Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
5. märts
2026(*)
Apellatsioonkaebus – Ühine põllumajanduspoliitika (ÜPP) – Euroopa Põllumajanduse Tagatisfond (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfond (EAFRD) – Rakendusotsus (EL) 2021/2020 – Euroopa Liidu rahastamisest välja jäetud kulud – Rumeenia kantud kulud – Määrus (EL) nr 1306/2013 – Artikkel 52 – Vastavuse kontrolli menetlus – Rakendusmäärus (EL) nr 908/2014 – Artikkel 34 – Euroopa Komisjoni finantskorrektsiooni ettepanekute õigusliku aluse muutmine – Asjaomase liikmesriigi võimalus teha oma seisukoht nende ettepanekute kohta tulemuslikult teatavaks – Mõiste „välistegur“ – Määrus (EL) nr 1307/2013 – Artikkel 44 – Mitmekesistamise nõuded – Kesa ja ajutise rohumaa segiajamine – Rakendusmäärus (EL) nr 809/2014 – Artikkel 35 – Kontrollimäära suurendamine – Mõiste „märkimisväärne mittevastavus“
Kohtuasjas C‑457/24 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 26. juunil 2024 esitatud apellatsioonkaebus,
Rumeenia, esindajad: E. Gane, R. Antonie ja M. Chicu,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Biolan ja M. Salyková,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president I. Jarukaitis, esimese koja president F. Biltgen neljanda koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud M. Condinanzi, N. Jääskinen (ettekandja) ja R. Frendo,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: ametnik R. Şereş,
arvestades kirjalikku menetlust ja 18. juuni
2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Rumeenia palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 17. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Rumeenia vs. komisjon (T‑49/22, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2024:254), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta oli palunud tühistada osaliselt komisjoni 17. novembri 2021. aasta rakendusotsus (EL) 2021/2020, mille kohaselt Euroopa Liit ei rahasta teatavaid kulusid, mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (ELT 2021, L 413, lk 10; edaspidi „vaidlusalune otsus“), osas, milles see otsus puudutab kulusid, mida Rumeenia on EAGFi ja EAFRD raames eelarveaastatel 2018 ja 2019 kandnud (edaspidi koos „rahalised vahendid“ või „liidu rahalised vahendid“) kokku summas 178 320 110,85 eurot.
Õiguslik raamistik
Määrus (EL) nr 1303/2013
2        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta
määruse (EL) nr 1303/2013, millega kehtestatakse ühissätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi, Euroopa Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi ning Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta, nähakse ette üldsätted Euroopa Regionaalarengu Fondi, Euroopa Sotsiaalfondi, Ühtekuuluvusfondi ja Euroopa Merendus- ja Kalandusfondi kohta ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1083/2006 (ELT 2013, L 347, lk 320), artikli 85 „Komisjoni tehtavad finantskorrektsioonid“ lõikes 3 on sätestatud:
„Lõikest 1 tuleneva finantskorrektsiooni üle otsustades järgib [Euroopa K]omisjon proportsionaalsuse põhimõtet, võttes arvesse kohaldatavate õigusnormide rikkumise olemust ja raskust ning rahalisi tagajärgi [Euroopa L]iidu eelarvele. Komisjon hoiab Euroopa Parlamenti finantskorrektsioonide kohaldamisotsustega kursis.“
Määrus (EL) nr 1306/2013
3        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta
määruse (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008 (ELT 2013, L 347, lk 549) põhjendustes 36, 37 ja 39 on märgitud:
„(36)      Komisjon vastutab [ELTL]
artikli 317 kohaselt Euroopa Liidu eelarve täitmise eest koostöös liikmesriikidega. Komisjonil on õigus rakendusaktidega otsustada, kas liikmesriikide poolt kantud kulud on liidu õigusega vastavuses. Liikmesriikidele tuleks anda õigus oma makseotsuseid põhjendada ning lahendada nende ja komisjoni vahelised lahkhelid lepitusmenetluse teel. […]
(37)      EAGFi puhul tuleks tagasinõutavad summad maksta kõnealusesse fondi tagasi juhul, kui tegu on kuludega, mis ei vasta liidu õigusele ning mille saamiseks ei olnud õigust. Selleks et anda piisavalt aega kõigiks vajalikeks haldusmenetlusteks, sealhulgas sisekontrollideks, peaksid liikmesriigid taotlema summa tagasinõudmist toetusesaajalt 18 kuu jooksul pärast seda, kui eeskirjade eiramist kinnitav kontrolliaruanne või sarnane dokument on heaks kiidetud ja, kui see on asjakohane, makseasutuse või tagasinõudmise eest vastutava ameti poolt kätte saadud. Tuleks ette näha finantsvastutuse süsteem juhuks, kui eeskirjade eiramine on aset leidnud, kuid kogu summat ei ole tagasi nõutud. Sel eesmärgil tuleks kehtestada kord, mis võimaldab komisjonil kaitsta liidu eelarve huve, otsustades asjaomaselt liikmesriigilt osaliselt tagasi nõuda summad, mis on eeskirjade eiramise tõttu kaduma läinud ja mida ei ole mõistliku tähtaja jooksul tagasi nõutud. […]
[…]
(39)      Liidu eelarve finantshuvide kaitsmiseks peaksid liikmesriigid vastu võtma meetmed, mis tagavad, et fondide rahastatavad tehingud teostatakse korrektselt ka tegelikkuses. Liikmesriigid peaksid ka ennetama, tuvastama ja tõhusalt käsitlema kõiki toetusesaajate poolseid eeskirjade eiramisi või kohustuste täitmata jätmist.
[…]“
4        Määruse nr 1306/2013 artiklis 52 „Vastavuse kontroll“ on ette nähtud:
„1.      Komisjon võtab vastu rakendusaktid, millega määratakse liidu rahastamisest väljajäetavad summad, kui ta leiab, et artikli 4 lõikes 1 ja artiklis 5 osutatud kulusid ei ole kantud kooskõlas liidu õigusega ning EAFRD puhul kooskõlas kohaldatava liidu või siseriikliku õigusega, millele on osutatud määruse […]
nr 1303/2013 artiklis 85. […]
2.      Komisjon hindab väljajäetavaid summasid tuvastatud mittevastavuse raskusastme alusel. Komisjon võtab arvesse rikkumise laadi ja liidule tekitatud rahalist kahju. Komisjon tugineb väljajätmisel alusetult kulutatud summade kindlaksmääramisele ning kui nende kindlaksmääramine ei ole proportsionaalsete jõupingutustega võimalik, võib komisjon kohaldada ekstrapoleeritud või kindla määraga korrektsioone. Kindla määraga korrektsioone kohaldatakse üksnes siis, kui juhtumi laadi või selle tõttu, et liikmesriik ei ole esitanud komisjonile vajalikku teavet, ei ole võimalik proportsionaalsete jõupingutustega teha täpsemalt kindlaks liidule tekitatud rahalist kahju.
3.      Enne rahastamisest keeldumist käsitleva otsuse vastuvõtmist teavitatakse kirjalikult komisjoni kontrolli tulemustest ja liikmesriigi vastustest, mille järel püüavad pooled jõuda kokkuleppele võetavate meetmete suhtes. Menetluse selles etapis antakse liikmesriikidele võimalus tõendada, et mittevastavuse tegelik ulatus on komisjoni hinnatust väiksem.
Kui kokkuleppele ei jõuta, võib liikmesriik taotleda menetluse alustamist mõlema poole seisukohtade kooskõlastamiseks nelja kuu jooksul. Menetluse tulemuste aruanne esitatakse komisjonile. Komisjon võtab aruande soovitusi arvesse enne rahastamisest keeldumise otsuse tegemist ja esitab põhjendused, kui ta otsustab kõnealuseid soovitusi mitte järgida.
[…]“.
5        Määruse nr 1306/2013 artikli 53 „Komisjoni volitused“ lõikes 1 on sätestatud:
„Komisjon võtab vastu rakendusaktid, millega sätestatakse eeskirjad seoses järgnevaga:
[…]
b)      artiklis 52 sätestatud vastavuse kontroll seoses otsuse vastuvõtmise ja rakendamisega võetavate meetmetega, sealhulgas komisjoni ja liikmesriikide vahelise teabevahetusega ning tähtaegadega, millest tuleb kinni pidada, ning ka kõnealuses artiklis
sätestatud lepitusmenetlusega, sealhulgas lepitusorgani asutamise, ülesannete, koosseisu ja töömeetoditega.“
6        Määruse artikkel 58 „Liidu finantshuvide kaitse“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Liikmesriigid võtavad [ühise põllumajanduspoliitika (ÜPP)] raames vastu kõik õigus- ja haldusnormid ning kõik muud vajalikud meetmed, et tagada liidu finantshuvide tõhus kaitse ja eelkõige selleks, et:
a)      kontrollida fondide rahastatavate tegevuste seaduslikkust ja korrektsust;
[…]
2.      Liikmesriigid loovad tõhusad haldus- ja kontrollisüsteemid, et tagada kooskõla liidu toetuskavasid reguleerivate õigusaktidega, mille eesmärk on minimeerida liidule rahalise kahju tekitamise riski.
[…]“.
Määrus (EL) nr 1307/2013
7        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta
määruse (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009 (ELT 2013, L 347, lk 608), artikli 43 „Üldeeskirjad“ lõikes 1 oli sätestatud:
„Põllumajandustootjad, kellel on õigus saada toetust põhitoetuskava või ühtse pindalatoetuse kava alusel, järgivad kõigil oma toetuskõlblikel hektaritel artikli 32 lõigete 2–5 tähenduses kas käesoleva artikli
lõikes 2 osutatud kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid või käesoleva artikli
lõikes 3 osutatud samaväärseid tavasid.“
8        Määruse artiklis 44 „Põllumajanduskultuuride mitmekesistamine“ oli ette nähtud:
„1.      Kui põllumajandustootja põllumaa suurus on 10–30 hektarit ja seda ei kasutata täielikult olulisel osal aastast või olulisel osal kasvutsüklist vees kasvavate põllumajanduskultuuride kasvatamiseks, siis peab kõnealusel põllumaal olema vähemalt kaks eri põllumajanduskultuuri. Peamine põllumajanduskultuur ei hõlma kõnealusest põllumaast üle 75%.
Kui põllumajandustootja põllumaa suurus on üle 30 hektari ja seda ei kasutata täielikult olulisel osal aastast või olulisel osal kasvutsüklist vees kasvavate põllumajanduskultuuride kasvatamiseks, siis peab kõnealusel põllumaal olema vähemalt kolm eri põllumajanduskultuuri. Peamine põllumajanduskultuur ei tohi hõlmata rohkem kui 75% kõnealusest põllumaast ning kaks peamist põllumajanduskultuuri ei tohi hõlmata rohkem kui 95% kõnealusest põllumaast.
2.      Ilma et see mõjutaks lõike 1 kohaselt nõutud põllumajanduskultuuride arvu, ei kohaldata nimetatud lõikes
sätestatud maksimaalseid künniseid, kui rohi ja muud rohttaimed või kesa hõlmavad üle 75% põllumaast. Sellisel juhul ei tohi ülejäänud põllumaal kasvav peamine põllumajanduskultuur hõlmata rohkem kui 75% kõnealusest ülejäävast põllumaast, välja arvatud juhul, kui see ülejääv maa on kaetud rohu või muude rohttaimede või kesaga.
3.      Lõikeid 1
ja 2 ei kohaldata põllumajanduslike majapidamiste suhtes:
a)      kus üle 75% põllumaast kasutatakse rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks, kesaks või kõnealuste kasutusviiside kombinatsiooniks, tingimusel et kõnealuste kasutusviisidega mitte hõlmatud põllumaa ei ole suurem kui 30 hektarit;
b)      kus üle 75% toetuskõlblikust põllumajandusmaast on püsirohumaa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede või selliste põllumajanduskultuuride kasvatamiseks, mis kasvavad olulisel osal aastast või olulise osa kasvutsüklist vees, või mille puhul rakendatakse kõnealuste kasutusviiside kombinatsiooni, tingimusel et kõnealuste kasutusviisidega mitte hõlmatud põllumaa ei ole suurem kui 30 hektarit;
c)      kui põllumajandustootja ei deklareerinud eelmisel aastal oma toetusetaotluses üle 50% deklareeritud põllumaana kasutatavast alast ja kui toetusetaotluste georuumilise võrdluse põhjal kasvatatakse kogu põllumaal teistsugust põllumajanduskultuuri kui eelmisel kalendriaastal;
[…]“.
9        Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2017. aasta määruse (EL) 2017/2393 (ELT 2017, L 350, lk 15) artiklile 3 muudeti määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõiget 2 ning
lõike 3 punkte a ja b järgmiselt:
„2.      Ilma et see mõjutaks lõike 1 kohaselt nõutud põllumajanduskultuuride arvu, ei kohaldata nimetatud lõikes
sätestatud maksimaalseid künniseid, kui rohi ja muud rohttaimed, kesa või maa, mida olulisel osal aastast või olulisel osal kasvutsüklist kasutatakse vees kasvavate põllumajanduskultuuride kasvatamiseks, hõlmavad üle 75% põllumaast. Sellisel juhul ei tohi ülejäänud põllumaal kasvav peamine põllumajanduskultuur hõlmata rohkem kui 75% kõnealusest ülejäävast põllumaast, välja arvatud juhul, kui see ülejääv maa on kaetud rohu või muude rohttaimede või kesaga.
3.      Lõikeid 1
ja 2 ei kohaldata põllumajanduslike majapidamiste suhtes:
a)      kus üle 75% põllumaast kasutatakse rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks, liblikõieliste kultuuride kasvatamiseks, kesana või kõnealuste kasutusviiside kombinatsioonina;
b)      kus üle 75% toetuskõlblikust põllumajandusmaast on püsirohumaa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks, mis kasvavad olulisel osal aastast või olulise osa kasvutsüklist vees, või kõnealuste kasutusviiside kombinatsioonina“.
10      Määruse 2017/2393 artikli 6 kohaselt oli määruse nr 1307/2013 artikli 44 muudatus kohaldatav alates 1. jaanuarist 2018.
Delegeeritud määrus (EL) nr 640/2014
11      Komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 640/2014, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1306/2013 ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi osas, otsetoetuste, maaelu arengu toetuse ja nõuetele vastavuse süsteemiga seoses kohaldatavatest maksetest keeldumise ja nende tühistamise tingimuste osas ning kõnealuste toetuste ja süsteemiga seotud halduskaristuste osas (ELT 2014, L 181, lk 48), muudetud komisjoni 16. veebruari 2017. aasta delegeeritud määrusega (EL) 2017/723 (ELT 2016, L 107, lk 1) (edaspidi „delegeeritud määrus nr 640/2014“), artiklis 2 on sätestatud:
„1.      [Määruse nr 1306/2013]
artikli 67 lõikes 1 osutatud ühtse süsteemi rakendamiseks kasutatakse [määruse nr 1307/2013]
artikli 4 punktis 1 ja [määruse nr 1306/2013]
artikli 67 lõikes 4 sätestatud mõisteid.
Samuti kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
(23) „kindlaksmääratud pindala“ –
a)      pindalatoetuskavade tähenduses pindala, mille puhul on täidetud kõik toetuskõlblikkuse tingimused või muud toetuse andmise tingimustega seotud kohustused, olenemata toetusesaajal olemas olevatest toetusõigustest[…]
[…]“.
12      Delegeeritud määruse artikli 23 „Kliima- ja keskkonnasäästlike põllumajandustavade toetuse arvutamise alus seoses põhitoetuskava või ühtse pindalatoetuse kava alusel toetuse saamiseks deklareeritud toetuskõlblike hektaritega“ lõikes 2 on ette nähtud:
„Ilma et see piiraks artikli 28 kohaste halduskaristuste kohaldamist, lähtutakse [keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse] arvutamisel kindlaksmääratud pindalast, kui põhitoetuse või ühtse pindalatoetuse saamiseks esitatud ühtses taotluses deklareeritud pindala ületab kindlaksmääratud pindala.
Kui põhitoetuskava või ühtse pindalatoetuse kava jaoks kindlaksmääratud pindala on suurem kui toetusetaotluses deklareeritud pindala, lähtutakse keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamisel deklareeritud pindalast.“
13      Delegeeritud määruse artiklis 24 „Keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse vähendamine põllumajanduskultuuride mitmekesistamise nõude rikkumise korral“ on sätestatud:
„1.      Sellise põllumaa puhul, kus [määruse nr 1307/2013] artikli 44 lõike 1 esimeses lõigus nõutud vähemalt kahte eri põllumajanduskultuuri ning peamise põllumajanduskultuuri jaoks ette nähtud pindala ei tohi katta kindlaksmääratud põllumaa kogupindalast üle 75%, kuid peamise põllumajanduskultuuri jaoks kindlaksmääratud pindala hõlmab üle 75%, kasutatakse käesoleva määruse artikli 23 kohasel keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamisel pindala, mida on vähendatud kindlaksmääratud põllumaa kogupindalast üle 75% üle oleva peamise põllumajanduskultuuri kahekordse pindala võrra.
2.      Sellise põllumaa puhul, kus [määruse nr 1307/2013] artikli 44 lõike 1 teises lõigus nõutud vähemalt kolme eri põllumajanduskultuuri ning peamise põllumajanduskultuuri jaoks ette nähtud pindala ei tohi katta kindlaksmääratud põllumaa kogupindalast üle 75%, kuid peamise põllumajanduskultuuri jaoks kindlaksmääratud pindala hõlmab üle 75%, kasutatakse käesoleva määruse artikli 23 kohasel keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamisel pindala, mida on vähendatud kindlaksmääratud põllumaa kogupindalast üle 75% üle oleva peamise põllumajanduskultuuri pindala võrra.
3.      Sellise põllumaa puhul, kus [määruse nr 1307/2013]
artikli 44 lõike 1 teises lõigus nõutud vähemalt kolme eri põllumajanduskultuuri ning kahe peamise põllumajanduskultuuri jaoks ette nähtud pindala ei tohi katta kindlaksmääratud põllumaa kogupindalast üle 95%, kuid kahe peamise põllumajanduskultuuri jaoks kindlaksmääratud pindala hõlmab üle 95%, kasutatakse käesoleva määruse artikli 23 kohasel keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamisel pindala, mida on vähendatud kindlaksmääratud põllumaa kogupindalast üle 95% üle oleva peamise põllumajanduskultuuri viiekordse pindala võrra.
4.      Põllumajanduslikes majapidamistes, kus [määruse nr 1307/2013]
artikli 44 lõike 2 kohaselt ei tohi ülejäänud põllumaal kasvav peamine põllumajanduskultuur hõlmata üle 75% kõnealusest ülejäävast põllumaast, kuid ülejäänud põllumaal kasvava peamise põllumajanduskultuuri jaoks kindlaksmääratud pindala hõlmab üle 75%, kasutatakse käesoleva määruse artikli 23 kohasel keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamisel pindala, mida on vähendatud kindlaksmääratud põllumaa kogupindalast üle 75% üle oleva peamise põllumajanduskultuuri kahekordse pindala võrra.
5.      Kui leitakse, et toetusesaajal esineb käesolevas artiklis
põllumajanduskultuuride mitmekesistamise kohta kehtestatud nõuete rikkumisi kolme aasta jooksul, tuleb pindala, mille puhul keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamiseks kasutatavat pindala on lõigete 1–4 kohaselt vähendatud, korrutada järgnevatel aastatel kahega.“
14      Sama delegeeritud määruse artikkel 25 „Keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse vähendamine püsirohumaaga seotud nõuete rikkumise korral“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Kui tehakse kindlaks [määruse nr 1307/2013]
artikli 45 lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud nõuete rikkumine, vähendatakse keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse artikli 23 kohaseks arvutamiseks kasutatavat pindala selle pindala võrra, mille puhul on rikutud [määruse nr 1307/2013]
artikli 45 lõike 1 kolmandas lõigus sätestatud nõudeid.
2.      Kui tehakse kindlaks [komisjoni 11. märtsi 2014. aasta] delegeeritud määruse (EL) nr 639/2014 [millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1307/2013, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning muudetakse kõnealuse määruse X lisa (ELT 2014, L 181, lk 1),] artiklis 44 osutatud kohustuste täitmata jätmine, vähendatakse keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse artikli 23 kohaseks arvutamiseks kasutatavat pindala selle pindala võrra, mille puhul ei ole täidetud delegeeritud määruse [nr 639/2014] artiklis 44 osutatud kohustusi.
3.      Nõuete rikkumine on „kindlaks tehtud“ juhul, kui see tehakse kindlaks [määruse nr 1306/2013] artikli 74 kohaselt tehtud kontrolli tulemusel või pärast seda, kui pädev kontrolliasutus või makseasutus on sellest mõnel muul viisil teada saanud.“
15      Delegeeritud määruse nr 640/2014 artiklis 26 „Keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse vähendamine ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alaga seotud nõuete rikkumise korral“ on sätestatud:
„1.      Ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala, mille olemasolu on ette nähtud [määruse nr 1307/2013] artikli 46 lõike 1 kohaselt (edaspidi „nõutav ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala“), arvutatakse põllumaa kindlaksmääratud kogupindala alusel ja see peab hõlmama [määruse nr 1307/2013] artikli 46 lõike 2 kohaselt kõnealuse määruse artikli 46 lõike 2 esimese lõigu punktides c, d, g ja h osutatud alasid.
2.      Kui nõutav ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala on suurem kui [määruse nr 1307/2013] artikli 46 lõike 3 kohaselt kaalutud ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala, kasutatakse käesoleva määruse artikli 23 kohasel keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamisel pindala, mida on vähendatud kümnekordse leidmata ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala võrra.
Esimese lõigu kohaldamisel ei tohi kindlaksmääratud ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala olla suurem kui kogu deklareeritud põllumaa all deklareeritud kindlaksmääratud ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alade osa.
3.      Kui leitakse, et toetusesaajal on kolme aasta jooksul esinenud ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala kohta kehtestatud nõuete rikkumisi, tuleb pindala, mille puhul keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse arvutamiseks kasutatavat pindala on lõike 2 kohaselt vähendatud, korrutada järgnevatel aastatel kahega.“
Rakendusmäärus (EL) nr 809/2014
16      Komisjoni 17. juuli 2014. aasta
rakendusmääruse (EL) nr 809/2014, millega kehtestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1306/2013 rakenduseeskirjad seoses ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi, maaelu arengu meetmete ja nõuetele vastavusega (ELT 2014, L 227, lk 69), mida on muudetud komisjoni 18. mai 2018. aasta rakendusmäärusega (EL) 2018/746 (ELT 2018, L 125, lk 1) (edaspidi „rakendusmäärus nr 809/2014“), artikkel 35 „Kontrollimäära suurendamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Kui kohapealse kontrolli käigus avastatakse asjaomase toetuskava või -meetme või piirkonna või selle osa puhul mis tahes oluline rikkumine, suurendab pädev asutus asjakohaselt nende toetusesaajate arvu, keda järgmisel aastal kohapeal kontrollida.“
Rakendusmäärus (EL) nr 908/2014
17      Komisjoni 6. augusti 2014. aasta
rakendusmääruse (EL) nr 908/2014, milles sätestatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1306/2013 rakenduseeskirjad seoses makse- ja muude asutustega, finantsjuhtimisega, raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmisega, kontrollieeskirjadega, tagatistega ja läbipaistvusega (ELT 2014, L 255, lk 59, ja parandus ELT 2015, L 114, lk 25), mida on muudetud komisjoni 12. jaanuari 2018. aasta rakendusmäärusega (EL) 2018/56 (ELT 2018, L 10, lk 9) (edaspidi „rakendusmäärus nr 908/2014“), põhjenduses 27 on märgitud:
„Selleks et tagada vastavuse kontrollimenetluse lõpuleviimine tavajuhtudel mõistliku aja jooksul, on asjakohane näha ette menetluse eri etappide jaoks konkreetsed ajavahemikud, millest komisjon ja liikmesriigid peavad kinni pidama. Samal ajal peaks komisjonil olema siiski võimalik pikendada kõnealuseid ajavahemikke, kui see on vajalik uuritava juhtumi keerukuse tõttu. Vastavuse kontrollimenetlusega peaks liikmesriikidele kaasnema õigus kohaldada ärakuulamismenetlust ja nõuetekohaselt hinnata fondidele kaasnevate riskide kohta järelduste tegemiseks vajalikku teavet.“
18      Rakendusmääruse artiklis 34 „Vastavuse kontroll“ on sätestatud:
„1.      Kui komisjon leiab, et kulud ei ole kantud kooskõlas liidu eeskirjadega, määrab ta liidupoolsest rahastamisest väljajäetavad summad kindlaks oma järelduste põhjal ja võtab arvesse liikmesriikidelt saadud teavet, tingimusel et see teave esitatakse õigel ajal vastavalt komisjoni kehtestatud tähtaegade jooksul [määruse nr 1306/2013] artikli 52 kohaselt tehtud vastavuskontrolli raames ja kooskõlas käesoleva artikliga.
2.      Kui komisjon avastab tänu uurimisele, et tehtud kulutused ei ole liidu eeskirjadega kooskõlas, edastab ta kontrollimise tulemused asjaomasele liikmesriigile ja täpsustab vajalikud parandusmeetmed, et edaspidi tagada eeskirjadele vastavus, ja märgib finantskorrektsioonide esialgse suuruse, mis tema arvates menetluse selles etapis on vastavuses tema järeldustega. [Viis] kuud pärast vastamistähtaja möödumist kutsub komisjon liikmesriigi kahepoolsetele läbirääkimistele. Sellekohases teates osutatakse käesolevale artiklile.
Liikmesriik peab vastama kahe kuu jooksul pärast teate kättesaamist. Liikmesriik võib oma vastuses eelkõige:
a)      tõendada komisjonile, et mittevastavuse tegelik ulatus või fondidele kaasnev risk on komisjoni hinnatust väiksem;
b)      teatada komisjonile liidu eeskirjade järgimise tagamiseks võetavad parandusmeetmed ja nende jõustumise kuupäeva.
Põhjendatud juhtudel ja liikmesriigi põhjendatud taotluse korral võib komisjon lubada kahekuulise tähtaja pikendamist kahe kuu võrra. Taotlus tuleb komisjonile adresseerida enne kõnealuse tähtaja möödumist.
Kui liikmesriik leiab, et kahepoolseid läbirääkimisi ei ole vaja, teavitab ta sellest komisjoni eespool nimetatud teate kaudu.
3.      Kahepoolsetel läbirääkimistel püüavad pooled kokku leppida vajalikes meetmetes ning eeskirjade rikkumise raskusastme ja liidule tekitatud rahalise kahju hindamises.
Komisjon koostab 30 tööpäeva jooksul kahepoolsete läbirääkimiste protokolli ja saadab selle liikmesriigile. Liikmesriik võib saata komisjonile oma märkused 15 tööpäeva jooksul pärast protokolli kättesaamist.
Komisjon edastab liikmesriigile kuus kuud pärast kahepoolsete läbirääkimiste protokolli saatmist ametlikult järeldused, mis on tehtud vastavuskontrolli raames saadud teabe alusel. Teates esitatakse hinnang [määruse nr 1306/2013] artikli 52 ja [komisjoni 11. märtsi 2014. aasta] delegeeritud määruse (EL) nr 907/2014[, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1306/2013 makse- ja muude asutuste finantsjuhtimise, raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise, tagatiste ja euro kasutamise osas (ELT 2014, L 255, lk 18] artikli 12 kohaselt liidu rahastamisest välja jäetavate kulude kohta. Komisjoni teates viidatakse käesoleva määruse artikli 40 lõikele 1.
[…]
6.      Hinnates liidu rahastamisest väljajäetavaid kulusid, võib liikmesriigi teavet, mis on saadetud pärast lõike 3 kolmandas lõigus osutatud komisjoni ametlikku teadet, võtta arvesse üksnes juhul, kui:
a)      see on vajalik selleks, et liidu eelarvele tekkinud finantskahju oluliselt suuremaks ei hinnataks, ja
b)      kui teabe hilisem esitamine on nõuetekohaselt põhjendatud välisteguritega ega takista komisjoni võtmast õigel ajal vastu [määruse nr 1306/2013] artikli 52 kohast otsust.
[…]“.
19      Rakendusmääruse artikli 40 „Lepitusmenetlus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriik esitab juhtumi lepitusorganile läbivaatamiseks 30 tööpäeva jooksul pärast seda, kui ta on saanud komisjonilt artikli 34 lõike 3 kolmandas lõigus osutatud ametliku teate, ja saadab põhjendatud lepitustaotluse lepitusorgani sekretariaadile.
[…]“.
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
20      Üldkohus esitas vaidluse tausta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–30 ja käesoleva menetluse vajadustest lähtudes võib selle kokku võtta järgmiselt.
2017. aasta uurimine
21      Komisjon algatas Rumeenia suhtes määruse nr 1306/2013 artikli 52 ja rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 alusel uurimise AA/2017/002/RO (edaspidi „2017. aasta uurimine“), et kontrollida, kas liidu rahalistest vahenditest  tasutud pindalatoetuste kavade Rumeenia-poolne haldamine ja kontroll toimus eelarveaastatel 2015 ja 2016
kooskõlas liidu õigusnormidega.
22      Komisjon viis 12.–16. juunil 2017 Rumeenias läbi kohapealse auditi.
23      Selle auditi tulemusel edastas komisjon 28. augustil 2017 Rumeeniale kontrollimise tulemused vastavalt rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikele 2 ning palus Rumeenialt täiendavat teavet.
24      Komisjon korraldas 20. veebruaril 2018 rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 2 kohaselt kahepoolse läbirääkimise (edaspidi „2017. aasta kahepoolne läbirääkimine“).
25      3. aprillil 2018 edastati Rumeeniale 2017. aasta kahepoolse läbirääkimise protokoll koos palvega esitada 2. juuliks 2018 täiendavat teavet.
26      Rumeenia esitas 25. aprillil 2018 oma märkused 2017. aasta kahepoolse läbirääkimise protokolli kohta ning 2. juulil ja 11. septembril 2018 vastused selles protokollis esitatud täiendava teabe nõudele vastavalt rakendusmäärusele nr 908/2014.
27      Komisjon edastas 1. märtsil 2019 Rumeeniale vastavalt rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 3 kolmandale lõigule ja artikli 40 lõikele 1 oma järeldused, mis põhinesid vastavuse kontrolli menetluse käigus saadud teabel. Konkreetselt märkis komisjon esiteks, et ta jääb oma seisukoha juurde, mille kohaselt esines 2017. aasta uurimise esemeks olevatel eelarveaastatel 2015 ja 2016 Rumeenia rakendatud süsteemis puudusi viie põhikontrolli toimimises, ning teiseks täpsustas selle summa suurust, mille ta kavatses liidu rahastamisest välja jätta.
28      Rumeenia esitas 10. aprillil 2019 lepitusmenetluse taotluse. Pärast lepitust edastati 24. juunil 2019 talle lepitusorgani aruanne.
29      Pärast nimetatud aruannet edastas Rumeenia 10. juulil 2019 komisjonile rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 6 alusel läbivaadatud mõjuhinnangu.
30      Seejärel edastas komisjon Rumeeniale oma lõpliku seisukoha, milles ta märkis, et ta jääb osaliselt oma 1. märtsil 2019 edastatud järeldustes väljendatud seisukoha juurde ning vähendab pärast Rumeenia edastatud läbivaadatud mõjuhinnangu arvesse võtmist summat, mille ta kavatseb liidu rahastamisest välja jätta (edaspidi „2017. aasta lõplik seisukoht“).
31      Seejärel edastati 2017. aasta uurimise koondaruanne Rumeeniale.
2018. aasta uurimine
32      Komisjon algatas Rumeenia suhtes määruse nr 1306/2013 artikli 52 ja rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 alusel uurimise AA/2018/007/RO (edaspidi „2018. aasta uurimine“), et kontrollida, kas liidu rahalistest vahenditest tasutud  pindalatoetuste kavade Rumeenia-poolne haldamine ja kontroll toimus eelarveaastatel 2017
ja 2018 kooskõlas liidu õigusnormidega.
33      Komisjon viis 2.–6. juulil 2018 Rumeenias läbi kohapealse auditi (edaspidi „2018. aasta audit“).
34      Komisjon teatas 28. augusti 2018. aasta kirjas Rumeeniale oma kontrollide tulemused vastavalt rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikele 2.
35      Rumeenia esitas 29. oktoobril 2018 komisjonile kontrolli tulemuste kohta oma märkused.
36      Komisjon kutsus 23. jaanuaril 2019 Rumeenia kahepoolsele läbirääkimisele vastavalt rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikele 2.
37      Komisjon ja Rumeenia ametiasutused kohtusid 5. märtsil 2019 kahepoolsel läbirääkimisel (edaspidi „2018. aasta kahepoolne läbirääkimine“).
38      Komisjon edastas 10. aprillil 2019 Rumeeniale 2018. aasta kahepoolse läbirääkimise protokolli (edaspidi „2018. aasta uurimise protokoll“).
39      Rumeenia esitas 3. mail 2019 komisjonile oma märkused 2018. aasta uurimise protokolli kohta.
40      Rumeenia esitas 10. juuni 2019. aasta kirjas oma vastused 2018. aasta uurimise protokollis esitatud täiendava teabe nõudele.
41      Seejärel saatis komisjon 19. detsembril 2019 Rumeeniale vastavalt rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 3 kolmandale lõigule 2018. aasta uurimise esialgsed järeldused (edaspidi „teade 2018. aastal välja jäetud kulude kohta“), milles ta teatas oma ettepanekust jätta liidu rahastamisest välja summa 178 846 662,94 eurot ja jäi oma seisukoha juurde, et Rumeenias rikuti eelarveaastatel 2017 ja 2018 pindalatoetuste kava rakendamisel liidu õigusnorme.
42      Täpsemini märkis komisjon, et kõnealuste kulutuste rahastamisest väljajätmise põhjused olid seotud puudustega neljas põhikontrollis, nimelt halduskontrollis seoses kesa ja ajutise rohumaa kindlaks tegemisega, ristkontrollide läbiviimises deklareeritud maatükkide abikõlblikkuse kindlakstegemiseks, piisava arvu kohapealsete kontrollide läbiviimises ja piisava kvaliteediga kohapealsete kontrollide läbiviimises.
43      Rumeenia esitas 5. veebruaril 2020 lepitustaotluse (edaspidi „2018. aasta lepitustaotlus“).
44      Rumeenia osales 15. detsembril 2020 lepituskohtumisel.
45      Lepitusorgan esitas 4. jaanuaril 2021 oma aruande, milles ta jõudis järeldusele, et lepitamine ei ole võimalik.
46      Komisjon edastas 5. juulil 2021 Rumeeniale oma lõpliku seisukoha, mis võeti vastu pärast lepitusaruannet. Selles seisukohas jäi komisjon sisuliselt oma hinnangu juurde, et Rumeenias eelarveaastatel 2017 ja 2018 rakendatud süsteemis esines puudusi nelja põhikontrolli toimimises. Lisaks vähendas komisjon kavandatud kindla määraga korrektsiooni 178 320 110,85 eurole.
47      Seejärel edastas komisjon Rumeeniale koondaruande, milles ta tuletas meelde 2018. aasta uurimise eri etappe, Rumeenia poolt vastavuse kontrolli menetluse käigus esitatud märkuste ulatust ja oma lõplike järelduste põhjendusi.
48      Komisjon võttis vaidlusaluse otsuse 17. novembril 2021 vastu.
49      Komisjon tuvastas eelarveaastatel 2017 ja 2018 Rumeenia poolt liidu rahaliste vahendite arvel tehtud kulutustes liidu õiguse rikkumised, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 42, ja otsustas määrata Rumeeniale kindla määraga korrektsiooni summas 178 320 110,85 eurot.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
50      Rumeenia esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 27. jaanuaril 2022 ja milles ta palus osaliselt tühistada vaidlusalune otsus osas, milles see puudutas tema poolt eelarveaastatel 2018 ja 2019 liidu rahalistest vahenditest tehtud kulutusi summas 178 320 110,85 eurot.
51      Rumeenia põhjendas oma hagi kolme väitega.
52      Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuses need väited põhjendamatuse tõttu tagasi ja jättis seetõttu hagi tervikuna rahuldamata.
53      Esimesena vaatas
Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34–173 läbi ja lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi viiest osast koosneva esimese väite, et komisjon teostas vääralt oma pädevust jätta määruse nr 1306/2013 artikli 52 alusel teatavad summad liidu rahastamisest välja.
54      Esiteks
vaatas
Üldkohus kohtuotsuse punktides 37–52 läbi ja lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi asjaomase väite esimese osa, mille põhjal tegi komisjon vigu 2017. aasta ning 2018. aasta uurimise vahelist seost käsitlevate halduskontrollide puuduste tuvastamisel, ning seoses sellega, millist tähtaega tuleb kohaldada Rumeenia poolt 2018. aasta uurimise raames edastatud teabele kohaldatava tähtajaga.
55      Sellega seoses märkis Üldkohus eelkõige kohtuotsuse punktides 41 ja 42, et 2017. aasta uurimine ja 2018. aasta uurimine kattuvad nelja põhikontrolli osas, millega seoses oli komisjon tuvastanud rikkumisi. Ta märkis siiski, et ühelt poolt puudutasid need rikkumised kahte eri perioodi: 2017. aasta uurimist, mis käsitles eelarveaastaid 2015 ja 2016, ning 2018. aastat uurimist, mis käsitles eelarveaastaid 2017 ja 2018, ning teiselt poolt ei olnud 2017. aasta uurimise tulemusel tehtud otsust vaidlustatud ja seega on see muutunud lõplikuks. Üldkohus asus seisukohale, et hagi esitati vaidlusaluse otsuse peale, mis võeti vastu 2018. aasta uurimise lõpus ning see puudutas eelarveaastaid 2017 ja 2018. Seega sai Rumeenia 2017. aasta uurimise osas Üldkohtu sõnul vaidlustada üksnes viiteid sellele uurimisele, mille komisjon oli esitanud 2018. aasta uurimise käigus ja mille alusel võttis komisjon vaidlustatud otsuse vastu.
56      Mis puudutab tähtaega, mis on kohaldatav teabe esitamisele Rumeenia poolt
2018. aasta uurimise raames, siis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47, et rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikes 6 selleks ette nähtud kaks tingimust on kumulatiivsed, mistõttu, kui üks neist ei ole täidetud, ei ole teist vaja analüüsida.
57      Seejärel asus Üldkohus kohtuotsuse punktis 49 seisukohale, et 2017. aasta uurimise ja 2018. aasta uurimise osaline kattumine ei mõjuta vaidlusaluse otsuse õiguspärasust, mistõttu ei saa tegevust, mida Rumeenia komisjonile ette heitis – väites, et tal ei olnud võimalik esitada 2018. aasta uurimisega seoses olulist teavet komisjoni 2017. aasta uurimise raames toimunud tegevuse tõttu – pidada välisteguriks rakendusmääruse nr 908/2004 artikli 34 lõike 6 punkti b tähenduses.
58      Lisaks märkis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 50, et vastavuse kontrolli menetluse raames peab asjaomane liikmesriik esitama niisuguse selgituse, mille põhjal on võimalik asuda seisukohale, et pärast komisjoni ametlikku teadet oli teabe hilinenud esitamine välistegurite tõttu põhjendatud, ning et komisjoni ülesanne oli hinnata, kas see selgitus on rahuldav, kuna juhul, kui komisjon oleks selle selgituse tagasi lükanud ja
jätnud rakendusmääruse nr 908/2014
artikli 34 lõike 6 kohaldamata, oleks see liikmesriik saanud tema poolt edastatud teabe arvesse võtmisest keeldumise
Üldkohtus vaidlustada.
59      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 märkis Üldkohus ühelt poolt, et ainus välistegur, millele Rumeenia 2018. aasta uurimise käigus tugines, puudutas teavet veamäärade kohta, mida EAGFile tekkiva riski arvutamisel kasutati. Teiselt poolt ei vaidlustanud Rumeenia komisjoni tegevust mitte vastavuse kontrolli menetluses, vaid üksnes Üldkohtus, mistõttu ei saa komisjonile põhjendatult ette heita, et ta ei analüüsinud mõistet „välistegur“ rakendusmääruse nr 908/2004 artikli 34 lõike 6 punkti b tähenduses nõuetekohaselt.
60      Teiseks
vaatas
Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 53–99 läbi ja lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi esimese väite teise
osa, mille kohaselt on komisjon teinud hindamisvigu halduskontrollide puuduste tuvastamisel seoses kesa määratlusega võrreldes ajutise rohumaa määratlusega.
61      Sellega seoses lükkas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 77 kõigepealt tagasi esimese etteheite, mis puudutas komisjoni poolt 2018. aasta uurimises tehtud viiteid 2017. aasta uurimisele.
62      Seoses Rumeenia väitega, et 10–30 hektari suuruse põllumaa puhul ei kujuta asjaolu, et kesa on ajutise rohumaaga segi
aetud, mingit riski
liidu rahalistele vahenditele ja et seetõttu on määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõiget 1 käesoleval juhul järgitud, asus Üldkohus eelkõige vaidlustatud otsuse punktis 70 seisukohale, et kinnitades – et peaaegu kõigil
juhtudel, kui üks kahest põllukultuurist, ajutine rohumaa või kesa, on deklareeritud ühena kahest mitmekesistamise tagamiseks vajalikust kategooriast (peamine kultuur või kõrvalkultuur), on teised kultuurid deklareeritud teise kategooriana – on Rumeenia kaudselt tunnistanud, et ta ei suuda tagada, et liidu rahalistele vahenditele ei esine
riski.
63      Kõnealuse kohtuotsuse punktis 71 täpsustas kohus, et see argumentatsioon tähendab, et tunnistatakse võimalikke juhtumeid, kus määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõike 1 esimeses lõigus nõutud kaks põllukultuuri on kesa ja ajutine rohumaa. Seega, vastupidi Rumeenia väidetule oli vaja teha vahet kesa ja ajutisel rohumaa vahel, et tagada selles sättes ette nähtud niisuguse nõude täitmine, mille kohaselt peavad põllumajandustootja põllumaal, mille suurus on 10–30 hektarit, olema kaks põllukultuuri, kuna võib esineda olukord, kus tegelikult on põllumaa täielikult kaetud kesa või ajutise rohumaaga.
64      Mis puudutab Rumeenia argumenti, et kuigi peamine põllukultuur ei tohi üldjuhul katta üle 75% põllumaast, on vastavalt määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõikele 3 selle künnise ületamine lubatud nii kesa kui ka ajutiste rohumaade puhul, mistõttu isegi kui need kaks põllukultuuri on segi aetud, ei esine liidu rahalistele vahenditele mingit riski, tõdes Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 72, et Rumeenia ei ole tõendanud, et artikli 44 lõike 3 punktis a ette nähtud erandi kohaldamise eeltingimus oleks täidetud, st ajutine rohumaa, kesa või nende kombinatsioon moodustab üle 75% põllumajandusliku majapidamise põllumaast.
65      Mis puudutab Rumeenia argumenti, mille kohaselt tema inspektorid kontrollisid kesana deklareeritud maad kahe järjestikuse aasta jooksul, et määrata võimalike eeskirjade eiramiste eest
karistus, siis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et 2018. aasta audit tõi esile teistsuguse probleemi, nimelt asjaolu, et kohapeal tehti viga maa kvalifitseerimisel ja see tõi ahelana kaasa tagajärjed, mis seadis kahtluse alla põllukultuuride mitmekesistamisel põhinevate keskkonnasäästlikumaks muutmise künniste kohaldamise vastavalt määruse nr 1307/2013 artiklile 44.
66      Seejärel lükkas Üldkohus kohtuotsuse punktis 87 tagasi teise etteheite, et 2018. aasta uurimise õiguslik alus ei ole selge.
67      Üldkohus tugines kohtuotsuse punktides 83–86 asjaolule, et Rumeenia oli saanud 2018. aasta uurimise õiguslikust alusest teada hiljemalt 10. aprillil 2019, mil tehti teatavaks 2018. aasta uurimise protokoll. Lisaks ei saanud Rumeenia Üldkohtu sõnul põhjendatult väita, et viide määruse nr 1307/2013 artiklile 44, mis käsitleb põllukultuuride mitmekesistamist eesmärgiga saada kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetust, ei olnud piisav, et mõista komisjoni vaidlustuse laadi ja ulatust.
68      Lõpuks lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 99 tagasi kolmanda etteheite, mille kohaselt on komisjon 2018. aasta uurimise raames kohaldatud kindla määraga korrektsiooni arvutamisel teinud vigu.
69      Selle põhjenduseks märkis ta ühelt poolt kohtuotsuse punktis 95, et rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikes 6 ette nähtud erand ei ole käesolevas asjas kohaldatav. Teiselt poolt tõdes Üldkohus kohtuotsuse punktis 97, et Rumeenia ei ole tõendanud, et komisjon tegi hindamisvea, kui ta leidis, et korrektsioon, millele Rumeenia tugines selle väite toetuseks, et komisjoni tuvastatud eeskirjade rikkumine oli väheoluline ja piiratud ulatusega, ei olnud aset leidnud.
70      Kolmandaks vaatas
Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100–152 läbi ja lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi esimese väite kolmanda osa, mille kohaselt tegi komisjon hindamisvea, kui ta tuvastas deklareeritud maatüki vastuvõetavuse kindlakstegemisega seoses tehtud
ristkontrollides
puudused.
71      Mis puudutab esimest etteheidet, et komisjon on teinud EAGFi raames kontrollide läbiviimisel esinenud puuduste tuvastamisel hindamisvigu, siis lükkas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 143 tagasi.
72      Täpsemini eristas ta ühelt poolt selle kohtuotsuse punktides 121 ja 122 maatükkide identifitseerimise süsteemi (edaspidi „identifitseerimissüsteem“) ajakohastamist teiselt poolt 2018. aasta uurimise käigus tuvastatud rikkumiste vähesest protsendist ning asus seisukohale, et komisjon ei teinud hindamisviga, kui ta leidis vaidlusaluses otsuses, et selle ajakohastamise puhul
ei esine vigadele kohaldatavat künnist.
73      Mis puudutab kõnealust ajakohastamist, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 130 ja 131, et küsimus identifitseerimissüsteemi iga kolme
aasta tagant ajakohastamise õigusliku aluse kohta ei mõjuta komisjoni tuvastatud puudusi. Nimelt nähtub esiteks 2017. aasta tegevuskava teemal 8. septembril 2017 toimunud kahepoolse kohtumise protokollist, millele Rumeenia ise viitas, et ühtegi liikmesriiki ei karistatud selle eest, et ta ei ajakohastanud identifitseerimissüsteemi iga kolme aasta tagant, kuid et ajakohastamata jätmisest tulenevad vead tõid
liidu rahalistele vahenditele kaasa riski ja võisid olla finantskorrektsioonide aluseks. Teiseks, nagu Üldkohus seoses Rumeenia muude argumentidega juba oli tuvastanud, põhjustas EAGFile riski identifitseerimissüsteemi piltide vanus.
74      Teise etteheitega, et komisjon oli teinud EAFRD raames kontrollide läbiviimisel esinenud puuduste tuvastamisel vigu, lükkas Üldkohus kohtuotsuse punktis 152 tagasi.
75      Üldkohus leidis esiteks kohtuotsuse punktis 149, et komisjon oli selgitanud 2018. aasta väljajäetud kulude teates õigesti, et ta ei võtnud Rumeenia esitatud arvutusi arvesse, kuna need ei olnud 2018. aasta kahepoolsel kohtumisel kokkulepituga kooskõlas. Teiseks leidis Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 150, et komisjon ei teinud hindamisviga, kui ta leidis, et rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikes 6 ette nähtud erand ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
76      Samuti märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 151, et igal juhul ei ole komisjoni ülesanne tõendada, et liikmesriigi arvutused olid ekslikud, vaid liikmesriigi ülesanne on tõendada, et asjaolud, millele komisjon oma kahtluste väljendamisel tugines, olid ekslikud, seda aga ei olnud Rumeenia tema arvates käesoleval juhul teinud.
77      Neljandaks vaatas Üldkohus kohtuotsuse punktides 153–169 läbi ja lükkas põhjendamatuna tagasi esimese väite neljanda osa, mis puudutas komisjoni hindamisvigu seoses puuduste tuvastamisega teatava piisava arvu kohapealsete kontrollide läbiviimisel.
78      Seoses Rumeenia ja komisjoni erimeelsusega nende abisaajate osakaalu üle, keda tuleb keskkonnasäästlikumaks muutmise abimeetmete raames kontrollida, kui tuvastatakse olulised mittevastavused, siis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 162 kõigepealt, et nimetatud erimeelsus oli seotud selle protsendimäära kindlaksmääramisega, mis tuleneb arvutusest, mille eesmärk on teha kindlaks üks kahest väärtusest, mis on vajalikud selle protsendimäära kindlaksmääramiseks.
79      Seoses
töödokumendiga DS/CDP/2015/19, millele Rumeenia viitas, märkis Üldkohus kohtuotsuse punktis 163, et selle dokumendi kohaselt saab keskkonnasäästlikumaks muutmise toetust maksta üksnes selle pindala eest, mis on põhimõtteliselt rahastamiskõlblik, see tähendab pindala eest, mis vastab ühtse pindalatoetuse kava (edaspidi „pindalatoetuse kava“) rahastamiskõlblikkuse kriteeriumidele. Üldkohus tõdes kohtuotsuse punktis 164, et nimetatud dokumendis on seoses valemiga – mida tuleb kasutada, et määrata kindlaks keskkonnasäästlikumaks muutmise kontrollimise määr, mida tuleb märkimisväärsete rikkumiste aastale järgneval aastal suurendada – täpsustatud, et lugejat, st kogu keskkonnahoidlikumaks muutmise vähendamist hektarites, tuleb mõista kui kontrollitava piirkonna hektarite arvu summaarset vähendamist, sealhulgas vähendamist seoses kõigi keskkonnasäästlikumaks muutmise nõuetega. See tähendab Üldkohtu sõnul, et arvesse oleks tulnud võtta mitte ainult vähendamist, mis tuleneb kõigist keskkonnasäästlikumaks muutmise nõuetest, vaid ka hektarite arvu vähenemist kontrollitavas piirkonnas.
80      Viiendaks vaatas Üldkohus vaidlustatud otsuse punktides 170–173 läbi ja lükkas põhjendamatuna tagasi esimese väite viienda osa, mille kohaselt tegi komisjon vigu piisava kvaliteediga kohapealsete kontrollide läbiviimisel esinenud puuduste tuvastamisel, kuna vastava väiteosa põhjendatus oli seotud esimese väite teise ja kolmanda osa põhjendatusega.
81      Teisena analüüsis Üldkohus kohtuotsuse punktides 174–181 teist väidet proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise kohta ja lükkas selle põhjendamatuse tõttu tagasi.
82      Siinkohal märkis Üldkohus kohtuotsuse punktis 180, et
kõnealuse väite raames viitas Rumeenia taaskord ühelt poolt asjaolule, et tal ei olnud võimalik rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikes 3 ette nähtud tähtaja jooksul asjakohaseid arvutusi esitada, kuna 2017. aasta uurimine ja 2018. aasta uurimine kattusid, ning teiselt poolt asjaolule, et komisjon ei kohaldanud nimetatud rakendusmääruse artikli 34 lõiget 6 ega võtnud seega arvesse arvutusi, mille Rumeenia oli 2018. aasta lepitustaotluses esitanud. Seetõttu leidis Üldkohus kohtuotsuse punktis 181, et kuna ta oli asjaomases kohtuotsuses asunud seisukohale, et ühelt poolt ei sõltunud asjakohaste arvutuste esitamine 2018. aasta uurimise raames 2017. aasta uurimise arvutustest ja teiselt poolt ei olnud kõnealuse rakendusmääruse artikli 34 lõikes 6 sätestatud tingimused käesoleval juhul täidetud, tuli teine väide tagasi lükata.
83      Kolmandana analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 182–209 kolmandat väidet põhjendamiskohustuse rikkumise kohta ja lükkas selle põhjendamatuse tõttu tagasi.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
84      Rumeenia palub Euroopa Kohtul:
–        tunnistada apellatsioonkaebus vastuvõetavaks ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna;
–        teha kohtuasjas lõplik otsus, rahuldades vaidlusaluse otsuse osalise tühistamise hagi, või
–        teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse, et viimane teeks uue otsuse, rahuldades Rumeenia esitatud hagi vaidlusaluse otsuse osalise tühistamise nõudes, ja
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
85      Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja Rumeenialt.
Apellatsioonkaebus
86      Rumeenia põhjendab apellatsioonkaebust nelja väitega.
Esimene väide, et on rikutud määruse nr 1306/2013 artiklit 52 koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikliga 47
87      Apellatsioonkaebuse esimene väide jaguneb neljaks osaks.
Esimene väiteosa, mis puudutab komisjoni finantskorrektsiooni ettepanekute õigusliku aluse muutmist vastavuse kontrolli menetluse käigus
–       Poolte argumendid
88      Esimese väite esimeses osas vaidlustab Rumeenia kohtuotsuse punktid 85 ja 86.
89      Ühelt poolt leidis Üldkohus ekslikult, et komisjon võis muuta oma finantskorrektsiooni ettepanekute õiguslikku alust vastavuse kontrolli menetluse, sealhulgas kahepoolse kohtumise käigus. Teiselt poolt leidis Üldkohus ekslikult, et Rumeeniat teavitati nende ettepanekute õiguslikust alusest hiljemalt 10. aprillil 2019, see tähendab 2018. aasta uurimise protokolli teatavaks tegemise päeval, ning et asjaomasel liikmesriigil oli võimalus tulemuslikult esitada oma seisukohad enne, kui komisjon saatis talle väljajäetud kulude kohta teate.
90      Nimelt eeldab vastavuse kontroll vastavalt määruse nr 1306/2013 artiklile 52 koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34, et komisjon märgib juba selle menetluse esimeses etapis ära liidu õigusnormid, mida tema seisukoha põhjal on rikkunud, samuti, millised on vajalikud parandusmeetmed ja milline on kavandatav korrektsioon.
91      Rumeenia tuletab 3. mai 2012. aasta kohtuotsusele Hispaania vs. komisjon (C‑24/11 P, EU:C:2012:266, punktid 26–28) viidates meelde, et uurimise tulemusel ja juhul, kui komisjon leiab, et kulutused ei ole tehtud kooskõlas liidu eeskirjadega, peab ta teatama oma kontrollide tulemused asjaomasele liikmesriigile ja märkima parandusmeetmed, mis tuleb võtta, et edaspidi tagada nende eeskirjade järgimine. Selleks et niisugune teade saaks täita vastava liikmesriigi hoiatamise ülesannet, peab komisjon andma liikmesriigile täieliku ülevaate komisjoni reservatsioonidest ja eelkõige piisavalt täpselt kirjeldama, millist eeskirjade eiramist talle ette heidetakse.
92      Komisjon leiab, et esimese väite esimene osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
93      Sissejuhatuseks tuleb meelde tuletada, et ühelt poolt reguleerib vastavuse kontrolli määruse nr 1306/2013 artikkel 52.
94      Vastavalt artikli 52 lõikele 1 viiakse vastavuse kontroll läbi, kui komisjon leiab, et asjaomase määruse artikli 4 lõikes 1 ja artiklis 5 osutatud kulusid ei ole kantud kooskõlas liidu õigusega ning EAFRD puhul kooskõlas kohaldatava liidu või riigisisese õigusega, millele on osutatud määruse nr 1303/2013 artiklis 85. Seejärel võtab komisjon vastu rakendusaktid, millega määratakse kindlaks liidu rahastamisest väljajäetavad summad.
95      Määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõikes 3 on sätestatud menetlus, mida tuleb järgida enne rahastamisest keeldumist käsitleva otsuse vastuvõtmist. Sellest tingituna
eeldab niisuguse otsuse vastuvõtmine komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahelist kirjalikku teabevahetust komisjoni läbiviidud kontrollide tulemuste kohta, et jõuda võetavate meetmete asjus
kokkuleppele. Kui kokkuleppele ei jõuta, võib asjaomane liikmesriik taotleda lepitusmenetluse algatamist, mille järel esitatakse soovitusi sisaldav aruanne komisjonile, kes peab seda arvesse võtma enne rahastamisest keeldumise kohta otsuse tegemist (vt selle kohta 23. oktoobri 2025. aasta kohtuotsus Bulgaaria vs. komisjon (EAGFi rahastatud põhjendamatud kulud), C‑294/23 P, EU:C:2025:823, punkt 56).
96      Nimetatud vastavuse kontrolli käigus luuakse seega dialoog komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahel ning sisuliselt on selle eesmärk esiteks võimaldada neil vahetada teavet, teiseks pakkuda vastavale liikmesriigile võimalust kasutada oma kaitseõigusi, kolmandaks võimaldada viimasel tõendada komisjoni järelduste ebatäpsust ja neljandaks võimaldada nimetatud liikmesriigil teavitada komisjoni parandusmeetmetest, mida liidu õigusnormide järgimise tagamiseks rakendatakse (vt analoogia alusel 13. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (püsikarjamaad), C‑252/18 P, EU:C:2020:95, punkt 84).
97      Teiselt poolt on komisjon vastavalt määruse nr 1306/2013 artikli 53 lõike 1 punktile b vastu võtnud rakendusmääruse nr 908/2014, mille artiklis 34 on sätestatud määruse nr 1306/2013 artiklis 52 ette nähtud vastavuse kontrolli üksikasjalikud eeskirjad.
98      Nagu nähtub rakendusmääruse nr 908/2014 artiklist 34 koostoimes selle määruse põhjendusega 27, on tegemist ärakuulamismenetlusega, mille eri etappides tuleb järgida konkreetseid tähtaegu, et tagada selle lõpetamine mõistliku aja jooksul (vt selle kohta 23. oktoobri 2025. aasta kohtuotsus Bulgaaria vs. komisjon (EAGFi rahastatud põhjendamatud kulud), C‑294/23 P, EU:C:2025:823, punkt 58).
99      Esimeses etapis edastab komisjon rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 2 kohaselt oma järeldused asjaomasele liikmesriigile, täpsustades parandusmeetmed, mille võtmist ta peab vajalikuks, ning teatab nende finantskorrektsioonide esialgse suuruse, mida ta peab asjakohaseks.
100    Kohtupraktikast tuleneb, et selles teatises peavad olema piisavalt täpselt välja toodud kõik asjaomasele liikmesriigile etteheidetavad eeskirjade eiramised, mille tõttu lõpuks määratakse finantskorrektsioon. Ainult selline teatis tagab täieliku ülevaate komisjoni reservatsioonidest (vt selle kohta 23. oktoobri 2025. aasta kohtuotsus Bulgaaria vs. komisjon (EAGFi rahastatud põhjendamatud kulud), C‑294/23 P, EU:C:2025:823, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
101    Lisaks tuleb rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 2 esimese lõigu kohaselt selles teatises näha ette kahepoolsed kohtumised viie kuu jooksul pärast asjaomasele liikmesriigile vastamiseks antud tähtaja möödumist. Rakendusmääruse artikli 34 lõike 3 teisest lõigust nähtub samuti, et komisjon koostab 30 tööpäeva jooksul pärast kahepoolset kohtumist koosoleku protokolli ja edastab selle asjaomasele liikmesriigile, kes võib esitada oma märkused komisjonile 15 tööpäeva jooksul pärast protokolli kättesaamist.
102    Kuigi käesoleva kohtuotsuse punktis 99 viidatud teade peab selleks, et see saaks täita hoiatusfunktsiooni, andma asjaomasele liikmesriigile komisjoni reservatsioonidest täieliku ülevaate (vt selle kohta 13. veebruari 2020. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon
(püsikarjamaad), C‑252/18 P, EU:C:2020:95, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika), ei tulene sellest, et vastavas teates tuleb tingimata mainida kõiki õigusnorme, mida esialgu tuvastatud rikkumisega võidi potentsiaalselt rikkuda.
103    Nimelt on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kuivõrd nimetatud teatamine võib täita hoiatusfunktsiooni, ei kujuta ainuüksi õigusliku viite puudumine selles dokumendis endast olulise vorminõude rikkumist
(vt selle kohta 24. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus Soome vs. komisjon, C‑170/00, EU:C:2002:51, punkt 34, ja 7. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, C‑153/01, EU:C:2004:589, punkt 93).
104    Kuigi komisjon peab oma suhetes liikmesriikidega järgima tingimusi, mille ta on rakendusmäärustega endale kehtestanud, ei saa liikmesriigid oma suhetes komisjoniga võtta puhtformaalseid seisukohti, kui asjaoludest selgub, et nende õigused on täielikult kaitstud (vt selle kohta 24. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus Soome vs. komisjon, C‑170/00, EU:C:2002:51, punkt 34, ja 7. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, C‑153/01, EU:C:2004:589, punkt 93). Nii on see eelkõige juhul, kui asjaomasel liikmesriigil on olnud võimalik mõista komisjoni finantskorrektsiooni ettepanekute alust ja tal on vastavuse kontrolli menetluse käigus tulemuslikult võimalik oma seisukoht esitada (vt analoogia alusel 19. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Comunità montana della Valnerina vs. komisjon, C‑240/03 P, EU:C:2006:44, punkt 129 ja viidatud kohtupraktika).
105    Tuleb lisada, et vastupidi Rumeenia väidetule tähendaks määruse nr 1306/2013 artikli 52 tõlgendamine koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34, mille kohaselt ei saa komisjoni finantskorrektsiooni ettepanekute õiguslikku alust muuta pärast käesoleva kohtuotsuse punktis 99 nimetatud teadet, mis on vastavuse kontrolli menetluse esimene etapp, vastupidi selle kohtuotsuse punktis 104 viidatud kohtupraktikale nõustumist sellega, et liikmesriigid võivad vastavuse kontrolli menetluse jätkumist takistada. Selline tõlgendus eiraks niisuguse menetluse arenevat olemust, kuivõrd see menetlus põhineb komisjoni ja asjaomase liikmesriigi vahelisel teabevahetusel, ning kohustaks komisjoni seda menetlust uuesti alustama, kuigi juhtumi asjaoludest nähtub, et asjaomane liikmesriik sai komisjoni finantskorrektsiooni ettepanekutest aru ja tal oli võimalik tulemuslikult esitada oma märkused nende kohta enne, kui see institutsioon edastas talle rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 3 kolmanda lõigu alusel järeldused, millele ta vastavuse kontrolli menetluse käigus saadud teabe põhjal oli jõudud. Seega oleks selline tõlgendus vastuolus liidu eelarve finantshuvide kaitsmise eesmärgiga, mis on ette nähtud määruse nr 1306/2013 põhjendustes 37 ja 39, kuna see võib kahjustada alusetult kulutatud summade tagasinõudmise tõhusust.
106    Seega võis Üldkohus õigusnormi rikkumata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 otsustada, et komisjon võib vastavuse kontrolli menetluse käigus muuta finantskorrektsiooni ettepanekute õiguslikku alust, tingimusel et muudatus leiab aset menetluse ajal, mis võimaldab liikmesriigil nende ettepanekute kohta seisukohta võtta.
107    Mis puudutab küsimust, kas Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86, et Rumeeniat teavitati hiljemalt 10. aprillil 2019 komisjoni väidete õiguslikust alusest ja et tal oli seetõttu võimalik nende ettepanekute kohta tulemuslikult seisukoht võtta, siis nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 84 Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangust, mida Rumeenia ei ole vaidlustanud, et 2018. aasta uurimise protokollis, mis edastati Rumeeniale 10. aprillil 2019, oli komisjon täpsustanud, et Rumeeniale etteheidetavate puuduste õiguslik alus põhineb määruse nr 1307/2013 artiklitel 4 ja 44–46. Üldkohus märkis kohtuotsuse punktis 84 lisaks, et see liikmesriik oli teadlik 2018. aasta auditi käigus tuvastatud puudustest seoses kesa ja
ajutise rohumaa määratlusega, mistõttu ta ei saanud põhjendatult väita, et viide selle määruse artiklile 44, mis käsitleb põllukultuuride mitmekesistamist keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuskava alusel, ei olnud piisav, et mõista komisjoni väidete olemust ning
ulatust.
108    Neil asjaoludel ja võttes arvesse asjaolu, et Rumeenial oli seega võimalus esitada oma seisukohad selle dokumendi kohta, nagu on nõutud käesoleva kohtuotsuse punktis 101 viidatud sätetes, oli Üldkohtul alust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 otsustada, et Rumeeniat oli teavitatud komisjoni finantskorrektsiooni ettepanekute õiguslikust alusest hiljemalt 10. aprillil 2019, mil tehti teatavaks 2018. aasta uurimise protokoll, mistõttu oli tal võimalus esitada tulemuslikult oma seisukohad enne, kui komisjon saatis talle enda järeldused 2018. aasta väljajäetud kulude kohta.
109    Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esimese väite esimene osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väiteosa, mis puudutab määruse nr 1306/2013 artikli 52 koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34 kohaldatavust liidu õiguse rikkumise puudumist käsitleva teabe esitamise suhtes
–       Poolte argumendid
110    Esimese väite esimeses osas vaidlustab Rumeenia kohtuotsuse punktid 50 ja 51.
111    Tema sõnul leidis Üldkohus selles otsuses vääralt, et määruse nr 1306/2013 artikkel 52 koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34 on kohaldatav mitte ainult finantskorrektsiooni arvutamist käsitleva teabe, vaid ka liidu õiguse rikkumise puudumist käsitleva teabe edastamisele.
112    Üldkohus viitas nendes punktides rakendusmääruse nr 908/2004 artikli 34 lõikes 6 ette nähtud tingimustele, et sisuliselt kinnitada komisjoni järeldust, mille kohaselt ei oleks teavet, mille Rumeenia edastas pärast 2018. aasta väljajäetud kulude teadet ja mille eesmärk oli tõendada, et liidu õigust ei ole rikutud, tohtinud arvesse võtta.
113    Rakendusmääruse artikli 34 lõike 6 punktis a sätestatud tingimus viitab aga liikmesriigi poolt hilinenult esitatud teabe arvessevõtmisele, et vältida liidu eelarvele tekitatud rahalise kahju brutosumma ülehindamist. See säte on erand, mida tuleb seega tõlgendada ja kohaldada kitsalt. Seega ei ole see kohaldatav liidu õiguse rikkumise puudumist käsitleva teabe edastamisele.
114    Komisjon leiab esimese võimalusena, et esimese väite teine osa on vastuvõetamatu. Ta tuletab meelde, et apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu kontroll Üldkohtus arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Rumeenia ei väitnud aga Üldkohtus, et rakendusmääruse nr 908/2014 artikkel 34 ei ole kohaldatav vastavuse kontrolli menetlusele, mille tulemusel tehti vaidlusalune otsus, vaid väitis vastupidist. Lisaks leiab komisjon, et Rumeenia esitatud argumentide põhjal ei ole võimalik selgesti kindlaks teha, milline on käesolevas asjas läbi viidud vastavuse kontrolli menetluse raames toime pandud liidu õiguse rikkumine, mida pealegi see liikmesriik peab „olematuks“.
115    Teise võimalusena väidab komisjon, et esimese väite teine osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
116    Kõigepealt väidab komisjon, et esimese väite teine osa on vastuvõetamatu, kuna esiteks ei ole Rumeenia esitanud argumenti, et määruse nr 1306/2013 artikkel 52 koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34 ei ole liidu õiguse rikkumise puudumist käsitleva teabe esitamise suhtes Üldkohtus kohaldatav, ning teiseks ei ole see argument piisavalt selge.
117    Sellega seoses piisab, kui märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses piiratud esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Pool ei saa seega esitada esimest korda Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, kuna see võimaldaks tal Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus. Siiski võib apellant esitada apellatsioonkaebuse, esitades Euroopa Kohtule väited ja argumendid, mis on tekkinud vaidlustatud kohtuotsuse enda pinnalt ning
mille eesmärk on otsuse põhjendatust õiguslikult kritiseerida (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Sigma Alimentos Exterior vs. komisjon, C‑50/19 P, EU:C:2021:792, punktid 39 ja 40 ning seal viidatud kohtupraktika).
118    Käesolevas asjas kritiseerib Rumeenia selgesti ja üksikasjalikult vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, mis on esitatud selle punktides 50 ja 51.
Kui – nagu väidab Rumeenia – määruse nr 1306/2013 artikkel 52 koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34 ei oleks liidu õiguse rikkumise puudumist käsitleva teabe esitamise suhtes kohaldatav, oleks nendes punktides Üldkohtu antud hinnang selle teabe hilinenud esitamise kohta ekslik. Seega ei saa esimese väite teist osa pidada Üldkohtu menetluses olnud hagi eset muutvaks või ebaselgeks, mis muudaks selle osa vastuvõetamatuks.
119    Neid kaalutlusi arvestades tuleb esimese väite teise osa vastu suunatud asja läbivaatamist takistav asjaolu tagasi lükata.
120    Sisulisest küljest nähtub rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikest 6, et see säte käsitleb liidu rahastamisest väljajäetavate kulude hindamist.
121    Hinnang selle kohta, kas esineb liidu õiguse rikkumine, mis toob kaasa niisuguse väljajätmise, ja
sellest tuleneva finantskorrektsiooni summa kindlaksmääramine on aga lahutamatult seotud. Seega ei saa, nagu Rumeenia sisuliselt väidab, eeldada, et asjaomane liikmesriik võib esitada täiendava teabe, et tõendada liidu õiguse rikkumise puudumist, pärast komisjoni ametlike järelduste teatavakstegemist, võtmata arvesse rakendusmääruse nr 908/2014
artikli 34 lõikes 6 sätestatud raamistikku, milles on kindlaks määratud tingimused, mille alusel liikmesriik võib sellist teavet edastada.
122    Nimelt, kui nimetatud säte ei oleks sellise teabe edastamisele kohaldatav, võiksid liikmesriigid pärast komisjoni ametlike järelduste teatavakstegemist esitada komisjonile täiendavat teavet, mis kohustab komisjoni pidevalt läbi vaatama oma järeldused liidu õiguse väidetava rikkumise puudumise kohta.
123    Lisaks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 98, kujutab vastavuse kontrolli menetlus endast ärakuulamismenetlust, mille eri etappides tuleb järgida konkreetseid tähtaegu, et tagada selle lõpetamine mõistliku aja jooksul.
124    Rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 6 tõlgendus, mille Rumeenia välja pakub, tooks aga kaasa selle menetluse pikenemise ning muudaks sisutühjaks konkreetsed tähtajad, mida komisjon ja liikmesriigid peavad rakendusmääruse artikli 34 lõike 3 kohaselt järgima.
125    Selline tõlgendus, mis võimaldaks liikmesriikidel alusetult kulutatud summade tagasinõudmise menetlust pikendada, oleks pealegi raskesti ühitatav määruse nr 1306/2013 põhjendustes 37 ja 39 nimetatud liidu eelarve finantshuvide kaitse eesmärgiga. Nimelt, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 105, võib vastavuse kontrolli menetluse pikendamine nende summade tagasinõudmise tõhusust kahjustada.
126    Järelikult tuleb esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väiteosa, mis puudutab mõistet „välistegur“ rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 6 punkti b tähenduses
–       Poolte argumendid
127    Esimese väite kolmandas osas vaidlustab Rumeenia kohtuotsuse punkti 49.
128    Tema sõnul leidis Üldkohus selles otsuses vääralt, et komisjoni tegevus, nimelt kahe uurimise osaline kattumine ja teise uurimise seisukohast oluliste asjaolude hilinenud selgitamine esimeses uurimises, ei saa kujutada endast teise uurimise „välistegurit“ rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 6 punkti b tähenduses.
129    Rumeenia leiab aga, et mis tahes väline asjaolu, mis muudab liikmesriigi jaoks võimatuks talle etteheidetavate asjaolude teadasaamise, kujutab endast „välistegurit“ nende sätete tähenduses. Nii on see eelkõige juhul, kui komisjon selgitab etteheidetud puudust hilinemisega või kui komisjon kasutab kahes samal ajal läbi viidavas uurimises erisugust lähenemisviisi.
130    Lisaks rõhutab Rumeenia, et ta ei tuginenud kahe uurimise kattumisele, et vaidlustada 2015. ja 2016. aastat puudutava 2017. aasta uurimise õiguspärasust, vastupidi sellele, mis nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 41 ja 42. Kattumine mõjutas 2018. aasta uurimise õiguspärasust, kuna Rumeenial ei olnud võimalik õigel ajal teada, milliseid asjaolusid talle selles uurimises ette heideti.
131    Komisjon väidab esimese võimalusena, et esimese väite kolmas osa on vastuvõetamatu. Ta tuletab meelde, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt saab ELTL artikli 256 lõike 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimese lõigu kohaselt edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Rumeenia piirdub aga tegelikult sellega, et vaidlustab asjaomase kohtuotsuse punktis 49 Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangu. Teise võimalusena väidab komisjon, et Rumeenia argumendid ei ole põhjendatud.
–       Euroopa Kohtu hinnang
132    Kõigepealt väidab komisjon, et esimese väite kolmandas osas vaidlustab Rumeenia tegelikult hinnangu, mille Üldkohtus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 andnud faktilistele asjaoludele, ja
seega tuleb see väiteosa tunnistada vastuvõetamatuks.
133    Sellega seoses piisab, kui märkida, et Rumeenia ei vaidle vastu mitte Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangule, vaid mõistele „välistegur“ vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 6 punkti b tähenduses antud tõlgendusele, mille kohaselt komisjoni tegevus, st kahe uurimise osaline kattumine ja komisjoni poolt esimeses uurimises teise uurimisega seoses asjakohaste asjaolude selgitamine, ei kujuta endast sellist teise uurimise jaoks „välistegurit“, millega võiks olla põhjendatud viimati nimetatud uurimise raames vastavalt kõnealusele sättele arvesse võtta asjaomase liikmesriigi poolt pärast komisjoni ametlikku teate esitamist vastavalt kõnealuse rakendusmääruse artikli 34 lõike 3 kolmandale lõigule edastatud teavet.
134    Neil asjaoludel on esimese väite kolmas osa vastuvõetav.
135    Sisulistes küsimustes väidab Rumeenia, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 vääralt, et tegevust, mida Rumeenia komisjonile 2017. aasta uurimise raames ette heidab, ei saa rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 6 punkti b tähenduses pidada välisteguriks.
136    Nagu aga Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 50 õigesti märkis, peab asjaomane liikmesriik vastavuse kontrolli menetluses esitama selgituse, mis võimaldab asuda seisukohale, et välisteguritega on põhjendatud teabe hilinenud esitamine pärast seda, kui komisjon on saatnud ametliku teate kahepoolse kohtumise protokolli kohta, ning komisjon peab hindama, kas see selgitus on rahuldav, kuna juhul, kui komisjon lükkab
tema selgituse tagasi ega kohalda rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõiget 6, võib liikmesriik keeldumise võtta Üldkohtule edastatud teavet arvesse vaidlustada.
137    Siinkohal nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 51 esiteks, et komisjon väitis Üldkohtus, ilma et Rumeenia oleks sellele vastu vaielnud, et ainus tema viidatud 2018. aasta uurimise välistegur puudutas teavet EAGFi riski arvutamiseks kasutatud veamäärade kohta. Teiseks ei vaidlustanud Rumeenia komisjoni käitumist vastavuse kontrolli menetluses, vaid üksnes Üldkohtus.
138    Nende põhjendustega võib aga
olla iseenesest põhjendatud
asjaolu, et Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 tagasi Rumeenia argumendid tähtaja kohta, mida kohaldatakse Rumeenia poolt 2018. aasta uurimise raames edastatud teabele.
139    Järelikult ei sea vaidlustatud kohtuotsuse punkti 49 vastu suunatud argumendid kahtluse alla seda, et Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 tühistamishagi esimese väite esimese osa tagasi. Seega jääb see argument tulemusetuks.
140    Järelikult tuleb esimese väite kolmas osa osaliselt tulemusetuna ja osaliselt põhjendamatuna tagasi lükata.
Neljas osa, mis puudutab liikmesriigi õigust tõhusale kohtulikule kontrollile
–       Poolte argumendid
141    Esimese väite neljandas osas märgib Rumeenia, et Üldkohus piiras tema õigust tõhusale kohtulikule kontrollile, rikkudes harta artiklit 47. Nimelt on selle väite kolme esimese osa raames tuvastatud kolme õigusnormi rikkumise tagajärg see, et piiratud on asjaomase liikmesriigi võimalust esitada tulemuslikult komisjonis ja seejärel Üldkohtus olulisi küsimusi seoses liidu õiguse rikkumisega, mis on
aga finantskorrektsioonide kohaldamise eeltingimus.
142    Komisjon väidab, et esimese väite neljas osa tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, kuna see ei ole piisavalt selge. Nimelt ei ole Rumeenia piisavalt selgitanud, kuidas komisjon või Üldkohus on harta artiklit 47 rikkunud. Igal juhul tuleb see väide jätta komisjoni arvates põhjendamatuna rahuldamata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
143    Mis puudutab komisjoni vastuväidet, et Rumeenia argumendid harta artikli 47 rikkumise kohta on nende ebaselguse tõttu vastuvõetamatud, siis tuleb kõigepealt tõdeda, et apellatsioonkaebusest nähtub selgesti, et need Rumeenia esimese väite neljandas osas esitatud argumendid on tema arvates selle väite kolme esimese osa raames tuvastatud väidetavate vigade tagajärg.
144    Neil asjaoludel on esimese väite neljas osa vastuvõetav.
145    Samas, kuna Rumeenia leiab, et harta artikli 47 rikkumine, millele asjaomase väite raames viidatakse, tuleneb väidetavatest vigadest, mille ta sama väite kolme esimese osa raames tuvastas, siis piisab, kui märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktidest 93–109, 120–126 ja 135–140 nähtub, et nende kolme esimese väiteosa analüüsimisel ei ilmnenud Üldkohtu hinnangus ühtegi õigusnormi rikkumist.
146    Nimetatud asjaoludel ei saa nõustuda ka esimese väite neljanda osaga.
147    Järelikult tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, et on rikutud määruse nr 1306/2013 artiklit 52 koostoimes määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõigetega 1–3 ja proportsionaalsuse põhimõttega
148    Teine väide koosneb viiest osast.
Esimene väiteosa, mis puudutab põllukultuuride mitmekesistamisele kohaldatavaid eeskirju, kui põllumaa suurus on 10–30 hektarit
–       Poolte argumendid
149    Teise väite esimeses osas kritiseerib Rumeenia sisuliselt seda, kuidas Üldkohus kohaldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 69–72 ja 76 määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõikeid 1–3, milles on sätestatud põllukultuuride mitmekesistamise eeskirjad juhtumi korral, kui deklareeritud põllumaa suurus on 10–30 hektarit.
150    Täpsemini puudutab see väiteosa Üldkohtu analüüsi kohtuotsuse punktides 69–72, mille tulemusel ta lükkas tagasi Rumeenia argumendi, mille kohaselt maa puhul, mille pindala on 10–30 hektarit, ei kujuta asjaolu, et kesa on ajutise rohumaaga segamini aetud, liidu rahalistele vahenditele mingit riski. Rumeenia leiab sellega seoses, et on võimatu ette kujutada olukorda, kus kesa ja ajutiste rohumaade segiajamine võib põhjustada 10–30 hektari suuruse põllumaa puhul määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõigete 1–3 rikkumise.
151    Lisaks väidab Rumeenia, et kaudselt otsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 76 ekslikult, et kesa ja ajutiste rohumaade segiajamine tõi ahelana kaasa tagajärjed, mis seadis kahtluse alla põllukultuuride mitmekesistamisel põhinevate keskkonnasäästlikumaks muutmise künniste kohaldamise vastavalt määruse nr 1307/2013 artiklile 44.
152    Komisjon leiab, et need argumendid tuleb tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
153    Mis puudutab kõigepealt Rumeenia argumente, millega ta vaidlustab sisuliselt Üldkohtu otsuse punktides 70–72 esitatud põhjendused, millele tuginedes lükkas Üldkohus tagasi tema argumendi, millega Rumeenia soovis tõendada, et maa puhul, mille pindala on 10–30 hektarit, ei kujuta kesa ja ajutise rohumaa segiajamine endast liidu rahalistele vahenditele mingit riski, tuleb märkida, et määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud, et kui põllumajandustootja põllumaa suurus on 10–30 hektarit ja seda ei kasutata täielikult olulisel osal aastast või olulisel osal kasvutsüklist vees kasvavate põllumajanduskultuuride kasvatamiseks, siis peab kõnealusel põllumaal olema vähemalt kaks eri põllumajanduskultuuri, kusjuures peamine põllumajanduskultuur ei hõlma kõnealusest põllumaast üle 75%.
154    Seega peab kõnealuse sätte kohaselt põllumaal, mille pindala on 10–30 hektarit, põllukultuuride mitmekesistamise tagamiseks üldjuhul olema vähemalt kaks eri põllumajanduskultuuri.
155    Seega tuleb tõdeda, et kesa ja ajutise rohumaa segiajamine võib kaasa tuua selle eeskirja rikkumise.
156    Nimelt, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70 ja 71 õigesti märkis, kui üks neist kahest põllukultuurist, st ajutine rohumaa või kesa, deklareeritakse ühena kahest kategooriast, mis on vajalik mitmekesistamise tagamiseks vastavalt määruse nr 1307/2013
artikli 44 lõikele 1, nimelt põhikultuurina või teisese põllukultuurina, deklareeritakse muud kultuurid teise kategooria all. Sellisel juhul ei saa välistada, et esineb olukord, kus põllumaa on tegelikult täielikult kesa või ajutine rohumaa, mistõttu ei ole täidetud määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud tingimus, et põllumaal, mille pindala on 10–30 hektarit, on vähemalt kaks põllumajanduskultuuri.
157    Järelikult ei saa Üldkohtule ette heita, et ta leidis, et kesa ja ajutise rohumaa eristamine on vajalik, et tagada põllukultuuride mitmekesistamine vastavalt määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud nõuetele.
158    Mis puudutab seejärel Rumeenia argumenti, et kesa ja ajutiste rohumaade segiajamine ei too kaasa riski liidu rahalistele vahenditele seoses põllumaaga, mille pindala on 10–30 hektarit, kuna 75% künnise ületamine on lubatud nii kesa kui ka ajutise rohumaa puhul, siis tuleb märkida, et artikli 44 lõike 3 punktis a, seda
nii määruse nr 1307/2013
redaktsioonis, mis kehtis enne 1. jaanuari 2018, kui ka pärast seda kuupäeva määrusega 2017/2393 sisse viidud muudatuse järgses redaktsioonis, on ette nähtud, et artikli 44 lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata põllumajanduslike majapidamiste suhtes, kus üle 75% põllumaast kasutatakse rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks või kesana või nende kasutusviiside kombinatsioonina.
159    Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 märkis, nõuab selle erandi kohaldamine seega, et täidetud oleks eeltingimus, nimelt et ajutine rohumaa, kesa või nende kombinatsioon moodustaks üle 75% põllumajandusliku majapidamise haritavast maast.
160    Seega, kuna Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 72 faktiliste asjaolude ja tõendite tuvastamise ning hindamise raames, et Rumeenia ei ole tõendanud, et see tingimus oli käesoleval juhul täidetud, oli põhjendatud, et Üldkohus lükkas tagasi ka Rumeenia argumendid määruse 1307/2013 artikli 44 lõike 3 punkti a võimaliku kohaldamise kohta.
161    Lõpetuseks, kuna määruse nr 1307/2013 artikli 44 lõigete 1–3 tõlgendus, mis puudutab põllukultuuride mitmekesistamisele kohaldatavaid eeskirju ja mille Üldkohus andis seoses põllumaaga, mille pindala on 10–30 hektarit, ei riku õigusnormi, siis ei saa nõustuda ka Rumeenia argumendiga, mille kohaselt Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 vääralt, et kesa ja ajutise rohumaa segiajamine tõi ahelana kaasa tagajärjed, mis seavad kahtluse alla määruse nr 1307/2013 artiklis 44 ette nähtud keskkonnasäästlikumaks muutmise künniste kohaldamise.
162    Seetõttu tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väiteosa, mis puudutab Rumeenia argumentide moonutamist
–       Poolte argumendid
163    Apellatsioonkaebuse teise väite teine osas on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 58 ja 69–71 vastu. Rumeenia sõnul ajas Üldkohus hagiavalduse punktis 63 esitatud väited segamini hagiavalduse punktis 64 esitatud väidetega. Nii toimides moonutas Üldkohus Rumeenia nende argumentide sisu, mis puudutasid 10–30 hektari suuruse põllumaa erijuhtumit.
164    Vastava moonutamise tagajärjel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 ekslikult, et Rumeenia ametiasutused tunnistasid kaudselt, et neil ei ole võimalik tagada, et riski liidu rahalistele vahenditele ei esine seoses põllumaaga, mille pindala on 10–30 hektarit.
165    Tegelikult väitis Rumeenia, et nimetatud põllumaa puhul ei too kesa ja ajutiste rohumaade segiajamine kaasa mitmekesistamisnõuete rikkumist.
166    Komisjon vaidleb sellele argumendile vastu.
–       Euroopa Kohtu hinnang
167    Tuleb tõdeda, et argumendid muu hulgas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 käsitletud Rumeenia argumentide moonutamise kohta ei ole tulemuslikud.
168    Sellega seoses tuleb märkida, et punkt 70 on osa arutluskäigust, millega
Üldkohus vastas Rumeenia argumentidele, millega sooviti tõendada, et 10–30 hektari suuruse põllumaa puhul ei kujuta asjaolu, et kesa on aetud ajutise rohumaaga segamini, liidu rahalistele vahenditele mingit riski.
169    Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 153–162, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71 ja 72, et sellise põllumaa puhul võib kesa ja ajutise rohumaa segiajamine tuua kaasa põllukultuuride mitmekesistamise eeskirjade rikkumise ja tekitada kahju liidu eelarvele. Kinnitades aga, et nimetatud põllumaa puhul ei too kesa ja ajutiste rohumaade segiajamine kaasa mitmekesistamisnõuete rikkumist, tunnistas Rumeenia kaudselt, et tal ei ole võimalik teha määruse nr 1307/2013 artiklis 44 selleks ette nähtud eeskirjade kohaldamisel kesal ja ajutisel rohumaal vahet.
170    Järelikult ei sea teise väite teine osa Üldkohtu analüüsi kahtluse alla ja tuleb seega tulemusetuna tagasi lükata.
Kolmas väiteosa, mis puudutab komisjoni väidetavat kohustust võtta arvesse teavet liidu õiguse rikkumise puudumise kohta seoses põllumaaga, mille pindala on 10–30 hektarit
–       Poolte argumendid
171    Kolmas osa puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95 tehtud järeldust, et komisjoni talitused ei olnud kohustatud arvesse võtma Rumeenia esitatud teavet selle kohta, et liidu õigust ei ole rikutud haritava maa puhul, mille pindala on 10–30 hektarit.
172    Komisjon vaidleb Rumeenia argumentidele vastu.
–       Euroopa Kohtu hinnang
173    Teise väite kolmandas osas kordab Rumeenia teatavaid argumente, mis on esimese väite põhjendamiseks juba esitatud. Nimelt, kuigi see väiteosa puudutab küll vaidlustatud kohtuotsuse punkti 95, mitte selle kohtuotsuse punkte 50 ja 51, nagu ka esimese väite teist osa, tuleb siiski tõdeda, et punktis 95 tuletas Üldkohus üksnes meelde, et nimetatud kohtuotsuse punktides 49–51 tehtud analüüsi kohaselt ei olnud rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikes 6 ette nähtud erand käesoleval juhul kohaldatav.
174    Nagu aga nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 126, ei rikkunud Üldkohus rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõike 6 tõlgendamisel õigusnormi.
175    Seega tuleb teise väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas osa, mis puudutab määruse nr 1306/2013 artikli 52 rikkumist koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34
–       Poolte argumendid
176    Teise väite neljandas osas vaidleb Rumeenia vastu tõlgendusele, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–87 määruse nr 1306/2013 artiklile 52 koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34.
177    Komisjon leiab, et see väiteosa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
178    Tuleb märkida, et teise väite neljandas osas märgib Rumeenia esimese väite esimeses osas esitatud argumentidele viidates, et Üldkohus rikkus määruse nr 1306/2013 artikli 52 tõlgendamisel koostoimes rakendusmääruse nr 908/2014 artikliga 34 õigusnormi, mis tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 83–87.
179    Nagu aga nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 93–108 esitatud analüüsist, ei rikkunud Üldkohus nimetatud sätete tõlgendamisel ühtegi õigusnormi.
180    Seega tuleb teise väite neljas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Viies väiteosa, mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtet 5% kindla määraga korrektsiooni kohaldamisel
–       Poolte argumendid
181    Teise väite viiendas osas märgib Rumeenia, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95–99 õigusnormi, kui ta pärast Rumeenia arvates pealiskaudset analüüsi leidis, et komisjon järgis proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta kohaldas eelarveaastate 2017 ja 2018 suhtes 5% kindla määraga korrektsiooni.
182    Tema arvates peaks sellise finantskorrektsiooni põhjendamiseks esinema märkimisväärne puudus sõnaselgete liidu õigusnormide kohaldamisel, mis tekitaks liidu rahalistele vahenditele tegeliku kahju või eeskirjade eiramise riski.
183    Rumeenia leiab sisuliselt, et Üldkohtu kokkuvõtlik analüüs vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95–99 ei toeta Üldkohtu hinnangut, mille kohaselt 5% kindla määraga korrektsiooni kohaldamine järgib proportsionaalsuse põhimõtet, nagu see on nõutud määruse nr 1303/2013 artikli 85 lõikes 3 ja määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõikes 1.
184    Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97 esitatud analüüsis tuvastatud rikkumise raskuse ja ulatuse kohta ei käsitlenud Üldkohus põhjuseid, millega oleks põhjendanud selliste kindla määraga korrektsioonide kohaldamine, mille summa on enam kui kaks korda suurem kui eelarveaastatel 2015 ja 2016 kohaldatud korrektsioonid.
185    Väidetava rikkumise kestuse
ja kordumisega seoses tegi Üldkohus kohtuotsuse punktis 98 üldisi järeldusi, mis ei võimalda mõista, miks on põhjendatud Rumeenia tegevuse karistamine selle korduva laadi tõttu, kui ei ole otsustatud, et niisugune tegevus on liidu õigusega vastuolus. Sellega seoses tuletab Rumeenia meelde, et 2017. aasta lõplik seisukoht edastati Rumeenia ametiasutustele 20. detsembril 2019, st pärast teadet 2018. aasta väljajäetud kulude kohta. Sel kuupäeval ei saanud Rumeenia aga objektiivselt muuta oma tegevust 2018. aasta uurimise esemeks olevate eelarveaastate osas.
186    Komisjon on seisukohal, et teise väite viies osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
187    Mis puudutab esimesena Rumeenia argumente, et vaidlustatud kohtuotsus ei ole piisavalt põhjendatud, siis tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab kohtuotsuse põhjendustest selgesti ja ühemõtteliselt ilmnema Üldkohtu arutluskäik, et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista tehtud otsuse põhjendusi ning
Euroopa Kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli (19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Poola vs. komisjon, C‑358/18 P, EU:C:2019:763, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).
188    Põhjendamiskohustus ei eelda, et Üldkohus esitaks ammendava põhjenduse menetluse poolte iga üksiku argumendi kohta. Põhjendus võib seega olla tuletatav, tingimusel et see võimaldab huvitatud isikutel teada saada põhjused, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning annab Euroopa Kohtule oma kontrolli teostamiseks piisavalt teavet (19. septembri 2019. aasta kohtuotsus Poola vs. komisjon, C‑358/18 P, EU:C:2019:763, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
189    Käesolevas asjas piisab, kui tõdeda, et selleks, et vastata Rumeenia argumendile, mille kohaselt 2018. aasta lepitustaotluses esitatud arvutust oleks tulnud arvesse võtta, märkis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95, viidates kohtuotsuse punktides 49–51 esitatud analüüsile, mille kohaselt ei olnud rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 34 lõikes 6 ette nähtud kaks tingimust täidetud, et selles sättes ette nähtud erand ei ole käesolevas asjas kohaldatav. Seejärel vastas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 97 Rumeenia argumentidele, mille kohaselt oli komisjoni tuvastatud eeskirjade eiramine väheoluline ja piiratud ulatusega. Ta viitas siinkohal sama kohtuotsuse punktides 73–75 esitatud hinnangule, mille kohaselt ei ole Rumeenia tõendanud, et tuvastatud rikkumised olid halduskontrollide käigus kõrvaldatud. Üldkohus vastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98 Rumeenia argumentidele, mille eesmärk oli tõendada, et need rikkumised ei olnud püsivad ega korduvad, selgitades, et Rumeenia esitatud tõendid puudutavad 2017. aasta uurimist, mitte 2018. aasta uurimist.
190    Lisaks tuleb märkida, et Üldkohus vastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 174–181, mida Rumeenia ei ole vaidlustanud, selle liikmesriigi teisele väitele, mille kohaselt on EAGFi puhul 5% ja EAFRD puhul 2% kindla määraga korrektsioonide kohaldamisel rikutud proportsionaalsuse põhimõtet. Seega ei saa Üldkohtule põhjendatult ette heita, et ta ei esitanud kohtuotsuse punktides 95–99 konkreetseid põhjendusi vastava põhimõtte järgimise kohta, mis lähevad kaugemale vastusest kõigile argumentidele, mille Rumeenia esitas esimese väite teise osa kolmanda etteheite kohta ja mille põhjal on komisjon teinud 2018. aasta uurimise raames kohaldatud kindla määraga korrektsiooni arvutamisel vigu.
191    Sellest järeldub, et Üldkohus ei rikkunud põhjendamiskohustust, kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95–99 esitatud põhjendused võimaldavad selgesti ja ühemõtteliselt välja tuua põhjused, miks lükkas Üldkohus tagasi Rumeenia argumendid väidetavate vigade kohta komisjoni 2018. aasta uurimise raames kohaldatud kindla määraga korrektsiooni arvutamisel.
192    Järelikult tuleb ebapiisavat põhjendamist puudutav etteheide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
193    Teisena seoses Rumeenia argumentidega, milles ta sisuliselt väidab, et Üldkohus rikkus proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta ei tuvastanud vaidlusaluses otsuses vastuolu komisjoni kohaldatud kindla määraga korrektsioonis, tuleb märkida, et Rumeenia piirdub väitega, et Üldkohtu kokkuvõtlik põhjendus ei toeta hinnangut, mille kohaselt 5% kindla määraga korrektsiooni kohaldamine 2018. aasta uurimise raames on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, ilma et ta oleks siiski täpselt välja toonud seda väidet põhjendavaid õiguslikke argumente. Euroopa Kohtu ülesanne ei ole aga välja selgitada, millise õigusnormi rikkumise võis Üldkohus toime panna (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punkt 82 ja seal viidatud kohtupraktika).
194    Sellest järeldub, et teise väite viies osa tuleb osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, et on rikutud määruse nr 1306/2013 artiklit 52 ja finantskorrektsioonide arvutamise suuniseid
195    Kolmandas väites leiab Rumeenia, et Üldkohus rikkus määruse nr 1306/2013 artiklit 52 ja komisjoni 8. juuni 2015. aasta teatist C(2015) 3675 (final) „Vastavuse kontrolli ning raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluste raames kohaldatavate finantskorrektsioonide arvutamise suunised“ (edaspidi „finantskorrektsioonide arvutamise suunised“). Selle väitega vaidlustab Rumeenia vaidlustatud kohtuotsuse punktid 121 ja 122 ning 130 ja 131.
Poolte argumendid
196    Rumeenia väidab, et Üldkohus rikkus määruse nr 1306/2013 artiklit 52 ja finantskorrektsioonide arvutamise suuniseid seoses puudustega, mis on seotud identifitseerimissüsteemi kvaliteedikontrolli ajakohastamisega, kui ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 121 ja 122 seisukohale, et Rumeenia argument tuvastatud rikkumiste väikese osakaalu kohta ei ole selles osas asjakohane, ning kohtuotsuse punktides 130 ja 131, et Rumeenia argumendid, mis on seotud 2017. aasta oktoobris koostatud tegevuskavaga, on samuti ainetud.
197    Nii otsustades määratles Üldkohus vastuolulisel viisil puudusi, mis on seotud identifitseerimissüsteemi
ajakohastamata jätmisega iga kolme aasta järel.
198    Nimelt, kui Üldkohus tuvastas, et identifitseerimissüsteemi ajakohastamisest tulenevate vigade suhtes ei ole künnist ja et mis tahes viga võib kaasa tuua rahalisi tagajärgi, siis järeldas ta sellest samuti, et iga kolme aasta tagant identifitseerimissüsteemi kvaliteedikontrolli ajakohastamata jätmine kujutab endast objektiivselt puudust, mis on finantskorrektsiooni kohaldamise aluseks.
199    Lisaks, kui piltide vanusest tulenevad vead tekitasid liidu rahalistele vahenditele riski ja
identifitseerimissüsteemi iga kolme aasta tagant ajakohastamise õigusliku aluse küsimus ei ole asjakohane, siis tulnuks sellest järeldada, et identifitseerimissüsteemi ajakohastamata jätmisest
tulenevad
vead
kujutavad endast finantskorrektsiooni kohaldamise aluseks olevat puudust.
200    Rumeenia väidab sellega seoses, et määruse nr 1306/2013 artiklis 52 on sätestatud eeskiri, et finantskorrektsiooni aluseks olev mis tahes puudus, mittevastavus või eeskirjade eiramine peab tulenema liidu õiguse rikkumisest ja peab seega põhinema selgesti kindlaks määratud õiguslikul alusel. Lisaks tuleneb finantskorrektsioonide arvutamise suunistest, et kui kontrollid on puudulikult läbi viidud, võib finantskorrektsioone kohaldada üksnes selgesti kindlaks määratud liidu õigusnormide tõsise rikkumise korral.
201    Tema sõnul ei olnud identifitseerimissüsteemi iga kolme aasta tagant ajakohastamise
õiguslikku alust aga kindlaks tehtud, kuna komisjon märkis 2017. aasta tegevuskavaga seoses 8. septembril 2017 toimunud kahepoolse kohtumise kokkuvõttes, et see ajakohastamine ei tulene seadusest tulenevast kohustusest, vaid lihtsalt heast tavast. Lisaks järeldas Üldkohus, et esinesid puudused, mis tulenesid identifitseerimissüsteemi ajakohastamata jätmisest, ilma et 2018. aasta uurimises oleks ühtegi vastavat viga tuvastatud. Üldkohus lükkas Rumeenia argumendid mittevastavuse juhtumite väikese osakaalu kohta ekslikult tagasi. Selline hinnang oli vastuolus 2018. aasta uurimises esitatud komisjoni järeldustega identifitseerimissüsteemi ajakohastamise kohta. Komisjoni tööhüpotees selles uurimises põhines pigem olemasoleval üldisel probleemil, mis puudutab identifitseerimissüsteemi piltide vanust.
202    Sellega seoses väidab Rumeenia, et identifitseerimissüsteemi ajakohastamata jätmisest tulenevad vead ei vasta identifitseerimissüsteemi kvaliteedikontrolli ajakohastamise puudusele, nagu komisjon seda oma järeldustes identifitseerimissüsteemi ajakohastamise kvaliteedi kohta kirjeldas. Nimetatud liikmesriik tuletab meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab kirjalik teade hoiatusfunktsiooni täitmise võimaldamiseks
andma asjaomasele liikmesriigile täieliku ülevaate komisjoni reservatsioonidest. Viidates eraldiseisvale puudusele, „tühistas“ aga Üldkohus komisjoni poolt vastavuse kontrolli menetluses tehtud järelduste hoiatusfunktsiooni.
203    Komisjon vaidleb Rumeenia argumentidele vastu.
204    Ta leiab, et argument, mille kohaselt Üldkohus, kui ta viitas nõuetele vastavuse kontrolli menetluses puudusele, mis erinevad komisjoni esitatud järeldustes kirjeldatust puudustest, „tühistas“ nende järelduste hoiatusfunktsiooni, on vastuvõetamatu, kuna Rumeenia ei ole seda argumenti esimeses kohtuastmes esitanud.
Euroopa Kohtu hinnang
205    Sissejuhatuseks tuleb meelde tuletada, et liidu vahendite nõuetekohase finantsjuhtimise tagamiseks ja nende huvide kaitsmiseks on määruses nr 1306/2013 kehtestatud liikmesriikidele teatavad kohustused. Nii on vastavalt kõnealuse määruse artikli 58 lõikele 1 liikmesriikidel kohustus võtta ühise põllumajanduspoliitika raames vastu kõik õigus- ja haldusnormid ning kõik muud vajalikud meetmed, et tagada liidu finantshuvide tõhus kaitse. Lisaks nähtub artikli 58 lõikest 2, et liikmesriigid on kohustatud looma tõhusad haldus- ja kontrollisüsteemid, et tagada kooskõla liidu toetuskavasid reguleerivate õigusaktidega, mille eesmärk on minimeerida liidule rahalise kahju tekitamise riski.
206    Seega, isegi kui liidu õiguses ei ole identifitseerimissüsteemi ajakohastamise sagedust täpsustatud, peavad liikmesriigid vastavalt käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis nimetatud kohustustele igal juhul tagama, et identifitseerimissüsteem võimaldab tõhusalt tagada liidu toetuskavasid reguleerivate õigusnormide järgimise ja minimeerida liidule rahalise kahju tekkimise riski.
207    Olles seda asjaolu täpsustaud, tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsusest ning täpsemini selle punktidest 121, 122, 130 ja 131 ei nähtu sugugi, et Üldkohus oleks tuvastanud puuduse, mis tuleneb identifitseerimissüsteemi ajakohastamata jätmisest iga kolme aasta järel.
208    Täpsemalt, vastupidi sellele, mida väidab Rumeenia, lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122 tagasi – tuletades meelde, et identifitseerimissüsteemi ajakohastamine oli mis tahes kohapealsest kontrollist varasem – asjaomase liikmesriigi argumendi, mille kohaselt oleks finantskorrektsiooni määramisel tulnud arvesse võtta kontrollide käigus tuvastatud mittevastavuste vähest osakaalu. Üldkohus ei viidanud seal asjaomasele liikmesriigile pandud kohustusele ajakohastada identifitseerimissüsteemi iga kolme aasta järel. Kohtuotsuse punktis 131 märkis Üldkohus, et kuna EAGF-ile tekkis risk identifitseerimissüsteemi piltide vanuse, st registreeritud piltide kvaliteedi tõttu, mitte aga selle ajakohastamise sageduse tõttu, siis ei mõjuta nende piltide ajakohastamise tsükli õigusliku aluse küsimus 2018. aasta uurimise raames tehtud korrektsioonide kohaldamist.
209    Lisaks, mis puudutab Rumeenia etteheidet, et Üldkohtu hinnang ja komisjoni järeldused uue puuduse esinemise kohta seoses identifitseerimissüsteemi ajakohastamata jätmisega on vastuolulised, siis tuleb tagasi lükata komisjoni argument, et see etteheide on vastuvõetamatu põhjusel, et asjaomane liikmesriik ei esitanud seda esimeses kohtuastmes.
210    Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 117 viidatud kohtupraktikast, võib apellant esitada apellatsioonkaebuse, esitades Euroopa Kohtule väited ja argumendid, mis on tekkinud vaidlustatud kohtuotsuse enda pinnalt ning
mille eesmärk on selle kohtuotsuse põhjendatust õiguslikult kritiseerida.
211    Nii on see käesoleval juhul, kuna Rumeenia väidab sisuliselt, et Üldkohus kaldus identifitseerimissüsteemi ajakohastamisega seotud puuduste kindlaks määramisel kõrvale komisjoni poolt 2018. aasta uurimises tuvastatud puudusest ning et seetõttu tuvastas ta uue eeskirjade rikkumise, mida komisjon ei olnud vastavuse kontrolli menetluse käigus tuvastanud. Seega on see väiteosa vastuvõetav.
212    Rumeenia argumentide sisu puhul tuleb aga märkida, et vastupidi sellele, mida väidab nimetatud liikmesriik, ei nähtu vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 121, 122, 131 ja 133, et Üldkohus oleks leidnud, et esines uus puudus, mis on seotud identifitseerimissüsteemi ajakohastamata jätmisega, mis on komisjoni järeldustega vastuolus.
213    Nimelt, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 208, piirdus Üldkohus selle meele tuletamisega, et EAGF-ile tekkis risk identifitseerimissüsteemi piltide vanuse, mitte aga selle ajakohastamise sageduse tõttu.
214    Järelikult ei saa Üldkohtule ette heita, et ta rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 121, 122, 130 ja 131 määruse nr 1306/2013 artiklit 52 ning
finantskorrektsioonide arvutamise suuniseid või tegi sellega seoses vastuoluliselt kindlaks väidetava puuduse, mis on seotud identifitseerimissüsteemi ajakohastamisega iga kolme aasta järel.
215    Kolmas väide tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide, et on rikutud rakendusmääruse nr 809/2014 artikleid 31, 34 ja 35, delegeeritud määruse nr 640/2014 artikleid 23–26 ning töödokumenti DS/CDP/2015/19
216    Neljandas väites leiab Rumeenia, et Üldkohus rikkus rakendusmääruse nr 809/2014 artikleid 31, 34 ja 35, delegeeritud määruse nr 640/2014 artikleid 23–26 ning töödokumenti DS/CDP/2015/19. See väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 163 ja 164.
Poolte argumendid
217    Rumeenia sõnul rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et pindala, mis ei ole ühtse pindalatoetuse kava raames toetuskõlblik, tuleb võtta arvesse, kui arvutatakse keskkonnasäästlikuks muutmise summaarset vähendamist hektari pealt, et suurendada kohapealsete kontrollide valimit (määra). Selline tõlgendus, mille kohaselt ühtse pindalatoetuse kava alla mittekuuluv pindala võrdsustatakse kliimale ja keskkonnale kasulike põllumajandustavade eest makstava toetuse (edaspidi „keskkonnasäästlikumaks muutmise toetus“) vähendamisega, oleks vastuolus rakendusmääruse nr 809/2014 artiklitega 31, 34 ja 35, delegeeritud määruse nr 640/2014 artiklitega 23–26 ning töödokumendiga DS/CDP/2015/19.
218    Rumeenia rõhutab, et selle dokumendi I lisas on keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse kontrollimäära suurendamise protsent kindlaks määratud viitega kahele väärtusele. Esimene väärtus A on kohapeal kontrollitud maa hektarite protsent, millele on keskkonnasäästlikumaks muutmise alusel kohaldatud vähendamist. Väärtusele B vastab nende kohapeal kontrollitud põllumajandustootjate protsent, kelle puhul on tuvastatud üks või mitu keskkonnasäästlikumaks muutmise nõudele mittevastavust.
219    Olukorras, kus
keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse maksmise kohapealsed kontrollid hõlmavad juhuslikku valimit ning rakendusmääruse nr 809/2014 artikli 34 lõike 2 punktide b ja c kohaselt koostatud riskianalüüsi alusel tehtud valimit,
määratakse väärtus A kummagi valimi kohta eraldi. Nende kahe protsentides väljendatud väärtuse keskmine moodustab väärtuse A, mida on kasutatud selleks, et määrata kindlaks keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse kohapealsete kontrollide määra suurendamine.
220    Lisaks märgib Rumeenia, et keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse summaarse vähendamise kindlaksmääramiseks hektarite arvu alusel, mida tuleb kohaldada keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse kohapealsete kontrollide määra suurendamise kindlaksmääramiseks, tuleks järgida delegeeritud määruse nr 640/2014 artikleid 24–26. Nende artiklite eesmärk on aga vähendada keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse maksmist kolmel juhul, nimelt põllumajanduskultuuride mitmekesistamise kohustuse rikkumise korral, püsirohumaa nõuetele mittevastavuse korral ja ökoloogilise kasutuseesmärgiga pindala suhtes kohaldatavate nõuete rikkumise korral. Vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus, ei kujuta ühtse pindalatoetuse kava toetuskõlbmatu pindala endast keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse vähendamist.
221    Rumeenia tuletab samuti meelde, et delegeeritud määruse nr 640/2014 artikli 2 lõike 1 punkti 23 kohaselt hõlmab kindlaksmääratud pindala üksnes toetuskõlblikke hektareid.
222    Lisaks, mis puudutab keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse vähendamist põllumajanduskultuuride mitmekesistamise kohustuse rikkumise ja ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala suhtes kohaldatavate nõuete rikkumise korral, siis arvutatakse vähendatav perimeeter või pindala sama kindlaksmääratud pindala alusel. Sellest järeldub, et kõik ühtse pindalatoetuse kava alusel toetuskõlblikud hektarid ei ole keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse saamiseks toetuskõlblikud.
223    Rumeenia märgib samuti, et nagu nähtub rakendusmääruse nr 809/2014 artiklist 35 ja nagu on kinnitatud töödokumendis DS/CDP/2015/19, tuleb oluline mittevastavus kindlaks teha keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse kohapealsete kontrollide põhjal.
224    Komisjon on seisukohal, et see väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
225    Neljandas väites heidab Rumeenia Üldkohtule ette, et viimane rikkus rakendusmääruse nr 809/2014 artikleid 31, 34 ja 35, delegeeritud määruse nr 640/2014 artikleid 23–26 ning töödokumenti DS/CDP/2015/19, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 163 ja 164, et summaarse vähendamise arvutamisel ühe hektari kohta tuleb ühtse pindalatoetuse kava alusel toetuskõlbmatut pindala arvesse võtta, et suurendada kohapealsete kontrollide valimit (määra).
226    Esimesena, mis puudutab Rumeenia etteheidet, et ühtse pindalatoetuse kava alusel toetuskõlbmatut pindala ei tule arvutamisel arvesse võtta, siis tuleb meelde tuletada, et rakendusmääruse nr 809/2014 artiklis 35 on sätestatud, et kui kohapealse kontrolli käigus avastatakse asjaomase toetuskava või -meetme või piirkonna või selle osa puhul mis tahes oluline rikkumine, suurendab pädev asutus asjakohaselt nende toetusesaajate arvu, keda järgmisel aastal kohapeal kontrollida.
227    Sellega seoses tuleb tõdeda, et ühtse pindalatoetuse kava abikõlblikkuse kriteeriumide järgimine kuulub tingimuste hulka, mis peavad olema täidetud, et põllumajandustootja saaks keskkonnasäästlikumaks muutmise toetust.
228    Nimelt on esiteks delegeeritud määruse nr 640/2014 artikli 2 lõike 1 punkti 23 alapunktis a määratletud mõiste „kindlaksmääratud pindala“ pindalatoetuskavade tähenduses kui pindala, mille puhul on täidetud kõik toetuskõlblikkuse tingimused või muud toetuse andmise tingimustega seotud kohustused, olenemata toetusesaajal olemas olevatest toetusõigustest.
229    Teiseks on selle delegeeritud määruse artikli 23 lõikes 2 sätestatud, et kliima- ja keskkonnasäästlike põllumajandustavade toetuse arvutamisel lähtutakse kindlaksmääratud pindalast, kui põhitoetuse või ühtse pindalatoetuse saamiseks esitatud ühtses taotluses deklareeritud pindala ületab kindlaksmääratud pindala, ilma et see piiraks artikli 28 kohaste halduskaristuste kohaldamist.
230    Kolmandaks on määruse nr 1307/2013 artikli 43 lõikes 1 viidatud põhitoetuskava või pindalatoetuse kava alusel toetuskõlblikele hektaritele. Sellest tuleneb konkreetselt, et põllumajandustootjad, kellel on õigus saada toetust ühe niisuguse kava alusel, järgivad kõigil oma toetuskõlblikel hektaritel selle määruse artikli 32 lõigete 2–5 tähenduses artikli 43 lõikes 2 osutatud kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid või sama artikli 43 lõikes 3 osutatud samaväärseid tavasid.
231    Seega tuleneb eeltoodust, et ühtse pindalatoetuse kava kriteeriumid kuuluvad tingimuste hulka, mille täitmist tuleb kontrollida, et tuvastada võimalik oluline rikkumine toetuskava või toetusmeetme puhul rakendusmääruse nr 809/2014 artikli 35 tähenduses. Sellest tuleneb, et asjaolu, et pindala ei ole ühtse pindalatoetuse kava raames toetuskõlblik, tuleb võtta järgmisel aastal kohapealsete kontrollide arvu suurendamiseks kasutatava keskkonnasäästlikumaks muutmise veamäära puhul arvesse.
232    Järelikult ei saa Üldkohtule ette heita, et ta märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 163 ja 164, et ühtse pindalatoetuse kava alusel toetuskõlbmatut pindala tuleb kontrollitavate toetusesaajate osakaalu suurendamiseks
võtta summaarse vähendamise arvutamisel hektarites arvesse.
233    Teisena, mis puudutab Rumeenia argumente, et delegeeritud määruse nr 640/2014 artikli 23 lõike 2 sätteid arvestades ei ole mingit riski, et ühtse pindalatoetuse kava raames makstakse toetuskõlbmatute hektarite eest keskkonnasäästlikumaks muutmise toetust, siis piisab, kui märkida, et see järeldus kehtib tõepoolest konkreetse toetusesaaja kohta, keda on kohapeal nõuetekohaselt kontrollitud ja kelle puhul on ühtse pindalatoetuse kava võimalik toetuskõlbmatus nõuetekohaselt tuvastatud.
234    Nagu komisjon õigesti rõhutas, ei ole see siiski nii kõigi muude vastavate abisaajate puhul, keda ei ole kohapeal nõuetekohaselt kontrollitud.
235    Kolmandana tuleb tõdeda, et Rumeenia etteheide, mille kohaselt Üldkohus leidis ekslikult, et ühtse pindalatoetuse kava alusel toetuskõlbmatu pindala on delegeeritud määruse nr 640/2014 artiklites 24–26 ette nähtud keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse vähendamise juhtum, põhineb vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel.
236    Nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 163 ja 164, et Üldkohus leidis ainult seda, et ühtse pindalatoetuse kava alusel toetuskõlbmatut pindala tuleb võtta kohapealsete kontrollide valimi suurendamiseks kasutatava keskkonnasäästlikumaks muutmise veamäära arvutamisel arvesse. Vastupidi sellele, mida näib väitvat Rumeenia, ei too kohapealse kontrolliga hõlmatud toetusesaajate osakaalu võimalik järgmisel aastal suurenemine iseenesest kaasa keskkonnasäästlikumaks muutmise toetuse vähendamist delegeeritud määruse nr 640/2014 artiklite 24–26 tähenduses.
237    Eeltoodud kaalutlusi arvestades ei saa neljanda väitega nõustuda.
238    Kuna ühegi käesoleva apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
239    Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus.
240    Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
241    Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ning
Rumeenia on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Rumeenia kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.      Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.      Jätta Rumeenia kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: rumeenia.