62016CC0267
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 12. septembrī (
1
)
Lieta C‑267/16
Albert Buhagiar,
Wayne Piri,
Stephanie Piri,
Arthur Taylor,
Henry Bonifacio,
Colin Tomlinson,
Darren Sheriff
pret
The Hon. Gilbert Licudi QC MP Minister for Justice
(Supreme Court of Gibraltar (Gibraltāra Augstākā tiesa, Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kompetence – Dalībvalsts tiesas jēdziens – Gibraltārs – Akta par Apvienotās Karalistes pievienošanās nosacījumiem 29. pants – Muitas savienība – Direktīva par ieroču iegādes un glabāšanas kontroli – Direktīva 91/477 – Tiesību normu attiecībā uz medniekiem un sporta šāvējiem interpretācija – Eiropas šaujamieroču apliecība – Preču brīva aprite – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Personu brīva pārvietošanās
I. Ievads
1.
Šajā lietā Supreme Court of Gibraltar (Gibraltāra Augstākā tiesa) ir uzdevusi Tiesai prejudiciālus jautājumus, lai noskaidrotu, vai Padomes 1991. gada 18. jūnija Direktīva 91/477/EEK par ieroču iegādes un glabāšanas kontroli (
2
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīvu 2008/51/EK (
3
) (turpmāk tekstā – “Direktīva 91/477”), ir piemērojama Gibraltāra teritorijā.
2.
Iesniedzējtiesa, ņemot vērā Gibraltāra, kas neietilpst Savienības muitas teritorijā, īpašo statusu, it sevišķi jautā, vai, neraugoties uz to, ka ar Direktīvu 91/477, šķiet, ir noteiktas Savienības tiesību normas par preču tirdzniecību un tātad tai nevajadzētu būt piemērojamai Gibraltārā, atsevišķi šīs direktīvas noteikumi par Eiropas šaujamieroču apliecību (turpmāk tekstā – “apliecība”), kas tiek izsniegta medniekiem un sporta šāvējiem, kuri ceļo ar saviem ieročiem caur vairākām dalībvalstīm, tomēr varētu tikt piemēroti Gibraltārā.
3.
Kā precizēšu šajos secinājumos, uzskatu, ka tas tā nav.
II. Atbilstošās tiesību normas
4.
Saskaņā ar LESD 355. pantu:
“Papildus Līguma par Eiropas Savienību 52. panta noteikumiem attiecībā uz piemērošanas teritoriālo jomu piemēro šādus noteikumus:
[..]
3.   Līgumi attiecas uz tām Eiropas teritorijām, par kuru ārlietām ir atbildīga kāda no dalībvalstīm.
[..]”
5.
Akta par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanās nosacījumiem un par pielāgojumiem Līgumos (
4
) (turpmāk tekstā – “1972. gada Pievienošanās akts”) 28. pantā ir noteikts:
“Kopienu iestāžu tiesību akti, kuri attiecas uz EEK līguma II pielikumā norādītajiem produktiem un produktiem, kas, tos importējot Kopienā, kopējās lauksaimniecības politikas īstenošanas rezultātā ir pakļauti īpašam tiesiskajam regulējumam, kā arī tiesību akti jautājumā par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu apgrozījuma nodokļa jomā nav piemērojami attiecībā uz Gibraltāru, ja vien Padome, pieņemot vienprātīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, nenolemj citādi.”
6.
Atbilstoši 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantam, aplūkojot to kopsakarā ar tā I pielikuma I iedaļas 4. punktu, Gibraltārs nav Savienības muitas teritorijas daļa.
7.
Saskaņā ar Direktīvas 91/477 preambulas trešo, ceturto, piekto, sesto un septīto apsvērumu:
“tā kā [..] baltajā grāmatā “Par iekšējā tirgus pabeigšanu” Komisija ir norādījusi, ka pārvadājamo objektu un personu drošības kontroles atcelšana, cita starpā, ir saistīta ar tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz ieročiem;
tā kā ieroču glabāšanas kontroles atcelšana pie Kopienas iekšējām robežām rada vajadzību pieņemt efektīvus noteikumus, kas ļautu dalībvalstīs veikt kontroli pār šaujamieroču iegādi un glabāšanu un to pārvietošanu uz citu dalībvalsti [..];
tā kā savstarpēja uzticēšanās personu drošības aizsardzības jomā, ko starp dalībvalstīm radīs šie noteikumi, būs lielāka, ja tiem pamatā būs daļēji saskaņoti tiesību akti; tā kā tādēļ būtu derīgi noteikt to šaujamieroču kategoriju, kuru iegāde un glabāšana privātpersonām būtu jāaizliedz, jāpakļauj atļaujas saņemšanai vai arī jāpakļauj deklarēšanai;
tā kā pārvietošanās no vienas dalībvalsts uz otru ar ieroci būtu principā jāaizliedz; tā kā atkāpe no tā ir pieļaujama tikai tad, ja ir paredzēta kārtība, kas ļauj dalībvalstīm būt informētām par to, ka viņu teritorijā tiks ievests šaujamierocis;
tā kā tomēr jāpieņem elastīgāki noteikumi attiecībā uz medībām un šaušanu mērķī, lai izvairītos no personu brīvas kustības ierobežošanas vairāk, nekā tas nepieciešams.”
8.
Saskaņā ar Direktīvas 91/477 1. panta 1. punktu:
“Šajā direktīvā “šaujamierocis” ir pārnēsājams ierocis ar stobru, kurš šaujampulvera iedarbības rezultātā raida, ir paredzēts vai var tikt pielāgots, lai raidītu šāviņu, lodi vai lādiņu, izņemot gadījumus, kad tas ir izslēgts kāda I pielikuma III daļā uzskaitītā iemesla dēļ. Šaujamieroči ir klasificēti I pielikuma II daļā.
[..]”
9.
Saskaņā ar Direktīvas 91/477 1. panta 4. punktu:
“[..] apliecību dalībvalsts iestādes pēc pieprasījuma izsniedz personai, kura likumīgi kļūst par šaujamieroča glabātāju un lietotāju. Tās maksimālais derīguma termiņš ir pieci gadi, kuru var pagarināt, un tajā ir II pielikumā izklāstītā informācija. To nevar nodot citai personai, un tajā ieraksta apliecības īpašnieka īpašumā vai lietojumā esošo šaujamieroci vai šaujamieročus. Tai vienmēr jāglabājas pie personas, kura šaujamieroci lieto, un apliecībā norāda izmaiņas šaujamieroču glabāšanā vai īpašībās, kā arī šaujamieroča nozaudēšanu vai zādzību.”
10.
Direktīvas 91/477 3. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis savos tiesību aktos var pieņemt noteikumus, kas ir stingrāki nekā šajā direktīvā noteiktie, ievērojot tiesības, ko iedzīvotājiem piešķir 12. panta 2. punkts.”
11.
Direktīvas 91/477 8. panta 3. punktā ir noteikts:
“3.   Ja dalībvalsts aizliedz vai pakļauj atļaujas saņemšanai B, C vai D kategorijas šaujamieroča iegādi vai glabāšanu tās teritorijā, tā par to informē citas dalībvalstis, kuras šajā sakarā iekļauj īpašu paziņojumu jebkurā [..] apliecībā, ko tās šādam šaujamierocim izdod saskaņā ar 12. panta 2. punktu.”
12.
Direktīvas 91/477 11. panta 1. punktā ir noteikts:
“1.   Neskarot 12. pantu, šaujamieročus var pārvest no vienas dalībvalsts uz otru tikai saskaņā ar turpmākajos punktos noteikto kārtību. Šie noteikumi attiecas arī uz šaujamieroču nosūtīšanu, pārdodot tos pēc pasūtījuma pa pastu.”
13.
Saskaņā ar Direktīvas 91/477 12. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Ja neizmanto 11. pantā noteikto kārtību, nav atļauta šaujamieroča glabāšana ceļojuma laikā caur divām vai vairākām dalībvalstīm, ja vien attiecīgā persona nav ieguvusi katras šīs dalībvalsts atļauju.
Dalībvalstis var piešķirt šādu atļauju vienam vai vairākiem ceļojumiem uz ne vairāk kā vienu gadu ilgu laiku, un šo atļauju var pagarināt. Atļaujas ieraksta [..] apliecībā, kas ceļotājam jāuzrāda vienmēr, kad to pieprasa dalībvalstu iestādes.
2.   Neskarot 1. punktu, mednieki attiecībā uz C un D kategoriju un sporta šāvēji attiecībā uz B, C un D kategoriju var bez iepriekšējas atļaujas glabāt vienu vai vairākus šaujamieročus ceļojuma laikā caur divām vai vairāk dalībvalstīm, lai veiktu minētās darbības, ar nosacījumu, ka viņiem ir Eiropas šaujamieroču apliecība, kurā norādīts šis šaujamierocis vai šie šaujamieroči, un ka viņi spēj pamatot sava ceļojuma iemeslus, jo īpaši uzrādot uzaicinājumu vai citus pierādījumus paredzētajām medību vai mērķī šaušanas darbībām galamērķa dalībvalstī.
Dalībvalstis nedrīkst noteikt, ka [..] apliecību pieņem vienīgi tādā gadījumā, ja tiek samaksāta maksa vai nodeva.
Tomēr šī atkāpe neattiecas uz ceļojumiem uz dalībvalsti, kura aizliedz attiecīgā šaujamieroča iegādi un glabāšanu vai kura saskaņā ar 8. panta 3. punktu pakļauj to atļaujas saņemšanai; šādā gadījumā [..] apliecībā par to tiek izdarīts speciāls ieraksts.
[..]”
14.
Direktīvas 91/477 I pielikumā ir iekļauta to šaujamieroču definīcija, kas ir klasificēti šādi: A kategorija – aizliegtie šaujamieroči, B kategorija – šaujamieroči, kuriem jāsaņem atļauja, C kategorija – šaujamieroči, kas jādeklarē, un D kategorija – citi šaujamieroči.
15.
II pielikumā ir precizēts, kādas nodaļas ir jāparedz apliecībā. Šī pielikuma f) punktā ir šāda norāde:
“Tiesības ceļot uz citu dalībvalsti ar vienu vai vairākiem šajā apliecībā norādītiem B, C vai D kategorijas šaujamieročiem ir atkarīgas no vienas vai vairākām attiecīgām iepriekšējām atļaujām no apmeklējamās dalībvalsts. Šo vai šīs atļaujas var ierakstīt apliecībā.
Iepriekš minētā iepriekšējā atļauja principā nav vajadzīga, lai ceļotu ar C vai D kategorijas šaujamieroci ar mērķi medīt vai arī ar B, C vai D kategorijas šaujamieročiem ar nolūku piedalīties šaušanā mērķī, ar nosacījumu, ka ceļotājam ir šaujamieroča apliecība un tas var minēt ceļojuma iemeslu.
Ja kāda dalībvalsts saskaņā ar 8. panta 3. punktu ir informējusi pārējās dalībvalstis, ka noteiktu B, C vai D kategorijas šaujamieroču glabāšana ir aizliegta vai par to jāsaņem atļauja, pievieno vienu no sekojošajiem paziņojumiem:
“Ieceļot… (attiecīgā valsts/valstis) ar… (identifikācija) šaujamieroci ir aizliegts.”
“Ieceļošana… (attiecīgā valsts/valstis) ar… (identifikācija) šaujamieroci ir pakļauta atļaujas saņemšanai.””
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
16.
Visi prasītāji pamatlietā ir Gibraltāra šaušanas asociācijas Gibraltar Target Shooting Association biedri. 2015. gada 19. maijā minētās asociācijas priekšsēdētājs Albert Buhagiar nosūtīja vēstuli atbildētājam Gibraltāra tieslietu ministram (turpmāk tekstā – “tieslietu ministrs”), lūdzot viņam izsniegt apliecību katram prasītājam pamatlietā.
17.
2015. gada 2. jūnijā tieslietu ministrs atbildēja, ka, ņemot vērā gan Eiropas Komisijas, gan Apvienotā Karalistes valdības nostāju, saskaņā ar kuru Direktīva 91/477 nav piemērojama Gibraltārā, Gibraltāra valdība ir nolēmusi to netransponēt. Tāpēc tieslietu ministrs nevar izsniegt prasītājiem pamatlietā prasītās apliecības. Pēc šī atteikuma saņemšanas pēdējie minētie cēla prasību iesniedzējtiesā.
18.
Iesniedzējtiesa atgādina, ka saskaņā ar LESD 355. panta 3. punktu Savienības tiesības ir pilnībā piemērojamas Gibraltārā, izņemot 1972. gada Pievienošanās akta 28.–30. pantā paredzētos izņēmumus. Šī akta 29. pantā, aplūkojot to kopsakarā ar tā I pielikuma I iedaļas 4. punktu, ir precizēts, ka Gibraltārs nav Savienības muitas teritorijas daļa.
19.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli šīs izslēgšanas sekas Tiesa esot precizējusi savā 2003. gada 23. septembra spriedumā Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑30/01, EU:C:2003:489, 59. punkts), kurā tā norādīja, ka direktīvas, kuru juridiskais pamats ir LESD 114. un 115. pants un kuru galvenais mērķis ir preču brīva aprite, nav piemērojamas Gibraltāra teritorijā.
20.
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka prasītāji pamatlietā esot izvirzījuši līdz šim vēl neaplūkotus argumentus.
21.
Pirmkārt, viņi uzskata, ka, ņemot vērā 1972. gada Pievienošanās aktā paredzēto atkāpju mērķi, kā arī atbilstoši izņēmumu šauras interpretācijas principam Savienības tiesību akti par preču brīvu apriti, kas nelabvēlīgi neietekmē 1972. gada Pievienošanās aktā paredzēto atkāpju mērķi, būtu jāpiemēro Gibraltārā. Pēc prasītāju pamatlietā domām, tas esot attiecināms uz Direktīvas 91/477 noteikumiem par apliecību, kas ir izsniedzama medniekiem un sporta šāvējiem. Šī apliecība tiekot piešķirta tikai ceļojumiem uz un no dalībvalstīm, lai piedalītos sporta pasākumos, un tā neietver komercdarījumus ar attiecīgajām precēm.
22.
Otrkārt, prasītāji pamatlietā apgalvo, ka noteikumi par apliecību attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Paši par sevi tie esot piemērojami Gibraltārā, tāpēc šajā teritorijā tie būtu jātransponē. Netransponēšanas dēļ Gibraltārā dzīvojošie mednieki un sporta šāvēji tiktu diskriminēti LESD 56. panta izpratnē, jo, ceļojot Savienībā ar saviem šaujamieročiem, lai piedalītos šaušanas vai šaušanas mērķī pasākumos vai sacensībās, viņiem būtu vajadzīgs ilgāks administratīvais termiņš un viņiem rastos papildu izdevumi. Proti, šie ieroči neesot preces tirdzniecības darījumos, bet ir viņu darbībai nepieciešams sporta inventārs.
23.
Visbeidzot un pakārtoti, prasītāji pamatlietā apstrīd Direktīvas 91/477 spēkā esamību. Viņi apgalvo, ka Direktīvas 91/477 noteikumi par apliecību attiecas uz personu brīvu pārvietošanos. Tas esot apstiprināts šīs direktīvas preambulas septītajā apsvērumā. Tādējādi minētā direktīva esot balstīta uz nepareizu juridisko pamatu. Proti, šī direktīva ir balstīta uz Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 100.a pantu (vēlāk – EKL 95. panta 1. punkts, tagad – LESD 114. pants), savukārt EEK līguma 100.a panta 2. punkts nepieļauj iespēju pieņemt tiesību aktus par personu brīvu pārvietošanos.
24.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja Direktīvas 91/477 [..] noteikumi par [..] apliecību attiecas tikai uz preču brīvu apriti, vai tomēr tos var piemērot Gibraltārā, pamatojoties uz to, ka tie nav saistīti ar tirdzniecību vai komerciālu darījumu, un tāpēc tie neietilpst atkāpju piemērošanas jomā, kādas ir piešķirtas Gibraltāram saskaņā ar 1972. gada Pievienošanās aktu?
2)
Vai Direktīvas [91/477] noteikumi par apliecību attiecībā uz medniekiem un [sporta šāvējiem] ir piemērojami Gibraltārā, pamatojoties uz to, ka tie attiecas uz pakalpojumu brīvu apriti?
3)
Vai Direktīvas [91/477] noteikumi par apliecību medniekiem un [sporta šāvējiem] ir spēkā neesoši, pamatojoties uz to, ka tie attiecas uz personu brīvu pārvietošanos un tādēļ ir pieņemti, balstoties uz kļūdainu juridisko pamatu?”
25.
Par šiem jautājumiem rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāji pamatlietā, tieslietu ministrs, Apvienotās Karalistes valdība, Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Komisija. Šo lietas dalībnieku apsvērumi tika uzklausīti arī 2017. gada 16. maija tiesas sēdē.
IV. Par Tiesas kompetenci
26.
Gibraltāra Augstākā tiesa jautājumus Tiesai uzdod pirmo reizi. Lai arī Savienības tiesībās Gibraltāram ir īpašs statuss, nedz iesniedzējtiesa, nedz attiecīgās personas neapstrīd, ka Gibraltāra Augstākā tiesa ir tiesa LESD 267. panta izpratnē.
27.
Es arī piekrītu šim viedoklim.
28.
Vispirms nav strīda par to, ka Līgumu noteikumi Gibraltārā ir piemērojami saskaņā ar LESD 355. panta 3. punktu, ciktāl Apvienotā Karaliste uzņemas šīs Eiropas teritorijas ārējās attiecības.
29.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka noteikumi par Kopienu iestāžu pilnvarām un kompetenci saskaņā ar 1972. gada Pievienošanās akta 1. panta 3. punktu ir piemērojami attiecībā uz šo līgumu. Tāpēc Tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu piešķirtā kompetence izskatīt lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu ir attiecināma arī uz 1972. gada Pievienošanās aktu (
5
).
30.
Turpinājumā ir jāuzsver, ka Tiesa ir atzinusi tiesas statusu LESD 267. panta izpratnē citu Eiropas teritoriju tiesām, kuras reglamentē citi LESD 355. panta punkti. Tādējādi attiecībā uz Normandijas salām un Menas salu, par kurām LESD 355. panta 5. punkta c) apakšpunktā ir precizēts, ka Līgumu noteikumi tām ir piemērojami tikai tiktāl, ciktāl tie ir vajadzīgi pasākumi, lai nodrošinātu ar 1972. gada Pievienošanās aktu šīm salām paredzētā režīma piemērošanu, Tiesa ir nospriedusi, ka šajās teritorijās izveidotās tiesas var uzdot tai prejudiciālus jautājumus, lai nodrošinātu vienveidīgu Savienības tiesību piemērošanu, kā tās ir piemērojamas tās teritorijās (
6
). Šī pieeja netieši tika apstiprināta, sniedzot atbildi uz Ālandu salas tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, par kuru ir zināms, ka Savienības tiesību piemērošanu šajā Somijas Republikas teritorijā reglamentē LESD 355. panta 4. punkts (
7
).
31.
Šajā lietā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, ciktāl Direktīva 91/477 varētu būt piemērojama Gibraltāra teritorijā, ņemot vērā tā statusu.
32.
Acīmredzami, ka šī problemātika skar Savienības tiesību vienveidīgu piemērošanu šo secinājumu 30. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tāpēc es uzskatu, ka Gibraltāra Augstākā tiesa ir jāuzskata par tiesu, kas ir tiesīga vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. pantu.
V. Par prejudiciālajiem jautājumiem
33.
Ar LESD 355. panta 3. punktu Gibraltāra teritorijā ir piemērojamas Savienības tiesību normas, ievērojot 1972. gada Pievienošanās aktā skaidri paredzētos izņēmumus.
34.
Šie izņēmumi attiecas uz Savienības tiesību normām par preču brīvu apriti (
8
), nevis uz normām par pakalpojumu sniegšanas brīvību (
9
) vai personu brīvu pārvietošanos.
35.
Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma un prejudiciālo jautājumu formulējuma, iesniedzējtiesa nešaubās, ka Direktīva 91/477 – vismaz galvenokārt – attiecas uz preču brīvu apriti, kā sekas a priori būtu tās nepiemērojamība Gibraltāra teritorijā saskaņā ar 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantu.
36.
Es pilnībā piekrītu iesniedzējtiesas argumentācijas premisai, saskaņā ar kuru Direktīvā 91/477 ir paredzētas Savienības tiesību normas par preču brīvu apriti.
37.
Šāda interpretācija izriet jau no Tiesas konstatējumiem 2014. gada 4. septembra spriedumā Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Proti, Tiesa, ņemot vērā Direktīvā 91/477 izvirzītos mērķus, tās sistēmu un vispārīgo uzbūvi, ir secinājusi, ka ar šo aktu ir ieviests efektīvs regulējums, kas nodrošina noteiktu ar ieroču iegādi, glabāšanu un pārrobežu apriti saistītu administratīvu nosacījumu saskaņošanu (
10
). Tātad tas ir instruments, kas attiecas uz šaujamieroču apriti un kontroli, ciktāl šie pēdējie minētie pieder preču kategorijai.
38.
Tomēr šis konstatējums nesniedz atbildi uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.
39.
Proti, iesniedzējtiesa būtībā jautā, ciktāl šis direktīvas 12. panta 2. punkts par šaujamieroču glabāšanas procedūru gadījumā, kad mednieki un sporta šāvēji, kuriem ir apliecība, ceļo starp divām vai vairākām dalībvalstīm, tomēr varētu tikt nošķirts no Direktīvas 91/477 kā instrumenta, kas attiecas uz preču brīvu apriti, vispārējā rakstura un tādējādi tikt piemērots Gibraltāra teritorijā. Šajā ziņā iesniedzējtiesa pauž trīs atšķirīgus pieņēmumus.
40.
Pirmais pieņēmums attiecas uz to, vai Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktam varētu netikt piemērota 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantā paredzētā izslēgšana, pamatojoties uz to, ka šis pēdējais minētais pants būtu jāinterpretē šauri un ka tikai ar komercdarījumiem un tirdzniecību saistīti pasākumi nebūtu piemērojami Gibraltārā. Šī pieņēmuma pamatā ir apgalvojums, ka ar Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktu reglamentētā procedūra neietverot šādus komerciālus un tirdzniecības darījumus.
41.
Otrais un trešais pieņēmums, kas attiecīgi atbilst otrajam un trešajam prejudiciālajam jautājumam, ir papildu alternatīvas. Pirmkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkts varētu tikt attiecināts uz pakalpojumu sniegšanas brīvību un tādējādi piemērots Gibraltāra teritorijā. Otrkārt, formulējot savu jautājumu par Direktīvas 91/477 spēkā esamību, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkts attiecas uz personu brīvu pārvietošanos un kādas tam ir sekas.
42.
Neviens no šiem pieņēmumiem mani nepārliecina.
43.
Es uzskatu, ka, lai atbildētu uz trim iesniedzējtiesas jautājumiem, vispirms būtu jāizskata Direktīvas 91/477 noteikumu par apliecību, it īpaši tās 12. panta 2. punkta, būtība. Šī pārbaude ļaus atbildēt uz otro un trešo prejudiciālo jautājumu tādējādi, ka Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktam ir divkāršs mērķis un galvenais no tiem ir preču aprite. Vēlāk būs jāatbild uz pirmo prejudiciālo jautājumu, kas ir uzdots, lai noskaidrotu, vai, ņemot vērā 1972. gada Pievienošanās akta 29. panta šauru interpretāciju, preču brīvai apritei attiecībās ar Gibraltāru ir šaurs tvērums. Jau tagad norādu, ka šis pieņēmums, manuprāt, ir jāizslēdz. Visbeidzot, gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manai analīzei un uzskatītu, ka Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktam ir divkāršs mērķis (brīva preču aprite un personu brīva pārvietošanās), no kuriem ne vienam, ne otram nav dodama priekšroka, pakārtoti sniegšu dažas norādes par secinājumiem, kas pamatlietā ir jāizdara no šādas pieejas.
A. Par Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkta būtību un par pakalpojumu sniegšanas brīvību vai personu brīvu pārvietošanos
44.
Prasītāji pamatlietā būtībā apgalvo, ka Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktam attiecībā uz preču brīvu apriti ir autonoms mērķis. Pirmkārt, vienīgais šī panta mērķis esot atvieglot ceļošanu medniekiem un sporta šāvējiem, kuriem pieder šaujamieroči, lai viņiem ļautu sniegt un saņemt pakalpojumus Savienībā. Otrkārt un alternatīvi – Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkta mērķis esot atvieglot medniekiem un sporta šāvējiem pārvietošanos Savienībā ar viņu šaujamieročiem. Savas argumentācijas atbalstam prasītāji pamatlietā min 2014. gada 4. septembra spriedumu Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143).
45.
Atgādinu, ka ar Direktīvas 91/477 12. pantu ir paredzēta procedūra attiecībā uz personas rīcībā esošu šaujamieroču apriti, ceļojot starp divām vai vairākām dalībvalstīm.
46.
Saskaņā ar Direktīvas 91/477 12. panta 1. punktu attiecīgajai personai no minētajām valstīm ir jāsaņem iepriekšēja atļauja, kas tiek ierakstīta šīs direktīvas 1. panta 4. punktā definētajā apliecībā.
47.
Atkāpjoties no šīs procedūras, ar Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktu medniekiem un sporta šāvējiem ir piešķirtas tiesības ceļot Savienībā bez iepriekšējas atļaujas ar šajā pantā uzskaitīto kategoriju šaujamieročiem, ar nosacījumu, ka viņiem ir apliecība, kurā ir norādīts attiecīgais šaujamierocis vai šaujamieroči, un ka viņi spēj pamatot sava ceļojuma iemeslus.
48.
Jautāta par Direktīvas 91/477 tiesību normu par apliecību tvērumu attiecībā uz medniekiem un sporta šāvējiem, Tiesa 2014. gada 4. septembra spriedumā Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143) ir atzinusi, ka šo tiesību normu mērķis ir atvieglot pārvietošanos medniekiem un sporta šāvējiem ar saviem ieročiem, tomēr šim mērķim nav dodama priekšroka pār šīs direktīvas galveno mērķi attiecībā uz pašu ieroču iegādi, glabāšanu un pārvietošanu.
49.
Proti, 2014. gada 4. septembra sprieduma Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143) 53. un 57. punktā attiecīgi ir uzsvērts, ka ar Direktīvu 91/477 medniekiem un sporta šāvējiem ir skaidri piešķirtas tiesības un ka “[..] apliecības ieviešanas mērķis bija ļaut medniekiem un sporta šāvējiem ar saviem ieročiem brīvi pārvietoties no vienas dalībvalsts uz citu, ciktāl tas ir noteikti vajadzīgs šā mērķa sasniegšanai”, 52. punktā ir apgalvots, ka “ar [Direktīvas 91/477] 1. panta 4. punktu, to skatot kopsakarā ar tās 12. panta 2. punktu, ir domāts galvenokārt
atvieglot medībām vai sportam paredzētu ieroču apriti” (
11
).
50.
Šādu argumentāciju apstiprina Direktīvas 91/477 preambulas septītais apsvērums, kā arī tās sistēma. Proti, pirmkārt, tās preambulas septītajā apsvērumā ir precizēts, ka pieņemtie elastīgākie noteikumi attiecībā uz medībām un šaušanu mērķī nedrīkst ierobežot personu brīvu pārvietošanos vairāk, nekā tas nepieciešams. Otrkārt, ir jāatgādina, ka Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkts ir iekļauts šīs direktīvas 3. nodaļā ar nosaukumu “Formalitātes ieroču pārvietošanai Kopienā” (
12
). Turklāt pat mednieku un sporta šāvēju, kuriem ir apliecība, pārvietošanās var tikt ierobežota saskaņā ar Direktīvas 91/477 8. panta 3. punktu, ja dalībvalsts aizliedz tās teritorijā iegādāties vai glabāt šajā pantā minēto kategoriju šaujamieročus. Tātad šāds aizliegums neattiecas uz personisku kritēriju, kas ir saistīts ar attiecīgo personu individuālajām īpašībām, bet uz materiālu kritēriju, proti, attiecīgo ieroču kategoriju.
51.
Analīzei, ko Tiesa ir veikusi 2014. gada 4. septembra spriedumā Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), pretrunā ir viens no prasītāju pamatlietā argumentiem, saskaņā ar kuru Savienības atvasinātā tiesību akta pārbaude galvenokārt attiecas tikai uz strīdiem par konkurējošiem juridiskajiem pamatiem.
52.
Tas ir tiesa, ka šī pārbaude regulāri tiek veikta, lai noteiktu atbilstošu Savienības atvasinātā tiesību akta juridisko pamatu. Atgādinu, ka saskaņā ar šo pārbaudi Savienības tiesību akta juridiskā pamata izvēlei ir jābalstās uz objektīviem faktoriem, kurus var pārbaudīt tiesā, un tādi tostarp ir minētā tiesību akta mērķis un saturs. Ja, izvērtējot pasākumu, atklājas, ka tam ir divi mērķi vai divas sastāvdaļas un viens no šiem mērķiem vai sastāvdaļām ir galvenais, bet otram ir tikai pakārtota nozīme, tad pasākums ir jāpamato tikai ar vienu juridisko pamatu, proti, ar to, ko prasa galvenais vai noteicošais mērķis vai sastāvdaļa. Ja pasākumam ir vairāki mērķi vai vairākas sastāvdaļas, kas ir nesaraujami saistītas un kurām savstarpēji nav palīgrakstura, Tiesa ir nospriedusi, ka, ja tādējādi ir piemērojamas dažādas Līgumu tiesību normas, tāds pasākums izņēmuma kārtā ir jābalsta uz dažādiem atbilstošajiem juridiskajiem pamatiem (
13
).
53.
Tomēr judikatūra pierāda, ka Tiesa būtībā veic šādu pārbaudi, kad, piemēram, tā nosaka, attiecībā uz kuru(‑ām) Savienības tiesībās garantēto(‑ajām) aprites brīvību(‑ām) ir jāpārbauda tāds valsts tiesiskais regulējums, kas attiecas uz vairākām no šīm brīvībām (
14
), vai kad pievienotās vērtības nodokļa jomā attiecīgais saliktais darījums ir jākvalificē, piemēram, kā “preču piegāde” vai “pakalpojumu sniegšana” (
15
). Tātad runa ir par vispārīgu pārbaudi. Ciktāl šī pārbaude attiecas uz atvasināto Savienības tiesību aktu, tas ļauj noteikt šī akta mērķi vai mērķus, it īpaši, lai interpretētu tā noteikumus un attiecīgā gadījumā noteiktu atbilstošu juridisko pamatu vai pamatus.
54.
Pirms 2014. gada 4. septembra sprieduma Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143) pasludināšanas šī pārbaude tika veikta arī 2003. gada 23. septembra spriedumā Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑30/01, EU:C:2003:489) saistībā ar atsevišķu direktīvu iespējamu netransponēšanu Gibraltāra teritorijā, kurā šo aktu juridiskais pamats netika apstrīdēts, un tas tādējādi ilustrē konstatējumu, saskaņā ar kuru atbilstošu Savienības atvasināto tiesību aktu juridisko pamatu meklējumos smagumcentra pārbaude nav vienīgā.
55.
Turklāt 2003. gada 23. septembra spriedumā Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑30/01, EU:C:2003:489) Tiesa ir nospriedusi, ka šo direktīvu galvenais mērķis bija novērst šķēršļus preču tirdzniecībai starp dalībvalstīm un tātad brīvas preču aprites piemērošana Gibraltāra teritorijā bija izslēgta saskaņā ar 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantu. Lai arī minētajās direktīvās ir izvirzīti vides aizsardzības mērķi, šie mērķi tika atzīti tikai par papildu mērķiem (ar to nepietika, lai šīs direktīvas varētu tikt piemērotas Gibraltāra teritorijā). Tāpēc Tiesa noraidīja Komisijas pārmetumus Apvienotajai Karalistei sakarā ar pienākumu neizpildi.
56.
Šajā lietā var juridiski korekti izvirzīt analoģisku argumentāciju, kā to pamatoti ierosināja gan Apvienotā Karaliste, gan trīs iestādes, kas iesniedza Tiesai apsvērumus. Attiecībā uz Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktu un saskaņā ar šo secinājumu 48.–50. punktā veikto vērtējumu personu brīvas pārvietošanās mērķis ir papildu mērķis līdzās šī panta galvenajam vai dominējošam mērķim, kas attiecas uz šaujamieroču apriti.
57.
Šāds vērtējums jau tagad ļauj atbildēt uz otro un trešo prejudiciālo jautājumu.
58.
Pirmkārt, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji pamatlietā, attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību konstatēju, ka nevienas Direktīvas 91/477 tiesību normas mērķis nav reglamentēt vai ierobežot šaušanas centru vai medību jomā piedāvāto pakalpojumu sniegšanu vai izmantošanu, kā tas netieši izriet no 2014. gada 4. septembra sprieduma Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Ja šādu pakalpojumu sniegšana acīmredzami var tikt atvieglota, dodot iespēju medniekiem vai sporta šāvējiem pārvietoties ar saviem šaujamieročiem, runa ir tikai par nejaušām Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkta piemērošanas sekām.
59.
Turklāt apliecība ir ceļošanas dokuments, bet nekādā gadījumā tā nav atļauja nodarboties ar šaušanu mērķī vai šaušanas licence (
16
). It īpaši tā neaizstāj šaušanas centru vai medību platību īpašnieku izsniegtās atļaujas veikt šīs darbības. Tādējādi nekādā ziņā nevar atsaukties uz analoģiju starp apliecības izsniegšanu un fiziskas vai juridiskas personas izsniegtu atļauju zvejot ūdens jomā, uz ko attiecās lieta, kurā tika pasludināts 1999. gada 21. oktobra spriedums Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515, 36. punkts), uz kuru prasītāji pamatlietā, manuprāt, atsaucas nepamatoti.
60.
Tāpēc, manuprāt, uz iesniedzējtiesas uzdoto otro prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Direktīva 91/477 neattiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību.
61.
Attiecībā uz trešo prejudiciālo jautājumu iepriekš veiktā analīze ļauj apgalvot, ka, ciktāl Direktīvas 91/477, tostarp tās 12. panta 2. punkta, galvenais mērķis ietilpst preču brīvas aprites jomā, šis tiesību akts atbilstoši šo secinājumu 52. punktā minētajai judikatūrai var juridiski korekti tikt pamatots ar EEK līguma 100.a panta 1. punktu (tagad – LESD 114. panta 1. punkts), jo Direktīva 91/477 ir dalībvalstu administratīvo tiesību normu par šaujamieroču iegādi, glabāšanu un pārrobežu pārvietošanu saskaņošanas pasākums, kura mērķis ir iekšējā tirgus izveide un tā pareizas darbības nodrošināšana.
62.
Tā kā Direktīvas 91/477, tostarp tās 12. panta 2. punkta, galvenais mērķis ir šaujamieroču aprite, tagad ir jāpārbauda, vai preču brīvas aprites tvērums ir mainīts ar nepieciešamību 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantu interpretēt šauri, kā to apgalvo prasītāji pamatlietā.
B. Par 1972. gada Pievienošanās akta 29. panta šauru interpretāciju un par tās ietekmi uz preču brīvas aprites tvērumu attiecībās ar Gibraltāru
63.
Prasītāji pamatlietā aizstāv domu, ka 1972. gada Pievienošanās akta 29. pants ir jāinterpretē šauri.
64.
Šī argumentācija atbilst šī panta interpretācijai, ko Tiesa ir sniegusi tās 2005. gada 21. jūlija spriedumā Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑349/03, EU:C:2005:488). Proti, Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantu Gibraltārs nepieder Kopienu muitas teritorijai un šis izņēmums ir jāinterpretē šauri (
17
). Tāpēc minētajā spriedumā Tiesa uzskatīja, ka atvasināto tiesību akts par kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību akcīzes nodokļa jomā ir piemērojams Gibraltāra teritorijā, savukārt Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīva 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (
18
), kas attiecās uz tiesību aktu faktisku saskaņošanu akcīzes nodokļa jomā, Gibraltārā nav piemērojama (
19
).
65.
Es sliecos pieņemt, ka izņēmums Savienības tiesību piemērošanai Gibraltāra teritorijā būtu jāinterpretē šauri. Tomēr Kopienas muitas teritorijas apjoms nemainās, veicot šādu šauru interpretāciju.
66.
Citiem vārdiem sakot, tas saskaņā ar Tiesas konstatējumu vienmēr nozīmē, ka 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantā paredzētais izņēmums, proti, “Gibraltāra izslēgšana no Kopienas muitas teritorijas, nozīmē, ka tajā nav piemērojami nedz Līguma noteikumi par preču brīvu apriti, nedz atvasināto tiesību normas, kuru mērķis ir nodrošināt dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz brīvu preču apriti saskaņā ar [LESD 114. un 115.] pantu” (
20
).
67.
Tātad šis konstatējums nav nesaderīgs ar 2005. gada 21. jūlija spriedumu Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑349/03, EU:C:2005:488, 52. un 53. punkts), jo šajā lietā Tiesa tikai lēma par tāda atvasināto tiesību akta piemērojamību Gibraltāra teritorijā, kura mērķis nebija dalībvalstu materiālo tiesību aktu tuvināšana akcīzes nodokļa jomā.
68.
Savukārt izskatāmajā lietā nav apstrīdams, ka Direktīvas 91/477 mērķis ir saskaņot atsevišķus administratīvus nosacījumus par šaujamieroču iegādi, glabāšanu un pārrobežu pārvietošanu saskaņā ar EEK līguma 100.a panta 1. punktu (tagad tas ir LESD 114. panta 1. punkts), kā Tiesa to atgādinājusi 2014. gada 4. septembra spriedumā Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, 47. punkts).
69.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāji pamatlietā, 1972. gada Pievienošanās akta 29. panta šaura interpretācija nenozīmē, ka preču brīva aprite attiecībās ar Gibraltāru ir jāinterpretē šaurāk, nekā tas izriet no LESD noteikumiem.
70.
Runājot konkrētāk, es nesaprotu, kā uz komercdarījumiem un tirdzniecību šī brīvība varētu tikt attiecināta tādējādi, ka Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkts varētu tikt piemērots Gibraltārā.
71.
Proti, pat ja pieņemtu prasītāju pamatlietā apgalvojumu, saskaņā ar kuru mednieka vai sporta šāvēja ceļošana ar saviem šaujamieročiem nav komercdarījums un tirdzniecība, šī situācija joprojām būtu preču brīvas aprites piemērošanas jomā. Tādējādi 2015. gada 3. decembra spriedumā Pfotenhilfe-Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, 46. un 47. punkts) Tiesa ir atgādinājusi, ka muitas savienība aptver visu preču tirdzniecību un ka LESD noteikumi par preču brīvu apriti principā ir piemērojami neatkarīgi no tā, vai attiecīgās preces šķērso valstu robežas pārdošanai vai tālākpārdošanai, vai arī personiskai lietošanai vai patēriņam.
72.
Tāpēc uz visiem Direktīvā 91/477 minētajiem šaujamieročiem attiecas preču brīva aprite neatkarīgi no jautājuma par to, vai to pārvietošana Savienībā norisinās, piemēram, pārdodot tos pa pastu vai ceļojot medniekam vai sporta šāvējam.
73.
Ja Savienības tiesībās tiktu paredzēts atšķirīgs tiesiskais režīms, saskaņā ar kuru preces tiek pārdotas vai lietotas personiskiem mērķiem, tas radītu nepārvaramas praktiskas grūtības. Proti, viena un tā pati prece būtu preču brīvas aprites piemērošanas jomā atkarībā no tās izmantošanas vai nu tirdzniecības nolūkiem, vai arī personiskai lietošanai, proti, ņemot vērā subjektīvu kritēriju, kas būtu jānosaka katrā gadījumā atsevišķi.
74.
Ņemot vērā iepriekš minēto analīzi, 1972. gada Pievienošanās akta 29. panta šaura interpretācija nenozīmē, ka preču brīva aprite attiecas tikai uz precēm, kas ir komercdarījumu vai tirdzniecības priekšmets. Tādējādi Direktīvas 91/477 noteikumu kopums ietilpst šīs brīvības jomā un saskaņā ar 1972. gada Pievienošanās akta 29. pantu nav piemērojams Gibraltāra teritorijā.
C. Pakārtoti apsvērumi, lai sniegtu atbildi uz trešo prejudiciālo jautājumu
75.
Gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manai iepriekš izklāstītajai analīzei un uzskatītu, ka Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktam nenodalāmi ir preču brīvas aprites un personu brīvas pārvietošanās mērķis un ka pirmajam nav dodama priekšroka pār otro, no tā acīmredzami izrietētu, ka šī direktīva nebūtu spēkā. Proti, Direktīva 91/477 būtu balstīta uz nepietiekama juridiskā pamata, jo EEK līguma 100.a panta 2. punktā ir norādīts, ka šī panta 1. punkts nav piemērojams noteikumiem par personu brīvu pārvietošanos.
76.
Šajā gadījumā nebūtu jāuzdod jautājumi par iespējamo Direktīvas 91/477 noteikumu par apliecību nošķiramību vai nenošķiramību no citiem tās noteikumiem. Proti, lai arī pamatlietas dalībnieki savos apsvērumos ir izklāstījuši dažas domas par šo tematu, runa ir par praktisku un pakārtotu argumentu attiecībā uz pasludināmā sprieduma izpildi. Proti, no divām lietām ir jāizvēlas viena, – vai nu, kā esmu norādījis iepriekš, Direktīvai 91/477 ir galvenais mērķis (preču aprite) un papildu mērķis (personu pārvietošanās), un šādā gadījumā tā ir balstīta uz pareiza juridiskā pamata un tāpēc tā nav piemērojama Gibraltārā, vai arī Direktīvai 91/477 ir divi līdzvērtīgi mērķi, un šajā gadījumā juridiskais pamats nav pietiekams, tāpēc Direktīva 91/477 nav spēkā un Gibraltāra kompetentajām iestādēm ir jāizdara secinājumi no pasludināmā sprieduma, transponējot tikai tos šīs direktīvas noteikumus, kas ir nepieciešami apliecības ieviešanai (
21
).
77.
Tomēr līdz brīdim, kad tiktu pieņemti šie transponēšanas pasākumi, rastos papildu jautājums – ko iesniedzējtiesa nav uzdevusi – par to, vai Gibraltāra mednieki vai sporta šāvēji, it īpaši prasītāji pamatlietā, var tieši atsaukties uz Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktu un lūgt tieslietu ministram izsniegt viņiem prasītās apliecības.
78.
Šajā ziņā atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret valsti, ja tā nav transponējusi direktīvu noteiktajā termiņā valsts tiesībās vai arī ja tā ir veikusi nepareizu transpozīciju (
22
).
79.
Kā jau esmu precizējis, ar Direktīvas 91/477 12. panta 2. punktu medniekiem un sporta šāvējiem ir piešķirtas tiesības ceļot Savienībā bez iepriekšējas atļaujas ar šajā pantā uzskaitīto kategoriju šaujamieročiem, ar nosacījumu, ka viņiem ir šīs direktīvas 1. panta 4. punktā definētā apliecība, kurā ir norādīts attiecīgais šaujamierocis vai šaujamieroči, un viņi spēj pamatot sava ceļojuma iemeslus.
80.
2014. gada 4. septembra spriedumā Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, 52.–54. punkts) Tiesa no Direktīvas 91/477 1. panta 4. punkta un 12. panta 2. punkta secināja, ka dalībvalstīm ir pienākums izsniegt medniekiem un sporta šāvējiem apliecību, jo, šo apliecību neizsniedzot, šo kategoriju personas nespētu izmantot tām minētajā direktīvā skaidri piešķirtās tiesības, šīs direktīvas 3. pantā precizējot, ka šīs tiesības nevar tikt mazinātas, dalībvalstīm pieņemot stingrākas valsts tiesību normas.
81.
Tādēļ, ņemot vērā tā saturu, Direktīvas 91/477 12. panta 2. punkts šķiet pietiekami precīzs un bez nosacījumiem šo secinājumu 78. punktā minētās judikatūras izpratnē, lai atļautu prasītājiem pamatlietā tieši uz to atsaukties attiecībā uz tieslietu ministru (
23
).
82.
Ņemot to vērā, kā esmu minējis, šiem apsvērumiem būtu nozīme tikai tad, ja Direktīva 91/477 būtu piemērojama Gibraltārā, bet manis iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ, manuprāt, tas tā nav.
VI. Secinājumi
83.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Supreme Court of Gibraltar (Gibraltāra Augstākā tiesa, Apvienotā Karaliste) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes 1991. gada 18. jūnija Direktīvas 91/477/EEK par ieroču iegādes un glabāšanas kontroli, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīvu 2008/51/EK, 12. panta 2. punkts galvenokārt attiecas uz preču apriti, un nav jāveic nošķiršana atkarībā no tā, vai šaujamieroči ir komercdarījumu vai tirdzniecības priekšmets, tāpēc neviens šīs direktīvas noteikums nav piemērojams Gibraltāra teritorijā;
2)
neviens Direktīvas 91/477 noteikums neattiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību;
3)
Direktīva 91/477, ciktāl ar to ir saskaņoti atsevišķi administratīvi nosacījumi par šaujamieroču iegādi, glabāšanu un pārrobežu pārvietošanu, ir pareizi balstīta uz Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 100.a panta 1. punktu (vēlāk – EKL 95. panta 1. punkts, tagad – LESD 114. pants).
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 1991, L 256, 51. lpp.
(
3
)	OV 2008, L 179, 5. lpp.
(
4
)	OV 1972, L 73, 14. lpp.
(
5
)	Skat. pēc analoģijas spriedumu, 1991. gada 3. jūlijs, Barr un Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, 8. punkts).
(
6
)	Spriedumi, 1991. gada 3. jūlijs, Barr un Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, 9. un 10. punkts); 1998. gada 16. jūlijs, Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1998:368), kā arī 2005. gada 8. novembris, Jersey Produce Marketing Organisation (C‑293/02, EU:C:2005:664). Skat. arī ģenerāladvokāta A. M. La Pergolas [A. M. La Pergola] secinājumus lietā Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1997:425, 24. punkts).
(
7
)	Spriedums, 2003. gada 13. novembris, Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613).
(
8
)	Skat. spriedumu, 2003. gada 23. septembris, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑30/01, EU:C:2003:489, 59. punkts).
(
9
)	Spriedums, 2017. gada 13. jūnijs, The Gibraltar Betting and Gaming Association (C‑591/15, EU:C:2017:449, 30. un 39. punkts).
(
10
)	Spriedums, 2014. gada 4. septembris, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, 43. un 47. punkts).
(
11
)	Mans izcēlums.
(
12
)	Mans izcēlums.
(
13
)	It īpaši skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Parlaments/Padome (C‑130/10, EU:C:2012:472, 42.–45. punkts).
(
14
)	Par attiecībām starp preču brīvu apriti un pakalpojumu sniegšanas brīvību skat., piemēram, spriedumus, 2010. gada 2. decembris, Ker‑Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, 43. punkts), un 2010. gada 16. decembris, Josemans (C‑137/09, EU:C:2010:774, 50. punkts). Attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību šajā ziņā it īpaši skat. arī spriedumu, 2016. gada 26. maijs, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
15
)	It īpaši skat. spriedumu, 2007. gada 29. marts, Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2007:195, 27. un 28. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
16
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, 51. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2005. gada 21. jūlijs, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑349/03, EU:C:2005:488, 51. punkts).
(
18
)	OV 1992, L 76, 1. lpp.
(
19
)	Spriedums, 2005. gada 21. jūlijs, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑349/03, EU:C:2005:488, 52. un 53. punkts).
(
20
)	Spriedums, 2003. gada 23. septembris, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑30/01, EU:C:2003:489, 59. punkts).
(
21
)	Katram gadījumam atgādināšu, ka tieslietu ministrs uzskata, ka nav iespējams nošķirt Direktīvas 91/477 noteikumus, neapšaubot visa šī akta saskanību kopumā, un tāpēc šī akta daļēja transponēšana nav iedomājama, savukārt prasītāji pamatlietā uzskata, ka, lai ieviestu apliecību, ir iespējams autonomi transponēt Direktīvas 91/477 1. panta 1. un 4. punktu, 2., 4.a, 5. un 12. pantu, kā arī tās I un II pielikumu.
(
22
)	It īpaši skat. spriedumu, 2017. gada 15. februāris, British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, 13. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Turklāt apliecībā sniedzamās obligātās norādes ir uzskaitītas II pielikumā un vienotas apliecības paraugs ir iekļauts Komisijas 1993. gada 25. februāra ieteikuma par Eiropas šaujamieroču apliecību pielikumā (OV 1993, L 93, 39. lpp.).