62014CC0033_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. С настоящата жалба Mory SA, Mory Team и Superga Invest (наричани общо по-нататък „жалбоподателите“) искат отмяна на определение на Общия съд на Европейския съюз Mory и др./Комисия(2) (наричано по-нататък „обжалваното определение“), с което последният отхвърля поради липсата на правен интерес жалбата им за отмяна на решението на Европейската комисия от 4 април 2012 година относно изкупуването на активи в рамките на оздравително съдебно производство на групата Sernam(3) (наричано по-нататък „спорното решение“).
2. Настоящото дело се вписва в рамките на опит за преструктуриране на групата Sernam, осъществяваща дейност на пазара за експресен превоз на колетни пратки и палети, като по повод на това преструктуриране са приети няколко решения на Комисията във връзка с предоставени на тази група държавни помощи. Спорното решение е четвъртото и последно от тази поредица. В това решение, представено от Комисията като „sui generis“, по искане на френското правителство институцията констатира липсата на икономическа приемственост между групата Sernam и приобретателите на нейните активи и уведомява посоченото правителство, че тези активи не следва да се обхващат от задължението за възстановяване на предоставените на групата Sernam неправомерни и несъвместими помощи. Жалбоподателите, които се представят като преки конкуренти на групата, обжалват това решение пред Общия съд. Същевременно обаче, подобно на групата Sernam, те са обявени в ликвидация, което повдига въпроса за правния им интерес в производството пред Общия съд.
3. Накратко, това дело повдига няколко важни въпроса, отнасящи се, от една страна, до правния интерес, и по-специално до връзката му с процесуалната легитимация, и до условията, необходими за да съществува такъв интерес при наличие на висящи производства, образувани пред националните юрисдикции, а от друга страна, до условията за допустимост на жалбите срещу приети от Комисията решения, отнасящи се до икономическата приемственост между получателя на помощ и приобретателя на някои негови активи.
I – Обстоятелства в основата на спора
4. С решение, прието на 23 май 2001 г.(4) (наричано по-нататък „решение Sernam 1“), при определени условия Комисията разрешава в полза на групата Sernam помощ за преструктуриране в общ размер от 503 милиона евро.
5. С второ решение, прието през 2004 г.(5) (наричано по-нататък „решение Sernam 2“), Комисията констатира, че някои от условията, наложени с решение Sernam 1, не са били спазени, което е довело до злоупотреба с разрешената помощ. Поради това, от една страна, тя обявява, че при спазване на нови условия помощта от 503 милиона евро, одобрена с решение Sernam 1, е съвместима с вътрешния пазар, и от друга страна, отбелязва наличието на допълнителна помощ от 41 милиона евро, несъвместима с вътрешния пазар, която френските власти трябва да съберат.
6. След подадени от конкуренти жалби, сред които дружество от групата Mory, съдържащи твърдения относно неправомерното прилагане на решение Sernam 2, с писмо от 16 юли 2008 г.(6) Комисията уведомява Френската република за решението си да открие производството, предвидено в член 108, параграф 2 ДФЕС, във връзка с начина, по който Френската република е приложила решение Sernam 2.
7. На 27 юни 2011 г. срещу Mory SA и Mory Team (наричани по-нататък „дружествата Mory“) е открито оздравително съдебно производство от Tribunal de commerce de Bobigny. През януари и февруари 2012 г. срещу дружествата от групата Sernam също е открито оздравително съдебно производство.
8. На 9 март 2012 г. Комисията приема трето решение(7) (наричано по-нататък „решение Sernam 3“). В него тя констатира, че одобрената с решение Sernam 2 държавна помощ в размер на 503 милиона евро е била използвана със злоупотреба, че групата Sernam се е възползвала от тази помощ, от държавна помощ в размер на 41 милиона евро, както и от други несъвместими с общия пазар държавни помощи. Съгласно член 2 от разпоредителната част на това решение Френската република е задължена да събере всички тези помощи от групата Sernam.
9. Същият ден на съдебния администратор на групата Sernam са представени две оферти за изкупуване, първата от които отправена от Geodis Calberson (наричано по-нататък „Calberson“), дъщерно дружество от групата Geodis (наричана по-нататък „Geodis“), осъществяваща дейност в сектора на куриерските услуги, а втората от BMV. Офертата за изкупуване от Calberson е представена под условие „с изкупените активи или при изкупуването да не се прехвърлят или възлагат на приобретателя никакви тежести, свързани с възстановяване на всички или на част от изплатените на Sernam незаконни помощи“. Офертата от BMV не се съпътства от подобно условие, но е представена като неразделно свързана с офертата на Calberson, като неприемането на последната води до нищожност на офертата на BMV.
10. На 23 март 2012 г. френските власти искат от Комисията да потвърди, че задължението за възстановяване на държавни помощи, наложено на групата Sernam с решение Sernam 3, няма да се разпростре по отношение на Geodis и BMV, в случай че изкупят част от активите на групата Sernam в рамките на оздравителното съдебно производство, водено срещу нея.
11. На 4 април 2012 г. Комисията приема спорното решение. Тя го квалифицира като решение „sui generis“ на основание предоставената на Комисията компетентност за контрол на държавните помощи, предвидена в член 108 ДФЕС, както и на задължението за лоялно сътрудничество с държавите членки, предвидено в член 4, параграф 3 ДЕС(8) . Тя уточнява, че решението се отнася единствено до предмета на полученото уведомление, а не до разумния характер на инвестицията относно изкупуването на някои активи на групата Sernam, както и че в него тя не се произнася относно преценката за тези инвестиции с оглед на член 107 ДФЕС(9) . След като анализира различни фактори, Комисията констатира липсата на икономическа приемственост между групата Sernam и приобретателите на част от нейните активи, Geodis и BMV. В този смисъл тя уведомява Френската република, че с оглед на направения анализ и на нейните задължения събирането на обявените с решение Sernam 3 за неправомерни и несъвместими държавни помощи, от които се е възползвала групата Sernam, не следва да се разпростира по отношение на Geodis и BMV(10) .
12. На 13 април 2012 г. Tribunal de commerce de Nanterre приема офертите за изкупуване, внесени от Calberson и BMV, и разпорежда прехвърлянето в тяхна полза на някои активи на групата Sernam, като за влизане във владение определя датата 7 май 2012 г.
13. На 10 юли 2012 г. Tribunal de commerce de Bobigny обявява дружествата Mory в ликвидация.
II – Производството пред Общия съд и обжалваното определение
14. С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 17 декември 2012 г., жалбоподателите искат отмяна на спорното решение.
15. С обжалваното определение Общият съд отхвърля жалбата като недопустима поради липсата на правен интерес у жалбоподателите.
16. След като припомня, че съгласно съдебната практика жалбоподателят следва да приведе доказателства за правния си интерес, Общият съд счита, че никой от четирите довода на жалбоподателите не е в състояние да докаже наличието на правен интерес от тяхна страна(11) . На първо място, Общият съд отхвърля довода на жалбоподателите, че след като статутът на заинтересувана страна на един от тях в рамките на административното производство е довел до приемане на решение Sernam 3 и един от тях е участвал лично в това производство, правният им интерес от отмяна на спорното решение е обоснован(12) . На второ място, Общият съд отхвърля довода, че правният интерес на жалбоподателите се обосновава от двете производства, образувани по тяхна молба пред френските съдилища, едното от които за събиране на предоставените на групата Sernam помощи, а другото за обезщетение(13) . На трето място, Общият съд отхвърля довода, съгласно който правният интерес на жалбоподателите се обосновава от обстоятелството, че Superga Invest в качеството си на основен акционер на Mory търпяло пряко последиците от нарушенията на конкуренцията, чиято жертва се явявало това дружество(14) . Накрая, на четвърто място, Общият съд отхвърля довода, изведен от това, че със спорното решение Комисията имплицитно отхвърля възможността за откриване на официална процедура по разследване, с което лишава жалбоподателите от възможността да се ползват от процесуално право на встъпване, за да изложат своите становища(15) .
17. В резултат от това Общият съд стига до извода, че тъй като жалбоподателите не са доказали своя правен интерес от отмяна на спорното решение, жалбата им трябва да бъде обявена за недопустима.
III – Производство пред Съда и искания на страните
18. С жалбата си жалбоподателите искат от Съда:
– да отмени обжалваното определение,
– да върне делото за ново разглеждане по същество от Общия съд и
– да не се произнася по съдебните разноски.
19. Комисията моли Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
20. С молба, внесена в секретариата на Съда на 19 май 2014 г., на основание член 40, втора алинея от Статута на Съда, Calberson SAS е поискало да встъпи по настоящото дело в подкрепа на исканията на Комисията. С определение на председателя на Съда от 27 февруари 2015 г. молбата е отхвърлена.
IV – Анализ
21. В подкрепа на жалбата си жалбоподателите излагат две твърдения: първото е относно наличието на грешки при прилагане на правото, допуснати от Общия съд при разглеждане на правния им интерес от отмяна на спорното решение; второто е относно нарушение на член 263, четвърта алинея ДФЕС, тъй като Общият съд не констатирал, че те са пряко и лично засегнати от това решение.
А – Предварителни бележки: връзката между процесуална легитимация и правен интерес
22. Преди да се разгледат двете твърдения, изложени от жалбоподателите, следва да се анализира предварителната им аргументация, според която не съществува разграничение между понятието за правен интерес, от една страна, и понятието за пряко и лично засягане (тоест за процесуална легитимация), от друга страна, като тези две понятия дори напълно се припокривали. Според жалбоподателите, като приел, че тези понятия са самостоятелни, Общият съд нарушил член 263, четвърта алинея ДФЕС. Всъщност, ако се докажело, че лицето е пряко и лично засегнато, само по себе си това било достатъчно, за да се установи допустимостта на неговата жалба.
23. Тази аргументация не би могла да се приеме. Тя е в явно противоречие както с предназначението на тези институти, така и с постоянната съдебна практика, от която ясно се вижда, че процесуалната легитимация и правният интерес представляват две отделни условия за допустимост, които са предмет на отделен анализ от съдиите на Съюза(16) .
24. В този смисъл процесуалната легитимация е условие за допустимост, което позволява сред всички физически или юридически лица да се идентифицират само онези, които имат право да поискат отмяна на акт на Съюза. Всъщност възможността за съдебно обжалване на акт на Съюза не е открита за всеки без оглед на никакви съображения. Тя се предоставя единствено на лицата, които имат основание да твърдят, че се намират в особено положение спрямо акта на Съюза, чиято законосъобразност желаят да оспорят. Именно това особено положение им дава право да искат от съда на Съюза ефективна съдебна защита спрямо този акт.
25. Член 263, четвърта алинея ДФЕС уточнява при какви условия физическо или юридическо лице е легитимирано да подаде жалба за отмяна на акт на Съюза. Съгласно посочената разпоредба в особено положение, даващо им право да подадат такава жалба, се намират: първо, физическите или юридическите лица, които са адресати на съответния акт; второ, лицата, които са пряко и лично засегнати от него; трето, лицата, които са пряко засегнати от подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение(17) .
26. За сметка на това правният интерес, макар също да представлява условие за допустимост, свързано с жалбоподателя, е свързан с различно изискване.
27. Всъщност, противно на твърденията на жалбоподателите, дори лицето, което оспорва законосъобразността на акт на Съюза пред неговите юрисдикции, да е процесуално легитимирано, това обстоятелство невинаги е достатъчно, за да гарантира допустимостта на жалбата му. За да може да сезира юрисдикциите на Съюза с жалба за отмяна, е необходимо жалбоподателят да разполага и с правен интерес, а именно с интерес от отмяна на обжалвания акт.
28. В съответствие със съдебната практика такъв интерес предполага, че отмяната на обжалвания акт сама по себе си може да има правни последици и че жалбата може по този начин чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала(18) . От това следва, че за да се счита жалбата за допустима, не само жалбоподателят трябва да се намира в особено положение спрямо акта, чиято законосъобразност възнамерява да оспорва, а и отмяната на акта трябва да породи положителни последици в правното му положение. Интересът, който трябва да има жалбоподателят, не трябва непременно да се изразява в икономически интерес или печалба. Той може да е свързан и с изискване за правна закрила или с необходимост от такава(19) . Посоченото изискване или необходимост обосновава възможността за сезиране на съда на Съюза. Ако жалбоподателят няма никаква полза от евентуалното уважаване на жалбата му, сезирането на съда не би могло да бъде обосновано. Следователно с цел да се гарантира доброто правораздаване, избягвайки сезирането на съда на Съюза с чисто теоретични въпроси, чието разрешаване не може да породи правни последици или да бъде от полза за жалбоподателя, всяко лице, което се обръща с искане към съда, независимо от избраното средство за защита, трябва да има правен интерес(20) .
29. Правният интерес, определян в съдебната практика като основно и първостепенно изискване за всяка жалба(21), трябва да съществува с оглед на предмета на жалбата в момента на нейното подаване, тъй като същата в противен случай би била недопустима(22), и към същия момент трябва да е възникнал и да съществува(23) . От това следва, че той не може да се преценява в зависимост от бъдещо несигурно събитие(24) . Той трябва освен това да продължава да е налице до обявяването на решението, тъй като иначе няма да има основание за постановяване на съдебно решение по същество(25) . Накрая, както основателно отбелязва Общият съд в точка 27 от обжалваното определение, жалбоподателят следва да докаже своя правен интерес.
30. От изложените съображения следва, че противно на твърденията на жалбоподателите, в правото на Съюза процесуалната легитимация и правният интерес са две отделни условия за допустимост(26) . Тази констатация впрочем намира потвърждение в обстоятелството, че по определени дела съдът на Съюза признава наличието на процесуална легитимация по отношение на определен жалбоподател, но пък отрича правния му интерес(27) .
Б – По първото твърдение относно наличие на грешки при изследването на правния интерес на жалбоподателите
31. С първото си твърдение жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешки, като не е констатирал, че имат правен интерес от отмяна на спорното решение. Това твърдение се поделя на четири части, всяка от които е насочена към един от четирите упоменати в точка 16 по-горе доводи, приведени от жалбоподателите пред Общия съд в подкрепа на твърдението им, че имат правен интерес, доводи, които съответно са отхвърлени от него в обжалваното определение.
32. Докато в рамките на първата и четвъртата част жалбоподателите смесват доводите относно процесуалната легитимация и правния интерес, а третата част е посочена при условията на евентуалност спрямо останалите, в рамките на втората част — отнасяща се до твърдението, че основание за правния им интерес може да бъде изведено от две производства, водени от тях пред националните юрисдикции — доводите на жалбоподателите се отнасят изцяло до правния им интерес. Поради това считам за уместно да анализирам най-напред втората част от първото твърдение.
1. По втората част на първото твърдение: правен интерес и производства пред националните юрисдикции
33. Във втората част от първото си твърдение жалбоподателите визират точки 36—51 от обжалваното определение и твърдят, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото и в преценката, като е постановил, че двете производства, ангажирани по тяхна инициатива пред френските съдилища, не позволяват да се установи наличието на правен интерес от тяхна страна. Първото от тези производства жалбоподателите започват пред Tribunal administratif de Paris на 25 април 2007 г. и искат френската държавна администрация да бъде задължена да събере предоставените на групата Sernam помощи. Второто производство пред Тribunal de commerce de Paris е по предявен на 7 май 2013 г. — тоест след подаването на жалбата за отмяна на спорното решение пред Общия съд — иск за поправяне на вредите, които те твърдят, че групата Sernam и Geodis са им причинили като последица от конкурентните предимства, от които се възползвали заради отпускането на неправомерните помощи. Твърденията на жалбоподателите по повод на всяко от тези производства следва да се анализират поотделно.
а)	По иска за събиране на държавните помощи, подаден пред Тribunal administratif de Paris
i)	Обжалваното определение
34. Жалбоподателите оспорват точки 39—41 от обжалваното определение, в които Общият съд изключва възможността правният им интерес да се основава на иска, предявен от тях пред Тribunal administratif de Paris през 2007 г., с който те са поискали френската държавна администрация да бъде задължена да събере предоставените на групата Sernam държавни помощи. За да достигне до този извод, Общият съд отбелязва, от една страна, че това искане не е било насочено към поправяне на претърпени вреди, а към събиране на помощи, предоставени на групата Sernam, и от друга страна, че жалбоподателите не са предприели никакви действия в продължение на много години за поправяне на вредите, които твърдят, че са претърпели в резултат от нарушаването на конкуренцията, предизвикано от споменатите помощи.
ii) Доводи на страните
35. Жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка, като е отхвърлил възможността те да основават правния си интерес на искането за събиране на държавни помощи, предявено пред Тribunal administratif de Paris. Противно на твърденията на Общия съд, нямало текст, от който да е видно, че правният интерес от отмяна на акт на Съюза може да бъде обоснован единствено с предявяването на иск за вреди пред националните юрисдикции. Наличието на други производства, надлежно ангажирани пред националните юрисдикции, също било годно да обоснове такъв интерес, както например производството във връзка с искането им, предявено пред Тribunal administratif de Paris. Искането било за събиране от френската държавна администрация на несъвместимите помощи от всички поредни техни получатели, включително Geodis. В допълнение, в рамките на това производство те изрично упрекнали Geodis, видно от някои представени пред Съда документи. Решението на Tribunal administratif по искането за събиране обаче се обуславяло от евентуалната отмяна на спорното решение, доколкото тя би позволила на жалбоподателите да насочат искането си за събиране на държавните помощи и спрямо Geodis. При това положение Общият съд трябвало да приеме, че евентуалната отмяна на спорното решение би породила правни последици във връзка с искането за събиране и че по този начин тя би била от полза за жалбоподателите, което пък обосновавало правния им интерес. Жалбоподателите твърдят също, че решение на Тribunal administratif de Paris, с което френската държавна администрация се осъжда да събере неправомерните помощи от Geodis, би увеличило възможността за успех по иска им за обезщетение, предявен пред Тribunal de commerce de Paris.
36. В замяна на това Комисията отбелязва, че дружествата Mory продължават да съществуват единствено за нуждите на производството по ликвидацията им. Следователно било изключено те да могат да почерпят правен интерес от възстановяване на конкурентното им положение в резултат на събирането на неправомерните и несъвместими помощи, предоставени на Sernam. В опита си да обосноват наличието на правен интерес в своята жалба до Общия съд жалбоподателите впрочем посочили единствено възможността да предявяват иск за обезщетение за вреди. Освен това доводът, изведен от разпростиране на искането за събиране на помощите по отношение и на Geodis, бил недопустим, тъй като това действие щяло да бъде извършено след постановяване на обжалваното определение, поради което не можело да се вземе предвид при преценка на неговата законосъобразност. Впрочем жалбата до Общия съд не включвала този довод, тъй като към момента на подаването ѝ Geodis все още не е придобило активите на Sernam. Следователно разпростирането на искането към Geodis не настъпвало автоматично. При условията на евентуалност Комисията сочи, че при всички положения изобщо не е доказано, че този довод има каквото и да било основание, нито минимален шанс за успех в рамките на националното право.
37. В допълнение според Комисията изглежда, че Тribunal administratif de Paris се насочвал към постановяването на определение за липса на основание за произнасяне по същество. Всъщност след като Комисията се произнесла, обявявайки разглежданите помощи за несъвместими и разпореждайки тяхното събиране, както в случая, отпадал предметът на започнатото преди това производство пред националния съд. Накрая, доводът, че евентуално благоприятно за жалбоподателите решение на Тribunal administratif de Paris би увеличило шансовете за успех по искането им за възстановяване, бил нов и следователно недопустим, а при всички случаи неоснователен.
iii) Анализ
38. Предварително следва да се отбележи, че запознаването с жалбата, както и със становището по възражението за недопустимост, представено от жалбоподателите пред Общия съд, показва без всякакво съмнение, че те на няколко пъти са се позовали на искането за възстановяване, което са предявили пред Тribunal administratif de Paris, и са го изтъкнали като доказателство за своя правен интерес. Оттук следва, че доводът, изведен от това производство, сам по себе си не представлява ново обстоятелство в рамките на производството по обжалване и поради това трябва да се счита за допустим.
39. При все това доводът на Общия съд в точка 40 от обжалваното определение, с който се отрича наличието на правен интерес у жалбоподателите, основаващ се на производството за възстановяване, ангажирано пред Tribunal administratif de Paris, а именно, че целта на това производство не е поправяне на евентуално претърпените от тях вреди, както и свързаните с него доводи на жалбоподателите, повдигат общия въпрос какъв вид производство, ангажирано от жалбоподателя пред национална юрисдикция, може да обоснове наличието на правен интерес пред юрисдикциите на Съюза. Само искът за обезщетение ли може да обоснове такъв интерес, видно от мотивите на Общия съд, или, както твърдят жалбоподателите, като доказателство за такъв интерес може да послужи всяко производство, насочено към премахване на свързано с конкуренцията нарушение в резултат от несъвместими помощи?
40. Според мен отговорът на този въпрос се намира в определението за правен интерес, развито в съдебната практика(28), съгласно което правният интерес предполага, че отмяната на обжалвания акт може да бъде от полза за жалбоподателя. С оглед на това определение следва да се приеме, че правният интерес пред съда на Съюза може да произтича от всяко производство, образувано по инициатива на жалбоподателя пред национална юрисдикция, в което евентуалната отмяна на обжалвания акт пред съда на Съюза може да осигури предимство на жалбоподателя специално във връзка с това производство. Това тълкуване на правния интерес се потвърждава от обстоятелството, че Съдът е признал наличието на правен интерес с оглед на съдебни производства, различни от искове за обезщетение(29) .
41. По мое мнение от това следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 40 от обжалваното определение е приел, че производството, ангажирано от жалбоподателите пред Tribunal administratif de Paris, не може да обоснове правния им интерес пред него единствено поради това, че то не е имало за цел поправянето на евентуално претърпени от тях вреди. Всъщност Общият съд е трябвало да провери дали в рамките на ангажираното пред посочения национален съд производство жалбоподателите са можели да извлекат полза от отмяната на спорното решение.
42. Следователно възниква въпросът дали жалбоподателите действително са можели да имат полза от отмяната на спорното решение в рамките на производството пред Tribunal administratif de Paris.
43. Във връзка с това следва най-напред да се отхвърли доводът на Комисията, че предметът на това производство е отпаднал след решение Sernam 3. Действително, макар и да е възможно изпратеното до жалбоподателите от Tribunal administratif писмо, което те са представили пред Съда, да създава впечатление, че Tribunal administratif е изпитвал съмнения относно волята им да поддържат искането си(30), все пак се налага констатацията, че никой от документите по делото не подкрепя довода на Комисията и че при всички положения не следва юрисдикциите на Съюза да установяват в рамките на производство по обжалване пред Съда отпадането на предмета на ангажирано пред национална юрисдикция производство.
44. По същество обаче жалбоподателите твърдят, че са могли да извлекат два вида предимства, свързани с ангажираното от тях производство пред Tribunal administratif de Paris, които обосновавали правния им интерес. От една страна, отмяната на спорното решение би им позволила да разпрострат искането за събиране на държавните помощи и по отношение на Geodis в рамките на същото производство. От друга страна, благоприятно решение на Tribunal administratif de Paris би увеличило шансовете им за успех в производството за обезщетение, ангажирано пред Tribunal de commerce.
45. На първо място, във връзка с евентуалното включване на Geodis в кръга от лица, от които държавата е следвало да събере несъвместимите помощи, Комисията поддържа, че този довод е недопустим, тъй като не се съдържа в първоначалната жалба, а разпростирането на искането за възстановяване на държавни помощи по отношение на Geodis се явявало последващо спрямо обжалваното определение, обстоятелство, което следователно не можело да се вземе предвид при преценка на законосъобразността на това определение. Безспорно било, че към момента на постановяване на определението от Общия съд не било налице надлежно ангажирано от жалбоподателите производство срещу Geodis пред Tribunal administratif de Paris.
46. Във връзка с това обаче се налага констатацията, както вече посочих в точка 38 по-горе, че в първоинстанционната си жалба и в становището си по възражението за недопустимост, внесено в Общия съд, жалбоподателите действително са посочили, че са отправили искане за събирането на държавните помощи в производство пред Tribunal administratif de Paris. В този контекст те посочват, от една страна, че целта на това производство е френското Министерство на икономиката [Ministère de l’Économie] да бъде задължено да събере неправомерните помощи от всеки техен получател или евентуално упражняващ фактическа власт върху тях субект, срещу което Комисията не възразява, а от друга страна, че е налице пряка връзка между това производство и производството пред Общия съд, доколкото, ако се приеме, че Geodis се е възползвало от прехвърлянето на неправомерните помощи, предоставени преди това на групата Sernam, това дружество би трябвало да ги възстанови на държавата.
47. При това положение Комисията не би могла да твърди, че разглежданият довод е нов и следователно недопустим. Друг въпрос, към който ще се върна незабавно, е дали обстоятелството, че към момента на постановяване на обжалваното определение от Общия съд производството по възстановяване все още не е било насочено срещу Geodis, има значение във връзка с характеризирането на евентуалния правен интерес на жалбоподателите като възникнал и съществуващ.
48. След като се приеме допустимостта на този довод, е необходимо да се провери неговата основателност. В това отношение следва най-напред да се напомни, както посочих в точка 11 по-горе, че със спорното решение Комисията е констатирала, че не е налице икономическа приемственост между групата Sernam, от една страна, и Geodis и BMV, от друга страна, както и че поради това френските власти не следва да разпростират по отношение на тези две дружества събирането на предоставените на групата Sernam държавни помощи. Доколкото обаче висящото пред Tribunal administratif de Paris производство е във връзка със събирането на същите помощи от всеки получател, наличието на пряка връзка между спорното решение и националното производство ми се струва трудно оборима. Действително, изключвайки задължението за събиране на разглежданите помощи от Geodis и BMV, спорното решение може да окаже въздействие върху висящото пред Tribunal administratif de Paris производство, доколкото съдът няма да може при необходимост да разпореди събирането на държавните помощи от тези лица. Оттук следва по принцип, че с премахването на пречката за евентуално разширяване на кръга от лица, от които могат да се събират помощите, отмяната на спорното решение би била полезна за жалбоподателите във връзка с висящото пред посочения национален съд производство. В това отношение считам за относими три съображения.
49. Първо, наличието на истинска полза за жалбоподателите във връзка с висящото пред Tribunal administratif de Paris производство в случай на отмяна на спорното решение, полза, която би обосновала правния интерес, зависи от последиците от посоченото решение в националното производство. С други думи, следва да се провери дали националният съд е обвързан от спорното решение.
50. В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 288, четвърта алинея ДФЕС решенията са задължителни в своята цялост за лицата, до които са адресирани. Ето защо държавата членка, адресат на решение на Комисията, което я задължава да извърши събиране на неправомерни и несъвместими с вътрешния пазар помощи, съгласно този член е длъжна да предприеме всички подходящи мерки, за да осигури изпълнението на посоченото решение. Тези решения са задължителни за всички органи на държавата адресат, включително за съдилищата ѝ(31) .
51. В случая спорното решение е във формата на решение съгласно член 288, четвърта алинея ДФЕС, адресирано до Френската република. С оглед на посочената в предходната точка съдебна практика неговото съдържание е задължително за държавата членка, до която е адресирано, включително за нейните съдилища. Според мен от това следва, че Tribunal administratif de Paris е обвързан от него и че освен в случай на отмяна, той няма да има възможност в разрез с решението да постанови събирането на държавни помощи, предоставени на групата Sernam, от Geodis и BMV(32) .
52. Второ, следва да се провери дали обстоятелството, че в момента на постановяване на обжалваното определение от Общия съд искането за събиране все още не е било насочено към Geodis, е пречка за признаван ето на възникнал и съществуващ правен интерес у жалбоподателите. Във връзка с това, видно от документите по делото, е вярно, че конкретното разпростиране на искането за събиране по отношение на Geodis е направено след постановяване на обжалваното определение. Налага се обаче констатацията, че при подаване на жалбата до Общия съд това производство вече е било ангажирано и към момента на постановяване на обжалваното определение все още е било в ход. Производството е било насочено срещу всички получатели и евентуални държатели на разглежданите държавни помощи, следователно включително и срещу Geodis, в случай че, противно на установеното в спорното решение, то би било признато за получател на тези помощи по силата на правоприемство. Освен това в писменото си становище по възражението за недопустимост, внесено в Общия съд, жалбоподателите подчертават интереса си събирането на държавните помощи да се разпростре по отношение на Geodis и пряката връзка между спорното решение и изхода на висящото пред националния съд производство. При това положение не мисля, че разпростирането на производството за събиране спрямо Geodis би могло да се счита за чисто хипотетично събитие, което не би могло да обоснове възникналия и съществуващ правен интерес в производството пред Общия съд.
53. Трето, следва да се анализира доводът на Комисията, че след като дружествата Mory са в ликвидация и следователно не осъществяват дейност на пазара, те нямат интерес от възстановяване на конкурентното им положение чрез събирането на държавните помощи и следователно нямат правен интерес от отмяна на спорното решение.
54. С този довод обаче Комисията според мен смесва правния интерес в производството пред националния съд с правния интерес, необходим пред юрисдикциите на Съюза. Действително, както напомних на няколко пъти, според съдебната практика на съдилищата на Съюза правният интерес предполага възможността отмяната на обжалвания акт да бъде от полза за жалбоподателя. Посочих, че евентуалната отмяна на спорното решение би премахнала пречката, недопускаща разпростирането на висящото пред националния съд производство за събиране по отношение на други потенциални получатели на обявените за несъвместими държавни помощи. Именно това е ползата за жалбоподателите, която обосновава правния им интерес от отмяна на спорното решение.
55. За сметка на това събирането на държавните помощи е поискано пред Tribunal administratif de Paris, а не пред съдилищата на Съюза. Твърдението, че жалбоподателите вече нямат интерес от събирането на посочените държавни помощи, би било равносилно на констатация, че е отпаднал интересът им да поддържат исканията си в националното производство, каквато съдът на Съюза не следва да прави. Оттук следва, че противно на твърденията на Комисията в заседанието, самата тя създава опасност чрез своите доводи да внесе в производството пред юрисдикциите на Съюза условие за допустимост на ангажираното пред националния съд производство. Следователно този довод трябва да се отхвърли.
56. На второ място, що се отнася до довода на жалбоподателите, че техният правен интерес се обосновава с обстоятелството, че благоприятното решение на Tribunal administratif de Paris би увеличило шансовете за успех на производството за обезщетение, ангажирано от тях пред Tribunal de commerce, отбелязвам, че отделно от въпроса за допустимостта на този довод, жалбоподателите не изясняват каква би била връзката между двете производства, обосноваваща твърдението за увеличаване на шансовете за успех на производството за обезщетение. При това положение този довод не би могъл да бъде приет.
57. Доколкото посоченият довод трябва да се разбира в смисъл, че ако Tribunal administratif de Paris установи задължение за събирането на помощи от Geodis в качеството му на техен получател, то Geodis би могло евентуално да бъде признато за отговорно за вредите, претърпени от дружествата Mory, е налице припокриване на този довод с доводите относно производството за обезщетение, като същият ще бъде разгледан в съответно посветената на тях част от изложението.
58. От изложеното следва, че като не е констатирал, че в рамките на ангажираното пред Tribunal administratif de Paris производство жалбоподателите биха могли да извлекат полза от отмяната на спорното решение, Общият съд според мен е допуснал грешка при прилагане на правото. Поради това предлагам обжалваното определение да бъде отменено.
б) По иска за обезщетение, предявен пред Tribunal de commerce de Paris
i)	Обжалваното определение
59. На следващо място жалбоподателите оспорват точки 42—50 от обжалваното определение, в които Общият съд е констатирал, че не са доказали по какъв начин отмяната на спорното решение би способствала за успеха на иска им за обезщетение, предявен пред Tribunal de commerce de Paris за осъждането на групата Sernam солидарно с Geodis да поправят вредите, които се твърди, че тези дружества са им причинили, възползвайки се от неправомерните държавни помощи. В това отношение Общият съд е констатирал, от една страна, че отмяната на спорното решение не би била полезна за жалбоподателите, доколкото искът е насочен срещу групата Sernam, а в решение Sernam 2 било посочено, че получените от групата Sernam помощи са неправомерни и несъвместими. В този смисъл жалбоподателите са можели да искат обезщетение още след приемането на това решение.
60. От друга страна, по отношение на Geodis Общият съд приема, че след като е поело дейността на групата Sernam в последващ постановяването на спорното решение момент, не можело да се счита, че то отговаря за лошото финансово положение на жалбоподателите. Те също не доказали, че Geodis може да носи отговорност съгласно националното право за твърдяната вреда, причинена от групата Sernam, единствено по силата на това, че се явява приобретател на определени нейни активи. Освен това Общият съд е приел, че след като дружествата Mory са преустановили изцяло стопанската си дейност след откриването на производството за тяхната ликвидация, те не биха могли да претърпят никакви последващи вреди в резултат от изкупуването на активите на групата Sernam от Geodis.
ii) Доводи на страните
61. Жалбоподателите твърдят, че Общият съд е приел неправилно, че искът за обезщетение, предявен пред Tribunal de commerce de Paris, не може да обоснове правния им интерес. Най-напред искът не бил просрочен. Всъщност предявяването му станало възможно едва с приемането на решение Sernam 3, обявяващо помощите за несъвместими, тъй като решения Sernam 1 и Sernam 2 били условни разрешителни решения. На следващо място обстоятелството, че искът за обезщетение все още не бил предявен към момента на сезиране на Общия съд с жалбата за отмяна, не позволявало да се направи извод относно липсата на правен интерес. Всъщност, от една страна, този иск бил изрично обявен в жалбата до Общия съд, а от друга страна, бил предявен още преди постановяване на обжалваното определение. Освен това при определяне на наличието на правен интерес пред него Общият съд не можел да замества с преценката си за основателността на иска за обезщетение срещу Geodis тази на националната юрисдикция и да приеме, че този иск е обречен на неуспех. Във всички случаи производството срещу Geodis било основателно, при положение че дружеството, от една страна, носело отговорност за неприлагането на решение Sernam 1, а от друга страна, трябвало да се счита за действителен получател на несъвместимите помощи и оттам, за носител на задължението за поправяне на вредоносните последици от тях за дружествата Mory, солидарно с получателите по правоприемство на посочените помощи и субекта, който ги е предоставил. Накрая, в случай на отмяна на спорното решение жалбоподателите можели да се позоват на принципа на неоснователното обогатяване срещу Geodis. В рамките на производство по обжалване пред Съда вече развит пред Общия съд довод в подкрепа на по-общо твърдение бил допустим.
62. Според Комисията, за да се обоснове наличието на правен интерес, не е достатъчно предявяването на какъвто и да е бъдещ или настоящ иск за обезщетение пред националния съд без оглед на възможността същият да бъде уважен. В съответствие със съдебната практика жалбоподателят трябвало да докаже реален и сериозен интерес от исканата отмяна в рамките на (дори евентуален) иск за отговорност пред националните юрисдикции, който обаче да не е чисто хипотетичен. В останалите случаи жалбоподателят би упражнил правото си, ако са изпълнени съответните условия, по пътя на възражение за законосъобразност пред националните юрисдикции, което би позволило да се избегне сезирането на съдилищата на Съюза с ненужни спорове. В случая в първоинстанционното производство явно не било доказано наличието на реален интерес от исканата отмяна. Жалбоподателите предявили иска за отговорност единствено в отговор на възражението за недопустимост на Комисията, при това над една година след решение Sernam 3. Доводът, че Geodis можело да се счита за отговорно за неприлагането на решение Sernam 1, бил нов и недопустим в производството по обжалване пред Съда. Освен това той бил явно неоснователен, тъй като решението възлагало задължение не на Geodis, а на френската държавна администрация. Накрая, доводът относно неоснователното обогатяване също бил явно недопустим, тъй като бил приведен за първи път в производството по обжалване пред Съда. При всички положения в негова подкрепа не бил приведен никакъв сериозен аргумент.
iii)	Анализ
63. За да може жалбоподателят да има възникнал и все още съществуващ правен интерес пред съда на Съюза, основаващ се на иск, по-специално за обезщетение, предявен пред национална юрисдикция, нужно ли е този иск да е бил вече предявен в момента на подаване на жалбата до съда на Съюза? Трябва ли такъв жалбоподател да докаже — и ако това е така, какъв е стандартът на доказване — че предявеният пред националния съд иск има възможност да бъде уважен? И до каква степен трябва съдът на Съюза — и всъщност дали той може — да преценява възможността да бъде уважен предявеният пред националния съд иск, за да направи извод, че той може да обоснове наличието на възникнал и все още съществуващ правен интерес в производството пред него?
64. Това са някои от въпросите, повдигнати в тази част от жалбата.
65. За да се отговори на тези въпроси, според мен следва, от една страна, да се припомни, че съдебната практика характеризира правния интерес като възникнал и все още съществуващ интерес, който не може да се оценява в зависимост от бъдещо несигурно събитие(33) . От друга страна, считам за полезно да анализирам съдебната практика, и по-специално делата, в които правният интерес пред съда на Съюза е изследван с оглед на връзките между жалба за отмяна и друго съдебно производство. Този анализ предоставя полезни указания.
– Анализ на съдебната практика: правен интерес и съдебни производства
66. Анализът на относимата съдебна практика позволява да се идентифицират три вида дела.
67. Една първа поредица дела се отнася до случаи, при които наличието на правен интерес се изследва във връзка с предявяването на иск за обезщетение срещу Съюза пред неговите юрисдикции. В този вид дела съгласно постоянната съдебна практика жалбоподателят има интерес от отмяна на акт, който го засяга пряко, за да може съдът на Съюза да установи, че спрямо него е допусната незаконосъобразност, така че подобна констатация да може да послужи като основа на евентуален
иск за обезщетение, с който се цели настъпилите в резултат от обжалвания акт вреди да бъдат поправени по подходящ начин(34) . В този контекст Съдът е уточнил, че запазването (и следователно по аргумент за по-силното основание, наличието) на правния интерес у жалбоподателя трябва да се преценява in concreto, като се вземат предвид по-специално последиците от твърдяната незаконосъобразност и естеството на вредата, която се твърди, че е претърпяна(35) .
68. В този смисъл се налага констатацията, че в съответствие със съдебната практика в тази първа поредица от дела дори евентуалното предявяване на иск за обезщетение е достатъчно, за да обоснове възникнал и все още съществуващ правен интерес. За сметка на това за целта изобщо не е необходимо искът за обезщетение вече да е бил предявен в момента на подаване на жалбата за отмяна.
69. В това отношение следва още да се отбележи, от една страна, че в посочената хипотеза констатацията за незаконосъобразност от страна на Съюза по необходимост представлява предпоставка за предявяването на иск за обезщетение срещу самия него, и от друга страна, че в съответствие със съдебната практика, посочена в точки 29 и 65 по-горе, предявяването на такъв иск за обезщетение при всички положения не трябва да бъде напълно хипотетично. В този смисъл по дело Socratec/Комисия(36) Общият съд констатира въз основа на поредица обстоятелства, че посоченият в случая от жалбоподателя иск за обезщетение срещу Съюза, с който той цели да обоснове своя правен интерес, е с чисто хипотетичен характер. Затова Общият съд стига до извода за липса на правен интерес у жалбоподателя и следователно за недопустимост на неговата жалба(37) .
70. Втора поредица дела, по които се е произнесъл Общият съд и сред които са делата Sniace/Комисия(38) и Salvat père & fils и др./Комисия(39), на които се позовава Комисията в писмените си становища, се отнася до по-различно положение(40) . Всъщност по тези дела жалбоподателите претендират, че правният им интерес се основава на риска от това, че трети лица биха могли да ангажират съдебни производства срещу тях пред националните юрисдикции. Общият съд възприема подход, при който правният интерес може да се изведе или от доказан риск, че правното положение на жалбоподателя ще бъде засегнато от съдебни производства, или от наличието на възникнал и съществуващ риск
от такива производства(41) .
71. Докато по делата Sniace/Комисия и Salvat père & fils и др./Комисия, цитирани от Комисията, Общият съд констатира липсата на доказан риск, то по дело TV2/Danmark и др./Комисия той стига до извода, че такъв риск е налице. За да достигне до този извод, Общият съд по-специално отчита обстоятелството, че след внасянето на жалбата за отмяна пред него, срещу жалбоподателя действително е предявен иск за обезщетение от трето лице за поправяне на твърдените вреди, причинени от използването на разглежданата неправомерна държавна помощ. Според Общия съд предявяването на този иск материализира наличния доказан риск от ангажиране на такова производство(42) .
72. Поради това се налага констатацията, че и в тази втора поредица от дела, както и в първата, в съответствие със съдебната практика наличието към момента на подаване на жалбата за отмяна пред съда на Съюза на риск от съдебно производство, което може да засегне правното положение на жалбоподателя във връзка с обжалвания акт, ако този риск е доказан, е достатъчно за установяването на правен интерес, без да е необходимо искът вече да е бил предявен.
73. В трета поредица от дела съдът на Съюза анализира правния интерес на жалбоподателя с оглед на възможността самият той да предяви искове пред националните юрисдикции. Така по делото Lech‑Stahlwerke/Комисия(43) Съдът приема, че е налице правен интерес у жалбоподателя, основан на възможността той евентуално да предяви иск пред националния съд(44) . В определение First Data и др./Комисия(45), отнасящо се до член 101 ДФЕС, Общият съд обаче отрича, че е налице правен интерес у жалбоподателите, като приема, че отмяната на спорното решение не е била необходима като основание на евентуалния им иск за обезщетение срещу лицето, ползващо се от установена с решение липса на определено обстоятелство(46) .
74. Считам, че този анализ на съдебната практика позволява да се направят определени изводи във връзка с възможността за позоваване на други съдебни производства като обосновка за наличието на правен интерес в рамките на производство за отмяна пред съда на Съюза.
75. На първо място, за да може дадено съдебно производство, и по-специално по иск за обезщетение, да обоснове правния интерес на жалбоподателя, не е абсолютно необходимо искът да е бил предявен в момента на подаване на жалбата за отмяна пред съда на Съюза. Същевременно е необходимо към този момент предявяването на такъв иск да не е чисто хипотетично, а да е налице доказана вероятност от неговото предявяване. Предявяването на такъв иск в хода на производството се счита за материализиране на подобна доказана вероятност.
76. На второ място, необходимо е да съществува пряка връзка между евентуалната отмяна на обжалвания акт на Съюза и посоченото производство (по-специално по иск за обезщетение), за да се докаже наличието на правен интерес от отмяна на този акт. Тази пряка връзка предполага отмяната на обжалвания акт да е необходима, за да е налице засягане на правното положение на жалбоподателя в рамките на посоченото съдебно производство. Както посочих в точка 29 по-горе, жалбоподателят следва да докаже наличието на тази пряка връзка между евентуалната отмяна на акта на Съюза и засягането на неговото правно положение.
77. На трето място, налага се констатацията, че по никое от разгледаните дела съдът на Съюза не прави анализ (а още по-малко пък подробен) на възможността посоченият иск да бъде уважен, за да признае наличието на правен интерес, при това независимо от обстоятелството дали този иск (евентуално) е бил предявен пред самия съд на Съюза или пред национален съд. По никое от тези дела юрисдикциите на Съюза не отричат съществуването на правен интерес въз основа на анализ по същество на възможността посоченият иск да бъде уважен.
78. Въпросът относно степента на вероятност искът, предявен пред националния съд, да бъде уважен, която жалбоподателят би трябвало да докаже, за да установи своя правен интерес, и свързаният с него въпрос относно преценката, която следва да направи съдът на Съюза на тази степен на вероятност, са деликатни въпроси. Всъщност те предполагат претеглянето на различни изисквания: от една страна изискването съдът на Съюза да не бъде сезиран с чисто теоретични въпроси, чието разрешаване не може да породи правни последици, и от друга страна, изискването за зачитане на областите на компетентност съответно на съда на Съюза и на националните съдилища.
79. От тази позиция, макар действително да се налага съдът на Съюза да провери дали жалбоподателят е доказал наличието на реален интерес от поисканата отмяна в рамките дори на евентуално производство пред националните юрисдикции, той обаче не трябва, а и не може да замества националната юрисдикция, произнасяйки се по основателността на това производство, както правилно отбелязва самата Комисия.
80. При това положение, с оглед на анализа на съдебната практика в точки 67—73 по-горе, считам, че ако жалбоподателят в подкрепа на своя правен интерес е доказал нехипотетичния характер на посоченото производство, както и наличието на пряка връзка между евентуалната отмяна на обжалвания акт на Съюза и засягането на правното му положение в рамките на това производство, това би трябвало да е достатъчно за установяване на неговия правен интерес, освен в случаите, при които производството е изкуствено или фиктивно по характер или е явно нереалистично. Всъщност преценката на шансовете за успех на предявен пред националния съд иск, макар и незадълбочена, по необходимост е свързана с разглеждане на иска по същество въз основа на националното право. Според мен обаче този анализ не следва да се прави от съда на Съюза.
81. В това отношение следва също да се отбележи, че действително, както сочи Комисията, евентуалното отхвърляне на жалба за отмяна поради липса на правен интерес оставя непокътната възможността жалбоподателят да оспори валидността на акта на Съюза, предмет на тази жалба, в рамките на преюдициално производство, ако впоследствие се окаже, че законосъобразността на този акт може да се счита за определяща с оглед произнасянето на националния съд в производството пред него. Впрочем това обстоятелство е упоменато в съдебната практика(47) . Същевременно тази възможност не променя факта, че жалбоподателят, който има възникнал и все още съществуващ правен интерес съгласно определението в съдебната практика(48), както и процесуална легитимация, трябва да е в състояние да обжалва акта пред юрисдикциите на Съюза.
– Приложение към настоящия случай
82. Вследствие на това оплакванията на жалбоподателите срещу обжалваното определение следва да се разгледат с оглед на изложените принципи. В този смисъл е необходимо да се провери дали, както приема Общият съд, отмяната на спорното решение не би осигурила никакво предимство на жалбоподателите в рамките на производството по иска за обезщетение, предявен пред Tribunal de commerce de Paris, както и че те следователно нямат правен интерес от отмяната на това решение.
83. В това отношение, най-напред, следва да се отхвърли доводът на Комисията (посочен в точка 41 от обжалваното определение), че искът бил просрочен. Действително, макар искът за обезщетение срещу групата Sernam и Geodis все още да не е бил предявен при подаване на жалбата за отмяна пред Общия съд, както посочих по-горе, според съдебната практика това обстоятелство не е решаващо. В случая обаче се налага констатацията, че в жалбата си до Общия съд жалбоподателите действително са споменали това производство. Впоследствие в хода на производството пред Общия съд то действително се материализира чрез предявяването на иска за отговорност пред Тribunal de commerce de Paris. При това положение според мен не може да се приеме, че в момента на подаване на жалбата до Общия съд това производство е било чисто хипотетично по характер(49) . Впрочем, макар действително искът за обезщетение срещу групата Sernam да е могъл да бъде предявен по-рано, искът за обезщетение срещу Geodis не е можел да бъде предявен, преди то да придобие активите на групата Sernam, което със сигурност е можело да стане след спорното решение, както отбелязва самият Общ съд в точка 44 от обжалваното определение.
84. На следващо място, доколкото искът за обезщетение, предявен пред Тribunal de commerce de Paris, е насочен солидарно срещу групата Sernam и Geodis, Общият съд прави разграничение между вредата, която се твърди, че е била причинена на жалбоподателите от групата Sernam, и тази, която се твърди, че им е била причинена от Geodis.
85. Що се отнася, на първо място, до поправянето на твърдяната вреда, причинена на жалбоподателите от групата Sernam поради предимствата, произтичащи от предоставянето на държа вните помощи, споделям анализа на Общия съд в точка 43 от обжалваното определение, че отмяната на спорното решение не би могла да осигури никакво предимство на жалбоподателите в това отношение. Действително с решения Sernam 2 и Sernam 3 вече е констатирано, че групата Sernam е получила неправомерните и несъвместими помощи, и следователно те вече са можели да послужат като основание за предявяване на иск за обезщетение срещу нея. За сметка на това спорното решение се отнася изключително до въпроса относно наличието на икономическа приемственост между групата Sernam и Geodis. При това положение се налага констатацията, че то не би могло да бъде сочено в подкрепа на евентуалната отговорност на тази група. Отмяната му не би породила никакви последици в това отношение. С други думи, не е налице пряка връзка между отмяната на спорното решение и иска за обезщетение срещу групата Sernam(50) .
86. Що се отнася, на второ място, до поправянето на твърдяната вреда, причинена на жалбоподателите от Geodis, Общият съд изключва възможността Geodis да е било отговорно за лошото финансово положение на жалбоподателите и за тяхната ликвидация(51) . По-нататък той постановява, че жалбоподателите не доказват, че съгласно националното право Geodis би могло теоретично да бъде считано за отговорно за твърдяната вреда, която им е причинена от групата Sernam, единствено поради това, че то е поело някои от нейните активи(52) . Накрая, той счита, че след като дружествата Mory са преустановили изцяло стопанска дейност след ликвидацията си, не е могло те да претърпят вреда, причинена от Geodis.
87. По мое мнение посочените констатации на Общия съд се доближават, и дори представляват — поне отчасти — преценка по същество на висящия пред националния съд иск, каквато съдът на Съюза не следва да прави, както отбелязах в точка 80 по-горе. Основният въпрос, за да се установи дали жалбоподателите разполагат или не с правен интерес, не е да се определи дали Geodis отговаря или не за вредите, които жалбоподателите твърдят, че са претърпели, като това следва да се реши от националния съд.
88. След като се установи, че искът не е явно нереалистичен(53), релевантният въпрос по-скоро е дали жалбоподателите са доказали в достатъчна степен наличието на пряка връзка между евентуалната отмяна на спорното решение и иска за обезщетение, предявен срещу Geodis и посочен в подкрепа на правния им интерес, поради което отмяната на спорното решение да е в състояние да породи предимство за тях в рамките на производството по този иск. В това отношение жалбоподателите привеждат два довода.
89. Що се отнася, най-напред, до довода, че имало основания за подобен иск срещу Geodis, тъй като то било отговорно за неприлагането на решение Sernam 1, извън каквито и да било съображения във връзка с допустимостта на този довод се налага констатацията, че той се отнася до факт, установен в решение Sernam 2, който е чужд за спорното решение. Следователно той не би могъл да създаде връзка между евентуалната отмяна на спорното решение и иска за обезщетение. Следователно този довод е ирелевантен.
90. По-нататък, жалбоподателите сочат, че ако трябва Geodis да се счита за настоящия получател на несъвместимите помощи, на това основание то би трябвало да се счита и за носител на задължението за поправяне на вредоносните им последици за дружествата Mory, солидарно с останалите получатели и предоставилите помощите субекти. Това твърдение е в сърцевината на предявения пред Тribunal de commerce de Paris иск, в производството по който жалбоподателите са поискали от националния съд да постанови, че като е получило несъвместими държавни помощи, Geodis (и останалите предходни получатели и предоставилия помощите субект) е действало виновно и трябва да поеме отговорността за вредоносните последици от това виновно поведение.
91. В това отношение вече неколкократно бе посочено, че в спорното решение, като изключва наличието на икономическа приемственост между групата Sernam и Geodis, съгласно констатацията на Комисията не може да се приеме, че след като Geodis поема активите на групата Sernam, то е получател на предоставените ѝ помощи. Следователно, без да се налага анализ на основателността на иска съгласно националното право, считам, че този съдържащ се в спорното решение извод е в състояние да компрометира иска, предявен от жалбоподателите срещу Geodis, тъй като премахва предпоставката, на която искът се основава, а именно че Geodis може да се счита за получател на предоставените на групата Sernam държавни помощи. Освен това, както посочих в точки 49—51 по-горе, това решение обвързва националния съд.
92. Оттук следва, че отмяната на спорното решение би могла да произведе последици в рамките на производството по иска за обезщетение, предявен пред Тribunal de commerce de Paris. Следователно според мен наличието на такова производство е в състояние да обоснове правния интерес на жалбоподателите от отмяна на спорното решение. Следователно, като е отрекъл съществуването на такъв интерес, основан на посочения иск, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
93. Накрая, жалбоподателите твърдят, че правният им интерес е обоснован и поради това, че при отмяна на решението те биха могли да развият пред Тribunal de commerce de Paris допълнителен довод, основан на принципа на неоснователното обогатяване(54) . Комисията счита, че това е нов, приведен за първи път довод, поради което в рамките на производството по обжалване пред Съда е недопустим.
94. Без да се задълбочавам по въпроса, който вече определих като „деликатен“(55), относно разликата между новия (допустим) довод и новото (недопустимо) основание или твърдение, е достатъчно в този момент от изложението да напомня, че съгласно съдебната практика по принцип пред Съда страната не може да повдига за първи път ново основание или твърдение, което не е посочила пред Общия съд. Въпреки това евентуалният нов довод, с който само се доразвиват или разгръщат доводите, изложени пред Общия съд, не представлява посочване на ново основание, а следва да се разглежда като допустимо допълване на вече предявени в предходния стадий на производството основания и следователно е допустим(56) .
95. В случая в отговора си на възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията пред Общия съд, жалбоподателите поддържат, че имат правен интерес от отмяна на спорното решение поради прякото му отражение върху производството по иска за обезщетение, предявен от тях пред Тribunal de commerce de Paris. Безспорно е, че в хода на първоинстанционното производство в нито един момент те не са се позовали на принципа на неоснователно обогатяване.
96. Следователно, без да се налага проверка дали предявяването на такъв иск пред националния съд би било допустимо в рамките на висящото пред него производство, отбелязвам, че искът за неоснователно обогатяване има различно правно основание от иска за обезщетение.
97. Според мен доводите на жалбоподателите, че интересът им от отмяна на спорното решение можел да се основава на производство, различно от посоченото от тях в първоинстанционното производство, не биха могли да се считат субсумирани във вече представеното от тях твърдение пред Общия съд. От това следва, че тези доводи съставляват ново твърдение, въз основа на което не е възможно да се направи преценка относно законосъобразността на анализа на Общия съд. Следователно тези доводи са недопустими в рамките на производството по обжалване.
98. Предвид на изложеното считам, че втората част от жалбата трябва да бъде уважена и следователно обжалваното определение да бъде отменено.
2. По първата и четвъртата част от първото твърдение: относно качеството на заинтересувана страна и естеството на спорното решение
99. Първата и четвъртата част от първото твърдение според мен трябва да се изследват заедно, доколкото определени части от доводите на жалбоподателите във връзка с тях се припокриват, по-специално що се отнася до квалификацията на спорното решение. В тези две части жалбоподателите визират съответно точки 29—35 и 55—58 от обжалваното определение и твърдят, че Общият съд е допуснал няколко грешки при прилагане на правото и нарушения на техни права.
а)	Обжалваното определение
100. В точки 29—35 от обжалваното определение Общият съд отхвърля довода на жалбоподателите, че щом като участието на един от тях в административното производство е довело до постановяване на решение Sernam 3, за тях бил налице правен интерес от отмяна на спорното решение. Най-напред, Общият съд отбелязва, че с този довод изглежда по-скоро се прави опит за доказване на процесуална легитимация отколкото на правен интерес. По-нататък, той счита, че съгласно съдебната практика, за да докажат процесуалната си легитимация, жалбоподателите е трябвало да установят, че спорното решение може да засегне в значителна степен пазарната им позиция, което не би било възможно, тъй като след обявяването им в ликвидация, дружествата Mory вече не осъществяват дейност. Накрая, Общият съд, позовавайки се на общата систематика на процедурата за контрол на държавните помощи, и по-специално на член 14 от Регламент (ЕО) № 659/1999(57), квалифицира спорното решение като отнасящо се до начина на възстановяване на неправомерни и несъвместими помощи, а това бил въпрос, засягащ единствено Комисията и съответната държава членка.
101. В точки 55—58 от обжалваното определение Общият съд отхвърля довода, че със спорното решение Комисията имплицитно отказала евентуалното започване на официална процедура по разследване, с което лишила жалбоподателите от възможността да се ползват от процесуално право на встъпване, за да представят становището си. Общият съд постановява в това отношение, от една страна, че ако жалбоподателите са искали Комисията да започне официална процедура по разследване, е следвало да я сезират, а не да обжалват решение, което засяга единствено отношенията между Комисията и заинтересуваната държава членка, тъй като урежда отношенията, свързани с начина на събиране на неправомерните и несъвместими помощи. От друга страна, според Общия съд със спорното решение Комисията не се е произнесла относно евентуалното наличие и съвместимост на помощи с оглед на член 108 ДФЕС, а само е отговорила на поставения от френските власти въпрос дали задължението за възстановяване на помощите, наложено на групата Sernam с решение Sernam 2, не се разпростира и по отношение на евентуалните им приобретатели, Geodis и BMV.
б)	Доводи на страните
i)	Доводи на жалбоподателите
102. В първата част на първото си твърдение, отнасяща се до точки 29—35 от обжалваното определение, жалбоподателите сочат, на първо място, че Общият съд си противоречи, тъй като за да оспори наличието на правен интерес, той се основава на съдебната практика, според която жалбоподателят трябва винаги да докаже, че решението относно съвместимостта на държавна помощ може да засегне позицията му на пазара, а впоследствие приема, че в спорното решение Комисията не се произнася относно наличието и съвместимостта на евентуалните помощи с оглед на член 108 ДФЕС.
103. На второ място, подходът на Общия съд, който въз основа на член 14 от Регламент № 659/1999 стига до извода, че въпросът относно начина на събиране на несъвместимите помощи засяга единствено Комисията и заинтересуваната от събирането държава членка, би довел до принципно изключване на правния интерес на страна, различна от тази държава членка, от отмяната на решение относно начина на събиране на помощите. Този подход обаче бил в противоречие с член 263, четвърта алинея ДФЕС, съгласно разпоредбите на който право на жалба срещу решение има всяко пряко и лично засегнато от него лице.
104. На трето място, Общият съд поддържал неяснотата относно квалификацията на спорното решение с цел да не се открои разликата в подхода, възприет в решение Ryanair/Комисия(58), отнасящо се до положение, идентично с разглежданото в спорното решение.
105. В четвъртата част от първото твърдение, отнасяща се до точки 55—58 от обжалваното определение, жалбоподателите подчертават, най-напред, че за разлика от твърденията на Общия съд от материалите по делото е видно, че те действително са сезирали Комисията относно риска от прехвърляне на неправомерните помощи вследствие на изкупуването на активите на групата Sernam от Geodis и следователно относно рисковете от заобикаляне на решение Sernam 3. С приемането на спорното решение Комисията отхвърлила започването на официална процедура по разследване на неправомерното прилагане на решение Sernam 3 и с това накърнила процесуалните права на жалбоподателите, като ги лишила от правото им да представят становище във връзка с условията за прехвърляне на Geodis на активите, които са се ползвали от неправомерните помощи. Според жалбоподателите това положение изцяло съответствало на разгледаното по дело Ryanair/Комисия(59) . Както по това дело, всъщност жалбоподателите били лишени, по силата на спорното решение, от възможността да получат задълбочено разследване, макар че по настоящото дело то би се отнасяло не до наличието на нови помощи, а до неправомерното прилагане на решение Sernam 3.
106. На следващо място, жалбоподателите оспорват квалификацията на спорното решение, определено от Комисията като sui generis, и упрекват Общия съд, че той не се е произнесъл относно личното им засягане, за да избегне разглеждането на въпроса относно посочената квалификация. Те оспорват и квалификацията на спорното решение — в точка 33 от обжалваното определение — като решение относно начина на възстановяване на държавните помощи. Поставеният в спорното решение въпрос не бил дали на Geodis са били предоставени нови помощи, а дали условията, при които трябва да се направи изкупуването на активите на Sernam от Geodis, съставляват правилно прилагане на решение Sernam 3 (при положение че отсъствието на икономическа приемственост води до липсата на приемственост в получаването на държавните помощи) или, обратно, злоупотреба при прилагането му (тоест заобикаляне от страна на френските власти). Било възможно член 14 да се съчетае с член 16 от Регламент № 659/1999 и начинът на събиране на неправомерната помощ да се квалифицира като заобикаляне на задължението за възстановяване и следователно като злоупотреба по смисъла на член 16 от посочения регламент.
107. Накрая, според жалбоподателите мотивите на Общия съд, с които им разрешава, въпреки че са в ликвидация, да встъпят в подкрепа на исканията на Комисията в производството по жалба на SNCF срещу решение Sernam 3(60), потвърждавали правния им интерес в рамките на настоящото производство във връзка с решение, явяващо се продължение на решение Sernam 3.
ii)	Доводи на Комисията
108. Във връзка с първата и четвъртата част Комисията твърди, най-напред, че доводите на жалбоподателите са свързани с процесуалната им легитимация, а не с правния им интерес. Следователно тези доводи не можели да докажат, че те имат правен интерес от отмяна на спорното решение. Това важало в още по-голяма степен за първата част, тъй като качеството заинтересувана страна във връзка с първите решения не пораждало непременно същото качество във връзка с последващо решение, като освен това с течение на времето положението на оператора можело да се промени. Четвъртата част пък не отчитала обявяването в ликвидация на дружествата Mory, настъпило преди внасянето на жалбата им за отмяна. При положение че тези дружества вече дори не били конкуренти на Sernam и че не се конкурират с Geodis, според Комисията не било ясно каква би била евентуалната полза за жалбоподателите от съдебно решение за отмяна на спорното решение.
109. По-нататък, качеството заинтересована страна било релевантно само ако жалбоподателите поискат отмяна на решение, взето след етапа на предварително разглеждане, в който Комисията не повдига възражения срещу нотифицираната ѝ мярка. Спорното решение обаче не било такова. Всъщност Комисията вече е приела окончателно решение, а именно решение Sernam 3, в което се произнесла относно наличието на изплатени на Sernam помощи, относно тяхната несъвместимост и събирането им. Действително спорното решение се вписвало в рамките на лоялното сътрудничество между държавата членка и Комисията във връзка с начина на събиране. Обикновено въпроси, аналогични на повдигнатия от френските власти, се разглеждали в рамките на обикновена размяна на писма между службите на Комисията и националните власти.
110. Накрая, ако трябвало да се приеме, че спорното решение не е просто процесуален израз на лоялно сътрудничество, то можело да се приравни само на окончателно решение. В случая то по необходимост се свързвало с решение Sernam 3, което е окончателно, явявайки се до известна степен аксесорно по отношение на него и негово непосредствено допълнение. Поради това жалбоподателите трябвало да докажат, че конкурентното им положение е съществено засегнато от спорното решение, а не само че са били нарушени процесуалните им права.
111. В това отношение настоящото дело се отличавало от делото Ryanair/Комисия(61) . За разлика от последното в случая Комисията не била поканена да се произнесе дали предвиденото прехвърляне на активи, принадлежащи на частно лице, в което държавата вече не е акционер, има характера на помощ, поради което Комисията не се произнесла по въпроса дали приобретателят е действал или не като частен оператор в условията на пазарна икономика. На следващо място, спорното решение не можело да се приравни и на решение, взето на основание член 16 от Регламент № 659/1999.
в)	Анализ
112. Както в обжалваното определение, така и в доводите на жалбоподателите относно двете разглеждани части е налице смесване между доводи във връзка с процесуалната легитимация и въпроса за доказването на правен интерес. Вече посочих, че това са различни условия за допустимост(62) .
113. При това положение следва да се напомни, че Общият съд е обявил жалбата за недопустима поради липса на правен интерес у жалбоподателите(63) и че първото твърдение по настоящата жалба се извежда от грешки при прилагане на правото във връзка с констатацията за липса на правен интерес. Следователно оплакванията, повдигнати в двете разглеждани тук части, следва да се изследват от гледна точка на правния интерес.
i)	По първата част
114. В първата част на първото твърдение жалбоподателите оспорват извода на Общия съд, че статутът на заинтересувана страна на един от тях в хода на административното производство, приключило с решение Sernam 3, не обосновава правния им интерес от отмяна на спорното решение.
115. Независимо от мотивите на Общия съд, развити в точки 31—33 от обжалваното определение в подкрепа на този извод, мотиви, които, от една страна, се отнасят до процесуалната легитимация, а от друга, според мен съдържат неправилни твърдения, към които ще се върна по-долу, считам, че изводът, до който достига Общият съд, сам по себе си не е опорочен от грешка.
116. Всъщност, макар в областта на държавните помощи качеството на заинтересувана страна в приключилото с решение производство да може да бъде като релевантно обстоятелство за установяване на процесуалната легитимация(64), само по себе си то не предполага интерес от отмяна на приетото в това производство решение, а още по-малко от отмяна на решение, което макар да е свързано с първото, е самостоятелно. Както отбелязах в точка 28 по-горе, за да се установи правен интерес, е необходимо да се докаже, че отмяната на обжалвания акт може сама по себе си да е от полза за жалбоподателя. Качеството на заинтересувана страна в административно производство обаче само по себе си не предполага отмяната да доведе до такова предимство.
117. От тази гледна точка доводът на жалбоподателите, посочен в точка 102 по-горе и изведен от твърдяно противоречие в мотивите на Общия съд, според мен е неприложим, доколкото съдебната практика, посочена от Общия съд в точка 31 от обжалваното определение, засяга процесуалната легитимация, а не правния интерес. В този смисъл, дори да се допусне, че е налице противоречие в мотивите на Общия съд, това не би се отразило върху правилността на извода, до който той е достигнал. Според мен и доводите на жалбоподателите, изведени от решение Ryanair/Комисия(65), изглеждат неприложими в контекста на първата част. Действително разсъжденията в решението относно допустимостта на искането за отмяна се отнасят до процесуалната легитимация, а не до правния интерес. При все това, признавайки допустимостта на жалбата на Ryanair, както Общият съд, така и Съдът имплицитно са приели наличието на правен интерес у него, поради което евентуалното сходство между тези дела би могло да е релевантно. Към този въпрос ще се върна по-долу, при анализа на четвъртата част, в който ще се спра и на посочения в точка 103 по-горе довод, като отговорът на този въпрос е свързан и с квалификацията на спорното решение(66) .
118. С оглед на предходните съображения първата част от първото твърдение трябва да бъде отхвърлена.
i) По четвъртата част
119. В рамките на четвъртата част на първото твърдение жалбоподателите оспорват анализа на Общия съд, в резултат от който той отрича правния им интерес от отмяна на спорното решение, като отхвърля довода им, изведен от това, че с посоченото решение Комисията имплицитно е отказала евентуалното откриване на официална процедура по разследване, като по този начин ги е лишила от процесуално право на встъпване за представянето на становище. Те оспорват и квалификацията на спорното решение като „sui generis“, възприета от Комисията(67), както и възприетата от Общия съд квалификация като решение относно начина на събиране на държавните помощи, засягащо изключително Комисията и заинтересуваната държава членка(68) .
120. Ако спорното решение действително трябва да се квалифицира като решение, с което е отказано откриването на официална процедура по разследване, както считат жалбоподателите, неговата отмяна би могла да породи възможност за тях — при положение че имат такова право като заинтересовани страни, което е отделен въпрос — да участват в евентуална официална процедура по разследване. В такъв случай отмяната на спорното решение би могла по този начин, поне потенциално, да бъде от полза за жалбоподателите, а именно като възстанови процесуалните им права. В този случай следователно не би могло да се изключи, че те могат да имат правен интерес от отмяна на спорното решение.
121. Поради това се поставя въпросът за правната квалификация на спорното решение.
– Решенията относно икономическата приемственост и съдебната практика
122. Решение от същия вид като спорното, отнасящо се изключително до въпроса за наличието на икономическа приемственост, ако не греша, все още не е било предмет на анализ от съдебната практика. За сметка на това има редица случаи, в които Комисията е разглеждала този въпрос(69) .
123. По делото Seleco, по което е постановено решение на Съда Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия(70), Комисията констатира наличието на икономическа приемственост между получателя на несъвместими държавни помощи (в посочения случай Seleco SpA) и приобретателя на активите на това дружество (Multimedia). Констатацията е направена в решение(71), с което се установява наличието на несъвместими държавни помощи, прието след откриване на официалната процедура по разследване съгласно член 108, параграф 2 ДФЕС(72) .
124. Също така по дело Olympic Airlines(73) Комисията констатира наличието на икономическа приемственост между получателя на държавните помощи, обявени за неправомерни и несъвместими с предходно решение (от 2002 г.)(74), и приобретателя на неговите активи. Както по делото Seleco, констатацията е направена с решение, прието след откриване на официалната процедура по разследване(75) . В същото решение обаче Комисията констатира, наред с други неща, предоставянето на нова държавна помощ в полза на приобретателя на активите(76) . В рамките на анализа дали е налице нова държавна помощ в полза на приобретателя на активите, е направена констатацията за наличието на икономическа приемственост. В същия контекст Комисията стига до извода, че новият отделен правен субект, изкупил активите на предишния получател, е бил създаден с цел заобикаляне на задължението за възстановяване, за да се избегне именно възстановяването на помощите, обявени за неправомерни и несъвместими с решението от 2002 г.(77) .
125. Следва също да се отбележи, че по това дело въпросът за евентуално заобикаляне на задължението за възстановяване на помощите чрез правна конструкция е бил разгледан в решението за откриване на производството(78) в рамките на анализ на други мерки, които е могло да съставляват държавни помощи. В това решение Комисията счита, че са налице сериозни съмнения дали самото създаване на дружеството, изкупило активите, може да съставлява държавна помощ(79) .
126. По-нататък въпросът за наличие на икономическа приемственост се поставя по делото Alitalia, по което са постановени решения Ryanair/Комисия на Общия съд и на Съда(80), на които жалбоподателите се позовават неколкократно.
127. По това дело, с първото решение(81), прието в официална процедура по разследване, Комисията констатира несъвместима помощ в полза на Alitalia и изисква възстановяването ѝ от дружеството. След това във второто решение(82), прието на същата дата като първото, след уведомление от италианските власти Комисията разглежда мярка относно продажбата на активи на Alitalia. Във връзка с нея тя констатира, от една страна, че процедурата по прехвърляне на посочените активи не води до предоставяне на помощ в полза на приобретателите(83), и от друга страна, че прехвърлянето на посочените активи съгласно тази процедура не предполага икономическа приемственост между Alitalia и техните приобретатели(84) . Въз основа на това Комисията стига до извода, че нотифицираната мярка, изменена с поетите от италианските власти задължения, не представлява помощ, при условие че тези задължения да бъдат изцяло спазени.
128. Сезиран по въпроса за допустимостта на жалбата, подадена от Ryanair, конкурент на Alitalia, както срещу първото, така и срещу второто решение, Общият съд счита, че второто обжалвано решение е прието след етапа на предварителното разглеждане на основание член 4, параграф 2 от Регламент № 659/1999 и с него Комисията констатира, че нотифицираната мярка не съставлява помощ, както и че с това решение Комисията отказва имплицитно да започне официална процедура по разследване(85) . В производството по обжалване Съдът (имплицитно) потвърждава тази преценка(86) .
129. Делото Larko(87) се отнася до приватизацията на дружество със същото наименование, контролирано от гръцката държава. След уведомление от гръцките власти Комисията констатира, че начинът на осъществяване на тази приватизация, установен от гръцките власти, и по-специално структурирането на продажбата на някои негови активи, не представлява държавна помощ. В това решение Комисията констатира също, че продажбата на активите, осъществена по този начин, не води до икономическа приемственост с бъдещия им приобретател, поради което при приемане на отрицателно решение в започнато от Комисията производство относно някои приети в полза на Larko мерки евентуалното задължение за събиране не би се разпростряло по отношение на приобретателя. В това решение Комисията изрично квалифицира частта относно икономическата приемственост като решение „sui generis“, точно както постъпва и в спорното решение(88) .
130. За сметка на това в решение Airport Handling(89) Комисията разглежда въпроса за наличие на икономическа приемственост в рамките на решение за откриване на официална процедура по разследване на основание член 108, параграф 2 ДФЕС(90) . Посоченото решение е прието след решение, с което се констатира предоставянето на несъвместими помощи на Sea Handling(91) . Италианските власти искат от Комисията да потвърди, от една страна, че установената процедура за продажба на активите на Sea Handling и създаването на ново дружество (Airport Handling), придобило посочените активи, не водят до икономическа приемственост, чиято последица би била прехвърляне на задължението за събиране на несъвместимите помощи на Airport Handling. От друга страна, италианските власти са поискали от Комисията да потвърди, че капитализацията на Airport Handling (чрез инвестиция в размер на 25 милиона евро) не представлява държавна помощ. Тъй като Комисията изпитва съмнения, че разглежданите мерки представляват държавни помощи, тя започва официална процедура по разследване.
131. Този преглед на решенията относно икономическата приемственост между получателя на помощта и приобретателя на активите позволява да се направят няколко извода.
132. От една страна, констатираното наличие или липса на икономическа приемственост може да се впише в различни контексти. В този смисъл, подобно на делото Saleco, такава констатация може да се направи в рамките на разпоредби относно събирането на помощи, обявени за несъвместими с окончателно решение, прието след официална процедура по разследване. Същевременно, подобно на делото Olympic Airlines, тя може да се съчетае с анализа относно наличието на помощи, когато операцията, в която се вписва продажбата на активите, може сама по себе си да съставлява помощ(92) . Накрая, както по делото Ryanair/Комисия, тя може да се свърже, макар и запазвайки своята обособеност, с анализа относно наличието на нова помощ(93) . От това следва, че преценката на правното естество на решение, с което се констатира наличието или липсата на икономическа приемственост, може да се прави само за всеки случай поотделно, при отчитане на рамките, в които е направен този анализ.
133. От друга страна, констатацията за наличие или за липса на икономическа приемственост между получателя на държавни помощи и приобретателя на неговите активи винаги и във всички случаи предполага решение, констатиращо несъвместимостта на тези помощи, които получателят трябва да възстанови(94) . Всъщност констатирането или не на икономическа приемственост има за цел да провери дали изкупените активи запазват или не ползата от обявените за несъвместими помощи, предоставени на получаващия ги прехвърлител. Следователно по необходимост тази констатация е последваща и тясно свързана с обявяването на несъвместимостта на мярката, представляваща помощ.
– По квалификацията на спорното решение
134. В случая спорното решение е прието от Комисията по инициатива на френските власти, които са поискали от тази институция да потвърди, че при определени условия задължението за връщане на държавните помощи, наложено на групата Sernam с решение Sernam 3, няма да бъде разпростряно и по отношение на групите Geodis и BMV, в случай че последните изкупят активите на групата Sernam.
135. В посоченото решение след описание на контекста, в който то е прието, Комисията, най-напред, прави подробно описание на двете оферти, както и на задълженията, поети от Френската репубика(95) . По-нататък, след като квалифицира това решение като „sui generis“, основаващо се на задължението за лоялно сътрудничество между Комисията и държавите членки, тя уточнява, че то се отнася изключително до въпроса за икономическата приемственост и не засяга, нито предрешава преценката относно придобиването от гледна точка на член 107, параграф 1 ДФЕС(96) . Накрая, Комисията прави преценка, имаща за цел да определи дали прехвърлянето на разглежданите активи би позволило да се констатира икономическа приемственост между групата Sernam и потенциалните приобретатели(97) . За целта тя разглежда предмета на продажба, цената на прехвърлянето, независимостта на новите собственици и акционери, момента на извършване на прехвърлянето, както и икономическата логика на операцията, като стига до извода за липса на икономическа приемственост, а следователно и на задължение за възстановяване от страна на приобретателите на активите(98) .
136. Поради това се налага констатацията, че спорното решение се отнася изключително до въпроса за наличието или липсата на икономическа приемственост между групата Sernam, от една страна, и Geodis и BMV, от друга. Става дума за особено решение, което не може да се приравни непосредствено към никое от решенията, анализирани в точки 123—130 по-горе. В това отношение страните застъпват различни тези относно правното естество на посоченото решение.
137. На първо място, не съм убеден от възприетия от Комисията подход, потвърден от Общия съд, съгласно който спорното решение се отнася изключително до начина на възстановяване на обявената за несъвместима помощ и поради това се вписва единствено в рамките на лоялното сътрудничество между съответната държава членка и Комисията.
138. Запитана във връзка с това, в съдебното заседание самата Комисия всъщност признава, че решението за икономическата приемственост се отнася не само до начина на възстановяване на несъвместимата помощ, но също и до прехвърлянето на предимството, произтичащо от предоставянето на тази помощи. Това решение следователно засяга получателя на обявена за несъвместима индивидуална помощ, а именно ползващото се от нея предприятие (или не, в зависимост от това дали е налице икономическа приемственост). Оттук следва, че става дума за решение, засягащо самата индивидуална помощ в нейното „субективно измерение“, а не само начина на събирането ѝ. С други думи, подобно решение има за цел да провери след преценка на редица обстоятелства дали приобретателят на активите трябва да се счита или не за получател на вече обявената за несъвместима помощ.
139. На следващо място, още по-неубедителна според мен е позицията, която може да бъде изведена от точки 33 и 56 от обжалваното определение, на която се спира самата Комисия по време на заседанието, като според тази позиция, доколкото решението се отнася изключително до въпроса за възстановяването на помощта — който засягал единствено Комисията и заинтересуваната държава членка — трети лица, например конкуренти, не можели дори да го обжалват. В това отношение споделям становището на жалбоподателите, а именно че този подход е в явно несъответствие с член 263, четвърта алинея ДФЕС. Доколкото такова решение представлява обжалваем акт(99) и доколкото третото лице има правен интерес и е процесуално легитимирано, то трябва да има възможност да обжалва подобно решение пред съда на Съюза.
140. На второ място, доводът на жалбоподателите, изведен от член 16 от Регламент № 659/1999, според мен е ирелевантен. Всъщност тази разпоредба се отнася до злоупотребата с помощ, а именно — видно от член 1, буква ж) от Регламент № 659/1999 — до положение, при което помощта се ползва от получателя в нарушение на решение, което не повдига възражения, на положително решение или на условно решение(100) . Налага се констатацията, че решение Sernam 3 не попада в нито една от трите категории, а самото то представлява решение относно злоупотреба с помощи, обявяващо за неправомерни и несъвместими изплатените на групата Sernam помощи. Поради това жалбоподателите не биха могли да се основават на тази разпоредба, твърдейки злоупотреба с обявените за несъвместими помощи.
141. На трето място, следва да се анализира тезата на жалбоподателите, че спорното решение може да се приравни на имплицитно решение да не се открива процедура по задълбочено разследване.
142. В това отношение трябва да призная, че съществуват някои доводи в подкрепа на този подход. Така например би могло да се счита, че промяната на получателя на индивидуална помощ съставлява толкова значително изменение, че е налице нова помощ(101), чието съответствие трябва отново да бъде проверено. В тази хипотеза евентуално би могла да се изведе процесуална аналогия от обстоятелството, че спорното решение е прието, подобно на решение, което не повдига възражения, след уведомление от страна на френските власти.
143. Въпреки това, както посочих в точка 133 по-горе, решението относно икономическата приемственост, каквото е спорното решене, предполага поне потенциалното наличие(102) на отрицателно решение съгласно член 7, параграф 5 от Регламент № 659/1999 или, както в случая, на решение, с което се констатира злоупотреба с помощта и от което произтича задължение за събиране на несъвместимата помощ. В действителност то има отношение към евентуалното прехвърляне на нов получател — след продажба на разглежданите активи — на помощ, която вече е обявена за несъвместима. След като подлежащата на възстановяване помощ вече е обявена за несъвместима, според мен това изключва възможността да се прави нов анализ на съвместимостта на същата помощ и той да приключи с решение за нейната съвместимост. С други думи, решението относно икономическата приемственост в никакъв случай не би могло да постави под съмнение решението за обявяване на въпросната помощ за несъвместима и за нейното събиране.
144. Друг въпрос е дали чрез придобиването на активите приобретателите получават нова държавна помощ. Този въпрос, който е бил предмет на обсъждане в първата част от второто решение по дело Ryanair/Комисия(103), все пак изрично е изключен в спорното решение, в точка 54 от което Комисията експлицитно посочва, че то не предрешава преценката относно инвестициите от гледна точка на член 107 ДФЕС. Именно тук впрочем е основната разлика между обжалваното решение по дело Ryanair/Комисия, квалифицирано от Общия съд като решение, което не повдига възражения, и спорното решение. Всъщност второто решение, прието по делото Ryanair/Комисия, включва анализ на мярка, нотифицирана от италианските власти, който има за цел да определи дали тя представлява или не нова държавна помощ(104) .
145. Спорното решение освен това се отличава от решенията, приети по делото Olympic Airlines, доколкото в него анализът на икономическата приемственост е напълно независим и изобщо не се смесва, както в посочените решения, с анализа относно наличието на нови помощи, предоставени на купувачите на активите на групата Sernam.
146. При тези условия, предвид липсата в спорното решение на анализ относно наличието на нови помощи за купувачите, клоня към разрешение, съгласно което това решение се доближава в по-голяма степен до приетото по делото Seleco решение. По това дело въпросът за икономическата приемственост е разрешен в рамките на окончателно решение, с което се констатира несъвместимостта на помощите, като въпрос относно получателя правоприемник на обявените за несъвместими помощи, от когото те би трябвало да се съберат. В това отношение е важно да се отбележи, както самата Комисия посочва в писменото си становище, че ако тя е била запозната с хипотезата на изкупуване на активите, анализирани в спорното решение, и с начините на това изкупуване, тя е щяла да може да се произнесе по този въпрос с решение Sernam 3.
147. С оглед на този анализ съм склонен да приема, че спорното решение представлява решение относно евентуално прехвърляне на помощи, вече обявени от Комисията за несъвместими с решение Sernam 3, на нов получател, от когото те евентуално би трябвало да се съберат. Следователно то представлява свързано решение, допълващо решение Sernam 3, което има за цел да допълни неговото съдържание(105) с оглед на нови факти, настъпили след приемане на решение Sernam 3(106) .
148. От това следва, че оплакването на жалбоподателите относно грешка при прилагане на правото от страна на Общия съд, поради неговия отказ да признае техния правен интерес, като не е квалифицирал спорното решение като решение, с което е отказано откриване на процедура по задълбочено разследване, трябва да се отхвърли.
149. Предвид гореизложените съображения смятам, че както първата, така и четвъртата част от първото твърдение трябва да бъдат отхвърлени.
3. По третата част на първото твърдение: правният интерес на Superga Invest
150. С третата част на първото твърдение жалбоподателите упрекват Общия съд, че в точки 52 и 53 от обжалваното определение е отхвърлил правния интерес на Superga Invest, като не е приел, че той произтича от правния интерес на дружествата Mory, на които това дружество е главен акционер. От една страна, Superga Invest, подобно на последните, търпяло последиците от вредите, причинени в миналото от изплащането в продължение на 10 години на несъвместими помощи на Sernam и подобно на тях имало правен интерес от получаването на обезщетение за тези вреди. От друга страна, това дружество имало и правен интерес във всички производства, целящи определянето на Geodis като приобретател и настоящ получател на несъвместимите помощи, които са предмет на решение Sernam 3, и като отговорно за причинените от тези помощи вреди солидарно с предходните им получатели и със SNCF.
151. Комисията твърди, че тази част е неприложима, тъй като самите дружества Mory нямат правен интерес от отмяна на спорното решение.
152. В това отношение следва да се отбележи, че безспорно Superga Invest е главният акционер на дружествата Mory и че заедно с тях предявява пред Тribunal de commerce de Paris иск за обезщетение срещу групата Sernam и Geodis за поправяне на вредите, които жалбоподателите твърдят, че тези дружества са им причинили поради конкурентните предимства, получени от тях в резултат от отпускането на несъвместимите помощи.
153. В точка 92 по-горе заключих, че отмяната на спорното решение би могла да произведе последици в рамките на това производство пред националния съд, както и че в този смисъл наличието на такова производство може да обоснове правния интерес от отмяна на спорното решение. Този извод е приложим и по отношение на Superga Invest, което следователно има правен интерес от отмяна на споменатото решение.
154. От това следва, че стигайки до извода, че Superga Invest не е имало правен интерес, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и следователно третата част на първото твърдение също трябва да бъде уважена.
4. Заключение по първото твърдение
155. Тъй като според мен втората и третата част на първото твърдение трябва да бъдат уважени, от това следва, че обжалваното определение трябва да се отмени, доколкото ус тановява, че жалбоподателите не разполагат с правен интерес от отмяна на спорното решение.
В – По второто твърдение, изведено от нарушение на член 263, четвърта алинея ДФЕС
156. С второто твърдение жалбоподателите поддържат, че като отказва да констатира, че те са пряко и лично засегнати от спорното решение, Общият съд е нарушил член 263, четвърта алинея ДФЕС. Всъщност в обжалваното определение от гледна точка на правния интерес се разглеждали въпроси, свързани с личното засягане. В светлината на решение Ryanair/Комисия(107) обаче нямало никакво съмнение, че жалбоподателите са лично засегнати от спорното решение. Налице било явно противоречие при признаването на лично засягане на жалбоподателите и при оспорването на правния им интерес, тъй като само по себе си личното засягане било достатъчно основание, за да е налице правен интерес.
157. Комисията твърди, че Общият съд не е разгледал въпроса за процесуалната легитимация, тъй като това не е било необходимо, за да се направи изводът за недопустимостта на жалбата при липсата на правен интерес. По-нататък, когато все пак Общият съд отговорил подробно на доводи, свързани по-скоро с процесуалната легитимация отколкото с правния интерес на жалбоподателите, той го направил внимателно, при условията на значителна евентуалност, след като отбелязал, че жалбоподателите смесват двете понятия.
158. Второто твърдение се основава на предпоставката, че след като жалбоподателят е процесуално легитимиран в производството за отмяна на акт на Съюза, той автоматично има правен интерес. В точки 23—30 по-горе обаче вече отбелязах, че процесуалната легитимация и правният интерес са две отделни условия за допустимост. Следователно предпоставката за второто твърдение е погрешна.
159. Макар да е вярно, както вече посочих по-горе, че в някои точки от обжалваното определение, за да отговори на доводите на жалбоподателите, Общият съд смесва доводи относно правния интерес и процесуалната легитимация, все пак е очевидно, че в това определение той не разглежда пряко въпроса за процесуалната легитимация на жалбоподателите. Това не е било и необходимо, след като стига до извода, че при всички положения жалбата е недопустима поради липсата на правен интерес(108) .
160. Същевременно, след като считам извода на Общия съд, изведен от липсата на правен интерес на жалбоподателите, за неправилен, както посочих в рамките на анализа на втората и третата част на първото твърдение, това означава, че Общият съд е трябвало да анализира процесуалната легитимация на жалбоподателите. Следователно, като е пропуснал да го направи, той е допуснал грешка при прилагане на правото. При това положение второто твърдение също трябва да се приеме.
Г – Заключение във връзка с жалбата
161. С оглед на предходния анализ предлагам на Съда да уважи жалбата и да отмени обжалваното определение.
V – По допустимостта на първоинстанционната жалба
162. От член 61, първа алинея от Статута на Съда следва, че ако жалбата е основателна, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
163. В случая считам, че макар Съдът да не е в състояние на настоящия стадий от производството да се произнесе по същество по подадената до Общия съд жалба, той все пак разполага с необходимите елементи, за да се произнесе окончателно по въпроса за допустимостта на жалбата срещу спорното решение.
164. Действително, от една страна, ако Съдът реши да приеме предложението ми, правният интерес на жалбоподателите трябва да се приеме за установен.
165. От друга страна, с оглед на устните състезания на страните пред Общия съд, както и пред Съда в производството по обжалване — тъй като едно от твърденията, повдигнати пред него, се отнася до процесуалната легитимация — считам, че Съдът разполага с всички необходими елементи, за да се произнесе окончателно по въпроса относно процесуалната легитимация на жалбоподателите(109) .
166. В това отношение следва да се напомни, че член 263, четвърта алинея ДФЕС предвижда две хипотези, при които физическо или юридическо лице има процесуална легитимация да обжалва акт на Съюза, на който не е адресат. От една страна, такава жалба може да се подаде, при условие че актът засяга лицето пряко и лично. От друга страна, то може да подаде жалба срещу подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение, ако той го засяга пряко(110) . Спорното решение е адресирано до Френската република, поради което следва да се провери дали жалбоподателите попадат в някоя от двете хипотези.
167. На първо място, следва незабавно да се изключи възможността процесуалната им легитимация да се основава на втората хипотеза, тъй като спорното решение не е подзаконов акт съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС, тъй като няма общо приложение(111) .
168. В този смисъл следва да се провери дали жалбоподателите са пряко и лично засегнати от спорното решение.
169. В това отношение, след като спорното решение е продължение на решение Sernam 3, тъй като е свързано с него и го допълва, както отбелязах в точка 147 по-горе, и след като с оглед на новите обстоятелства, настъпили след приемането на решение Sernam 3, то има за цел да допълни неговото съдържание, следва да се приеме, че спорното решение има същото правно естество и че по отношение на обжалването му важат същите условия за допустимост. По-специално в точки 138 и 147 по-горе приех, че спорното решение представлява преценка на „субективното измерение“ на помощите, вече обявени за несъвместими с предходно решение, като в рамките на спорното решение Комисията преценява възможността помощите да са прехвърлени на нов получател, от когото евентуално ще трябва да бъдат събирани.
170. В случая в жалбата си до Общия съд жалбоподателите не само се позовават на липсата на компетентност на Комисията и на правно основание за това решение, но оспорват и основателността на преценката ѝ относно необходимостта приобретателите на активите на Sernam да се считат за получатели на помощите, обявени за несъвместими с решение Sernam 3.
171. При това положение следва да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда субекти, различни от адресатите на решение, биха могли да твърдят, че са лично засегнати само ако решението се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по същия начин както адресата на такова решение(112) .
172. Що се отнася по-конкретно до областта на държавните помощи, жалбоподателите, които оспорват основателността на решение за преценка на помощ с оглед на член 108, параграф 3 ДФЕС или в резултат от официална процедура по разследване, се считат за лично засегнати от решението, ако положението им на пазара е засегнато съществено от помощта, предмет на разглежданото решение. В това отношение за лично засегнати от решение на Комисията за приключване на официалната процедура по разследване са признати по-специално освен предприятието бенефициер и конкурентните му предприятия, взели активно участие в тази процедура, доколкото положението им на пазара е съществено засегнато от помощта, предмет на спорното решение(113) .
173. С оглед на съображенията в точки 169 и 170 по-горе считам, че посочената съдебна практика е приложима във връзка с допустимостта на жалба за отмяна на решение като спорното.
174. Налага се констатацията, че в момента на подаване на жалбата си до Общия съд, а именно на 17 декември 2012 г., дружествата Mory вече са в ликвидация от 10 юли 2012 г. Поради това в точка 32 от обжалваното определение Общият съд констатира, че тъй като след обявяването им в ликвидация дружествата Mory вече не осъществяват дейност на пазара, няма как положението им на пазара да бъде съществено засегнато от евентуалното прехвърляне на нов получател на несъвместимите помощи, предмет на спорното решение. Този извод, който в нито един момент не е бил оспорен от жалбоподателите, макар да е бил неколкократно упоменаван от Комисията в отговора ѝ по жалбата, попада в независимата преценка на фактите от Общия съд(114) . Относно Superga Invest жалбоподателите не оспорват фактическата констатация, съдържаща се в точка 52 от обжалваното определение, че дружеството не осъществява дейност в сектора на колетните пратки (messagerie) и поради това не може да се квалифицира като техен конкурент.
175. При това положение никой от жалбоподателите не би могъл да твърди, че положението му на пазара е било съществено засегнато от помощите, обявени по-рано за несъвместими с решение Sernam 3, чието евентуално прехвърляне на нов получател е предмет на спорното решение. От това следва, че условието за личното им засягане не е налице и поради това жалбата им трябва да се обяви за недопустима.
VI – По съдебните разноски
176. Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
177. Съгласно член 138, параграф 1 от същия правилник, приложим в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата дело страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
178. В случая следва да се отбележи, че жалбоподателите печелят делото в производството по обжалване, но първоинстанционната им жалба е обявена за недопустима. Същевременно в производството по обжалване те не са поискали другата страна да бъде осъдена да понесе съдебните разноски. При това положение считам, че в рамките на настоящото производство по обжалване всяка от страните следва да бъде осъдена да понесе собствените си съдебни разноски. Що се отнася до съдебните разноски в първоинстанционното производство, същите ще бъдат понесени от жалбоподателите.
VII – Заключение
179. С оглед на предходните съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
– отменя определение на Общия съд Mory и др./Комисия (T‑545/12, EU:T:2013:607),
– отхвърля като недопустима подадената от Mory SA, Mory Team и Superga Invest жалба за отмяна на Решение C(2012) 2401 окончателен от 4 април 2012 година на Европейската комисия относно изкупуването на активи на групата Sernam в рамките на съдебното оздравително производство за нея,
– осъжда всяка от страните да понесе собствените си съдебни разноски в настоящото производство по обжалване,
– осъжда Mory SA, Mory Team и Superga Invest да понесат съдебните разноски в производството пред Общия съд.
(1) .
(2)  –	T‑545/12, EU:T:2013:607.
(3)  –	C(2012) 2401 окончателен.
(4)  –	Решение относно държавна помощ NN 122/2000 (предишна NJ 140/2000) (ОВ C 268, 2001 г., стр. 15).
(5)  –	Решение 2006/367/ЕО от 20 октомври 2004 година относно частично изпълнената от Франция държавна помощ в полза на предприятието Sernam (ОВ L 140, стр. 1).
(6)  –	Решение за откриване на производството, публикувано в ОВ С 4, 2009 г., стр. 5.
(7)  –	Решение 2012/398/ЕС относно държавна помощ SA.12522 (C 37/08) — Франция — Прилагане на решение „Sernam 2“ (ОВ L 195, стр. 19). SNCF е поискало отмяна на това решение в рамките на висящо пред Общия съд производство (определение SNCF/Комисия, T‑242/12, EU:T:2014:313).
(8)  –	Точка 51 от спорното решение.
(9)  –	Точка 54 от спорното решение.
(10)  –	Вж. точка 114 и част V, озаглавена „Заключение“, от спорното решение.
(11)  –	Точки 26—28 от обжалваното определение.
(12)  –	Точки 29—35 от обжалваното определение. В това определение Общият съд се позовава на решение Sernam 2, но всъщност доводът на жалбоподателите е изведен от участието в административното производство, довело до приемането на решение Sernam 3.
(13)  – Точки 36—51 от обжалваното определение.
(14)  – Точки 52—54 от обжалваното определение.
(15)  –	Точки 55—58 от обжалваното определение.
(16)  – Вж. например решения Франция и др./Комисия (C‑68/94 и C‑30/95, EU:C:1998:148, т. 48—58 и 74), както и Stichting Woonpunt и др./Комисия (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, т. 26—31, 42—64 и 67—75).
(17)  – Вж. решения Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 57) и Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 19).
(18)  – Вж. по-специално решения ACEA/Комисия (C‑319/09 P, EU:C:2011:857, т. 67) и Stichting Woonlinie и др./Комисия (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, т. 54).
(19)  –	Подобно описание на отличителните белези на правния интерес се потвърждава, от една страна, от понятията, използвани на определени официални езици на Съюза, например немски, в който правният интерес е обозначен с понятието „Rechtsschutzbedurfnis“ или „Rechtschutzinteresse“ (буквално „необходимост“ или „интерес от правна закрила“), и от друга страна, от практиката на Съда, където се говори за „възникнал и все още съществуващ правен интерес, изискващ правна закрила“ (вж. решение Planet/Комисия, C‑564/13 P, EU:C:2015:124, т. 28 и 34).
(20)  –	Тази концепция за предназначението на условието за наличие на правен интерес намира отражение в използваната неколкократно в практиката на Общия съд формулировка, съгласно която правният интерес трябва да е налице с оглед на доброто правораздаване. Тази цел е била упоменавана на няколко пъти в практиката на Общия съд. Вж. по-специално решение Lior/Комисия и Комисия/Lior (T‑192/01 и T‑245/04, EU:T:2009:365, т. 247) и определение Talanton/Комисия (T‑165/13, EU:T:2014:1027, т. 34).
(21)  – Определение S./Комисия (206/89 R, EU:C:1989:333, т. 8).
(22)  – Решение Cañas/Комисия (C‑269/12 P, EU:C:2013:415, т. 15 и цитираната съдебна практика).
(23)  –	Вж. по-специално решение Planet/Комисия (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, т. 34).
(24)  – Вж. решения Stroghili/Сметна палата (204/85, EU:C:1987:21, т. 11); Комисия/Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, т. 65) и Planet/Комисия (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, т. 36), както и определение Комисия/Provincia di Imperia (C‑183/08 P, EU:C:2009:136, т. 26).
(25)  – Решение Cañas/Комисия (C‑269/12 P, EU:C:2013:415, т. 15 и цитираната съдебна практика).
(26)  – Същевременно е безспорно, че между двете понятия могат да съществуват допирни точки, по-конкретно във връзка с условието за пряко засягане, както е определено в съдебната практика.
(27)  –	Вж. например решение Société pour l’exportation des Sucres/Комисия (88/76, EU:C:1977:61, т. 13—19). По някои дела в отсъствието на правен интерес съдебната практика обявява при определени условия за недопустима жалбата срещу решение на Комисията, квалифициращо определена помощ за изцяло съвместима с общия пазар, макар и жалбата да е подадена от получателя на помощта, който следователно е пряко и лично засегнат от посоченото решение. Вж. решения Nuove Industrie Molisane/Комисия (T‑212/00, EU:T:2002:21, и конкретно т. 38) и Sniace/Комисия (T‑141/03, EU:T:2005:129, т. 62). Обстоятелството, че решението е благоприятно за жалбоподателя (пряко и лично засегнат от него) обаче не води непременно до липса на правен интерес у него. Всъщност е възможно мотивите на това решение да произвеждат задължителни правни последици, които да могат да засегнат интересите на жалбоподателя. Вж. в това отношение решение Coca-Cola/Комисия (T‑125/97 и T‑127/97, EU:T:2000:84, т. 79), отнасящо се до жалба за отмяна, подадена от лицето, в чиято полза е постановено решение, обявяващо концентрация за съвместима с общия пазар.
(28)  – Вж. точка 28 по-горе и споменатата там съдебна практика.
(29)  – Вж. например определение Lech-Stahlwerke/Комисия (C‑111/99 P, EU:C:2001:58, и по-специално т. 19) и бележка под линия 44 по-долу.
(30)  – В посоченото писмо от 14 ноември 2013 г. съдията от Tribunal administratif de Paris, докладчик по делото, е запитал жалбоподателите дали те поддържат искането си след постановяването на решение Sernam 3 от Комисията.
(31)  – Вж. в този смисъл решение Mediaset (C‑69/13, EU:C:2014:71, т. 23 и цитираната съдебна практика).
(32)  – Вж. в това отношение точки 24 и 25 от решение Mediaset (C‑69/13, EU:C:2014:71), свързано със становища, изразени от Комисията в писма относно размера на подлежащата на събиране помощ от определен получател.
(33)  – Вж. съдебната практика, посочена в бележка под линия 24 по-горе. В постоянната си практика Общият съд уточнява тази характеристика и изисква, ако интересът, на който се позовава жалбоподателят, е свързан с бъдещо правно положение, той да установи, че засягането му изглежда сигурно още в настоящия момент, както и че при това положение жалбоподателят не би могъл да се позовава на бъдещи несигурни положения, за да обоснове интерес от отмяната на обжалвания акт. В това отношение вж. по-специално решение Sniace/Комисия (T‑141/03, EU:T:2005:129, т. 26). Ако не греша, тази формулировка така и не е била възприета от Съда. Обжалваното определение се основава изрично на посочената практика на Общия съд (вж. точка 27 от обжалваното определение).
(34)  – Вж. в това отношения решения на Съда Könecke Fleischwarenfabrik/Комисия (76/79, EU:C:1980:68, т. 9), Франция и др./Комисия (C‑68/94 и C‑30/95, EU:C:1998:148, т. 74), Abdulrahim/Съвет и Комисия (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, т. 64), определение на Съда Комисия/Provincia di Imperia (C‑183/08 P, EU:C:2009:136, т. 30) и решения на Общия съд Shanghai Excell M & E Enterprise и Shanghai Adeptech Precision/Съвет (T‑299/05, EU:T:2009:72 т. 53—55) и Éditions Odile Jacob/Комисия (T‑471/11, EU:T:2014:739, т. 44, понастоящем предмет на обжалване пред Съда).
(35)  – Решение Abdulrahim/Съвет и Комисия (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, т. 65).
(36)  – T‑269/03, EU:T:2009:211.
(37)  – По това дело Общият съд основава извода си относно чисто хипотетичния характер на иска за обезщетение на обстоятелството, първо, че такъв иск все още не е бил предявен дори няколко години след причиняване на твърдяната вреда, второ, че в заседанието самият жалбоподател признава този хипотетичен характер, и трето, че жалбоподателят е посочил, че неговите акционери не са му разрешили да предяви такъв иск, дори в случай на успех на жалбата за отмяна, подадена от него (вж. точки 45—47 от решение Socratec/Комисия, цитирано в предходната бележка под линия).
(38)  – T‑141/03, EU:T:2005:129.
(39)  – T‑136/05, EU:T:2007:295.
(40)  – Освен делата Sniace/Комисия и Salvat père & fils и др./Комисия, споменати в предходните две бележки под линия, към тази втора категория се числят делата, по които са постановени решение TV2/Danmark и др./Комисия (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 и T‑336/04, EU:T:2008:457, и по-специално т. 67—82) и определение Schutzgemeinschaft Milch und Milcherzeugnisse/Комисия (T‑113/11, EU:T:2014:756, вж. по-специално т. 32—34).
(41)  –	Решения Sniace/Комисия (T‑141/03, EU:T:2005:129, т. 28); Salvat père & fils и др./Комисия (T‑136/05, EU:T:2007:295, т. 43) и TV2/Danmark и др./Комисия (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 и T‑336/04, EU:T:2008:457, т. 79).
(42)  –	T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 и T‑336/04, EU:T:2008:457, т. 79—81.
(43)  –	C‑111/99 P, EU:C:2001:58.
(44)  –	По това дело жалбоподателят обжалва решение на Комисията, която квалифицира като забранени държавни помощи проекти за финансово подпомагане, в рамките на които провинция Бавария се ангажира да изплати на жалбоподателя 20 милиона германски марки. Съдът отхвърля възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията, което тя извежда от липсата на правен интерес вследствие на отказа на посочената провинция да осъществи определени планове за преструктуриране, като отбелязва, че „не е изключена възможността компетентна национална юрисдикция да осъди провинция Бавария да […] изплати [на жалбоподателя] сумата от 20 милиона германски марки“ (вж. т. 19 от определение Lech‑Stahlwerke/Комисия).
(45)  – T‑28/02, EU:T:2005:357.
(46)  – По това дело Общият съд приема, че отчитането от сезиран с иск за обезщетение национален съд на преценката на Комисията относно приложимостта на член 101 ДФЕС е несигурно, а следователно бъдещо и хипотетично събитие (точка47—51). Също така в решение NBV и NVB/Комисия (T‑138/89, EU:T:1992:95) Общият съд приема, че различната преценка на националния съд от тази на Комисията относно условието за засягане на търговията между държавите членки, предвидено в член 101 ДФЕС, представлява случайно събитие (вж. точка 33; въпреки това по това дело изглежда, че Общият съд се е позовал на възможността да се предяви иск от трети лица).
(47)  – Вж. например решения NBV и NVB/Комисия (T‑138/89, EU:T:1992:95, т. 33), Sniace/Комисия (T‑141/03, EU:T:2005:129, т. 40) и определение First Data и др./Комисия (T‑28/02, EU:T:2005:357, т. 51).
(48)  – Вж. точки 28 и 29 по-горе.
(49)  – От друга страна, в документите по делото не се открива потвърждение на тезата на Комисията, че искът е бил изкуствен, тъй като е предявен изключително в отговор на нейното възражение за незаконосъобразност.
(50)  – Вж. точка 76 по-горе.
(51)  – Точки 44—46 от обжалваното определение.
(52)  – Точка 47 от обжалваното определение.
(53)  –	Вж. точка 80 по-горе.
(54)  –	В случая жалбоподателите твърдят, че са претърпели обедняване, тъй като оборотът им е бил по-малък вследствие на присъствието на Sernam на пазара, поддържано благодарение на несъвместимите помощи, а Geodis се е обогатило за тяхна сметка, като е поело дейността на Sernam, след като е получило неправомерните помощи, а следователно и целия му оборот.
(55)  –	Вж. заключението ми по дело Areva и др./Комисия (C‑247/11 P и C‑253/11 P, EU:C:2013:579, т. 110—116 и цитираната съдебна практика). В същия контекст посочих и това, че оплакване, което се основава на правно твърдение, различно от представените пред Общия съд, трябва да се счита за ново твърдение, което следователно трябва да се обяви за недопустимо, докато оплакване, формулирано в подкрепа на вече представено пред Общия съд твърдение, може да съставлява допустим довод (вж. по-специално точки 112 и 113 и цитираната съдебна практика).
(56)  –	Вж. съдебната практика, цитирана в точки 110—116 от заключението ми по дело Areva и др./Комисия (C‑247/11 P и C‑253/11 P, EU:C:2013:579).
(57)  – Регламент на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [108 ДФЕС] (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(58)  – T‑123/09, EU:T:2012:164; потвърдено от Съда (C‑287/12 P, EU:C:2013:395).
(59)  –	Вж. бележка под линия 58 по-горе.
(60)  – Определение SNCF/Комисия (T‑242/12, EU:T:2014:313).
(61)  –	Вж. бележка под линия 58 по-горе.
(62)  –	Вж. точки 23—30 по-горе.
(63)  –	Вж. точка 59 от обжалваното определение.
(64)  –	По-специално при решенията да не се повдигат възражения на основание член 4, параграф 3 от Регламент № 659/1999. Вж. решения Cook/Комисия (C‑198/91, EU:C:1993:197, т. 23), Matra/Комисия (C‑225/91, EU:C:1993:239, т. 17) и Комисия/Kronoply и Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, т. 47, 48 и цитираната съдебна практика).
(65)  – Вж. бележка под линия 58 по-горе.
(66)  – Вж. съответно точки 126—128, 144, както и точка 139 по-долу.
(67)  – Вж. точка 51 от спорното решение.
(68)  –	Вж. точки 33 и 56 от обжалваното определение.
(69)  –	Следва да се отбележи, че към настоящия момент пред Общия съд има няколко висящи дела във връзка с решения, в които Комисията анализира наличието на икономическа приемственост между получателя на държавни помощи и приобретателя на неговите активи. Ще посоча по-конкретно, от една страна, делата Larko/Комисия (T‑412/14) и Larymnis Larko/Комисия (T‑576/14), отнасящи се до Решение от 27 март 2014 г. на Комисията (SG — Greffe (2014) D/4621/28‑3-2014) с адресат Република Гърция, относно държавна помощ, предоставена в полза на акционерно дружество с наименование „Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki Anonymi Etaireia NEA LARKO“ (NEA LARKO), и от друг а страна, делата Италия/Комисия (T‑673/14), SEA/Комисия (T‑674/14) и Airport Handling/Комисия (T‑688/14), които се отнасят до Решение C(2014) 4537 окончателен на Комисията от 9 юли 2014 г., нотифицирано на 10 юли 2014 г., относно учредяването от дружеството SEA SpA на дружеството Airport Handling SpA. Очевидно не мога да се произнеса по тези висящи дела, но все пак ще ги взема под внимание в рамките на анализа.
(70)  – C‑328/99 и C‑399/00, EU:C:2003:252.
(71)  – Решение 2000/536/ЕО на Комисията от 2 юни 1999 година относно държавната помощ, предоставена от Италия на Seleco SpA (ОВ L 227, 2000 г., стр. 24; вж. по-конкретно точки 116—120). В съдебното решение, цитирано в предходната бележка под линия, Съдът отменя частично това решение поради нарушение на задължението за мотивиране.
(72)  –	Предишен член 88, параграф 2 ЕО.
(73)  –	По това дело съдът на Съюза постановява няколко решения. От значение по настоящото дело са, от една страна, решение Гърция и др./Комисия (T‑415/05, T‑416/05 и T‑423/05, EU:T:2010:386) по жалба за отмяна на Решение C(2005) 2706 окончателен на Комисията от 14 септември 2005 година относно държавни помощи в полза на Olympiaki Aeroporia Ypiresies AE (C 11/2004 (ex NN 4/2003) — Olympiaki Aeroporia — Преструктуриране и приватизация), и от друга страна, решение Комисия/Гърция (C‑415/03, EU:C:2005:287) във връзка с иска срещу Република Гърция за неизпълнение на задължение за събиране на помощите, обявени за неправомерни и несъвместими с Решение 2003/372/ЕО на Комисията от 11 декември 2002 година относно помощта, предоставена от Гърция на Olympic Airways (ОВ L 132, стр. 1).
(74)  –	Решение 2003/372 (вж. предходната бележка под линия).
(75)  –	Решение C(2005) 2706 окончателен (вж. бележка под линия 73).
(76)  –	Пак там, член 1.
(77)  – Вж. точки 178—183 от Решение C(2005) 2706 окончателен.
(78)  – Решение на Комисията от 16 март 2004 г., държавна помощ C 11/04 — Olympic Airways (ОВ C 192, стр. 2).
(79)  – Освен това в същия контекст Комисията посочва, че е започнала производство във връзка с нарушение, довело в крайна сметка до постановяването на решение на Съда Комисия/Гърция (C‑415/03, EU:C:2005:287), в което Съдът приема, че действително е налице операция, целяща заобикаляне на събирането на помощи (вж. точки 33 и 34 от посоченото съдебно решение).
(80)  –	T‑123/09, EU:T:2012:164 и C‑287/12 P, EU:C:2013:395.
(81)  –	Решение 2009/155/ЕО на Комисията от 12 ноември 2008 година относно заема в размер на 300 милиона евро, предоставен от Италия на компанията Alitalia, C 26/08 (ex NN 31/08) (ОВ L 52, 2009 г., стр. 3).
(82)  –	Решение C(2008) 6745 окончателен на Комисията от 12 ноември 2008 година относно държавна помощ № 510/2008 — Италия — Продажба на активи на авиокомпания Alitalia.
(83)  –	Точки 91—127 от Решение C(2008) 6745 окончателен.
(84)  –	Точки 128—251 от Решение C(2008)  6745 окончателен.
(85)  –	Точка 68 от решението на Общия съд (T‑123/09, EU:T:2012:164).
(86)  –	Вж. точки 54—62 от решение на Съда (C‑287/12 P, EU:C:2013:395).
(87)  –	Вж. позоваването в бележка под линия 69 по-горе.
(88)  –	Вж. точка 47 от това решение.
(89)  –	Вж. позоваването в бележка под линия 69 по-горе.
(90)  –	Вж. точка 26 от определение Airport Handling/Комисия (T‑688/14 R, EU:T:2014:1010).
(91)  –	Решение C(2013) 1668 от 19 декември 2012 г.
(92)  –	На пръв поглед сходно изглежда делото Airport Handling.
(93)  –	По делото Ryanair този анализ се съдържа в решение, с което е отказано започването на официална процедура по разследване.
(94)  –	По делото Larko решението относно несъвместимостта на помощите все още не е било прието от Комисията, поради което констатацията за липсата на икономическа приемственост е с превантивен характер, „ако евентуално“ Комисията приеме такова решение.
(95)  –	Точки 14—50 от спорното решение.
(96)  –	Точка 54 от спорното решение.
(97)  –	Вж. точка 60 от спорното решение.
(98)  –	Точки 62—107 от спорното решение.
(99)  –	За целта решението трябва да произвежда задължителни правни последици, които са годни да засегнат интересите на жалбоподателя, като внесат сериозна промяна в правното му положение; вж. по-специално решение Deutsche Post/Комисия (C‑77/12 P, EU:C:2013:695, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(100)  –	Вж. съответно член 4, параграф 3 и член 7, параграфи 3 и 4 от Регламент № 659/1999.
(101)  –	В това отношение вероятно би било възможно позоваване на определението за „промяна на съществуваща помощ“ съгласно член 1, буква в), предвидено в член 4, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 794/2004 на Комисията от 21 април 2004 година за прилагането от Регламент № 659/1999 (ОВ L 140, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 2, стр. 42), съгласно което „промяна на съществуваща помощ означава всякакво изменение, различно от промени от чисто формален или административен характер, което не оказва влияние върху оценката на съвместимостта на мярката за помощ с общия пазар“.
(102)  – Вж. бележка под линия 94 по-горе.
(103)  – Вж. точки 92—127 от посоченото в бележка под линия 82 по-горе решение.
(104)  –	Доколкото посочената държава членка прехвърля активи на дружество, което е нейна собственост, се поставя въпросът дали тази продажба на държавна собственост може да включва елемент на помощ. По настоящото дело продажбата на активите се извършва между частно дружество (продавач) и дружество, което (отново) е станало дъщерно дружество на държавна фирма (SNCF).
(105)  – Вж. в тази връзка решение Mediaset (C‑69/13, EU:C:2014:71, т. 27).
(106)  – Вж. по аналогия точки 51 и 52 от решение HGA и др./Комисия (C‑630/11 P—C‑633/11 P, EU:C:2013:387), отнасящо се обаче до решение за откриване на официална процедура по разследване. В това решение Съдът приема също, че липсата в уредбата на процедурите в областта на държавните помощи на изрични правила, предвиждащи възможност за приемане на такъв вид решение, не е пречка Комисията да приеме решение за разширяване на обхвата на официалната процедура по разследване, ако решението за откриване се основава на непълни факти, при условие все пак разширяването да не накърнява процесуалните права на заинтересуваните страни.
(107)  – T‑123/09, EU:T:2012:164.
(108)  – Вж. точка 109 от обжалваното определение.
(109)  – Това разрешение се налага, от една страна, с оглед на принципа на процесуална икономия и от друга страна, то няма как да доведе до нарушение на правото на защита на страните, тъй като са имали възможност да изложат позициите си относно процесуалната легитимация както в първоинстанционното производство, така и в производството по обжалване.
(110)  – Решение Stichting Woonpunt и др./Комисия (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, т. 44).
(111)  – Вж. решение Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 51, 60 и 61). Съгласно съдебната практика актът е с общо приложение, ако се прилага към обективно определени положения и ако поражда правни последици спрямо категории лица, предвидени общо и абстрактно. Вж. решение AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, т. 51).
(112)  – Вж. по-специално решения Plaumann/Комисия (25/62, EU:C:1963:17, стр. 197 и 223); Espagne/Lenzing (C‑525/04 P, EU:C:2007:698, т. 30) и Stichting Woonpunt и др./Комисия (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, т. 57).
(113)  – Решение Sniace/Комисия (C‑260/05 P, EU:C:2007:700, т. 54 и 55, както и цитираната съдебна практика).
(114)  – Решение Sniace/Комисия (C 260/05 P, EU:C:2007:700, т. 60).