Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 5 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 2011/83/ES – Vartotojo ir prekybininko sudaryta nuotolinės prekybos sutartis – Sąvoka „vartotojas“ – Ryšio tarp vartotojo ir prekybininko užmezgimas per kitą vartotojo įgaliotą prekybininką – 2 straipsnio 7 punktas – Vartotojo teisė atsisakyti sutarties – 9 straipsnio 1 dalis – Piktnaudžiavimas teise “
Byloje C‑564/24
dėl Kammergericht Berlin (Berlyno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) 2024 m. balandžio 9 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. rugpjūčio 20 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Eisenberger Gerüstbau GmbH
prieš
JK
TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė M. L. Arastey Sahún (pranešėja), teisėjai J. Passer, E. Regan, D. Gratsias ir B. Smulders,
generalinis advokatas A. Biondi,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek, S. Šindelková
ir J. Vláčil,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Kienapfel ir I. Rubene,
susipažinęs su 2025 m. rugsėjo 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64), 2 straipsnio 7 punkto, 9 straipsnio 1 dalies ir 14 straipsnio 4 dalies a punkto ir 5 dalies išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant pagal Vokietijos teisę įsteigtos įmonės Eisenberger Gerüstbau GmbH ir JK ginčą dėl atlygio šiai įmonei už pastolių suteikimą ir montavimą mokėjimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3        Direktyvos 2011/83 4, 5, 7, 14, 17, 20 ir 57 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(4) <...>
Suderinti tam tikrus vartotojų nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių teisės aspektus yra būtina siekiant skatinti realią vartotojų vidaus rinką, kurioje būtų siekiama nustatyti tinkamą pusiausvyrą tarp aukšto vartotojų apsaugos lygio ir įmonių konkurencingumo, tuo pačiu užtikrinant subsidiarumo principo laikymąsi;
(5) <...> [V]isiškas vartotojų informacijos [informavimo] ir teisės atsisakyti sutarties suderinimas nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytose sutartyse padės pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir pagerinti įmonių ir vartotojų vidaus rinkos veikimą [vidaus rinkos veikimą įmonių ir vartotojų santykių požiūriu];
<...>
(7)      visiškas kai kurių pagrindinių reglamentavimo aspektų suderinimas turėtų labai padidinti teisinį tikrumą vartotojams ir prekiautojams. <...> Be to, visoje [Europos] Sąjungoje būtų užtikrinamas aukštas bendras vartotojų apsaugos lygis;
<...>
(14)      šia direktyva neturėtų būti daromas poveikis nacionalinei sutarčių teisei tiek, kiek sutarčių teisės aspektai nėra reglamentuojami šia direktyva. Todėl taikant šią direktyvą neturėtų būti daromas poveikis nacionalinei teisei, reglamentuojančiai, pavyzdžiui, sutarties sudarymą ar galiojimą (pvz., nesutikimą). Analogiškai, šia direktyva taip pat neturėtų būti daromas poveikis nacionalinei teisei, kiek tai susiję su bendrosiomis sutartinėmis teisių gynimo priemonėmis, valstybės ekonomiką reglamentuojančiomis taisyklėmis, pavyzdžiui, taisyklėms dėl pernelyg didelių ir lupikiškų kainų, ir taisyklėmis dėl neetiškų teisinių sandorių;
<...>
(17)      termino „vartotojas“ apibrėžtis turėtų apimti fizinius asmenis, kurie siekia tikslų, nesusijusių su jų verslu, prekyba, amatu ar profesija. Vis dėlto, tuo atveju, jeigu sudaroma dvigubos paskirties sutartis iš dalies asmens verslo, ir iš dalies ne verslo tikslais ir jeigu atsižvelgiant į bendras sutarties sąlygas verslo tikslai nevyrauja, atitinkamas asmuo taip pat turėtų būti laikomas vartotoju;
<...>
(20) <...> Organizuotos nuotolinės pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemos sąvoka turėtų apimti trečiosios šalies, kuri nėra prekiautojas, valdomas pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemas, pavyzdžiui, interneto platformas, kuriomis naudojasi prekiautojas. Vis dėlto ši sąvoka neturėtų apimti svetainių, kuriose pateikiama informacija tik apie prekiautoją, jo prekes ir (arba) paslaugas bei nurodomi prekiautojo kontaktiniai duomenys;
<...>
(57)      būtina, kad valstybės narės nustatytų sankcijas už šios direktyvos pažeidimus ir užtikrintų jų įgyvendinimą. Sankcijos turėtų būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios“.
4        Šios direktyvos 1 straipsnis suformuluotas taip:
„Šios direktyvos tikslas – pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir taip prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo suderinant tam tikrus valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų aspektus, susijusius su vartotojų ir prekiautojų sudarytomis sutartimis.“
5        Minėtos direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1.      vartotojas – kiekvienas fizinis asmuo, kuris veikia pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba, amatu ar profesija;
2.      prekiautojas – kiekvienas valstybės ar privačiai valdomas fizinis arba juridinis asmuo, kuris veikia pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, siekdamas tikslų, susijusių su jo prekyba, verslu, amatu arba profesija, įskaitant kiekvieną kitą asmenį, veikiantį prekiautojo vardu arba jo naudai;
<...>
6.       paslaugų sutartis – sutartis, išskyrus pirkimo–pardavimo sutartį, pagal kurią prekiautojas suteikia ar įsipareigoja suteikti paslaugą vartotojui, o vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti už ją kainą;
7.      nuotolinės prekybos sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis, sudaryta pagal organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą prekiautojui ir vartotojui fiziškai kartu nedalyvaujant ir išskirtinai naudojantis viena arba daugiau nuotolinio ryšio priemonių iki sutarties sudarymo ir įskaitant jos sudarymo momentu;
8.      ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis:
a)       sudaryta vietoje, kuri nėra prekybai skirtos prekiautojo patalpos, fiziškai kartu dalyvaujant prekiautojui ir vartotojui;
b)      kurią tokiomis pačiomis aplinkybėmis, kaip nurodyta a punkte, pasiūlo sudaryti vartotojas;
c)      sudaryta prekiautojo prekybai skirtose patalpose arba naudojantis bet kuria nuotolinio ryšio priemone iš karto po to, kai į vartotoją buvo asmeniškai ir betarpiškai kreiptasi vietoje, kuri nėra prekiautojo prekybai skirtos patalpos, fiziškai kartu dalyvaujant prekiautojui ir vartotojui; arba
d)      sudaryta per prekiautojo organizuotą ekskursiją siekiant reklamuoti ir parduoti vartotojui prekes ar paslaugas;
<...>
15.      papildoma sutartis – sutartis, pagal kurią vartotojas įsigyja prekes ar paslaugas, susijusias su nuotolinės prekybos sutartimis ar su ne prekybai skirtose patalpose sudarytomis sutartimis; tas prekes tiekia, o paslaugas teikia prekiautojas ar trečioji šalis, kuri remiasi susitarimu su prekiautoju.“
6        Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 5 dalyje nustatyta:
„Šia direktyva nedaroma įtaka nacionalinei bendrajai sutarčių teisei, pavyzdžiui, sutarties galiojimą, sudarymą arba poveikį reglamentuojančioms taisyklėms, tiek kiek bendrosios sutarčių teisės aspektai nėra reglamentuojami šia direktyva.“
7        Direktyvos 2011/83 4 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės nacionalinėje teisėje neturi palikti galioti ar priimti nuostatų, nukrypstančių nuo šioje direktyvoje įtvirtintų nuostatų, įskaitant griežtesnių ar švelnesnių nuostatų, kuriomis užtikrinama nevienodo lygio vartotojų apsauga, nebent šioje direktyvoje būtų numatyta kitaip.“
8        Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Prieš vartotojui įsipareigojant pagal nuotolinės prekybos sutartį ar ne prekybai skirtose patalpose sudaromą sutartį ar atitinkamą pasiūlymą, prekiautojas aiškiai ir suprantamai pateikia vartotojui šią informaciją:
<...>
h)      jei taikoma teisė atsisakyti sutarties, naudojimosi šia teise sąlygas, laiko terminą ir tvarką pagal 11 straipsnio 1 dalį, taip pat pavyzdinę sutarties atsisakymo formą, pateiktą I priedo B dalyje;
<...>“
9        Minėtos direktyvos 9 straipsnyje nustatyta:
„1.      Išskyrus, kai taikomos 16 straipsnyje nurodytos išimtys, vartotojas, nenurodydamas priežasties ir nepatirdamas kitų, nei numatytosios 13 straipsnio 2 dalyje ir 14 straipsnyje, išlaidų per 14 dienų laikotarpį gali atsisakyti nuotolinės prekybos sutarties ar ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties.
2.      Nedarant poveikio 10 straipsniui, šio straipsnio 1 dalyje nurodytas sutarties atsisakymo laikotarpis baigiasi po 14 dienų skaičiuojant nuo:
a)      kai sudaromos sutartys dėl paslaugų – sutarties sudarymo dienos;
<...>
3.      Valstybės narės nedraudžia sutarties šalims vykdyti sutartinių įsipareigojimų per sutarties atsisakymo laikotarpį.
<...>“
10      Tos pačios direktyvos 10 straipsnyje numatyta:
„1.      Jei prekiautojas nepateikia vartotojui informacijos apie teisę atsisakyti sutarties, kaip to reikalaujama pagal 6 straipsnio 1 dalies h punktą, sutarties atsisakymo laikotarpis tęsiasi 12 mėnesių nuo pradinio teisės atsisakyti sutarties laikotarpio, nustatomo pagal 9 straipsnio 2 dalį, pabaigos.
2.      Jeigu prekiautojas pateikia vartotojui šio straipsnio 1 dalyje numatytą informaciją per 12 mėnesių nuo 9 straipsnio 2 dalyje nurodytos dienos, sutarties atsisakymo laikotarpis baigiasi po 14 dienų nuo tos dienos, kurią vartotojas gauna tą informaciją.“
11      Direktyvos 2011/83 11 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Prieš pasibaigiant sutarties atsisakymo laikotarpiui vartotojas praneša prekiautojui apie savo sprendimą atsisakyti sutarties. Šiuo tikslu vartotojas gali:
a)      naudoti pavyzdinę I priedo B dalyje nustatytą atsisakymo formą; arba
b)       pateikti nedviprasmišką pareiškimą, kuriame išdėstytas jo sprendimas atsisakyti sutarties.
Valstybės narės pavyzdinei sutarties atsisakymo formai nenustato jokių kitų oficialių reikalavimų, nei nustatytieji I priedo B dalyje.“
12      Šios direktyvos 12 straipsnyje nustatyta:
„Pasinaudojus teise atsisakyti sutarties nustoja galioti šios šalių pareigos:
a)      pareiga vykdyti nuotolinės prekybos arba ne prekybai skirtose patalpose sudarytą sutartį, arba
b)      pareiga sudaryti nuotolinės prekybos sutartį arba ne prekybai skirtose patalpose sudaromą sutartį, jei vartotojas buvo siūlęs ją sudaryti.“
13      Minėtos direktyvos 13 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa suformuluota taip:
„Prekiautojas nedelsdamas ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per 14 dienų nuo tos dienos, kai jis buvo informuotas apie vartotojo sprendimą atsisakyti sutarties pagal 11 straipsnį, grąžina vartotojui visas jo sumokėtas sumas, įskaitant, jei taikoma, pristatymo išlaidas.“
14      Šios direktyvos 14 straipsnyje nurodyta:
„<...>
4.      Vartotojas nemoka už:
a)      visas suteiktas paslaugas ar vandens, dujų ar elektros energijos tiekimą, kai nėra parduodamas ribotas jų tūris arba nustatytas kiekis, ar centralizuotą šilumos teikimą arba jų dalį, per sutarties atsisakymo laikotarpį, kai:
i)      prekiautojas nepateikė informacijos pagal 6 straipsnio 1 dalies h arba j punktą; arba
ii)      vartotojas aiškiai neprašė pradėti teikti paslaugas per sutarties atsisakymo laikotarpį pagal 7 straipsnio 3 dalį ir 8 straipsnio 8 dalį; arba
<...>
5.      Vartotojas, naudodamasis teise atsisakyti sutarties, neprisiima jokios atsakomybės, išskyrus atvejais, kurie numatyti 13 straipsnio 2 dalyje ir šiame straipsnyje.“
15      Direktyvos 2011/83 15 straipsnyje nustatyta:
„1.      Nedarant poveikio 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių [ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB] 15 straipsniui, jei vartotojas pasinaudoja teise atsisakyti nuotolinės prekybos arba ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties, kaip nustatyta šios direktyvos 9–14 straipsniuose, visos papildomos sutartys savaime nustoja galioti, o vartotojas dėl to nepatiria jokių išlaidų, išskyrus tas išlaidas, kurios numatytos šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje ir 14 straipsnyje.
2.      Valstybės narės nustato išsamias tokių sutarčių nutraukimo taisykles.“
16      Šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės nustato sankcijų, taikomų pažeidus pagal šią direktyvą priimtas nacionalines nuostatas, taisykles ir imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad šios sankcijos būtų taikomos.
Numatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Vokietijos teisė
17      Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas, toliau – BGB) 242 straipsnyje nustatyta:
„Skolininkas prievoles turi vykdyti taip, kaip to reikalauja sąžiningumas, atsižvelgiant į nusistovėjusius papročius.“
18      BGB 312c straipsnyje numatyta:
„1.      Nuotolinės prekybos sutartys – sutartys, kai prekiautojas arba jo vardu ar naudai veikiantis asmuo ir vartotojas, derėdamiesi dėl sutarties ir ją sudarydami, naudoja išimtinai nuotolinio ryšio priemones, nebent sutartis sudaroma ne pagal organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą.
2.      Nuotolinio ryšio priemonės pagal šį kodeksą – tai bet kokios ryšio priemonės, kurios gali būti naudojamos sutarčiai inicijuoti arba sudaryti, sutarties šalims fiziškai kartu nedalyvaujant, kaip antai laiškai, katalogai, telefono skambučiai, pranešimai faksu, elektroniniai laiškai, mobiliuoju ryšiu atsiųstos žinutės (SMS), transliacijos ir telepaslaugos.“
19      BGB 357 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Gautos išmokos turi būti grąžintos ne vėliau kaip per 14 dienų.
<...>
8.      Kai vartotojas atsisako sutarties dėl <...> paslaugų teikimo, jis privalo prekiautojui atlyginti iki sutarties atsisakymo suteiktų paslaugų vertę, jei vartotojas prekiautojo aiškiai paprašė teikti paslaugą prieš pasibaigiant sutarties atsisakymo laikotarpiui. Iš pirmo sakinio kylanti teisė atsiranda tik tuo atveju, jei prekiautojas tinkamai informavo vartotoją pagal [Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche (Civilinio kodekso įvadinis įstatymas)]
246a straipsnio pirmo paragrafo 2 dalies pirmo sakinio 1–3 punktus. <...> Apskaičiuojant atlygintiną vertę reikia remtis visa sutarta kaina. Jei visa sutarta kaina yra neproporcingai didelė, atlygintina vertė turi būti apskaičiuojama pagal suteiktos paslaugos rinkos vertę.
<...>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
20      Eisenberger Gerüstbau verslo tikslais nuomoja pastolius, kuriuos įrengia ir išmontuoja klientų užsakymu. JK, federalinė pareigūnė Vokietijoje, yra žemės sklypo Berlyne savininkė, o tame sklype pastatytas kelių aukštų daugiabutis namas.
21      2020 m. JK nusprendė pakelti šio pastato pastogę, siekdama įrengti asmeninį gyvenamąjį
būstą, pridėdama du naujus aukštus, kuriuose iš viso būtų keturi gyvenamieji būstai. Šiuo tikslu ji užsakė iš architekto (toliau – architektas) statybos projektavimo ir priežiūros darbus; jis taip pat turėjo parengti reikalingų statybos darbų ir paslaugų specifikacijas, gauti specializuotų įmonių pasiūlymus ir galiausiai dalyvauti sudarant sutartis, konkrečiai – parengti jų projektus. Vykdydamas šias funkcijas architektas, be kita ko, pateikė Eisenberger Gerüstbau technines specifikacijas dėl pastolių tiekimo ir montavimo, kviesdamas ją šiuo pagrindu pateikti pasiūlymą. Ši įmonė sutiko su šiomis techninėmis specifikacijomis ir nurodė darbų kainas už atskirus vienetus ir bendrą numatomą sumą, kuri sudarė 45 663,18 EUR (bruto), o 2020 m. balandžio 24 d. ji pasirašė technines specifikacijas ir išsiuntė atgal architektui.
22      Architektas pasirinko Eisenberger Gerüstbau kaip specializuotą įmonę, kuri atliks pastolių teikimo ir montavimo darbus. Jis atitinkamai parengė sutarties projektą, grindžiamą 2020 m. balandžio 24 d. pasiūlymu, ir 2020 m. gruodžio 14 d. elektroniniu laišku perdavė šį projektą abiem šalims, t. y.
Eisenberger Gerüstbau ir JK. Šiame projekte nebuvo jokios nuorodos, kad JK turėjo teisę atsisakyti sutarties. 2020 m. gruodžio 14 d.
Eisenberger Gerüstbau pasirašė sutarties projektą, nepadarydama pakeitimų, ir perdavė jį JK. 2020 m. gruodžio 15 d.
ši taip pat pasirašė šį sutarties projektą ir abiejų šalių pasirašytą egzempliorių (toliau – nagrinėjama sutartis) paštu išsiuntė Eisenberger Gerüstbau.
23      2021 m. sausio 1 d.
Eisenberger Gerüstbau elektroniniu paštu JK pateikė pasiūlymą dėl sutarties priedo, susijusio su dviejų papildomų nuimamųjų platformų sumontavimo, išmontavimo ir priežiūros keturias savaites už iš viso 7 730 EUR (bruto) sumą, o nuo penktos savaitės už papildomą kassavaitinį 517,65 EUR (bruto) nuomos mokestį. JK šį pasiūlymą dėl sutarties priedo pasirašė ir 2021 m. sausio 22 d. elektroniniu paštu išsiuntė Eisenberger Gerüstbau. 2021 m. sausio mėn.
Eisenberger Gerüstbau pradėjo montuoti pastolius.
24      2021 m. sausio 26 d.
Eisenberger Gerüstbau perdavė pastolius naudoti JK, kad ji galėtų atlikti statybos darbus, numatytus nagrinėjamame pastate. Iki 2021 m. gegužės pabaigos JK pagal tarpines sąskaitas faktūras Eisenberger Gerüstbau sumokėjo iš viso 95 937,84 EUR.
25      2021 m. gruodžio 7 d. raštu JK nurodė Eisenberger Gerüstbau, kad atšaukia savo sutikimą sudaryti nagrinėjamą sutartį ir jos priedą, kad atsisako atlikti kitus mokėjimus šiuo pagrindu ir pareikalavo grąžinti avansinius mokėjimus. 2021 m. gruodžio mėn. visi JK numatyti statybos darbai, kuriems buvo būtini pastoliai, buvo užbaigti. JK prašymu 2021 m. gruodžio 20 d. pastoliai buvo išmontuoti.
26      Eisenberger Gerüstbau pareiškė ieškinį Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas, Vokietija), reikalaudama sumokėti, jos manymu, ieškinio pareiškimo dieną nesumokėtą atlyginimą, t. y. 101 000,25 EUR sumą, mokėtiną pagal pastolių įrengimo sutartį. Vykstant šiam procesui JK pareiškė priešieškinį dėl 95 937,84 EUR avansinių mokėjimų grąžinimo.
27      2023 m. gegužės 19 d. sprendimu Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismas) atmetė ieškinį ir patenkino visus priešieškinio reikalavimus.
28      Eisenberger Gerüstbau dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Kammergericht Berlin (Berlyno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
29      Tas teismas mano, kad nagrinėjama sutartis, sudaryta tarpininkaujant architektui, kuris veikė kaip derybų pagalbininkas, nepatenka į BGB 312c straipsnio 1 dalies, kuria į Vokietijos teisę perkeltas Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktas, taikymo sritį.
30      Šiuo klausimu minėtas teismas patikslina, kad iki šios sutarties sudarymo, viena vertus, Eisenberger Gerüstbau ir, kita vertus, JK bei architektas bendravo išimtinai nuotolinio ryšio priemonėmis, t. y. paštu arba elektroniniu paštu. Vis dėlto tai, kad JK kreipėsi į architektą, kuris yra profesionalas, dėl sutarties parengimo, neleidžia taikyti BGB 312c straipsnyje numatytos apsaugos.
31      Remiantis BGB 312c straipsnio parengiamaisiais dokumentais ir Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) jurisprudencija, šios nuostatos, kuri taip pat grindžiama Direktyvos 2011/83 37 konstatuojamąja dalimi, tikslas yra apsaugoti vartotoją, kuris negali apžiūrėti nagrinėjamos prekės ar paslaugos prieš sudarydamas sutartį ir negali šiuo klausimu gauti papildomos informacijos.
32      Vis dėlto vartotojo informavimo trūkumo nėra tokiu atveju, koks nagrinėjamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, kai vartotojas kreipiasi į prekybininką kaip derybų tarpininką turintį pakankamai praktinės patirties, susijusios su sutartyje nurodytomis paslaugomis, ir pasirengusį suteikti informacijos šiam vartotojui rūpimais klausimais šioje srityje.
33      Bet kuriuo atveju vartotojas neturi teisės atsisakyti sutarties pagal sutartį, kai prekybininkas, veikiantis kaip derybų tarpininkas, apibrėžia paslaugos dalyką ir bendrauja su kitu prekybininku, kuris yra kita sutarties su šiuo vartotoju šalis, tik siekdamas išsiaiškinti tam tikras sutarties sąlygas.
34      Jeigu vartotojas neturi teisės atšaukti savo sutikimo sudaryti pagrindinę sutartį, ši teisė taip pat negali būti pripažinta ir kalbant apie
papildomus susitarimus ar priedus, susijusius su ta sutartimi.
35      Jeigu nagrinėjamu atveju vis dėlto būtų pripažinta JK teisė atsisakyti nagrinėjamos sutarties, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Eisenberger Gerüstbau neturėtų teisės gauti atlyginimo už suteiktą paslaugą ir pagal BGB 357 straipsnio 8 dalį bei Direktyvos 2011/83 14 straipsnio 4 dalies a punktą ir 5 dalį taip pat neturėtų teisės į kompensaciją.
36      Tas teismas mano, kad aplinkybė, jog vartotojas, kuris atsisakė sutarties tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė jo nagrinėjamoje byloje, atsisako mokėti prekybininkui, su kuriuo jis buvo saistomas šios sutarties, kompensaciją, gali būti laikoma prieštaraujančia sąžiningumo reikalavimui.
37      Vis dėlto minėtam teismui kyla klausimas dėl šio vertinimo atitikties 2023 m. gegužės 17 d. Sprendimui DC (Sutarties atsisakymas po jos įvykdymo) (C‑97/22, EU:C:2023:413), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 2011/83 14 straipsnio 4 dalies a punktas ir 5 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos vartotojas atleidžiamas nuo bet kokios pareigos mokėti už paslaugas, suteiktas vykdant ne prekybai skirtose patalpose sudarytą sutartį, jeigu atitinkamas prekybininkas jam nepateikė 14 straipsnio 4 dalies a punkto i papunktyje nurodytos informacijos ir šis vartotojas pasinaudojo teise atsisakyti sutarties po jos įvykdymo.
38      Šiomis aplinkybėmis Kammergericht Berlin (Berlyno aukštesnysis apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar sutartis yra nuotolinės prekybos sutartis, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2011/83]
2 straipsnio 7 punktą, kurios galima atsisakyti pagal tos direktyvos 9 straipsnio 1 dalį, ir tuomet, kai, prieš sudarant sutartį arba ją sudarant, vartotojui padėjo prekiautojas, kuriam jis davė pavedimą atskirai nuo paslaugų teikėjo?
2.      Jei Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą atsakytų teigiamai,
ar sutartis yra nuotolinės prekybos sutartis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83/ES 2 straipsnio 7 punktą, kurios galima atsisakyti pagal tos direktyvos 9 straipsnio 1 dalį, ir tuomet, kai tenkinama viena iš šių papildomų sąlygų:
a)      vartotojo ir paslaugų teikėjo kontaktą inicijavo vartotojui padėjęs prekiautojas;
b)      vartotojui padėjęs prekiautojas, prieš sudarant sutartį, darė įtaką esminėms jos turinio dalims (pvz., parengė darbų specifikacijas arba pateikė sutarties projektą)?
3.      Jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad pirmajame klausime ir antrojo klausimo a arba b punkte nurodytais atvejais sutartis nėra nuotolinės prekybos sutartis, kurios galima atsisakyti:
kai šalys po šios sutarties sudarymo ir vėl naudodamosi tik nuotolinio ryšio priemonėmis sudaro dar vieną susitarimą, kurio dalykas yra papildomos paslaugų teikėjo paslaugos, kurios, palyginti su pirmąja sutartimi, yra antraeilės svarbos:
ar šis papildomas susitarimas pats savaime yra nuotolinės prekybos sutartis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktą, kurios galima atsisakyti pagal Direktyvos 2011/83/ES 9 straipsnio 1 dalį, ar šio susitarimo, kaip ir pagrindinės sutarties, kurią jis papildo, atsisakyti kaip nuotolinės prekybos sutarties negalima?
4.      Kai vartotojas nuotolinės prekybos sutarties, kurios galima atsisakyti, atveju pasinaudojo teise atsisakyti sutarties po to, kai kita sutarties šalis jau suteikė paslaugas:
ar, nepaisant Direktyvos 2011/83/ES 14 straipsnio 4 dalies a punkto ir 5 dalies, vartotojas gali būti įpareigotas atlyginti prekiautojui tinkamo dydžio jo paslaugos vertę, kai kitokia išvada, atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes, reikštų piktnaudžiavimą teise arba nesąžiningumą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
39      Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktas turi būti aiškinamas taip, kad aplinkybė, jog prieš vartotojui sudarant sutartį su prekybininku ir jos sudarymo metu vartotojui padeda kitas jo pasirinktas prekybininkas, kuris inicijavo vartotojo ir pirmojo prekybininko kontaktą ir darė įtaką esminiams tos sutarties turinio elementams, yra svarbi, siekiant tą sutartį kvalifikuoti kaip „nuotolinės prekybos sutartį“ pagal tą nuostatą.
40      Pirmiausia reikia priminti, jog pagal šią nuostatą tam, kad sutartį būtų galima laikyti nuotolinės prekybos sutartimi, turi būti įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos. Pirma, ši sutartis turi būti sudaryta tarp vartotojo ir prekiautojo, kaip tai suprantama pagal atitinkamai Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 1 ir 2 punktuose pateiktas apibrėžtis. Antra, ji turi būti sudaryta pagal organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą. Trečia, minėta sutartis turi būti sudaryta prekiautojui ir vartotojui fiziškai vienu metu nedalyvaujant, o sutartiniai santykiai turi būti apibrėžiami išskirtinai naudojantis viena arba daugiau nuotolinio ryšio priemonių iki sutarties sudarymo, taip pat ir jos sudarymo momentu.
41      Žinoma, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą vienareikšmiškai nematyti, dėl kurių iš šių sąlygų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių. Vis dėlto tas teismas patikslino, kad iki sutarties sudarymo JK ir architektas su Eisenberger Gerüstbau bendravo tik nuotolinio ryšio priemonėmis, t. y. paštu arba elektroniniu paštu, taigi matyti, kad trečioji iš minėtų sąlygų yra įvykdyta. Tad reikia išnagrinėti tik dvi pirmąsias sąlygas.
42      Pirma, reikia patikrinti, ar toks asmuo kaip JK, kuri yra žemės sklypo, kuriame pastatytas kolektyvinis kelių aukštų daugiabutis namas, savininkė ir kuri kreipėsi į prekybininką, t. y.
Eisenberger Gerüstbau, kad būtų pastatyti du nauji aukštai, kuriuose būtų iš viso keturi butai, turi būti laikomas „vartotoju“, kiek tai susiję su nagrinėjama sutartimi.
43      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 1 punktą „vartotojas“ – kiekvienas fizinis asmuo, kuris veikia pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba, amatu ar profesija.
44      Pagal suformuotą jurisprudenciją Direktyva 2011/83 siekiama užtikrinti aukštą vartotojų, kurie yra mažiau palankioje padėtyje nei prekiautojai, apsaugos lygį, nes jie laikytini mažiau informuotais, ekonomiškai silpnesniais ir teisiškai mažiau patyrusiais nei jų kontrahentai (šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 27 d. Sprendimo slewo, C‑681/17, EU:C:2019:255, 32 punktą ir 2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo NK (Individualaus namo projektas), C‑208/19, EU:C:2020:382, 39 punktą).
45      Sąvoka „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 2 straipsnio b punktą, kuri atitinka sąvoką „vartotojas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 1 punktą, yra objektyvi ir nepriklauso nuo konkrečių žinių, kurių gali turėti atitinkamas asmuo, arba informacijos, kurią jis faktiškai turi (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21 punktą ir 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimo Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, 36 punktą).
46      Siekdamas patikrinti, ar atitinkamas asmuo gali būti laikomas „vartotoju“ pagal šią nuostatą, nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visas konkretaus atvejo aplinkybes (be kita ko, į prekės ar paslaugos, dėl kurios sudaryta atitinkama sutartis, pobūdį), galinčias atskleisti, kokiu tikslu ši prekė ar paslauga įgyta
(žr. 2023 m. birželio 8 d. Sprendimo YYY. (Sąvoka „vartotojas“), C‑570/21, EU:C:2023:456, 55 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
47      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad jam kyla klausimas, ar tai, kad JK padėjo kitas jos pasirinktas prekybininkas, šiuo atveju architektas, darantis įtaką esminiams nagrinėjamos sutarties turinio elementams, yra reikšminga kvalifikuojant JK kaip vartotoją.
48      Šiuo klausimu, pirma, kaip išvados 29 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, aplinkybė, kad, kaip pagrindinėje byloje, vartotojui padėjo prekybininkas, šiuo atveju architektas, vykstant deryboms ir sudarant sutartį tarp šio vartotojo ir kito prekybininko, negali paneigti šio vartotojo silpnesnės padėties (nurodytos šio sprendimo 44 punkte) pastarojo prekybininko atžvilgiu, net jeigu vartotojui padėjęs prekybininkas ir buvo tas asmuo, kurio dėka buvo užmegztas kontaktas tarp vartotojo ir kito prekybininko ir kuris darė įtaką sutarties turiniui.
49      Antra, kaip nurodyta šio sprendimo 45 punkte, reikia laikytis objektyvaus ir nepriklausomo nuo konkrečių žinių, kurių gali turėti atitinkamas asmuo, arba informacijos, kurią jis faktiškai turi, „vartotojo“ sąvokos aiškinimo, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 1 punktą. Taigi tai, kad tokiam asmeniui padėjo prekybininkas, negali paneigti jo, kaip vartotojo, statuso ir nereiškia, kad atitinkamai sutarčiai suteikiamas profesinis tikslas (žr. 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, 21, 25 ir 27 punktus).
50      Antra, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad JK turi būti laikoma vartotoja pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties atžvilgiu, reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į teismo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstytas faktines aplinkybes dėl JK ir Eisenberger Gerüstbau sutarties sudarymo sąlygų ir architekto, kurio paslaugomis pasinaudojo JK, pagalbos, tokia sutartis turi būti laikoma sudaryta pagal organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą, kaip apibrėžta Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punkte.
51      Organizuotos nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemos sąvoka turėtų apimti trečiosios šalies, kuri nėra prekiautojas, valdomas pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemas, pavyzdžiui, interneto platformas, kuriomis naudojasi prekiautojas, tačiau neturėtų apimti svetainių, kuriose tik pateikiama informacija apie prekiautoją, jo prekes ir (arba) paslaugas bei nurodomi prekiautojo kontaktiniai duomenys.
52      Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad, kaip išvados 33 punkte taip pat pažymėjo generalinis advokatas, Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje nėra jokios informacijos apie
organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą, kurią būtų įdiegusi Eisenberger Gerüstbau. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos faktinės aplinkybės rodo, kad nagrinėjama sutartis nebuvo sudaryta pagal tokią sistemą. Iš tikrųjų iš šių aplinkybių matyti, kad ši sutartis buvo sudaryta remiantis sutarties projektu, parengtu tik JK atsakomybe ir nurodančiu konkrečias paslaugas, kurias ji norėjo patikėti Eisenberger Gerüstbau, nes šis projektas elektroniniu paštu buvo išsiųstas pasirašyti šiai įmonei, o ši tai padarė be pakeitimų. Taigi net darant prielaidą, kad minėta įmonė turėjo organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą, neatrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis buvo sudaryta taikant tokią sistemą, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
53      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktas turi būti aiškinamas taip, kad aplinkybė, jog prieš vartotojui sudarant sutartį su prekybininku ir jos sudarymo metu jam padeda kitas jo pasirinktas prekybininkas, kuris inicijavo vartotojo ir pirmojo prekybininko kontaktą ir darė įtaką esminiams tos sutarties turinio elementams, nėra svarbi, siekiant tą sutartį kvalifikuoti kaip „nuotolinės prekybos sutartį“ pagal tą nuostatą.
Dėl trečiojo klausimo
54      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai sutarties, kuri negali būti laikoma „nuotolinės prekybos sutartimi“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, šalys, naudodamos tik nuotolinio ryšio priemones, sudaro šios sutarties priedą dėl papildomų paslaugų, kurios turi antraeilę reikšmę, palyginti su minėtoje sutartyje numatytomis paslaugomis, toks priedas yra „nuotolinės prekybos sutartis“, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą.
55      Norint atsakyti į šį klausimą, pirmiausia reikėtų priminti, kad Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 15 punkte „papildoma sutartis“ apibrėžiama kaip sutartis, pagal kurią vartotojas įsigyja prekių ar paslaugų, susijusių su nuotolinės prekybos sutartimis ar su ne prekybai skirtose patalpose sudarytomis sutartimis; tas prekes tiekia, o paslaugas teikia prekiautojas ar trečioji šalis, kuri remiasi susitarimu su prekiautoju.
56      Šiuo klausimu šios direktyvos 15 straipsnyje apibrėžta, kokį poveikį papildomoms sutartims daro pasinaudojimas teise atsisakyti nuotolinės prekybos sutarties arba ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties.
57      Vis dėlto minėtoje direktyvoje nenumatyta konkrečių taisyklių dėl susitarimo, kuriuo iš dalies keičiama kita sutartis (ji nebuvo teisiškai kvalifikuojama kaip nuotolinės prekybos sutartis), teisinio kvalifikavimo kaip nuotolinės prekybos sutarties.
58      Šiomis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti, ar sutartis, kuria iš dalies keičiama kita sutartis, turi būti laikoma „nuotoline sutartimi“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės išnagrinėti, ar šio sprendimo 40 punkte nurodytos sąlygos yra įvykdytos, kiek tai susiję su sutartimi, keičiančia kitą sutartį, nagrinėjamu atveju – su nagrinėjamos sutarties priedu.
59      Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai sutarties, kuri negali būti laikoma „nuotolinės prekybos sutartimi“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, šalys, naudodamos tik nuotolinio ryšio priemones, sudaro šios sutarties priedą dėl papildomų paslaugų, kurios turi antraeilę reikšmę, palyginti su minėtoje sutartyje numatytomis paslaugomis, toks priedas yra „nuotolinės prekybos sutartis“, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, jeigu tenkinamos joje numatytos sąlygos.
Dėl ketvirtojo klausimo
60      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2011/83 turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai vartotojas atsisakė nuotolinės prekybos sutarties pasibaigus sutarties atsisakymo terminui, pratęstam pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 1 dalį, o tuo metu
jau buvo suteiktos paslaugos, kurios yra šios sutarties dalykas ir kurių negalima grąžinti, prekiautojas gali pagrįstai teigti, kad šis vartotojas piktnaudžiavo teise atsisakyti sutarties.
61      Šiuo klausimu Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies h punkte numatyta, kad prieš vartotojui įsipareigojant pagal nuotolinės prekybos sutartį prekiautojas aiškiai ir suprantamai pateikia vartotojui informaciją apie naudojimosi teise atsisakyti sutarties sąlygas, laiko terminą ir tvarką pagal šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalį, taip pat pavyzdinę sutarties atsisakymo formą, pateiktą minėtos direktyvos I priedo B dalyje.
62      Be to, Direktyvos 2011/83 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad, išskyrus atvejus, kai taikomos šios direktyvos 16 straipsnyje nurodytos išimtys, vartotojas, nepatirdamas kitų, nei numatytosios šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje ir 14 straipsnyje, išlaidų, per 14 dienų laikotarpį gali atsisakyti nuotolinės prekybos ar ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties.
63      Pagal Direktyvos 2011/83 9 straipsnio 2 dalies a punktą, nedarant poveikio 10 straipsniui, 9 straipsnio 1 dalyje nurodytas sutarties atsisakymo laikotarpis baigiasi po 14 dienų skaičiuojant nuo sutarties sudarymo dienos, kiek tai susiję su paslaugų sutartimis.
64      Be to, nepateikus šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies h punkte nurodytos informacijos, pagal jos 10 straipsnio 1 dalį pradinis sutarties atsisakymo laikotarpis pratęsiamas 12 mėnesių nuo jo pabaigos.
65      Minėtos direktyvos 14 straipsnio 4 dalies a punkto i papunktyje numatyta, kad vartotojas neprivalo sumokėti už paslaugų teikimą, kai prekiautojas nepateikė informacijos pagal 6 straipsnio 1 dalies h arba j punktą.
66      Be to, pagal Direktyvos 2011/83 14 straipsnio 5 dalį, jei šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje ir 14 straipsnyje nenumatyta kitaip, vartotojas, naudodamasis teise atsisakyti sutarties, neprisiima jokios atsakomybės.
67      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad pateiktas klausimas grindžiamas prielaida, jog JK atitinka sąlygas, reglamentuojančias naudojimąsi teise atsisakyti sutarties, numatyta Direktyvos 2011/83 9 straipsnyje, siejamame su šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalimi.
68      Taigi reikia išnagrinėti, ar tuo atveju, kai vartotojas, kaip antai JK, atsisako nuotolinės prekybos sutarties laikotarpiu, pratęstu pagal Direktyvos 2011/83 10 straipsnio 1 dalį, kai prekiautojas pagal šią sutartį jau suteikė negrąžinamas paslaugas, šis prekiautojas gali remtis tuo, kad šis vartotojas piktnaudžiauja teise atsisakyti sutarties.
69      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Sąjungos teisės aktų taikymas negali būti išplėstas tiek, kad apimtų veiksmus, atliekamus turint tikslą sukčiaujant ar piktnaudžiaujant pasinaudoti Sąjungos teisėje numatytomis lengvatomis (2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo BMW Bank ir kt., C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 282 punktas).
70      Kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, siekiant įrodyti piktnaudžiavimą, reikia, pirma, kad būtų visuma objektyvių aplinkybių, iš kurių matytųsi, kad, nepaisant formalaus Sąjungos teisės aktuose numatytų sąlygų laikymosi, šiais teisės aktais užsibrėžtas tikslas nebuvo pasiektas, ir, antra, kad būtų subjektyvus aspektas, pasireiškiantis siekiu gauti naudos iš Sąjungos teisės aktų, dirbtinai sukuriant sąlygas, kurių reikia jai gauti (2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo BMW Bank ir kt., C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 285 punktas).
71      Norėdamas patikrinti, ar esama piktnaudžiavimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti į visus konkretaus atvejo faktus ir aplinkybes, įskaitant tuos, kurie susiklostė
po sandorio, dėl kurio piktnaudžiaujamojo pobūdžio įtariama (2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo BMW Bank ir kt., C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 286 punktas).
72      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis nacionalinėje teisėje nustatytomis įrodinėjimo taisyklėmis, jeigu nepakenkiama Sąjungos teisės veiksmingumui, turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje esama šio sprendimo 70 punkte primintų piktnaudžiavimo sudėties požymių. Vis dėlto priimdamas prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimų, kurie padėtų nacionaliniam teismui pateikti savo aiškinimą (2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo BMW Bank ir kt., C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 287 punktas).
73      Dėl šio sprendimo 70 punkte nurodyto objektyvaus elemento, atskleidžiančio piktnaudžiavimą, buvimo reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2011/83 1 straipsnio, siejamo su jos 4, 5 ir 7 konstatuojamosiomis dalimis, minėta direktyva siekiama užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, užtikrinant jų informavimą ir saugumą sudarant sandorius su prekiautojais. Taigi ta pačia direktyva siekiama garantuoti vartotojams plačią apsaugą, suteikiant jiems tam tikras teises, be kita ko, nuotolinės prekybos sutarčių srityje, įskaitant teisę atsisakyti sutarties. Sąjungos teisės aktų leidėjas siekia išvengti situacijos, kai naudojant nuotolinio ryšio priemones sumažėtų vartotojui pateikiamos informacijos (šiuo klausimu žr. 2019 m. sausio 23 d. Sprendimo Walbusch Walter Busch, C‑430/17, EU:C:2019:47, 34 ir 35 punktus).
74      Konkrečiai kalbant, Direktyvos 2011/83 9 straipsniu siekiama leisti vartotojui pasirinkti geriausiai jo poreikius atitinkančią sutartį, taigi ir atsisakyti sutarties, kuri, jau sudaryta, per apsvarstymo laikotarpį, skirtą pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, tampa netinkama tokiems poreikiams patenkinti. Šiomis aplinkybėmis šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies tikslas – užtikrinti, kad vartotojas gautų informaciją apie naudojimosi teise atsisakyti sutarties sąlygas, terminą ir tvarką, taip pat pavyzdinę sutarties atsisakymo formą, ir sankcionuoti prekiautoją, kuris nepateikia jam šios informacijos (pagal analogiją žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo BMW Bank ir kt., C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 288 punktą).
75      Kaip išvados 54–56 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, tų pačių tikslų taip pat siekiama Direktyvos 2011/83 14 straipsnio 4 dalies a punkto i papunkčiu, siejamu su jos 14 straipsnio 5 dalimi, pagal kurią vartotojas, kuris negavo šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies h punkte nurodytos informacijos, nepatiria išlaidų dėl pasinaudojimo teise atsisakyti sutarties.
76      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, kiek tai susiję su Direktyvos 2008/48 14 straipsnio 1 dalyje numatyta teise atsisakyti sutarties, yra nusprendęs, jog tam, kad prekiautojas būtų atgrasytas nuo jam pagal šią direktyvą tenkančių pareigų pažeidimo vartotojo atžvilgiu, kai šis prekiautojas nepateikė minėtos direktyvos 10 straipsnyje nurodytos informacijos ir vartotojas nusprendžia atsisakyti kredito sutarties praėjus keturiolikai dienų nuo jos sudarymo, minėtas prekiautojas negali teigti, kad tas vartotojas piktnaudžiauja teise atsisakyti sutarties, net jei laikotarpis, praėjęs nuo šios sutarties sudarymo iki vartotojui jos atsisakant, yra ilgas (2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Volkswagen Bank ir kt., C‑33/20, C‑155/20 ir C‑187/20, EU:C:2021:736, 126 ir 127 punktai ir 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimo BMW Bank ir kt., C‑38/21, C‑47/21 ir C‑232/21, EU:C:2023:1014, 289 ir 290 punktai).
77      Dėl analogiškų priežasčių negalima teigti, kad vien to, kad vartotojas pasinaudoja Direktyvos 2011/83 9 straipsnio 1 dalyje numatyta teise atsisakyti sutarties artėjant pagal šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalį pratęsto sutarties atsisakymo laikotarpio pabaigai, savaime pakanka tokiam objektyviam elementui įrodyti.
78      Vis dėlto nagrinėjamu atveju vartotojas ne tik pasinaudojo teise atsisakyti sutarties besibaigiant taip pratęstam dvylikos mėnesių terminui nuo pradinio sutarties atsisakymo termino pabaigos, bet ir, kaip pažymėta šio sprendimo 52 punkte ir kaip iš esmės pažymėta generalinio advokato išvados 61 punkte, sutartis buvo sudaryta remiantis sutarties projektu, kurį savo nuožiūra parengė vartotojas, pasitelkdamas savo pasirinktą tarpininką, ir laikantis vartotojo nurodymų dėl konkrečių paslaugų, kurių tikimasi iš prekybininko, kuris tokį sutarties projektą pasirašė be pakeitimų.
79      Tokiu atveju neatmetama galimybė, kad vartotojo teisės atsisakyti sutarties įgyvendinimas neatitinka šio sprendimo 73 punkte nurodytų tikslų.
80      Šios aplinkybės patvirtina išvadą, kurią galiausiai turės padaryti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad egzistuoja objektyvus elementas, atskleidžiantis vartotojo, kuris atsisako nuotolinės prekybos sutarties, šiuo atveju – JK, piktnaudžiavimą.
81      Jei taip yra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar vartotojo atžvilgiu egzistuoja subjektyvus elementas, kuris, nepaisant šio teismo abejonių, yra būtina sąlyga, kad būtų konstatuotas piktnaudžiavimas, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 69 ir 70 punktuose primintą jurisprudenciją. Šiuo klausimu gali būti svarbūs duomenys, rodantys, kad vartotojas aiškiai nusprendė dėl naudojimosi šia teise momento, siekdamas vienintelio tikslo – pasinaudoti paslauga, kurią prekybininkas visiškai arba beveik visiškai suteikė, kartu išvengdamas pareigos sumokėti atlygį už ją.
82      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyva 2011/83 turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai vartotojas atsisakė nuotolinės prekybos sutarties pasibaigus sutarties atsisakymo terminui, pratęstam pagal šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalį, o tuo metu
jau buvo suteiktos paslaugos, kurios yra šios sutarties dalykas ir kurių negalima grąžinti, prekiautojas gali pagrįstai teigti, kad šis vartotojas piktnaudžiavo teise atsisakyti sutarties, jeigu iš visų aplinkybių matyti, kad, pirma, tai, jog vartotojas pasinaudojo teise atsisakyti sutarties, neatitinka minėta direktyva siekiamų tikslų, susijusių su vartotojo informavimu ir saugumu sudarant sandorius su prekiautoju, ir, antra, vartotojas savo elgesiu siekia piktnaudžiaudamas gauti naudos prekiautojo sąskaita.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
83      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
1.      2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB, 2 straipsnio 7 punktas
turi būti aiškinamas taip:
aplinkybė, jog prieš vartotojui sudarant sutartį su prekybininku ir jos sudarymo metu jam padeda kitas jo pasirinktas prekybininkas, kuris inicijavo vartotojo ir pirmojo prekybininko kontaktą ir darė įtaką esminiams tos sutarties turinio elementams, nėra svarbi, siekiant tą sutartį kvalifikuoti kaip „nuotolinės prekybos sutartį“ pagal tą nuostatą.
2.      Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punktas
turi būti aiškinamas taip:
tuo atveju, kai sutarties, kuri negali būti laikoma „nuotolinės prekybos sutartimi“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, šalys, naudodamos tik nuotolinio ryšio priemones, sudaro šios sutarties priedą dėl papildomų paslaugų, kurios turi antraeilę reikšmę, palyginti su minėtoje sutartyje numatytomis paslaugomis, toks priedas yra „nuotolinės prekybos sutartis“, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, jeigu tenkinamos joje numatytos sąlygos.
3.      Direktyva 2011/83
turi būti aiškinama taip:
tuo atveju, kai vartotojas atsisakė nuotolinės prekybos sutarties pasibaigus sutarties atsisakymo terminui, pratęstam pagal šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalį, o tuo metu jau buvo suteiktos paslaugos, kurios yra šios sutarties dalykas ir kurių negalima grąžinti, prekiautojas gali pagrįstai teigti, kad šis vartotojas piktnaudžiavo teise atsisakyti sutarties, jeigu iš visų aplinkybių matyti, kad, pirma, tai, jog vartotojas pasinaudojo teise atsisakyti sutarties, neatitinka minėta direktyva siekiamų tikslų, susijusių su vartotojo informavimu ir saugumu sudarant sandorius su prekiautoju, ir, antra, vartotojas savo elgesiu siekia piktnaudžiaudamas gauti naudos prekiautojo sąskaita.
Parašai.
*      Proceso kalba: vokiečių.