62018CC0129
ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 26. februārī (
1
)
Lieta C‑129/18
SM
pret
Entry Clearance Officer, UK Visa Section
(Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciāla nolēmuma tiesvedība – Savienības pilsoņu un viņu ģimeņu locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38/EK – Savienības pilsoņa tiešā pēcnācēja jēdziens – Ģimenes atkalapvienošanās – Saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu aizbildnībā esošs bērns – Tiesības uz ģimenes dzīvi – Bērna interešu aizsardzība
1.
Divi laulātie, kas ir Francijas valstspiederīgie un dzīvo Apvienotajā Karalistē, lūdza valsts iestādēm piešķirt ieceļošanas atļauju Alžīrijas izcelsmes bērnam kā adoptētam bērnam, kas viņiem tika nodots likumiskā aizbildnībā (recueil legal) Alžīrijā saskaņā ar kafala sistēmu (
2
).
2.
Saņemot Apvienotās Karalistes atteikumu piešķirt atļauju, par ko bērns cēla attiecīgās prasības, Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) būtībā jautā Tiesai, vai ar Direktīvu 2004/38/EK (
3
) drīkst uzskatīt viņu par “tiešo pēcnācēju” tiem, kuri ir uzņēmušies aprūpi saskaņā ar kafala. Ja tas tā būtu, tas atvieglotu viņu ģimenes atkalapvienošanos dalībvalstī, kurā pēdējie minētie dzīvo.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Starptautiskās tiesības
1. Konvencija par bērna tiesībām (
4
)
3.
Konvencijas 20. pantā ir noteikts:
“1.   Bērnam, kuram īslaicīgi vai pastāvīgi nav savas ģimenes vai kuru viņa paša interesēs nedrīkst atstāt ģimenē, ir tiesības uz īpašu valsts aizsardzību un palīdzību.
2.   Dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem nodrošina šādam bērnam alternatīvu aprūpi.
3.   Šāda aprūpe cita starpā var ietvert nodošanu audžuģimenē, kafala saskaņā ar islāma tiesībām, adopciju vai, ja nepieciešams, ievietošanu attiecīgās bērnu aprūpes iestādēs. [..]”
2. 1993. gada 29. marta Hāgas konvencija (
5
)
4.
Konvencijas tekstā nav atsauces uz kafala.
3. 1996. gada 19. oktobra Hāgas konvencija (
6
)
5.
Konvencijas 3. pantā ir noteikts:
“Šīs Konvencijas 1. pantā minētie pasākumi var jo īpaši attiekties uz:
[..]
e)
bērna ievietošanu audžuģimenē vai aprūpes iestādē vai uz aprūpi, ko nodrošina kafala vai līdzīga iestāde;
[..].”
6.
Konvencijas 33. pantā ir noteikts:
“1.   Ja iestāde, kam ir 5. līdz 10. pantā paredzētā jurisdikcija, apsver iespēju bērnu nodot audžuģimenei vai ievietot aprūpes iestādē vai arī iespēju, ka aprūpi nodrošina kafala vai līdzīga iestāde, un ja šādai nodošanai, ievietošanai vai aprūpei jānotiek kādā citā Līgumslēdzējā valstī, tad minētā iestāde sākotnēji apspriežas ar minētās valsts centrālo iestādi vai kādu citu kompetento iestādi. Šajā nolūkā tā pārsūta ziņojumu par bērnu, norādot ierosinātās nodošanas, ievietošanas vai aprūpes pamatojumu.
2.   Lēmumu par nodošanu, ievietošanu vai aprūpi var pieņemt lūguma iesniedzējā valstī tikai tad, ja lūguma saņēmējas valsts centrālā iestāde vai cita kompetentā iestāde ir piekritusi šādai nodošanai, ievietošanai vai aprūpei, ņemot vērā bērna intereses.”
B.
Savienības tiesības
1. Eiropas Savienības Pamattiesību harta (
7
)
7.
Saskaņā ar 7. pantu:
“Ikvienai personai ir tiesības uz savas [..] ģimenes dzīves [..] neaizskaramību.”
8.
24. panta 2. punktā ir norādīts:
“Visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses.”
2. Direktīva 2004/38
9.
Saskaņā ar 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu:
“Šajā direktīvā:
[..]
2)
“ģimenes loceklis” ir:
[..]
c)
Savienības pilsoņa, kā arī viņa laulātā vai b) apakšpunktā definētā partnera tiešie pēcnācēji vecumā līdz 21 gadam, kuri ir tā apgādībā.”
10.
3. pantā ir noteikts:
“1.   Šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem.
2.   Neskarot attiecīgo personu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, kas tām var būt katrai atsevišķi, uzņēmēja dalībvalsts saskaņā ar saviem tiesību aktiem veicina šādu personu ieceļošanu un uzturēšanos:
a)
visi pārējie ģimenes locekļi neatkarīgi no to valstiskās piederības, uz kuriem neattiecas 2. panta 2. punktā minētā definīcija un kuri ceļojuma sākuma valstī ir tā Savienības pilsoņa apgādībā vai dzīvo ar viņu vienā mājsaimniecībā, kam ir sākotnējās uzturēšanās tiesības [..]
[..]
Uzņēmēja dalībvalsts sīki pārbauda personiskos apstākļus un pamato aizliegumu šīm personām iebraukt vai uzturēties.”
11.
7. panta 2. punktā ir norādīts:
“Uzturēšanās tiesības, kas noteiktas 1. punktā, tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi, bet pavada Savienības pilsoni uzņēmējā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, ja šis Savienības pilsonis atbilst 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.”
12.
27. pantā ir noteikts:
“1.   Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos.
[..]”
13.
Tās 35. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka pasākumus, kas vajadzīgi, lai liegtu, izbeigtu vai atsauktu ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, ja notiek to ļaunprātīga izmantošana vai krāpšana, piemēram, fiktīvas laulības. [..]”
C.
Apvienotās Karalistes tiesības
1. The Immigration Regulations 2006 (2006. gada Noteikumi par imigrāciju) (
8
)
14.
Saskaņā ar 7. pantu:
“(1)   Ņemot vērā 2. punktu, šajos noteikumos turpmāk minētās personas ir uzskatāmas par citas personas ģimenes locekļiem:
[..]
(b)
tās vai tās laulātā vai civilpartnera tiešie pēcnācēji, kuri ir:
(i)
jaunāki par 21 gadu vai
(ii)
tās apgādībā vai tās laulātā vai civilpartnera apgādībā;
[..].”
15.
8. pantā ir paredzēts:
“(1)   Šajos noteikumos “paplašinātās ģimenes loceklis” ir persona, kas nav EEZ valstspiederīgā ģimenes loceklis saskaņā ar 7. panta 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktu un kas atbilst 2., 3., 4. vai 5. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
[..]”
2. Adoption and Children Act 2002 (2002. gada Adopcijas un bērnu tiesību likums) (
9
)
16.
Saskaņā ar 83. pantu bērna atvešana uz Apvienoto Karalisti nolūkā viņu tur adoptēt vai citā valstī adoptēta bērna atvešana uz Apvienoto Karalisti ir pārkāpums, izņemot, ja Apvienotās Karalistes adopcijas aģentūra ir izvērtējusi adoptētāju piemērotību adopcijai.
17.
Likuma 66. panta 1. punktā ir uzskaitīti adopcijas gadījumi, kas ir atzīti saskaņā ar Anglijas un Velsas tiesību aktiem. Kafala šajā sarakstā nav minēta.
D.
Alžīrijas tiesības
18.
Alžīrijas Ģimenes kodeksa (turpmāk tekstā – “AĢK”) attiecīgi I sējuma V nodaļā “Par izcelšanos” un II sējuma VII nodaļas “Par likumisko aizbildnību” (kafala)” ir iekļautas šādas normas:
46. pants: “Adopcija (tabanni) ir aizliegta ar šariatu un likumu.”
116. pants: “Likumiskā aizbildnība (kafala) ir brīvprātīga apņemšanās uzņemties atbildību par bērna uzturēšanu, izglītību un aizsardzību tādā pašā veidā, kādā to nodrošinātu vecāks savam bērnam. To nosaka ar tiesību aktu.”
117. pants: “Likumisko aizbildnību piešķir tiesnesis vai notārs ar bērna piekrišanu, ja viņam ir tēvs un māte.”
118. pants: “Likumiskās aizbildnības tiesību turētājam (kafil) ir jābūt musulmanim, saprātīgam, godprātīgam, kā arī jāspēj uzturēt aprūpē nodoto bērnu (makful) un viņu aizsargāt.”
119. pants: “Aprūpē nodotā bērna vecāki var būt zināmi vai nezināmi.”
120. pants: “Aprūpē nodotais bērns saglabā savu sākotnējo izcelšanos, ja viņa vecāki ir zināmi. Pretējā gadījumā viņam piemēro Civilstāvokļa likuma 64. pantu.”
121. pants: “Likumiskā aizbildnība piešķir tās saņēmējam tiesības likumīgi uzņemties rūpes [par bērnu] un saņemt tādus pašus ģimenes un skolas pabalstus, kādi tiek piešķirti par likumīgo bērnu.”
122. pants: “Likumiskās aizbildnības tiesību piešķiršana nodrošina aprūpē nodotā bērna mantoto, kā legātu novēlēto vai dāvināto īpašumu pārvaldību bērna labākajās interesēs.”
123. pants: “Likumiskās aizbildnības tiesību turētājs var novēlēt vai dāvināt trešdaļu no saviem īpašumiem viņa aprūpē nodotajam bērnam. Ja ir novēlēta vairāk nekā trešdaļa, testamenta noteikums ir spēkā neesošs un nav piemērojams, izņemot, ja tam piekrīt mantinieki.”
124. pants: “Ja tēvs vai māte vai viens no viņiem lūdz likumiskā aizbildnībā nodotā bērna nodošanu atpakaļ viņu aizbildnībā, minētais bērns, ja viņš ir sasniedzis saprātīgu vecumu, var izvēlēties, vai viņš atgriezīsies savu vecāku mājās. Ja viņš nav sasniedzis saprāta vecumu, viņš var atgriezties tikai ar tiesneša atļauju, ņemot vērā aprūpē nodotā bērna intereses.”
125. pants: “Pieteikums par atteikšanos no likumiskās aizbildnības ir jāiesniedz tiesā, kas to ir piešķīrusi, paziņojot par to prokuratūrai [..].”
II. Lietas fakti
19.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu (
10
) ir izklāstīti šādi fakti:
“–
Prasītāja SM piedzima Alžīrijā 2010. gada 27. jūnijā [..]. Viņa ir Alžīrijas valstspiederīgā. Viņas aizbildnis M kungs ir Alžīrijas izcelsmes Francijas pilsonis, kuram ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības Apvienotajā Karalistē. Viņas aizbildne M kundze ir Francijas valstspiederīgā kopš dzimšanas. Viņi apprecējās 2001. gadā Apvienotajā Karalistē. Tā kā viņi nevarēja ieņemt bērnu dabīgā ceļā, 2009. gadā viņi devās uz Alžīriju, lai tiktu izvērtēta viņu piemērotība kļūt par aizbildņiem saskaņā ar kafala sistēmu. First-tier Tribunal [Administratīvā pirmās instances tiesa, Apvienotā Karaliste] tiesnesis [2013. gada 7. oktobra spriedumā] nosprieda, ka tā ir “viņu izvēle pēc tam, kad viņi uzzināja, ka Alžīrijā ir vieglāk iegūt aizgādību pār bērnu, nekā tas būtu Apvienotajā Karalistē” [..].
–
Kad procesā, ko (First-tier Tribunal [Administratīvā pirmās instances tiesa]) tiesnesis aprakstījis kā “ierobežotu”, viņus atzina par piemērotiem, 2010. gada jūnijā viņi tika informēti, ka [SM] ir pamesta kopš dzimšanas, un viņi lūdza nodot meiteni viņu aizbildnībā. Pēc tam bija trīs mēnešus ilgs gaidīšanas periods, kurā saskaņā ar Alžīrijas tiesību aktiem bioloģiskajiem vecākiem bija tiesības pieprasīt savu meitu atpakaļ.
–
2010. gada 28. septembrī Alžīrijas Nacionālās solidaritātes un ģimenes lietu ministrija Tizi Ouzou provincē izdeva rīkojumu, ar kuru nodeva [SM], kas tobrīd bija trīs mēnešus veca, viņu aizbildnībā.
–
2011. gada 22. martā, ņemot vērā valsts prokurora atzinumu, saskaņā ar Alžīrijas tiesību aktiem tika izsniegts dokuments, ar ko viņiem tika piešķirta aizgādība pār [SM] un nodota vecāku atbildība. Dokumentā bija noteiktas šādas prasības: “Sniegt viņu aizgādībā nodotajam bērnam audzināšanu atbilstīgi islāma tradīcijām, uzturēt viņa fizisko un morālo veselību, apmierināt viņa vajadzības, rūpēties par viņa izglītību, izturēties pret viņu kā īstajiem vecākiem, aizsargāt viņu, pārstāvēt viņa intereses tiesu iestādēs, uzņemties civilatbildību par darbībām, kas rada kaitējumu.”
–
Saskaņā ar šo dokumentu viņiem atļauts arī saņemt atbilstīgi pieprasītus ģimenes pabalstus, subsīdijas un atlīdzības, parakstīt visus administratīvos un ceļošanas dokumentus un ceļot kopā ar [SM] ārpus Alžīrijas.
–
2011. gada 3. maijāTizi Ouzou tiesa izdeva rīkojumu, ka [SM] dzimšanas apliecībā norādītais uzvārds tiek nomainīts uz M. kunga un kundzes uzvārdu.
–
2011. gada oktobrī M. kungs izceļoja no Alžīrijas un atgriezās Apvienotajā Karalistē, lai atsāktu strādāt par šefpavāru. M. kundze kopā ar [SM] palika Alžīrijā.
–
2012. gada janvārī [SM] pieprasīja vīzu, lai apmeklētu Apvienoto Karalisti, taču tā tika atteikta. 2012. gada maijā viņa pieprasīja ieceļošanas atļauju EEZ valstspiederīgā adoptēta bērna statusā saskaņā ar 2006. gada Imigrācijas noteikumu 12. panta 1. punktu vai, pakārtoti, ar 12. panta 2. punktu.
–
Entry Clearance Officer [amatpersona ieceļošanas atļauju izsniegšanas jautājumos] (turpmāk tekstā – “ECO”) to atteica, pamatojoties uz to, ka i) Alžīrija nav 1993. gada Hāgas konvencijas par starpvalstu adopciju dalībvalsts un, tā kā tā nav minēta tolaik spēkā esošajā Adoption (Designation of Overseas Adoptions)
Order 1973 (1973. gada Rīkojums par adopciju (aizjūras adopciju kvalifikācija)), Alžīrijā piešķirtā aizbildnība Apvienotās Karalistes tiesību aktos netiek atzīta par adopciju, un ii) nav iesniegts pieteikums par starpvalstu adopciju saskaņā ar 2002. gada Adopcijas un bērnu tiesību likuma 83. pantu.”
III. Tiesvedība Apvienotajā Karalistē (
11
)
20.
First-tier Tribunal (Administratīvā pirmās instances tiesa) noraidīja SM sūdzību par ECO lēmumu. Pēc tās domām, SM nevar atzīt ne par likumiski, ne par de facto adoptētu bērnu. Tāpat uz viņu arī neattiecas “ģimenes locekļa”, “paplašinātas ģimenes locekļa” vai “EEZ valstspiederīgā adoptēta bērna” jēdzieni 2006. gada Imigrācijas noteikumu nozīmē.
21.
Izskatot SM apelācijas sūdzību, Upper Tribunal (Administratīvā virstiesa, Apvienotā Karaliste) apstiprināja lēmumu, ka bērns nav “ģimenes loceklis” 2006. gada Imigrācijas noteikumu 7. panta izpratnē. Taču tā apmierināja SM apelācijas sūdzību, pamatojoties uz to, ka uz viņu ir attiecināms 8. pantā minētais jēdziens “paplašinātas ģimenes loceklis”. Tāpēc lieta tika nodota atpakaļ Secretary of State (Iekšlietu ministre, Apvienotā Karaliste), lai viņa izmantotu savu rīcības brīvību, kas viņai piešķirta saskaņā ar minēto noteikumu 12. panta 2. punkta c) apakšpunktu.
22.
Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Apvienotā Karaliste) apmierināja ECO apelācijas sūdzību par Upper Tribunal (Administratīvā virstiesa) nolēmumu. Pēc tās domām, jautājums patiesībā nebija par to, vai uz SM ir attiecināma 2006. gada Imigrācijas noteikumu 7. pantā iekļautā “ģimenes locekļa” definīcija vai arī 8. pantā ietvertā “paplašinātas ģimenes locekļa” definīcija, bet drīzāk par to, vai viņa ir “tiešais pēcnācējs” Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā iekļautās “ģimenes locekļa” definīcijas nozīmē vai arī, ja tas tā nebūtu, vai uz viņu attiecas šīs direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā ietvertā definīcija “visi pārējie ģimenes locekļi [..] kuri [..] ir tā Savienības pilsoņa apgādībā vai dzīvo ar viņu vienā mājsaimniecībā, kam ir sākotnējās uzturēšanās tiesības [..]”.
23.
Court of Appeal (Apelācijas tiesa) uzskatīja, ka Direktīva 2004/38 ļauj dalībvalstīm noteikt, kādas adopcijas formas tās atzīst 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta nolūkā. Tā kā SM nebija adoptēta saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesību aktiem, uz viņu šo pantu nevarētu attiecināt, lai arī uz viņu varētu attiekties 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts.
24.
Court of Appeal (Apelācijas tiesa) nolēmums tika pārsūdzēts Supreme Court (Augstākā tiesa), kas ir iesniegusi Tiesai šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
IV. Prejudiciālais jautājums
25.
Supreme Court (Augstākā tiesa) “nešaubās”, ka uz SM var attiecināt Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu, par kura piemērošanu strīdam tā min virkni apsvērumu, ko aplūkošu vēlāk.
26.
Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka tā “nevar vienkārši apmierināt apelācijas sūdzību un atjaunot Upper Tribunal (Administratīvā virstiesa) rīkojumu, pamatojoties uz to, ka SM lietu būtu bijis jāizskata saskaņā ar Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ja patiesībā uz viņu attiecas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā ietvertā “ģimenes locekļa” definīcija; tas nozīmē, ka viņa automātiski bauda Direktīvā 2004/38 paredzētās ieceļošanas un uzturēšanās tiesības. Ko nozīmē termins “tiešais pēcnācējs”?” (
12
)
27.
Norādījusi, ka šī vārdkopa attiecas uz bērniem un mazbērniem, kas ir asinsradinieki, un citiem pēcnācējiem, kuri ir asinsradinieki tiešajā līnijā, tā nav pārliecināta, ka to var attiecināt uz personām, kas nav asinsradinieki. Katrā ziņā tā uzskata, ka šajā terminā ir jāietver “tie pēcnācēji, kas ir likumiski adoptēti saskaņā ar uzņēmējvalsts prasībām”.
28.
Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka “ir iemesls uzskatīt, ka to var saprast arī plašākā nozīmē”; šis apgalvojums ir balstīts uz šādiem argumentiem:
–
Komisijas Paziņojuma Eiropas Parlamentam un Padomei par norādījumiem, kā labāk transponēt un piemērot Komisijas Direktīvu [2004/38] (
13
) 2.1.2. punktā ir norādīts, ka “tiešu radinieku lejupējā vai augšupējā līnijā jēdzienu attiecina arī uz adoptācijas attiecībām vai bērniem, kuri ir pastāvīga likumīgā aizbildņa aizbildniecībā”. Tā kā SM ir pastāvīgā likumiskā M. kunga un kundzes aizbildnībā, uz viņu esot attiecināms minētais paziņojums.
–
Jēdzienu “tiešais pēcnācējs” nevar interpretēt saskaņā ar uzņemošās dalībvalsts tiesību aktiem, jo tas ir autonoms termins, kas visā Eiropas Savienībā ir interpretējams autonomi un vienveidīgi (
14
).
–
“Ja dažas dalībvalstis atzīst saskaņā ar kafala sistēmu adoptētus bērnus par tiešajiem pēcnācējiem, bet citas viņus par tādiem neatzīst, tas acīmredzami rada šķēršļus tiesībām brīvi pārvietoties tiem Eiropas Savienības pilsoņiem, kam ir šādi bērni. Tā ir arī diskriminācija attiecībā pret tiem, kas reliģisku vai kultūras apsvērumu dēļ nevar pieņemt tādu adopcijas ideju, kā to saprot Apvienotajā Karalistē un dažās citās Eiropas valstīs, t.i., kā bērna pilnīgu nodošanu no vienas ģimenes un radniecības līnijas citai.” (
15
)
–
“Tas, ka terminam “tiešais pēcnācējs” var būt autonoma nozīme, nebūt nenozīmē, ka tas būtu jāinterpretē plašā nozīmē.” Tāpēc par acte clair nevar uzskatīt SM iekļaušanu šajā kategorijā (
16
).
29.
Šajos apstākļos un paužot savas bažas par to, ka atšķirīgas interpretācijas var veicināt bērnu ekspluatāciju, ļaunprātīgu izmantošanu un cilvēku tirdzniecību vai to ievietošanu nepiemērotos mājokļos, Supreme Court (Augstākā tiesa) nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai bērns, kurš ir nodots Savienības pilsoņa vai pilsoņu pastāvīgā likumiskā aizbildnībā saskaņā ar kafala vai līdzvērtīgu regulējumu, kas darbojas viņa vai viņas izcelsmes valstī, ir “tiešais pēcnācējs” Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē?
2)
Vai citus šīs direktīvas noteikumus, īpaši 27. un 35. pantu, var interpretēt kā tādus, uz kuru pamata var liegt ieceļošanu šādiem bērniem, ja viņi ir cietuši no ekspluatācijas, vardarbības vai cilvēku tirdzniecības vai ja pastāv risks, ka viņi var no tās ciest?
3)
Vai dalībvalsts, pirms tā atzīst bērnu, kas nav EEZ valstspiederīgā pēcnācējs-asinsradinieks, par tiešo pēcnācēju 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē, ir tiesīga pārliecināties, vai procedūras bērna nodošanai šī Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) valstspiederīgā aizbildnībā vai aizgādībā ir bijušas tādas, kurās vislabāk ņemtas vērā šī bērna intereses?”
V. Tiesvedība Tiesā
30.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā ir iesniegts 2018. gada 19. februārī.
31.
Rakstveida apsvērumus iesniedza SM, Choram Children Legal Centre, Aire Centre un Čehijas Republikas, Vācijas, Beļģijas, Nīderlandes, Polijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Komisija. Visi minētie lietas dalībnieki, izņemot Polijas un Čehijas Republikas valdības, piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2018. gada 4. decembrī.
VI. Vērtējums
A.
Ievada apsvērumi
32.
Diskusija ir galvenokārt par to, vai Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētais jēdziens “tiešais pēcnācējs” (kas ietilpst plašākā jēdzienā “ģimenes locekļi”) ir attiecināms uz bērnu, kurš nodots Savienības pilsoņa pastāvīgā aizbildnībā saskaņā ar kafala sistēmu (
17
).
33.
Uz šādu jautājumu nevar sniegt vispārēju un abstraktu atbildi. Kafala ir ģimenes tiesību sistēma dažās islāma tradīcijas valstīs, pret kuru tajās nav vienotas attieksmes. Lai noskaidrotu, vai makful (bērnu) var uzskatīt par kafil vai kafila (pieaugušo, kuru aprūpē viņš ir nodots) “tiešo pēcnācēju”:
–
vispirms ir jāatsaucas uz bērna izcelsmes valsts (proti, valsts, kas atļāva viņa nodošanu audžuģimenē) tiesību aktiem;
–
jānoskaidro, vai šajos tiesību aktos ir paredzētas atšķirīgas kafala juridiskās formas un, ja tas tā ir, tad jāizvērtē, kādas tiesiskās sekas rodas atbilstoši kafil vai kafila izraudzītajai formai, uzņemoties atbildību par bērnu, un
–
jāpārliecinās, ka vienas no šīm tiesiskajām sekām ir īstas saites ar vecākiem (vecāku un bērnu attiecību) izveidošanās starp kafil vai kafila un makful, kas nav tikai aizbildnības attiecībām raksturīga saikne. Ja tas tā nav, būtu jānoskaidro, vai kafil vai kafila un makful attiecības var pielīdzināt adopcijai raksturīgajām attiecībām.
34.
Atbilstoši šim plānam sākumā izskatīšu kafala Alžīrijas tiesībās un starptautiskajos dokumentos un to, kā tā ir tikusi aplūkota Eiropas Cilvēktiesību tiesas (ECT) judikatūrā, it īpaši tās attiecības ar adopciju. Turpinājumā noskaidrošu, vai saskaņā ar kafala aprūpē nodotais bērns atbilstoši normām, kas reglamentē viņa tiesisko statusu, var tikt uzskatīts par personu, kuru aizbildnībā viņš tika nodots, tiešo pēcnācēju Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē. Tāpēc būs jāinterpretē pēdējā minētā tiesību norma.
B.
Kafala tiesiskais regulējums
1. Kafala Alžīrijas tiesībās
35.
Kā esmu norādījis, kafala var atšķirties atkarībā no atsauces tiesību sistēmas. Tomēr, šķiet, ir vienprātība par to, ka vienojošs faktors ir tās izcelsme no Korāna, saskaņā ar kuru kafiles var būt tikai musulmaņi (
18
), kas apņemas sniegt makful islāmā balstītu izglītību (
19
).
36.
Alžīrijā saskaņā ar šādu nodošanas aprūpē veidu kafil vai kafila uzņemas atbildību par makful aprūpi, izglītību un aizsardzību, kādu nodrošinātu vecāks savam bērnam (
20
). Lai arī kafil vai kafila uzņemas likumisko aizbildnību pār šo bērnu, šajā aprūpes veidā izcelšanas saites nerodas, tā arī nav līdzvērtīga adopcijai (
21
), kas šajā valstī ir skaidri aizliegta (
22
).
37.
Makful Alžīrijā neiegūst personu, kuru aprūpē viņš tika nodots, mantinieka statusu, lai arī šīs personas ar dāvinājumu vai testamentu var nodot viņam īpašumus, kas nepārsniedz vienu trešdaļu no viņu īpašuma (
23
).
38.
Turklāt kafala ir pagaidu raksturs (makful var būt tikai bērns), un tā ir atsaucama pēc bioloģisko vecāku pieprasījuma vai pēc kafil vai kafila lūguma (
24
).
39.
Attiecībā uz tās piešķiršanas procesuālajām garantijām pastāv ne tikai privātā kafala, ko piešķīris notārs adul un kam nav piemērojami ļoti stingri noteikumi, bet arī tiesas piešķirtā kafala, kas tiek izveidota vai apstiprināta kompetentajā tiesā ar prokuratūras piedalīšanos pēc paziņojuma par bērna atstāšanu. Pēdējā minētā procedūra tika izmantota pamatlietā.
2. Kafala starptautiskajos dokumentos
40.
Konvencijā par bērna tiesībām kafala ir skaidri minēta tās 20. pantā kopā ar citiem pagaidu vai pastāvīgiem pasākumiem, lai aizsargātu bērnus, kuriem ir atņemta ģimenes vide vai kuru interesēs ir nepalikt šajā vidē.
41.
Dažas personas, kas ir iestājušās lietā (
25
), uzskata, ka šī norāde nozīmējot kafala atzīšanu par līdzvērtīgu adopcijai, jo abas ir minētas vienā un tajā pašā tiesību normā. Tomēr es uzskatu, ka Konvencijas par bērna tiesībām 20. pantā ir minēta virkne bērnu aizsardzības pasākumu, kas nav katrā ziņā savstarpēji salīdzināmi. Ņemot vērā šo pašu argumentāciju, varētu veikt salīdzināšanu ar ievietošanu audžuģimenēs vai aprūpes iestādēs. Turklāt īpašā uzmanība, kas ir veltīta adopcijai 21. pantā, norāda uz īpašām šīs sistēmas raksturiezīmēm, kas to atšķir no citām.
42.
SM savos apsvērumos min “Pamatnostādnes par bērnu alternatīvo aprūpi” (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) (
26
) kā Konvenciju papildinošu tekstu, lai pamatotu savu apgalvojumu par adopcijas/kafala līdzvērtību, ko varētu secināt no pamatnostādņu 2. punkta (
27
).
43.
Tomēr es uzskatu, ka no pamatnostādņu teksta kopumā nevar secināt, ka kafala ir līdzvērtīga adopcijai. Tāda pati kā iepriekš minētā situācija rodas arī saistībā ar Konvencijas par bērna tiesībām 20. pantu – konvencijā un pamatnostādnēs kā atbilstīgi instrumenti bērna nodošanai stabilā ģimenes vidē ir tikai uzskaitīti dažādi aizsardzības pasākumu veidi, kuri ne obligāti izraisa līdzvērtīgas tiesiskās sekas (
28
). Loģiski, ka tas tā ir, jo šie abi dokumenti ir savstarpēji saistīti.
44.
1993. gada Hāgas konvencijā, kā jau esmu minējis, nav atsauces uz kafala. Iemesls šādai neminēšanai starptautiskajā dokumentā, kas reglamentē adopciju, ir rodams tieši atšķirībās starp šo sistēmu un kafala.
45.
Daži lietas dalībnieki tiesas sēdē uzsvēra, ka kafala sekas varētu pielīdzināt vienkāršās adopcijas sekām (
29
), jo parastās sākotnējās bērna radniecības saites abos gadījumos netiek skartas. Lai arī 1993. gada Hāgas konvencija paver iespēju nesaraut pastāvošās izcelšanās saites (26. panta 1. punkta c) apakšpunkts), ir arī taisnība – un tam ir izšķiroša nozīme –, ka šajā pašā pantā un punktā bez jebkādas nianses ir norādīts, ka “adopcijas atzīšana ietver: a) izcelšanās starp bērnu un viņa adoptētājiem saites atzīšanu”.
46.
Savukārt 1996. gada Hāgas konvencijā ir paredzēti tādi pasākumi par labu bērna personai vai viņa mantai, kas nav adopcija, tostarp ir minēta bērna ievietošana audžuģimenē vai aprūpes iestādē vai viņa likumiskā aizsardzība ar kafala vai citas līdzīgas sistēmas palīdzību. Ar 4. pantu no šīs konvencijas piemērošanas jomas ir izslēgti tostarp par izcelšanās noteikšanu un lēmums par adopciju.
47.
Šo abu Hāgas konvenciju lasījums apstiprina, pirmkārt, ka adopcija ir vienīgā aizsardzības sistēma, kura ir pelnījusi īpašu starptautisku instrumentu, otrkārt, ka tās sistēma attiecībā uz starpvalstu adopciju atšķiras no sistēmas, kas piemērojama pārējiem tādiem aizsardzības līdzekļiem kā kafala, aizgādības tiesības, aizbildnība, aizgādnība, aprūpe un bērna īpašumu pārvaldīšana, uzglabāšana vai atsavināšana.
48.
Skaidrojošajā ziņojumā par 1996. gada Hāgas konvenciju (Lagarde ziņojums) (
30
) ir sniegtas pietiekamas norādes tās labākai izpratnei:
–
Tajā ir norādīts, kā “1961. gada 5. oktobra Konvencijā par iestāžu pilnvarām un tiesību aktiem, kas piemērojami attiecībā uz bērnu aizsardzību” [ (
31
)], [ir lietots] jēdziens “aizsardzības pasākumi”, to nedefinējot. To valstu delegācijas, kuras nav šīs konvencijas dalībvalstis, vēlējās ja ne definīciju, tad vismaz to jomu uzskaitījumu, uz kurām attiecas šie pasākumi. Tā kā dažādos tiesību aktos tie ir atšķirīgi, šajā pantā minētais uzskaitījums var tikt uzskatīts tikai par piemēru.”
–
It īpaši attiecībā uz 3. panta e) punktu ir norādīts, ka “bērna ievietošana audžuģimenē vai iestādē ir [..] aizsardzības pasākumu prototipi, un uz tiem acīmredzami attiecas Konvencija”.
–
Tajā ir paskaidrots, ka “kafala nav adopcija, kas ir aizliegta islāma tiesībās, un nekādā veidā tā neietekmē izcelšanos. Bērns, kuram piemēro pasākumu, nekļūst par kafil ģimenes locekli, un šī iemesla dēļ uz kafala nav attiecināma 1993. gada 29. maija Konvencija par adopciju. Taču tas neapšaubāmi ir aizsardzības pasākums, kas ar šādu nosaukumu ir jāiekļauj Konvencijas par bērnu aizsardzību piemērošanas jomā.”
3. Kafala (saistībā ar adopciju) ECT judikatūrā
49.
ECT divos spriedumos ir aplūkojusi problēmas saistībā ar saikni starp kafala un adopciju no Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECPAK) skatpunkta.
50.
Pirmajā minētajā spriedumā, balstoties uz salīdzinošo tiesību analīzi, tā norādīja, ka “neviena valsts kafala nepielīdzina adopcijai, bet šajā valstī [Francijā] un citās valstīs tā izraisa sekas, kas ir līdzīgas sekām, kuras rodas saistībā ar aizbildnību, aizgādnību vai ievietošanu audžuģimenē adopcijas nolūkā” (
32
).
51.
Šajā pašā spriedumā tika atkārtoti uzsvērts, ka ECPAK 8. pants negarantē tiesības dibināt ģimeni, ne tiesības adoptēt, bet tas tomēr nenozīmē, ka ECPAK dalībvalstīs nevar izveidoties situācijas, kurās rodas pozitīvs pienākums atļaut veidot un nostiprināt ģimenes saites tad, ja pastāv ģimenes attiecības ar bērnu (
33
).
52.
Tomēr tā nosprieda, ka ar atteikumu pielīdzināt kafala pilnīgai adopcijai tiesības uz ģimenes dzīvi netiek pārkāptas, jo Alžīrijas tiesībās noteiktais adopcijas aizliegums (Francijas) tiesību aktos ir padarīts elastīgāks, pakāpeniski atceļot minēto aizliegumu, ņemot vērā objektīvas pazīmes par bērna integrāciju Francijas sabiedrībā (
34
).
53.
Otrajā spriedumā (
35
) ECT atkārtoti izvērtēja ECPAK 8. pantā paredzētās tiesības uz ģimenes dzīvi, atgādinot, ka minētā noteikuma piemērojamību raksturo “faktisko ģimenes saišu” esamība. Konkrētajā situācijā, par kuru tai bija jālemj, tā nosprieda, ka kafala [sistēmā] balstītas saites esamība netiek nošķirta no ģimenes dzīves parastajā tās nozīmē, turklāt sākotnējo ģimenes saišu saglabāšana neizslēdz ģimenes dzīves pastāvēšanu ar citām personām (
36
).
54.
Tomēr ECT nosprieda, ka Beļģijas iestāžu atteikums adopciju pielīdzināt kafala neliedza prasītājiem tiesības uz tādu saišu atzīšanu, kas viņus vienoja citā veidā (šajā gadījumā ar Beļģijas oficiālās aizbildnības sistēmas starpniecību) (
37
).
4. Kafala un tiesas spriedumu atzīšana un izpilde Eiropas Savienības tiesībās
55.
Neraugoties uz paralēlēm ar 1996. gada Hāgas konvenciju, Regulā par spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību Eiropas Savienībā (
38
)kafala nav minēta (
39
).
56.
Neraugoties uz to, es piekrītu ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] viedoklim, ka Regulas Nr. 2201/2003 tiesību normas var interpretēt, ņemot vērā 1996. gada Hāgas konvenciju, attiecībā uz kuru Lagarde ziņojuma skaidrojumos, kurus minēju iepriekš, ir sniegtas noderīgas vadlīnijas (
40
).
57.
Balstoties uz šo premisu, var pieļaut iespēju, ka dalībvalsts tiesas atzīta kafala izraisa sekas citā dalībvalstī, kā tas ir minēts Regulā Nr. 2201/2003, kuras 1. panta 2. punktā ir atsauce uz “uzraudzības tiesībām un saskarsmes tiesībām [..]; aizbildnību, aizgādnību un līdzīgiem tiesiskiem režīmiem [..]; tādu personu vai iestāžu iecelšanu un funkcijām, kuras ir atbildīgas par bērnu pašu vai viņa īpašumu, pārstāv bērnu vai palīdz viņam”. Tomēr tas nebūtu iespējams adopcijas gadījumā, jo no šīs regulas piemērošanas jomas ir izslēgti “lēmumi par adopciju, adopcijas sagatavošanas pasākumi” (1. panta 3. punkta b) apakšpunkts).
C.
Tiešā pēcnācēja jēdziens Direktīvā 2004/38 (pirmais prejudiciālais jautājums)
1. Jēdziena autonoma interpretācija
58.
Vai Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā lietotajai vārdkopai “tiešais pēcnācējs” Savienības tiesībās ir autonoma nozīme? Tas ir viens no jautājumiem, par kuru lietas dalībniekiem nav vienprātības (
41
).
59.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa prasības izriet, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Eiropas Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi” (
42
).
60.
Tiesa ir norādījusi, ka “šī interpretācija ir veicama, ņemot vērā ne tikai šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tās kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi” (
43
).
61.
Konteksts, kurā vārdkopa “tiešais pēcnācējs” Direktīvā 2004/38 ir lietota kā īpaša “ģimenes locekļu” apakškategorija, mani mudina aizstāvēt šī jēdziena konceptuālo autonomiju Savienības tiesībās. Faktiski es uzskatu, ka tam tā ir jābūt, ja kādā no tiesību normām – kā tas ir šajā direktīvā – ir noteikts, ka “šajā direktīvā: [..]”.
62.
Pēc šī ievadfrāzes minētās definīcijas ir sniegtas, lai norādītu, kas konkrētajā Savienības tiesiskajā regulējumā (šajā gadījumā – Direktīvā 2004/38) “ir jāsaprot” ar attiecīgo jēdzienu. Ja definīcijā nav atsauces uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu ar šo jēdzienu aprakstītā režīma iezīmes, ir jāpēta tā nozīme Savienības tiesībās.
63.
Direktīvas 2004/38 2. pantā ir rodams skaidrs piemērs atsaucei uz dalībvalstu tiesībām – līdz ar laulāto (2. punkta a) apakšpunkts) ir minēts “partneris, ar ko Savienības pilsonis ir noslēdzis reģistrētas partnerattiecības, pamatojoties uz kādas dalībvalsts tiesību aktiem” (2. punkta b) apakšpunkts). Norādu, ka, izņemot šo pēdējo gadījumu, šajā pantā minētie jēdzieni nav jāaplūko saskaņā ar valstu tiesībām.
64.
Tiesas 2018. gada 5. jūnija spriedumā saistībā ar Direktīvas 2004/38 2. pantā lietoto jēdzienu “laulātais” (
44
) var gūt skaidrojumu par autonomiju šī jēdziena interpretācijā, kas metodoloģiski ir attiecināms uz jēdzienu “tiešais pēcnācējs”.
65.
Lai arī (atšķirībā no secinājumiem, kuros ģenerāladvokāts aizstāvēja tās izmantošanu) (
45
) spriedumā nav atsauces uz autonomu interpretāciju, Tiesa tomēr nonāk pie tāda paša rezultāta – jēdzienam “laulātais” Direktīvas 2004/38 izpratnē piemīt īpašas iezīmes (
46
), kuru dēļ “dalībvalsts nevar atsaukties uz savām valsts tiesībām” (
47
), lai neatzītu ar direktīvu piešķirtās uzturēšanās tiesības.
66.
Savienības tiesībās minētas juridiskās kategorijas izmantošana tomēr nenozīmē, ka tā noteikti nav saistīta ar līdzvērtīgām kategorijām dalībvalstu tiesībās. Tāpēc ir jāņem vērā kodeksi un tiesību akti, kas reglamentē ģimenes tiesības katrā dalībvalstī (kurām ir kompetence tās noteikt), lai noskaidrotu, vai to sistēmas atbilst šajā konkrētajā direktīvā definētajām sistēmām.
2. Tiešais pēcnācējs Direktīvā 2004/38
67.
Tas, ka Direktīvas 2004/38 jēdziena iezīmju noteikšanai ir liela nozīme, kļūst acīmredzams, ja tiek izvērtēta to ietekme uz to bērnu ieceļošanu un uzturēšanos, kuri, lai arī ir Savienības pilsoņu ģimenes locekļi (plašā nozīmē), netiek iekļauti šajā kategorijā.
–
“Tiešie pēcnācēji vecumā līdz 21 gadam” tiesības ieceļot uz uzturēties dalībvalstī, kurā dzīvo viņu augšupējie radinieki – Savienības pilsoņi –, iegūst automātiski (
48
).
–
Attiecībā uz pārējiem Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktā minētajiem paplašinātās ģimenes locekļiem, arī bērniem, uzņemošās dalībvalsts iestādes veic novērtējumu, ievērojot konkrētus priekšnosacījumus (
49
). Pēdējām minētajām pēc šīm pārbaudēm i) saskaņā ar to tiesību aktiem ir jāatvieglo viņu ieceļošana un uzturēšanās (
50
), ii) sīki jāpārbauda personiskie apstākļi un iii) jāpamato ikviens ieceļošanas vai uzturēšanās atteikums (
51
).
68.
Kā jau norādīju, iesniedzējtiesai nav lielu šaubu par to, ka SM ir iekļaujama šajā otrajā kategorijā. Turklāt tā brīdina par izvērtēšanu atbildīgās Apvienotās Karalistes iestādes, ka Savienības tiesībās (
52
) tām ir uzlikts pienākums atvieglot bērna ieceļošanu Apvienotajā Karalistē. It īpaši tā norāda, ka, “veicot šo izvērtēšanu, lēmuma pieņēmējiem vai nu Home Office (Iekšlietu ministrija), vai arī apelācijas sistēmā būtu jāpatur prātā arī tas, ka direktīvas nolūks ir vienkāršot un nostiprināt Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, jo pārvietošanās brīvība ir viena no iekšējā tirgus pamatbrīvībām. Tas, ka jādzīvo prom no ģimenes locekļiem vai paplašinātās ģimenes locekļiem, var būt būtisks šķērslis šīs brīvības īstenošanai” (
53
).
69.
Tomēr, nebūdama apmierināta ar šo iespēju, iesniedzējtiesa jautā, vai uz kafala pamata veidotās attiecības SM gadījumā var būt pielīdzināmas adopcijai. Ja tas tā būtu, SM būtu Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā paredzētais statuss, nodrošinot labāku ģimenes dzīves aizsardzību un garantējot bērna interešu aizstāvību.
70.
Es balstos uz premisu (par ko man nav šaubu), ka Direktīvas 2004/38 lietotais tiešo pēcnācēju jēdziens ietver gan bioloģiskos, gan adoptētos bērnus. No juridiskā viedokļa adopcija rada izcelšanos ar visām tās sekām.
71.
Šo apgalvojumu apstiprina visu to Savienības tiesību normu pārskatīšana, kas ir vistuvākās šajā lietā aplūkotajām. Tādējādi Direktīvā 2003/86/EK (
54
), nosakot mērķi “paredzēt nosacījumus ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā”, šīs tiesības, ja vien tiek ievērotas noteiktas prasības, var īstenot arī
–
apgādnieka vai viņa/viņas laulātā nepilngadīgi bērni, arī bērni, kas adoptēti saskaņā ar atbilstošās dalībvalsts kompetento iestāžu lēmumu [..];
–
apgādnieka nepilngadīgi bērni, arī adoptēti bērni, ja apgādniekam pār tiem ir aizbildnība un bērni ir atkarīgi no viņa vai viņas;
–
laulātā nepilngadīgi bērni, arī adoptēti bērni, ja laulātajam pār tiem ir aizbildnība, un bērni ir atkarīgi no viņa vai viņas. [..]” (
55
)
72.
Tāpat Direktīvas 2011/95/ES (
56
) 2. panta j) punktā kā starptautiskās aizsardzības saņēmēja ģimenes locekļi ir kvalificēti “pirmajā ievilkumā minēto pāru vai starptautiskās aizsardzības saņēmēja nepilngadīgie bērni ar nosacījumu, ka viņi ir neprecējušies, un neatkarīgi no tā, vai viņi ir dzimuši laulībā vai ārlaulībā, vai arī ir adoptēti, kā noteikts attiecīgās valsts tiesību aktos”. Šī definīcija atkārtoti ir minēta Regulas (ES) Nr. 604/2013 (
57
) 2. panta g) punktā.
73.
Citās Savienības tiesību normās atsauce uz tiešajiem pēcnācējiem ir veikta, norādot gan uz Direktīvu 2004/38 (
58
), gan uz attiecīgās valsts tiesību aktiem (
59
).
74.
Ņemot vērā šo premisu, ja kafala varētu klasificēt kā adopcijas veidu, makful kā adoptēts bērns varētu kļūt par personu, kuras nodrošina viņa aprūpi, “tiešo pēcnācēju”.
75.
Iesniedzējtiesa, ko atbalsta daži prejudiciālā nolēmuma tiesvedības dalībnieki (
60
), par labu šai pielīdzināšanai min iepriekš minēto Komisijas paziņojumu (
61
).
76.
Šī paziņojuma 2.1.2. punktā “Ģimenes locekļi tiešā līnijā” (
62
) adopcijas attiecības faktiski ir pielīdzinātas attiecībām, kas ir bērniem, kuri ir pastāvīga likumīgā aizbildņa aizbildniecībā. Ja tiktu izvēlēts šis kritērijs, SM, kas atrodas laulāto, kuri ir uzņēmušies viņas aprūpi, likumiskā aizbildnībā, varētu tikt uzskatīta par viņu adoptēto meitu.
77.
Tomēr es uzskatu, ka šī pielīdzināšana neatbilst Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta pareizai interpretācijai. Turklāt gandrīz nav nepieciešamības atgādināt, ka paziņojumam nepiemīt normatīvs raksturs.
78.
Manuprāt, “atrašanās pastāvīga likumīgā aizbildņa aizbildniecībā” nepadara aizbildnībā esošo bērnu par viņa aizbildņa tiešo pēcnācēju. Šī pielīdzināšana vairāku iemeslu dēļ nav iespējama nedz abstrakti, nedz arī konkrētajā SM situācijā, ciktāl uz viņu attiecas Alžīrijas tiesībās noteiktā kafala.
79.
No abstraktā viedokļa raugoties, aizbildnības attiecības nav pielīdzināmas vecāku-bērnu attiecībām. Turklāt var līdzāspastāvēt (bioloģiska vai uz adopciju balstīta) izcelšanās un aizbildnība, kas ir piešķirta citai personai, nevis (bioloģiskajiem) vecākiem (vai adoptētājiem). Kā apgalvo Vācijas valdība, lai varētu veikt šo pielīdzināšanu, būtu jāpastāv pilnīgai juridiskai vienlīdzībai.
80.
Aplūkojot jautājumu no saites pastāvīguma skatupunkta, tostarp abstrahējoties no tās satura, aizbildnība (un it īpaši kafala) ir pagaidu, nepastāvīga sistēma, jo tā ir piemērojama tikai tik ilgi, kamēr aizbildnībā esošais bērns ir nepilngadīgs. Savukārt radniecība, lai arī tā ir balstīta uz vienkāršo adopciju, ir neizdzēšama.
81.
Turklāt Komisijas paziņojuma 2.1.2. punkta pēdējais teikums norāda, ka valsts iestādes var prasīt sniegt pierādījumus par apgalvotajām ģimenes attiecībām, bet tikai iepriekšējas novērtēšanas procedūrā, kas ir paredzēta Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktā. Tomēr šī procedūra nav piemērojama “tiešajiem pēcnācējiem”.
82.
Tādējādi, neskarot Komisijas paziņojumu, es uzskatu, ka būtiska pazīme, kas atšķir adopciju no kafala, ir tieši izcelšanās saite. Kafala nerada izcelšanās saites, savukārt adopcijā tas tā notiek vienmēr, tostarp visvājākajā vienkāršās adopcijas formā.
83.
Pie tāda paša rezultāta var nonākt, izskatot vairākus iepriekš minētos starptautiskos instrumentus (
63
), kas, pirmkārt, reglamentē adopciju un, otrkārt, tādas bērnu aizsardzības sistēmas kā kafala, nevienā brīdī to neveicot pielīdzināšanu.
84.
Turklāt ir jāņem vērā, ka stingrie starptautisko adopciju pārbaudes mehānismi, kas paredzēti 1993. gada Hāgas konvencijā, lai garantētu bērna intereses, varētu gluži vienkārši tikt apieti (
64
), ja par adopciju atzītu kādu likumiskās aizbildnības veidu, pirms kura – tieši tāpēc, ka tas nerada tādas pašas sekas kā adopcija, – notiek valsts procedūra, kas nenodrošina tās pašas garantijas (vai kurā – kā kafala gadījumā, kas norisinās pie adul notāra – netiek pat prasīta valsts iestāžu iesaistīšanās).
85.
Iepriekš minētajam ir īpaša nozīme, ja ņem vērā, ka Alžīrija nav ratificējusi nevienu no Hāgas konvencijām un tādējādi tai nav saistošas starptautiskās normas, ar kurām ir izveidoti uzraudzības un garantijas mehānismi attiecībā uz bērnu aizsardzības pasākumiem, vai tā būtu bērna aprūpe saskaņā ar kafala, vai jebkura cita līdzvērtīga sistēma.
86.
Jāatgādina, ka Alžīrijas tiesībās, saskaņā ar kurām SM tika nodota aprūpē atbilstoši kafala un kurās ir atļauts šāds aprūpes veids un vienlaikus aizliegta makful adopcija, nav atļauts veikt minēto pielīdzināšanu. Šis aizliegums attiecas ne tikai uz bērnu, kurš, ņemot vērā to, ka viņa izcelšanās ir zināma, saglabā vecāku–bērnu saiti ar saviem augšupējiem radiniekiem, bet arī uz citiem gadījumiem. Kafil vai kafila tiek piešķirta tikai likumiskā aizbildnība pār makful, bet kafala nepadara šo pēdējo minēto par viņu tiešo pēcnācēju. Tādējādi es nesaprotu, kā pat pie labākās gribas var apgalvot, ka SM ir tieša pēcnācēja, būdama personu, kuru aprūpē viņa tika nodota, adoptētā meita (
65
).
87.
Iepriekšminētais neizslēdz to, ka pēc tam, kad ir izveidota kafala, kafil vai kafila var izlemt adoptēt makful, ja viņi to uzskata par atbilstīgu un ja attiecīgās valsts tiesību sistēmā tas ir atļauts. Šis risinājums ir rasts dažās dalībvalstīs (
66
) un, pēc manām domām, atļauj adoptētajam makful (proti, starpvalstu adopcija, kas noteikta ar 1993. gada Hāgas konvenciju) vēlāk iegūt savu adoptētāju tiešā pēcnācēja statusu, un šajā statusā viņš var ieceļot un uzturēties viņu dzīvesvietas dalībvalstī.
88.
Dažādu tādu iepriekš minēto Savienības tiesisko regulējumu pārbaude, kuros ir lietota vārdkopa “ģimenes locekļi” un minēti bērni, apstiprina, ka jēdzienu “tiešais pēcnācējs” var attiecināt uz adoptētajiem bērniem, neiekļaujot tajos bērnus, kas ir likumiskā aizbildnībā audžuģimenē.
3. Tiesību uz ģimenes dzīvi un bērna interešu prioritātes ietekme uz Direktīvā 2004/38 ietvertā jēdziena “tiešais pēcnācējs” interpretāciju
89.
Manis izdarītajam (starpposma) secinājumam ir jāiztur Hartā nostiprināto tiesību un principu pārbaude. Faktiski varētu uzskatīt, ka manis ierosinātā interpretācija ir pārāk formāla un ka pienākums ievērot tiesības uz ģimenes dzīvi un bērna intereses kā “galveno apsvērumu” (attiecīgi Hartas 7. pants un 24. panta 2. punkts) prasa kafala pielīdzināšanu adopcijai.
90.
Šajā vērtējumā būs lietderīgi atkārtoti atsaukties uz ECT nolēmumiem (
67
), kuros ir interpretēts ECPAK 8. pants (attiecībā uz tiesībām uz ģimenes dzīvi) saistībā ar abu šo konvencijas dalībvalstu iestāžu atteikumu uz kafala pamata veidotas attiecības pielīdzināt adopcijai.
a) Kafala un ģimenes dzīves aizsardzība
91.
Direktīvā 2004/38 ir paredzēti divi veidi, kā bērns, kas nav Savienības pilsonis, var ieceļot un uzturēties dalībvalstī kopā ar personām, ar kurām viņam ir “ģimenes dzīve”. Atšķirība ir tajā, ka 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā (tiešie pēcnācēji) ir paredzēta automātiska ģimenes dzīves nepārtrauktība (
68
), savukārt 3. panta 2. punktā ir paredzēta apstākļu iepriekšēja izsvēršana.
92.
Izskatāmajā lietā SM Apvienotās Karalistes iestādēm “pieprasīja ieceļošanas atļauju EEZ valstspiederīgā adoptēta bērna statusā” (
69
). Taču, neskarot adoptētā statusu, ieceļošanas un uzturēšanās pieprasījumu var apmierināt, piemērojot Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktu attiecībā uz citiem “ģimenes locekļiem”, kā to atzīst iesniedzējtiesa. Turklāt, ņemot vērā iepriekš minētos šīs tiesas apsvērumus, Apvienotās Karalistes iestādēm ir maz iespēju liegt SM tiesības ieceļot un uzturēties Apvienotajā Karalistē, lai baudītu ģimenes dzīvi ar Savienības pilsoņiem, kuru aprūpē viņa tika nodota.
93.
Tādējādi es nesaprotu, kāpēc viena veida (kas attiecas uz tiešajiem pēcnācējiem) noraidījums būtu šķērslis ģimenes dzīves turpināšanai, ja alternatīvs veids (uzturēšanās atļaujas piešķiršana, veicot pārbaudi par to, ka SM ir tāda Savienības pilsoņa apgādībā vai dzīvo ar viņu vienā mājsaimniecībā, kam ir sākotnējās uzturēšanās tiesības) neliedz bērnam saņemt faktisku šīs ģimenes dzīves tiesisko aizsardzību.
94.
Ir taisnība, ka Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punktā paredzētā automātiskā atzīšana radītu mazākas grūtības. Taču, raugoties no skatupunkta, kuram tagad ir nozīme, ja izskatāmajā lietā šī atzīšana ir saistīta ar jau minētajām interpretācijas grūtībām (kas, manuprāt, nav pārvaramas) un vienlaikus bērnam ir pieejams šīs direktīvas 3. panta 2. punktā paredzētais mehānisms, es uzsveru, ka tiesības uz ģimenes dzīvi tiek ievērotas.
95.
Līdzīgu rezultātu panāca ECT iepriekš minētajās lietās. Spriedumā Chbihi u.c. pret Beļģiju (
70
), kurā ir citēts spriedums lietā Harroudj u.c. pret Franciju (
71
), tā apgalvoja, ka “8. panta noteikumi negarantē ne tiesības dibināt ģimeni, ne tiesības adoptēt [..]. Tomēr tas neizslēdz, ka konvencijas dalībvalstīm konkrētās situācijās var rasties pozitīvs pienākums atļaut veidot un stiprināt ģimenes saites”. Tā piebilda, ka “saskaņā ar Tiesas judikatūrā noteiktajiem principiem gadījumā, ja ir konstatēta ģimenes saites ar bērnu esamība, dalībvalstij ir jāļauj nostiprināt šo saiti un jānodrošina likumiskā aizsardzība, kas padara iespējamu bērna integrāciju viņa ģimenē”.
96.
Šajā lietā, kurai ir nenoliedzama līdzība ar izskatāmo gadījumu, tika apstiprināts, ka pienācīgi izveidota kafala (Marokā) radīja tiesisko saiti starp kafiles un makful. Tā kā šāds institūts Beļģijā nepastāvēja, šajā valstī pieprasītā adopcija bija jauna tiesiska situācija. ECT nosprieda, ka bija “jāpanāk taisnīgs līdzsvars starp indivīda un visas sabiedrības interesēm” un ka “dalībvalstij ir zināma rīcības brīvība” (
72
). Balstoties uz to, “vispirms ir jāpārbauda, vai Beļģijas tiesu nolēmumi atteikt adopciju bija šķērslis ģimenes saišu stiprināšanā starp bērnu un personām, kuras uzņēmās viņa aprūpi saskaņā ar kafala” (
73
).
97.
ECT secināja, ka “adopcijas atteikums neliedza prasītājus vienojošās saites atzīšanu. Faktiski Beļģijas tiesību akti sniedza prasītājiem citu iespēju nodrošināt viņu ģimenes dzīves aizsardzību. Tā bija neoficiālas aizbildnības procedūra, kas ļoti līdzinās kafala [..] (
74
) un ļauj atzīt pieaugušo apņemšanos rūpēties par bērnu un viņa izglītošanu” (
75
).
b) Kafala un bērna interešu prioritāte
98.
Bērna interešu prioritātes aizsardzībai saskaņā ar Hartas 24. panta 2. punktu ir jābūt “galvenajam apsvērumam”, kas nosaka valsts vai privāto iestāžu lēmumus attiecībā uz šo bērnu.
99.
Ja – kā tas ir šajā gadījumā – bērna, kuru ir pametuši viņa bioloģiskie vecāki, aizsardzības akti sākotnēji ir izdoti trešajā valstī (Alžīrija) un tiek lūgts, lai tie radītu sekas Savienības dalībvalstī (Apvienotā Karaliste), izcelsmes un uzņemošās valsts veiktajai pārbaudei ir jāattiecas uz šī bērna interesēm, bet ir jāievēro Savienības tiesībās paredzētie noteikumi, kas ļauj tās novērtēt.
100.
Bērna interešu novērtējumam piemīt divi aspekti – viens ietekmē to būtību (un ir acīmredzami, ka tas atkarīgs no apstākļiem bērna situācijā) un otrs attiecas uz to novērtēšanas procedūrām.
101.
Kas attiecas uz būtību, ievietošana audžuģimenē atbilst bērna interešu aizsardzībai, kā to ir norādījusi Tiesa: “Bērnu, kuri to sarežģītās ģimenes situācijas dēļ ir īpaši neaizsargāti, nepārtraukta un ilgstoša integrācija audžuvecāka mājsaimniecībā un ģimenē ir uzskatāma par pasākumu, kas ir piemērots tam, lai aizsargātu bērna intereses, kā noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. pantā.” (
76
)
102.
Runājot par procesuālajiem aspektiem, tagad atgādināšu tikai to, kā šo novērtēšanas procedūru būtiskās iezīmes ir aprakstītas konvencijās par adopcijas un vecāku un bērnu attiecību atzīšanu, ja minētajām attiecībām piemīt starptautiskas sasaistes elementi, un Savienībās tiesībās.
103.
Attiecībā uz šīm konvencijām, kas pieņemtas, lai tieši garantētu bērna interešu ņemšanu vērā, ir lietderīgi uzsvērt, ka:
–
reglamentējot starpvalstu adopciju, 1993. gada Hāgas konvencijā ir noteikta divkāršas pārbaudes procedūra, kurā iesaistās gan izcelsmes, gan uzņemošās valsts iestādes (
77
);
–
1996. gada Hāgas konvencijas 33. pantā arī ir paredzēts divkāršs mehānisms tādējādi, ka, “ja iestāde, kam ir 5. līdz 10. pantā paredzētā jurisdikcija, apsver iespēju bērnu nodot audžuģimenei vai ievietot aprūpes iestādē vai arī iespēju, ka aprūpi nodrošina kafala vai līdzīga iestāde, un ja šādai nodošanai, ievietošanai vai aprūpei jānotiek kādā citā Līgumslēdzējā valstī, tad minētā iestāde sākotnēji apspriežas ar minētās valsts centrālo iestādi vai kādu citu kompetento iestādi” (
78
).
104.
Līdzīgi, bet tikai saskaņā ar Savienības tiesību normām, par to, kad vienā dalībvalstī veiktajai bērna ievietošanai audžuģimenē ir jārada sekas citā dalībvalstī, Regulas Nr. 2201/2003 56. pantā ir minēta pārbaudes procedūra, kurā ir iesaistītas abas iestādes (
79
).
105.
Es norādu uz šīm tiesību normām, lai uzsvērtu bērnu interešu saglabāšanas būtisko iezīmi gadījumos, kas ir līdzīgi šajā lietā aplūkotajam, proti, ka [bērnu interešu] vērtējums ir jāveic divu procedūrā iesaistīto dalībvalstu iestādēm, kurām ir jāveic sākotnējā pārbaude.
106.
Tādējādi Direktīvas 2004/38 piemērošanas jomā šo garantiju var nodrošināt tikai tad, ja ievēro kārtību, kas paredzēta tās 3. panta 2. punktā, ar ko ir noteikts atbilstošais tiesiskais regulējums, lai bērna aizsardzība būtu efektīva Savienībā, tai pat laikā saskaņojot aizbildnības sistēmas (kafala) sākotnējos mērķus ar tiesībām uz ģimenes dzīvi.
107.
Savukārt, ja atļautu Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punktā paredzēto automātisku atzīšanu, pietiktu veikt uzraudzību a posteriori, tādējādi tiktu iegūts paradoksāls iznākums – aprūpes nodrošināšana saskaņā ar kafala, ko noteikusi tāda valsts kā Alžīrija, kura nav ratificējusi 1996. gada Hāgas konvenciju, izraisītu tiešas sekas (un uzņemošās valsts iestādes nevarētu veikt bērna interešu iepriekšēju novērtējumu), savukārt konvencijas dalībvalstu nolēmumi būtu jāapstiprina galamērķa valsts iestādēm.
108.
Rezumējot – ņemot vērā “galveno apsvērumu” saistībā ar bērna interešu ievērošanu tādā gadījumā kā šajā lietā aplūkotais, to novērtējums ad casum ir jāveic, ievērojot iepriekšēja novērtējuma procedūru, kas atšķiras no tās, kura piemērojama tiešajiem pēcnācējiem (
80
).
D.
Par otro prejudiciālo jautājumu
109.
Iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai saskaņā ar Direktīvu 2004/38, it īpaši tās 27. un 35. pantu, var liegt ieceļošanu saskaņā ar kafala aizbildnībā nodotiem bērniem, ja viņi ir cietuši no ekspluatācijas, vardarbības vai cilvēku tirdzniecības vai ja pastāv risks, ka viņi var no tās ciest.
110.
Ar Direktīvas 2004/38 27. pantu ir atļauts ierobežot Savienības pilsoņa ģimenes locekļa vai arī viņa paša uzturēšanās un pārvietošanās brīvību “sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības apsvērumu dēļ”.
111.
Ciktāl šajā lietā SM, būdama makful, var tikt uzskatīta par laulāto (Savienības pilsoņu), kas nodrošina viņas aprūpi, paplašinātās ģimenes locekli, principā nekas neliedz piemērot 27. pantu. Tas pats attiecas uz minētajiem laulātajiem, kuri ir Savienības pilsoņi un kuru pārvietošanās vai uzturēšanās brīvību var ierobežot sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības apsvērumu dēļ (
81
).
112.
Tomēr lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nekādas informācijas, uz kādiem sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības apsvērumiem būtu jāatsaucas šajā lietā (
82
). Iesniedzējtiesa atsaucas uz “bērniem, kas ir vai var būt cietuši no ekspluatācijas, vardarbības vai cilvēku tirdzniecības” (
83
), bet, ja šie iemesli pastāvētu, šo smago nodarījumu izdarītāji (un nevis to upuri, ja runa ir par tādiem bērniem kā SM) būtu tie, kuru tiesības pārvietoties un uzturēties Apvienotajā Karalistē varētu tikt ierobežotas (
84
).
113.
Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 35. pantu dalībvalstis drīkst “liegt, izbeigt vai atsaukt ar šo direktīvu piešķirtās tiesības, ja notiek to ļaunprātīga izmantošana vai krāpšana [..]”. Šīs atļaujas piemērošanas joma ir ļoti plaša – tā attiecas gan uz pasākumiem ex ante (tiesību nepiešķiršana), gan uz pasākumiem ex post (atzīto tiesību atsaukšana vai liegšana). Gan vienā, gan otrā gadījumā pietiek ar to, ka pastāv ļaunprātīga izmantošana vai krāpšana, ja vien tas tiek pierādīts, veicot iepriekšēju katra attiecīgā gadījuma pārbaudi (
85
).
114.
Lai arī tiesību normā kā īpašs ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas piemērs ir minēta “fiktīva laulība”, citi gadījumi nav izslēgti. Proti, Direktīvas 2004/38 28. apsvērumā minētās fiktīvās laulības ir pielīdzinātas “citu veidu attiecībām, kas noslēgtas vienīgi tādēļ, lai gūtu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības”.
115.
Ļaunprātīga izmantošanas kategorijā, kā norāda Aire Centre (
86
), var ietilpt bērnu ekspluatācija, uz ko ir atsauce Direktīvā 2011/36 (
87
). Cilvēku tirdzniecība ietver dažādus ekspluatācijas veidus, un dažus no tiem, kas skar bērnus, var veicināt nelegāla adopcija (
88
).
116.
Bērna ievietošana audžuģimenē būtu krāpnieciska, ja – kaut arī tai būtu kafala juridiskā forma – tās patiesais mērķis būtu pārvietot viņu no vienas valsts uz citu, paredzot viņu “seksuālajai izmantošanai, piespiešanai veikt darbu vai sniegt pakalpojumus, tostarp ubagošanu, turēšanu verdzībā vai darbības, kas līdzinās turēšanai verdzībā, kalpībā, izmantošanai noziedzīgās darbībās vai orgānu izņemšanai” (
89
).
117.
Šajos apstākļos uzņemošās valsts iestādēm ir pilnvaras vērsties pret ļaunprātīgu izmantošanu vai krāpšanu, nosakot Direktīvas 2004/38 35. pantā minētos “pasākumus, kas vajadzīgi”. Tāpat kā attiecībā uz šīs direktīvas 27. pantu, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav neviena pierādījuma tam, ka SM gadījumā būtu jāveic šādi pasākumi.
E.
Dalībvalsts veikta pārbaude attiecībā uz procedūru, kurā tikusi piešķirta aizbildnība vai aizgādība pār bērnu
118.
Būtībā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pirms bērna, kas atrodas tādos kā apstākļos SM, atzīšanas par “tiešo pēcnācēju [Direktīvas 2004/38] 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē” Apvienotās Karalistes iestādes var veikt izmeklēšanu vai noskaidrot (enquire), vai “procedūras bērna nodošanai [..] aizbildnībā vai aizgādībā ir bijušas tādas, kurās vislabāk ņemtas vērā šī bērna intereses”.
119.
Tā kā šī jautājuma pamatā esošā premisa, manuprāt, neatbilst SM, kuru nevar kvalificēt kā tiešo pēcnācēju šīs tiesību normas izpratnē, situācijai, uz šo jautājumu nebūtu jāatbild.
120.
Turklāt, ja tiktu pieņemts, ka SM, ņemot vērā kafala raksturīgās ģimenes saites, ir tiešās pēcnācējas statuss un ka tādējādi viņas ieceļošana dalībvalstī ir jāatzīst automātiski, kā tas saskaņā ar Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu ir paredzēts šādos gadījumos, nebūtu iespējams veikt izmeklēšanu par to, kas izraisa iesniedzējtiesas šaubas.
121.
Savukārt šo izmeklēšanu ir iespējams veikt gadījumā, ja tiek pieņemts Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktā paredzētais pasākums kā līdzeklis, lai atvieglotu bērna ieceļošanu un uzturēšanos Apvienotajā Karalistē, ļaujot viņam baudīt ģimenes dzīvi kopā ar Savienības pilsoņiem, kuru aprūpē viņš ticis nodots.
122.
Apvienotās Karalistes kompetentajām iestādēm, “sīki pārbaudot [ģimenes locekļu] personiskos apstākļus”, kā tas ir paredzēts šī panta pēdējā ievilkumā, kā “galvenais apsvērums” ir jāņem vērā bērna intereses. Bez nepieciešamības atkārtot to, ko esmu norādījis saistībā ar šo pēdējo minēto apgalvojumu, izvērtējot pirmo jautājumu (
90
), šajā gadījumā ir iespēja arī pārbaudīt apstākļus, materiāltiesiskos jautājumus un procedūras, saskaņā ar kurām bērns tika nodots aprūpē.
VII. Secinājumi
123.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai sniegt Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa) šādu atbildi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par Savienības pilsoņa “tiešo pēcnācēju” nevar kvalificēt bērnu, kas atrodas tikai viņa likumiskā aizbildniecībā saskaņā ar Alžīrijas Republikas spēkā esošo recueil legal (kafala) sistēmu.
Tomēr minēto bērnu var kvalificēt kā “citu ģimenes locekli”, ja ir izpildītas citas prasības un ir veikta Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktā paredzētā procedūra, saskaņā ar kuru uzņemošajai dalībvalstij atbilstoši saviem valsts tiesību aktiem ir jāatvieglo viņa ieceļošana un uzturēšanās minētajā valstī, izsverot ģimenes dzīves aizsardzību un bērnu interešu aizstāvību.
2)
Direktīvas 2004/38 27. un 35. pantu var piemērot gadījumos, uz kuriem attiecas minētā direktīva, ja ir izpildīti attiecīgi sabiedriskās kārtības, valsts drošības un sabiedrības veselības apsvērumi, kā arī ļaunprātīgas izmantošanas vai krāpšanas gadījumā.
3)
Piemērojot Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punktu, uzņemošās dalībvalsts iestādes var izpētīt, vai procedūrā, kurā tikusi piešķirta aizbildnība vai aizgādnība, ir pietiekami ņemtas vērā šī bērna intereses.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Par šīs sistēmas iezīmēm skat. šo secinājumu 35.–39. punktu.
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.).
(
4
)	1989. gada 20. novembra ANO konvencija.
(
5
)	Konvencija par bērnu aizsardzību un sadarbību starpvalstu adopcijas jautājumos (turpmāk tekstā – “1993. gada Hāgas konvencija”).
(
6
)	Konvencija par piekritību, piemērojamām tiesībām, atzīšanu, izpildi un sadarbību sakarā ar vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem (turpmāk tekstā – “1996. gada Hāgas konvencija”).
(
7
)	OV 2000, C 364, 1. lpp.
(
8
)	SI 2006/1003.
(
9
)	2002 c. 38.
(
10
)	11.–15. punkts.
(
11
)	Saskaņā ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 14. un 15. punktu.
(
12
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 22. punkts.
(
13
)	COM(2009) 313, galīgā redakcija; turpmāk tekstā – “Paziņojums”.
(
14
)	Lai pamatotu šo nostāju, tā min ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā Coman u.c. (C‑673/16, EU:C:2018:2), 32. punkts, un ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Rahman u.c. (C‑83/11, EU:C:2012:174).
(
15
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 27. punkts.
(
16
)	Turpat.
(
17
)	Lai arī iesniedzējtiesa atsaucas uz “kafala [sistēmu] vai līdzvērtīgu regulējumu, kas darbojas viņa vai viņas izcelsmes valstī”, tā nesniedz nevienu norādi par šo pēdējo minēto [regulējumu], tāpēc es analizēšu tikai kafala, kas ir vienīgais šajā lietā izmantotais bērna ievietošanas audžuģimenē mehānisms.
(
18
)	AĢK 118. pants.
(
19
)	Tas ir noteikts rīkojumā par SM nodošanu aprūpē (lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 12. punkts).
(
20
)	AĢK 116. pants.
(
21
)	Islāma tiesību sistēmas ir balstītas uz asinsradniecības saišu saglabāšanas principu un adopcijas izslēgšanu, kas vairākumā musulmaņu zemju (bet ne visās) ir aizliegta. Aire Centre un SM rakstveida apsvērumos ir atspoguļotas atšķirības dažādu valstu tiesiskajos regulējumos (attiecīgi 51. un 65. punkts).
(
22
)	AĢK 46. pants.
(
23
)	AĢK 123. pants.
(
24
)	AĢK 124. un 125. pants.
(
25
)	Aire Centre, SM un Choram Children Legal Centre.
(
26
)	Apvienoto Nāciju Ģenerālā Asambleja, 2010. gada 24. februāra sešdesmit ceturtā sesija (A/RES/64/142). Pamatnostādņu mērķis ir veicināt, lai tiktu ievērota Konvencija par bērna tiesībām (1. punkts).
(
27
)	Tās mērķis ir “atbalstīt centienus, lai bērni tiktu paturēti ģimenē vai nodoti atpakaļ ģimenē, vai, ja tas neizdodas, rast citus pienācīgus un pastāvīgus risinājumus, tostarp adopciju un kafala pēc islāma likumiem”.
(
28
)	Saskaņā ar Pamatnostādņu 122. punktu, kas ietilpst nodaļā “Aprūpe audžuģimenē”, mērķis ir panākt stabilu bērna ievietošanu ģimenei alternatīvā vidē. 151. punktā, kas attiecas uz “aprūpes nodrošināšanu bērnam, kas jau atrodas ārpus valsts”, kafala pielīdzināta ievietošanai aprūpē bērna adopcijai. 160. punktā, atsaucoties uz “ārkārtas situācijām alternatīvās aprūpes vajadzībām” un situācijām, kurās reintegrācija ģimenē nav iespējama, ir ieteikts, lai tiek paredzēti “stabili un galīgi risinājumi, piemēram, adopcija vai kafala pēc islāma likumiem”, bet tajā ir piebilsts, ka ir “jāapsver citi ilgtermiņa risinājumi, piemēram, aprūpe audžuģimenē vai atbilstīgā aprūpes iestādē, tostarp grupu mājās un citās pārraudzītās mītnēs”.
(
29
)	Valstīs, kas to pieļauj, vienkārša vai mazāk pilnīga adopcija parasti ļauj saglabāt izcelšanās saiti ar iepriekšējo ģimeni, neskarot šāda veida attiecības starp adoptētāju un adoptēto.
(
30
)	Dokuments pieņemts Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences astoņpadsmitajā sesijā, Parīzē, 1997. gada 15. janvārī.
(
31
)	https://www.hcch.net/es/instruments/conventions/full-text/?cid= 39.
(
32
)	ECT spriedums, 2012. gada 4. oktobris, Harroudj pret Franciju (CE:ECHR:2012:1004JUD004363109), 48. punkts, kurā ir atkārtots 21. punktā izklāstītais: “Nevienā no divdesmit divām līgumslēdzējām valstīm, kurās tika veikts pētījums attiecībā uz salīdzināmiem tiesiskajiem regulējumiem [..], ārvalstīs izveidota kafala nav pielīdzināta adopcijai. Valstīs, kurās valstu tiesas ir atzinušas ārvalstīs pasludinātās kafala sekas, tā vienmēr tika pielīdzināta aizbildnībai, aizgādnībai vai ievietošanai audžuģimenē adopcijas nolūkā.”
(
33
)	Turpat, 41. punkts.
(
34
)	Turpat, 46.–52. punkts.
(
35
)	Spriedums, 2014. gada 16. decembris, Chbihi Loudoudi pret Beļģiju (CE:ECHR:2014:1216JUD005226510).
(
36
)	Turpat, 78. un 79. punkts.
(
37
)	Turpat, 101. un 102. punkts.
(
38
)	Padomes Regula (EK) Nr. 2201/2003 (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.).
(
39
)	Definējot piemērošanas jomu, tās pirmajā pantā ir minēta vecāku atbildības iegūšana, atsaucoties uz uzraudzības tiesībām un saskarsmes tiesībām; aizbildnība, aizgādnība un līdzīgi tiesiskie režīmi; tādu personu vai iestāžu iecelšana un funkcijas, kuras ir atbildīgas par bērnu pašu vai viņa īpašumu, pārstāv bērnu vai palīdz viņam; bērna nodošana audžuģimenē vai ievietošana aprūpes iestādē; bērna aizsardzības pasākumi, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, glabāšanu vai atsavināšanu. No tās piemērošanas jomas tāpat kā no 1996. gada Hāgas konvencijas piemērošanas jomas ir izslēgti jautājumi par izcelšanos un adopciju.
(
40
)	Viedoklis lietā Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177), 17. punkts: “[Lagarde] ziņojums saistībā ar Regulas Nr. 2201/2003 interpretāciju saskaņā ar tās vēsturisko attīstību un sistēmu var būt ar norādošu vērtību attiecīgo regulas noteikumu interpretācijā. Regulas noteikumi par aizgādības tiesībām balstās uz Hāgas konvencijas sagatavošanas darbiem un lielā mērā saskan ar to vairākās sadaļās, arī attiecībā uz šajā lietā interpretējamajiem noteikumiem par regulas piemērošanas jomu. Turklāt regulas noteikumi un atbilstošie Hāgas konvencijas noteikumi ir jāinterpretē pēc iespējas vienādi arī tādēļ, lai nerastos atšķirīgi rezultāti atkarībā no tā, vai lieta attiecas uz citu dalībvalsti vai trešo valsti.”
(
41
)	Polijas un Apvienotās Karalistes valdības uzskata, ka dalībvalstīm ir ekskluzīva kompetence to definēt, savukārt pārējie dalībnieki aizstāv viedokli, ka tas ir interpretējams autonomi visā Savienībā.
(
42
)	Spriedums, 2016. gada 18. oktobris, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774), 28. punkts un tajā minētā judikatūra. Polijas valdība it īpaši norāda uz apstākļa vārda “parasti” lietojumu šajā judikatūrā, bet nepaskaidro, kāpēc šajā gadījumā būtu jāizslēdz vispārēja noteikuma piemērošana, lai arī minētajā Direktīvas 2004/38 noteikumā nav skaidras atsauces uz valsts tiesībām.
(
43
)	Spriedums, 2017. gada 27. septembris, Nintendo (C‑24/16 un C‑25/16, EU:C:2017:724), 70. punkts un tajā minētā judikatūra. Saistībā ar Direktīvu 2004/38 uz šo nostāju atsaucas ģenerāladvokāti Ī. Bots un M. Vatelē attiecīgi savos secinājumos lietās Rahman u.c. (C‑83/11, EU:C:2012:174), 39. punkts, un Coman u.c. (C‑673/16, EU:C:2018:2), 34. un 35. punkts.
(
44
)	Lieta Coman u.c. (C‑673/16, EU:C:2018:385).
(
45
)	Ģenerāladvokāta M. Vatelē secinājumi lietā Coman u.c. (C‑673/16, EU:C:2012:174), 33.–42. punkts.
(
46
)	Spriedums, 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c. (C‑673/16, EU:C:2018:385), 35. punkts: “Jāuzsver, ka “laulātā” jēdziens Direktīvas 2004/38 izpratnē ir neitrāls no dzimuma viedokļa un tādējādi var aptvert attiecīgā Savienības pilsoņa tā paša dzimuma laulāto.”
(
47
)	Turpat, 36. punkts.
(
48
)	Termins automātiski ir jāniansē, jo saskaņā ar Direktīvas 2004/38 10. pantu “to Savienības pilsoņa ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, apstiprina, ne vēlāk kā sešus mēnešus no pieteikuma saņemšanas dienas izsniedzot dokumentu, ko sauc par “Savienības pilsoņa ģimenes locekļa uzturēšanās atļauju””. Šīs izsniegšanas nosacījums ir nepieciešamība iesniegt tostarp citus “dokumentus, ar ko apliecina ģimenes attiecības vai reģistrētas partnerattiecības”, un “gadījumos, uz kuriem attiecas 2. panta 2. punkta c) [tiešie pēcnācēji] un d) apakšpunkts, – dokumentārus pierādījumus par to, ka ir ievēroti minētajā apakšpunktā paredzētie nosacījumi”.
(
49
)	Tostarp kā ģimenes locekļi ir minēti tie, kas ir Savienības pilsoņa, kuram ir sākotnējās uzturēšanās tiesības, apgādībā vai dzīvo ar viņu vienā mājsaimniecībā, kā tas ir šajā lietā.
(
50
)	Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pirmā daļa. Tādējādi trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir paplašinātās ģimenes locekļi, ir priekšrocība, kas izriet no viņu ģimenes attiecībām ar Savienības pilsoņiem, un dalībvalstīm (lai arī ne beznosacījumu veidā) ir jāatvieglo viņu ieceļošana un uzturēšanās.
(
51
)	Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkta pēdējā daļa.
(
52
)	“Ja izrādītos, ka Direktīvas 2004/38 3. panta 2. punkts neparedz dalībvalstīm pienākumu atzīt ieceļošanas un uzturēšanās tiesības par labu personām, kas ir Savienības pilsoņa apgādībā esoši ģimenes locekļi plašā nozīmē, tomēr, kā izriet no vārda “veicina” tagadnes īstenības izteiksmē, kurš izmantots minētajā 3. panta 2. punktā, šī tiesību norma rada dalībvalstīm pienākumu salīdzinājumā ar citu trešo valstu pilsoņu ieceļošanas un uzturēšanas atļaujas piešķiršanas pieteikumiem piešķirt zināmas priekšrocības pieteikumiem, ko iesniegušas personas, kurām ir īpaša atkarības saikne ar Savienības pilsoni.” Spriedums, 2012. gada 5. septembris, Rahman u.c. (C‑83/11, EU:C:2012:519), 21. punkts.
(
53
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 21. punkts.
(
54
)	Padomes Direktīva (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV 2003, L 251, 12. lpp.).
(
55
)	Direktīvas 2003/86 4. panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunkts (mans izcēlums).
(
56
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.).
(
57
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).
(
58
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1931/2006 (2006. gada 20. decembris), ar ko nosaka vietējās pierobežas satiksmes noteikumus pie dalībvalstu ārējām sauszemes robežām un ar ko groza Šengenas Konvencijas noteikumus (OV 2006, L 405, 1. lpp.), 3. panta 4. punkta i) apakšpunkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV 2016, L 77, 1. lpp.), 2. panta 5. punkta a) apakšpunkts, vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/801 (2016. gada 11. maijs) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā (OV 2016, L 132, 21. lpp.), 3. panta 24. punkts.
(
59
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.), 1. panta i) punkts.
(
60
)	Aire Centre, Choram Children Legal Centre, SM un Komisija.
(
61
)	28. punkts.
(
62
)	“Neskarot jautājumus saistībā ar valstu iestāžu lēmumu atzīšanu, tiešu radinieku lejupējā vai augšupējā līnijā jēdzienu attiecina arī uz adoptācijas attiecībām vai nepilngadīgiem, kuri ir pastāvīga likumīgā aizbildņa aizbildniecībā. Audžubērniem un audžuvecākiem, kuriem ir pagaidu aizbildniecība, var būt direktīvā paredzētās tiesības atkarībā no saišu stipruma konkrētajā gadījumā. Attiecībā uz radniecības pakāpi nepastāv ierobežojumi. Valsts iestādes var pieprasīt apliecinājumu apgalvotajai radniecībai” (mans izcēlums).
(
63
)	Šo secinājumu 40.–47. punkts.
(
64
)	Šādu viedokli pauda Apvienotās Karalistes valdība (tās apsvērumu 52. un nākamie punkti) un Vācijas valdība (tās apsvērumu 32. un nākamie punkti).
(
65
)	Savu rakstveida apsvērumu 56. punktā SM (proti, viņas pārstāvji tiesā) apgalvo, ka “būtu nožēlojami, ja M kungs un kundze nepildītu (vai nevarētu pildīt) Alžīrijas tiesai doto solījumu nodrošināt SM islāma izglītību un adoptētu viņu saskaņā ar [1993. gada] Hāgas konvenciju, kas ir aizliegts ar Alžīrijas tiesībām”.
(
66
)	Attiecībā uz Franciju ECT nosprieda, ka Civilkodeksa 370‑3. pantā paredzētā kolīzijas norma (“ārvalstu izcelsmes bērna adopciju nevar atzīt, ja viņam piemērojamie tiesību akti aizliedz šo sistēmu, izņemot gadījumus, ja bērns ir dzimis vai ja viņa pastāvīgā dzīvesvieta ir Francijā”), kuras piemērošana liegtu adoptēt Alžīrijas izcelsmes makfuls Francijā, ņemot vērā Alžīrijā spēkā esošo aizliegumu, varētu pavērt iespēju bērna adopcijai gadījumā, ja viņš kļūtu par Francijas valstspiederīgo. Skat. spriedumu, 2012. gada 4. oktobris, Harroudj pret Franciju (CE:ECHR:2012:1004JUD004363109), 51. punkts.
(
67
)	Spriedumi, 2012. gada 4. oktobris, Harroudj pret Franciju (CE:ECHR:2012:1004JUD004363109), un 2014. gada 16. decembris, Chbihi u.c. pret Beļģiju (CE:ECHR:2014:1216JUD005226510).
(
68
)	Tai piemīt nianse, uz kuru jau ir norādīts 48. zemsvītras piezīmē.
(
69
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 13. punkts.
(
70
)	Spriedums, 2014. gada 16. decembris (CE:ECHR:2014:1216JUD005226510), 89. punkts.
(
71
)	Spriedums, 2012. gada 4. oktobris (CE:ECHR:2012:1004JUD004363109).
(
72
)	Spriedums, 2014. gada 16. decembris (CE:ECHR:2014:1216JUD005226510), 92. punkts.
(
73
)	Turpat, 93. punkts.
(
74
)	ECT atsaucas uz sava sprieduma 64. un 65. punktu, kuros ir aprakstīta neoficiālas aizbildnības sistēma, citējot Beļģijas Civilkodeksa 475.bis pantu: “Ja persona, kas sasniegusi vismaz 25 gadu vecumu, apņemas atbalstīt, izglītot bērnu un nodrošināt viņam iespēju pelnīt iztiku, tā var kļūt par neoficiālu aizbildni, noslēdzot vienošanos ar tiem, kuru piekrišana ir nepieciešama, lai adoptētu bērnus.”
(
75
)	Turpat, 102. punkts.
(
76
)	Spriedums, 2018. gada 20. novembris, Sindicatul Familia Constanţa u.c. (C‑147/17, EU:C:2018:926), 71. punkts. Šajā lietā bija aplūkota Rumānijas sistēma, “kuras mērķis ir nepārtraukti un ilgstoši integrēt audžuvecākam uzticēto bērnu šī audžuvecāka mājsaimniecībā un ģimenē” (62. punkts). Šādas ievietošanas audžuģimenē iezīmes ir līdzīgas kafala iezīmēm attiecībā uz bērnu.
(
77
)	4. un 5. pants, kā arī 14. un nākamie panti.
(
78
)	Tā 2. punktā ir piebilsts, ka “lēmumu par nodošanu, ievietošanu vai aprūpi var pieņemt lūguma iesniedzējā valstī tikai tad, ja lūguma saņēmējas valsts centrālā iestāde vai cita kompetentā iestāde ir piekritusi šādai nodošanai, ievietošanai vai aprūpei, ņemot vērā bērna intereses”. Dažādu valstu iestāžu sadarbībai ir ļoti liela nozīme, jo, ņemot vērā vispārēju noteikumu par līgumslēdzējas valsts iestāžu noteikto pasākumu pilnīgu atzīšanu, tostarp ir paredzēts tos noraidīt, ja nav ievērota 33. pantā paredzētā procedūra (skat. 1996. gada Hāgas konvencijas 23. pantu).
(
79
)	“Regulas 56. panta 2. punkta mērķis ir ļaut, pirmkārt, tās valsts kompetentajām iestādēm, kurai izteikts lūgums, piekrist vai nepiekrist iespējamajai attiecīgā bērna uzņemšanai un, otrkārt, prasītājas valsts tiesām nodrošināt, lai pirms lēmuma par bērna ievietošanu iestādē pieņemšanas valstī, kurai izteikts lūgums, tiktu veikti pasākumi ievietošanas šajā valstī nolūkā. [..] Dalībvalsts, kurai izteikts lūgums, kompetentajai iestādei ir jāsniedz piekrišana par ievietošanu, pirms prasītājas dalībvalsts tiesa ir pieņēmusi nolēmumu par ievietošanu. Tajā ir uzsvērts, ka regulas 23. panta g) punktā ir noteikts, ka netiek atzīts spriedums, kas saistīts ar vecāku atbildību, ja nav ievērota 56. pantā noteiktā procedūra”. Spriedums, 2012. gada 26. aprīlis, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255), 80. un 81. punkts.
(
80
)	Ja šie pēdējie minētie ir adoptēti, bērna intereses jau ir tikušas izvērtētas, ievērojot procesuālās normas, lai adopcija būtu spēkā saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem (vai attiecīgā gadījumā, ja runa ir par starpvalstu adopciju, saskaņā ar 1993. gada Hāgas konvenciju).
(
81
)	Ir loģiski, ka šī pārvietošanās un uzturēšanās brīvības ierobežošana ir pakārtota Tiesas judikatūrā noteikto stingro prasību ievērošanai.
(
82
)	Taču tas nepadara prejudiciālo jautājumu par nepieņemamu, kā to ir ierosinājuši daži lietas dalībnieki, jo tikai iesniedzējtiesa var noteikt, vai lietas faktiskie apstākļi ir saistīti ar šī jautājuma priekšmetu.
(
83
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 30. punkts.
(
84
)	Direktīvas 2004/38 23. apsvērumā ir atsauce uz samērīguma principu, piemērojot izraidīšanas pasākumu, jo ir nepieciešams “[ņemt] vērā attiecīgo personu integrācijas pakāpi, to uzturēšanās ilgumu uzņēmējā dalībvalstī, vecumu, veselības stāvokli, ģimenes un ekonomisko stāvokli un saiknes ar izcelsmes valsti”.
(
85
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, McCarthy (C‑202/13, EU:C:2014:2450), 43.–58. punkts, par Direktīvas 2004/38 35. panta piemērošanas garantijām un ierobežojumiem.
(
86
)	Tās rakstveida apsvērumu 76. un 77. punkts.
(
87
)	Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 5. aprīlis) par cilvēku tirdzniecības novēršanu un apkarošanu un cietušo aizsardzību un ar kuru aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2002/629/TI (OV 2011, L 101, 1. lpp.).
(
88
)	“Nelikumīgas adopcijas vai piespiedu laulības” ir minētas Direktīvas 2011/36 11. apsvērumā.
(
89
)	Šādi ir ekspluatācijas veidi, kas ir neizsmeļoši minēti Direktīvas 2011/36 2. panta 3. punktā.
(
90
)	Šo secinājumu 58. un 108. punkts.