62004CC0419_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar 2004. gada 30. septembra lēmumu Cour d’appel de Poitiers
[Puatjē Apelācijas tiesa] (Francija) iesniedza Tiesai prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt 871. pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (2) . It īpaši iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai minētā norma uzliek valsts muitas dienestiem pienākumu nodot lietu Eiropas Kopienu Komisijai, ja tie vēlas vēlāk piedzīt nodokļus, kas netika nomaksāti preces ievešanas datumā, un ja tie ir izteikuši šaubas par to, vai ir tikuši izpildīti nosacījumi, kādi paredzēti, lai nesāktu piedziņu.
I – Atbilstošās tiesību normas
2. Muitas parāda iegrāmatošanas un vēlākas piedziņas procedūra ir noteikta ar Regulas Nr. 2454/93 868. un nākamajiem pantiem. Šajā gadījumā, aprobežojoties ar tiem faktiem, kas ir atbilstīgi šajā lietā, atgādināšu, ka saskaņā ar šīs regulas 869. pantu tā attiecīgajiem faktiem piemērojamā redakcijā (3) muitas dienesti paši nolemj neiegrāmatot neiekasētus nodokļus gadījumā, kad to summa ir zemāka par EUR 2000. Savukārt attiecībā uz lielākām summām attiecas 871. pants, kas tā attiecīgajiem faktiem piemērojamā redakcijā nosaka:
“Gadījumos, kas nav 869. pantā minēti gadījumi un kuros muitas dienesti vai nu uzskata, ka [Kopienas Muitas] kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi ir izpildīti, vai arī nešaubās par minētajos noteikumos iekļauto kritēriju precīzu piemērošanas jomu attiecībā uz konkrētu gadījumu, minētie dienesti attiecīgo gadījumu [lietu] iesniedz Komisijai, lai varētu tikt pieņemts lēmums saskaņā ar 872.–876. pantā izklāstīto procedūru. Komisijai iesniegtajā lietā jāiekļauj visa informācija, kas vajadzīga lietas pilnīgai izskatīšanai [..].”
3. Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas muitas kodeksa izveidi (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) (4) 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts, uz ko ir norāde minētās regulas Nr. 2454/93 normā, paredz, ka nav jāizdara vēlāka [no muitas parāda izrietošo nodokļu] iegrāmatošana, ja:
“pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju”.
4. Tomēr atgādināšu, ka šo pašu nosacījumu izpilde pieļauj arī atlaist nodokļus, kas ir darbība, ko Muitas kodeksa 235. panta b) apakšpunkta nozīmē veido “muitas parāda summas neiekasēšana pilnībā vai daļēji”. Faktiski Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta otrā daļa paredz, ka “ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam”.
II – Fakti un process
5. Laika posmā no 1993. gada 31. marta līdz 29. aprīlim Conseil général de la Vienne
kā vietējās sabiedrības ar jauktu (privātu un publisku) kapitālu, kas pārvalda Futuroscope parku ( Conseil de surveillance de la société d’économie mixte locale du Parc du Futuroscope, turpmāk tekstā – “ Futuroscope ”), uzraudzības padomes locekle vairākkārt iegādājās audiovizuālās iekārtas no atbilstoši Kanādas tiesībām nodibinātas sabiedrības IMAX Corporation
(turpmāk tekstā – “ IMAX ”), tās ievedot Kopienas muitas teritorijā.
6. Saskaņā ar vienošanās par pārdošanu noteikumiem maksājums tika sadalīts divās daļās: pirmkārt, Conseil général de la Vienne bija jāsamaksā IMAX
summa USD 3 431 650 iekārtas piegādes datumā un, otrkārt, jāsamaksā šai sabiedrībai noteikta papildu maksa FRF 1,80 par katru pārdoto ieejas biļeti Futuroscope .
7. Tomēr Conseil général de la Vienne kā minētās iekārtas muitas vērtību uzrādīja tikai pirmo minēto summu un attiecīgi samaksāja tikai tos nodokļus, kurus Francijas muitas dienesti aprēķināja, pamatojoties uz šo skaitli.
8. Sakarā ar to, ka vēlākas pārbaudes rezultātā kļuva redzama maksājuma otrās daļas esamība, Francijas iestādes pieprasīja Conseil général de la Vienne samaksāt nodokļus, kas attiecās uz šo daļu. Šī pēdējā iesniedza jautājumu izskatīšanai commission de conciliation et d'expertise douanière
[muitas ekspertīzes un samierināšanas komisijā] (turpmāk tekstā – “ CCED ”), kas ir iestāde, ko veido maģistrāti un profesionāļi, pie kuriem importētāji (vai eksportētāji) var vērsties, jo tai ir arbitra loma strīdos ar muitas pārvaldi. 1999. gada 13. aprīļa paziņojumā CCED
secināja, ka ievesto audiovizuālo iekārtu muitas vērtība bija tikusi nepamatoti samazināta par FRF 5 517 281 (proti, EUR 841 104).
9. Sakarā ar to Conseil général de la Vienne iesniedza Francijas iestādēm lūgumu atlaist [pieprasīto nodokļu summu] saskaņā ar Muitas kodeksa 236. pantu, taču šis lūgums vēlāk tika noraidīts ar 2000. gada 6. jūnija lēmumu.
10. Tā pašā gada 17. jūlijā Conseil général de la Vienne iesniedza sūdzību padotības kārtībā ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie
[Rūpniecības, ekonomikas un finanšu ministrijai].
11. Tā kā mierizlīguma priekšlikums izrādījās neveiksmīgs, 2001. gada 16. jūlijā directeur général des douanes et droits indirects français
[Francijas muitas un netiešo nodokļu pārvaldes ģenerāldirektors] nosūtīja Conseil général de la Vienne vēstuli, kurā, atgādinājis par iepriekš minēto lēmumu atteikt atlaist [nodokļu summu] un to, ka administratīvā lieta vēl joprojām atrodas izskatīšanā, informēja Conseil général de la Vienne par savu lēmumu – “iesniegt radušos problēmu izskatīšanai Komisijai” (5) .
12. Tomēr 2001. gada 19. jūlijā šī pati pārvalde cēla prasību Tribunal d'instance de Poitiers [Puatjē reģiona tiesā] pret Conseil général de la Vienne, prasot tai piespriest samaksāt muitas parādu FRF 1 451 541 (proti, EUR 221 286), kas izriet no ievestās audiovizuālās iekārtas pirkuma cenas otrās daļas.
13. 2001. gada 18. septembrī tiesvedības laikā Francijas muitas dienesti lūdza savai valdībai nodot Komisijai vēstuli, kurā tie lūdza pamatotības apstiprinājumu analīzei, kuras rezultātā tie ir nonākuši pie secinājuma, ka ir jāpieprasa iepriekš minētā muitas parāda samaksa. Uz šo vēstuli, kas reāli tika nosūtīta 2001. gada 11. decembrī, atbilde netika saņemta.
14. 2002. gada 20. decembrī Tribunal d'instance de Poitiers
pieņēma Conseil générale de la Vienne nelabvēlīgu (no)lēmumu. Conseil générale de la Vienne apstrīdēja šo pasludināto spriedumu Cour d’appel de Poitiers .
15. Pirmkārt, šī tiesa atzīmēja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 871. panta noteikumiem muitas dienesti nodod
lietu Komisijai, ja tiem ir šaubas par kritēriju par vēlākas iegrāmatošanas neesamību piemērošanas jomu, it īpaši, kad pēc likuma maksājamā muitas nodokļa summa nav tikusi iegrāmatota pašu muitas iestāžu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju.
16. Turklāt šajā gadījumā saskaņā ar minētās tiesas viedokli valsts muitas dienestiem bija šaubas par precīzu to kritēriju, kas regulē nosacījumu par muitas parāda vēlāku iegrāmatošanu, piemērošanas jomu, jo ar iepriekš minēto 2001. gada 16. jūlija vēstuli minētie dienesti informēja Conseil Général de la Vienne par savu lēmumu vērsties Komisijā.
17. Ar šādu pamatojumu Cour d’appel nolēma uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu par 871. panta interpretāciju, kas izteikts šādi:
“Vai [Regulas Nr. 2454/93] (6) 871. pants par muitas parāda summas piedziņu ir jāinterpretē kā tāds, ar ko tiek ieviesta procedūra, kas ir vajadzīga un ir obligāta, pretējā gadījumā piedziņa nav iespējama, ja valsts muitas dienesti jebkurā procedūras brīdī ir radījuši zināmas šaubas par personas, kura atbild par samaksu, labticību attiecībā uz piedziņas kritēriju piemērošanas jomu vai nodokļu atlaišanu, kas izriet no tā muitas parāda, ko [persona, kura ir atbildīga par samaksu] ir izvairījusies nomaksāt tāpēc, ka tas netika iegrāmatots datumā, kad tas varēja būt iemesls piedziņai,
kas ir parāds par Kanādas piegādātāja piegādātās audiovizuālās iekārtas pirkuma cenā iespējami iekļauto iepriekš norunātu maksu, kas ir obligāti iekļauta atpūtas parka, kurā šī iekārta ir izmantota, ieejas maksā neatkarīgi no tā, vai apmeklētājs, kurš ir samaksājis šo maksu, guva labumu no šādas izmantošanas?”
18. Šādā veidā Tiesā aizsāktajā procesā Conseil général de la Vienne, Francijas un Slovākijas valdības, kā arī Komisija sniedza apsvērumus. Šīs pašas personas, izņemot Slovākijas valdību, iestājās [lietā] tiesas sēdē 2005. gada 28. septembrī.
III – Juridiskā analīze
A – Par pieņemamību
19. Pirms apskatīt jautājumu pēc būtības, ir jāizsaka daži apsvērumi par tā pieņemamību, ņemot vērā, ka Francijas valdība to ir apstrīdējusi.
20. Saskaņā ar šīs valdības teikto pamata prāvas risinājumam nav nepieciešama 871. panta interpretācija. Ciktāl šajā pantā ir atsauce uz Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem, no šīs normas ir redzams, ka tas ir piemērojams tikai tad, ja ir izpildīti šie nosacījumi un šī iemesla dēļ tikai tad, ja valsts iestādes domā, ka tās nodokļa summas noteikšanas brīdī ir pieļāvušas “kļūdu [..], ko tāda persona, kas atbild par samaksu, kas ir rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus, attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt”.
21. Tā kā šīs tiesvedības pamatā esošajā procesā Conseil général de la Vienne, tieši pretēji, apstrīdēja pašu ievestās audiovizuālās iekārtas pirkuma cenas otras daļas iekļaušanu (kas saistīts ar lielu skaitu parka apmeklētāju, kas izmanto šo iekārtu) nodokļu aprēķinā, neatsaucoties uz tādas kļūdas, kurai piemīt iepriekš norādītās raksturīgās pazīmes, esamību, 871. panta interpretācijai nav nozīmes.
22. Vēl aizvien saskaņā ar Francijas valdības teikto to apstiprina tas, ka šaubas, par kurām patiešām tika vaicāts Komisijas viedoklis, lai arī ne 871. pantā noteiktajā veidā, tieši attiecās uz analīzes, kuras rezultātā Francijas muitas dienestiem bija vēlāk jāiegrāmato otro audiovizuālās iekārtas pirkuma cenas (sastāv)daļa nodokļu aprēķinā un nevis jau pastāvošo kļūdu Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta nozīmē, pamatotību.
23. No savas puses nevaru izslēgt, ka tieši šaubas, kādas bija radušās valsts muitas dienestiem, tika minētas iepriekš minētajā 2001. gada 16. jūlija vēstulē. Faktiski tas šķiet esam jautājums, ko Conseil général de la Vienne izvirzīja un ko [muitas] dienesti galu galā izlēma nodot Komisijai [izskatīšanai].
24. Tomēr tas neizbēgami nenoved pie iebildes par nepieņemamību pieņemšanas. Faktiski valsts tiesa, kas, protams, apzinājās argumentus, ko Conseil général de la Vienne tika izvirzījusi pret vēlāku piedziņu, tomēr uzskatīja, ka Francijas dienestiem radušās šaubas, kādas tās izklāstītas 2001. gada 16. jūlija vēstulē, jebkurā gadījumā varēja būt tādas, kas varētu iedarbināt Regulas Nr. 2454/93 871. pantā paredzēto mehānismu. Tieši tādēļ, lai novērstu šo nenoteiktību attiecībā uz nosacījumiem, kādi vajadzīgi, lai minēto normu varētu piemērot, valsts tiesa vērsās Tiesā.
25. Ja jautājums tiek definēts šādi, uzskatu, ka Kopienu judikatūra jautājumā par pieņemamību neļauj izvairīties no prejudiciāla jautājuma.
26. Kā ir zināms, saskaņā ar šo judikatūru “sadarbības starp Tiesu un valsts tiesām ietvaros, kas noteikta ar [EKL 234. pantu] tikai tā valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā ir vajadzīgs prejudiciālais nolēmums, lai šī tiesa taisītu spriedumu, un cik piemēroti ir Tiesai uzdotie jautājumi”. Vienīgi “izņēmuma gadījumos [tā pārbauda] nosacījumus, pie kādiem valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci” (7) . It īpaši tas tā ir, ja “ acīmredzami
ir skaidrs, ka valsts tiesas prasītajai Kopienu tiesību normas interpretācijai nav nekādas saistības ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu [..] vai izvērtēšanu, vai arī, ja problēma ir hipotētiska [..]” (8) .
27. Man šķiet, ka tiktāl, ciktāl valsts tiesa ir noteikusi, ka Regulas Nr. 2454/93 871. pants neļauj skaidri saprast, pie kādiem nosacījumiem lieta ir obligāti jānodod Komisijai, Tiesas nolēmumu par šo jautājumu nevar uzskatīt par neatbilstošu vai vismaz ne par acīmredzami
neatbilstošu prāvas risinājumam. Faktiski tikai pēc tam, kad ir saņemts Tiesas skaidrojums par interpretāciju, kas tai ļauj noteikt, vai šajā gadījumā pastāv vai nepastāv pienākums vērsties Komisijā, iesniedzējtiesa var izvērtēt valsts procesa likumību. It īpaši pateicoties Tiesas sniegtajām norādēm, tā var izlemt, vai tas ir pamatoti vai ne, ka Conseil général de la Vienne tika liegta objektivitātes garantija, kuru veido Komisijas vērtējums par nosacījumu, kādi vajadzīgi, lai neveiktu vēlāku muitas parāda iegrāmatošanu, izpildi vai neizpildi.
28. Tādējādi uzskatu, ka jautājums ir pieņemams un tas ir jāizvērtē pēc būtības.
B – Par lietas būtību
29. Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot pēc būtības, vai tas izriet no Regulas Nr. 2454/93 871. panta, ka valsts muitas dienestiem ir jānodod lieta izskatīšanai Komisijai, ja tie ir izteikuši šaubas, pat ja tām piemīt tikai pagaidu raksturs, par to, ka noteiktajā gadījumā ir bijuši nosacījumi, kādi vajadzīgi, lai nebūtu jāizdara vēlāka nenomaksāto nodokļu iegrāmatošana.
30. Conseil général de la Vienne un Slovākijas valdība uzskata, ka šāds pienākums pastāv jebkurā gadījumā.
31. Pat Francijas valdība apstiprina attiecīgā pienākuma pastāvēšanu gadījumā, ja šaubām piemīt noteiktas raksturīgas iezīmes. Tomēr tā uzdeva ievadjautājumu, vai šajā gadījumā ir jāpiemēro 871. panta sākotnējā redakcija, vai tā, kas tika grozīta un izriet no Regulas Nr. 1335/2003 (skatīt iepriekš 3. zemsvītras piezīmi), un tā izvēlējās otro variantu.
32. Komisijai par šo jautājumu ir pretējs viedoklis. Bet tai šāds pretējs viedoklis ir arī saistībā ar apskatāmo jautājumu pēc būtības tiktāl, ciktāl tā uzskata, ka, ja sākotnējās šaubas nomaina pārliecība, ka nav izpildīti nosacījumi, lai nevajadzētu izdarīt vēlāku iegrāmatošanu, valsts dienestiem nav jāvēršas Komisijā.
33. No savas puses attiecībā uz piemērojamās 871. panta redakcijas noteikšanu uzskatu, ka, pirmkārt, šajā lietā ir būtiska vienīgi sākotnējā redakcija. Faktiski ir skaidrs, ka runa ir par procesuālu noteikumu un ka saskaņā ar Kopienu judikatūru “procesuālie noteikumi [..] ir piemērojami visām procedūrām, kuras norisinās brīdī, kad tie stājas spēkā” (9) . Tomēr ir arī tā, ka saskaņā ar vispārējiem principiem jaunais likums var tikt nekavējoties piemērots vienīgi attiecībā uz situācijām, kuras, lai arī radušas laikā, kad bija spēkā iepriekšējais likums, tomēr vēl ir aktuālas laikā, kad jaunais likums stājās spēkā.
34. Man šķiet, ka līdz grozījumu, kas tika ieviesti ar Regulu Nr. 1335/2003, kura stājās spēkā 2003. gada 1. augustā, pieņemšanu šīs lietas atbilstīgā juridiskā situācija nebija pilnībā atrisināta. Faktiski vēstule, ar kuru muitas dienesti bija izteikuši šaubas, kas jādara zināmas Komisijai, ir datēta ar 2001. gada 16. jūliju; pavēste Conseil général de la Vienne ierasties Tribunal d'instance de Poitiers
ir datēta ar 2001. gada 19. jūliju, un šī pēdējā minētā tiesa savu spriedumu pasludināja 2002. gada 20. decembrī.
35. To precizējis, es pievērsīšos jautājuma būtībai, proti, tam, vai muitas dienestiem bija vai nebija pienākums vērsties Komisijā.
36. Šajā sakarā atgādināšu, ka saskaņā ar 871. pantu “gadījumos, kuros muitas dienesti vai nu uzskata, ka [Kopienas Muitas] kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi ir izpildīti, vai arī šaubās par šajā normā iekļauto kritēriju piemērošanas jomu attiecībā uz konkrēto gadījumu, šie dienesti attiecīgo gadījumu [lietu] iesniedz Komisijai [..]” (10) .
37. Ievērojot īstenības izteiksmes tagadnes pielietojumu, noteikti var piekrist, ka, ņemot vērā to redakcionālo tehniku, kādu parasti izmanto Kopienu likumdevējs, ar to ir domāts pienākums nodot lietu Komisijai.
38. Tomēr ar iepriekš minēto šī lieta nav izsmelta. Faktiski mans viedoklis ir, ka šīs lietas nolūkā vēlreiz ir jāpārbauda, vai attiecīgais pienākums izbeidzas un vai muitas dienestiem ir rīcības brīvība pieņemt savu lēmumu, ja šaubas, kādas tiem ir bijušas iepriekš, ir zudušas. Ja būtu jāsecina, ka pienākums turpināja pastāvēt pēc tam, kad šaubas bija kliedētas, būtu arī jānorāda, par ko šīm šaubām būtu jābūt, pat ja tām būtu tikai pagaidu raksturs, lai tās radītu pienākumu nodot lietu Komisijai.
39. a) Attiecībā uz pirmo aspektu man šķiet, ka 871. panta redakcija, kā to atzīmēja tiesas sēdē arī Komisija, ierosina, ka lieta ir jānodod Komisijai vienlaikus ar šaubu pastāvēšanu, savukārt izslēdzot šo pienākumu gadījumā, ja šaubas, kas radušās pirmajā posmā, ir kliedētas.
40. Piebildīšu, ka šajā gadījumā Francijas muitas dienesti galu galā nonāca pie pārliecības, ka nosacījumi, kas paredzēti Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā, nebija izpildīti un ka līdz ar to bija jāiegrāmato nenomaksātie nodokļi. Es uzskatu, ka, ja valsts dienesti galu galā nonāk pie pārliecības, ka tiem ir šādi jārīkojas, tiem nebija nekāda pienākuma pirms tam vērsties Komisijā.
41. Šo secinājumu es izdarīju, pamatojoties uz principiem, kas noteikti Tiesas judikatūrā saistībā ar nosacījumiem, kuri ir aizstāti ar Regulas Nr. 2454/93 871. pantu un Muitas kodeksa 220. pantu, neskarot iepriekšējo nosacījumu pamatā esošo mērķi.
42. Pirmkārt, es atsaucos uz 4. pantu Komisijas 1980. gada 20. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1573/80, kas nosaka Padomes Regulas (EEK) Nr. 1697/79 5. panta 2. punkta piemērošanas noteikumus par to ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu “vēlāku” piedziņu, kuri nav prasīti no personas, kas atbild par to samaksu, par precēm, kas deklarētas atbilstoši muitas sistēmai, kas ietver pienākumu maksāt šādus nodokļus (11) . Šī norma, kas pēc būtības neatšķiras no Regulas Nr. 2454/93 871. panta, paredz, ka, “ja tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kurā ir izdarīta kļūda, nevar ar saviem pašas līdzekļiem nodrošināt, ka tiek izpildīti visi Pamatregulas 5. panta 2. punktā definētie nosacījumi [..], tā lūdz Komisiju sniegt lēmumu [..]”.
43. Attiecīgie nosacījumi ir definēti 5. panta 2. punktā Padomes 1979. gada 24. jūlija Regulā (EEK) Nr. 1697/79 par to ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu vēlāku piedziņu, kuri nav prasīti no personas, kas atbild par to samaksu, par precēm, kas deklarētas atbilstoši muitas sistēmai, kas ietver pienākumu maksāt šādus nodokļus (12) ar noteikumiem, kas ir analogi tiem, kas turpmāk ir izmantoti Muitas kodeksa 220. pantā. Faktiski ir jārunā par nodokļiem, “kas nav tikuši iekasēti muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju”.
44. Tiesai bija iespēja precizēt, ka iepriekš minētais Regulas Nr. 1573/80 4. pants “neparedz gadījumu, ja kompetentās iestādes ir pārliecinātas, ka Padomes Regulas 5. panta 2. punkta nosacījumi nav izpildīti
un ja tās tādējādi uzskata, ka ir jāuzsāk piedziņa. Šī interpretācija atbilst Komisijas Regulas mērķim. Faktiski, piešķirot Komisijai tiesības pieņemt lēmumus jautājumā par muitas nodokļu vēlāku piedziņu, tā mērķis ir nodrošināt vienveidīgu Kopienu tiesību piemērošanu. Tas var tikt apšaubīts gadījumā, ja tā rezultātā ir tapusi prasība par atteikšanos no vēlākas piedziņas, jo vērtējums, uz ko var balstīties dalībvalsts, pieņemot labvēlīgu lēmumu šajos apstākļos, var izraisīt to, ka tam sakarā ar varbūtēju jebkādas pārsūdzības neesamību netiek piemērota kontrole, kas ļauj nodrošināt vienveidīgu ar Kopienu tiesību aktiem noteikto nosacījumu piemērošanu. Pretēji tam, tā tas nav tad, ja valsts iestādes uzsāk piedziņu [..]. Tad ieinteresētā persona var apstrīdēt šādu lēmumu valsts tiesās. Tādējādi prejudiciālās tiesvedības ietvaros Kopienu Tiesa var nodrošināt Kopienu tiesību vienveidību” (13) .
45. Tā kā nedz Muitas kodekss, nedz Regula Nr. 2454/93, pēc manām domām, nekādi neietekmē principus, kurus Tiesa ir minējusi saistībā ar iepriekšējo tiesisko regulējumu, uzskatu, ka arī uz šo gadījumu ir attiecināms šis pats secinājums, ņemot vērā, ka muitas dienesti bija nolēmuši izdarīt vēlāku piedziņu.
46. Tā kā ir ticis izskaidrots pirmais no 38. punktā minētajiem jautājumiem, ierosinu atbildēt uz prejudiciālo jautājumu, ka Regulas Nr. 2454/93 871. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka, pastāvot šīs lietas apstākļiem, tas neuzliek valsts muitas dienestiem pienākumu nodot lietu Komisijai.
47. b) Tālāk gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka pienākums vērsties Komisijā turpina pastāvēt, neskatoties uz to, ka vairāk nepastāv šaubas, un to, ka ir pieņemts lēmums par piedziņu, ir jāprecizē, kā tas ir minēts 38. punktā, par ko ir jābūt šīm šaubām, lai varētu tikt piemērots Regulas Nr. 2454/93 871. pants.
48. Saskaņā ar šīs normas redakciju šaubām ir jābūt par Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikto “kritēriju piemērošanas jomu”, lai neveiktu vēlāku nodokļu iegrāmatošanu.
49. Tāpēc, ka šī norma ir formulēta gandrīz identiski iepriekš minētajai normai, proti, Regulas Nr. 1697/79 5. panta 2. punktam, uzskatu, ka šīs lietas nolūkos var noderīgi tikt minēta Tiesas judikatūra, kurā ir interpretēta šī pēdējā minētā norma (14) .
50. Jautājumi, par kuriem saskaņā ar šo judikatūru varētu būt šaubas, ir šādi:
“– nodokļi, kas nav tikuši iekasēti sakarā ar kļūdu interpretācijā vai uz attiecīgo [nodokli] attiecošos tekstu piemērošanu, kas ir kompetento iestāžu aktīvas rīcības sekas, kas savukārt izslēdz kļūdas, kas radušās personas, kas atbildīga par samaksu, neprecīzas nodokļu deklarācijas rezultātā;
– ja persona, kas atbild par samaksu, rīkodamās labticīgi, attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt šādu kļūdu, neskatoties uz savu profesionālo pieredzi un izrādīto rūpību, un
– ja šī pati persona, kas atbild par samaksu, ir ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par darbības, ar ko ir saistīta attiecīgo [nodokļu] iekasēšana, deklarēšanu” (15) .
51. Kā Tiesa ir precizējusi, turklāt “valsts tiesai ir jākonstatē, vai, ņemot vērā lietas apstākļus,” šaubas, kuras ir radušās valsts iestādēm, ir par iepriekš izklāstītiem jautājumiem (16) .
52. Pietiek vēlreiz atgādināt, ka tad, ja šī pārbaude izrādītos pozitīva, valsts iestāžu pienākums – vērsties Komisijā – stātos spēkā. Tas, protams, tā ir ar nosacījumu, ka pretēji tam, ko tiku ierosinājis iepriekš, šis pienākums turpina būt spēkā, pat ja valsts iestādēm vairāk nav nekādu šaubu un tās ir izlēmušas sākt parāda piedziņu.
IV – Secinājumi
53. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt uz Cour d’appel de Poitiers iesniegto prejudiciālo jautājumu šādi:
Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, 871. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka, pastāvot šīs lietas apstākļiem, tas neuzliek valsts muitas dienestiem pienākumu nodot lietu Komisijai.
(1) .
(2)
–	OV L 253, 1. lpp.
(3)
–	Vairāki Regulas Nr. 2454/93 panti, kas ir nozīmīgi šīs prāvas risinājumam, tika grozīti 2003. gadā [Komisijas 2003. gada 25. jūlija Regula (EK) Nr. 1335/2003, ar ko groza Regulu Nr. 2454/93 (OV L 187, 16. lpp.)], bet, kā tas ir minēts turpmāk (skat. 31. un nākamos punktus), šie grozījumi neattiecas uz konkrēto lietu.
(4)
–	OV L 302, 1. lpp.
(5)
–	Neoficiāls franču valodas teksta tulkojums.
(6)
– Sakarā ar pārrakstīšanās kļūdu iesniedzējtiesa atsaucās uz Muitas kodeksa 871. pantu.
(7)
–	2001. gada 13. marta spriedums lietā C‑379/98 PreussenElektra
( Recueil, I‑2099. lpp., 38. un 39. punkts) un 2002. gada 22. janvāra spriedums lietā C‑390/99 Canal Satélite Digital
( Recueil, I‑607. lpp., 18. un 19. punkts).
(8)
–	Skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman
( Recueil, I‑4921. lpp., 61. punkts); 2000. gada 9. marta spriedumu lietā C‑437/97 EKW
un Wein & Co
( Recueil, I‑1157. lpp., 52. punkts); 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑36/99 Idéal tourisme
( Recueil, I‑6049. lpp., 20. punkts) un 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑318/00 Bacardi‑Martini
un Cellier des Dauphins
( Recueil, I‑905. lpp., 43. punkts, mans izcēlums).
(9)
–	1981. gada 12. novembra spriedums apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80 Salumi
u.c. ( Recueil, 2735. lpp., 9. punkts) un 1993. gada 6. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑121/91 un C‑122/91 CT Control
( Rotterdam ) un JCT Benelux /Komisija ( Recueil, I‑3873. lpp., 22. punkts).
(10)
–	Mans izcēlums.
(11)
–	OV L 161, 1. lpp.
(12)
–	OV L 197, 1. lpp.
(13)
–	1990. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑64/89 Deutsche Fernsprecher
( Recueil, I‑2535. lpp., 12. un 13. punkts, mans izcēlums). Skat. arī 1991. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑348/89 Mecanarte
( Recueil, I‑3277. lpp., 32. un 33. punkts) un 1996. gada 14. maija spriedumu lietā C‑153/94 un C‑204/94 Faroe Seafood
u.c. ( Recueil, I‑2465. lpp., 79. un 80. punkts).
(14)
–	2005. gada 3. marta spriedumā lietā C‑499/03 P Biegi Nahrungsmittel
un Commonfood /Komisija ( Recueil, I‑1751. lpp., 46. punkts) Tiesa interpretēja Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu, “pēc analoģijas” atsaucoties uz judikatūru, kas attiecas uz Regulas Nr. 1697/79 5. panta 2. punktu.
(15)
– 2001. gada 11. oktobra rīkojums lietā C‑30/00 William Hinton & Sons
( Recueil, I‑7511. lpp., 74. punkts). Skat. arī 1993. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑250/91 Hewlett Packard France
( Recueil, I‑1819. lpp., 12. un 13. punkts; 1996. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑47/95 līdz C‑50/95, C‑60/95, C‑81/95, C‑92/95 un C‑148/95 Olasagasti
u.c. ( Recueil, I‑6579. lpp., 32.–35. punkts) un 1998. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑370/96 Covita
( Recueil, I‑7711. lpp., 24.–28. punkts).
(16)
–	Skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Covita, 28. punkts, un lietā Olasagasti
u.c., 36. punkts.