62005CC0152
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2007 m. birželio 28 d. (
1
)
Byla C-152/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — EB 18, EB 39 ir EB 43 straipsniai — Nacionalinės teisės aktai — Subsidijos gyvenamojo būsto statybai ar įsigijimui asmeniniam gyvenimui suteikimo sąlygos — Gyvenamasis būstas, kuris turi būti atitinkamos valstybės narės teritorijoje“
1.
Šiame ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdymo reikės išnagrinėti, ar Vokietijos subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas kliudo laisvam asmenų judėjimui, laisvam darbuotojų judėjimui ir įsisteigimo laisvei, nes šis įstatymas minėtos subsidijos skyrimą sieja su sąlyga, kad turtas, kuriam skiriama subsidija, yra Vokietijos teritorijoje.
2.
Be to, dar kyla klausimas, ar būtinybė užtikrinti pakankamą būsto fondą Vokietijoje gali būti laikoma privalomu bendrojo intereso pagrindu ir ar nagrinėjama priemonė gali būti pateisinama tokiu motyvu.
3.
Nurodęs, kad šioje byloje nagrinėjamoms situacijoms EB 18 straipsnis netaikytinas, siūlysiu Teisingumo Teismui pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 39 ir EB 43 straipsnius.
I — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
4.
Įsigaliojus Mastrichto sutarčiai pagal EB 18 straipsnį kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažįstama teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje.
5.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 18 straipsnio specialios normos yra EB 39 straipsnis, susijęs su darbuotojų judėjimo laive, ir EB 43 straipsnis, susijęs su įsisteigimo laisve (
2
).
6.
Pagal EB 39 straipsnį darbuotojai turi teisę laisvai judėti Bendrijoje. Pagal šio straipsnio 2 dalį tokia judėjimo laisvė „reiškia, kad įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo ir užimtumo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės.“
7.
Šiuo atžvilgiu primenu, kad „kitos darbo ir užimtumo sąlygos“ apima platų lengvatų sprektrą, netgi ne tiesiogiai susijusių su įdarbinimu, bet suteikiamų asmenims, turintiems darbuotojo statusą (
3
). Kalbėdamas apie minėtas netiesiogiai su įdarbinimu susijusias lengvatas Teisingumo Teismas bendrai pripažįsta, kad ne tik bet koks teisės įsigyti būstą apribojimas, bet taip pat ir nacionaliniams subjektams teikiamos tam tikros lengvatos, skirtos jų finansinei naštai palengvinti, turi būti laikomos kliūtimi verstis profesine veikla (
4
).
8.
Taip pat ir pagal EB 43 straipsnio 1 dalį vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimai uždraudžiami.
B — Nacionalinė teisė
9.
Vokietijoje pagal Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymo (Eigenheimzulagengesetz) (
5
) 1 straipsnį neribotai pajamų mokesčiu apmokestinami asmenys pagal Pajamų mokesčio įstatymą (Einkommensteuergesetz) (
6
) turi teisę į nekilnojamojo turto subsidiją gyvenamajam būstui įsigyti ar statyti.
10.
Pagal EStG 1 straipsnį neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamais asmenimis laikomi:
—
asmenys, kurių gyvenamoji vieta arba nuolatinė gyvenamoji vieta yra Vokietijoje,
—
Vokietijos piliečiai, Vokietijoje neturintys nei gyvenamosios vietos, nei nuolatinės gyvenamosios vietos, kurie dirba viešosios teisės reglamentuojamam juridiniam asmeniui,
—
pateikę prašymą asmenys, Vokietijos teritorijoje neturintys nei gyvenamosios vietos, nei nuolatinės gyvenamosios vietos, jei bent 90 % jų pajamų per kalendorinius metus Vokietijoje apmokestinamos pajamų mokesčiu arba jei Vokietijoje mokesčiu neapmokestinamos jų pajamos neviršija 6136 eurų per kalendorinius metus.
11.
Norint gauti subsidiją nekilnojamajam turtui tas turtas, kuriam skiriama subsidija, turi būti Vokietijos teritorijoje ir turi būti naudojamas asmeniniam gyvenimui. Jei gyvenamajame būste, kuriam skiriama subsidija, nemokamai gyvena šeimos narys, tai laikoma naudojimu asmeniniam gyvenimui.
12.
Pagal Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymo 2 straipsnį kaip vasarnamiai ar antroji gyvenamoji vieta naudojamas nekilnojamasis turtas nesuteikia teisės gauti minėtą subsidiją.
II — Ikiteisminė procedūra
13.
2000 m. balandžio 4 d. oficialiu pranešimu Europos Bendrijų Komisija informavo Vokietijos Federacinę Respubliką apie savo abejones dėl Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymo suderinamumo su Bendrijos teise. Iš tikrųjų Komisija mano, kad sąlyga, pagal kurią nekilnojamasis turtas, kuriam skiriama subsidija, turi būti Vokietijos teritorijoje, prieštarauja EB 18, 39 ir 43 straipsniams, nes užsienyje gyvenantis neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamas asmuo negalėtų gauti subsidijos turtui įsigyti užsienyje.
14.
2000 m. gegužės 30 d. laiške Vokietijos Federacinė Respublika ginčija Komisijos argumentus. Ji teigia, kad Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas nediskriminacinis, nes kitų Europos Sąjungos valstybių narių piliečiai taip pat gali būti neribotai apmokestinami pajamų mokesčiu Vokietijoje, taigi ir gauti subsidiją būstui įsigyti Vokietijos teritorijoje.
15.
Be to, Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad subsidijų skyrimas ne Vokietijos teritorijoje esančiam turtui prieštarautų šios subsidijos tikslui – užtikrinti pakankamą gyvenamojo būsto fondą Vokietijoje atsižvelgiant į augančius gyvenamojo būsto poreikius.
16.
Kadangi Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktas atsakymas Komisijos neįtikino, 2003 m. gruodžio 16 d. Komisija Vokietijos Federacinei Respublikai išsiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje pakartojo savo argumentus. Komisijos manymu, Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas gali kliudyti pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir savarankiškai dirbantiems asmenims, kurie veiklą vykdo Vokietijoje, išvykti gyventi į pasienio teritoriją užsienyje.
17.
Be to, Komisija mano, kad Vokietijos Federacinės Respublikos nurodytas tikslas, siekiant pateisinti subsidijos skyrimo apribojimus, netinkamas, nes, Komisijos nuomone, Vokietijos gyvenamojo būsto rinka patirtų mažesnį spaudimą, jei Vokietijoje dirbantis asmuo taptų gyvenamojo būsto savininku užsienyje.
18.
2004 m. vasario 17 d. laiške Vokietijos Federacinė Respublika ir toliau laikėsi savo požiūrio, kad nekilnojamojo turto subsidijos skyrimas tik Vokietijos teritorijoje esančiam nekilnojamajam turtui neprieštarauja EB 18, 39 ir 43 straipsniams.
19.
Taip pat Vokietijos Federacinė Respublika ir toliau teigia, kad Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatyme esantis apribojimas nustatytas siekiant teisėtai apsaugoti Vokietijos nekilnojamojo turto rinką.
20.
Kadangi Komisija nusprendė, kad toks Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktas atsakymas neleidžia daryti išvados, jog pastaroji įvykdė iš EB 18, 39 ir 43 straipsnių kylančius įsipareigojimus, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
III — Ieškinys
21.
Grįsdama ieškinį Komisija nurodo kaltinimą, susijusį su neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamojo asmens, gyvenančio užsienyje, negalėjimu gauti subsidijos nekilnojamajam turtui kitoje valstybėje narėje, išskyrus Vokietiją, esančiam turtui įsigyti.
22.
Remdamasi šiuo kaltinimu Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
pripažinti, kad pagal Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymo 2 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį nekilnojamajam turtui, esančiam kitoje valstybėje narėje, neskyrusi subsidijos nekilnojamajam turtui, kuri suteikiama neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamiems asmenims, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 39 ir 43 straipsnius,
—
priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
23.
Vokietijos Federacinė Respublika Teisingumo Teismo prašo atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
A — Pagrindiniai šalių argumentai
24.
Primenu, jog Komisija teigia, kad Vokietijos įstatymas, nustatydamas, jog subsidija nekilnojamajam turtui skiriama tik Vokietijoje esančiam turtui, yra nepalankus neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamiems asmenims, kurie gyvena ne Vokietijos teritorijoje.
25.
Taigi trys kategorijos asmenų neteisėtai negali gauti subsidijos. Tai — užsienyje gyvenantys asmenys, kuriuos įdarbina ir darbo užmokestį moka Vokietijos viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo ir kurie savo gyvenamosios vietos valstybėje iš dalies apmokestinami minėtu mokesčiu; pasienio darbuotojai, kurių bent 90 % pajamų Vokietijoje apmokestinamos pajamų mokesčiu arba kurių užsienyje gaunamos pajamos mažesnės nei 6136 eurų per kalendorinius metus, ir galiausiai Vokietijos piliečiai, dirbantys Europos Bendrijų pareigūnais ar tarnautojais, kurių gyvenamoji vieta ar nuolatinė gyvenamoji vieta užsienyje.
26.
Vokietijos Federacinė Respublika kaltinimą ginčija.
27.
Visų pirma Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad ieškinys nepriimtinas. Jos nuomone, Komisija išplėtė ieškinio dalyką taip, kad jis apima užsienio pilietybę turinčių darbuotojų padėtį, nors oficialiame pranešime Komisijos kaltinimas apėmė subsidijos neskyrimą tik Vokietijos pilietybę turintiems asmenims. Vokietijos Federacinė Respublika remiasi minėto laiško 3 punktu, kuriame Komisija nurodo „Vokietijos apmokestinamąjį asmenį“ (
7
).
28.
Be to, Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad Komisijos nurodytos faktinės aplinkybės nesusijusios su Bendrijos teise, bent jau pasienio darbuotojų atžvilgiu, ir kad taikytini principai, kuriuos Teisingumo Teismas nurodė sprendime Werner (
8
).
29.
Po to ji pripažįsta, kad kilmės valstybė privalo laikytis laisvo darbuotojų judėjimo principo savo pačios piliečių atžvilgiu. Tačiau Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad minėtas principas galioja tik įsidarbinti kliudantiems apribojimams. Iš tikrųjų iš sprendimų Bosman (
9
) ir Graf (
10
) darytina išvada, kad kliūtys laisvam darbuotojų judėjimui iškyla tik tada, kai yra kliūčių darbuotojams patekti į darbo rinką.
30.
Šiuo atveju Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad subsidijos nekilnojamajam turtui neturi įtakos darbuotojų patekimui į kitos valstybės narės darbo rinką.
31.
Taip pat ji teigia, kad dėl Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymo darbuotojai migrantai neatsiduria nepalankesnėje padėtyje. Nors subsidijos skiriamos tik neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamiems asmenims, kurie nekilnojamąjį turtą įsigyja Vokietijos teritorijoje, Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, negalima daryti išvados apie nepalankesnį vertinimą vien dėl to, kad natūralu, jog neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamų asmenų daugiausia ir gyvena Vokietijoje.
32.
Be to, Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad nėra jokios diskriminacijos dėl pilietybės, nes neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinami darbuotojai migrantai turi teisę gauti subsidiją nekilnojamajam turtui Vokietijoje esančiam turtui. Tačiau nesvarbu, ar kalbėsime apie Vokietijos piliečius, ar apie darbuotojus migrantus, subsidija negali būti skiriama užsienyje esančiam nekilnojamajam turtui. Taigi, Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, mokesčių mokėtojo pilietybė nesvarbi, minėtos subsidijos skyrimo sąlygos yra tokios pačios tiek darbuotojui migrantui, tiek Vokietijos piliečiui.
33.
Bet kuriuo atveju Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad jei Teisingumo Teismas pripažintų EB 18, 39 ir 43 straipsnių pažeidimą, subsidijos nekilnojamajam turtui skyrimo apribojimą pateisins privalomas bendrojo intereso pagrindas.
34.
Iš tikrųjų tokia subsidija siekiama skatinti gyvenamojo būsto statybą Vokietijoje. Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, subsidijos nekilnojamajam turtui skyrimas ir kitose valstybėse narėse esančiam turtui prieštarautų minėtam tikslui.
35.
Be to, tik Vokietijos Federacinė Respublika kompetentinga užtikrinti tinkamą gyvenamojo būsto pasiūlą savo teritorijoje, nes būsto politika yra nesuderinta sritis.
B — Vertinimas
1. Dėl priimtinumo
36.
Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad šiame ieškinyje Komisija išplėtė ginčo dalyką. Vokietijos Federacinė Respublika remiasi oficialiu pranešimu, kuriame Komisija nurodo „Vokietijos apmokestinamojo asmens“ padėtį (
11
), o dabar kaltinimą išplėtė taip, kad jis apima subsidijos nekilnojamajam turtui neskyrimą užsienio pilietybę turintiems asmenims.
37.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ikiteisminės procedūros tikslas – suteikti suinteresuotajai valstybei narei galimybę įvykdyti savo įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę ar veiksmingai pasinaudoti gynybos priemonėmis nuo Komisijos pareikštų kaltinimų (
12
). Konkrečiai kalbant, oficialaus pranešimo tikslas ikiteisminėje procedūroje – apibrėžti ginčo dalyką ir nurodyti valstybei narei būtinas aplinkybes, kad ji galėtų pasiruošti gynybai (
13
).
38.
Šiuo atveju, jei Komisija oficialiame pranešime vartojo žodžius „Vokietijos apmokestinamasis asmuo“, tai ji aiškiai nurodė asmenis, kurie Vokietijoje apmokestinami pagal EStG 1 straipsnio 2 ir 3 dalis (
14
). Taigi pagal šį straipsnį neribotai pajamų mokesčiu apmokestinamieji asmenys gali būti tiek Vokietijos piliečiai, tiek užsienio piliečiai.
39.
Be to, iš pagrįstos nuomonės rezoliucinės dalies taip pat matyti, jog Komisija Vokietijos Federacinę Respubliką kaltina tuo, kad ši subsidijas nekilnojamajam turtui skiria tik neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamiems asmenims, kurie įsigyja turtą Vokietijos teritorijoje.
40.
Manau, kad Komisija teisingai nurodė, jog vartojant žodžius „Vokietijos apmokestinamasis asmuo“ siekta nurodyti visus neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamus asmenis neatsižvelgiant į jų pilietybę.
41.
Todėl Vokietijos Federacinė Respublika galėjo teisėtai pasinaudoti gynybos priemonėmis nuo pareikšto kaltinimo.
42.
Todėl manau, kad ieškinys priimtinas.
2. Dėl kaltinimo, susijusio su EB 18, 39 ir 43 straipsnių pažeidimu
43.
Visų pirma reikia paminėti, kad 2006 m. sausio 11 d. Vokietijos Federacinė Respublika pranešė, jog įsigaliojo 2005 m. gruodžio 22 d. Įstatymas, panaikinantis Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymą (Gesetz zur Abschaffung der Eigenheimzulage).
44.
Tačiau primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (
15
).
45.
Šiuo atveju iš pagrįstos nuomonės matyti, kad Vokietijos Federacinei Respublikai nustatytas terminas, per kurį ji turėjo vykdyti įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę, baigėsi 2004 m. vasario 16 dieną.
46.
Todėl minėtas pakeitimas šiam ieškiniui visai nesvarbus.
47.
Taigi reikia įvertinti Komisijos nurodyto kaltinimo pagrįstumą.
48.
Minėtame kaltinime Komisija nurodo, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 39 ir 43 straipsnius, nes neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamieji ne rezidentai neturi teisės gauti subsidiją nekilnojamajam turtui.
49.
Primenu, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 18 straipsnio, kuriame bendrai įtvirtinta kiekvieno Sąjungos piliečio teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, specialios normos yra EB 39 straipsnis, susijęs su darbuotojų judėjimo laisve ir EB 43 straipsnis, susijęs su įsisteigimo laisve (
16
).
50.
Būtent dėl šios priežasties Teisingumo Teismas visų pirma aiškinasi, ar nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas yra suderinamas su dviem minėtomis nuostatomis, ir tik tuo atveju, jei specialios normos netaikytinos, Teisingumo Teismas nagrinėja, ar ši nacionalinės teisės nuostata suderinama su bendra piliečių judėjimo laisve.
51.
Todėl visų pirma reikia išnagrinėti kaltinimo pagrįstumą atsižvelgiant į EB 39 ir 43 straipsnius.
52.
Pirmiausia, kaip tai pagrįstai pabrėžia Komisija, lemiama aplinkybė, kuri suteikia teisę gauti subsidiją nekilnojamajam turtui, yra neribotas apmokestinimas pajamų mokesčiu Vokietijoje. Todėl subsidija nekilnojamajam turtui susijusi tik su Vokietijos pajamų mokesčio mokėtojais.
53.
Taigi, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, pastarosios vis dėlto turi ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (
17
). Taigi valstybės narės įgyvendindamos šią teisę neturi pažeisti EB sutartyje užtikrinamų pagrindinių laisvių, kaip antai laisvas darbuotojų judėjimas ir įsisteigimo laisvė.
54.
Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 39 ir EB 43 straipsniuose įtvirtinta vienodo vertinimo taisyklė draudžia ne tik atvirą diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokias kitas paslėptas diskriminacijos formas, kuriomis, pritaikius kitus skirtumų kriterijus, pasiekiamas toks pats rezultatas (
18
).
55.
Be to, nacionalinės teisės sąlygos, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, bet iš esmės arba daugiausiai darančios įtaką darbuotojams migrantams, bei vienodai taikomos sąlygos, kurios gali būti lengviau įvykdytos vietinių, o ne darbuotojų migrantų, ir gali veikti ypač pastarųjų nenaudai, turi būti laikomos netiesiogiai diskriminuojančiomis (
19
).
56.
Taip pat turi būti vertinamos ir nacionalinės teisės nuostatos, trukdančios valstybės narės piliečiui arba jį atgrasančios išvykti iš savo kilmės valstybės įgyvendinant savo teisę į judėjimo laisvę ir įsisteigimo laisvę (
20
).
57.
Tačiau diskriminacija gali atsirasti tik tuomet, kai panašioms situacijoms taikomos skirtingos taisyklės arba kai ta pati taisyklė taikoma skirtingoms situacijoms (
21
).
58.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad tiesioginių mokesčių srityje rezidentų ir ne rezidentų padėtis valstybėje paprastai nėra panaši, nes ne rezidento vienos valstybės teritorijoje gaunamos pajamos dažniausiai sudaro tik dalį jo bendrų pajamų, centralizuotų jo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, ir asmeninis ne rezidento gebėjimas mokėti mokesčius, atsirandantis atsižvelgus į jo bendras pajamas ir į jo asmeninę bei šeiminę padėtį, lengviausiai gali būti įvertinamas toje vietoje, kur yra jo asmeninių ir turtinių interesų centras, paprastai atitinkantis jo nuolatinę gyvenamąją vietą (
22
).
59.
Tačiau kitaip yra tada, kai mokesčių mokėtojas ne rezidentas – dirbantis pagal darbo sutartį ar savarankiškai, – visas ar beveik visas savo pajamas gauna valstybėje, kurioje jis verčiasi profesine veikla (
23
).
60.
Šiuo atveju pajamų apmokestinimo atžvilgiu objektyviai ne rezidentas yra tokioje pačioje padėtyje kaip ir šios valstybės rezidentas, joje besiverčiantis tokia pačia veikla. Jie abu apmokestinami šioje vienoje valstybėje ir jiems taikoma ta pati apmokestinimo bazė (
24
).
61.
Šiuo atveju pagal EStG 1 straipsnį ir Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų (
25
) 14 straipsnį tiek ne rezidentų, tiek ir rezidentų pajamos neribotai apmokestinamos Vokietijos mokesčiu.
62.
Todėl atsižvelgiant į įvykį, kuris lemia subsidijos nekilnojamajam turtui skyrimą, t. y. neribotą apmokestinimą pajamų mokesčiu Vokietijoje, Vokietijos rezidentai ir ne rezidentai yra panašioje padėtyje.
63.
Tačiau trys ne rezidentų kategorijos Vokietijoje vertinamos kitaip nei rezidentai.
64.
Iš tikrųjų nors asmenys, kurie gyvena užsienyje ir dirba Vokietijos viešosios teisės reglamentuojamam juridiniam asmeniui, pasienio darbuotojai ir užsienyje gyvenantys Europos Bendrijų pareigūnais ar tarnautojais dirbantys Vokietijos piliečiai yra neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinami asmenys, tačiau jie neturi teisės gauti subsidijos, nes pagal Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymą turtas, kuriam skiriama subsidija, turi būti Vokietijos teritorijoje.
65.
Taigi susiduriame su skirtingu vertinimu, dėl kurio neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinami ne rezidentai atsiduria nepalankesnėje padėtyje.
66.
Minėtas skirtingas vertinimas atgraso neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamus asmenis naudotis laisvėmis, kurias jie turi pagal Sutartį.
67.
Visų pirma tokioje padėtyje yra ne rezidentai, kurie dirba Vokietijos viešosios teisės reglamentuojamam juridiniam asmeniui. Kadangi minėti asmenys gyvena ir dirba užsienyje, jie netenka finansinės lengvatos, t. y. subsidijos nekilnojamajam turtui. Tokios lengvatos nesuteikimas juos atgraso palikti savo kilmės valstybę, t. y. Vokietiją, ir profesine veikla verstis kitoje valstybėje narėje, o tai atsižvelgiant į minėtą teismo praktiką yra kliūtis laisvam darbuotojų judėjimui.
68.
Antra, Komisija mano, kad Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas diskriminuoja ir pasienio darbuotojus.
69.
Šiuo klausimu Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad Vokietijos piliečių, kurie Vokietijoje nuolat negyvena, bet Vokietijoje dirba ir Vokietijoje yra neribotai apmokestinami pajamų mokesčiu, padėtis nesusijusi su EB 39 ir EB 43 straipsniais.
70.
Nors tiesa, kad minėtame sprendime Werner Teisingumo Teismas nusprendė, kad Sutarties 52 straipsnis netaikytinas, kai valstybės narės pilietis, kuris verčiasi profesine veikla minėtos valstybės narės teritorijoje ir joje gauna visas ar beveik visas savo pajamas, gyvena kitoje valstybėje narėje, tačiau jis tokio aiškinimo atsisakė sprendime Ritter-Coulais (
26
).
71.
Tiesa, minėtame sprendime Teisingumo Teismas pripažino, kad Vokietijos piliečių pora, dirbanti Vokietijoje, šioje valstybėje mokanti mokesčius, bet gyvenanti kitoje valstybėje narėje, patenka į EEB sutarties 48 straipsnio (vėliau – EB sutarties 48 straipsnis, po pakeitimo – EB 39 straipsnis) taikymo sritį. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „visi Bendrijos piliečiai neatsižvelgiant į jų gyvenamąją vietą ir pilietybę, kurie naudojosi laisvo darbuotojų judėjimo teise ir kurie vertėsi profesine veikla kitoje valstybėje narėje, patenka į Sutarties 48 straipsnio taikymo sritį“ (
27
).
72.
Tokią pačią išvadą dėl įsisteigimo laisvės Teisingumo Teismas padarė sprendime N (
28
).
73.
Todėl manau, kad Vokietijos pasienio darbuotojų, ne Vokietijos rezidentų, dirbančių šioje valstybėje narėje ir neribotai apmokestinamų Vokietijos pajamų mokesčiu, padėtis taip pat patenka į EB 39 ir EB 43 straipsnių taikymo sritį.
74.
Šie pasienio darbuotojai, netgi ir būdami neribotai apmokestinami pajamų mokesčiu Vokietijoje ir taip prisidedantys prie Vokietijos mokestinių įplaukų, iš minėtų pajamų finansuojamos piniginės pagalbos netenka vien dėl to, kad jie gyvena kitoje sienos pusėje.
75.
Manau, kad tokia nepalanki finansinė aplinkybė minėtus pasienio darbuotojus gali atgrasyti nuolatinę gyvenamąją vietą pasirinkti kitoje valstybėje narėje, o ne Vokietijoje.
76.
Taigi pagal darbo sutartis dirbančių asmenų ir savarankiškai dirbančių asmenų teisė apsigyventi kitoje valstybėje narėje kyla iš EB 18 straipsnyje numatytos kiekvieno Sąjungos piliečio teisės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje.
77.
Neaišku, kodėl nedirbantis asmuo, kurio padėčiai taikomas EB 18 straipsnis, gali pasinaudoti minėta teise judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, o darbuotojas dėl savo statuso to negali. Visos iš EB 18 straipsnio kylančios teisės, kaip jau minėta, EB 39 ir EB 43 straipsniuose įgyja specialų pobūdį.
78.
Bet koks dėl darbuotojo statuso įgytos finansinės lengvatos, pavyzdžiui, subsidijos nekilnojamajam turtui, neskyrimas darbuotojui, kuris jį atgraso apsigyventi toje Bendrijos teritorijos vietoje, kur jis nori, turi būti laikomas kliūtimi pagal EB 39 ir EB 43 straipsnius (
29
).
79.
Galiausiai tokia pati išvada peršasi ir dėl Vokietijos piliečių, dirbančių Europos Bendrijų tarnautojais ar pareigūnais.
80.
Šie asmenys netenka finansinės lengvatos todėl, kad gyvena užsienyje. Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatyme nustatytų sąlygų poveikis yra toks, kad jos atgraso Europos Bendrijų tarnautojus ar pareigūnus išvykti iš kilmės valstybės verstis profesine veikla kitoje valstybėje narėje, o tai irgi yra kliūtis laisvam darbuotojų judėjimui.
81.
Taigi Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamiems ne rezidentams nesuteikia teisės gauti finansinę lengvatą ir yra netiesioginė diskriminacija, kuri iš esmės prieštarauja EB 39 ir EB 43 straipsniams. Taigi nėra reikalo nagrinėti minėto įstatymo suderinamumą su EB 18 straipsniu.
82.
Tačiau ar minėtą diskriminaciją pateisina privalomas bendrojo intereso pagrindas?
3. Dėl diskriminacinės priemonės pateisinimo
83.
Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas yra kliūtis laisvam judėjimui, kuri prieštarauja EB 39 ir EB 43 straipsniams, minėta kliūtis būtų pateisinama privalomu bendrojo intereso pagrindu.
84.
Iš tikrųjų Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad pats minėto įstatymo tikslas, t. y. pakankamo gyvenamojo būsto fondo Vokietijoje plėtojimas skatinant gyvenamojo būsto statybą ir įsigijimą, pateisina tai, kad subsidijos nekilnojamajam turtui mokamos tik rezidentams. Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, taip užtikrinama pakankama gyvenamojo būsto pasiūla.
85.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinės priemonės, galinčios apriboti galimybę pasinaudoti Sutartyje užtikrintomis pagrindinėmis laisvėmis ar naudojimąsi jomis padaryti mažiau patrauklų, gali būti leistinos, jei jomis siekiama bendrojo intereso tikslo, jos yra tinkamos šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas reikalinga siekiant minėto tikslo (
30
).
86.
Visų pirma pritariu Vokietijos Federacinės Respublikos ir Komisijos nuomonei, kad siekis didinti gyvenamojo būsto fondą Vokietijoje gali būti laikomas privalomu bendruoju interesu.
87.
Be to, mano nuomone, iš tikrųjų gyvenamojo būsto problema susijusi su visomis valstybėmis narėmis. Ji yra pagrindinis visų valstybių narių nacionalinės politikos elementas, taip pat ir Bendrijos. Beje, neseniai Europos Parlamentas Regioninės plėtros komiteto pranešime nurodė, kad teisė į padorų būstą prieinama kaina yra pagrindinė teisė (
31
). Taip pat Parlamentas primena, kad ši teisė pripažįstama daugelyje tarptautinių chartijų ir valstybių narių konstitucijų.
88.
Antra, taip pat manau, kad Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas yra tinkamas siekiamam tikslui įgyvendinti.
89.
Iš tikrųjų nėra abejonės, kad gyvenamojo būsto statybos skatinimas skiriant subsidiją padeda plėtoti Vokietijos gyvenamojo būsto fondą ir taip siekiama užtikrinti pakankamą gyvenamojo būsto pasiūlą.
90.
Dėl subsidijos gyvenamajam būstui įsigyti manau, kad ji netiesiogiai skatina ir gyvenamojo būsto statybą. Subsidiją nekilnojamajam turtui gaunantys asmenys ir norintys įsigyti gyvenamąjį būstą didina paklausą, ir todėl skatinama šią paklausą atitinkanti būsto, kurį jie vėliau galės įsigyti, statyba.
91.
Trečia, vis dėlto dėl Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymo proporcingumo manau, kad Vokietijos Federacinė Respublika minėtą tikslą galėjo pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis.
92.
Iš tikrųjų, mano nuomone, tai, kad Komisijos minėtoms trims ne rezidentų kategorijoms būtų suteikta teisė gauti subsidiją nekilnojamajam turtui, nekeltų pavojaus tikslui, kuriuo siekiama padidinti Vokietijos gyvenamojo būsto fondą.
93.
Priešingai, jei minėti ne rezidentai, visų pirma pasienio darbuotojai, įsigytų ar statytų gyvenamąjį būstą kitos valstybės narės teritorijoje, tai gyvenamojo būsto paklausa Vokietijoje mažėtų. Taigi minėti ne rezidentai nedarytų poveikio Vokietijos nekilnojamojo turto rinkai ir nedidintų jau ir dabar didelės paklausos.
94.
Todėl Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymu siekiamas tikslas – užtikrinti pakankamą gyvenamojo būsto fondą Vokietijoje gali būti pasiektas mažiau nepalankiomis priemonėmis nei subsidijos ne rezidentams nesuteikimas.
95.
Atsižvelgdamas į pateiktus samprotavimus manau, kad kaltinimas yra pagrįstas.
96.
Todėl pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą reikia priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
IV — Išvada
97.
Atsižvelgdamas į tai, kas pirmiau pasakyta, Teisingumo Teismui siūlau:
1)
pripažinti, kad pagal Vokietijos subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymo 2 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį nekilnojamajam turtui, esančiam kitose valstybėse narėse, neskyrusi subsidijos nekilnojamajam turtui, kuri suteikiama neribotai pajamų mokesčiu Vokietijoje apmokestinamiems asmenims, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 39 ir EB 43 straipsnius;
2)
priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Žr., be kita ko, 1996 m. vasario 29 d. Sprendimą Skanavi ir Chryssanthakopoulos (C-193/94, Rink. p. I-929, 22 punktas); 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Oteiza Olazabal (C-100/01, Rink. p. I-10981, 26 punktas) ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C-345/05, Rink. p. I-10633, 13 punktas).
(
3
)	Visų pirma atsižvelgdamas į 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2) Teisingumo Teismas apibrėžė darbuotojams suteikiamas lengvatas kaip „paprastai suteikiamas tos valstybės darbuotojams dėl objektyvaus jų, kaip darbuotojo, statuso ar paprasčiausiai dėl gyvenamosios vietos tos valstybės teritorijoje, o jų taikymo sritis gali būti išplėsta ir pagal darbo sutartį dirbantiems darbuotojams, kurie yra kitų valstybių narių piliečiai, siekiant palengvinti jų judėjimą Bendrijoje“(1979 m. gegužės 31 d. Sprendimas Even ir ONPTS,
207/78, Rink. p. 2019, 22 punktas).
(
4
)	Žr. 1988 m. sausio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (63/86, Rink. p. 29, 16 ir 17 punktai).
(
5
)	BGBl. 1997 I, p. 734, iš dalies pakeistas 2004 m. Biudžeto papildymo įstatymu (Haushaltsbegleitgesetz (BGBl. 2003 I, p. 3076)), toliau – Subsidijų nekilnojamajam turtui įstatymas.
(
6
)	BGBl. 2002 I, p. 4210, toliau – EStG.
(
7
)	Žr. ieškinio I priedą.
(
8
)	1993 m. sausio 26 d. Sprendimas (C-112/91, Rink. p. I-429, 17 punktas). Šiame Sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad piliečiui ne rezidentui, kuris valstybės narės teritorijoje verčiasi profesine veikla ir joje gauna visas ar beveik visas savo pajamas, minėtos valstybės narės nustatyta didesnė mokesčių našta neprieštarauja EEB sutarties 52 straipsniui (vėliau – EB sutarties 52 straipsnis, po pakeitimo – EB 43 straipsnis).
(
9
)	1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas (C-415/93, Rink. p. I-4921, 103 punktas).
(
10
)	2000 m. sausio 27 d. Sprendimas (C-190/98, Rink. p. I-493, 23 punktas).
(
11
)	Žr. 7 išnašą.
(
12
)	Žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-371/04, Rink. p. I-10257, 9 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
13
)	Ten pat.
(
14
)	Žr. ieškinio I priedą.
(
15
)	Žr., be kita ko, 2006 m. vasario 23 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-43/05, nepaskelbta Rinkinyje, 9 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
16
)	Žr. šios išvados 5 punktą.
(
17
)	Žr., be kita ko, 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Schilling ir Fleck-Schilling (C-209/01, Rink. p. I-13389, 22 punktas).
(
18
)	Žr., be kita ko, 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą O’Flynn (C-237/94, Rink. p. I-2617, 17 punktas), dėl laisvo darbuotojų judėjimo – 2007 m. sausio 11 d. Sprendimą ITC (C-208/05, Rink. p. I-181, 21 punktas), o dėl įsisteigimo laisvės – 2007 m. kovo 22 d. Sprendimą Talotta (C-383/05, Rink. p. I-2555, 17 punktas).
(
19
)	Minėtas sprendimas O’Flynn (18 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
20
)	Dėl laisvo darbuotojų judėjimo – 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimas De Groot (C-385/00, Rink. p. I-11819, 78 ir 79 punktai), o dėl įsisteigimo laisvės – 2004 m. kovo 11 d. Sprendimą De Lasteyrie du Saillant (C-9/02, Rink. p. I-2409, 42 punktas).
(
21
)	2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Meindl (C-329/05, Rink. p. I-1107, 22 punktas).
(
22
)	1995 m. vasario 14 d. Sprendimas Schumacker (C-279/93, Rink. p. I-225, 31–33 punktai) ir 2003 m. birželio 12 d. Sprendimas Gerritse (C-234/01, Rink. p. I-5933, 43 punktas).
(
23
)	Minėtas sprendimas Schumacker (36 punktas).
(
24
)	Žr. 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimą Wielockx (C-80/94, Rink. p. I-2493, 20 punktas).
(
25
)	1965 m. balandžio 8 d. Protokolas (OL 152, 1967, p. 13).
(
26
)	2006 m. vasario 21 d. Sprendimas (C-152/03, Rink. p. I-1711).
(
27
)	Minėtas sprendimas Ritter-Coulais (31 ir 32 punktai).
(
28
)	2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas (C-470/04, Rink. p. I-7409, 28 punktas).
(
29
)	Žr. 4 išnašą.
(
30
)	2007 m. sausio 18 d. Sprendimas Komisija prieš Švediją (C-104/06, Rink. p. I-671, 25 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
31
)	Žr. 2007 m. kovo 28 d. Pranešimą dėl būsto ir regioninės politikos (A6-0090/2007).