbilstību maksimālajiem emisiju līmeņiem.
31.      Ar trešo un ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai iepriekš minētajos ISO standartos noteiktā metode pienācīgā veidā mēra šos emisiju līmeņus un, ja tas tā nav, vai dalībvalstu iestādes var vai pat tām ir pienākums izmantot alternatīvas mērīšanas metodes, piemēram, tādas, uz kurām Nīderlandes tiesās atsaucās fonds, un vai šādu alternatīvu standartu piemērošana attiecībā pret tabakas ražotājiem ir saderīga ar tiesiskās drošības principu.
32.      Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai secinājums, ka valsts iestādes var vai tām ir pienākums izmantot alternatīvu mērīšanas metodi, ietekmē Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā paredzēto maksimālo emisiju līmeņu piemērojamību.
33.      Visbeidzot, sestais un septītais jautājums attiecas uz to, vai līdz brīdim, kad tiks noteikta alternatīva metode, attiecīgās cigaretes ir jāizņem no tirgus un vai ir jāparedz pārejas periods, lai mazinātu negatīvās sekas, ko šāds pasākums radītu attiecīgajiem uzņēmumiem.
34.      Pēc Tiesas lūguma šajos secinājumos tiks aplūkots tikai pirmais līdz ceturtais prejudiciālais jautājums.
35.      Lai varētu veikt šo analīzi (B), pievērsīšos Tiesas spriedumam Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. un tajā risinātajai tiesību problēmai (A). Noslēgumā pievērsīšos dažiem aspektiem saistībā ar to, ka joprojām nav publicēti attiecīgie ISO standarti (C).
A.      Spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c.
36.      Lai izskaidrotu aplūkotā sprieduma pareizo tvērumu, vispirms uzsvēršu attiecīgā tiesiskā regulējuma galvenos elementus un Tiesas sniegtās atbildes galvenās daļas (1). Otrkārt, šo atbildi aplūkošu Tiesas iepriekšējās judikatūras kontekstā – attiecībā uz nepublicētu Savienības tiesību aktu tiesiskajām sekām (2). Treškārt, pievērsīšos šaubām, kas var rasties saistībā ar iepriekš minētā sprieduma ratio decidendi (3), un precizēšu, kā šis ratio decidendi ir jāsaprot (šis precizējums ir vajadzīgs, lai atbildētu uz prejudiciālajiem jautājumiem) (4).
1.      Aplūkotā sprieduma juridiskais konteksts un galvenie elementi
37.      Jāatgādina, ka, no vienas puses, cigaretēm, kas laistas tirgū vai ražotas dalībvalstīs, ir jāatbilst Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā noteiktajiem maksimālajiem emisiju līmeņiem attiecībā uz noteiktām kaitīgām vielām (darvu, nikotīnu un oglekļa monoksīdu). No otras puses, saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu šo vielu emisijas mēra, pamatojoties uz ISO standartu 4387 darvai, ISO standartu 10315 nikotīnam un ISO standartu 8454 oglekļa monoksīdam. Turklāt mērījumu precizitāti nosaka saskaņā ar ISO standartu 8243.
38.      Ņemot vērā ISO standartu centrālo nozīmi šajā lietā, vispirms sniegšu īsus apsvērumus par to iezīmēm (a) un tad pievērsīšos aplūkotajā spriedumā sniegtajam skaidrojumam par to tiesiskajām sekām no Savienības tiesību viedokļa (b).
a)      “ISO” izstrādātie standarti
39.      Pirmkārt, šķiet, ka ISO standarti tiek izstrādāti diezgan sarežģītā procedūrā, kurā vairākās ISO struktūrās piedalās dažādi ISO dalībnieki (pašlaik no 174 valstīm), kā arī publiskā vai privātā sektora ieinteresētās personas (7). Šos standartus mēdz raksturot kā tehnisko zināšanu kodifikāciju, ko veic profesionāļi un kas domāta profesionāļiem (8). ISO norāda, ka tās standarti ir “orientēti uz tirgu” (9), savukārt pati ISO ir nevalstiska organizācija (dibināta saskaņā ar Šveices tiesībām) (10), kuras misija ir “veicināt standartizācijas attīstību un ar to saistītās darbības pasaulē, lai atvieglotu starptautisku preču un pakalpojumu apmaiņu [..]” [Šeit un turpmāk – Neoficiāls tulkojums] (11) (šī vienoto standartu veidošanas iecere atspoguļojas arī nosaukumā, jo ISO ir saistīts ar grieķu valodas vārdu, kura nozīme ir “vienāds”).
40.      Otrkārt, lēmumu par standarta izstrādes sākšanu nepieņem pati ISO, bet gan tas izriet no attiecīgo nacionālo dalīborganizāciju iesniegtiem pieteikumiem, kas parasti balstās nozares ierosmēs (12).
41.      Treškārt, ISO standarti paši par sevi ir brīvprātīgi (13), un šķiet, ka tipisks veids, kādā regulatīvās iestādes uz tiem balstās (ja tās nolemj to darīt), ir atsaukšanās uz tiem. Šāda atsauce var būt “atvērta”, kurā norādīta tikai pamatidentifikācija, piemēram, “ISO 10315”, vai arī tā var identificēt standarta konkrēto versiju, piemēram, “ISO 10315:2021” (gada norāde attiecas uz pēdējo pieejamo standarta atjauninājumu vai
tā apstiprināšanu). Jāatzīmē, ka atsauce Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā ir “atvērta”, bet Nīderlandes nacionālā “transponēšana” ir konkrēta (14).
42.      Ceturtkārt, uz ISO standartiem attiecas intelektuālā īpašuma tiesības, kas pieder ISO (15), un piekļuve tiem principā ir par maksu. Lai to ilustrētu – šo secinājumu sagatavošanas laikā attiecīgos ISO standartus (no ISO) varēja iegādāties par 132 Šveices frankiem (CHF) ISO standarta 4387:2019 gadījumā un attiecībā uz standartiem ISO 10315:2013, ISO 8454:2024 un ISO 8243:2021 – 65 CHF par katru (16).
43.      Piektkārt, ISO standartu pārdošana tiek minēta kā viens no galvenajiem ISO ienākumu avotiem (17), līdztekus citiem resursiem, piemēram, dalīborganizāciju iemaksām, ieņēmumiem no pakalpojumu sniegšanas, donoru iemaksām konkrētām ISO darbībām un iespējamiem līdzekļiem no citiem avotiem (18).
44.      Visbeidzot, ISO standarti principā ir pieejami angļu, franču un krievu valodā, kas ir ISO oficiālās valodas (19). Attiecīgās dalīborganizācijas var sagatavot tulkojumus citās valodās (noteiktos apstākļos ISO tos var uzskatīt par oficiāliem tulkojumiem) (20). Šķiet, ka standarti, par kuriem ir runa šajā lietā, ir pieejami iegādei (no ISO) angļu un franču valodā (21). Šķiet, ka šo standartu nacionālās versijas ir pieejamas (tikai) angļu valodā (22).
45.      Pēc šiem paskaidrojumiem pievērsīšos tiesiskajām sekām, ko attiecīgie ISO standarti rada Eiropas Savienības tiesību sistēmā.
b)      Attiecīgie ISO standarti Eiropas Savienības tiesību sistēmā
46.      Pirmkārt, jānorāda, ka aplūkotais spriedums ir pirmais, kurā Tiesa ir izvērtējusi ārpus Savienības izstrādāta tehniskā standarta tiesiskās sekas Savienības tiesībās. Ir taisnība, ka ar to saistītais jautājums bija pamatā principiālajam spriedumam James Elliott, kurā Tiesa ir nospriedusi, ka Eiropas Standartizācijas komitejas (turpmāk tekstā – “CEN”) apstiprināts standarts ir daļa no Savienības tiesībām. Tiesa nonāca pie šāda secinājuma, lai gan attiecīgais standarts netika publicēts Oficiālajā Vēstnesī (tika publicēta tikai atsauce uz šo standartu) (23).
47.      Tomēr minētajā spriedumā nav aplūkotas publicēšanas neesamības tiesiskās sekas. Galvenais jautājums Tiesai šajā lietā bija par to, vai tai ir jurisdikcija interpretēt attiecīgo standartu. Uz šo jautājumu tika sniegta apstiprinoša atbilde, un tas, ka standarts nebija publicēts, netika nedz minēts, nedz apspriests. Līdz ar to, kad spriedumā Stintichting Rookpreventie Jeugd u.c. Tiesai tika lūgts paust nostāju par Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā esamību (ciktāl tajā ir atsauce uz nepublicētiem ISO standartiem), tā nevarēja balstīties (un arī nebalstījās) uz savu spriedumu James Elliott.
48.      Tiesa ir apstiprinājusi, pirmkārt,  ka maksimālie emisiju līmeņi ir jāmēra atbilstoši mērīšanas metodēm, kas izriet no ISO standartiem, uz kuriem attiecas 4. panta 1. punkts (izslēdzot jebkādas citas metodes, kā atgādina Bulgārijas valdība) (24).
49.      Otrkārt, Tiesa ir konstatējusi, ka tas, ka Eiropas Savienības likumdevējs ir paredzējis mērīšanas metodes, atsaucoties uz (ārēji izstrādātiem) ISO standartiem, kas nebija publicēti Oficiālajā Vēstnesī, neietekmēja Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā esamību.
50.      Šis jautājums tika izskatīts no vairākiem aspektiem, it īpaši no tiesiskās drošības principa viedokļa. Šis princips tika uzskatīts par ievērotu, jo atsauce uz ISO mērīšanas standartiem Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā, Tiesas ieskatā, bija skaidra, precīza un paredzama, un iepriekš pati minētā direktīva tika publicēta Oficiālajā Vēstnesī (25).
51.      Tiesa arī ir atgādinājusi, ka tiesiskās drošības princips nepieļauj Eiropas Savienības tiesību aktu piemērošanu fiziskām un juridiskām personām, pirms šīm personām ir bijusi iespēja ar tiem iepazīties, izmantojot publikāciju Oficiālajā Vēstnesī (26). Attiecībā uz ISO mērīšanas standartiem (kas ar iepriekš minēto direktīvu ir kļuvuši obligāti), tā ir uzskatījusi, ka uz tiem var atsaukties attiecībā pret “privātpersonām vispārīgi [..] tikai tad, ja paši šie standarti ir tikuši publicēti [Oficiālajā Vēstnesī]” (27). Tomēr tā arī ir piebildusi, ka tad, ja “uzņēmumiem” (kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū) ir piekļuve attiecīgo standartu oficiālajai un autentiskajai versijai, uz tiem var atsaukties attiecībā pret šiem uzņēmumiem (28).
52.      Treškārt, ņemot vērā secinājumu, ka uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktu nevar atsaukties attiecībā pret “privātpersonām vispārīgi”, ciktāl tajā ir noteikts pienākums izmantot nepublicētos ISO standartus, sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 74. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka iesniedzējtiesai šajā lietā bija “jāizvērtē, vai [attiecīgo kaitīgo vielu] emisiju līmeņu mērīšanai faktiski izmantotās metodes atbilst Direktīvai 2014/40, neņemot vērā tās 4. panta 1. punktu”.
53.      Šādā veidā Tiesa ir apstiprinājusi valsts tiesas pilnvaras izmantot alternatīvu mērīšanas metodi (kuras vispārīgās īpašības tā ir noteikusi) (29) “gadījumā”, kā tā ir piebildusi, “ja uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām” (30).
54.      No tā izriet, ka iepriekš minētā sprieduma ratio decidendi ietver divus galvenos elementus: minētās tiesību normas spēkā esamības apstiprinājumu un vienlaikus atziņu par tās (nosacītu) izpildāmību.
55.      Kā paskaidrošu turpinājumā, šis risinājums balstās uz Tiesas iepriekšējo judikatūru par nepublicētu Savienības tiesību aktu tiesiskajām sekām un to attīsta tālāk.
2.      Savienības tiesību aktu spēkā esamība pretstatā to izpildāmībai
56.      Minētais nošķīrums izriet no Tiesas judikatūras, saskaņā ar kuru, ja Savienības tiesību akts nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī (lai gan tam vajadzēja būt publicētam), tas ir neizpildāms attiecībā pret privātpersonām (fiziskām vai juridiskām), taču tas neietekmē šā akta spēkā esamību.
57.      It īpaši spriedumā Skoma‑Lux (31) Tiesa ir nospriedusi, ka muitas iestādes attiecībā pret importētāju nevar likt ievērot Savienības tiesību aktus muitas jomā, ja piemērojamās Savienības regulas attiecīgās valodas versija nozīmīgajā laikā nav publicēta Oficiālajā Vēstnesī. Šajā kontekstā Tiesa ir arī skaidri norādījusi, ka attiecīgās valodas versijas publicēšanas trūkums ir jautājums par konkrēta tiesību akta neizpildāmību attiecībā pret privātpersonām, bet tas neietekmē attiecīgo tiesību normu saistošo spēku attiecībā uz konkrēto dalībvalsti (32) (tas nozīmē, ka privātpersona uz tiem var atsaukties pret valsts iestādēm) (33). Tātad šāda tiesību akta nepublicēšana vai aizkavēta publicēšana izraisa privātpersonām uzlikto pienākumu piemērošanas aizkavēšanu līdz attiecīgās valodas versijas publicēšanai Oficiālajā Vēstnesī (34).
58.      Tādu pašu risinājumu Tiesa ir pieņēmusi spriedumā Heinrich (35), kas attiecās uz aviopasažieri, kuram atteica iekāpšanu, jo viņš mēģināja ienest lidmašīnas salonā tenisa raketes. Šajā spriedumā Tiesa secināja, ka (publicētas) regulas (nepublicēts) pielikums, kurā uzskaitīti priekšmeti, ko pasažieri nedrīkst ienest gaisa kuģa salonā, attiecībā pret šo personu nav izpildāms.
59.      Iepriekš minētajās lietās (uz kurām ir atsauce spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c.) Tiesa ir atgādinājusi, ka “tiesiskās drošības prasība noteic, ka [Eiropas Savienības] tiesību normai jādod iespēja ieinteresētajām personām skaidri uzzināt savu pienākumu apjomu, un tas var tikt garantēts tikai ar minēto tiesību aktu pienācīgu izziņošanu [..]” (36). Tiesa arī ir paskaidrojusi, ka cita pieeja “radītu negatīvas sekas [..] privātpersonām Kopienas iestāžu neizpildītā pienākuma dēļ, saskaņā ar kuru tām [..] ir jānodrošina, lai privātpersonām būtu pieejams viss acquis communautaire [..]” (37).
60.      Lai gan spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. Tiesa balstījās uz šīm premisām, tā vienlaikus atzina atkāpi no pamatnoteikuma, kas no tām izriet (38).
61.      Proti, spriedumā Skoma‑Lux Tiesa ir skaidri norādījusi, ka secinājums par nepublicēta Savienības tiesību akta neizpildāmību attiecībā pret fiziskām un juridiskām personām paliek spēkā neatkarīgi no tā, vai attiecīgā persona tam varēja piekļūt ar citiem līdzekļiem (39). Savukārt aplūkotajā spriedumā Tiesa balstījās uz to, ka valstu standartizācijas iestādes pēc pieprasījuma var piešķirt piekļuvi ISO standartu oficiālajai un autentiskajai versijai (40), un secināja, ka tad, ja šiem standartiem var piekļūt, uz tiem var atsaukties attiecībā pret uzņēmumiem. Tikai gadījumā, ja šādu piekļuvi nevar iegūt, Tiesa ir atzinusi, ka uz tiem nevar atsaukties pret “privātpersonām vispārīgi”. Turklāt, pievēršoties šādas neizpildāmības sekām, Tiesa arī ir norādījusi, ka valsts tiesa var pārbaudīt atbilstību maksimālajiem emisiju līmeņiem, izmantojot alternatīvu mērīšanas metodi (74. punkts).
62.      Kā Nīderlandes valdība būtībā norādīja tiesas sēdē, sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 74. punkta tiesiskās sekas (apvienojumā ar apstiprināto attiecīgo ISO standartu obligāto raksturu) ir jāprecizē. Savukārt tas prasa izvērtēt Tiesas izdarīto nošķīrumu starp “privātpersonām vispārīgi” un “uzņēmumiem”, lai noskaidrotu, vai un kad attiecīgie ISO mērīšanas standarti var tikt uzskatīti par saistošiem.
3.      Vai aplūkotais spriedums jāinterpretē “šauri” vai “plaši”?
63.      No iepriekšējās sadaļas izriet, ka spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. Tiesa ir uzskatījusi, ka tad, ja uzņēmumi var piekļūt attiecīgajiem ISO standartiem, tie ir izpildāmi attiecībā pret šiem uzņēmumiem. Tiesa ir arī atzinusi iespēju piemērot alternatīvu mērīšanas metodi gadījumos, ja ISO standarti nevar tikt uzskatīti par saistošiem “privātpersonām vispārīgi”. Ņemot to vērā, šīs lietas  būtība ir noskaidrot, vai valsts iestādes var piemērot šādu alternatīvu metodi tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums nav varējis piekļūt attiecīgajiem standartiem, vai arī tās var to darīt, ja tāda persona kā fonds (kā “privātpersona vispārīgi”) iesniedz pieteikumu, lūdzot izņemt cigaretes no tirgus (neatkarīgi no tā, vai skartie uzņēmumi varēja piekļūt attiecīgajiem ISO standartiem un vai šie uzņēmumi nodrošināja atbilstību tiem).
64.      Attiecībā uz šiem aspektiem, ņemot vērā sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 52. punktā tieši pausto apgalvojumu, saskaņā ar kuru nepublicētos ISO standartus uzņēmumiem var piemērot, ja šie uzņēmumi var tiem piekļūt, tā paša sprieduma 74. punktā paustais, šķiet, nozīmē, ka valsts tiesa var neņemt vērā Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktu un izmantot alternatīvu mērīšanas metodi, ja tiek konstatēts, ka attiecīgie uzņēmumi nevarēja piekļūt attiecīgajiem ISO standartiem.
65.      Šo secinājumu apstiprina tas, ka aplūkotā sprieduma 79. punkts un tā rezolutīvās daļas 5. punkts (kas attiecas uz izklāstu, kurā ietilpst 74. un 79. punkts) ir formulēti kā hipotēze (41). Šajās sprieduma daļās ir aprakstītas alternatīvas mērīšanas metodes iezīmes gadījumā, ja uz Direktīvas 2014/40 4 panta 1. punktu nevar atsaukties attiecībā pret attiecīgajām “privātpersonām”. Tajā pašā laikā vienīgā Tiesas argumentācijas daļa, kas ISO standartu izpildāmību padara atkarīgu no kāda nosacījuma, ir minētā sprieduma 52. punkts, kurā Tiesa ir apstiprinājusi ISO standartu saistošo raksturu “uzņēmumiem” (ja šie uzņēmumi var tiem piekļūt).
66.      Šādos apstākļos šķiet, jāsecina, ka valsts tiesas var izmantot alternatīvu mērīšanas metodi (kā apstiprināts sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 74. punktā), ja attiecīgie uzņēmumi (kā īpaša “privātpersonu” kategorija, kas minēta šī sprieduma 79. punktā un rezolutīvās daļas 5. punktā) nevar piekļūt minētajiem ISO standartiem.
67.      Šī interpretācija atbilst tam, ko turpmāk dēvēšu par aplūkotā sprieduma “šauro” tvērumu jeb izpratni.
68.      Tomēr šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā ir pieņēmums, ka minētā sprieduma ratio decidendi tieši neaprobežojas ar šo šauro tvērumu, bet no tā arī izriet, ka attiecīgo ISO standartu nepublicēšana nozīmē, ka citām personām, piemēram, fondam, tie nav saistoši un tas rada īpašas tiesiskās sekas.
69.      Pamatlietā šī izpratne nozīmē (vai varētu nozīmēt, jo jautājums, vai tas tā ir, ir daļa no uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem), ka, lai gan cigaretes, ko attiecīgie uzņēmumi laiduši tirgū, atbilst Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā noteiktajiem maksimālajiem emisiju līmeņiem, ja tās mēra saskaņā ar tās pašas direktīvas 4. panta 1. punktā minētajiem ISO standartiem, tāda persona kā fonds var sekmīgi apgalvot, ka šie maksimālie emisiju līmeņi nav ievēroti, pamatojoties uz alternatīvu mērīšanas metodi. No tā izrietētu, ka, lai varētu laist (vai saglabāt) cigaretes tirgū, attiecīgajam uzņēmumam būtu jāievēro arī maksimālie emisiju līmeņi, kas izmērīti ar šādu alternatīvu metodi.
70.      Šo izpratni par minētā sprieduma iespējamajām sekām, ko turpmāk dēvēšu par “plašu”, apliecina uzdoto prejudiciālo jautājumu saturs. Jāatgādina, ka iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai secinājums par attiecīgo ISO standartu neizpildāmību attiecībā pret “privātpersonām, tostarp fondu” ir piemērojams arī tad, ja fonds varēja piekļūt šiem standartiem, vai arī alternatīvas mērīšanas metodes izmantošana pret tabakas ražotājiem neatbilst tiesiskās drošības principam (šie jautājumi tiek uzdoti valsts tiesvedības kontekstā, kurā, šķiet, nav šaubu par to, ka tabakas ražotāji faktiski varēja piekļūt attiecīgajiem ISO standartiem un ka tie nodrošināja atbilstību Direktīvas 2014/40 prasībām).
71.      Lai gan šāda aplūkotā sprieduma plaša izpratne, iespējams, ir iedvesmota no tā, kā tajā lietoti termini “uzņēmumi” un “privātpersonas vispārīgi” (kas, jāatzīst, var radīt neskaidrības), tālāk paskaidrošu, kāpēc šā sprieduma ratio decidendi jāsaprot šaurā nozīmē, kā tas izklāstīts šo secinājumu 64.–67. punktā.
4.      “Ratio decidendi” precizējums
72.      Pirmkārt, jāatgādina, kā Tiesa ir skaidri norādījusi iepriekš minētajā spriedumā, ka Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā uzņēmumam, kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū, ir noteikts pienākums izmantot tajā norādītos ISO mērīšanas standartus.
73.      Ņemot to vērā, aplūkotā sprieduma plašas izpratnes pieņemšana radītu pilnīgu paredzamības un tiesiskās drošības trūkumu par to, vai attiecīgās cigaretes drīkst vai nedrīkst laist tirgū, kā to būtībā norādīja Nīderlandes valdība tiesas sēdē. Lai gan iespēja laist cigaretes tirgū izriet jau no atbilstības Direktīvā 2014/40 noteiktajām prasībām, plaša izpratne ļautu šo iespēju apšaubīt ik reizi, kad privātpersona (kas nav uzņēmums, kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū) nolemj iesniegt pieteikumu par cigarešu izņemšanu no tirgus. Turklāt alternatīvas metodes piemērošana būtu iespējama tikai uz tādas puses kā fonds ierosinātas tiesvedības pamata, jo tās neesamības gadījumā nebūtu pamata šādas metodes piemērošanai, ņemot vērā, ka Tiesa ir skaidri apstiprinājusi attiecīgo ISO standartu obligāto raksturu uzņēmumiem (ja vien tie
nevar piekļūt šiem standartiem). Citiem vārdiem, nosacījumi, kādos attiecīgos produktus varētu laist tirgū un kas attiecīgajiem uzņēmumiem būtu jāievēro, atšķirtos atkarībā no tā, vai tiesvedība vispār tiek ierosināta un vai to ierosina loceklis, kas pārstāv “privātpersonas vispārīgi”, no vienas puses, vai valsts iestāde vai konkurents, no otras puses.
74.      Otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 2014/40 24. panta “Brīva aprite” 1. punktu “tādu apsvērumu dēļ, kas saistīti ar [Direktīvā 2014/40] reglamentētajiem aspektiem, dalībvalstis [..] nedrīkst aizliegt vai ierobežot tādu tabakas vai saistīto izstrādājumu laišanu tirgū, kuri atbilst [minētajai] direktīvai”. Lai gan minētā 24. panta norma paredz divus izņēmumus, neviens no tiem nav attiecināms uz šo lietu (42). Līdz ar to, ja spriedums tiktu interpretēts plaši un tādai pusei kā fonds tiktu ļauts faktiski kavēt tādu cigarešu laišanu tirgū, kas atbilst Direktīvas 2014/40 prasībām, tiktu atņemta Direktīvas 2014/40 24. panta 1. punkta lietderīgā iedarbība, valsts iestādes tiktu spiestas rīkoties pretrunā šai direktīvai un tiktu grauts panāktais saskaņošanas līmenis (43).
75.      Treškārt, plaša interpretācija apdraudētu arī Direktīvas 2014/40 4. panta 3. punktā Komisijai piešķirtajām pilnvarām grozīt piemērojamās mērīšanas metodes “vajadzības gadījumā [..], pamatojoties uz zinātnes un tehnikas attīstību vai starptautiski atzītiem standartiem”.
76.      Lai gan Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta (ja attiecīgais uzņēmums nevar piekļūt noteiktajiem ISO standartiem) neņemšana vērā acīmredzami ietekmē Komisijas pilnvaras, tās ir neizbēgamas izpildāmības trūkuma sekas, kas izriet no nepublicēšanas Oficiālajā Vēstnesī. Tomēr šīs sekas nav pamats piešķirt citai pusei pilnvaras grozīt Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā noteiktā pienākuma saturu, kas adresēts citai personu kategorijai (44).
77.      Ceturtkārt, aplūkotā sprieduma plaša izpratne būtu pretrunā Tiesas spriedumā Skoma‑Lux izdarītajam secinājumam, saskaņā ar kuru nepublicētos Eiropas Savienības tiesību aktos noteikto pienākumu izpildes prasīšana nozīmētu, ka attiecīgajām personām būtu jācieš nelabvēlīgās sekas no tā, ka Savienības administrācija nav darījusi tām pieejamas attiecīgās Savienības tiesību normas (45).
78.      Šajā ziņā, lai gan šajā spriedumā ir paredzēta atkāpe no iepriekš minētās premisas (jo tajā pieļauta attiecīgo nepublicēto ISO standartu nosacīta izpildāmība), šā sprieduma plaša interpretācija attiecīgajām personām (tabakas ražotājiem) radītu īpaši smagas nelabvēlīgas sekas. Neatkarīgi no tā, ka tie ir ievērojuši attiecīgo nepublicēto standartu, šis standarts tām par sliktu var tikt aizstāts ar citu standartu, kas atšķirībā no attiecīgajiem ISO standartiem (pat) nav iepriekš identificēts.
79.      Piektkārt, no tā izrietošā situācija arī būtu pretrunā Tiesas spriedumā Sevince izdarītajam secinājumam, kura sekas tika apspriestas tiesas sēdē un saskaņā ar kuru Eiropas Savienības tiesību akta nepublicēšana neliedz attiecīgajai personai atsaukties uz šādu aktu pret publiskās varas iestādēm, lai īstenotu tajā noteiktās tiesības (46).
80.      Tomēr aplūkotā sprieduma plaša izpratne padarītu neiespējamu tabakas ražotājiem atsaukties uz savām tiesībām, kas, manuprāt, izriet no Direktīvas 2014/40, laist tirgū cigaretes, kuras atbilst tajā noteiktajām prasībām (šīs tiesības ir iepriekš minētā, dalībvalstīm adresētā aizlieguma, kas paredzēts šīs pašas direktīvas 24. pantā, neizbēgamas sekas).
81.      Skaidri jānorāda, ka šie apsvērumi nav domāti, lai mazinātu ar veselību saistītās bažas, kas, šķiet, ir pamudinājušas ierosināt prasību pamatlietā, nedz arī lai celtu šaubas par tādas puses kā fonds pilsoniskās līdzdalības leģitimitāti ar mērķi labāk aizsargāt jo īpaši jauniešus no smēķēšanas kaitīgās ietekmes (ko plaši atzīst arī pats Eiropas Savienības likumdevējs). Pie šā aspekta atgriezīšos vēlāk. Manu iepriekš izklāstīto apsvērumu mērķis ir vien uzsvērt, ka ar aplūkotā sprieduma plašu izpratni saistītās tiesiskās sekas būtiski mazinātu likumdevēja īstenotās saskaņošanas attiecīgo aspektu efektivitāti (neatkarīgi no tā, kā vērtējama attiecīgo produktu vēlamība), nonāktu pretrunā dažām Savienības tiesību kā tādu darbības pamatīpašībām un būtu klaji nesaderīgas ar tiesiskās drošības principu, uz kuru jau atsaucos un kas nozīmē, ka tirgus dalībnieki var noteikt savu rīcību, ņemot vērā tiesību normas, kas regulē to tirdzniecību (tostarp šajā gadījumā – attiecīgajos ISO standartos paredzētās mērīšanas metodes).
82.      Rūpīgāk analizējot aplūkoto spriedumu, redzams, ka tā ratio decidendi ņem vērā iepriekš minētās bažas. Faktiski, neraugoties uz iepriekš minētajām redakcionālajām neskaidrībām, vairākas šā sprieduma daļas, manuprāt, liecina, ka Tiesa bija iecerējusi, lai tas tiktu izprasts “šaurā” nozīmē.
83.      Pirmkārt, minētā sprieduma 48.–52. punktā ietvertā Tiesas argumentācijas secība par attiecīgo ISO standartu nosacīto izpildāmību liecina, ka jēdziens “uzņēmumi” var tikt saprasts kā jēdziena “privātpersonas vispārīgi” apakškategorija (47), kas faktiski tiktu lietota kā sinonīms jēdzieniem “fiziskās un juridiskās personas” un “privātpersonas”, pret kurām ir vērsti attiecīgie pienākumi. Jāatgādina, ka šie termini parādās tā paša sprieduma daļās par nepublicētu aktu neizpildāmību (40. un 41. punktā ar atsaucēm uz spriedumiem Skoma‑Lux un Heinrich) un ir lietoti arī sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. iepriekš minētajā rezolutīvās daļas 5. punktā (atsaucoties uz “privātpersonām”).
84.      Paskaidrojot – aplūkotā sprieduma 48. punktā (pirmajā no diviem jēdziena “privātpersonas vispārīgi” attiecīgajiem lietojumiem) Tiesa ir norādījusi, ka “saskaņā ar tiesiskās drošības principu [..] [uz attiecīgajiem ISO standartiem] [..] attiecībā pret privātpersonām vispārīgi var atsaukties tikai tad, ja paši šie standarti ir tikuši publicēti [Oficiālajā Vēstnesī]”. Šajā ziņā nesaskatu, kādā veidā no tiesiskās drošības principa izrietošajām sekām varētu būt nozīme attiecībā uz pusi, kurai nav uzlikts pienākums izmantot attiecīgo standartu.
85.      Šā sprieduma 51. punktā (otrs tā paša jēdziena attiecīgais lietojums) Tiesa norāda, ka, “tā kā [konkrētie] standarti nav publicēti [Oficiālajā Vēstnesī], privātpersonas vispārīgi [..] nevar zināt [..] [maksimālo emisiju līmeņu] mērīšanas metodes”. Šajā ziņā Tiesa skaidro, ka iespējas iepazīties ar iepriekš minētajām metodēm neesamība ir pretrunā prasībām, kas jo īpaši izriet no spriedumiem Skoma‑Lux un Heinrich, kuri, kā jau norādīts, attiecas uz (nepublicētos) Savienības tiesību aktos noteikto pienākumu adresātu tiesisko stāvokli (48). Tas, manuprāt, arī parāda, ka Tiesas nodoms bija apspriest nepublicēšanas sekas, kādas skar attiecīgā juridiskā pienākuma adresātus.
86.      Alternatīvi, ņemot vērā, ka visas ieinteresētās personas, kas ir iesniegušas apsvērumus šajā tiesvedībā, minētās kategorijas, šķiet, uztver kā savstarpēji pretstatītas, iespējams arī, ka Tiesa faktiski bija paredzējusi tās nošķirt šādā veidā. Tomēr tas nozīmētu, ka, atsaucoties uz ISO standartu saistošo (vai nesaistošo) raksturu, šim terminam nav tādas pašas nozīmes atkarībā no tā, vai runa ir par uzņēmumiem vai par “privātpersonām vispārīgi”. Pirmajā gadījumā šis termins raksturotu (klasisko, valsts nodrošināto) juridisko saistību izpildāmību. Otrajā gadījumā tas attiektos uz fonda kā “tiesību ievērošanas uzrauga” lomu (uz kuru, iespējams, netieši ir norādīts šo secinājumu iepriekšējā punktā citētajā 51. punktā). Šādu interpretāciju Komisija pēc būtības ierosināja tiesas sēdē.
87.      Pat pieņemot iepriekš minētās atšķirības starp uzņēmumiem un “privātpersonām vispārīgi” konkrēto saturu, aplūkotā sprieduma radīto tiesisko seku šauru izpratni jebkurā gadījumā apstiprina tā rezolutīvās daļas attiecīgā daļa par valsts tiesas iespēju izmantot alternatīvu mērīšanas metodi.
88.      Jāatgādina, ka šī iespēja ir izklāstīta šā sprieduma pamatojuma 74. punktā un sīkāk izvērsta tās 79. punktā. Tomēr vienīgā rezolutīvās daļas attiecīgā daļa, kurā ir atsauce uz šiem elementiem, ir tās 5. punkts, kurā iespēja izmantot alternatīvu mērīšanas metodi ir pakārtota konstatējumam, ka uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktu nevar atsaukties attiecībā pret “privātpersonām” (“gadījumā, ja uz” šīs direktīvas “4. panta 1. punktu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām”).
89.      Citiem vārdiem sakot, kā jau esmu paskaidrojis, šis punkts ir formulēts kā pārbaudāma hipotēze. Šajā ziņā vienīgā Tiesas argumentācijas daļa, kurā attiecīgo ISO standartu izpildāmība ir pakārtota kādam nosacījumam, ir tā, kas attiecas uz šo standartu izpildāmību pret uzņēmumiem (52. punkts). Līdz ar to ir
izšķiroši pārbaudīt to, vai atbildētāji – pamatlietā iesaistītie ražotāji – varēja piekļūt attiecīgajiem ISO standartiem, nevis tas, ka prasītājs fonds tiem nevarēja piekļūt.
90.      Tādējādi no minētā sprieduma izriet, ka tas, ka attiecīgie ISO standarti nav publicēti Oficiālajā Vēstnesī, neliedz iespēju prasīt šo standartu izpildi attiecībā pret uzņēmumiem, kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū, ja šie uzņēmumi var tiem piekļūt. Ja tas tā ir, valsts iestādēm, tostarp valsts tiesām, ir jāpiemēro Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētajos ISO standartos paredzētās mērīšanas metodes, lai konstatētu, vai šo uzņēmumu tirgū laistās cigaretes atbilst šīs direktīvas 3. panta 1. punktā noteiktajiem maksimālajiem emisiju līmeņiem, neatkarīgi no tā, kurš (valsts, konkurents vai tāda apvienība kā fonds) apgalvo, ka šie emisiju līmeņi nav ievēroti. Savukārt, ja šie uzņēmumi nevarēja piekļūt šiem standartiem, valsts tiesa var noteikt, vai tirgū laistās cigaretes atbilst Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā noteiktajiem maksimālajiem emisiju līmeņiem, izmantojot citu metodi (kurai jāatbilst vispārīgajiem kritērijiem, kas izklāstīti spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c.).
91.      Ņemot vērā šos precizējumus, turpmāk pievērsīšos Tiesai uzdotajiem jautājumiem.
B.      Atbilde uz pirmo līdz ceturto jautājumu
92.      Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos ir aplūkots tikai pirmais līdz ceturtais prejudiciālais jautājums.
93.      Jāatzīmē, ka pirmais, otrais un ceturtais jautājums pilnībā balstās uz sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. plašu izpratni. Šā iemesla dēļ tos aplūkošu kopā (1). Pēc tam izskatīšu trešo prejudiciālo jautājumu, kas attiecas uz (filtra) cigarešu paredzētā patēriņa jēdziena nozīmi un kurā, kā paskaidrošu, patiesībā tiek apšaubīta Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā esamība (2).
1.      Par pirmo, otro un ceturto prejudiciālo jautājumu
94.      Ar pirmo jautājumu tiesa vēlas noskaidrot, vai spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. izdarītais secinājums, ka Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētie ISO mērīšanas standarti nav saistoši “privātpersonām vispārīgi”, ir piemērojams arī tad, ja ieinteresētā puse (piemēram, fonds) varēja tos iegūt.
95.      Kā jau norādīts, iesniedzējtiesa minēto spriedumu saprot kā tādu, ar kuru nošķirti “uzņēmumi” (piemēram, tabakas ražotāji), no vienas puses, un citas personas, piemēram, fonds, no otras puses. Šajā ziņā tā lūdz precizēt terminu “privātpersonas vispārīgi” (49) un vaicā, vai var izdarīt izņēmumu attiecībā uz neizpildāmību pret “privātpersonām vispārīgi”, ņemot vērā faktu, ka ar “NEN‑ISO” standartiem (kas, kā saprotu, atbilst Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētajiem ISO standartiem (50)) var iepazīties (bez maksas) NEN bibliotēkā un tos var arī iegādāties. Tā paskaidro, ka šādos apstākļos un saskaņā ar valsts judikatūru par NEN‑ISO standartiem pastāv pietiekama informētība.
Jāpiebilst, ka, šķiet, nav šaubu, ka fonds patiešām ir piekļuvis šiem standartiem.
96.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tādai personai kā fondam no Direktīvas 2014/40 izriet tiesības prasīt maksimālo emisiju līmeņu īstenošanu, piemērojot alternatīvu mērīšanas metodi. Šis jautājums ir uzdots gadījumā, ja Tiesa apstiprinātu, ka uz attiecīgajiem ISO standartiem nevar atsaukties attiecībā pret fondu, neraugoties uz to, ka tas varēja tiem piekļūt. Lai gan iesniedzējtiesa atzīst, ka Direktīvā 2014/40 nav ietverts pienākums, kas varētu tikt attiecināts uz fondu, tā uzskata, ka minēto tiesību esamība nav izslēgta. Tās ieskatā noraidoša atbilde nozīmētu, ka sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 74.–79. punktam nav praktiskas nozīmes.
97.      Visbeidzot, ceturtā jautājuma (kas ietver vairākus apakšjautājumus) mērķis ir noteikt, vai, uzņēmumiem piemērojot alternatīvu mērīšanas metodi, tiek ievērots tiesiskās drošības princips. Iesniedzējtiesa norāda, ka ar Direktīvu 2014/40 tabakas ražotājiem nav atļauts izmantot citu mērīšanas metodi kā vien tās 4. panta 1. punktā minēto. Tomēr tā atzīmē, ka Direktīvas 2014/40 8. apsvērumā un 1. pantā kopsakarā ar Hartas 24. pantu (bērna tiesības) un 35. pantu (veselības aprūpe) (51) izteiktais mērķis
sasniegt augstu sabiedrības, it īpaši jauniešu, veselības aizsardzības līmeni var attaisnot nelabvēlīgo ietekmi, ko šiem ražotājiem radītu alternatīvas mērīšanas metodes piemērošana. Vienlaikus tā izvirza jautājumu, vai dalībvalstu iespēja pieņemt citu mērīšanas metodi varētu nonākt pretrunā, pirmkārt, kompetencei, kas šajā ziņā Komisijai ir piešķirta ar Direktīvas 2014/40 4. panta 3. punktu un, otrkārt, izvirzītajam saskaņošanas mērķim, atsaucoties it īpaši uz šīs direktīvas 24. panta 1. punktu.
98.      Šo secinājumu iepriekšējā daļā sniegtais skaidrojums ļauj šos jautājumus aplūkot samērā īsi (52).
99.      Proti, no šā skaidrojuma izriet, ka spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. nav izklāstīti nosacījumi, ar kādiem attiecīgo ISO standartu nepublicēšana varētu radīt tādai personai kā fondam iespēju efektīvi kavēt tādu cigarešu laišanu tirgū, kas atbilst Direktīvas 2014/40 prasībām. Šis secinājums ir spēkā neatkarīgi no tā, vai un ar kādiem nosacījumiem fonds varēja vai nevarēja piekļūt šiem standartiem. Proti, aplūkotajā spriedumā paustie apsvērumi par minēto standartu (nosacīti) saistošo raksturu (tādā nozīmē, ka valsts iestādes tos var izmantot pret attiecīgo juridisko pienākumu adresātiem) attiecas uz uzņēmumiem, kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū. Šie apsvērumi neattiecas uz tādām personām kā fonds, jo Direktīva 2014/40 nevar uzlikt nekādus pienākumus šādai personai.
100. Ar šo precizējumu tiek kliedētas iesniedzējtiesas bažas, ka sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 74.–79. punktiem nebūtu praktiskas nozīmes, ja tādai personai kā fonds netiek ļauts īstenot “savas tiesības” prasīt maksimālo emisiju līmeņu ievērošanu.
101. Kā jau skaidrots, šajos punktos Tiesa, balstoties uz iepriekš pausto atziņu par attiecīgo ISO standartu nosacīto izpildāmību attiecībā uz uzņēmumiem, izdara secinājumus un risina juridiskā vakuuma problēmu gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka uz attiecīgajiem ISO standartiem nevar atsaukties attiecībā pret uzņēmumiem.
102. No tā izriet, ka, piekrītot pamatlietā iesaistītajiem ražotājiem, visām valdībām, kas iesniedza apsvērumus, un Komisijai, uzskatu, ka neatkarīgi no tā, ka attiecīgie ISO standarti joprojām nav publicēti, un neatkarīgi no jautājuma par to, vai tāda puse kā fonds varētu tiem piekļūt, šādai personai no Direktīvas 2014/40 neizriet nekādas tiesības, kas tai ļautu veiksmīgi kavēt tādu cigarešu laišanu tirgū, kuras, mērot ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktā minētajām metodēm, atbilst jo īpaši maksimālajiem emisiju līmeņiem. Piekrītu arī iepriekš minētajām pusēm un personām, kas iestājušās lietā, ka pretējs secinājums pārkāptu tiesiskās drošības principu, kam jābūt par labu tiem, kuri ievēro spēkā esošas un izpildāmas tiesību normas.
103. Šo secinājumu neietekmē Direktīvā 2014/40 izvirzītais “augsta cilvēku, īpaši jauniešu, veselības aizsardzības līmeņa” mērķis, uz kuru norāda iesniedzējtiesa.
104. Kā acīmredzami liecina Direktīvas 2014/40 1. pants un kā Tiesa vairākkārt atgādinājusi, šīs tiesību normas mērķis patiesībā ir divējāds (53). Šīs direktīvas mērķis ir veicināt tabakas izstrādājumu un ar tiem saistīto izstrādājumu iekšējā tirgus netraucētu darbību, vienlaikus nodrošinot augstu cilvēku, īpaši jauniešu, veselības aizsardzības līmeni. Tādēļ tās tiesību normas ir jāinterpretē, ņemot vērā abus iepriekš minētos mērķus, starp kuriem Eiropas Savienības likumdevējs ir centies nodrošināt zināmu līdzsvaru, kā to tiesas sēdē norādīja arī Komisija.
105. Šajā sakarā jāatzīmē, ka Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punkta, kurā noteikti maksimālie emisiju līmeņi, mērķis ir ne vien veicināt iekšējā tirgus netraucētu darbību, bet arī, protams, nodrošināt, lai cigaretes būtu mazāk kaitīgas cilvēku veselībai. Tomēr, nosakot kaitīgo vielu līmeni cigaretēs un izvēloties precīzu to noteikšanas metodi, Eiropas Savienības likumdevējs ir paredzējis konkrētu saskaņotu aizsardzības līmeni. Tādēļ uz Direktīvas 2014/40 vispārējo sabiedrības veselības aizsardzības mērķi nevar atsaukties, lai atkāptos no šīs likumdevēja skaidri tiesību aktā izteiktās izvēles, jo šāda teleoloģiska interpretācija būtu contra legem.
106. Lai gan Direktīva 2014/40 nav vērsta uz tabakas izstrādājumu drošas lietošanas noteikumu izstrādi (ņemot vērā šādu izstrādājumu raksturīgo kaitīgumu (54) un to, ka to drošs patēriņš nepastāv), to tomēr var uzskatīt (arī) par mērķētu uz smēķēšanas kaitīgo seku mazināšanu. Šāda mērķa īstenošana izpaužas ne tikai pienākumā dažādos veidos brīdināt patērētājus par smēķēšanas iespējamām letālām sekām (55), bet arī ar attiecīgajām tiesību normām, kurās ir noteikti maksimālie emisiju līmeņi un paredzēts pienākums tos izmērīt. Tas izriet no direktīvas 12. apsvēruma, kurā darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda emisijas saistītas ar tabakas izstrādājumu toksicitāti vai spēju izraisīt atkarību, kā norāda fonds (56).
107. Turklāt atziņa par minētā ar veselību saistītā mērķa nozīmīgumu attiecībā uz šīs direktīvas noteikumu par maksimālajiem emisiju līmeņiem nepadara šo mērķi par instrumentu, kas ļautu ignorēt tiesību normu skaidro saturu. Šajā kontekstā jāatgādina, ka cigaretēm, kuras, mērot ar Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minēto metodi, atbilst šīs direktīvas 3. panta 1. punktā noteiktajiem maksimālajiem emisiju līmeņiem, nedrīkst aizliegt laišanu tirgū, kā izriet no tās 24. panta (ar tajā noteiktajiem izņēmumiem, kas šajā lietā nav piemērojami).
108. Vienīgais veids, kā, manuprāt, mērķis nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni varētu ietekmēt atbilstošo normatīvo saturu, proti, likumdevēja izvēli par attiecīgajiem ISO mērīšanas standartiem, būtu apšaubīt Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta, ar kuru to izmantošana noteikta par obligātu, spēkā esamību. Tālāk pievērsīšos šim jautājumam, izskatot trešo prejudiciālo jautājumu.
2.      Trešais prejudiciālais jautājums: kad cigarete tiek “izmantota tai paredzētajā veidā”?
109. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādām īpašībām ir jāatbilst alternatīvajai mērīšanas metodei. Šis jautājums izriet no sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 79. punkta (un rezolutīvās daļas 5. punkta), saskaņā ar kuru šādai metodei, “ievērojot zinātnes un tehnikas attīstību vai starptautiski atzītus standartus, ir jābūt piemērotai, lai mērītu emisiju, kuras izdalās, izmantojot cigareti tai paredzētajā veidā, līmeņus, par pamatu ņemot cilvēku, īpaši jauniešu, augstu veselības aizsardzības līmeni [..]” (57).
110. Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt frāzes “izmantot tai [tam] paredzētajā veidā”, kas sastopama ne vien iepriekš minētajā citātā, bet jo īpaši Direktīvas 2014/40 2. panta 21. punktā ietvertajā termina “emisijas” definīcijā, precīzo nozīmi. Šajā definīcijā “emisijas” ir raksturotas kā “vielas, kas izdalās, kad tabaku un ar to saistītu izstrādājumu izmanto tam paredzētajā veidā, piemēram, dūmos esošas vielas vai vielas, kas izdalās bezdūmu tabakas izstrādājumu lietošanas procesā” (58).
111. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa konkrētāk vaicā, vai izmantotajai alternatīvajai mērīšanas metodei jo īpaši jāņem vērā apstāklis, ka smēķētāju lūpas un pirksti aizsedz cigarešu filtru mikroskopiskos ventilācijas caurumiņus, kā arī dūmu intensitāte un ilgums.
112. Tāpat kā trīs iepriekš izskatītie, arī šis jautājums balstās uz sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. plašu izpratni.  Tas ir uzdots gadījumā, ja Tiesa apstiprina, ka fondam ir tiesības prasīt maksimālo emisiju līmeņu īstenošanu, izmantojot alternatīvu mērīšanas metodi. Tā kā šādas tiesības nepastāv, kā jau iepriekš paskaidroju, un tā kā netiek apgalvots, ka pamatlietā iesaistītie ražotāji nevarēja piekļūt minētajiem ISO standartiem, šis jautājums šķiet nebūtisks iesniedzējtiesā izskatāmā strīda izšķiršanai.
113. Tomēr iemesls, kāpēc šim jautājumam, manuprāt, jāpievērš atsevišķa uzmanība, ir tas, ka, rūpīgāk to izvērtējot, tas patiesībā skar Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā esamību, kā to būtībā savos rakstveida apsvērumos norādīja Philip Morris (59).
114. Ja Tiesa uz šo jautājumu atbildētu, ka jebkurai (alternatīvai) mērīšanas metodei jāņem vērā šādi aspekti (jo to paredz frāze “izmantot tam paredzētajā veidā”, kas izmantota saistībā ar jēdzienu “emisijas”), tad loģiski tas pats būtu jādara arī šīs direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētajai metodei. Tomēr nav strīda par to, ka minētajos standartos šie aspekti nav ņemti vērā; no tā neizbēgami izriet, ka attiecīgie ISO standarti nav piemēroti šādu no cigaretēm izdalīto emisiju mērīšanai.
115. Attiecībā uz konkrēto kritēriju, saistībā ar kuru jāizvērtē minētās normas spēkā esamība, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šaubas jo īpaši saistītas ar imperatīvu nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni.
116. Šajā ziņā uzskatu, ka trešais prejudiciālais jautājums jāsaprot kā tāds, ar kuru tiek jautāts, vai jēdziens “emisijas” un jo īpaši formulējums “izmantojot tam paredzētajā veidā”, ņemot vērā Direktīvā 2014/40, Hartas 35. pantā (60) un LESD 114. panta 3. punktā (61) izvirzīto sabiedrības veselības mērķi, ir jāinterpretē tādējādi, ka jebkurai šo emisiju mērīšanas metodei jāņem vērā apstāklis, ka smēķētāju lūpas un pirksti aizsedz cigarešu filtru mikroskopiskos ventilācijas caurumiņus, un/vai dūmu intensitāte un ilgums, kā rezultātā šīs direktīvas 4. panta 1. punkts, kurā ir atsauce uz metodi, kas neņem vērā šos parametrus, ir spēkā neesošs (62).
117. Lai izvērtētu šo jautājumu, jāatgādina, ka šī lieta attiecas uz jomu, kurā Eiropas Savienības likumdevēja rīcība ietver politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēli, kur tam jāveic sarežģīti izvērtējumi un kur tādēļ tam ir plaša rīcības brīvība (63). Līdz ar to šajā jomā pieņemto pasākumu tiesas kontrole ir jāveic tikai tad, ja tiek pārbaudīts, vai pastāv tādas acīmredzamas kļūdas kā šajā lietā aplūkojamā pasākuma acīmredzami nepiemērotais raksturs, ņemot vērā iepriekš minēto mērķi. Turpretī jautājums par to, vai konkrētais pasākums ir vienīgais iespējamais vai vispiemērotākais, nav izšķirošs šīs pārbaudes vajadzībām (64).
118. Šajā tiesvedībā notikusī diskusija ļauj secināt, ka, izvēloties attiecīgos ISO standartus, Eiropas Savienības likumdevējs nav pieļāvis acīmredzamu kļūdu.
119. Pirmkārt, jānorāda, ka nav strīda par to, ka Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētā mērīšanas metode paredz cigarešu sadedzināšanu, šādos apstākļos pārbaudot atbilstību šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punktā noteiktajiem maksimālajiem emisiju līmeņiem.
120. Turklāt ir arī precizēts, ka Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā paredzētie maksimālie emisiju līmeņi faktiski tika noteikti, ņemot vērā minēto metodi. Citiem vārdiem sakot, Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētie ISO mērīšanas standarti, no vienas puses, un tās 3. panta 1. punktā definētie maksimālie emisiju līmeņi, no otras puses, ir savstarpēji saistīti.
121. Tādējādi, paredzot nosacījumus cigarešu laišanai tirgū attiecībā uz darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda saturu, likumdevējs nolēma šo saturu noteikt un mērīt, atsaucoties uz emisijām, kas izdalās, cigareti (vienkārši) sadedzinot.
122. Otrkārt, tikpat neapstrīdami šķiet tas, ka smēķētāja faktiskā pakļautība minētajām kaitīgajām vielām var būt ievērojami lielāka nekā testā pieļaujamais toksicitātes līmenis, kas izriet no Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta kopīgas interpretācijas. Komisija tiesas sēdē norādīja, ka šī iedarbība patiesībā var būt vairākas reizes lielāka (65).
123. Komisija arī apstiprināja, ka Direktīvas 2014/40 pieņemšanas brīdī pastāvēja stingrāka metode (tā dēvētā Canadian Intense metode). Cik saprotu, šī metode jo īpaši ņem vērā cigarešu filtru mikroskopisko ventilācijas caurumiņu aizsegšanu, tādēļ, mērot emisijas ar šo metodi, tiek pārsniegti Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā noteiktie maksimālie emisiju līmeņi. Tomēr Komisija tiesas sēdē arī paskaidroja, ka tad, ja tiktu pieņemta iepriekš minētā metode (vai cita līdzīga), visticamāk būtu nepieciešams noteikt augstākus maksimālos emisiju līmeņus, jo, kā saprotu argumentu, cigarešu testēšanas apstākļos tiktu izdalīts lielāks iepriekš minēto kaitīgo vielu daudzums.
124. Treškārt, Komisija tiesas sēdē izklāstīja, ka, pieņemot Direktīvu 2014/40, likumdevējs izsvēra (tobrīd) pastāvošo metožu priekšrocības un trūkumus un izvēlējās attiecīgos ISO mērīšanas standartus galvenokārt to lietošanas vienkāršības dēļ. Turklāt tā – un tas atbilst pamatlietā iesaistīto ražotāju, kā arī Bulgārijas un Portugāles valdību nostājām – arī norādīja, ka nepastāvēja (un nepastāv) neviena metode, kas ļautu pietuvināti modelēt cilvēka smēķēšanas uzvedību to daudzveidīgo paradumu dēļ, kādi šai uzvedībai var būt. Komisijas ieskatā šis konstatējums bija arī PVO Pamatkonvencijas par tabakas kontroli ietvaros notikušo diskusiju rezultāts (66).
125. Šajā ziņā var apgalvot, ka smēķēšanas paradumu daudzveidība pati par sevi nav pamats neizvēlēties metodi, ar ko mēģina zināmā mērā pietuvināt reālo smēķēšanas uzvedību, un dot priekšroku metodei, kas pilnībā neļauj sasniegt šādu mērķi. Turklāt var apgalvot, ka tad, ja stingrāka metode novestu pie augstāku emisiju līmeņu noteikšanas tiesību aktos – lai gan tas, iespējams, galu galā nemainītu smēķētāja faktisko pakļautību minētajām kaitīgajām vielām –, tas tomēr nodrošinātu pārredzamāku patērētāju informēšanu par cigarešu toksicitāti (nosakot emisiju līmeņu robežvērtības, kas ir tuvākas faktiski novērotajām).
126. Tomēr jau esmu paskaidrojis, ka plašā rīcības brīvība, kas Eiropas Savienības likumdevējam ir Direktīvas 2014/40 aptvertajā jomā, neuzliek tam pienākumu izvēlēties metodi, kas no noteikta skatpunkta ir labāka, ja faktiski izvēlētā metode nav acīmredzami nepiemērota izvirzīto mērķu sasniegšanai.
127. Attiecībā uz īpašo mērķi nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni iepriekš minētās primāro tiesību normas šajā kontekstā neuzliek likumdevējam pienākumu noteikt kādu konkrētu šādas aizsardzības līmeni. Noteikti būtu bijis citādi, ja būtu konstatēts, ka konkrēti darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda līmeņi padara cigarešu patēriņu drošu vai ievērojami drošāku. Tomēr nav apstrīdams, ka tas šķiet neiespējami, jo, kā izriet no šajā tiesvedībā notikušajām debatēm, pašlaik nav zinātnisku pierādījumu, kas pierādītu, ka šo kaitīgo vielu maksimāli pieļaujamie emisiju līmeņi būtu jānosaka noteiktā vērtībā. Šādos apstākļos konkrēto toksicitātes parametru noteikšana, kuru ietvaros cigaretes drīkst laist Savienības tirgū, ir sarežģīta izvērtējuma jautājums, kas, manuprāt, neizslēdz tādu maksimālo līmeņu izvēli, kuri tiek sasniegti (un ir jāievēro), mērot saskaņā ar Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā paredzēto metodi.
128. Pēdējais jautājums, kam pievērsīšos, ir frāzes “kad [..] izmanto tam paredzētajā veidā”, kas ir ietverta jēdziena “emisijas” normatīvajā definīcijā Direktīvas 2014/40 2. panta 21. punktā (minēta šo secinājumu 110. punktā), nozīme šajā analīzē.
129. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka sekundāro tiesību normu (piemēram, Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta) spēkā esamību nevar apšaubīt, to pretstatot citai sekundāro tiesību normai (piemēram, tās pašas direktīvas 2. panta 21. punktam).
130. Otrais jautājums, kas jārisina, ir par to, vai starp minēto definīciju un kritēriju, kas izriet no Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta kopīgas interpretācijas, iespējams, nepastāv būtiska iekšēja nekonsekvence, kas varētu liegt sasniegt izvirzītos mērķus, jo īpaši augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni.
131. Proti, kā saprotu šo argumentu, iesniedzējtiesa jautā, vai minētajai definīcijai, kas attiecas uz vielām, kuras izdalās, kad tabakas izstrādājums tiek izmantots tam paredzētajā veidā, ir jānoved pie secinājuma, ka ISO mērīšanas standarti (bet, manuprāt, faktiski viss pārbaudes ietvars, kas izriet no Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta kopīgas interpretācijas) ar to nav saderīgi.
132. Jēdziena “emisijas” definīcija, vismaz aplūkota burtiski, var likt domāt, ka attiecībā uz cigaretēm emisijas tiek mērītas apstākļos, kas ir tuvāki iesniedzējtiesas aprakstītajiem (piemēram, filtra mikroskopisko ventilācijas caurumiņu daļēja aizsegšana u.tml.), nevis vienkāršas sadegšanas procesā. Proti, vienkāršs sadegšanas process neatbilst cigarešu paredzētajam izmantojumam vispārpieņemtajā izpratnē, jo, kā norādīja fonds, cigaretes nav vīraka kociņi.
133. Tomēr, kā paskaidroja Komisija, iepriekš minētā emisiju definīcija ir vispārēja tiesību norma, kas piemērojama dažādiem tabakas izstrādājumiem, uz kuriem attiecas Direktīva 2014/40, un pašreizējos apstākļos tā ir jālasa kopā ar jēdziena “cigaretes” definīciju Direktīvas 2014/40 2. panta 10. punktā, kur tā tostarp ir definēta kā “tabakas rullītis, ko lieto, izmantojot degšanas procesu [..]”.
134. Šī “cigaretes” definīcija apvienojumā ar toksicitātes testu (saskaņā ar kuru to drīkst laist tirgū, kā izriet no Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punkta un 4. panta 1. punkta kopīgas interpretācijas), manuprāt, apliecina, ka likumdevējs cigarešu gadījumā ir nolēmis sašaurināt jēdzienu “paredzētā izmantošana”, kas ietverts 2. panta 21. punktā dotajā jēdziena “emisijas” vispārējā definīcijā, līdz vienkāršai sadegšanai. Lai gan tas, protams, neaptver visu procesu, kādā cigarete parastajā izpratnē tiek izmantota, sadegšana nepārprotami ir šīs izmantošanas sastāvdaļa. Šajā ziņā jau esmu paskaidrojis, ka plašā rīcības brīvība, kas likumdevējam ir šajā tiesību jomā, ļauj tam noteikt toksicitātes robežas cigaretēm, atsaucoties tikai uz šo paredzētas izmantošanas procesa daļu.
135. Līdz ar to minētā jēdziena “emisijas” definīcija neietekmē manu iepriekšējo secinājumu, ka likumdevēja izvēle mērīt cigarešu pieļaujamo toksicitāti, pamatojoties uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā noteiktajiem standartiem, nav acīmredzami kļūdaina, ņemot vērā mērķa, kas saistīts ar augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni, sasniegšanu.
136. Šis apsvērums noslēdz šajā lietā uzdoto pirmā līdz ceturtā prejudiciālo jautājumu izskatīšanu, kuru mērķis, kā iepriekš paskaidrots, ir izdarīt secinājumu no sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. attiecībā uz konkrēto ISO mērīšanas standartu piemērojamību konkrētām privātpersonu kategorijām. Tiesas sēdē notikušajās diskusijās tika atkārtoti aplūkots arī sākotnējais juridiskais problēmjautājums, kuram bija jāpievēršas Tiesai, proti, attiecīgo ISO mērīšanas standartu nepublicēšana Oficiālajā Vēstnesī, kas joprojām pastāv.
Šā iemesla dēļ un lai pēc iespējas palīdzētu Tiesai, sniegšu šādas noslēguma piezīmes.
C.      Piebilde: attiecīgo ISO mērīšanas standartu ilgstoša nepublicēšana
137. Komisija tiesas sēdē paskaidroja, ka tas, ka iepriekš minētā publicēšanas neesamība joprojām pastāv, ir saistīts ar ISO prasību par intelektuālā īpašuma tiesībām, kas parasti tiek attiecinātas uz tās standartiem. Turklāt tā norādīja, ka pēc sprieduma Public.Resource.Org (67) pasludināšanas tā ir piešķīrusi piekļuvi noteiktiem ISO standartiem (atšķirīgiem no šajā lietā aplūkotajiem), pamatojoties uz Regulu (EK) Nr. 1049/2001 (68), un ka tagad ISO šo lēmumu apstrīd Vispārējā tiesā tieši (bet ne tikai) intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma dēļ (69).
138. Tas, manuprāt, liecina, ka, pēc Komisijas domām, vismaz pašlaik attiecīgo ISO mērīšanas standartu publicēšana Oficiālajā Vēstnesī nav iespējama juridisku šķēršļu dēļ, kurus Eiropas Savienības likumdevējs nevar kontrolēt.
139. Jautājums, kas būtībā radās tiesas sēdē, manuprāt, bija par to, vai Tiesai būtu jāreaģē uz šo ilgstošo publicēšanas neesamību, pēc savas iniciatīvas norādot uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā neesamību šā iemesla dēļ.
140. Uzskatu, ka šāds rīcības veids šīs tiesvedības ietvaros prasītu, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 83. pantu, procedūras mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu.
141. Tas ir saistīts ar trim galvenajiem iemesliem.
142. Pirmkārt, iesniedzējtiesa šo jautājumu kā tādu nav izvirzījusi (1). Otrkārt, manuprāt, pastāv zināma neskaidrība par to, vai Tiesa spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. ir pieprasījusi, lai attiecīgie ISO standarti galu galā tiktu publicēti Oficiālajā Vēstnesī, un tas savukārt prasītu nodrošināt pusēm un personām, kas iestājušās lietā, iespēju paust viedokli (2). Treškārt, neatkarīgi no tā, kāds lēmums šajā jautājumā tiktu pieņemts, jebkuram no iespējamajiem risinājumiem ir būtiskas tiesiskas sekas, un tas vien prasa padziļinātu diskusiju, jo īpaši ar likumdevēja līdzdalību (3).
1.      Šīs tiesvedības tvērums
143. Pievēršoties iepriekš minētajam pirmajam punktam, jāatzīst, ka “nepublicēšanas” jautājums bija viens no jautājumiem, kas tika aplūkots tiesvedībā, kuras rezultātā tika pieņemts spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c.  Attiecīgajām ieinteresētajām personām bija iespēja paust nostāju par šo jautājumu, un līdz ar to šo tiesvedību var uzskatīt vien par šīs diskusijas turpinājumu attiecībā uz konkrētajām tiesiskajām sekām, kas izriet no minētā sprieduma.
144. Tomēr jāatgādina, ka iesniedzējtiesa jautā par šīm sekām, lai noskaidrotu nosacījumus, ar kādiem attiecīgie standarti var tikt piemēroti ražotājiem, savukārt to nepublicēšana, lai gan ir to īpašā izpildāmības režīma pamatcēlonis, šobrīd tiek pieņemta par izejas pieņēmumu. Turpretī šī tiesa nav uzdevusi jautājumu par šo pieņēmumu kā tādu, it īpaši, lai noskaidrotu, vai tas joprojām var tikt uzturēts un vai ilgstoša nepublicēšana ietekmē Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā esamību.
145. Tādēļ ieinteresētajām personām šajā tiesvedībā būtu jādod iespēja izteikt savus viedokļus par šo jautājumu; tas faktiski ir vēl jo vairāk nepieciešams, ņemot vērā, ka, manuprāt, pastāv šaubas par to, vai Tiesa spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. ir pieprasījusi obligāti publicēt minēto standartu.  Tas aizved pie otrā punkta, kas minēts šo secinājumu 142. punktā.
2.      Spriedumā “Stichting Rookpreventie Jeugd” u.c. ieņemtā nostāja
146. Man ir skaidrs, ka nepublicētu Savienības tiesību aktu neizpildāmība pret personām, kā Tiesa to atzinusi spriedumos Skoma‑Lux un Heinrich, ir īstermiņa risinājums anomālijai, kas liedz fiziskām vai juridiskām personām, uz kurām attiecas juridiskie pienākumi, pienācīgi piekļūt tiesību avotam, kurā ir definēti šie pienākumi. Demokrātiskā sabiedrībā, kurā valda tiesiskums, tas liedz valsts iestādēm panākt šo pienākumu izpildi. Tajā pašā laikā šādas situācijas ilgstoša saglabāšana acīmredzami nav vēlama. Ja konstatēta šāda dihotomija starp spēkā esamību un izpildāmību, tās cēloņi tādējādi ir jānovērš. Tieši to Tiesas spriedumā Skoma‑Lux nozīmē atsauce uz noteikuma aizkavētu piemērošanu, ko ietekmējusi publikācijas neesamība.
147. No šāda viedokļa raugoties, rodas jautājums, vai attiecīgo ISO standartu nosacīto piemērojamību Tiesa saskaņā ar iepriekš minētās judikatūras loģiku bija iecerējusi kā tūlītēji pieejamu, bet neizbēgami īstermiņa risinājumu, gaidot galīgo korektīvo pasākumu (publicēšanu Oficiālajā Vēstnesī), vai arī Tiesa faktiski atzinusi ISO sistēmas nodrošināto piekļuves iespēju par pieņemamu risinājumu, ko Eiropas Savienības tiesību sistēma varētu pieļaut kā tādu.
148. Turpmāk minētie sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. elementi liecina, ka publicēšana galu galā bija gaidāma.
149. Pirmkārt, kā jau iepriekš paskaidrots, Tiesa ir balstījusies uz spriedumiem Skoma‑Lux un Heinrich, necenšoties nošķirt (samērā atšķirīgās) situācijas, kas noveda pie šo spriedumu pieņemšanas, no vienas puses, un situāciju, kas bija pamatā spriedumam Stichting Rookpreventie Jeugd u.c., no otras puses. Proti, lai gan korektīvais pasākums lietās Skoma‑Lux un Heinrich bija pilnībā Eiropas Savienības likumdevēja rokās (un to neliedza nekādi ārēji faktori), jāatzīst, ka ISO prasība attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesībām padara situāciju sarežģītāku. Tomēr Tiesa par to neizteica nekādus īpašus apsvērumus.
150. Otrkārt, sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 46. punktā Tiesa ir apstiprinājusi, ka Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta spēkā esamību neliek apšaubīt “tas vien, ka [šajā tiesību normā] ir ietverta atsauce uz ISO standartiem, kuri šajā stadijā nav tikuši [..] publicēti” (70). Varētu secināt, ka attiecīgā citāta (izceltā) daļa nebūtu nepieciešama, pieņemot, ka faktiski publikācijas neesamība pati par sevi (un nevis tikai publikācijas neesamība konkrētajā brīdī) neietekmē minētās tiesību normas spēkā esamību.
151. Treškārt, 48. punktā Tiesa ir atgādinājusi, ka “[..] uz tādas standartizācijas organizācijas kā ISO noteiktajiem tehniskajiem standartiem, kas ir padarīti par saistošiem ar Savienības leģislatīvu aktu, attiecībā pret privātpersonām vispārīgi var atsaukties tikai tad, ja paši šie standarti ir tikuši publicēti [Oficiālajā Vēstnesī]”.
152. Neatkarīgi no termina “privātpersonas vispārīgi” (kas aplūkots iepriekš) precīzās nozīmes, šis punkts skaidri sasaista attiecīgo standartu izpildāmību attiecībā uz šādu sabiedrību ar to publicēšanu Oficiālajā Vēstnesī.
153. Tomēr, un atgriežoties pie trim iepriekš minētajiem apsvērumiem, arī jāatzīst, ka, pirmkārt, pretēji spriedumam Skoma‑Lux, Tiesa neatsaucas uz attiecīgo ISO standartu  (pilnas) izpildāmības aizkavēšanu, bet gan sasaista to (nosacīto) izpildāmību (attiecībā pret uzņēmumiem) ar ISO sistēmas piemītošajām īpatnībām (sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 52. punktā). Tas var nozīmēt, ka tiek atzīta atšķirība starp abiem iepriekš aprakstītajiem situāciju veidiem (un tādējādi katrā no tām ir iespējams atšķirīgs iznākums).
154. Otrkārt, sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 46. punktā ietvertais apsvērums (aplūkots šo secinājumu 150. punktā) par standartiem, kas nav publicēti “šajā brīdī”, var būt apliecinājums tam, ka publicēšana noteikti ir vēlama, bet nav nepieciešama (jo pastāv īpaša piekļuves sistēma).
155. Treškārt, ja sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 48. punktā lietotais termins “privātpersonas vispārīgi” (minēts šo secinājumu 151. punktā) jāsaprot kā atsauce uz personām, kurām uzticēts “tiesību ievērošanas uzrauga” uzdevums, šis punkts savukārt var tikt uztverts kā atziņa par grūtībām, ko šā uzdevuma veikšanai rada publicēšanas trūkums, tomēr tas nenozīmē, ka šīs grūtības ietekmē attiecīgo standartu izpildāmību pret uzņēmumiem, kas ražo vai laiž tirgū cigaretes.
3.      Sekas, kas rastos, atzīstot Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktu par spēkā neesošu “ISO” standartu ilgstošas nepublicēšanas dēļ
156. Attiecībā uz pēdējo iemeslu, kura dēļ tiesvedības mutvārdu daļas atkārtota sākšana šādā situācijā būtu vēlama, ja Tiesa apsvērtu normas spēkā esamības izvērtēšanu saistībā ar tās ilgstošu nepublicēšanu Oficiālajā Vēstnesī, jānorāda, ka Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta atzīšanas par spēkā neesošu (bet arī tieša lēmuma to neatzīt par spēkā neesošu) sekas sniegtos krietni tālāk par šo lietu un pārsniegtu arī cigarešu tirgu.
157. Šajā ziņā Komisija tiesas sēdē norādīja, ka pastāv aptuveni 1200 Savienības tiesību aktu, kuros ir atsauce uz ISO standartiem, un tas nozīmē, ka attiecīgās tiesību normas atzīšana par spēkā neesošu, visticamāk, ietekmēs visus šos tiesību aktus un līdz ar to, iespējams, daudzas tiesību jomas.
158. Ņemot vērā iepriekš minēto, būtiskajai ietekmei, kādu varētu radīt Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punkta atzīšana par spēkā neesošu (ilgstošas nepublicēšanas dēļ), vajadzētu rosināt plašāku diskusiju par to, kādas sekas ir pieņemamas katrā no iepriekš izceltajiem risinājumiem.
159. No vienas puses, ja spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. būtu jāsaprot tā, ka tas galu galā prasa ISO standartu publicēšanu Oficiālajā Vēstnesī, būtu jādiskutē par to, vai Eiropas Savienības līmenī pastāv risinājumi, kas ļautu šādu publicēšanu veikt, ņemot vērā ISO prasības par intelektuālā īpašuma tiesībām.
160. Ja tiktu apstiprināts, ka pašlaik nepastāv ticams veids, kā publicēt attiecīgos ISO standartus, nepakļaujot Eiropas Savienību nelabvēlīgām tiesiskām sekām, būtu jāizvērtē, ko pašreizējās likumdošanas tehnikas iespējamā atzīšana par spēkā neesošu nozīmē skarto tiesību jomu efektīvai darbībai un vai alternatīvas faktiski (saprātīgi) ir īstenojamas.
161. Savukārt, ja spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. būtu jāsaprot tā, ka tajā nav prasīts, lai publikācija Oficiālajā Vēstnesī tiktu veikta, būtu jāapspriež spriedze, ko šāds rezultāts radītu, ņemot vērā Eiropas Savienības tiesību sistēmas darbības atsevišķas pamatiezīmes.
162. Vispirms man šķiet, ka publicēšanas neesamības atzīšana par galīgu un pieņemamu iznākumu būtu pielīdzināma atziņai, ka Eiropas Savienības tiesību sistēmā var pastāvēt saistošu normu kategorija, kas ir pieejama tikai par samaksu vai apmaksājot ceļa izdevumus uz konkrētu vietu, piemēram, attiecīgās valsts standartizācijas iestādes bibliotēku. Tā kā tas nozīmētu atkāpšanos no pamatprincipa, ka demokrātiskā sabiedrībā tiesību aktiem jābūt pieejamiem bez maksas, šāda izvēle būtu jāskaidro sīkāk.
163. Turpinot to pašu argumentāciju, nākamais aplūkojamais jautājums ir, vai Eiropas Savienības tiesību sistēma var pieļaut, ka konkrētie piekļuves nosacījumi pilnībā paliek (ārējās) ISO sistēmas un attiecīgo valstu standartizācijas iestāžu ziņā, vai arī uz šo piekļuvi būtu attiecināmas noteiktas Savienības tiesību prasības, piemēram, dalībvalstu pienākums nodrošināt, ka piekļuve netiek pakļauta pārmērīgi ierobežojošiem nosacījumiem.
164. Turpinot, ir jāatgādina, ka ISO standarti principā ir pieejami angļu, franču un krievu valodā. Lai gan valodu vienlīdzība, kas Eiropas Savienībā parasti ir norma, var būt pakļauta izņēmumiem (71), šis lietas aspekts pelnījis papildu uzmanību.
165. Visbeidzot, uzskatu par lietderīgu atgriezties pie jautājuma par piekļuvi dokumentiem, kā tas ir reglamentēts Regulā Nr. 1049/2001. Jau atsaucos uz spriedumu Public.Resource.Org, par kuru ieinteresētās personas jo īpaši izteicās tiesas sēdē. Jāatgādina, ka šajā spriedumā
Tiesa būtībā uzlika Komisijai pienākumu piešķirt piekļuvi CEN izstrādātajam standartam, neraugoties uz to, ka tika izteiktas līdzīgas pretenzijas uz intelektuālā īpašuma tiesībām. Tas šajā tiesvedībā ir izraisījis diskusijas par to, vai šis risinājums attiecas arī uz ISO standartiem (vispārīgi) un kādas sekas šeit izvirzītajiem jautājumiem varētu radīt iespējama apstiprinoša atbilde.
166. Pilnībā piekrītu, jo īpaši Nīderlandes valdībai un Komisijai, ka jautājums, vai piekļuve dokumentam ir piešķirama personai, kas darbojas publiskās interesēs (kas, cik saprotu, bija prasītāja tiesvedībā, kuras rezultātā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums), nenosaka tiesiskos secinājumus, kas jāizdara attiecībā uz personām, kurām ir juridiski pienākumi, un kuri izriet no tā, ka akts, kurā šie pienākumi precizēti, nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī.
167. Proti, šie vienkārši ir divi dažādi jautājumi. Vienlaikus tie var būt arī cieši saistīti tādā lietā kā šī.
168. Tas ir, ja tiktu pieņemta nostāja, ka attiecīgo ISO standartu publicēšana Oficiālajā Vēstnesī pati par sevi nav nepieciešama, šis risinājums, visticamāk, būs spēkā arī attiecībā uz jebkuriem citiem ISO standartiem, uz kuriem Eiropas Savienības likumdevējs varētu paļauties. Tāpat arī iespējamā secinājuma citās procedūrās attiecībā uz dažādiem ISO standartiem, ka piekļuve ISO standartiem saskaņā ar Regulu Nr. 1049/2001 nav jāpiešķir, sekas visticamāk ietekmēs ne tikai konkrētos ISO standartus, uz kuriem attiecas šīs dažādās procedūras. Tādējādi, ja abās iepriekš minētajās situācijās tiktu sniegta negatīva atbilde, piekļuves sistēma šiem standartiem Savienības līmenī faktiski tiktu “bloķēta” (un paliktu atvērta tikai ISO līmenī, kas ietver piekļuvi, ko nodrošina valstu standartizācijas iestādes).
169. Ja tiktu pieņemta nostāja, ka publicēšana Oficiālajā Vēstnesī galu galā ir obligāta (attiecībā uz šeit aplūkotajiem ISO standartiem un līdz ar to arī uz citiem ISO standartiem, uz kuriem līdzīgi varētu paļauties Eiropas Savienības likumdevējs), tas radītu nepieciešamību precizēt, vai dokuments, kas nav publicēts Oficiālajā Vēstnesī, lai gan tam būtu jābūt publicētam, ietilpst Regulas Nr. 1049/2001 (vispārīgi formulētajā) piemērošanas jomā. Jāatzīmē, ka citā kontekstā (kur nepastāvēja ārēji faktori, kas ir līdzīgi šeit aplūkotajiem) ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston] apgalvoja pretējo (72). Ja šī nostāja tiktu pieņemta arī šeit (ja Tiesa atkal secinātu, ka ISO standarti galu galā ir jāpublicē Oficiālajā Vēstnesī), būtu jāapspriež, vai līdz standartu faktiskai publicēšanai Oficiālajā Vēstnesī ir jānodrošina piekļuves starprisinājums Savienības līmenī, lai novērstu tāda paša “bloķēšanas” efekta rašanos starplaikā.
170. Citiem vārdiem sakot, lai gan juridiskie jautājumi, kas rodas saistībā ar apzīmējumu “piekļuve dokumentiem”, no vienas puses, un apzīmējumu “publicēšana Oficiālajā Vēstnesī”, no otras puses, ir atšķirīgi, tie ir daļa no viena un tā paša plašāka jautājuma par piekļuvi Eiropas Savienības tiesību sistēmā ārēji izstrādātiem standartiem, kurus Savienības tiesību sistēma ir padarījusi saistošus. Šķiet, ka vienas analīzes rezultāts rada sekas otras analīzei, un tāpēc tās nevajadzētu aplūkot atsevišķi.
V.      Secinājumi
171. Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz College van Beroep voor het bedrijfsleven (Administratīvā sociālekonomisko lietu apelācijas tiesa, Nīderlande) uzdoto pirmo līdz ceturto jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/40/ES (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK 4. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētos ISO standartus, kas nav tikuši publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, var piemērot uzņēmumiem, kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū, ja tie var piekļūt šiem standartiem saskaņā ar nosacījumiem, kas aprakstīti 2022. gada 22. februāra sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. (C‑160/20, EU:C:2022:101) 52. punktā. Tomēr šo tiesību normu un tajā norādīto ISO standartu publicēšanas neesamību nevar saprast tādējādi, ka juridiskai personai, piemēram, fondam, no šīs direktīvas izriet tiesības pieprasīt īstenot attiecībā pret uzņēmumiem, kas ražo cigaretes vai laiž tās tirgū, Direktīvas 2014/40 3. panta 1. punktā paredzēto maksimālo emisiju līmeņu mērīšanas metodi, kas atšķirtos no šīs pašas direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētās metodes.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK (OV 2014, L 127, 1. lpp.)
3      Spriedums, 2022. gada 22. februāris, Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. (C‑160/20, turpmāk tekstā – “spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c.” un “aplūkotais spriedums”, EU:C:2022:101, 33. punkts).
4      Turpat, 48. un 52. punkts.
5      Turpat, 74. un 79. punkts, kā arī rezolutīvās daļas 5. punkts.
6      Padomes Direktīva (2011. gada 21. jūnijs) par tabakas izstrādājumiem piemērotā akcīzes nodokļa struktūru un likmēm (OV 2011, L 176, 24. lpp.).
7      Šķiet, ka valstu standartizācijas iestādes ir viena no trim ISO dalības kategorijām, kā noteikts ISO statūtu 3.1. pantā, 21. izdevums, 2025. gads, angļu valodas versija, ISBN 978‑92‑67‑02042‑6 (turpmāk tekstā – “ISO statūti”), pieejami tīmekļvietnē https://www.iso.org/files/live/sites/isoorg/files/archive/pdf/en/statutes.pdf.
8      Ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēes [H. Saugmandsgaard Øe] secinājumi lietā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. (C‑160/20, turpmāk tekstā – “Secinājumi lietā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c.”, EU:C:2021:618, 31. punkts un tā zemsvītras piezīme).
9      ISO/IEC Directives, Part 1, Procedures for the technical work – Consolidated ISO Supplement – Procedures specific to ISO, izdevums 01/2024, angļu valodas versija, Pielikums SO “Principles for developing ISO and IEC Standards related to or supporting public policy initiatives” (turpmāk tekstā – “ISO/IEC Direktīvu Pielikums SO”), SO.2. punkts “Principi”, a) apakšpunkts, 146. lpp.
10      ISO statūtu 22.1. pants.
11      ISO statūtu 2.1. pantā un ISO/IEC Direktīvu Pielikuma SO SO.2. punkta “Principi” b) apakšpunktā ir noteikts, ka “ISO un IEC apņemas izstrādāt starptautiskus standartus, kas ir būtiski tirgum, ņemot vērā visu attiecīgo ieinteresēto personu – tostarp vajadzības gadījumā valsts iestāžu – vajadzības, necenšoties noteikt, virzīt vai motivēt valsts politiku, noteikumus vai sociālo un politisko kārtību”. (Jāpiebilst, ka IEC ir “International Electrotechnical Commission” [Starptautiskā elektrotehniskā komisija]).
12      ISO statūtu 14.2. pants un https://www.iso.org/developing‑standards.html.
13      Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy, ISO, 2015, 3. un 23. lpp. Skat. arī ISO/IEC direktīvu Pielikumu SO, SO.1. punktu “Vispārīgais konteksts”, 146. lpp.
14      Skat. šo secinājumu 16. punktu. Publiski pieejamā informācija liecina, ka šīs versijas ir aizstātas. Attiecībā uz NEN‑ISO 4387:2000/A1:2008 skat. https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑4387‑2000‑a1‑2008‑en‑127640; attiecībā uz NEN‑ISO‑10315:2013 skat. https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑10315‑2013‑en‑182020 un attiecībā uz NEN‑ISO 8243:2006 skat. https://www.nen.nl/en/nen‑iso‑8243‑2006‑en‑113052.
15      ISO/IEC direktīva, 1. daļa, 49.  lpp. Jāatzīmē, ka Nīderlandes Karaliskā standartizācijas institūta (turpmāk tekstā – “NEN”) tīmekļvietnēs, kurās var iegādāties nacionālos īstenošanas standartus, ir šāda informācija: “Šī publikācija [kas satur attiecīgo standartu] ir aizsargāta ar autortiesībām un paredzēta tikai personīgai lietošanai.” Skat. iepriekšējā zemsvītras piezīmē minētos avotus.
16      Runa ir par jaunākajām pieejamām šo standartu versijām šo secinājumu sagatavošanas laikā.
17      Using and referencing ISO and IEC standards to support public policy, ISO, 2015, 34.–36. lpp.
18      ISO statūtu 21.1. pants.
19      ISO statūti šajās trīs valodās ir pieejami ISO tīmekļvietnē.
20      ISO statūtu 23.1., 23.2. un 23.3. pants.
21      Skat. pieejamos variantus attiecīgi https://www.iso.org/standard/76549.html, https://www.iso.org/standard/79002.html, https://www.iso.org/standard/85345.html un https://www.iso.org/standard/60154.htm.
22      Attiecībā uz konkrēto informācijas avotu skat. šo secinājumu 14. zemsvītras piezīmi.
23      Spriedums, 2016. gada 27. oktobris, James Elliott Construction (C‑613/14, turpmāk tekstā – “spriedums James Elliott”, EU:C:2016:821, 40. punkts). Attiecībā uz CEN sistēmas iezīmēm skat. nesenos ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus lietā Public.Resource.Org
un Right to Know/Komisija (C‑588/21 P, EU:C:2023:509, 23.–31. punkts).
24      Spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c., 33. un 31. punkts.
25      Turpat, 39.–47. punkts.
26      Turpat, 40. punkts un tajā minētā judikatūra.
27      Turpat, 48. punkts. Mans izcēlums.
28      Turpat, 52. punkts.
29      79. punkts spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. Pie šīm iezīmēm sīkāk atgriezīšos vēlāk.
30      Spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c._79. punkts un rezolutīvās daļas 5. punkts.
31      Spriedums, 2007. gada 11. decembris, Skoma‑Lux (C‑161/06, turpmāk tekstā – “spriedums Skoma‑Lux”, EU:C:2007:773).
32      Turpat, it īpaši 51. un 59. punkts.
33      Šis aspekts jau tika uzsvērts 1990. gada 20.  septembra spriedumā Sevince
(C‑192/89, turpmāk tekstā – “spriedums Sevince”, EU:C:1990:322, 24. punkts).
34      Spriedums Skoma‑Lux, 60. punkts.
35      Spriedums, 2009. gada 10. marts, Heinrich (C‑345/06, turpmāk tekstā – “spriedums Heinrich”, EU:C:2009:140, 63. punkts).
36      Spriedums Skoma‑Lux, 38. punkts un tajā minētā judikatūra.
37      Turpat, 42. punkts un tajā minētā judikatūra.
38      Lai gan abi iepriekš minētie spriedumi attiecās uz nepublicētu regulu (vai tās daļu), tajā noteiktais risinājums ir piemērojams direktīvā noteiktajiem pienākumiem, kā Tiesa to ir norādījusi sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 42. punktā.
39      Spriedums Skom‑Lux, 47.–51. punkts.
40      Turpat, 52. punkts.
41      Sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. rezolutīvās daļas 5. punkts ir formulēts šādi: “Gadījumā, ja uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām, šīs direktīvas 3. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā izmantotajai metodei, ievērojot zinātnes un tehnikas attīstību vai starptautiski atzītus standartus, ir jābūt piemērotai, lai mērītu emisiju, kuras izdalās, izmantojot cigareti tai paredzētajā veidā, līmeņus, par pamatu ņemot cilvēku, īpaši jauniešu, augstu veselības aizsardzības līmeni [..].” Mans izcēlums.
42      Viens no 24. panta 2. punktā paredzētajiem izņēmumiem attiecas uz papildu prasībām, ko var pieņemt attiecībā uz tabakas izstrādājumu iepakojumu, savukārt ar otro (noteikts 24. panta 3. punktā) tiek ieviesta iespēja aizliegt noteiktu tabakas vai ar to saistītu izstrādājumu kategoriju, pamatojoties uz konkrētiem apstākļiem attiecīgajā dalībvalstī, par šādu valsts pasākumu paziņojot Komisijai. Pēdējais no minētajiem izņēmumiem tika izmantots vienā no jautājumiem, kas bija aplūkojamā sprieduma pamatā, taču Tiesa šā sprieduma 80.–85. punktā to noraidīja kā nepieņemamu, jo lietas faktiskie apstākļi nebija saistīti ar tā īstenošanu.
43      Ar to cenšas izvairīties no dažādām dalībvalstīs piemērojamām mērīšanas metodēm, kā Tiesa to ir norādījusi Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 32. punktā.
44      Tas notiktu tad, ja tādai pusei kā fonds tiktu ļauts sekmīgi panākt cigarešu izņemšanu no tirgus, pamatojoties uz to, ka tās, mērot ar metodi, ko likumdevējs nav paredzējis, neatbilst maksimāli pieļaujamajiem emisiju līmeņiem, lai gan, mērot saskaņā ar Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā paredzēto metodi, tās šiem līmeņiem atbilst.
45      Spriedums Skoma‑Lux, 42. punkts un tajā minētā judikatūra.
46      Skat. spriedumu Sevince (24. punkts), kurā Tiesa nosprieda, ka Asociācijas padomes, kas izveidota ar Asociācijas nolīgumu starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju, lēmumu nepublicēšana “var kavēt to piemērošanu privātpersonai, [tomēr] privātpersonai attiecībās ar valsts iestādi šā iemesla dēļ nav atņemtas tiesības izmantot tās tiesības, kuras šie lēmumi tai piešķir”.
47      Sprieduma holandiešu valodas versijā lietots formulējums “aan particulieren in het algemeen”, savukārt sprieduma franču valodas versijā – “particuliers en général”.
48      Termins “privātpersonas vispārīgi” ir lietots arī sprieduma Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. 49. un 73. punktā, bet šie lietojumi tikai attīsta vai atkārto jau iepriekš minēto.
49      Tā atsaucas uz minētā sprieduma dažādajām valodu versijām, lai paskaidrotu savas šaubas par to, vai termins “privātpersonas vispārīgi” nozīmē “plašu sabiedrību”(pretstatā, kā es saprotu šo argumentu, “uzņēmumiem”), vai arī tas attiecas uz domu, ka attiecīgie ISO standarti nav saistoši “privātpersonām vispārīgi”, proti, “principā” (izņemot gadījumus, atkal manā izpratnē, kad attiecīgā puse var tiem piekļūt).
50      Skat. arī paskaidrojumu šo secinājumu 41. punktā.
51      Man šķiet, ka iesniedzējtiesa par īpaši nozīmīgu uzskata Hartas 24. panta 2. punktu, kurā noteikts, ka “visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses”. Attiecībā uz Hartas 35. pantu jāatzīmē, ka tā otrajā teikumā ir teikts, ka, “nosakot un īstenojot visu Savienības politiku un darbības, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības līmeni”.
52      Jāatzīmē, ka Bulgārijas valdība norāda, ka pirmais jautājums ir nepieņemams, jo neesot precizēti ISO standarti, ar ko tas ir saistīts. Uzskatu, ka minētā jautājuma formulējums un lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sniegtais paskaidrojums izskaidro, ka šis jautājums attiecas uz Direktīvas 2014/40 4. panta 1. punktā minētajiem ISO standartiem.
53      Skat., piemēram, spriedumu, 2025. gada 26. jūnijs, PJ Carroll un Nicoventures Trading (C‑759/23, EU:C:2025:477, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
54      Skat. jo īpaši Direktīvas 2014/40 8. apsvērumu, kurā noteikts, ka “tabakas izstrādājumi nav parastas preces”, ņemot vērā “tabakas īpaši kaitīgo ietekmi uz cilvēku veselību”.
55      Skat. jo īpaši Direktīvas 2014/40 9. panta 1. punktu un 10. panta 1. punktu, kā arī I un II pielikumu.
56      “Attiecībā uz maksimālā emisiju līmeņa noteikšanu varētu būt nepieciešams un lietderīgi vēlāk pazemināt darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda emisiju līmeņus vai noteikt maksimālos emisiju līmeņus tabakas izstrādājumiem, ņemot vērā to toksicitāti vai spēju izraisīt atkarību.” Mans izcēlums.
57      Mans izcēlums.
58      Mans izcēlums.
59      Jāatgādina, ka Tiesa var pārformulēt interpretācijas jautājumu par spēkā esamības jautājumu, ja to prasa Tiesas uzdevums, kad tai “no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuriem, ņemot vērā strīda priekšmetu, ir nepieciešama interpretācija vai spēkā esamības novērtēšana”. Spriedums, 2022. gada 25. janvāris, VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
60      Skat. šo secinājumu 51. zemsvītras piezīmes attiecīgo daļu.
61      No LESD 114. panta 3. punkta (kas ir viens no Direktīvas 2014/40 tiesiskajiem pamatiem) izriet, ka par pamatu leģislatīviem priekšlikumiem jāņem augsts veselības aizsardzības līmenis, kā norādīts Direktīvas 2014/40 8. apsvērumā. Kā Tiesa ir atgādinājusi šīs pašas direktīvas kontekstā, līdzīgs imperatīvs paredzēts arī LESD 9. pantā un 168. panta 1. punktā. Skat. spriedumu, 2016. gada 4. maijs, Philip Morris Brands u.c. (C‑547/14, turpmāk tekstā – “spriedums Philip Morris”, EU:C:2016:325, 157. punkts).
62      Jāatzīmē, ka spriedumā Stichting Rookpreventie Jeugd u.c. Tiesa jau tika aicināta izvērtēt minētās tiesību normas spēkā esamību, “ņemot vērā faktu, ka zinātniskie pētījumi pierādot, ka mērīšanas metodes, uz kurām ir veikta atsauce [tajā], neatspoguļo cigarešu darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda līmeņus, ko faktiski ieelpo smēķētāji” (64. punkts attiecībā uz trešā jautājuma b) daļu). Tomēr Tiesa norādīja, ka šis jautājums ir balstīts uz pētījumiem, kas tapuši pēc attiecīgās direktīvas pieņemšanas, tādēļ tiem nav nozīmes minētajā izvērtējumā, jo, kā Tiesa atgādināja, “Savienības akta spēkā esamība ir jānovērtē, ņemot vērā informāciju, kas bija Eiropas Savienības likumdevēja rīcībā attiecīgā tiesiskā regulējuma pieņemšanas brīdī”. Spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c., 67. punkts un tajā minētā judikatūra. Tādējādi pieeja, ar kādu tika vērtēta minētās normas spēkā esamība, neizslēdz šajā lietā lūgto izvērtējumu.
63      Spriedums Stichting Rookpreventie Jeugd u.c., 44. punkts.
64      Ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumi lietā Philip Morris Brands u.c. (C‑547/14, EU:C:2015:853, 149. un 150. punkts) un spriedums Philip Morris Brands u.c., 166. punkts un tajā minētā judikatūra.
65      Skat. arī Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par to, kā piemērota Direktīva [2014/40] attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu, COM(2021) 249 final, 3.1. sadaļa, 21. zemsvītras piezīme.
66      Turpat, 3.1. sadaļa.
67      Spriedums, 2024. gada 5. marts, Public.Resource.Org un Right to Know/Komisija u.c. (C‑588/21 P, turpmāk tekstā – “spriedums Public.Resource.Org”, EU:C:2024:201). Šajā spriedumā Tiesa pieprasīja Komisijai piešķirt piekļuvi CEN izstrādātajiem standartiem, neraugoties uz to, ka uz tiem attiecas intelektuālā īpašuma tiesības.
68      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV, L 145, 43. lpp.).
69      Skat. ierosināto tiesvedību par prasību, kas celta 2024. gada 6. decembrī, International Electrotechnical Commission un ISO/Komisija (T‑631/24). Saprotu, ka ar šo prasību tiek lūgts atcelt attiecīgo Komisijas lēmumu.
70      Mans izcēlums. Līdzīgu formulējumu skat. arī 37. punktā.
71      Attiecībā uz publicējamiem tiesību aktiem skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:525, 37. punkts).
72      Skat. ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumus lietā Heinrich (C‑345/06, EU:C:2008:212, 122.–133. punkts).