62018TJ0150_RES
Liidetud kohtuasjad T‑150/18 ja T‑345/18
BNP Paribas
versus
Euroopa Keskpank
Üldkohtu (teine koda laiendatud koosseisus) 9. septembri 2020. aasta otsus
Majandus- ja rahapoliitika – Krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve – Hoiuste tagamise skeemi või ühtsesse kriisilahendusfondi tagasivõtmatute maksekohustuste kaudu osamaksete tegemine – EKP-le antud ülesanded – EKP järelevalvealased erivolitused – Määruse (EL) nr 1024/2013 artikli 4 lõike 1 punkt f ning artikli 16 lõike 1 punkt c ja lõike 2 punkt d – Meede, mis paneb kohustuse arvutada esimese taseme põhiomavahenditest maha tagasivõtmatute maksekohustuste kogusumma – Individuaalse kontrolli puudumine
Majandus- ja rahapoliitika – Majanduspoliitika – Liidu finantssektori järelevalve – Ühtne järelevalvemehhanism – Krediidiasutuste gruppide üle konsolideeritud alusel tehtav usaldatavusnõuete täitmise järelevalve – Omavahendite nõuded – Euroopa Keskpanga kontrolli ja hindamise ulatus
(Nõukogu määrus nr 1024/2013, artikli 4 lõike 1 punkt f ning artikli 16 lõike 1 punkt c ja lõike 2 punkt d)
(vt punktid 55–60)
Majandus- ja rahapoliitika – Majanduspoliitika – Liidu finantssektori järelevalve – Ühtne järelevalvemehhanism – Krediidiasutuste gruppide üle konsolideeritud alusel tehtav usaldatavusnõuete täitmise järelevalve – Omavahendite nõuded – Euroopa Keskpanga kontrolli ja hindamise ulatus – Usaldatavusnõuete täitmise üle individuaalse kontrolli tegemise kohustus
(Nõukogu määrus nr 1024/2013, artikli 4 lõike 1 punkt f ning artikli 16 lõike 1 punkt c ja lõike 2 punkt d)
(vt punktid 61 ja 75–82)
Majandus- ja rahapoliitika – Majanduspoliitika – Liidu finantssektori järelevalve – Ühtne järelevalvemehhanism – Krediidiasutuste gruppide üle konsolideeritud alusel tehtav usaldatavusnõuete täitmise järelevalve – Omavahendite nõuded – Euroopa Keskpanga kontrolli ja hindamise ulatus – Rahalised vahendid, mis võivad olla konkreetse korra kohaldamist või konkreetset käsitlemist nõudva meetme esemeks – Mõiste – Tagasivõtmatud maksekohustused – Hõlmamine
(Nõukogu määrus nr 1024/2013, artikli 4 lõike 1 punkt f ning artikli 16 lõike 1 punkt c ja lõike 2 punkt d)
(vt punktid 69 ja 70)
Kokkuvõte
Hageja BNP Paribas on liigitatud oluliseks krediidiasutuseks, mistõttu teeb Euroopa Keskpank (EKP) tema suhtes usaldatavusnõuete täitmise üle vahetult järelevalvet. Hageja otsustas teha ühtse kriisilahendusfondi rahastamise raames osamakse tagasivõtmatu maksekohustuse võtmise kaudu (
1
). EKP võttis usaldatavusnõuete täitmise järelevalve ülesannet täites 19. detsembril 2017 vastu otsuse (
2
), millega pannakse hagejale kohustus arvata oma esimese taseme põhiomavahenditest (Common Equity Tier 1, CET 1) (
3
) maha enda tagasivõtmatute maksekohustuste kogusumma (edaspidi „vaidlustatud meede“).
EKP põhjendas seda otsust kindlaks tehtud asjaoluga, et hageja käsitleb oma tagasivõtmatuid maksekohustusi bilansiväliste elementidena, millega kaasneb tema CET 1 ülehindamise risk. Nimelt ei olnud tagasivõtmatud maksekohustused kirjendatud hageja bilansi passivas ning kuna nendega kaasnev tagatis ei olnud kättesaadav kuni tagasivõtmatute maksekohustuste alusel ühtsesse kriisilahendusfondi makse tegemiseni, ei olnud seda tagatist võimalik kasutada, et katta hageja tegevusega seotud võimalikku kahju. EKP leidis, et selline olukord ei anna täpset ülevaadet hageja tegelikust majanduslikust usaldusväärsusest, kuna esineb erinevus hageja näidatud CET 1 summa ja tegeliku kahjumi vahel, mida ta on võimeline kandma.
Pärast hageja poolt EKP vaidlustusnõukogule kaebuse esitamist asendas EKP oma 19. detsembri 2017. aasta otsuse 26. aprilli 2018. aasta otsusega (
4
), milles tagasivõtmatuid maksekohustusi puudutav osa oli muutmata kujul üle võetud. 1. märtsil 2019 asendati viimati nimetatud otsus 14. veebruari 2019. aasta otsusega (
5
), mis nägi hagejale ette vaidlustatud meetmega identse meetme. Hageja esitas EKP otsuste peale, millega kehtestati tema suhtes kõnealune meede, Üldkohtule kaks osalise tühistamise hagi.
Pärast kahe kohtuasja (T‑150/18 ja T‑345/18) liitmist otsustas Üldkohtu laiendatud koosseisuga koda 9. septembril 2020 EKP otsused osaliselt tühistada põhjusel, et EKP ei olnud enne vaidlustatud meetme kehtestamist teinud hageja riskiprofiili suhtes individuaalset usaldatavusnõuete täitmise kontrolli.
Üldkohus tuvastas kõigepealt, et EKP otsused ei olnud ilma õigusliku aluseta, sest EKP teostas oma järelevalvealase läbivaatamise ja hindamise pädevust, millest tulenevalt on tal õigus nõuda, et krediidiasutused kohaldaksid konkreetset eraldiste tegemise korda või varade käsitlemist tulenevalt omavahenditele esitatavatest nõuetest (
6
).
Seejärel nentis Üldkohus, et tagasivõtmatute maksekohustuste tagatiseks antud summad (
7
) on tagasivõtmatute maksekohustuste endiga lahutamatult seotud, ning lükkas tagasi hageja argumendi, et tagasivõtmatute maksekohustuste suhtes ei saa võtta sellist usaldatavusnõuete täitmise järelevalvemeedet, mis nõuab seetõttu, et tagasivõtmatuid maksekohustusi käsitletakse bilansiväliste elementidena, konkreetset käsitlemist tulenevalt omavahenditele esitatavatest nõuetest. Üldkohus asus nimelt seisukohale, et kuigi vaidlustatud meede ei käsitle otseselt tagasivõtmatuid maksekohustusi, vaid nende tagatiseks antud summasid, oli nendevahelise lahutamatu seose tõttu seda meedet siiski võimalik laiendada tagasivõtmatutele maksekohustustele.
Samas oli EKP‑l sellist meedet kasutades kohustus individuaalselt kontrollida hageja riskiprofiili ning eelkõige korda, strateegiaid ja mehhanisme, mida rakendati, et tulla toime tagasivõtmatute maksekohustuste raamatupidamislikust käsitlusest tuleneva riskiga. Sellega seoses tuvastas Üldkohus esmalt, et EKP oli teinud kindlaks, millisel tasemel oli hageja riskipositsioon sel põhjusel, et ta oli võtnud endale tagasivõtmatud maksekohustused. Sellest hoolimata leidis Üldkohus, et EKP arutluskäik, mille kohaselt tagasivõtmatute maksekohustuste käsitlemine raamatupidamises bilansiväliselt on iseenesest problemaatiline, sest see tähendab per definitionem CET 1 ülehindamist, sisaldab üldist laadi järeldusi, mis võivad olla kohaldatavad mis tahes krediidiasutuse suhtes, kes valib sarnase tagasivõtmatute maksekohustuste käsitlemise. Seega tuvastas Üldkohus, et vaidlustatud otsustes ei ole viidatud ühelegi individuaalsele kontrollile, mille EKP oleks läbi viinud, et kontrollida, kas hageja oli rakendanud korda, strateegiaid või mehhanisme, et katta tagasivõtmatute maksekohustuste bilansivälise käsitlemisega seotud usaldatavusriske.
Märkides samuti, et vaidlustatud meede võeti vastu järelevalvealase läbivaatamise ja hindamise protsessi (Supervisory Review and Evaluation Process, SREP) raames, asus Üldkohus seisukohale, et see olukord ei tähenda tingimata seda, et viidi läbi individuaalne kontroll, mille käigus võeti arvesse hagejale eriomaseid asjaolusid. Lisaks leidis Üldkohus, et kuigi enne vaidlustatud otsuste vastuvõtmist tehtud mõjuhinnangust võib olla kasu, et hinnata vaidlustatud meetme proportsionaalsust, on mõjuhinnang siiski individuaalsetest kontrollidest erineva loogika ja eesmärgiga, mistõttu ei saa seda võrdsustada individuaalse kontrolliga.
Seega järeldas Üldkohus, et kuna EKP ei jätkanud oma kontrolli pärast pelka järeldust, et tagasivõtmatu maksekohustus kujutab endast potentsiaalset riski, mis tuleneb selle käsitlemisest raamatupidamises bilansivälise elemendina, ja kuna ta ei analüüsinud hageja konkreetset olukorda, eelkõige tema riskiprofiili ja likviidsuse taset, ning kuna ta ei võtnud arvesse tegureid, mis võivad potentsiaalset riski vähendada, siis rikkus EKP oma kohustust viia hageja suhtes läbi individuaalne usaldatavusnõuete täitmise kontroll (
8
).
(
1
)	Osamakseid, mida krediidiasutused on kohustatud tegema ühtsesse kriisilahendusfondi, võib tasuda kas osamakse viivitamatu ülekandmise või tagasivõtmatu maksekohustuse võtmise teel. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust nr 1093/2010 (ELT 2014, L 225, lk 1), artikli 70 lõige 3 näeb ette, et krediidiasutused kohustuvad maksma osamakse summa ühtsesse kriisilahendusfondi kriisilahendusasutuse esimesel nõudmisel.
(
2
)	EKP 19. detsembri 2017. aasta otsus ECB/SSM/2017-R0MUWSFPU8MPRO8K5P83/248.
(
3
)	Need vahendid on mõeldud krediidiasutuse tegevuse jätkumise tagamiseks ja maksejõuetuse ärahoidmiseks.
(
4
)	EKP 26. aprilli 2018. aasta otsus ECB-SSM-2018-FRBNP-17.
(
5
)	EKP 14. veebruari 2019. aasta otsus ECB-SSM-2019-FRBNP-12.
(
6
)	Nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta määruse (EL) nr 1024/2013, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (ELT 2013, L 287, lk 63), artikli 16 lõike 1 punkti c ja lõike 2 punkti d alusel.
(
7
)	Need summad kujutavad endast tagasivõtmatutele maksekohustustele vastavat rahalist hoiust, mis antakse kriisilahendusasutuste käsutusse.
(
8
)	Nagu on ette nähtud määruse nr 1024/2013 artikli 4 lõike 1 punktis f ning artikli 16 lõike 1 punktis c ja lõike 2 punktis d.