GENERALINIO ADVOKATO
MICHAL BOBEK IŠVADA,
pateikta 2016 m. spalio 11 d.(1)
Byla C‑439/16 PPU
Emil Milev
(Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas, Bulgarija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Direktyva (ES) 2016/343 – Tam tikrų nekaltumo prezumpcijos aspektų užtikrinimas – 3 ir 6 straipsniai – Galiojimas laiko atžvilgiu – Nacionalinės teisės aktai, kuriais teisminio bylos nagrinėjimo stadijoje draudžiama nagrinėti, ar yra pagrįstų įtarimų, kad kaltinamasis padarė nusikaltimą – Aukščiausios teisminės institucijos „nuomonė“, kurioje nustatoma nacionalinės teisės akto ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 5 straipsnio 1 dalies c punkto ir 4 dalies neatitiktis – Nacionaliniams teismams palikta diskrecija nuspręsti dėl minėtos konvencijos taikymo“
I –    Įžanga
1.        Pagal Nakazatelno-protsesualen kodeks (Baudžiamojo proceso kodeksas, toliau – NPK) teismas, vertinantis suėmimo priemonę, negali baudžiamojo proceso teisminio bylos nagrinėjimo stadijoje nagrinėti, ar yra pagrįstų įtarimų, kad nusikaltimas buvo padarytas. Dėl tokių nuostatų ne kartą priimtas neigiamas Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) sprendimas. Pagal nusistovėjusią EŽTT praktiką 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 5 straipsnio 4 dalyje „reikalaujama, kad teismai, nagrinėjantys prašymą dėl paleidimo, taip pat išnagrinėtų, ar yra pagrįstų priežasčių kaltinamąjį įtarti padarius baudžiamąją veiką(2)“.
2.        Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas), į jį kreipusis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas, Bulgarija), nustatė, kad šios nacionalinės procesinės teisės nuostatos prieštarauja EŽTK 5 straipsnio 4 daliai, siejamai su jos 5 straipsnio 1 dalies c punktu (toliau – Aukščiausiojo teismo nuomonė). Vis dėlto laukdamas įstatymų leidėjo įsikišimo jis nacionaliniams teismams leido savarankiškai nuspręsti, ką taikyti – EŽTT praktiką ar nacionalines nuostatas.
3.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) nuomonės atitiktimi 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo(3). Ši byla ypatinga tuo, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kuris buvo pateiktas vykstant Emil Milev baudžiamajam procesui, ir jo kardomojo kalinimo metu, Teisingumo Teismui pateiktas praėjus keliems mėnesiams nuo Direktyvos 2016/343 įsigaliojimo ir dar tikrai nepasibaigus jos perkėlimo terminui.
II – Teisinis pagrindas
A –    Sąjungos teisė
1.      Chartija
4.        Pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 6 straipsnį „[k]iekvienas asmuo turi teisę į laisvę ir saugumą“.
5.        Chartijos 47 straipsnyje „Teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą“ nustatyta:
„Kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis.
Kiekvienas asmuo turi teisę, kad jo bylą per kiek įmanoma trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir nešališkas teismas. Kiekvienas asmuo turi turėti galimybę gauti teisinę pagalbą, būti ginamas ir atstovaujamas.
<...>“
6.        Chartijos 48 straipsnis „Nekaltumo prezumpcija ir teisė į gynybą“ suformuluotas taip:
„1.      Kiekvienas kaltinamas padaręs nusikaltimą asmuo laikomas nekaltu, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą.
2.      Kiekvienam, kuris kaltinamas padaręs nusikaltimą, užtikrinama teisė į gynybą.“
B –    Direktyva 2016/343
7.        Pagal Direktyvos 2016/343 16 ir 22 konstatuojamąsias dalis:
„16)      nekaltumo prezumpcija būtų pažeidžiama, jeigu tol, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose valdžios institucijų daromuose pareiškimuose arba teismo sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais tas asmuo pripažįstamas kaltu, įtariamasis arba kaltinamasis būtų apibūdinamas kaip kaltas. Tokiuose pareiškimuose ir teismo sprendimuose neturėtų būti teigiama, kad tas asmuo yra kaltas. Ši nuostata neturėtų daryti poveikio baudžiamojo persekiojimo veiksmams, kuriais siekiama įrodyti įtariamojo arba kaltinamojo kaltę, kaip antai kaltinamojo akto surašymui, ir neturėtų daryti poveikio teismo sprendimams, kuriuos priėmus atidedamas nuosprendžio vykdymas, jei užtikrinamos teisės į gynybą. Ši nuostata taip pat neturėtų daryti poveikio preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams, kuriuos priima teisminės ar kitos kompetentingos valdžios institucijos ir kurie grindžiami įtarimu ar apkaltinamųjų įrodymų elementais, kaip antai sprendimams dėl kardomojo kalinimo, jei tokiuose sprendimuose nenurodoma, kad įtariamasis ar kaltinamasis yra kaltas. Prieš priimdama preliminarų procesinio pobūdžio sprendimą kompetentinga valdžios institucija pirmiausiai gali turėti patikrinti, ar pakanka apkaltinamųjų įrodymų elementų prieš įtariamąjį ar kaltinamąjį, pagrindžiančių atitinkamą sprendimą, ir ar sprendime galima nurodyti tuos elementus;
<…>
22)      įrodinėjimo našta nustatant įtariamųjų ir kaltinamųjų kaltę tenka baudžiamojo persekiojimo institucijai, o bet kokia abejonė turėtų būti vertinama įtariamojo ar kaltinamojo naudai. Nekaltumo prezumpcija būtų pažeista, jei baudžiamojo persekiojimo institucijos įrodinėjimo našta būtų perkelta gynybai, nedarant poveikio teismo turimiems ex officio faktų nustatymo įgaliojimams, teisminės valdžios nepriklausomumui, kai atliekamas įtariamojo arba kaltinamojo kaltės vertinimas, ir fakto ar teisės prezumpcijų, susijusių su įtariamojo arba kaltinamojo baudžiamąja atsakomybe, naudojimui. Atsižvelgiant į sprendžiamo klausimo svarbą ir išsaugant teisę į gynybą, tokioms prezumpcijoms turėtų būti taikomi pagrįsti apribojimai, o naudojamos priemonės turėtų būti pagrįstai proporcingos siekiamam teisėtam tikslui. Tokias prezumpcijas turėtų būti galima paneigti ir bet kuriuo atveju turėtų būti galima naudoti tik kai užtikrinamos teisės į gynybą.“
8.        Pagal Direktyvos 2016/343 3 straipsnį „Nekaltumo prezumpcija“ „[v]alstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji būtų laikomi nekaltais, kol jų kaltė neįrodyta įstatymų nustatyta tvarka“.
9.        Pagal Direktyvos 2016/343 4 straipsnio „Vieši pareiškimai dėl kaltės“ 1 ir 2 dalis:
„1.      Valstybės narės imasi reikiamų priemonių siekdamos užtikrinti, kad, kol įstatymų nustatyta tvarka neįrodyta įtariamojo arba kaltinamojo kaltė, viešuose valdžios institucijų padarytuose pareiškimuose ir teismų sprendimuose, išskyrus tuos, kuriais asmuo pripažįstamas kaltu, tas asmuo nebūtų apibūdinamas kaip kaltas. Ši nuostata nedaro poveikio baudžiamojo persekiojimo veiksmams, kuriais siekiama įrodyti įtariamojo arba kaltinamojo kaltę, ir preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams, kuriuos priima teisminės ar kitos kompetentingos valdžios institucijos ir kurie grindžiami įtarimais ar apkaltinamaisiais įrodymais.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad, pažeidus šio straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų, pagal šią direktyvą ir visų pirma pagal 10 straipsnį būtų galima pasinaudoti tinkamomis priemonėmis.“
10.      Direktyvos 2016/343 6 straipsnis „Įrodinėjimo našta“ suformuluotas taip:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad įrodinėjimo našta nustatant įtariamųjų ir kaltinamųjų kaltę tektų baudžiamojo persekiojimo institucijai. Ši nuostata nedaro poveikio teisėjui ar kompetentingam teismui tenkančiai pareigai rinkti tiek apkaltinamuosius, tiek ir išteisinamuosius įrodymus, taip pat teisei į gynybą, kai pateikiami įrodymai pagal taikomą nacionalinę teisę.
2.      Valstybės narės užtikrina, kad, esant abejonių dėl kaltės, padėtis būtų vertinama įtariamojo arba kaltinamojo naudai, taip pat ir tuomet, kai teismas vertina, ar atitinkamas asmuo turėtų būti išteisintas.“
11.      Pagal Direktyvos 2016/343 10 straipsnį „Teisių gynimo priemonės“:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad įtariamieji ir kaltinamieji turėtų teisę pasinaudoti veiksmingomis teisių gynimo priemonėmis, jei pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos jų teisės.
2.      Nedarant poveikio nacionalinėms įrodymų priimtinumo taisyklėms ir sistemoms, valstybės narės užtikrina, kad vertinant įtariamųjų arba kaltinamųjų padarytus pareiškimus arba įrodymus, gautus pažeidžiant teisę tylėti arba teisę neduoti parodymų prieš save, būtų užtikrinamos teisės į gynybą ir į teisingą procesą.“
12.      Pagal Direktyvos 2016/343 15 straipsnį ši direktyva, paskelbta 2016 m. kovo 11 d., įsigaliojo dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos Oficialiajame leidinyje. Šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad šios direktyvos būtų laikomasi ne vėliau kaip nuo 2018 m. balandžio 1 d.
C –    Bulgarijos teisė
13.      Pagal NPK 56 straipsnio 1 dalį kaltinamajam gali būti pritaikyta kardomoji priemonė, jeigu „byloje esantys įrodymai leidžia pagrįstai įtarti jį padarius nusikaltimą ir jeigu esama bent vieno iš 57 straipsnyje nurodytų pateisinamųjų pagrindų“. Pagal NPK 57 straipsnį šios kardomosios priemonės taikomos siekiant išvengti, kad kaltinamasis pabėgtų, padarytų nusikaltimą arba trukdytų įvykdyti galutinio baudžiamojo nuosprendžio įvykdymą. NPK 58 straipsnio 4 dalyje suėmimas minimas kaip viena iš kardomųjų priemonių.
14.      Pagal NPK 63 straipsnio 1 dalį nusprendžiama skirti suėmimą „pagrįstai įtariant kaltinamąjį padarius nusikaltimą, už kurį baudžiama „laisvės atėmimo“ bausme arba kita griežtesne bausme, ir kai iš byloje esančių įrodymų matyti, kad realiai kyla grėsmė, kad kaltinamasis pabėgs arba padarys kitą nusikaltimą“. Pagal NPK 64 straipsnio 4 dalį, susijusią su ikiteisminiu tyrimu, nustatyta: „teismas paskiria kardomąją priemonę, kai yra įvykdytos 63 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos, o jeigu taip nėra, teismas gali nuspręsti neskirti kardomosios priemonės arba skirti švelnesnę priemonę“.
15.      Pagal NPK 256 straipsnio 1 dalies 2 punktą ruošdamasis teismo posėdžiui teisėjas pranešėjas išsako nuomonę dėl kardomosios priemonės, nevertindamas klausimo, ar esama pagrįstų įtarimų daryti prielaidą, kad nusikaltimas buvo padarytas. Pagal tos pačios nuostatos 3 dalį šis ribojimas taip pat taikytinas prašymui skirti kardomąją priemonę „suėmimas“, kai teismas nagrinėja, ar yra įvykdytos kardomosios priemonės pakeitimo arba panaikinimo sąlygos.
16.      Pagal NPK 270 straipsnio 1 dalį klausimą dėl kardomosios priemonės pakeitimo galima kelti bet kuriuo teisminio bylos nagrinėjimo momentu. Pagal NPK 270 straipsnio 2 dalį teismas priima nutartį viešajame posėdyje, nevertindamas klausimo, ar esama pagrįstų įtarimų daryti prielaidą, kad nusikaltimas buvo padarytas.
III – Faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
17.      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad E. Milev kaltinamas aštuoniais nusikaltimais, įskaitant vadovavimą organizuotai ir ginkluotai nusikalstamai grupei, pagrobimą, automobilio vagystę ir jo padegimą, pasikėsinimą nužudyti policijos pareigūną, banko ir dviejų degalinių apiplėšimą. Už šiuos nusikaltimus baudžiama laisvės atėmimo bausmėmis, iš kurių švelniausia yra trejų metų laisvės atėmimo bausmė, o griežčiausia – laisvės atėmimas iki gyvos galvos be galimybės pakeisti bausmę.
18.      Nuo 2013 m. lapkričio 24 d. E. Milev yra suimtas. Tyrimo stadijoje kompetentingas teismas nusprendė, jog vis dar yra pagrįstų įtarimų, kad E. Milev padarė aptariamus nusikaltimus.
19.      Nuo teisminio bylos nagrinėjimo pradžios 2015 m. birželio 8 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas)) kaltinamojo prašymu ne kartą išsakė nuomonę dėl suėmimo panaikinimo, tačiau nė karto nenagrinėjo klausimo, ar yra pagrįstų įtarimų, kad E. Milev padarė aptariamus nusikaltimus. NPK 270 straipsnio 2 dalis, siejama kartu su jo 256 straipsnio 3 dalies antru sakiniu, iš tiesų draudžia teismui šioje proceso stadijoje nagrinėti pagrįstus įtarimus, kad asmuo padarė nusikaltimą.
20.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad minėtos nacionalinės nuostatos prieštarauja EŽTK 5 straipsnio 4 daliai, siejamai su jos 5 straipsnio 1 dalies c punktu, pagal kurį leidžiama asmenį suimti tik „pagrįstai įtariant jį padarius nusikaltimą“. Kadangi nebuvo galima užtikrinti minimalių suėmimo teisėtumo standartų pagal EŽTK, Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas) yra daug kartų panaikinęs suėmimo priemones. Vis dėlto šie panaikinamieji sprendimai buvo panaikinti apeliacinėje instancijoje.
21.      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) išnagrinėti šį klausimą. 2016 m. balandžio 7 d. Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) baudžiamųjų bylų kolegijos plenariniame posėdyje patvirtino, kad esama prieštaravimo tarp EŽTK 5 straipsnio 4 dalies, siejamos su jos 5 straipsnio 1 dalies c punktu, ir nacionalinės teisės nuostatų, kurios draudžia teismui pareikšti nuomonę dėl pagrįstų įtarimų kaltinamajam padarius nusikaltimą. Kaip matyti iš posėdžio protokolo, teisėjai suabejojo, ar praktiškai galima vienu metu užtikrinti EŽTK 5 straipsnio 4 dalies, siejamos su jos 5 straipsnio 1 dalies c punktu, ir EŽTK 6 straipsnio 1 dalies, susijusios su teismų nešališkumu, laikymąsi. Buvo nuspręsta, kad išskirtinės teismo sudėties, kuri turi spręsti išimtinai tik dėl suėmimo motyvų, sudarymas yra problematiškas. Iš tiesų, teisėjų nuomone, tokia priemonė keltų grėsmę sklandžiam teismų, kurie turi tik ribotą skaičių dirbančių teisėjų, darbui.
22.      Taigi Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) priėjo prie išvados, jog „[a]kivaizdu, kad negalime pasiūlyti jokio problemos sprendimo. Nuoširdžiai manome, kad bet kurios sudėties teismas turi pats įvertinti, kam jis teikia pirmenybę – EŽTK ar nacionalinės teisės aktui – ir ar sugebės tokiomis aplinkybėmis priimti sprendimą“. Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) baudžiamųjų bylų kolegijos plenarinio posėdžio pirmininkas nurodė protokolo kopiją nusiųsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir Teisingumo ministerijai, kad būtų inicijuoti įstatymų pakeitimai.
23.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, ši Aukščiausiojo teismo nuomonė vertintina kaip aiškinamasis sprendimas. Todėl jis yra privalomas visoms teisminėms institucijoms, įskaitant įvairias paties Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) sudėtis.
24.      E. Milev pateikus naują prašymą pakeisti suėmimą švelnesne priemone, Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar 2016 m. kovo 9 d. Direktyvos 2016/343 (dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo) 3 ir 6 straipsnius atitinka nacionalinių teismų praktika, būtent privalomoji Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) nuomonė (pateikta priėmus 2016 m. kovo 9 d. Direktyvą 2016/343 <...>, bet nepasibaigus jos perkėlimo terminui), pagal kurią Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas), nustatęs EŽTK 5 straipsnio 4 dalies, siejamos su jos 5 straipsnio 1 dalies c punktu, ir nacionalinės teisės akto (NPK 270 straipsnio 2 dalis), susijusio su atsižvelgimu arba neatsižvelgimu į pagrįstus įtarimus padarius nusikaltimą (atliekama kardomosios priemonė „suėmimas“ pratęsimo kontrolė baudžiamojo proceso teisminio bylos nagrinėjimo stadijoje), koliziją, suteikė bylą iš esmės nagrinėjantiems teismams laisvę spręsti, ar reikia laikytis EŽTK?“
25.      Kadangi E. Milev vis dar yra suimtas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė taikyti prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnį.
26.      2016 m. rugpjūčio 17 d. Teisingumo Teismo ketvirtosios kolegijos sprendimu pritarta dėl šios procedūros taikymo.
27.      E. Milev ir Europos Komisija pateikė pastabas raštu. Teismo posėdyje, kuris įvyko 2016 m. rugsėjo 22 d., dalyvavo tik Komisija.
IV – Analizė
A –    Pirminės pastabos
28.      Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 2016 m. balandžio 7 d. posėdžio protokole išdėstytos Aukščiausiojo teismo nuomonės atitiktimi Direktyvai 2016/343. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių šiuo klausimu, nes nustačius nacionalinio teisės akto ir EŽTK 5 straipsnio 4 dalies, siejamos su pastarosios 5 straipsnio 1 dalies c punktu, koliziją Aukščiausiojo teismo nuomone žemesnės instancijos teismams buvo pripažinta laisvė spręsti, ką reikėtų daryti – laikytis EŽTK ar taikyti priešingas nacionalinės teisės nuostatas.
29.      Šis klausimas kelia problemų dviem aspektais. Pirma, nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimta dar nepasibaigus Direktyvos 2016/343 perkėlimo terminui. Antra, nėra vienareikšmiškai aišku, kad Aukščiausiojo teismo nuomonės turinys patenka į materialinę minėtos direktyvos taikymo sritį.
30.      Pirmuoju aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo paties prašymo priimtinumą pagrindė pabrėždamas, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką per perkėlimo terminą nacionalinės valdžios institucijos privalo susilaikyti nuo nuostatų, galinčių rimtai trukdyti pasiekti direktyvose nurodytą rezultatą, priėmimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad toks yra Aukščiausiojo teismo nuomonės atvejis, nes ji buvo pateikta Direktyvai 2016/343 įsigaliojus.
31.      Atsižvelgdamas į šiuos argumentus manau, kad nagrinėjamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas. Tokios nuomonės taip pat laikosi ir Komisija.
32.      Pirma, jeigu realias bylas nagrinėjančių nacionalinių teismų pateikti prašymai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, jiems taikoma reikšmingumo prezumpcija(4).
33.      Antra, Aukščiausiojo teismo nuomonė pateikta 2016 m. balandžio 7 d., taigi po Direktyvos 2016/343 įsigaliojimo 2016 m. kovo 31 d. pagal jos 15 straipsnį. Kadangi pagal Teisingumo Teismo praktiką klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms direktyva jau buvo įsigaliojusi, jos nuostatų išaiškinimas gali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kad jis galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje, laikydamasis pareigos susilaikyti nuo nuostatų, galinčių rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą, priėmimo(5).
34.      Šiomis aplinkybėmis manau, kad į prejudicinį klausimą reikia atsakyti dėmesį sutelkiant į Aukščiausiojo teismo nuomonę ir minėtą susilaikymo pareigą. Šioje išvadoje ši analizė bus atlikta B dalyje.
35.      Vis dėlto klausimas, susijęs su pareiga perkėlimo laikotarpiu susilaikyti nuo nuostatų, galinčių rimtai trukdyti pasiekti Direktyvoje 2016/343 nurodytą rezultatą, priėmimo, skiriasi nuo pagrindinio klausimo, susijusio su Aukščiausiojo teismo nuomonės (taigi ir nacionalinių teisės aktų) atitiktimi minėtai direktyvai.
36.      Manau, kad dėl toliau nurodytų priežasčių šioje byloje tokio klausimo nagrinėti nereikia. Vis dėlto siekiant visapusiškai padėti Teisingumo Teismui glaustas šio klausimo įvertinimas pateiktas C dalyje.
B –    Ar Aukščiausiojo teismo nuomonė labai pažeidžia pagal Direktyvą 2016/343 siekiamus tikslus?
1.      Direktyvų teisinė galia prieš pasibaigiant perkėlimo terminui
37.      Atsižvelgiant į prejudicinį klausimą, pateiktą gerokai prieš pasibaigiant direktyvai perkelti nustatytam terminui, valstybės narės negali būti kaltinamos dėl to, kad nepatvirtino jos įgyvendinimo priemonių(6). Vis dėlto pagal nusistovėjusią teismo praktiką direktyva sukelia teisinių pasekmių valstybėms narėms, kurioms ji skirta, ją paskelbus arba apie ją pranešus(7). Iš tiesų aiškiai nustatyta, kad pagal ES sutarties 4 straipsnio 3 dalį, siejamą su SESV 288 straipsniu, valstybės narės turi pareigą susilaikyti nuo nuostatų, galinčių rimtai sutrukdyti pasiekti direktyvoje nurodytą rezultatą, priėmimo(8). Ši susilaikymo pareiga taikoma visoms bendroms ir specialioms priemonėms(9). Ji taikoma visoms valstybių narių valdžios institucijoms, įskaitant nacionalinius teismus(10).
2.      Aukščiausiojo teismo nuomonė
38.      Prejudicinį klausimą pateikė Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas), siekdamas išsiaiškinti, ar Aukščiausiasis teismas nesilaiko minėtos susilaikymo pareigos. Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar Aukščiausiojo teismo nuomonė gali rimtai trukdyti pasiekti Direktyvoje 2016/343 nurodytą rezultatą.
39.      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą teigiama, kad Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas) būtų priėmęs kitokį sprendimą, jeigu būtų pritaikęs Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą Direktyvos 2016/343 atžvilgiu, nes pastaroji jau galiojo nuomonės pateikimo metu.
40.      Iškart reikia pažymėti, kad pareiga nacionalinę teisę aiškinti taip, kad ji atitiktų direktyvą, nacionaliniams teismams atsiranda tik pasibaigus jos perkėlimo terminui(11). Sprendime Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443), atitinkančiame Sprendimą Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628), nustatytos pareigos, kurios taikomos nacionaliniams teismams, kol perkėlimo terminas nėra pasibaigęs, turi daugiau niuansų. Taigi nacionaliniai teismai „kuo labiau privalo susilaikyti nuo tokio nacionalinės teisės aiškinimo, kuris, pasibaigus perkėlimo terminui, galėtų rimtai sutrukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą tikslą“(12).
41.      Taigi taip pat svarbu atminti, jog minėta susilaikymo pareiga nereiškia, kad Direktyva 2016/343 yra taikoma, taip pat nereiškia, kad nacionalinė teisė turėtų būti aiškinama laikantis minėtos direktyvos. Priešingai, susilaikymo pareiga susijusi tik su nuostatomis, kurios gali kelti rimtą grėsmę direktyva siekiamų tikslų įgyvendinimui. Taigi ji valstybėms narėms draudžia priimti nuostatas, kurios keltų rimtą grėsmę jos tikslų įgyvendinimui ir kurių teisinis poveikis tęstųsi po perkėlimo termino pasibaigimo(13).
42.      Kalbant apie Direktyvos 2016/343 tikslus, reikia pažymėti, kad iš jos 1 straipsnio a punkto matyti, kad minėtoje direktyvoje nustatomos bendros būtiniausios taisyklės dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos baudžiamajame procese aspektų. Taip Direktyva 2016/343 siekia padidinti valstybių narių pasitikėjimą viena kitos sistemomis ir taip palengvinti sprendimų baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimą(14).
43.      Iš materialinės pusės negalima atmesti ir to, kad teisminės „pagrįstų įtarimų“ kontrolės nebuvimas nagrinėjant suėmimo priemonės klausimą gali trukdyti veiksmingai nekaltumo prezumpcijos, kuri garantuojama Direktyva 2016/343(15), apsaugai. Vis dėlto manau, kad tokia nacionalinė priemonė, kokia yra Aukščiausiojo teismo nuomonė, negalėtų trukdyti įgyvendinti minėtos direktyvos tikslus.
44.      Bendrai negalima neigti ir to, kad teismo sprendimas galėtų rimtai trukdyti pasiekti nurodytą rezultatą pasibaigus perkėlimo terminui(16).
45.      Vis dėlto trys veiksniai rodo, kad nagrinėjamu atveju taip nėra. Pirma, Aukščiausiojo teismo nuomonė, kuri buvo pateikta netrukus po Direktyvos 2016/343 įsigaliojimo, negali būti laikoma jos perkėlimo priemone. Ji taip pat negali būti laikoma minėtos direktyvos perkėlimo priemonių išaiškinimu. NPK 270 straipsnis nėra nei nuostata, kuria siekiama perkelti Direktyvą 2016/343, nei nuostata, kuria galima būtų užtikrinti nacionalinės teisės atitiktį jai.
46.      Antra, Aukščiausiojo teismo nuomonėje nacionaliniams teismams suteikiama diskrecija – galimybė netaikyti nacionalinių teisės aktų. Tai, kad ši nuomonė galėtų būti vertinama kaip privalomas nurodymas(17), neturi reikšmės. Iš tiesų Aukščiausiojo teismo nuomonė niekaip nepakeičia padėties, kad atsirastų trukdymų pasiekti Direktyvoje 2016/343 nurodytus rezultatus.
47.      Galiausiai Aukščiausiasis teismas niekaip netrukdo įstatymų leidėjui priimti savarankiško sprendimo dėl Direktyvos 2016/343 perkėlimo.
48.      Iš esmės nuomonėje išsakoma pozicija dėl nacionalinės teisės ir EŽTK kolizijos. Joje atkreipiamas dėmesys į nacionalinės teisės aktų ir EŽTK 5 straipsnio neatitiktį ir manoma, kad būtina nacionalinės teisės aktų leidėjui imtis veiksmų, kad būtų užtikrintas EŽTK 5 ir 6 straipsnių laikymasis. Šiuo požiūriu Aukščiausiojo teismo nuomonės nusiuntimas Teisingumo ministerijai, siekiant inicijuoti teisės aktų pakeitimus, patvirtina, kad nuomone siekta tikrai ne rimtai sutrukdyti įgyvendinti Direktyvos 2016/343 tikslus, o priešingai, paraginti juos įgyvendinti.
49.      Taigi negalima teigti, kad Aukščiausiojo teismo nuomonė trukdo siekti Direktyvoje 2016/343 nurodytų rezultatų, nes joje pateikiami sprendimai, kurie gali palengvinti jos tikslų įvykdymą. Iš to a fortiori galima daryti išvadą, kad Aukščiausiojo teismo nuomonė negali rimtai trukdyti siekti minėtoje direktyvoje nurodytų rezultatų.
3.      Sąjungos teisės pagrindiniai principai ir pagrindinės teisės
50.      Faktas, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi Sprendimu Mangold(18), neleidžia prieiti prie skirtingos išvados.
51.      Žinoma, iš teismo praktikos matyti, kad pagrindiniai teisės principai, kaip ir Chartija, yra taikomi Sąjungos teisės taikymo srityje(19). Ne tik nacionalinės teisės nuostatos, kurios turi aiškų tikslą perkelti direktyvą, bet ir nuo šios direktyvos įsigaliojimo dienos anksčiau galiojusios nacionalinės teisės nuostatos, galinčios užtikrinti nacionalinės teisės atitiktį šiai direktyvai, gali būti laikomos patenkančiomis į jos taikymo sritį(20).
52.      Nagrinėjamu atveju Aukščiausiojo teismo nuomonė nėra nei direktyvos įgyvendinimo priemonė, nei nuostata, galinti užtikrinti nacionalinės teisės atitiktį šiai direktyvai. Todėl vien dėl to, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas rėmėsi direktyva, kurios perkėlimo terminas nėra pasibaigęs ir kurios tikslus įgyvendinti nebuvo rimtai trukdoma, pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės negali patekti į Sąjungos teisės taikymo sritį(21).
4.      Išvada
53.      Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismui į Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas) pateiktą prejudicinį klausimą siūlau atsakyti taip, kad Aukščiausiojo teismo nuomonė, pateikta Direktyvos 2016/343 perkėlimo laikotarpiu, kuri teismams leidžia pasirinkti, ką taikyti – EŽTK 5 straipsnio 4 dalį, siejamą su jos 5 straipsnio 1 dalies c punktu, ar šioms nuostatoms prieštaraujantį nacionalinį teisės aktą – negali rimtai sutrukdyti siekti šioje direktyvoje nurodytų tikslų.
C –    Direktyvos 2016/343 aiškinimas
1.      Pirminės pastabos
54.      Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų vadovautis ankstesniame punkte išdėstytu pasiūlymu, nebūtų pagrindo nagrinėti toliau pateiktų argumentų, susijusių su Direktyvos 2016/343 nuostatų išaiškinimu.
55.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad Direktyvą 2016/343 atitinkantis nacionalinės teisės aiškinimas yra galimas. Atsižvelgdama į tai Komisija, nusprendusi, kad Aukščiausiojo teismo nuomonė rimtai netrukdė siekti šioje direktyvoje nurodytų rezultatų, siūlė pakeisti prejudicinio klausimo formulavimą. Ji visų prima pasiūlė pateikti minėtos Direktyvos 2016/343 išaiškinimą ir išnagrinėti nacionalinės teisės aktų, dėl kurių pateikta Aukščiausiojo teismo nuomonė, atitiktį jai.
56.      Per teismo posėdį Komisija pažymėjo, kad toks klausimas būtų priimtinas, nes negalima paneigti, kad tam tikrose nacionalinėse sistemose nėra nacionalinio lygmens pareigos teikti Sąjungos teisę atitinkantį išaiškinimą net ir nepasibaigus perkėlimo laikotarpiui.
57.      Šioje byloje Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra duomenų, kad taip yra Bulgarijoje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nepateikus aiškios informacijos manau, kad tokia nuomonė prieštarautų teismo praktikai, kurioje buvo nustatyti ribojimai dėl visiškai hipotetinių prejudicinių klausimų priimtinumo(22).
58.      Nepaisant šių dvejonių, toliau pateikiami Direktyvos 2016/343 išaiškinimai, siekiant visapusiškai padėti Teisingumo Teismui tuo atveju, jeigu jis nuspręstų eiti Komisijos pasiūlytu keliu, o tam aš nepritarčiau. Bet kuriuo atveju šie argumentai yra reikšmingi tik tada, jeigu nacionalinėje teisėje yra nustatyta pareiga teikti Sąjungos teisę atitinkantį išaiškinimą nepasibaigus Direktyvos 2016/343 perkėlimo terminui. Jie jokiu būdu negali būti suprantami kaip išplečiantys valstybių narių pareigas Direktyvos 2016/343 perkėlimo laikotarpiu.
2.      Direktyvos 2016/343 aiškinimas
59.      Komisija nurodė, kad E. Milev atvejis patenka į Direktyvos 2016/343 taikymo sritį, nes jis kaltinamas baudžiamojo proceso teisminio bylos nagrinėjimo stadijoje.
60.      Šiuo klausimu pritariu Komisijos nuomonei.
61.      Iš tiesų, nors nėra konkretaus Europos Sąjungos teisės akto dėl suėmimo, su suėmimu susijusiems teismų sprendimams taikoma nekaltumo prezumpcija, kokią užtikrina Direktyva 2016/343.
62.      Kaip pažymėjo Komisija, tai matyti iš Direktyvos 2016/343 2 straipsnio ir 12 konstatuojamosios dalies, kuriuose numatyta, kad ji taikoma įtariamiems arba kaltinamiems fiziniams asmenims baudžiamajame procese visuose baudžiamojo proceso etapuose nuo to momento, kai asmuo įtariamas arba kaltinamas padaręs nusikalstamą veiką. Be to, sprendimai dėl suėmimo taip pat minimi šios direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje kaip pavyzdys priemonių, kurioms minėtos direktyvos 4 straipsnis taikomas kaip „preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams“.
63.      Taigi nekaltumo prezumpcija galima remtis ginčijant teismo sprendimus dėl suėmimo.
64.      Iš tiesų specifiniais atvejais teismo sprendimais dėl suėmimo gali būti pažeista pagrindinė teisė į nekaltumo prezumpciją, kaip ji apibrėžiama Chartijos 48 straipsnio 1 dalyje. Šios nuostatos reikšmė ir taikymo sritis yra tokios pat kaip EŽTK 6 straipsnio 2 dalies atveju, kaip tai matyti iš Chartijos 52 straipsnio 3 dalies ir su šiomis nuostatomis susijusių paaiškinimų.
65.      Šiuo atžvilgiu suėmimo pratęsimo klausimu EŽTT yra nusprendęs, kad įtarimų negalima prilyginti oficialiam kaltės pripažinimo sprendimui(23). Iš tiesų EŽTT išskiria pareiškimus, „kurie atspindi jausmą, kad atitinkamas asmuo yra kaltas, ir pareiškimus, kuriais tik aprašoma įtarimo padėtis“, ir prieina prie išvados, kad „pirmaisiais pažeidžiama nekaltumo prezumpcija, o antrieji atitinka [EŽTK] 6 straipsnio dvasią“(24).
66.      Taigi Direktyvos 2016/343 3 straipsnį aiškinant atsižvelgiant į Chartijos 48 straipsnį galima teigti, kaip tai daro ir Komisija, kad Bulgarijos sistemos, kurioje numatyta, kad teismas, baudžiamajame procese nagrinėjantis bylą, negali pareikšti nuomonės dėl „pagrįstų įtarimų“, negalima pagrįsti nei teismo nešališkumo, nei nekaltumo prezumpcijos požiūriais(25).
67.      Vis dėlto teismo sprendimais dėl suėmimo tam tikromis aplinkybėmis gali būti pažeistas teismo nešališkumo principas ir nesilaikoma nekaltumo prezumpcijos, kuri yra glaudžiai susijusi su šiuo principu. Taip, pavyzdžiui, yra tuo atveju, kai teismas suėmimą grindžia „itin dideliais įtarimais, kad atitinkamas asmuo padarė nusikaltimus“(26), arba kai sprendime dėl suėmimo esama teiginių, kuriais peržengiamos įtarimo padėties aprašymo ribos(27).
68.      Vis dėlto šioje byloje kylantis klausimas susijęs su visiškai priešingu atveju, t. y. kai nėra teisminės pagrįstų įtarimų kaltinamajam padarius nusikaltimą kontrolės.
69.      Šiuo klausimu Komisija mano, kad teismo pareiga išnagrinėti pagrįstus įtarimus, kad kaltinamasis padarė nusikaltimą, nekildinama nei iš bendrojo nekaltumo prezumpcijos principo, nei iš Direktyvos 2016/343 nuostatų. Atsižvelgiant į EŽTT praktiką, šis reikalavimas kildinamas tik iš EŽTK 5 straipsnio kaip procedūrinė pagrindinės teisės į laisvę užtikrinimo garantija. Komisija mano, kad Direktyvoje 2016/343 nėra nuostatų, nustatančių reikalavimus dėl suėmimo ar jo pratęsimo. Taigi, kadangi šio klausimo nereglamentuoja nei minėta direktyva, nei jokia kita Sąjungos teisine priemone, jam ji nėra taikoma.
70.      Nesutinku su šiuo aiškinimu.
71.      Iš tiesų taikant EŽTK praktiką, kuria sukurta visapusiška žmogaus teisių apsaugos sistema, EŽTK 5 straipsnis, kuris yra specifinė su nuostata, susijusi su priemonėmis dėl laisvės atėmimo. Taigi EŽTT nagrinėja su suėmimu susijusius „pagrįstus įtarimus“, atsižvelgdamas į EŽTK 5 straipsnį. Šios nuostatos 4 dalyje, siejamoje su minėto straipsnio 1 dalies c punktu, nustatyta specifinė taisyklė: teismai, gavę prašymą paleisti, privalo išnagrinėti, ar yra pagrįstų įtarimų kaltinamajam padarius baudžiamąją veiką. Taigi nekelia nuostabos, kad prieš Bulgarijos Respubliką nukreipti ieškiniai buvo grindžiami EŽTK 5 straipsniu(28), nes nekaltumo prezumpcijos požiūriu ši taisyklė gali būti laikoma lex specialis(29).
72.      Vis dėlto, nepaisant to, kad EŽTT praktikoje pareiga nagrinėti „pagrįstus įtarimus“ nuolat grindžiama EŽTK 5 straipsniu, tokia pareiga taip pat kildinama ir iš reikalavimų, susijusių su nekaltumo prezumpcija.
73.      Sąjungos teisės kontekste Chartijos 52 straipsnio 3 dalis užtikrina, kad ja garantuojamų teisių reikšmė ir taikymo apimtis yra tokios, kokias minėta konvencija suteikia atitinkamoms teisėms. Vis dėlto tai nereiškia, kad specifinės EŽTT praktikoje, susijusioje su tam tikra pagrindine teise, sukurtos normos negali Sąjungos teisės sistemoje būti aspektai, kurie yra dalis kitomis pagrindinėmis teisėmis saugomo turinio.
74.      Visų pirma tokie apribojimai negali būti nustatyti, kai atsižvelgiant į pagrindines teises yra aiškinamas antrinės teisės aktas, kuriame laikomasi skirtingos vidinės logikos. Iš tiesų EŽTT sistema leidžia nagrinėti kaltinimus atsižvelgiant į konkretesnes nuostatas, o Chartijos pagrindinių teisių apsaugos sistema skiriasi tuo, kad joje dėmesys kreipiamas tik į Sąjungos teisės taikymo sritį.
75.      Taigi aiškinant Direktyvą 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos aspektų jos 3 straipsnyje bei Chartijos 48 straipsnio 1 dalyje numatytų garantijų turinys ir reikšmė negali būti aiškinami siaurai dėl Komisijos nurodytų priežasčių. Šiuo požiūriu reikia pažymėti, kad Chartijos 52 straipsnio 3 dalis nėra kliūtis tam, kad Sąjungos teisėje būtų suteikiama didesnė apsauga, nei užtikrinama pagal EŽTK.
76.      Šiomis aplinkybėmis loginis ryšys tarp „pagrįstų įtarimų“ kriterijų suėmimo stadijoje ir nekaltumo prezumpcijos, kokia ji užtikrinama pagal Direktyvos 2016/343 3 straipsnį ir Chartijos 48 straipsnio 1 dalį, yra visiškai neabejotinas. Kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, praktikoje nekaltumo prezumpcija pasireiškia negalėjimu asmens atžvilgiu imtis prievartos priemonių, susijusių su kaltinimu padarius nusikaltimą, prieš tai neįrodžius bent to, kad pagrįstai įtariama, jog nusikaltimą padarė jis. Bet koks suėmimas be apkaltinamojo nuosprendžio yra, be abejo, „šiurkštus asmens laisvės ir nekaltumo prezumpcijos pažeidimas“(30). Todėl pagal EŽTK „pagrįstų įtarimų“ buvimas yra vienas iš kriterijų, leidžiančių atimti asmens laisvę iki apkaltinamojo nuosprendžio priėmimo, nepaisant nekaltumo prezumpcijos(31). Taigi konkrečiai suėmimo požiūriu su „pagrįstais įrodymais“ susijęs reikalavimas yra dėl nekaltumo prezumpcijos užtikrinimo.
77.      Manau, kad jeigu nėra jokios teisminės kontrolės dėl pagrįstų įtarimų, kad kaltinamasis padarė nusikaltimą, nekaltumo prezumpcija gali būti pažeista.
78.      Beje, tokią nekaltumo prezumpcijos koncepciją patvirtina sisteminė Direktyvos 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos aspektų nuostatų analizė.
79.      Taigi būtinybės įrodyti būtiniausius pagrįstus įtarimus ir nekaltumo prezumpcijos ryšys kildinamas iš Direktyvos 2016/343 4 straipsnio, siejamo su jos 16 konstatuojamąja dalimi.
80.      Pagal minėtos direktyvos 4 straipsnį pareiga užtikrinti, kad jokiame teismo sprendime, išskyrus sprendimus, kuriuose priimamas sprendimas dėl kaltės, apie įtariamąjį nebūtų kalbama kaip apie kaltą, kol jo kaltė nebuvo įrodyta, nedaro „poveikio preliminariems procesinio pobūdžio sprendimams <...>, kurie grindžiami įtarimu ar apkaltinamųjų įrodymų elementais“. Kaip tokių sprendimų pavyzdys minėtoje 16 konstatuojamojoje dalyje pateikiamas sprendimas dėl suėmimo. Be to, joje aiškiai nurodyta, kad prieš priimdama sprendimą kompetentinga valdžios institucija „pirmiausiai gali turėti patikrinti, ar pakanka apkaltinamųjų įrodymų elementų prieš įtariamąjį ar kaltinamąjį, pagrindžiančių atitinkamą sprendimą“. Minėtame sprendime „galima nurodyti tuos elementus“.
81.      Taigi Direktyvos 2016/343 4 straipsnyje išsaugoma valstybių narių diskrecija, kartu užsimenant apie pareigą tokius savo preliminariuosius procesinio pobūdžio sprendimus kaip sprendimus dėl kardomojo kalinimo grįsti pakankamais pagrindais. Viena vertus, Sąjungos teisėkūros institucija norėjo nustatyti, kad tokiais sprendimais, net jeigu juose minimi įtarimai, nėra pažeidžiama nekaltumo prezumpcija. Kita vertus, teisėkūros institucija vis dėlto aiškiai nustatė, kad teismai gali būti įpareigoti savo sprendimus grįsti pakankamais pagrindais. Minėtoje direktyvoje taip pat matyti reikalavimas išnagrinėti priežastis, kuriomis gali būti pateisinami preliminarūs įtarimais grindžiami sprendimai, kaip antai sprendimai dėl kardomosios priemonės „suėmimas“. Taigi valstybės narės, naudodamosi numatyta galimybe priimti „procesinius sprendimus“, turi užtikrinti Chartijoje numatytas garantijas.
82.      Taigi manau, kad nekaltumo prezumpcijos garantijomis, numatytomis Direktyvos 2016/343 4 straipsnyje, gali būti remiamasi tiek „proaktyvių“ teismo veiksmų atveju (pavyzdžiui, sprendimo, kuriuo pripažįstama kaltė atveju), tiek savo pobūdžiu „neigiamo“ neveikimo atveju, pavyzdžiui, kai nėra jokios teisminės kontrolės dėl įtarimų, kuriais grindžiamas suėmimas baudžiamojo proceso teisminio bylos nagrinėjimo stadijoje.
83.      Taip pat reikia pabrėžti, kad Direktyvos 2016/343 4 straipsnio 2 dalyje nustatoma pareiga valstybėms narėms pagal jos 10 straipsnį numatyti tinkamas priemones, jeigu pažeidžiama pareiga neapibūdinti įtariamųjų arba kaltinamųjų kaip kaltų. Iš tiesų pagal minėtą 10 straipsnį įtariamieji arba kaltinamieji turi turėti teisę pasinaudoti veiksmingomis teisių gynimo priemonėmis. Nesant jokios „pagrįstų įtarimų“ teisminės kontrolės, tokios teisės gynimo priemonės nebūtų veiksmingos.
84.      Taigi, mano manymu, dėl šių priežasčių tolimesnis asmens suėmimas be jokios teisminės „pagrįstų įtarimų“ kontrolės gali pažeisti nekaltumo prezumpciją, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2016/343 3 straipsnį, ir pagal minėtos direktyvos 4 ir 10 straipsnius suteiktas garantijas.
V –    Išvada
85.      Atsižvelgdamas į šiuos argumentus siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas) klausimą:
Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Bulgarija) nuomonė, pateikta 2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo perkėlimo laikotarpiu, kuria teismams leidžiama pasirinkti, ką taikyti – 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 5 straipsnio 4 dalį, siejamą su jos 5 straipsnio 1 dalies c punktu, ar šioms nuostatoms prieštaraujantį nacionalinės teisės aktą – negali rimtai sutrukdyti siekti šioje direktyvoje nurodytų tikslų.
1 – Originalo kalba: prancūzų.
2 – Žr., pavyzdžiui, 2012 m. kovo 27 d. EŽTT sprendimo Nikolay Gerdjikov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
3 – OL L 65, 2016, p. 1.
4 – 2011 m. balandžio 5 d. Sprendimas Société fiduciaire nationale d'expertise comptable (C‑119/09, EU:C:2011:208, 21 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
5 – Šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą VTB‑VAB ir Galatea (C‑261/07 ir C‑299/07, EU:C:2009:244, 35–41 punktai) ir 2011 m. liepos 21 d. Sprendimą Azienda Agro-Zootecnica Franchini ir Eolica di Altamura (C‑2/10, EU:C:2011:502, 69 punktas).
6 – Žr., pavyzdžiui, 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, 43 punktas), 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 114 punktas), taip pat 2009 m. spalio 15 d. Sprendimą Hochtief ir Linde‑Kca‑Dresden (C‑138/08, EU:C:2009:627, 25 punktas).
7 – Taip pat. žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 119 punktas).
8 – Žr., pavyzdžiui, 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, 45 punktas), 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 121 punktas), taip pat 2014 m. kovo 13 d. Sprendimą Jetair ir BTWETravel4you (C‑599/12, EU:C:2014:144, 35 punktas).
9 – Žr., pavyzdžiui, 2016 m. gegužės 4 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑346/14, EU:C:2016:322, 50 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
10 – Žr., pavyzdžiui, 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 122 punktas).
11 – 2006 m. liepos 4 d. Sprendimas Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 115 punktas).
12 – 2006 m. liepos 4 d. Sprendimas Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 123 punktas).
13 – Šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias ir kt. (C‑43/10, EU:C:2011:651, 108 punktas).
14 – Žr. minėtos direktyvos 9 ir 10 konstatuojamąsias dalis.
15 – Žr. šios išvados 59 ir paskesnius punktus.
16 – Tai visų pirma galėtų būti direktyvos perkėlimo nuostatos, priimtos perkėlimo laikotarpiu. Šiuo klausimu žr. generalinio advokato J. Mazák išvadą byloje Kadzoev (C‑357/09 PPU, EU:C:2009:691, 35 punktas).
17 – Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad nuomonė pateikta laikantis tikrai savitos procedūros. Spetsializiran nakazatelen sad (Specializuotas baudžiamųjų bylų teismas), kuris prašė Aukščiausiojo teismo pateikti ginčijamą nuomonę, iš tiesų savo 2016 m. kovo 9 d. nutartyje pripažįsta, kad jo prašymas dėl išaiškinimo neturi teisinio pagrindo. Vis dėlto nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą patvirtina, kad aptariama nuomonė yra privalomojo pobūdžio. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes tik konstatuosiu, kad teisines ir faktines aplinkybes, už kurių nustatymą jis atsako, apibrėžia nacionalinis teismas. Teisingumo Teismas neturi tikrinti jų tikslumo.
18 – 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
19 – Šiuo klausimu žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimą Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 21 punktas).
20 – Šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Cordero Alonso (C‑81/05, EU:C:2006:529, 29 punktas) ir 2011 m. liepos 21 d. Sprendimą Azienda Agro-Zootecnica Franchini ir Eolica di Altamura (C‑2/10, EU:C:2011:502, 70 punktas).
21 – Šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 23 d. Sprendimą Bartsch (C‑427/06, EU:C:2008:517, 15 ir kitus punktus).
22 – Šiuo klausimu galima įžvelgti paralelę su 1990 m. spalio 18 d. Sprendimu Dzodzi (C‑297/88 ir C‑197/89, EU:C:1990:360) pradėta teismo praktika. Iš tiesų Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą, pateiktų dėl Sąjungos teisės, tada, kai pagrindinėms bylos aplinkybėms ta teisė netaikoma, tačiau kai nacionalinė teisė leido taikyti Sąjungos teisės nuostatas dėl joje esančios nuorodos. Vis dėlto „nors tokioje situacijoje Teisingumo Teismas gali pateikti prašomą išaiškinimą, jam nepriklauso imtis tokios iniciatyvos, jeigu iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad nacionalinis teismas iš tikrųjų turi tokią pareigą“. Žr. 2016 m. gegužės 12 d. Nutartį Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343, 28 punktas). Taip pat žr. 2014 m. sausio 30 d. Nutartį C. (C‑122/13, EU:C:2014:59, 15 punktas).
23 – Žr., pavyzdžiui, 2005 m. gruodžio 20 d. EŽTT sprendimo Jasiński prieš Lenkiją, CE:ECHR:2005:1220JUD003086596, 55 punktą; 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo Chesne priešPrancūziją, CE:ECHR:2010:0422JUD002980806, 36 punktą; 2013 m. birželio 13 d. Sprendimo Romenskiy priešRusiją, CE:ECHR:2013:0613JUD002287502, 27 punktą.
24 – Žr., pavyzdžiui, 2016 m. kovo 31 d. EŽTT sprendimo Petrov ir Ivanova priešBulgariją, CE:ECHR:2016:0331JUD004577310, 44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
25 – Šiuo klausimu EŽTT, nagrinėdamas Bulgarijos teisės aktus, draudžiančius teismams nagrinėti pagrįstus įtarimus suinteresuotajam asmeniui padarius baudžiamąjį nusikaltimą, pripažino, kad „būtinybė užtikrinti baudžiamojo teismo nešališkumą negali pateisinti analogiško apribojimo teisminės kontrolės, vykdomos suėmimo teisėtumo atžvilgiu, taikymo srities požiūriu“. Žr., pavyzdžiui, 2001 m. liepos 26 d. EŽTT sprendimo Ilikov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2001:0726JUD003397796, 97 punktą; 2012 m. kovo 27 d. Sprendimo Gerdjikov priešBulgariją, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104, 28 punktą.
26 – EŽTK 6 straipsnio 1 dalies (teismų bešališkumas) klausimu žr. 1989 m. gegužės 24 d. EŽTT sprendimo Hauschildt prieš Daniją, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, 52 punktą. Kai kuriose bylose EŽTT šiuos kaltinimus pirmiausia nagrinėjo atsižvelgdamas į EŽTK 6 straipsnio 1 dalį. Vėliau jis nusprendė, kad šio klausimo nagrinėti nereikia atsižvelgiant į EŽTK 6 straipsnio 2 dalį. Žr. 2013 m. birželio 13 d. EŽTT sprendimo Romenskiy prieš Rusiją, CE:ECHR:2013:0613JUD002287502, 31 punktą.
27 – Šiuo klausimu dėl EŽTK 6 straipsnio 2 dalies žr. 2007 m. vasario 27 d. EŽTT sprendimo Nešťák prieš Slovakiją, CE:ECHR:2007:0227JUD006555901, 88–91 punktus; 2011 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Fedorenko prieš Rusiją, CE:ECHR:2011:0920JUD003960205, 88–93 punktus ir 2015 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Slavov ir kiti prieš Bulgariją, CE:ECHR:2015:1110JUD005850010, 130 punktą.
28 – Žr., pavyzdžiui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minėtus sprendimus: 1999 m. kovo 25 d. EŽTT sprendimas Nikolova prieš Bulgariją [GC], CE:ECHR:1999:0325JUD003119596, 61–66 punktai; 2001 m. liepos 26 d. Sprendimas Ilikov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2001:0726JUD003397796, 95–97 punktai; 2003 m. liepos 21 d. Sprendimas Hristov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2003:0731JUD003543697, 116–120 punktai; 2005 m. birželio 9 d. Sprendimas I.I. prieš Bulgariją, CE:ECHR:2005:0609JUD004408298, 103–106 punktai; 2006 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Vassilev prieš Bulgariją, CE:ECHR:2006:1221JUD006254400, 33–39 punktai; 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Bochev prieš Bulgariją, CE:ECHR:2008:1113JUD007348101, 64–66 ir 71 punktai; 2009 m. balandžio 21 d. Sprendimas Rangelov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2009:0423JUD001438703, 44–47 punktai; 2009 m. spalio 22 d. Sprendimas Dimitrov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2009:1022JUD003627502, 86–90 punktai; 2009 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Koriyski prieš Bulgariją, ECHR:2009:1126JUD001925703, 44–46 punktai; 2012 m. kovo 27 d. Sprendimas Gerdjikov prieš Bulgariją, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104.
29 – Šiuo klausimu žr. S. Trechsel Human Rights in Criminal Proceedings, OUP 2005, p. 180. Pavyzdžiui, byloje Erdem prieš Vokietiją ieškovas teigė, kad jo suėmimo laikotarpis neatitinka EŽTK 5 straipsnio 3 dalies ir 6 straipsnio 2 dalies. Nors EŽTT nusprendė, kad tokiu suėmimu buvo pažeista EŽTK 5 straipsnio 3 dalis, jis nemanė, kad reikia atskirai nagrinėti ieškovo kaltinimą atsižvelgiant į EŽTK 6 straipsnio 2 dalį. 2001 m. liepos 5 d. EŽTT sprendimas Erdem prieš Vokietiją, CE:ECHR:2001:0705JUD003832197, 49 punktas.
30 – 1969 m. lapkričio 10 d. EŽTT sprendimo Stögmüller priešAustriją, CE:ECHR:1969:1110JUD000160262, 4 punktas.
31 – Kalbėdamas apie dėl EŽTK 5 straipsnio 3 dalies (dėl suėmimo trukmės pagal EŽTK 5 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytas sąlygas) EŽTT pareiškė, kad „šiuo atveju tolimesnis kalinimas gali būti pateisinamas tik tuo atveju, jeigu pagal konkrečius įrodymus matyti tikra viešuoju interesu grindžiama būtinybė, kuri, nepaisant nekaltumo prezumpcijos, yra svarbesnė nei [EŽTK] 5 straipsnyje nustatyta norma gerbti asmens laisvę“. Žr., pavyzdžiui, 2000 m. spalio 26 d. EŽTT sprendimo Kudla priešLenkiją, CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, 110 punktą.