62005CC0062
GENERALINIO ADVOKATO
DÀMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,
pateikta 2007 m. sausio 16 d. (
1
)
Byla C-62/05 P
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, likviduojama įmonė, ir kt.
prieš
Europos Bendrijų Komisiją
„Apeliacinis skundas — Reglamentas (EEB) Nr. 1430/79 — Atsisakymas išieškoti importo muitus — Ispanijai skirtas cigarečių krovinys — Sukčiavimas vykdant Bendrijos tranzito operaciją“
I — Įvadas
1.
Apeliacinis skundas pateiktas dėl 2004 m. gruodžio 14 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimo (
2
) (toliau – skundžiamas sprendimas) atmesti pagrindinį prašymą dėl 2002 m. birželio 28 d. Komisijos sprendimo REM 14/01 panaikinimo ir atsisakyti patenkinti Italijos Respublikos pateiktą prašymą atsisakyti išieškoti importo muitus, kuriuos turi sumokėti Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, likviduojama įmonė (toliau – Nordspedizionieri), Livio Danielis ir Domenico D'Alessandro (toliau kartu – Nordspedizionieri
ir kt.) (
3
).
2.
Ginčas visų pirma susijęs su sąlygomis, būtinomis pripažinti „ypatingą situaciją“ Bendrijos muitų teisės prasme, nes galimybė atsisakyti išieškoti importo muitus yra numatyta tik tokiu atveju. Atsižvelgiant į datą, kada įvyko ginčo faktinės aplinkybės, reikia jas analizuoti atsižvelgiant į „sudėtingus“ (
4
) teisės aktus, galiojusius iki Bendrijos muitinės kodekso priėmimo (
5
).
3.
Diskusija taip pat priklauso nuo valstybės narės, Italijos Respublikos, ir kitos valstybės, Slovėnijos Respublikos, tuo metu – trečiosios valstybės, pasirašyto dvišalio susitarimo aiškinimo, taigi reikia nuspręsti dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos (
6
).
II — Teisinis pagrindas
4.
Norint priimti sprendimą dėl šio apeliacinio skundo, reikia išanalizuoti, pirma, nuostatas, kurių pažeidimu kaltinamas Pirmosios instancijos teismas ir kurios yra tik Bendrijos teisės nuostatos, ir, antra, kai kurias 1965 m. Italijos Respublikos ir Jugoslavijos Socialistinės Federacinės Respublikos pasirašytos dvišalės sutarties dėl tarpusavio administracinės pagalbos muitų srityje (toliau – Belgrado susitarimas) nuostatas. (
7
)
5.
Kadangi bylos aplinkybės įvyko anksčiau, nei buvo priimtas Bendrijos muitinės kodeksas, šis dokumentas byloje nėra taikomas ratione temporis, todėl taikomos teisės nuostatos yra išdėstytos, beveik visada dalimis, įvairiuose reglamentuose, kurių dauguma, nors ir buvo formaliai panaikinti, daugeliu atvejų toliau netiesiogiai taikyti sudėtingoje norminėje sistemoje, kuri būdinga šiam kodeksui nuo 1992 metų.
A — Bendrijos teisė
6.
Tai būdinga, pavyzdžiui, Bendrijos tranzito muitų reguliavimui, įtvirtintam Reglamente (EEB) Nr. 222/77 (
8
), kurio 36 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu nustatoma, jog atliekant Bendrijos tranzito operaciją tam tikroje šalyje padarytas pažeidimas arba nusižengimas, muitai ir kiti mokėtini mokesčiai išieškomi toje valstybėje vadovaujantis jos įstatymuose arba kituose teisės aktuose nustatytomis nuostatomis, nepažeidžiant galimybės iškelti baudžiamąją bylą.
7.
Reglamentas Nr. 474/90 (
9
) papildė šį 36 straipsnį trečiąja dalimi, kad muitų ir kitų mokėtinų mokesčių nustatymo tikslais būtų galima nustatyti vietą, kurioje pažeidimas yra laikomas įvykdytu, kai nėra jokių įrodymų, kad tranzito operacija buvo teisėta, arba kai negalima nustatyti pažeidimo padarymo vietos.
8.
Reglamentas Nr. 1062/87 (
10
), kuris patikslino ir supaprastino Reglamentą Nr. 222/77 ir kuris pats buvo pakeistas Reglamentu Nr. 1429/90 (
11
), papildė jo Ia antraštinę dalį 11a straipsniu „Nuostatos, taikomos siuntos nepateikus paskirties įstaigai“, kuriame numatyta:
„1.   Jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, išvykimo įstaiga kiek įmanydama greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai vykdytojui.
2.   Šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime be kitų duomenų turi būti nurodytas terminas, per kurį išvykimo įstaigai turi būti pateikti muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą.
Šis terminas yra trys mėnesiai nuo 1 dalyje nurodyto pranešimo datos. Jeigu minėti įrodymai per tą laikotarpį nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, imasi priemonių išieškoti dėl pažeidimo arba nusižengimo mokėtinus muitus ir kitus atitinkamus mokėjimus <…>“
9.
Bendrijos muitų teisė taip pat numato galimybę visiškai arba iš dalies grąžinti sumokėtus importo ar eksporto muitus arba dalinį atleidimą nuo skolos. Šios bylos atveju tokio grąžinimo sąlygos įtvirtintos Reglamento Nr. 1430/79 (
12
), iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 3069/86 (
13
), 13 straipsnio 1 dalyje, kurioje numatyta, kad:
„Importo muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius ypatingai situacijai, kuri nėra A–D skirsniuose nurodyta situacija, esant aplinkybėms, kuriomis suinteresuoto asmens negalima apkaltinti apgavyste ar akivaizdžiu aplaidumu.
<…>“
B — Belgrado susitarimas
10.
Šia sutartimi siekiama sustiprinti Italijos ir Jugoslavijos muitinės įstaigų bendradarbiavimą ir ji panaši į analogiškas to meto sutartis, kaip patvirtina jos greitas palyginimas su 1967 m. šešių pirmųjų valstybių narių sudarytu susitarimu, žinomu kaip Romos konvencija (
14
).
11.
Belgrado susitarimo pradžioje nurodomi pagrindiniai uždaviniai, t. y. pažeidimų prevencija, nustatymas ir panaikinimas (1 straipsnis), o toliau apibrėžiama „muitų nuostatų“ sąvoka (2 straipsnis) ir nustatoma bendros sienos muitinės įstaigų pareiga glaudžiai bendradarbiauti tarpusavyje (3 straipsnis).
12.
Norint priimti sprendimą dėl šio apeliacinio skundo, svarbiausias yra Belgrado susitarimo 4 straipsnis, kuriame susitariančiosios šalys įsipareigoja skirti ypatingą dėmesį įtartinais laikomų asmenų, prekių ir transporto priemonių judėjimui (1 dalis).
13.
Belgrado susitarimo 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas įsipareigojimas kovoti su kontrabanda, ir antrojoje pastraipoje numatyta:
„Ypatinga priežiūra gavus (kitos Susitariančiosios Šalies) prašymą skiriama toms eksportuojamoms prekėms, kurioms kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje taikomi specialūs ir dideli mokesčiai.“
III — Proceso aplinkybės
A — Faktinės bylos aplinkybės
14.
Ūkinė bendrija Nordspedizionieri di Danielis Livio & C., kurios nariai yra muitinės tarpininkai ir kurios buveinė yra Trieste (Italija), bendrovės Cumberland Ltd prašymu pateikė tris Bendrijos išorinio tranzito deklaracijas Fernetti (Italija) muitinės įstaigai dėl iš Slovėnijos bendrovės Proexim Export-Import pirktų kartoninių dėžių, skirtų vežti sunkvežimiu į Ispaniją.
15.
Muitinės dokumentuose atitinkamai buvo nurodyta: 1991 m. spalio 30 d. – 1400 dėžių, kurių bendras svoris – 12620 kilogramų; tų pačių metų lapkričio 5 d. – 1200 dėžių, kurių bendras svoris – 12510 kilogramų, ir to paties mėnesio 16 d. – 1500 dėžių, kurių bendras svoris – 12842 kilogramai.
16.
Atlikus muitinės formalumus, susijusius su trečiąja operacija, sunkvežimiui buvo leista tęsti numatytą maršrutą. Vėliau Fernetti muitinės įstaigos vadovas paprašė to regiono finansų policijos (Guardia di Finanza) patikrinti sunkvežimio krovinio turinį. Sunkvežimis, kuris jau buvo išvykęs iš muitinės zonos, buvo Guardia di Finanza persekiojamas ir sulaikytas už kelių kilometrų nuo sienos. Sunkvežimis buvo palydėtas į Fernetti muitinės postą patikrinti. Patikrinimo metu paaiškėjo, kad kartoninės pakavimo dėžės nebuvo tuščios, kaip nurodyta tranzito deklaracijoje, o jose (819 dėžių) buvo 8190 kilogramų užsienietiškų ne Bendrijos kilmės cigarečių. Sunkvežimio vairuotojas C buvo sulaikytas, o sunkvežimis ir krovinys, taip pat pas vairuotoją rasti dokumentai – konfiskuoti.
17.
Italų muitinės tyrimas, atliktas bendradarbiaujant su Slovėnijos muitine, parodė, kad C taip pat dalyvavo trijose kitose panašiose cigarečių kontrabandos operacijose, naudodamas 1991 m. spalio 30 d. ir lapkričio 5 d.Nordspedizionieri užpildytas tranzito deklaracijas, taip pat 1991 m. rugsėjo 16 d. bendrovės Centralsped Srl užpildytą deklaraciją.
18.
Dėl 1991 m. spalio 30 d. ir lapkričio 5 d. gabenimų tyrimas parodė, kad Slovėnijos muitinei deklaruoti kroviniai, iš esmės sudaryti iš apdirbto tabako, buvo įvežti į Italiją jau kaip kartoninės pakavimo dėžės. Taip pat buvo nustatyta, kad atlikus visus muitinės formalumus Fernetti muitinėje sunkvežimis tęsė savo kelionę link kitos paskirties vietos nei nurodyta muitinės deklaracijoje, slapta iškraudamas krovinius Italijoje.
19.
Tirdamos nagrinėjamos kontrabandos operacijas Italijos valdžios institucijos atrado Baregio (Italija) esantį sandėlį, kuriame buvo laikomos neteisėtai importuotos prekės ir kuriame per 1992 m. balandžio 8 d. kratą buvo rasta 801 dėžė, t. y. 8010 kilogramų cigarečių.
20.
1992 m. spalio 16 d. apeliantai, kaip 1991 m. spalio 30 d. ir lapkričio 5 d. Bendrijos tranzito procedūrų vykdytojai, iš Triesto pagrindinės muitinės įstaigos pajamų tarnybos gavo reikalavimą sumokėti 2501239200 Italijos lirų (ITL) muitų ir 450223100 ITL palūkanų, apmokestinant 1700 dėžių, t. y. 17000 kilogramų nelegaliai importuoto ir pateikto į apyvartą Bendrijos muitų teritorijoje tabako. Kadangi 1991 m. lapkričio 16 d. krovinys Italijos muitinės įstaigos buvo konfiskuotas prieš jį pateikiant vartojimui, už jį apeliantams nebuvo pateikti reikalavimai sumokėti jokio muito.
21.
Apeliantai reikalavimą sumokėti apskundė Tribunale civile e penale di Trieste (Italija), kuris 1994 m. rugsėjo mėn. sprendimu panaikino ginčijamą reikalavimą. 1996 m. rugsėjo 5 d. Sprendimu Corte d’appello di Trieste pakeitė minėtą sprendimą ir priteisė iš bendrovės Nordspedizionieri bei jos partnerių (pastarieji atsakingi subsidiariai, tačiau tarpusavyje – solidariai) sumokėti 2951462300 ITL sumą, nurodytą ginčijamame reikalavime. 1999 m. sausio 26 d. Sprendimu Corte suprema di cassazione atmetė apeliantų skundą dėl Corte d’appello sprendimo.
22.
1994 m. sausio 14 d.Tribunale civile e penale di Trieste ikiteisminio tyrimo teisėjas priėmė nutartį, kuria buvo nutrauktas G. Baldi, bendrovės Nordspedizionieri nario ir trijų Nordspedizionieri užpildytų deklaracijų, kurios buvo naudojamos nagrinėjamoms kontrabandos operacijoms, autoriaus, baudžiamasis persekiojimas už cigarečių kontrabandą.
23.
2000 m. lapkričio mėn. apeliantai Komisijos tarnyboms pateikė prašymą, kad būtų atsisakyta išieškoti Italijos muitinės reikalaujamus muitus (497589687 ITL, t. y. 256983,63 euro). Šį prašymą palaikė Italijos Respublika, kuri 2001 m. birželio mėn. pateikė Komisijai analogišką prašymą atsisakyti išieškoti muitus.
24.
2002 m. birželio 28 d. Komisija priėmė sprendimą, kuriuo atmetė šį Italijos Respublikos prašymą (toliau – ginčijamas sprendimas). Komisija nusprendė, kad šiuo atveju nebuvo ypatingos situacijos, susidariusios esant aplinkybėms, kuriomis Nordspedizionieri ir kt. negalima apkaltinti apgavyste ar akivaizdžiu aplaidumu Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme, ir todėl atsisakymas išieškoti importo muitus nėra pagrįstas.
25.
2002 m. spalio 30 d.Nordspedizionieri, L. Danielis ir D. D'Alessandro Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateikė ieškinį dėl Komisijos sprendimo panaikinimo.
B — Skundžiamas sprendimas
26.
Pagrindinis apeliantų reikalavimas panaikinti ginčijamą sprendimą ir atsisakyti išieškoti importo muitus buvo pagrįstas dviem pagrindais, t. y., pirma, keliomis materialinėmis klaidomis ir, antra, tariamu ypatingos situacijos buvimu nesant apgavystės ir akivaizdaus aplaidumo Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme.
27.
Pirmosios instancijos teismas nepritarė nė vienam iš šių pagrindų.
28.
Jis atmetė pirmąjį pagrindą (
15
) konstatavęs, kad skundžiamame teisės akte nebuvo padaryta jokios klaidos, priešingai nei teigė apeliantai, kurių manymu, Komisija iškraipė faktus ginčijamo sprendimo ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodydama, kad lapkričio 16 d. operacijos patikrinimas vyko Fernetti muitinės zonoje. Anot apeliantų, ši išvada neatitiko tikrovės, nes finansų policija nusprendė patikrinti krovinį po to, kai buvo atlikti muitinės formalumai.
29.
Be to, dėl to paties pagrindo Pirmosios instancijos teismas kaip nepriimtiną atmetė kaltinimą dėl tariamos klaidos, susijusios su prašoma atsisakyti išieškoti suma (
16
), nes apskaičiuoti šią sumą yra išimtinė nacionalinių valdžios institucijų kompetencija.
30.
Dėl dviejų Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnyje numatytų sąlygų apeliantai nurodė, kad (
17
): pirma, jie nukentėjo nuo sukčiavimo, viršijančio su jų profesine veikla susijusią komercinę riziką; antra, Italijos institucijos sąmoningai nesikišo ir leido vykdyti neteisėtas operacijas, siekdamos suardyti kontrabandininkų tinklą; trečia, muitinės įstaigos neįvykdė savo muitinės operacijų kontrolės pareigų; ketvirta, apeliantai negalėjo kontroliuoti transporto operacijų ir, penkta, nebuvo išlaikyta interesų pusiausvyra ginčijamame sprendime.
31.
Nepaisant to, Pirmosios instancijos teismas atskirai atmetė kiekvieną iš pateiktų argumentų dėl nepakankamų įrodymų (pirmąjį ir trečiąjį argumentus) arba dėl nepagrįstumo (antrąjį, ketvirtąjį ir penktąjį argumentus).
32.
Nagrinėjant šį apeliacinį skundą labai svarbus teiginys, kad nacionalinės institucijos neįvykdė įsipareigojimo pagal Belgrado susitarimą patikrinti prekes pasienyje, nes Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad sutartis neįpareigoja Slovėnijos muitinės įstaigų nedelsiant informuoti Italijos institucijas apie kiekvieną iš jų teritorijos į Italijos Respubliką išvežamą tabako krovinį (
18
).
33.
Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad sutartis numato tik abipusę pagalbą ir glaudų dviejų administracijų bendradarbiavimą; išskirtinės prekių ir transporto priemonių, apie kurias buvo pranešta kaip apie gabenančias didelį neteisėtą krovinį, judėjimo priežiūros įgyvendinimą ir pasikeitimą informacija visų pirma dėl prekių, esančių muitų teisės aktų pažeidimo objektu, kategorijų.
34.
Nenustatęs, kad buvo susidariusi ypatinga situacija, Pirmosios instancijos teismas nusprendė nenagrinėti antrosios sąlygos, susijusios su apgavystės ir akivaizdaus aplaidumo nebuvimu (
19
), ir ieškinį atmetė.
IV — Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
35.
2005 m. vasario 11 d.Nordspedizionieri ir kt. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateikė apeliacinį skundą; Komisija pateikė atsiliepimą į apeliacinį skundą balandžio 19 dieną. Dublikas ir triplikas buvo pateikti atitinkamai 2005 m. rugsėjo 22 d. ir lapkričio 8 dieną.
36.
Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
panaikinti 2002 m. birželio 28 d. Komisijos sprendimą REM 14/01, kuriuo ji atmetė Italijos Respublikos prašymą atsisakyti išieškoti 256983,63 euro importo muitų, ir pripažinti, kad egzistuoja ypatingos sąlygos, nesusijusios su apgavyste ar aplaidumu,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
37.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti visą Nordspedizionieri ir kt. pateiktą apeliacinį skundą,
—
priteisti iš apeliantų pirmojoje instancijoje ir apeliacinėje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
38.
2006 m. lapkričio 30 d. vykusiame viešame posėdyje abiejų šalių atstovai patvirtino savo pozicijas ir argumentus.
V — Apeliacinio skundo pagrindų nagrinėjimas
39.
Nordspedizionieri
ir kt. pateikia keturis apeliacinio skundo pagrindus, nurodydami: Reglamento Nr. 222/77 36 straipsnio 3 dalies pažeidimą; aplinkybių iškraipymą, dėl kurio skundžiamas sprendimas turėtų būti panaikintas kaip nenurodantis motyvų, taikant Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento (
20
) 81 straipsnio priešpaskutinį sakinį; Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio pažeidimą ir apgavystės bei aplaidumo nebuvimą šios nuostatos prasme.
40.
Komisija nurodo, kad pirmasis pagrindas ir netiesiogiai antrasis pagrindas yra nepriimtini, todėl reikia išnagrinėti jos argumentus.
A — Dėl kai kurių pagrindų priimtinumo
1. Pirmojo pagrindo priimtinumas
41.
Remdamiesi Reglamento Nr. 222/77 36 straipsnio 3 dalimi apeliantai ginčija skolą muitinei, nes nėra būtinos jos atsiradimo sąlygos, t. y. kuo pranešti vykdytojui, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo, jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai.
42.
Pagrįsdami savo teiginį jie cituoja su šia nuostata susijusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią valstybė narė, kurioje yra išvykimo muitinės įstaiga, gali imtis priemonių išieškoti muitus, tik jeigu ji vykdytojui prieš tai pranešė, kad šis turi per tris mėnesius pateikti įrodymus dėl faktinės pažeidimo arba nusižengimo vietos, ir jeigu tokie įrodymai per šį terminą nebuvo pateikti (
21
).
43.
Komisija savo prašymą dėl nepriimtinumo grindžia aplinkybe, kad pagrindas nebuvo pateiktas ankstesniuose administraciniuose etapuose, t. y. atsisakymo išieškoti muitus procedūros metu ir Pirmosios instancijos teisme, ir kad bet kuriuo atveju šį reikalavimą turėtų nagrinėti nacionaliniai teismai, atsižvelgiant į tai, kad jis susijęs su nacionalinių muitinės įstaigų, kurios vienintelės atsakingos už Bendrijos muitų teisės taikymą, priimtais teisės aktais.
44.
Vis dėlto nepanašu, kad šis pagrindas būtų naujas, nes dublike Nordspedizionieri ir kt. nurodė, jog Pirmosios instancijos teismas galėjo savo iniciatyva išnagrinėti šį pagrindą panaikinti Fernetti muitinės įstaigos mokėjimo reikalavimą, o šis argumentas logiškai galėjo būti pirmą kartą pateiktas tik Teisingumo Teisme.
45.
Be to, iš skundžiamo sprendimo matyti, kad pirmojoje instancijoje apeliantai jau išreiškė prieštaravimus dėl mokėjimo reikalavimo tikslumo, o šiame apeliaciniame skunde jie tik pakeitė apskaičiuojant reikalaujamą sumą padarytos klaidos apimtį ir teisinį pagrindą (
22
). Dėl to formaliai pagrindo objektas taip pat išlieka nepasikeitęs, net jei jis grindžiamas kitais argumentais.
46.
Dėl pagrindo esmės, priešingai, Komisijos nuomonė dėl Bendrijos institucijų kompetencijos nebuvimo yra įtikinanti.
47.
Kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė skundžiamame sprendime (
23
), Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnis leidžia, esant tam tikroms ypatingoms aplinkybėms ir bet kuriuo atveju nesant akivaizdaus aplaidumo ar apgavystės, tik atleisti ūkio subjektus nuo privalomų mokėti muitų, o ne leisti ginčyti skolos muitinei mokėjimo principą (
24
).
48.
Tai reiškia, kad Teisingumo Teismas gali pripažinti priimtinais tik pagrindus, kuriais siekiama įrodyti šioje byloje ypatingų sąlygų buvimą ir aplaidumo ar apgaulės nebuvimą, tačiau ne pagrindus, kuriais būtų siekiama įrodyti kompetentingų valdžios institucijų sprendimų, kuriais jie įpareigojami mokėti ginčijamus muitus, neteisėtumą, nes pastarasis klausimas turi būti išnagrinėtas jurisdikciją turinčios nacionalinės teisminės institucijos (
25
).
49.
Net jei pagrindas nėra naujas, su proceso logika būtų nesuderinama tai, kad Pirmosios instancijos teismas savo nuožiūra taikytų nuostatą, kurios taikyti jis neturi jurisdikcijos, ir todėl pirmasis pagrindas netenka prasmės ir negali būti patvirtintas.
50.
Be to, net pripažinus pagrindo priimtinumą jis būtų nereikšmingas, nes šioje byloje nėra ginčijama pažeidimo arba nusižengimo padarymo vieta, kaip reikalauja Reglamento Nr. 222/77 36 straipsnio 3 dalis. Kitaip ir negalėtų būti, nes tabako krovinio Bendrijos tranzitas vyko Italijoje, o bylos aplinkybių atsiradimo momentu Slovėnijos Respublika nebuvo Bendrijos narė. Dėl to negalėjo būti jokių abejonių dėl pažeidimo padarymo vietos, kuri yra būtina šios nuostatos taikymo sąlyga, ir Fernetti muitinės įstaiga neturėjo suteikti apeliantams termino, per kurį būtų pateikti įrodymai dėl įstatymo pažeidimo padarymo vietos.
51.
Apibendrinant reikia pasakyti, jog pirmiau išdėstyti argumentai leidžia daryti išvadą, kad pirmasis pagrindas yra nepriimtinas.
2. Dėl antrojo apeliacinį skundą pagrindžiančio pagrindo priimtinumo
52.
Nordspedizionieri
ir kt. teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė bylos faktines aplinkybes skundžiamo sprendimo 29 punkte atmesdamas jų kaltinimą, kad ginčijamo sprendimo ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje buvo padaryta fakto klaida, nes jame nurodyta, kad Fernetti muitinės įstaiga pavedė Guardia di Finanza atlikti 1991 m. lapkričio 16 d. deklaracijoje nurodyto krovinio patikrinimą, nors iš tikrųjų šis patikrinimas, atlikus muitinės formalumus ir sunkvežimiui nuvažiavus keletą kilometrų Italijos teritorijoje, vyko ne muitinės zonoje.
53.
Siekdami nustatyti tikslią faktinių aplinkybių chronologiją ir priežastis, kurios iš tikrųjų lėmė nurodymą patikrinti krovinį, apeliantai pateikė faktinių aplinkybių metu Fernetti muitinės įstaigos vadovu buvusio V. Portale pasirašytą rašytinį pareiškimą. Remdamiesi šiais dviem įrodymais, t. y. iškraipymu ir liudijimu, apeliantai teigia pateikiantys tikrąjį faktinių aplinkybių vertinimą, kuris aiškiai patvirtina buvus „ypatingą situaciją“ Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies prasme.
54.
Komisija teigia, kad ankstesniuose punktuose pateiktais kaltinimais yra siekiama pakartotinai išnagrinėti bylos aplinkybes, ir todėl daro išvadą, kad jie yra nepriimtini, įskaitant V. Portale liudijimą.
55.
Komisijos argumentai manęs neįtikina, nes yra per daug supaprastinti.
56.
Pirma, Teisingumo Teismas yra pripažinęs (
26
) galimybę atmesti ne vien pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą, bet ir bylos aplinkybių vertinimą, taip išplėsdamas ankstesnę savo paties praktiką (
27
).
57.
Antra, kai nagrinėjant apeliacinį skundą ginčijamas faktinių aplinkybių tikslumas arba aiškinimas, reikia jas išnagrinėti iš naujo, nes priešingu atveju niekada nebūtų galimybės remtis faktinių aplinkybių ar įrodymų iškraipymu.
58.
Nordspedizionieri ir kt. pateikė apeliacinį skundą siekdami Pirmosios instancijos teismo atliktą ketvirtoje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje nurodytų faktinių aplinkybių vertinimą pakeisti savuoju, kaip nurodyta šios išvados 52 punkte. Dėl šios priežasties šį prašymą reikėtų pripažinti priimtinu ir atmesti Komisijos siūlymą dėl nepriimtinumo.
59.
Vis dėlto negaliu suprasti, ko siekia apeliantai, nes net pripažinus, kad apibūdinant faktines aplinkybes buvo padaryta klaida, Nordspedizionieri ir kt. pateiktas aprašymas visiškai sutampa su išdėstytu skundžiamo sprendimo 10–19 punktuose, konkrečiai – 11 punkte.
60.
Tokiu atveju apeliantų pateiktas pagrindas ir V. Portale liudijimas (
28
) tampa pertekliniai, nes pateikdami identišką faktinių aplinkybių variantą jie visiškai neginčija to, kas nurodyta skundžiamame sprendime.
61.
Atsižvelgiant į šiuos pastebėjimus, antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip nereikšmingą.
B — Dėl trečiojo apeliacinį skundą pagrindžiančio pagrindo
62.
Šiuo atveju apeliantai tvirtina, kad buvo pažeistas Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnis, nes skundžiamame sprendime atsisakoma pripažinti „ypatingą situaciją“ Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies prasme. Komisija, priešingai, prašo atmesti šį pagrindą kaip nepagrįstą.
63.
Dėl apeliaciniame skunde išdėstytų ilgų, sudėtingų ir painių paaiškinimų bei ne mažiau ilgų atsakovės atsakymų būtina nustatyti reikalavimo objektą, kad vėliau būtų galima pagrindą išnagrinėti iš esmės.
1. Pagrindo apimtis
64.
Nordspedizionieri
ir kt. išdėsto pagrindą pagal penkis Pirmosios instancijos teismui pateiktus argumentus (
29
), t. y. jų nukentėjimą nuo sukčiavimo, kuris peržengia su jų verslo veikla susijusios rizikos ribas; Italijos muitinės įstaigos sąmoningą nesikišimą, kuris leido atlikti neteisėtas operacijas, siekiant suardyti kontrabandininkų tinklą; nacionalinių kontrolės pareigų neįvykdymą; apeliantų negalėjimą kontroliuoti transporto operacijų ir interesų pusiausvyros nesuderinimą ginčijamame sprendime.
65.
Be to, kad apeliantai skunde daugiausia pakartoja pirmojoje instancijoje išdėstytus argumentus, jie siekia, kad būtų iš naujo išanalizuotos faktinės aplinkybės, o Teisingumo Teismas, remiantis jo statuto 58 straipsniu, negali to imtis. Taigi šiuo požiūriu apeliantų analizė turi būti atmesta.
66.
Pasirinkta strategija yra akivaizdi: faktinės aplinkybės pristatomos iš skirtingos perspektyvos nei pirmojoje instancijoje, siekiant jas prilyginti sprendimo De Hann (
30
) aplinkybėms, kuriame Teisingumo Teismas paskelbė, kad „būtinybė nacionalinėms valdžios institucijoms atlikti tyrimą, nesant atsakingo asmens apgaulės ar aplaidumo ir jei pastarasis nebuvo informuotas apie tyrimo vykdymą, gali sudaryti ypatingą situaciją Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies prasme, kai faktinė aplinkybė, jog nacionalinė muitinės įstaiga tyrimo tikslais tyčia leido daryti pažeidimus ir nusižengimus, o kartu — atsirasti skoloms muitinei, už kurių sumokėjimą yra atsakingas pagrindinis vykdytojas, sukėlė ypatingą pastarojo situaciją kitų ūkio subjektų, vykdančių tą pačią veiklą, atžvilgiu“ (
31
).
67.
Dėl šios priežasties, atmetus anksčiau minėtus gynybos argumentus dėl jų faktinio pobūdžio, vienintelis kaltinimas, kurį reikia nagrinėti, susijęs su teisės klaida, kurią Pirmosios instancijos teismas padarė aiškindamas Belgrado susitarimą, nes Nordspedizionieri
ir kt. teigia, kad ši aplinkybė gali būti prilyginta teisinės klaidos rūšiai, kuri minėtame sprendime De Hann pripažinta galinčia pagrįsti ypatingos situacijos buvimą Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies prasme.
68.
Vis dėlto nagrinėjamo susitarimo pobūdis, t. y. dvišalė sutartis tarp valstybės narės (Italijos Respublikos) ir, faktinių aplinkybių metu, trečiosios valstybės (Slovėnijos Respublikos), įpareigoja išnagrinėti preliminarų klausimą dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos aiškinti tokio pobūdžio nuostatas, ypač atsižvelgiant į tai, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nepriėmė sprendimo šiuo klausimu. Atsakius į šį klausimą bus galima nagrinėti, ar šis pagrindas pagrįstas.
2. Teisingumo Teismo jurisdikcija aiškinti Belgrado susitarimą
a) Tarptautinės sutartys Teisingumo Teisme
69.
Reikia pradėti nuo Teisingumo Teismui suteiktų bendrųjų įgaliojimų pagal EB 220 straipsnį, kuriame nurodyta, jog jam pavedama „užtikrinti, kad aiškinant ir taikant šią Sutartį būtų laikomasi teisės“.
70.
Bet kokios abejonės dėl teisės aiškinti apimties išplėtimo tarptautinėms sutartims, kurios dėl savo pobūdžio nepatenka į EB sutarties taikymo sritį, buvo išsklaidytos sprendime Haegeman (
32
), susijusiame su Asociacijos susitarimu su Graikija (
33
), kuriame buvo konstatuota, kad tokie susitarimai yra vienos iš institucijų pagal EB 234 straipsnį priimti teisės aktai ir todėl nuo įsigaliojimo momento jų nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisės sistemos dalis (
34
).
71.
Diskusija tęsėsi ir perėjo į mišrių susitarimų, t. y. susitarimų, kuriuos dėl pasidalijamosios kompetencijos sudaro Bendrija ir valstybės narės, kaip viena šalis, ir trečiosios valstybės, kaip kita šalis, sritį, ir buvo nuspręsta, kad Teisingumo Teismas ir šiuo atveju turi jurisdikciją.
72.
Pirma, tokią išvadą galima daryti iš sprendimo Demirel (
35
), kuriame Teisingumo Teismas pripažino turintis jurisdikciją, nes asociacijos susitarimai susiję su visais EB sutarties reglamentuojamais klausimais (
36
). Antra, šią poziciją patvirtino sprendimas Hermès (
37
), kuriame Teisingumo Teismas pripažino turintis jurisdikciją dėl TRIPS susitarimo (
38
) 50 straipsnio, nes kompetenciją pasirašyti šį susitarimą turėjo ir Bendrija, ir valstybės narės.
73.
Dėl tokio Teisingumo Teismo jurisdikcijos aiškinti sulyginimo su Bendrijos kompetencija, patvirtinto sprendime Dior ir kt. (
39
), šioje byloje reikia patikrinti, ar Belgrado susitarimo objektas šiuo metu susijęs su kokia nors Bendrijos kompetencijos sritimi, nes tai suteiktų Teisingumo Teismui teisę jį išaiškinti, ar reikia analizuoti kitas galimybes.
74.
Gerai žinau, kad yra skirtumų tarp bylų, kuriose priimti ankstesniuose punktuose nurodyti sprendimai, ir ypač kad šioje byloje Belgrado susitarimas buvo pasirašytas ne Bendrijos, bet valstybės narės ir trečiosios valstybės, ir kad ginčą Teisingumo Teismas nagrinėja tiesioginio ieškinio, šiuo metu apeliacijos stadijoje, o ne prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagrindu.
75.
Net jei šios aplinkybės ir turėtų įtakos vėlesniems įvykiams, nacionalinės, Bendrijos ar pasidalijamosios kompetencijos ribų nustatymas būtų naudingas siekiant patvirtinti arba atmesti kompetencijų sulyginimo teorija pagrįstus argumentus. Taigi reikia išsamiai išnagrinėti jų pasekmes.
b) Bendrijos kompetencijos muitų srityje raida
76.
Atsižvelgiant į Belgrado susitarimo taikymo sritį, kuri apima tik abipusę administracinę pagalbą muitų teisės aktų pažeidimų prevencijos, nustatymo ir panaikinimo srityse, nėra reikalinga išsami kompetencijų pasidalijimo šioje srityje analizė nuo jų pradžios, įtvirtintos EEB sutarties 18–29 straipsniuose, kurių didžioji dalis jau neteko galios (
40
), iki Muitinės kodekso įsigaliojimo 1993 metais.
77.
Šioje srityje pasiekta integracija atėmė iš valstybių narių teisę reguliuoti muitus ir lygiaverčio poveikio mokesčius, išskyrus konkrečias įgyvendinimo ir pažeidimų panaikinimo priemones (
41
). Taigi norint patikrinti, ar valstybių įgaliojimai, kuriems įtakos turėjo Belgrado susitarimas, taip pat buvo perleisti, ar išliko jų turėtojoms, užtenka nustatyti, koks yra Belgrado susitarimo objektas.
78.
Jau minėjau 1967 m. Romos konvenciją (
42
), kuri detaliai reglamentavo informacijos ir tyrimo tarnybų pasikeitimo duomenimis ir bendradarbiavimo tvarką pažeidimų prevencijos ir panaikinimo srityse ir kuriai būdingos panašios savybės, kaip ir šioje byloje nagrinėjamam susitarimui, o vienu didžiausių konvencijos trūkumų buvo laikoma tai, kad Teisingumo Teismas neturėjo jurisdikcijos ją aiškinti (
43
).
79.
Jos raidos istorija suteikia labai reikšmingos informacijos: 1981 m., remiantis EB 308 straipsniu, buvo priimtas Reglamentas Nr. 1468/81 (
44
), Bendrijos kompetencijai perleidęs kai kuriuos esminius 1967 m. Romos konvencijos elementus. Teisinės chirurgijos operacija buvo siekiama atskirti muitų požiūriu išimtinai funkcines sritis, t. y. tarpusavio administracinę pagalbą, nuo esminių tik valstybių kompetencijai priklausančių sričių, ypač susijusių su teismų tarpusavio pagalba baudžiamosiose bylose (
45
).
80.
Taip, viena vertus, Romos konvencija už Bendrijos sutarčių ribų paliko teisminį bendradarbiavimą, kuris dabar jau integruotas į „trečiąjį ramstį“, ir, kita vertus, nustojo reglamentuoti tarpvalstybinį bendradarbiavimą muitų srityje.
81.
Atsižvelgiant į nuostatos, kuria remiantis priimtas minėtas reglamentas, t. y. EB 308 straipsnio, pobūdį, kuri, nesutampant Bendrijos siekiamiems tikslams ir jos institucijų įgaliojimams, suteikia kompetenciją Bendrijai (
46
), taip kompensuodama Sąjungos institucijų kompetencijos pagal Sutartį trūkumą (
47
), negali būti jokių abejonių, kad Reglamente Nr. 1468/81 (
48
) numatyta kompetencija, kuri lėmė „nenumatytų atvejų“ (
49
) sąrašo išsiplėtimą, priklauso Bendrijai.
82.
Nors bylos aplinkybių metu Belgrado susitarimas buvo su trečiąja šalimi sudaryta dvišalė sutartis, atsižvelgiant į įvykių raidą, jį reikėtų laikyti įgyvendinimo priemone Bendrijos kompetencijos srityje, praradusia savo tarptautinį pobūdį plečiantis Europos kompetencijai muitų srityje.
83.
Apibendrinant reikia pasakyti, jog taikydami Teisingumo Teismo jurisdikcijos aiškinti sulyginimo su Bendrijos kompetencija metodą anksčiau nurodytomis aplinkybėmis galime daryti išvadą, kad bent nemaža Belgrado susitarimo dalis priklauso Sąjungos kompetencijai.
84.
Be to, ši dinamiška raida tęsiasi toliau, nes 1967 m. Romos konvencija 1998 m. buvo pakeista nauja konvencija (
50
), kurioje reglamentuojamos valstybių funkcijos bendradarbiavimo teisingumo ir vidaus reikalų srityje; ypač paminėtinas jos 26 straipsnis, suteikiantis Teisingumo Teismui jurisdikciją aiškinti šią konvenciją, tačiau numatantis kelis reikšmingus skirtumus nuo įprastinės prejudicinio sprendimo priėmimo procedūros (
51
).
c) Šios bylos ypatybės
85.
Turintiems abejonių dėl kompetencijų sulyginimo metodo taikymo šioje byloje ir laikantiems jį nepritaikytu kitiems nei mišriems susitarimams (
52
) arba įkvėptiems pagarbos teisiniam formalizmui ir negalintiems įsivaizduoti, kad Belgrado susitarimo tipo dvišalę sutartį būtų galima suderinti su Europos integracijos procesu, reikia pateikti kitus, ne mažiau įtikinančius argumentus.
86.
Pirma, Teisingumo Teismas nusprendė turintis jurisdikciją dėl su Bendrijos kompetencijos sritimi nesusijusios dvišalės sutarties, net jei prieš tai buvo nusprendęs priešingai.
87.
Taigi sprendime Vandeweghe ir kt. (
53
) jis nusprendė turintis jurisdikciją priimti prejudicinį sprendimą dėl 1957 m. gruodžio 7 d. Belgijos Karalystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos pasirašyto Bendrosios socialinės apsaugos konvencijos Trečiojo papildomo susitarimo 2 straipsnio aiškinimo, nes kai kurių Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 (
54
) nuostatų aiškinimas turėjo įtakos minėtam papildomam susitarimui (
55
).
88.
Antra, generalinis advokatas A. Trabucchi išvadoje byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Bresciani, pabrėžė, kad būtina netiesiogiai taikyti tarptautinės teisės nuostatą, pavyzdžiui, 1963 m. Jaundės konvenciją, norint nustatyti valstybių prisiimtų įsipareigojimų apimtį, nepaisant abejonių, kad Teisingumo Teismo jurisdikcija bus išplėsta toliau nei paprastas aiškinimas ir Bendrijos teisės akto teisėtumo konstatavimas (
56
).
89.
Šie du pavyzdžiai patvirtina pastangas iškelti teisminės veiklos interesus virš tradicinio formalizmo ir taip leisti Europos ir nacionalinių teisės sistemų integraciją, nepažeidžiant jokių teisės nuostatų ir nesuardant EB sutarties nustatytos institucinės pusiausvyros.
90.
Jei, siekiant papildyti Bendrijos teisės normas, gali būti pripažinta, kad Teisingumo Teismas pagal EB 234 straipsnį turi jurisdikciją aiškinti iš esmės šiai teisės struktūrai nepriklausančias teisės normas, būtų sunku nepripažinti tokios jurisdikcijos šioje byloje, kai atsakymui į apeliacinį skundą pateikti reikia aiškinti Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalį remiantis dvišaliu susitarimu ne dėl to, kad norint šią nuostatą įvertinti būtina tokia aiškinamoji pagalba, bet dėl to, kad šioje byloje nuo teisingo Belgrado susitarimo supratimo priklausys, ar esama faktinių aplinkybių, būtinų norint taikyti šią nuostatą minėtame sprendime De Haan nustatyta prasme, visų pirma, ar esama Slovėnijos institucijų teisinės pareigos pažeidimo.
91.
Taigi tai yra paprastas teisinės sistemos papildymas, nes šio susitarimo aiškinimui nebus būdingas erga omnes pobūdis, o jis bus tik pagalbinis.
92.
Šiomis aplinkybėmis sprendimas, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos, prilygtų jo įsipareigojimų neįvykdymui ir atsisakymui vykdyti teisingumą, o tai būtų nesuderinama su EB 220 straipsnyje šiam aukščiausiam Bendrijos teismui skirtomis funkcijomis (
57
).
93.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos aiškinti Belgrado susitarimą, reikia tiesiog ją pripažinti, nes ji negali būti ginčijama jokiu kitu pagrindu.
3. Apeliacijos pagrindo nagrinėjimas
94.
Nordspedizionieri ir kt. nurodo, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamos sutarties tikslą, Slovėnijos valdžios institucijos turėjo pranešti Fernetti muitinės įstaigai apie bet kokį „problemiškų“ prekių krovinį. Kadangi joms buvo žinoma apie visą sunkvežimio maršrutą nuo 1991 m. spalio 30 d. ir apie tai, kad šiame krovinyje buvo cigarečių, kurioms Italijoje taikomi specialūs ir didesni mokesčiai, Slovėnijos pasienio policija turėjo perspėti Italijos saugumo pajėgas pagal Belgrado susitarimo 4 straipsnį.
95.
Kadangi Slovėnijos Respublika neįvykdė šios pareigos, tabakas buvo neteisėtai įvežtas į Italiją ir padarė žalą muitinės tarpininkams, kurie nebūtų turėję sumokėti atitinkamų muito mokesčių, jei tuomet būtų žinoję apie kontrabandą. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad nurodyta nuostata nenustatė jokio aiškaus įpareigojimo pranešti apie prekes, o apeliantai šią išvadą vertina kaip teisės klaidą.
96.
Dėl to reikia išnagrinėti, ar toks aiškinimas yra teisingas, kaip ginčijamame sprendime teigia Komisija.
97.
Aš sutinku su mintimi, kad Belgrado susitarimo pažeidimą būtų galima prilyginti pažeidimui, kuris minėtame sprendime De Hann buvo pripažintas galinčiu pagrįsti esant ypatingą situaciją Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies prasme, nes priešingu atveju nebūtų jokios prasmės toliau tęsti šio pagrindo nagrinėjimą.
98.
Žinoma, iš pirmo žvilgsnio Belgrado susitarimo pobūdis gana aiškiai atrodo privalomas. Pavyzdžiui, tai matyti iš jo paties tikslo – kovos su muitinės taisyklių pažeidimais dviejose valstybėse ir ypač jų prevencija (šio susitarimo 1 straipsnio 1 dalis).
99.
Be to, susitariančiosios šalys įsipareigoja „glaudžiai bendradarbiauti tarp bendros sienos muitinės įstaigų“ (1 straipsnio, 1 dalis) ir tai patvirtina griežtą šio susitarimo taikymą.
100.
Be to, minėto susitarimo 4 straipsnyje įtvirtinta pareiga „skirti ypatingą dėmesį“ kai kurioms asmenų, prekių ir transporto priemonių rūšims (1 dalis) ir šis reikalavimas apibūdinamas kaip „ypatingas dėmesys toms eksportuojamoms prekėms, kurioms kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje taikomi specialūs ir dideli mokesčiai“ (2 dalies antroji pastraipa).
101.
Vis dėlto privalomas šių nuostatų pobūdis susilpnėja įvertinus susitarimo ribas, pavyzdžiui, paprastam ir greitam muitinės kontrolės procedūrų vykdymui teikiamą prioritetą (Belgrado susitarimo 3 straipsnio b ir c punktai) ir pareigos skirti „ypatingą dėmesį“ sušvelninimą (to paties susitarimo 4 straipsnio 1 dalis).
102.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į tai, kad „ypatingas dėmesys“ kai kurioms prekėms, visais atvejais įskaitant cigaretes, turi būti įgyvendinamas tik „gavus (kitos Susitariančiosios Šalies) prašymą“ (4 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa). Šiuo klausimu galima padaryti išvadą, kad Slovėnijos muitinės įstaigos minėtą susitarimą būtų pažeidusios tik tuomet, jei Italijos Respublika kitos sutarties šalies kokiu nors būdu būtų paprašiusi skirti tokį dėmesį.
103.
Bet koks kitas paaiškinimas būtų nepagrįstas, nes būtų absurdiška, jei tarptautinė sutartis įpareigotų susitariančiąją šalį be išankstinio nurodymo patikrinti prekes, kurioms kitoje susitariančiojoje šalyje taikomas specialus mokesčių režimas. Tokio pobūdžio reikalavimas aiškiai peržengtų ribas to, ko būtų galima pagrįstai tikėtis iš lojalaus bendradarbiavimo pagal tarptautinę teisę (
58
).
104.
Dėl šių priežasčių Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos pripažindamas, kad Belgrado susitarimas nenustato atitinkamoms kiekvienos valstybės muitinės įstaigoms pareigos pranešti apie kaimyninėje valstybėje specialiais ir dideliais mokesčiais apmokestinamų prekių vežimą.
105.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, reikia atmesti trečiąjį apeliacinį skundą pagrindžiantį pagrindą.
C — Dėl ketvirtojo apeliacinį skundą pagrindžiančio pagrindo
106.
Nordspedizionieri ir kt. kaltinimas šiuo atveju grindžiamas tuo, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime neįvykdė pareigos motyvuoti, nes, nenustatęs, jog šiuo atveju buvo susidariusi atsisakymui išieškoti muitus būtina ypatinga situacija (
59
), atsisakė nagrinėti Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalyje nurodytą antrąją sąlygą dėl apgavystės ir akivaizdaus aplaidumo nebuvimo.
107.
Vis dėlto būtų nelogiška teigti, kad turi būti išnagrinėtos visos teisės normoje nurodytos kumuliacinės sąlygos. Nagrinėdamas galimybę atsisakyti išieškoti iš muitinės tarpininko reikalaujamą skolą muitinei, Pirmosios instancijos teismas neprivalo parengti išsamios ataskaitos dėl visų konkrečioje byloje įvykdytų sąlygų, o tik įvertinti, ar jos visos įvykdytos, nes jei bent viena iš jų neįvykdyta, teisinė logika įpareigoja atmesti prašymą, o sprendimas dėl kitų sąlygų būtų perteklinis.
108.
Teismų praktika nepalieka jokių abejonių dėl Bendrijos teismų vaidmens nagrinėjant kumuliacines sąlygas, pavyzdžiui, Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje, kur ieškinio sėkmė priklauso nuo to, ar bus įrodytas veiksmų, kuriais kaltinamos Bendrijos institucijos, neteisėtumas, padarytos žalos realumas ir jų priežastinis ryšys. Jei bent viena iš šių sąlygų neįvykdoma, ieškinys negali būti patenkintas (
60
).
109.
Kadangi pagal Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio 1 dalies tekstą būtina įvykdyti abi jame nurodytas sąlygas, Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios klaidos ir nepažeidė pareigos motyvuoti nenagrinėdamas, ar antroji sąlyga buvo įvykdyta. Todėl ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.
110.
Atsižvelgiant į apeliaciniam skundui pagrįsti pateiktų pagrindų, kurie iš dalies nepriimtini arba nereikšmingi ir iš dalies nepagrįsti, analizę, apeliacinį skundą reikia atmesti.
VI — Dėl bylinėjimosi išlaidų
111.
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnį, skaitomą kartu su 69 straipsnio 2 dalimi, kuris pagal 118 straipsnį yra taikomas apeliaciniam procesui, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas. Jei, kaip aš siūlau, pagrindai, kuriais remiasi apeliantai, atmetami, jiems turėtų būti nurodyta padengti apeliacinio skundo nagrinėjimo išlaidas.
112.
Komisija prašė iš Nordspedizionieri ir kt. priteisti pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas. Vis dėlto jos jau buvo priteistos skundžiamu sprendimu, todėl šis naujas Komisijos pateiktas prašymas turėtų būti laikomas nereikšmingu.
VII — Išvada
113.
Atsižvelgdamas į anksčiau pateiktus argumentus, Teisingumo Teismui siūlau atmesti Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, likviduojamos įmonės, Livio Danielis ir Domenico D'Alessandro pateiktą apeliacinį skundą dėl 2004 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo, priimto byloje T-332/02, nes jis iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas, ir priteisti iš apeliantų padengti nagrinėjant apeliacinį skundą patirtas bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	Sprendimas Nordspedizionieri di Danielis Livio ir kt. prieš Komisiją (T-332/02; Rink. p. II-4405).
(
3
)	Kartu su juo buvo pateiktas subsidiarus prašymas atsisakyti išieškoti skolą muitinei dėl 8010 kilogramų užsienyje pagaminto tabako 1992 m. balandžio 8 d. Italijos institucijų konfiskuoto nelegaliame sandėlyje Baregio, kuris neturi įtakos apeliaciniam skundui, ir todėl šioje išvadoje jo minėti nereikia.
(
4
)	Šių teisės aktų sudėtingumas paaiškina C. J. Berr („Union douanière“, leid. „Revue trimestrielle de droit européen“, 37 (3), 2001 m. birželis – rugsėjis, p. 627 ir tolesni) teiginį, kad kitose srityse, kaip antai pinigų sąjunga arba socialinė sanglauda, kylančios problemos labiau skatina susidomėjimą nei muitinės tarifas arba klausimas dėl kilmės sertifikatų galiojimo, kurie pavertė muitų teisę išimtine nedaugeliui specialistų suprantama sritimi.
(
5
)	1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2913/92, nustatantis Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1).
(
6
)	Šiuo klausimu reikia atkreipti dėmesį, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nesprendė dėl savo paties jurisdikcijos ir netgi neišreiškė jokios abejonės šiuo klausimu.
(
7
)	Accordo di mutua assistenza amministrativa per la prevenzione e la repressione delle frodi doganali fra la Repubblica Italiana e la Repubblica Socialista Federativa di Jugoslavia, pasirašytas Belgrade 1965 m. lapkričio 10 d., variantas italų kalba paskelbtas „Bollettino Ufficiale (Trattati e convenzioni)“, 1967, t. CIV – Nr. 178; nacionalinis Įgyvendinimo įstatymas paskelbtas „Gazzetta Ufficiale“, Nr. 169, 1967 m. liepos 8 d.; Susitarimas įsigaliojo 1968 m. vasario 1 dieną.
(
8
)	1976 m. gruodžio 13 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 222/77 dėl Bendrijos tranzito (OL L 38, p. 1). Išorinis tranzitas reglamentuojamas Muitinės kodekso 91–97 straipsniuose, o vidinis tranzitas – 163–165 straipsniuose, tačiau 1990 m. rugsėjo 17 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2726/90 dėl Bendrijos tranzito (OL L 262, p. 1) pakeitė Reglamentą Nr. 222/77; vis dėlto, vadovaujantis jo 47 straipsnio 1 dalimi, reglamento taikymas buvo atidėtas iki 1993 m. sausio 1 d., todėl jo nereikia minėti šiame ginče, nes faktinės aplinkybės įvyko iki šios datos.
(
9
)	1990 m. vasario 22 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 474/90, iš dalies keičiančiu Reglamentą (EEB) Nr. 222/77 dėl Bendrijos tranzito, panaikinant tranzito pranešimo atidavimo procedūrą Bendrijos vidaus sienos kirtimo atveju (OL L 51, p. 1).
(
10
)	1987 m. kovo 27 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 1062/87 dėl Bendrijos tranzito procedūros įgyvendinimo nuostatų ir supaprastinimo priemonių (OL L 107, p. 1).
(
11
)	1990 m. gegužės 29 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 1429/90, iš dalies keičiantis Reglamentą (EEB) Nr. 1062/87 dėl Bendrijos tranzito procedūros įgyvendinimo nuostatų ir supaprastinimo priemonių (OL L 137, p. 21).
(
12
)	1979 m. liepos 2 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1430/79 dėl importo ar eksporto muitų grąžinimo ar atsisakymo juos išieškoti (OL L 175, p. 1), su pakeitimais, padarytais 1986 m. spalio 7 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3069/86 (OL L 286, p. 1).
(
13
)	1986 m. spalio 7 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 3069/86, iš dalies keičiantis Reglamentą (EEB) Nr. 1430/79 dėl importo ir eksporto muitų grąžinimo arba atsisakymo juos išieškoti (OL L 286, p. 1).
(
14
)	Convention entre la Belgique, la République Fédérale d'Allemagne, la France, l'Italie, le Luxembourg et les Pays-Bas, pour l'assistance mutuelle entre les administrations douanières respectives, pasirašyta Romoje 1967 m. rugsėjo 7 d., su kuria galima susipažinti „Tractatenblad van het Koninkrijk der Nederlanden“, 1968 m., Nr. 172.
(
15
)	Skundžiamo sprendimo 27–30 punktai.
(
16
)	31–39 punktai.
(
17
)	43–89 punktai.
(
18
)	79 punktas.
(
19
)	90–96 punktai.
(
20
)	1991 m. gegužės 2 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamentas (OL L 136, klaidų ištaisymas OL L 317, p. 34) su pakeitimais (OL L 298, p. 1).
(
21
)	1999 m. spalio 21 d. Sprendimo Lensing & Brockhausen (C-233/98, Rink. p. I-7349), 31 punktas.
(
22
)	Skundžiamo sprendimo 31 punktas.
(
23
)	Sprendimo 33 punktas.
(
24
)	1987 m. kovo 12 d. Sprendimo Cerealmangimi ir Italgrani prieš Komisiją (244/85 ir 245/85, Rink. p. 1303) 11 punktas ir 1993 m. liepos 6 d. Sprendimo CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją (C-121/91 ir C-122/91, Rink. p. I-3873), 43 punktas.
(
25
)	Minėto sprendimo CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją 44 ir 45 punktai.
(
26
)	1994 m. kovo 2 d. Sprendimo Hilti prieš Komisiją (C-53/92 P, Rink. p. I-667) 42 ir 43 punktai.
(
27
)	Atsiliepime į apeliacinį skundą Komisijos minėto 1991 m. spalio 1 d. Sprendimo Vidrányi prieš Komisiją (C-283/90 P, Rink. p. I-4339), 12 punktas.
(
28
)	Buvo ginčijamas šio įrodymo priimtinumas (Komisija jį apibūdino kaip pateiktą pavėluotai) ir reikšmingumas. Reikia visiškai atmesti apeliantų argumentus dėl jo pateikimo pirmąjį kartą datos tinkamumo dėl to, kad ankstesnis vyriausiasis muitinės pareigūnas atsisakė duoti parodymus, nes Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamentas, 68 ir tolesniuose straipsniuose reglamentuojantis įrodymų pateikimą apklausiant liudytojus, numato, kaip turėtų būti sprendžiamos su liudytojų parodymų davimu susijusios problemos. Be to, šio reglamento 69 straipsnio 1 dalis įpareigoja liudytojus atvykti ir priešingu atveju numato sankciją, kuri taip pat taikoma ir be pateisinamos priežasties atsisakiusiam duoti parodymus liudytojui. Taigi Pirmosios instancijos teismas turi priemonių priversti liudytojus duoti parodymus. Kai kuriais atvejais jis taip pat gali duoti teismo pavedimus išklausyti liudytojus arba ekspertus. Tai reiškia, kad vienintelė (vėlyvo) šio įrodymo pateikimo priežastis yra ištaisyti apgailėtiną apeliantų klaidą pirmojoje instancijoje. Apibendrinant, kaip atsiliepime į apeliacinį skundą pažymi Komisija, V. Portale rašytinio pareiškimo turinys patvirtina Pirmosios instancijos teismo nuomonę ir neturi didelės reikšmės.
(
29
)	Šios išvados 30 punktas.
(
30
)	1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas De Hann (C-61/98, Rink. p. I-5003).
(
31
)	Ten pat, 56 punktas.
(
32
)	1974 m. balandžio 30 d. Sprendimas (181/73, Rink. p. 449). Vėliau patvirtintas 1976 m. vasario 5 d. Sprendimu Bresciani (87/75, Rink. p. 129) dėl 1963 m. Jaundės konvencijos aiškinimo; 1977 m. lapkričio 24 d. Sprendimu Razanatsimba (65/77, Rink. p. 2229) dėl Lomės konvencijos aiškinimo; vėliau, 1991 m. sausio 31 d. Sprendimu Kziber (C-18/90, Rink. p. I-199) ir 1995 m. balandžio 5 d. Sprendimu Krid (C-103/94, Rink. p. I-719), susijusiais su bendradarbiavimo susitarimais su Maroku ir Alžyru; taip pat 1977 m. balandžio 26 d. Nuomonės 1/76 (Rink. p. 741) 18 punktu.
(
33
)	Europos ekonominės bendrijos ir Graikijos susitarimas, įsteigiantis asociaciją, patvirtintas 1961 m. rugsėjo 25 d. Tarybos sprendimu 63/106/EEB (OL 26, 1963, p. 293).
(
34
)	Minėto sprendimo Haegeman 3–6 punktai.
(
35
)	1987 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo (12/86, Rink. p. 3719) 9 punktas.
(
36
)	Vokietijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės atvirai abejojo Teisingumo Teismo jurisdikcija aiškinti su laisvu asmenų judėjimu susijusias asociacijos susitarimo su Turkija nuostatas.
(
37
)	1998 m. birželio 16 d. Sprendimo (C-53/96, Rink. p. I-3603) 28 ir 29 punktai.
(
38
)	Susitarimas dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, pateiktas Pasaulio prekybos organizaciją įsteigiančios sutarties 1 C priede, kiek tai susiję su jos kompetencija, Bendrijos vardu patvirtintas 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB (OL L 336, p 1).
(
39
)	2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo (C-300/98 ir C-392/98, Rink. p. I-11307) 35 ir paskesni punktai.
(
40
)	Vadovaujantis Amsterdamo sutartimi, kuri paliko galioti tik EEB sutarties 28 ir 29 straipsnius (tapusius EB 26 ir 27 straipsniais). Jų išbraukimas atspindėjo daugiau techninę, o ne politinę būtinybę, nes iš tikrųjų šių nuostatų tikslai iš esmės buvo pasiekti ir todėl nebebuvo reikalinga šias nuostatas taikyti ateityje.
(
41
)	C. J. Berr, op. cit, p. 632.
(
42
)	Šios išvados 10 punktas.
(
43
)	N. Vaulont. „La Unión Aduanera de la Comunidad Económica Europea“, Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biuras, Liuksemburgas, 1981 m., p. 12.
(
44
)	1981 m. gegužės 19 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1468/81 dėl valstybių narių administracinių institucijų tarpusavio pagalbos ir dėl pastarųjų bei Komisijos bendradarbiavimo, siekiant užtikrinti teisingą muitinės ir žemės ūkio teisės aktų taikymą (OL L 144, p. 1).
(
45
)	Reglamento Nr. 1468/81 motyvų priešpaskutinė konstatuojamoji dalis.
(
46
)	M. Rossi. „Artikel 308 EG-Vertrag“, publikuotas C. Callies, M. Ruffert. „Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag“, antrasis papildytas ir pataisytas leidimas, Neuwied/Kriftel, 2002, p. 2538.
(
47
)	1996 m. kovo 28 d. Nuomonės 2/94 (Rink. p. I-1759) 29 punktas.
(
48
)	Pakeistas 1997 m. kovo 13 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 515/97 dėl valstybių narių administracinių institucijų tarpusavio pagalbos ir dėl pastarųjų bei Komisijos bendradarbiavimo, siekiant užtikrinti teisingą muitinės ir žemės ūkio teisės aktų taikymą (OL L 82, p. 1).
(
49
)	R. Alonso García vartota sąvoka (ispanų kalba – „imprevistas“) „Derecho Comunitario – Sistema constitucional y administrativo de la Comunidad Europea“, Centro de Estudios Ramón Areces, S.A., Madridas, 1994, p. 570.
(
50
)	Vadovaujantis Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu sudaryta Konvencija dėl muitinės administracijų tarpusavio pagalbos ir bendradarbiavimo (OL C 24, 1998, p. 1).
(
51
)	Dėl išsamesnės informacijos siūlau žiūrėti 1998 m. gegužės 28 d. Tarybos patvirtintą ankstesnėje išnašoje nurodytos konvencijos aiškinamąjį raštą (OL C 189, p. 1).
(
52
)	Dėl sunkumų vienodai aiškinant visus susitarimus, įskaitant įvairias mišrių susitarimų rūšis, naudinga nurodyti generalinio advokato G. Tesauro byloje, kurioje priimtas sprendimas Hermès, pateiktą išvadą ir ypač jos 18 punktą.
(
53
)	1973 m. lapkričio 27 d. Sprendimas Vandeweghe ir kt. (130/73, Rink. p. 1329).
(
54
)	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2).
(
55
)	Minėto sprendimo Vandeweghe
ir kt. 3 punktas.
(
56
)	Generalinio advokato A. Trabucchi išvados byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Bresciani, 4 punktas. Sprendime, priešingai, šis klausimas nebuvo aptartas.
(
57
)	D. Simon. „Le système juridique communautaire“, Presses Universitaires de France, antrasis leidimas, Paryžius, 1998, p. 332. Taip pat 1957 m. liepos 12 d. Sprendimo Algera
ir kt. (7/56 ir 3/57–7/57, Rink. p. 81) 115 punktas.
(
58
)	1985 m. sausio 14 d. Italijos finansų ministerijos išleistame aplinkraštyje, kurį šalys nurodė per teismo posėdį, yra tik kelios techninės instrukcijos dėl Belgrado susitarimo įgyvendinimo, skirtos Italijos muitinės padaliniams, atsakingiems už pasienį su Slovėnija, tačiau tai nepaneigia mano argumentų.
(
59
)	Šios išvados 34 punktas.
(
60
)	1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją (C-146/91, Rink. p. I-4199) 19 punktas; 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Lucaccioni prieš Komisiją (C-257/98 P, Rink. p. I-5251) 14 punktas ir 1999 m. spalio 14 d. Sprendimo Atlanta prieš Europos bendriją (C-104/97 P, Rink. p. I-6983) 65 punktas.