62023CC0790
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 30. aprillil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑790/23 [Qassioun] (
i
)
X
versus
Maahanmuuttovirasto
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Korkein hallinto-oikeus (Soome kõrgeim halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Määrus (EL) nr 604/2013 – Kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest – Artikkel 18 – Vastutava liikmesriigi kohustused – Kohustused võtta tagasi rahvusvahelise kaitse taotleja, kelle „taotlus on tagasi lükatud“ – Taotlus, mis on esitatud liikmesriigis, kelle suhtes kohaldatakse määrust nr 604/2013, kuid kellele ei ole siduvad direktiivid 2011/95/EL ja 2013/32/EL – Kolmanda riigi kodanik, kellelt Taani Kuningriik on riigisisese õiguse alusel antud ajutise kaitse ära võtnud – Mõiste „tagasi lükatud [rahvusvahelise kaitse] taotlus“
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev eelotsusetaotlus annab Euroopa Kohtule taas võimaluse teha otsus selle kohta, millise ulatusega on tagajärjed, mis tulenevad Taani Kuningriigi diferentseeritud osalemisest Euroopa ühise varjupaigasüsteemi eeskirjade rakendamises. (
2
)
2.
Sellel liikmesriigil on seoses EL toimimise lepingu kolmanda osa V jaotisega, mille alla kuuluvad eelkõige piirikontrolli‑, varjupaiga- ja sisserändepoliitika, EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokollist (nr 22) Taani seisukoha kohta tulenev eristaatus, mis eristab teda teistest liikmesriikidest. Kuigi Euroopa Liiduga sõlmitud rahvusvahelise lepingu (
3
) kohaselt on see liikmesriik kohustunud kohaldama määrust (EL) nr 604/2013, (
4
) ei ole selle määrusega seotud direktiivid 2011/95/EL (
5
) ja 2013/32/EL (
6
) Taanile siduvad. Otsused, mille see liikmesriik teeb talle riigisiseste õigusnormide kohaselt esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise raames, võetakse seega vastu vastavalt Taani õiguses ette nähtud sisulistele tingimustele ja menetlusnormidele.
3.
Eelotsusetaotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille pooled on Süüria kodanik ja Maahanmuuttovirasto (migratsiooniamet, Soome) (edaspidi „Soome migratsiooniamet“), kellele nimetatud isik esitas rahvusvahelise kaitse taotluse pärast seda, kui Taani Kuningriigis talle antud ajutine kaitse oli tühistatud. Soome migratsiooniamet jättis tema taotluse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjendusel, et taotluse läbivaatamise eest vastutab Taani Kuningriik, kes oli samuti nõustunud isiku tagasi võtma Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d alusel. Eelotsusetaotluse esitanud Korkein hallinto-oikeus (Soome kõrgeim halduskohus) kahtleb tagasivõtmise õiguslikus aluses põhjusel, et nimetatud säte on kohaldatav kolmanda riigi kodaniku suhtes, „kelle taotlus on tagasi lükatud ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis“, mis aga ei vasta kaebaja olukorrale.
4.
Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus otsustada, et liikmesriik, kellele isik on esitanud uue rahvusvahelise kaitse taotluse, võib paluda Taani Kuningriigil see isik tagasi võtta, kui Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punktis d sätestatud tingimused on täidetud. (
7
) Käesoleval juhul palutakse Euroopa Kohtul kindlaks teha, kas need tingimused on tegelikult täidetud olukorras, kus Taani Kuningriik ei lükanud tagasi kaebaja eelnevat rahvusvahelise kaitse taotlust selle mõiste kitsas tähenduses, vaid on võtnud ära ajutise kaitse, mille ta oli sellele isikule oma riigisisese õiguse alusel eelnevalt andnud.
5.
Põhjustel, mille ma järgnevalt esitan, olen seisukohal, et Taani Kuningriiki ei saa pidada vastutavaks liikmesriigiks, kelle suhtes kehtib Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punktis d ette nähtud tagasivõtmiskohustus. On tõsi, et eesmärk kohaldada nimetatud määrust tõhusalt Taani Kuningriigi suhtes räägib kõnealuse sätte kohaldamistingimuste laia tõlgenduse kasuks. Nagu ma selgitan, on see tõlgendus minu arvates siiski vastuolus nende eeskirjade ja mõistete mõtte ja ulatusega, mille liidu seadusandja on ühtlustanud direktiividega 2011/95 ja 2013/32, mis on Dublini III määruse ja laiemalt Euroopa ühise varjupaigasüsteemi aluseks.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. EL-Taani leping
6.
EL‑Taani lepinguga, mis kiideti liidu nimel heaks otsusega 2006/188/EÜ (
8
), leppisid Euroopa Liit ja Taani Kuningriik muu hulgas kokku laiendada määruse (EÜ) nr 343/2003 (
9
) kohaldamisala nendevahelistele suhetele „rahvusvahelise õiguse kohaselt“. Seejärel teatas see liikmesriik vastavalt nimetatud lepingu artikli 3 lõikele 2 Euroopa Komisjonile oma otsusest kohaldada nüüdseks Dublini III määruses ette nähtud regulatsiooni „muudetult“.
7.
EL‑Taani lepingu preambuli üheteistkümnendas lõigus on sätestatud, et „[Euroopa Liidu] Kohtul peaks olema pädevus tagada [nimetatud] lepingu, määruste sätete ning [selles] lepingus sisalduvate [liidu] rakendusmeetmete ühetaoline kohaldamine ja tõlgendamine“.
8.
Selle lepingu artiklis 1 „Eesmärk“ on sätestatud:
„1.   Käesoleva lepingu eesmärk on vastavalt artikli 2 lõigetele 1 ja 2 kohaldada [Dublini II määruse] […] sätteid ning [selle] rakendusmeetmeid [liidu] ja Taani vaheliste suhete suhtes.
2.   Lepingupoolte eesmärk on saavutada [selle] määrus[e] sätete ja nende rakendusmeetmete ühetaoline kohaldamine ja tõlgendamine kõigis liikmesriikides.
[…]“.
9.
Selle lepingu artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„[Dublini II määruse] sätteid […] kohaldatakse rahvusvahelise õiguse kohaselt [liidu] ja Taani vaheliste suhete suhtes.“
2. Dublini III määrus
10.
Dublini III määruse artikli 2 punktides b ja d on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
„rahvusvahelise kaitse taotlus“– direktiivi [2011/95 (
10
)] artikli 2 punktis h määratletud rahvusvahelise kaitse taotlus;
[…]
d)
„rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine“– taotluse läbivaatamine või rahvusvahelise kaitse taotluse üle otsustamine pädevate asutuste poolt kooskõlas direktiiviga [2013/32] ja direktiiviga [2011/95], välja arvatud menetlused vastutava liikmesriigi määramiseks käesoleva määruse kohaselt.“
11.
Selle määruse artiklis 3 „Juurdepääs rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlusele“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid vaatavad läbi selliste kolmanda riigi kodanike või kodakondsuseta isikute rahvusvahelise kaitse taotlused, kes taotlevad rahvusvahelist kaitset mõne liikmesriigi territooriumil, sealhulgas piiril või transiidialal. Taotluse vaatab läbi üks liikmesriik, kelleks on III peatükis sätestatud kriteeriumide kohaselt vastutav liikmesriik.
2.   Kui käesolevas määruses loetletud kriteeriumide põhjal ei saa vastutavat liikmesriiki määrata, vastutab taotluse läbivaatamise eest esimene liikmesriik, kellele rahvusvahelise kaitse taotlus esitati.
[…]“.
12.
Selle määruse artiklis 18, mis näeb ette „[v]astutava liikmesriigi kohustused“, on sätestatud:
„1.   Käesoleva määruse kohaselt vastutav liikmesriik on kohustatud:
[…]
d)
võtma […] tagasi kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku, kelle taotlus on tagasi lükatud ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil.
2.   […]
Lõike 1 punkti d reguleerimisalasse jäävatel juhtudel, kui taotlus on tagasi lükatud üksnes esimeses astmes, tagab vastutav liikmesriik selle, et asjaomasel isikul on võimalus või oli võimalus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit […].“
B.
Soome õigus
13.
30. aprilli 2004. aasta välismaalaste seaduse (301/2004) (ulkomaalaislaki (301/2004)) § 103 lõike 2 kohaselt võib rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kui on võimalik anda taotleja üle teisele liikmesriigile, kes vastutab Dublini III määruse kohaselt varjupaigataotluse läbivaatamise eest.
C.
Taani õigus
14.
Välismaalaste seaduse (udlændingeloven) (
11
) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis on § 7 lõigetes 1–3 sätestatud:
„1.   Välismaalasele antakse taotluse alusel ajutine elamisluba, kui tema suhtes kohaldub pagulasseisundi konventsioon[ (
12
)].
2.   Välismaalasele antakse taotluse alusel ajutine elamisluba, kui teda ähvardab kodumaale tagasipöördumisel surmanuhtlus, piinamine või ebainimlik või alandav kohtlemine või karistamine. Esimeses lauses nimetatud taotlus loetakse ka ajutise elamisloa taotluseks lõike 1 tähenduses.
3.   Ajutine elamisluba antakse taotluse alusel lõikes 2 nimetatud juhtudel, kui surmanuhtluse, piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise oht on tingitud eriti raskest olukorrast päritoluriigis, mida iseloomustab juhuslik või valimatu vägivald ja rünnakud tsiviilelanikkonna vastu. Esimeses lauses nimetatud taotlus loetakse ka elamisloa taotluseks lõigete 1 ja 2 tähenduses.“
15.
Taani välismaalaste seaduse § 11 lõikes 2 on sätestatud:
„Tähtajalist elamisluba, millega kaasneb alalise elamisloa saamise võimalus, pikendatakse taotluse alusel, välja arvatud juhul, kui esinevad […] elamisloa kehtetuks tunnistamise põhjused. Udlændingestyrelsen [migratsiooniamet, Taani (
13
)] teeb omal algatusel §‑s 7 […] nimetatud ajutise elamisloa pikendamise otsuse, kui algsed loa andmise põhjused on jätkuvalt olemas. […]“
III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimus
16.
Süüria kodanikust kaebaja esitas 1. juulil 2016 Taani ametiasutustele rahvusvahelise kaitse taotluse.
17.
29. augustil 2016 väljastati talle elamisluba tulenevalt Taani välismaalaste seaduse § 7 lõikes 3 ette nähtud ajutise kaitse andmisest. See elamisluba, mis jõustus selle väljastamise päeval, kehtis esialgu ühe aasta. Seejärel pikendati seda Taani migratsiooniameti enda algatusel mitu korda aasta kaupa. Ent 17. novembril 2020 otsustas see asutus – jällegi omal algatusel – jätta kõnealune luba nimetatud seaduse § 11 lõike 2 alusel pikendamata, kuna selle andmise põhjused olid ära langenud. Flygtningenævnet (pagulaskomisjon, Taani) jättis selle otsuse 2. juulil 2021 muutmata ja kohustas kaebajat ühe kuu jooksul Taanist lahkuma.
18.
Kaebaja esitas 27. juulil 2021 Soomes rahvusvahelise kaitse taotluse.
19.
Soome migratsiooniamet, kes on pädev seda taotlust läbi vaatama, saatis 29. juulil 2021 Taani Kuningriigile Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d alusel palve taotleja tagasi võtta. Taani rahuldas selle palve 5. augustil 2021.
20.
Soome migratsiooniamet lükkas 12. novembril 2021 kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuse tõttu tagasi põhjendusel, et taotluse läbivaatamise eest vastutab Taani Kuningriik, ning nägi ühtlasi ette tema üleandmise sellesse liikmesriiki ja kehtestas tema suhtes kaheaastase Soome sisenemise keelu.
21.
Kaebaja esitas selle otsuse peale kaebuse Helsingin hallinto-oikeusele (Helsingi halduskohus, Soome), kes jättis kaebuse rahuldamata. Seejärel taotles kaebaja menetlusluba Korkein hallinto-oikeuselt (Soome kõrgeim halduskohus).
22.
Kaebaja väidab oma taotluse põhjendamiseks eelkõige, et otsus, millega Soome migratsiooniamet jättis tema rahvusvahelise kaitse taotluse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, on vastuolus liidu õigusega.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punktis d ette nähtud tagasivõtmise kohustuse aluseks olevad tingimused on täidetud, ja täpsemalt, kas kaebaja poolt Taanis esitatud esimene rahvusvahelise kaitse taotlus võib olla „[rahvusvahelise kaitse] taotlus, [mis on Taani pädeva asutuse poolt] tagasi lükatud“ selle sätte tähenduses.
24.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et kõnealuse taotluse kohta tehti esialgu mitu osaliselt soodsat otsust, kuivõrd Taani migratsiooniamet andis kaebajale ajutise elamisloa, mida ta hiljem mitu korda pikendas. Nimetatud kohus lisab, et selle ajutise elamisloa pikendamata jätmise otsus tehti alles hiljem ja selle ametiasutuse algatusel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas sellises olukorras on tegemist rahvusvahelise kaitse taotluse tagasi lükkamisega Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tähenduses.
25.
Teiseks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus Taani Kuningriigi erilist õiguslikku olukorda arvestades, et selles liikmesriigis rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamiseks kohaldatavad riigisisesed menetlused erinevad teistes liikmesriikides kohaldatavatest menetlustest, ning soovib seetõttu teada, kuidas tuleks määratleda mõiste „taotlus“.
26.
Neil asjaoludel otsustas Korkein hallinto-oikeus (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [Dublini III määruse] artikli 18 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et taotluse tagasilükkamisega selle sätte tähenduses on hõlmatud ka olukord, kus asjaomasele isikule Taanis tema taotluse alusel kaitsevajaduse tõttu varem antud ajutist elamisluba ei pikendata, kui pikendamata jätmise otsust ei tehtud mitte selle isiku taotlusel, vaid ametiasutuse omal algatusel?“
27.
Kirjalikud seisukohad on esitanud Soome migratsiooniamet, Soome, Taani, Saksamaa, Madalmaade ja Šveitsi valitsus ning komisjon. Need pooled ja puudutatud isikud (välja arvatud Madalmaade ja Šveitsi valitsus) ning kaebaja osalesid 29. jaanuari 2025. aasta kohtuistungil, kus nad vastasid ka Euroopa Kohtu suuliseks vastamiseks esitatud küsimustele.
IV. Analüüs
28.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib Euroopa Kohtult sisuliselt, kas Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav olukorras, kus Taani Kuningriigi poolt kolmanda riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule kõnealuse isiku poolt vastavalt nimetatud liikmesriigi riigisisestele sätetele esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse alusel antud ajutine kaitse on ära võetud ja isik on pärast seda äravõtmist esitanud taotluse teisele liikmesriigile.
A.
Sissejuhatavad märkused
29.
Kõigepealt tuleb täpsustada selle kaitse laadi, mille Taani Kuningriik andis kaebajale Taani välismaalaste seaduse § 7 lõike 3 alusel rohkem kui neljaks aastaks. Soome valitsus tugineb oma seisukohtades eeldusele, et sellise kaitse andmist tuleb pidada samaväärseks rahvusvahelise kaitse andmisega.
30.
Leian, et see eeldus tuleb tagasi lükata, kuna kaebaja ajutist kaitset ei saa pidada „rahvusvaheliseks kaitseks“ direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti a tähenduses. Nimelt ei ole talle antud pagulasseisundit selle direktiivi artikli 2 punkti e tähenduses ega täiendavat kaitset selle direktiivi artikli 2 punkti g tähenduses.
31.
On tõsi, et kõnealune ajutine kaitse antakse tingimustel, mis on üsna sarnased direktiivi 2011/95 artiklis 15 sätestatud täiendava kaitse andmise tingimustega. Taani välismaalaste seaduse § 7 lõikes 3 sätestatud kaitse on ette nähtud kolmandate riikide kodanikele, kes võivad sattuda surmanuhtluse, piinamise või ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise ohvriks seoses üldise olukorraga päritoluriigis näiteks sõja tõttu. (
14
)
32.
See säte erineb siiski kahes aspektis. Esiteks antakse Taani välismaalaste seaduse § 7 lõikes 3 ette nähtud ajutine kaitse vastavalt Taani õiguses ette nähtud sisulistele tingimustele ja menetlusnormidele. Teiseks erinevad sellise ajutise kaitse saajale antud õigused nii laadi kui ka ulatuse poolest õigustest, mis on seotud direktiivi 2011/95 VII peatükis sätestatud täiendava kaitse seisundiga.
33.
Analüüsin seetõttu eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust, lähtudes eeldusest, et Taani välismaalaste seaduse § 7 lõikes 3 ette nähtud ajutine kaitse kujutab endast teist liiki kaitset, mis jääb väljapoole direktiivide 2011/95 ja 2013/32 kohaldamisala ning mis on ette nähtud ja mida antakse üksnes Taani normide alusel.
B.
Sisu
34.
Dublini III määruse artiklis 18 on määratletud üldised ja konkreetsed kohustused, mis lasuvad liikmesriigil, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest ja kellel palutakse rahvusvahelise kaitse taotleja vastu või tagasi võtta.
35.
Nii taotleja vastu- või tagasivõtmise kui ka tema rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemisega seotud kohustused määratakse kindlaks kõnealuse taotluse läbivaatamise menetluse käigus selles liikmesriigis. Dublini III määruse artikli 18 lõikes 1 on ammendavalt loetletud neli olukorda. Esiteks on vastutaval liikmesriigil kohustus võtta vastu taotleja, kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis (punkt a). Teiseks on tal kohustus võtta tagasi taotleja, kelle taotlus on läbivaatamisel vastutavas liikmesriigis ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis (punkt b). Kolmandaks on tal kohustus võtta tagasi kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on vastutavas liikmesriigis läbivaatamise käigus taotluse tagasi võtnud ja esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis (punkt c). Neljandaks on tal kohustus võtta tagasi kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, „kelle [rahvusvahelise kaitse] taotlus on tagasi lükatud ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis“ (punkt d). Käesolevas asjas taotletakse neljanda olukorra tõlgendamist. Euroopa Kohtu sõnul on Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punktis d silmas peetud eelkõige olukordi, kus rahvusvahelise kaitse taotlus on tagasi lükatud menetleva ametiasutuse otsusega, mis ei ole veel muutunud lõplikuks. (
15
)
36.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse eesmärk on teha kindlaks, kas võib asuda seisukohale, et Taani Kuningriik on kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tähenduses tagasi lükanud, tühistades talle riigisisese õiguse alusel antud ajutise kaitse.
37.
Ma ei ole kurt argumentidele, mille on esitanud teatavad liikmesriigid, kes Taani Kuningriigi erilist õiguslikku olukorda arvestades teevad ettepaneku tõlgendada kõnealuse sätte sõnastust piisavalt laialt, et tagada EL‑Taani lepingu artikli 2 soovitava toime huvides nimetatud liikmesriigi tõhus osalemine Dublini III määruses. Nii väidab Saksamaa valitsus, et Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d sätete kitsas tõlgendamine muudaks nende kohaldamise Taani Kuningriigi suhtes võimatuks, mis oleks vastuolus sellele liikmesriigile antud võimalusega osaleda vabatahtlikult ja valikuliselt vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal.
38.
Sellised argumendid lähevad minu arvates siiski kaugemale Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d sõnastuse laiast tõlgendusest. Isegi kui eeldada, et see tõlgendus piirdub Taani Kuningriigi vastu- või tagasivõtmiskohustusega, tekitavad need argumendid siiski nende direktiividega 2011/95 ja 2013/32 ühtlustatud põhimõtete ja mõistete segiajamise ohu, mis on Dublini III määruse aluseks.
39.
Nii toetavad Taani ja Šveitsi valitsus sisuliselt mõtet, et Taani Kuningriik lükkas kaebaja poolt 1. juulil 2016 esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse tagasi „ajutiselt“, andes oma riigisiseses õiguses ette nähtud ajutise kaitse ja seda pikendades, ning seejärel lükkas Taani Kuningriik selle taotluse Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tähenduses tagasi „lõplikult“, kinnitades 2. juulil 2021 kõnealuse kaitse äravõtmise. Selle tõlgenduse kohaselt oli rahvusvahelise kaitse taotlus, mille alusel võeti vastu järjestikused otsused tähtajalise elamisloa pikendamise ja seejärel pikendamata jätmise kohta, seega peatunud 29. augustist 2016 kuni 2. juulini 2021, mil see lõplikult tagasi lükati. Ka Saksamaa valitsus toetab Dublini III määruse artikli 2 punktis e sätestatud mõiste „rahvusvahelise kaitse taotluse tagasivõtmine“ määratlust just selles tähenduses. Tema hinnangul võib asuda seisukohale, et kui kaebaja ei olnud oma taotlust tagasi võtnud, oli see taotlus tegelikult olemas seni, kuni selle kohta ei olnud tehtud lõplikku otsust, näiteks seetõttu, et selle kohta tehti vaid järjestikuseid otsuseid ajutise elamisloa väljastamise või pikendamise kohta. Taani valitsus lisab veel, et taolises kontekstis oleksid rahvusvahelise kaitse taotluse tagasilükkamise otsusel ja ajutise kaitse äravõtmise otsusel samad õiguslikud tagajärjed.
40.
Soome migratsiooniamet ei nõustu selle tõlgendusega, väites esimese võimalusena, et üksnes 29. augusti 2016. aasta otsust, millega anti kaebajale ajutine elamisluba, tuleb pidada rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuseks, kuivõrd selle otsusega ei antud kaebajale rahvusvahelist kaitset. Tema arvates ei ole ajutise kaitse äravõtmise otsusel Dublini III määruse artikli 18 kohaldamisel õiguslikke tagajärgi.
41.
Madalmaade valitsus väidab omalt poolt, et mõiste „tagasi lükatud taotlus“ on üldmõiste, mis viitab erinevatele olukordadele, kus kaebajal ei ole või enam ei ole õigust rahvusvahelisele kaitsele.
42.
Arvan, et taolised tõlgendused võivad nendega kaasnevate õiguslike vastuolude tõttu tekitada rohkem raskusi, kui need lahendavad.
43.
Esiteks laiendavad need Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d kohaldamisala olukorrale, mida liidu seadusandja ei ole selles sättes silmas pidanud, kuid mida konkreetselt reguleerib nimetatud määruse artikkel 12. Dublini III määruse III peatükis sisalduv artikli 12 lõige 4 täpsustab sõnaselgelt, millistel tingimustel võib rahvusvahelise kaitse taotlejale elamisloa välja andnud liikmesriiki pidada tema taotluse läbivaatamise eest vastutavaks.
44.
Teiseks ei võta need tõlgendused arvesse direktiivide 2011/95 ja 2013/32 ning Dublini III määruse „koostoimes kohaldamist“, millele Euroopa Kohus viitas oma 10. detsembri 2020. aasta kohtuotsuses Minister for Justice and Equality (rahvusvahelise kaitse taotlus Iirimaal) (
16
). Minnes oluliselt kaugemale nende direktiivide raames määratletud põhimõistete tähendusest ja ulatusest, kaasneb nendega oht tekitada „muutuv geomeetria“ (seoses mõistega „taotlus[, mis] on tagasi lükatud“) kohas, kus liidu seadusandja on soovinud kehtestada selge ja toimiva rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramise menetluse, (
17
) mis põhineb liikmesriikide ja asjaomaste isikute seisukohast erapooletutel ja õiglastel alustel, nagu on märgitud selle määruse põhjendustes 4 ja 5.
45.
On tõsi, et EL‑Taani lepingu artiklis 2 on ette nähtud, et Dublini III määruse sätteid kohaldatakse selle liikmesriigi suhtes. Siiski tuleneb selle lepingu artikli 1 lõikest 2, et lepingupoolte eesmärk on saavutada Dublini III määruse sätete ja selle rakendusmeetmete ühetaoline kohaldamine ja tõlgendamine kõigis liikmesriikides. Lepingu preambuli üheteistkümnenda lõigu kohaselt peab Euroopa Kohtul olema pädevus taolise ühetaolisuse tagamiseks.
46.
Kuna Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d kohaldamise tingimused põhinevad direktiividega 2011/95 ja 2013/32 ühtlustatud normidel, siis minu arvates kahjustaks kõnealust eesmärki see, kui asuda taolistel asjaoludel nagu käesolevas asjas seisukohale, et Taani Kuningriik jättis rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata, kuigi ta üksnes lõpetas riigisisese õiguse alusel antud riigisisese kaitse.
47.
Määruse artikli 18 lõike 1 punktis d kasutatud mõiste „rahvusvahelise kaitse taotlus“ või „taotlus“ on määratletud selle määruse artikli 2 punktis b, mis viitab direktiivi 2011/95 artikli 2 punktile h. Kuigi Euroopa Kohus on otsustanud, et Taani Kuningriigi pädevatele asutustele selle liikmesriigi õigusnormide kohaselt esitatud rahvusvahelise kaitse taotlus on vaieldamatult „taotlus“ kaitse saamiseks liikmesriigilt, leidis ta siiski, et taoline taotlus ei kujuta endast „rahvusvahelise kaitse taotlust“ selle direktiivi tähenduses, st seda ei saa käsitada „pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena“, kuna tulenevalt EL lepingule ja EL toimimise lepingule lisatud protokollist (nr 22) Taani seisukoha kohta ei ole see direktiiv Taani Kuningriigi suhtes kohaldatav, nagu on märgitud selle põhjenduses 51. (
18
)
48.
Järeldan sellest, et kuivõrd Taanis ei ole esitatud „rahvusvahelise kaitse taotlust“ direktiivi 2011/95 tähenduses, ei saanud olla taolise taotluse tagasilükkamise otsust Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tähenduses.
49.
Lisan, et ma ei jaga Madalmaade valitsuse seisukohta, et Dublini III määruses ei ole täpsustatud, mida tähendab väljend „tagasi lükatud taotlus“. Selle määruse artikli 2 punktis d on mõiste „rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine“ määratletud kui „taotluse läbivaatamine või rahvusvahelise kaitse taotluse üle otsustamine pädevate asutuste poolt kooskõlas direktiiviga [2013/32] ja direktiiviga [2011/95], välja arvatud menetlused vastutava liikmesriigi määramiseks käesoleva määruse kohaselt“. (
19
) Seega, kui pagulasseisundit ja/või täiendava kaitse seisundit käsitleva otsusega lükatakse taotlus selle määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tähenduses tagasi, tuleb see otsus vastu võtta vastavalt direktiivis 2013/32 ja eelkõige selle artikli 11 lõikes 2 sätestatud eeskirjadele ja menetlusnormidele. (
20
)
50.
Taolises kontekstis ei arva ma, et põhikohtuasjas oleks võimalik möönda, et rahvusvahelise kaitse taotlus oli menetluses järjest neli aastat, mille jooksul see ajutiselt ja seejärel lõplikult tagasi lükati.
51.
Sellest järeldub, et Taani ametiasutuste otsust võtta kaebajalt ära talle 29. augustil 2016 riigisiseste õigusnormide alusel antud ajutine kaitse ja elamisluba ei saa kvalifitseerida „tagasilükkamisotsuseks“ Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tähenduses, kuna esiteks ei tulene sellest otsusest, et kaebaja ei vastaks selle direktiivi artikli 2 punkti d tähenduses pagulasseisundi või direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti f tähenduses täiendava kaitse seisundi saamise tingimustele, ning teiseks ei ole see otsus vastu võetud direktiivis 2013/32 ette nähtud menetlusnormide alusel.
52.
Neil asjaoludel ei jaga ma Madalmaade valitsuse argumenti, et Dublini III määruse eesmärk satuks ohtu, kui selle taotluse läbivaatamise eest vastutab teine liikmesriik (käesoleval juhul Soome Vabariik), samas kui esimene liikmesriik (Taani Kuningriik) juba uuris, kas taotlejal on (või ei ole enam) õigust rahvusvahelisele kaitsele. Sellises olukorras ei vaata Soome ametiasutused tegelikult uuesti läbi Taani ametiasutuste järeldust, kuna läbivaatamismenetlust reguleerivad eri eeskirjad, mis on määratletud direktiivides 2011/95 ja 2013/32 ja tõlgendatud Euroopa Kohtu praktikas ning mis ei ole Taani Kuningriigile siduvad.
53.
Neid kaalutlusi arvestades ei saa minu arvates nõustuda, et Taani Kuningriik on kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse tagasi lükanud Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tähenduses.
54.
See järeldus on kooskõlas Euroopa Kohtu omaga kohtuasjas Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus), mis käsitleb direktiivi 2013/32 rakendamist.
55.
Euroopa Kohus on sisuliselt otsustanud, et Taani Kuningriigi otsust rahvusvahelise kaitse taotluse kohta ei saa kvalifitseerida „lõplikuks otsuseks“ direktiivi 2013/32 artikli 2 punkti e tähenduses, (
21
) see tähendab otsuseks selle kohta, kas kolmanda riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule antakse pagulasseisund või täiendava kaitse seisund direktiivi 2011/95 alusel, ning mille suhtes ei kohaldata enam direktiivi 2013/32 V peatükist tulenevat õiguskaitsevahendit.
56.
Euroopa Kohus järeldas, et seega ei anna varasem otsus, millega lükati tagasi sellele liikmesriigile esitatud rahvusvahelise kaitse taotlus, alust lugeda direktiivi 2013/32 artikli 2 punkti q ja artikli 33 lõike 2 punkti d tähenduses „korduvaks taotluseks“ rahvusvahelise kaitse taotlust direktiivi 2011/95 tähenduses, mille isik esitab teisele liikmesriigile pärast seda, kui on tehtud see varasem otsus. (
22
) Sellega seoses lisas Euroopa Kohus, et teistsuguseks järelduseks ei anna alust ei EL‑Taani leping ega võimalus, et Taani õigusnormides on rahvusvahelise kaitse andmiseks ette nähtud tingimused, mis on identsed direktiivis 2011/95 ette nähtud tingimustega. (
23
)
57.
Neid asjaolusid arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti d tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav olukorras, kus kolmanda riigi kodanikult või kodakondsuseta isikult on ära võetud riigisisene kaitse, mille Taani Kuningriik oli talle andnud rahvusvahelise kaitse taotluse alusel vastavalt selle liikmesriigi õigusnormidele, ja see isik on pärast kõnealuse kaitse äravõtmist esitanud taotluse teisele liikmesriigile.
58.
Seega peab Soome pädev asutus määrama kindlaks liikmesriigi, kelle Dublini III määruse III peatükis sätestatud kriteeriumid määravad kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutavaks. (
24
) Eelkõige peab see asutus minu arvates hindama, kas Taani Kuningriiki saab pidada vastutavaks selle määruse artikli 12 lõike 4 alusel, kuna see liikmesriik on varem väljastanud kaebajale elamisloa, või vastupidi, kas esineb kaebaja isiklikul või perekondlikul olukorral põhinevaid põhjuseid, millest tulenevalt peaks Soome Vabariik kuulutama end vastutavaks kõnealuse taotluse läbivaatamise eest.
V. Ettepanek
59.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Korkein hallinto-oikeuse (Soome kõrgeim halduskohus) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 18 lõike 1 punkti d
tuleb tõlgendada nii, et
see ei ole kohaldatav olukorras, kus kolmanda riigi kodanikult või kodakondsuseta isikult on ära võetud riigisisene kaitse, mille Taani Kuningriik oli talle andnud rahvusvahelise kaitse taotluse alusel vastavalt selle liikmesriigi õigusnormidele, ja see isik on pärast kõnealuse kaitse äravõtmist esitanud taotluse teisele liikmesriigile.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	Vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus) (C‑497/21; edaspidi kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus), EU:C:2022:721).
(
3
)	Leping Euroopa [Liidu] ja Taani Kuningriigi vahel, mis käsitleb kriteeriumide ja mehhanismide kehtestamist selle riigi määramiseks, kes vastutab Taanis või mõnes teises Euroopa Liidu liikmesriigis esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, ning sõrmejälgede võrdlemise Eurodac‑süsteemi kehtestamist Dublini konventsiooni tõhusa kohaldamise eesmärgil (ELT 2006, L 66, lk 38) (edaspidi „EL‑Taani leping“).
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31) (edaspidi „Dublini III määrus“).
(
5
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9).
(
6
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
7
)	Vt kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus) (punkt 49).
(
8
)	Nõukogu 21. veebruari 2006. aasta otsus Euroopa [Liidu] ja Taani Kuningriigi vahelise lepingu sõlmimise kohta, millega laiendatakse Taanile nõukogu määruse (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest, ja nõukogu määruse (EÜ) nr 2725/2000, mis käsitleb sõrmejälgede võrdlemise Eurodac‑süsteemi kehtestamist Dublini konventsiooni tõhusa kohaldamise eesmärgil, sätteid (ELT 2006, L 66, lk 37).
(
9
)	Nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määrus (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (ELT 2003, L 50, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 109; edaspidi „Dublini II määrus“). See määrus tunnistati Dublini III määrusega kehtetuks.
(
10
)	Direktiivi 2011/95 artikli 2 punktis h on „rahvusvahelise kaitse taotlus“ määratletud kui „kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku selline taotlus kaitse saamiseks liikmesriigilt, mida võib käsitada pagulasseisundi või täiendava kaitse seisundi taotlemisena, kusjuures ei taotleta sõnaselgelt väljapoole [selle] direktiivi reguleerimisala jäävat muud liiki kaitset, mida saab taotleda eraldi“.
(
11
)	Seadus, mis on konsolideeritud 10. augusti 2023. aasta kodifitseerimisseadusega nr 1079 (lovbekendtgørelse nr. 1079; edaspidi „Taani välismaalaste seadus“).
(
12
)	Allkirjastatud 28. juulil 1951 Genfis (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)), jõustunud 22. aprillil 1954 ning täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud ja 4. oktoobril 1967 jõustunud pagulasseisundi protokolliga.
(
13
)	Edaspidi „Taani migratsiooniamet“.
(
14
)	Taani välismaalaste seaduse § 7 lõikes 3 ette nähtud ajutise kaitse ulatuse kohta vt muu hulgas Højestereti (Taani kõrgeim kohus) 6. novembri 2017. aasta otsus nr 107/2017.
(
15
)	Vt 5. juuli 2018. aasta kohtuotsus X (C‑213/17, EU:C:2018:538, punktid 31 ja 32).
(
16
)	C‑616/19, EU:C:2020:1010, punkt 47.
(
17
)	Vt 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Tudmur (C‑185/24 ja C‑189/24, EU:C:2024:1036, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Khan Yunis ja Baabda (C‑123/23 ja C‑202/23, EU:C:2024:1042, punkt 60), milles viidatakse kohtuotsusele Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus) (punktid 35 ja 43). Viimati nimetatud kohtuotsuses korratakse järeldusi, mis tulenevad 20. mai 2021. aasta kohtuotsusest L.R. (Norra poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus) (C‑8/20, EU:C:2021:404), kuna Norra Kuningriik on Dublini III määrust kohaldav kolmas riik vastavalt Euroopa [Liidu] ning Islandi Vabariigi ja Norra Kuningriigi vahelisele lepingule, mis käsitleb liikmesriigis või Islandil või Norras esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava riigi määratlemise kriteeriume ja mehhanisme – Deklaratsioonid (EÜT 2001, L 93, lk 40; ELT eriväljaanne 19/04, lk 78), mis kiideti Euroopa Liidu nimel heaks nõukogu 15. märtsi 2001. aasta otsusega 2001/258/EÜ (EÜT 2001, L 93, lk 38; ELT eriväljaanne 19/04, lk 76).
(
19
)	Kohtujurist kursiiv.
(
20
)	Selles artiklis on sätestatud, et „[l]iikmesriigid tagavad, et pagulasseisundi ja/või täiendava kaitse seisundiga seotud taotluse rahuldamata jätmise korral esitatakse otsuses selle aluseks olevad faktilised ja õiguslikud põhjendused ning et teave eitava otsuse vaidlustamise võimaluste kohta esitatakse kirjalikult. Liikmesriigid ei pea andma kirjalikku teavet eitava otsuse vaidlustamise võimaluste kohta koos otsusega, kui kõnealune teave on juba eelnevalt antud taotlejale kas kirjalikult või taotlejale juurdepääsetaval elektroonilisel viisil.“
(
21
)	Vt kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus) (punkt 45).
(
22
)	Vt kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus) (punkt 47).
(
23
)	Vt kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (Taani poolt tagasi lükatud varjupaigataotlus) (punkt 48).
(
24
)	Vt Dublini III määruse artikli 3 lõige 1 ja 16. veebruari 2017. aasta kohtuotsus C. K. jt (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, punkt 56).