62016CC0267
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 12. septembril 2017 (
1
)
Kohtuasi C‑267/16
Albert Buhagiar,
Wayne Piri,
Stephanie Piri,
Arthur Taylor,
Henry Bonifacio,
Colin Tomlinson,
Darren Sheriff
versus
The Hon. Gilbert Licudi QC MP Minister for Justice
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court of Gibraltar (Gibraltari kõrgeim kohus, Ühendkuningriik))
Eelotsusetaotlus – Pädevus – Mõiste „liikmesriigi kohus“ – Gibraltar – Ühendkuningriigi ühinemistingimusi käsitleva akti artikkel 29 – Tolliliit – Direktiiv relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta – Direktiiv 91/477 – Jahipidajaid ja laskespordiharrastajaid käsitlevate sätete tõlgendamine – Euroopa tulirelvapass – Kaupade vaba liikumine – Teenuste osutamise vabadus – Isikute vaba liikumine
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas kohtuasjas on Supreme Court of Gibraltar (Gibraltari kõrgeim kohus) esitanud Euroopa Kohtule eelotsuse küsimused, millega soovitakse teada, kas nõukogu 18. juuni 1991. aasta direktiiv 91/477/EMÜ relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta (
2
) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiiviga 2008/51/EÜ) (
3
) (edaspidi „direktiiv 91/477“) on kohaldatav Gibraltari territooriumi suhtes.
2.
Konkreetsemalt tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul väljapoole liidu tolliterritooriumi jääva Gibraltari eristaatust arvestades küsimus, kas hoolimata sellest, et näib, et direktiiv 91/477 kuulub liidu kaubavahetust käsitlevate õigusnormide hulka ning seda ei pea seega kohaldama Gibraltari suhtes, võib siiski juhtuda, et mõned selle direktiivi sätted, mis käsitlevad oma relvadega varustatud jahipidajatele ja laskespordiharrastajatele Euroopa tulirelvapassi (edaspidi „tulirelvapass“) väljaandmist reisiks mitme liikmesriigi vahel, on Gibraltari suhtes kohaldatavad.
3.
Nagu ma käesolevas ettepanekus täpsustan, leian ma, et nii see ei ole.
II. Õiguslik raamistik
4.
ELTL artiklis 355 on sätestatud:
„Lisaks aluslepingute territoriaalset kohaldatavust käsitlevatele Euroopa Liidu lepingu artikli 52 sätetele kohaldatakse järgmisi sätteid:
[…]
3.   Aluslepingute sätteid kohaldatakse Euroopa territooriumide suhtes, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik.
[…]“.
5.
Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste akti (
4
) (edaspidi „1972. aasta ühinemisakt“) artiklis 28 on sätestatud:
„Ühenduse institutsioonide akte, mis käsitlevad EMÜ asutamislepingu II lisas esinevaid tooteid ja tooteid, mille suhtes ühise põllumajanduspoliitika rakendamise tulemusena kehtivad ühendusse importimisel erieeskirjad, ega kumuleeruva käibemaksu alaste liikmesriikide õigusaktide ühtlustamist käsitlevaid akte ei kohaldata Gibraltari suhtes, kui nõukogu ühehäälselt ei sätesta komisjoni ettepaneku põhjal teisiti.“ [mitteametlik tõlge]
6.
1972. aasta ühinemisakti artikli 29 kohaselt koostoimes selle I lisa I osa punktiga 4 jääb Gibraltar ühenduse tolliterritooriumist välja.
7.
Direktiivi 91/477 põhjendustes 3–7 on märgitud:
„[…] oma valges raamatus „Siseturu lõplik moodustumine“ on komisjon sedastanud, et veetavate esemete ohutuse ja isikute kontrolli kaotamine eeldab muu hulgas relvi käsitlevate õigusaktide ühtlustamist;
relvade valduse kontrolli kaotamine ühenduse sisepiiridel muudab hädavajalikuks selliste tõhusate eeskirjade vastuvõtmise, mis võimaldavad liikmesriikides kontrollida tulirelvade omandamist ja valdust ning nende teise liikmesriiki viimist […];
need eeskirjad suurendavad liikmesriikidevahelist vastastikust usaldust inimeste turvalisuse kaitsel sedavõrd, kui need põhinevad osaliselt ühtlustatud õigusaktidel; seetõttu oleks kasulik määrata kindlaks need tulirelvaliigid, mille omandamine ja valdus on eraisikutele keelatud või lubatud ainult loa või deklaratsiooniga;
põhimõtteliselt tuleks keelata liikumine ühest liikmesriigist teise koos relvaga; erandi võib teha üksnes juhul, kui on vastu võetud kord, mis võimaldab liikmesriikidel teada saada tulirelva toomisest nende territooriumile;
küttimise ja sportlaskmise suhtes tuleks siiski vastu võtta paindlikumad eeskirjad, et isikute vaba liikumine poleks takistatud rohkem kui vaja“.
8.
Direktiivi 91/477 artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „tulirelv“ igasugust kaasaskantavat relvarauaga relva, mis laengu toimel laseb välja haavli, kuuli või lendkeha või mis on selleks ette nähtud või mida on võimalik selleks kohandada, välja arvatud kui see on välistatud ühel I lisa III osas loetletud põhjustest. Tulirelvade liigitus on toodud I lisa II osas.
[…]“.
9.
Direktiivi 91/477 artikli 1 lõikes 4 on nähtud ette:
„„[t]ulirelvapass“ väljastatakse liikmesriigi ametiasutuste poolt tulirelva seaduslikult omandavale ja kasutavale isikule taotluse alusel. Pass kehtib kõige rohkem viis aastat, mida võib pikendada, ja see sisaldab II lisas toodud teavet. Passi ei või edasi anda ja sellele märgitakse passi omaniku valduses ja kasutuses olev(ad) tulirelv(ad). Pass peab alati olema tulirelva kasutava isiku valduses ja passi märgitakse nii tulirelvade valduse või omaduste muutumine kui ka tulirelva kaotamine või vargus.“
10.
Direktiivi 91/477 artiklis 3 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad oma õigusaktidega vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatutest rangemaid eeskirju, kui liikmesriikide elanikele artikli 12 lõikega 2 antud õigustest ei tulene teisiti.“
11.
Direktiivi 91/477 artikli 8 lõikes 3 on sätestatud:
„ 3.   Kui liikmesriik keelab B-, C- või D-klassi tulirelva omandamise ja valduse oma territooriumil või võimaldab seda üksnes loaga, teatab ta sellest teistele liikmesriikidele, kes teevad artikli 12 lõike 2 kohaselt vastava selgesõnalise märke igasse […] tulirelvapassi, mille nad selle relva kohta annavad.“
12.
Direktiivi 91/477 artikli 11 lõikes 1 on nähtud ette:
„1.   Tulirelvi võib viia ühest liikmesriigist teise ainult järgmistes lõigetes sätestatud korras, ilma et see piiraks artikli 12 kohaldamist. Neid sätteid kohaldatakse ka postimüügitellimuse alusel üleantavate tulirelvade suhtes.“
13.
Direktiivi 91/477 artikli 12 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kui artiklis 11 sätestatud menetlust ei kasutata, ei ole tulirelva valdamine kahte või enamat liikmesriiki läbiva reisi ajal lubatud, välja arvatud juhul, kui asjaomane isik on saanud igalt selliselt liikmesriigilt loa.
Liikmesriigid võivad sellise loa anda üheks või mitmeks reisiks ja kõige rohkem üheks aastaks, misjärel luba võib uuendada. Need load kantakse […] tulirelvapassi, mille reisija peab liikmesriikide ametiasutuste nõudmisel alati esitama.
2.   Olenemata lõikest 1 võivad jahimehed ilma eelloata oma valduses hoida ühte või mitut C- ja D-klassi ning laskurid ühte või mitut B-, C- ja D-klassi tulirelva, kui nad on teekonnal läbi kahe või enama liikmesriigi, et tegeleda oma harrastusega, tingimusel et nende valduses on […] tulirelvapass, kuhu vastav(ad) tulirelv(ad) on kantud, ja tingimusel, et nad suudavad oma reisi põhjendada, esitades eelkõige kutse või muu tõendusmaterjali oma küttimis- või sportlaskmistegevuse kohta sihtliikmesriigis.
Liikmesriigid ei või […] tulirelvapassi aktsepteerimist siduda ühegi tasu ega lõivu maksmisega.
Seda erandit ei kohaldata siiski reiside suhtes liikmesriiki, kes on artikli 8 lõike 3 kohaselt keelanud kõnealuse tulirelva omandamise ja valduse või kes võimaldab seda ainult loa alusel; sel juhul tehakse […] tulirelvapassi vastav selgesõnaline sissekanne.
[…]“.
14.
Direktiivi 91/477 I lisa sisaldab tulirelvade määratlust, kusjuures need relvad on seejärel jagatud järgmistesse klassidesse: A‑klass – keelatud tulirelvad, B‑klass – loaga lubatud tulirelvad, C‑klass – deklareeritavad tulirelvad ja D‑klass – muud tulirelvad.
15.
II lisas on täpsustatud osi, mida pass peab sisaldama. Selles lisas on punkti f all järgmine märge:
„Õigust reisida teise liikmesriiki koos ühe või mitme B‑, C‑ või D‑klassi ja käesolevas passis nimetatud tulirelvaga saab kasutada siis, kui külastatav liikmesriik on andnud ühe või mitu vastavat eelluba. Selle loa või need load võib märkida passi.
Eespool nimetatud eelluba ei ole põhimõtteliselt vaja, kui C‑ või D‑klassi tulirelvaga reisitakse küttimise eesmärgil, või kui B‑, C‑ või D‑klassi tulirelvaga reisitakse sportlaskmises osalemise eesmärgil, tingimusel et reisija valduses on tulirelvapass ja ta suudab reisi põhjendada.
Kui liikmesriik kooskõlas artikli 8 lõikega 3 teatanud teisele liikmesriigile, et teatavate B‑, C‑ või D‑klassi tulirelvade valdus on keelatud või lubatud üksnes loaga, lisatakse üks järgmistest märkustest:
„Reisimine … (asjaomane liikmesriik/asjaomased liikmesriigid) tulirelvaga … (tunnusandmed) on keelatud.“
„Reisimine … (asjaomane liikmesriik/asjaomased liikmesriigid) tulirelvaga … (tunnusandmed) on lubatud üksnes loaga.“
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
16.
Põhikohtuasja kaebajad on kõik laskespordiliidu Gibraltar Target Shooting Association liikmed. 19. mail 2015 saatis selle ühingu esimees Albert Buhagiar vastustajale, Gibraltari justiitsministrile (edaspidi „justiitsminister“) kirja, milles palus viimasel anda igale põhikohtuasja kaebajale välja tulirelvapass.
17.
Justiitsminister vastas 2. juunil 2015, et olukorras, kus nii Euroopa Komisjon kui ka Ühendkuningriigi valitsus on teatanud, et direktiiv 91/477 ei ole Gibraltari suhtes kohaldatav, on Gibraltari valitsus otsustanud seda mitte üle võtta. Seepärast ei saanud justiitsminister põhikohtuasja kaebajatele taotletud tulirelvapasse välja anda. Viimased pöördusid pärast seda keeldumist eelotsusetaotluse esitanud kohtu poole.
18.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutab, et ELTL artikli 355 lõike 3 järgi kohaldatakse liidu õigust Gibraltari suhtes täielikult, välja arvatud see, mis puudutab 1972. aasta ühinemisakti artiklites 28–30 nimetatud erandeid. Selle akti artiklis 29 koostoimes I lisa I osa punktiga 4 on täpsustatud, et Gibraltar jääb liidu ühisest tolliterritooriumist välja.
19.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on Euroopa Kohus selle väljajäämise tagajärgi täpsustanud oma 23. septembri 2003. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑30/01, EU:C:2003:489, punkt 59), milles ta märkis, et direktiive, mille õiguslikeks alusteks on ELTL artiklid 114 ja 115 ning mille põhieesmärk on kaupade vaba liikumine, ei kohaldata Gibraltari territooriumil.
20.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on põhikohtuasja kaebajad siiski esitanud argumendid, mida varem ei ole esitatud.
21.
Esiteks väidavad nad, et võttes arvesse 1972. aasta ühinemisaktis ette nähtud erandite eesmärki ja erandite kitsendava tõlgendamise põhimõtet, tuleks liidu õigusakte, mis käsitlevad kaupade vaba liikumist ega kahjusta 1972. aasta ühinemisaktis ette nähtud erandite eesmärki, Gibraltari suhtes kohaldada. Põhikohtuasja kaebajate sõnul peaks see nii olema direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevate sätetega, millest peaksid kasu saama jahipidajad ja laskespordiharrastajad. See tulirelvapass antakse välja ainult reisimiseks liikmesriikidesse ja sealt lahkumiseks, et osaleda spordiüritustel, ning sellega ei kaasne kaubandustehingut kõnesolevate kaupadega.
22.
Teiseks väidavad põhikohtuasja kaebajad, et tulirelvapassi käsitlevad sätted kuuluvad teenuste osutamise vabaduse valdkonda. Seepärast on need Gibraltari suhtes kohaldatavad ning tuleb sellel territooriumil üle võtta. Kui seda ei tehta, tekib Gibraltaril elavate jahipidajate ja laskespordiharrastajate diskrimineerimine ELTL artikli 56 tähenduses, nad peavad tegema kulutusi ja nende suhtes kohaldatakse täiendavaid haldustähtaegu, kui nad oma tulirelvadega liidus reisivad, et osaleda jahi‑ või laskespordiüritustel ja ‑võistlustel. Need tulirelvad ei ole nimelt kaup kaubavahetuses, vaid nende harrastuseks vajalik spordivarustus.
23.
Viimaseks ja teise võimalusena vaidlustavad põhikohtuasja kaebajad direktiivi 91/477 kehtivuse. Nad väidavad, et direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevad sätted puudutavad isikute vaba liikumist. Seda kinnitab selle direktiivi põhjendus 7. Järelikult põhineb kõnealune direktiiv valel õiguslikul alusel. See direktiiv põhineb Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu artiklil 100a (hiljem EÜ artikli 95 lõige 1 ja nüüd ELTL artikkel 114), kuid EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõige 2 välistab võimaluse võtta vastu isikute vaba liikumist käsitlevaid õigusakte.
24.
Selles olukorras otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhul, kui direktiivi [91/477] tulirelvapassi käsitlevad sätted puudutavad üksnes kaupade vaba liikumist, saavad need siiski olla Gibraltari suhtes kohaldatavad põhjusel, et need ei ole seotud kaubandus‑ ega äritehinguga ning jäävad seetõttu väljapoole 1972. aasta ühinemisaktis Gibraltari suhtes ette nähtud erandite kohaldamisala?
2.
Kas direktiivi [91/477] tulirelvapassi käsitlevad sätted on jahipidajate ja laskespordiharrastajate osas Gibraltarile kohaldatavad sel põhjusel, et need puudutavad teenuste vaba liikumist?
3.
Kas direktiivi [91/477] tulirelvapassi käsitlevad sätted on jahipidajate ja laskespordiharrastajate osas kehtetud sel põhjusel, et need puudutavad isikute vaba liikumist ja on seetõttu vastu võetud valel õiguslikul alusel?“
25.
Nende küsimuste kohta esitasid kirjalikke seisukohti põhikohtuasja kaebajad, justiitsminister, Ühendkuningriigi valitsus, Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon. Nende asjast huvitatud poolte suulised seisukohad kuulati ära 16. mai 2017. aasta kohtuistungil.
IV. Euroopa Kohtu pädevus
26.
Supreme Court of Gibraltar (Gibraltari kõrgeim kohus) esitab Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esimest korda. Hoolimata Gibraltari eristaatusest liidu õiguses ei ole ei eelotsusetaotluse esitanud kohus ega asjast huvitatud pooled vaielnud vastu sellele, et Supreme Court of Gibraltar (Gibraltari kõrgeim kohus) on kohus ELTL artikli 267 tähenduses.
27.
Ka mina nõustun selle seisukohaga.
28.
Kõigepealt on selge, et aluslepingute sätteid kohaldatakse ELTL artikli 355 lõike 3 alusel Gibraltari suhtes, sest selle Euroopa territooriumi välissuhete eest vastutab Ühendkuningriik.
29.
Selles küsimuses tuleb märkida, et 1972. aasta ühinemisakti artikli 1 lõike 3 kohaselt kohaldatakse ühenduste institutsioonide volitusi ja pädevust käsitlevaid sätteid selle lepingu suhtes. Seega laieneb Euroopa Kohtule ELTL artikliga 267 antud eelotsuse tegemise pädevus ka 1972. aasta ühinemisaktile. (
5
)
30.
Seejärel tuleb rõhutada, et Euroopa Kohus on nõustunud, et niisuguste teiste Euroopa territooriumide kohtuasutused, mida reguleerivad ELTL artikli 355 erinevad lõiked, on kohtud ELTL artikli 267 tähenduses. Näiteks Kanalisaarte ja Mani saare puhul – mille kohta on ELTL artikli 355 lõike 5 punktis c täpsustatud, et aluslepingute sätteid kohaldatakse nende suhtes üksnes sel määral, kui see on vajalik, et tagada neid saari käsitlev kord, mis on esitatud 1972. aasta ühinemisaktis – on Euroopa Kohus nõustunud, et nendel territooriumidel asuvad kohtud on pädevad esitama talle eelotsuse küsimusi, et oleks tagatud liidu õiguse ühetaoline kohaldamine niisugusena, nagu see on nende territooriumide suhtes kohaldatav. (
6
) Seda lähenemist kinnitati kaudselt eelotsusetaotluse raames, mille esitas üks kohus Ahvenamaalt, mille kohta on teada, et liidu õiguse kohaldamist selle Soome Vabariigi territooriumi suhtes reguleerib ELTL artikli 355 lõige 4. (
7
)
31.
Käesolevas kohtuasjas soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, mil määral võib direktiivi 91/477 kohaldada Gibraltari territooriumil, võttes arvesse tema staatust.
32.
On ilmne, et see probleem puudutab liidu õiguse ühetaolist kohaldamist käesoleva ettepaneku punktis 30 viidatud kohtupraktika tähenduses. Arvan seega, et Supreme Court of Gibraltarit (Gibraltari kõrgeim kohus) tuleb pidada kohtuks, mis on pädev esitama Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotlust.
V. Eelotsuse küsimuste analüüs
33.
ELTL artikli 355 lõikega 3 on liidu õigusnormide kohaldatavust laiendatud Gibraltari territooriumile, välja arvatud 1972. aasta ühinemisaktis sõnaselgelt sätestatud erandid.
34.
Need erandid puudutavad liidu kaupade vaba liikumist käsitlevaid õigusnorme, (
8
) kuid mitte teenuste osutamise vabadust (
9
) ega isikute vaba liikumist käsitlevaid sätteid.
35.
Nagu võib aimata eelotsusetaotluse põhjendustest ja eelotsuse küsimuste sõnastustest, ei kahtle eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiiv 91/477 kuulub – vähemalt põhiosas – kaupade vaba liikumise valdkonda, mis peaks a priori kaasa tooma selle, et see direktiiv ei ole 1972. aasta ühinemisakti artikli 29 alusel Gibraltari suhtes kohaldatav.
36.
Ma nõustun täielikult eelotsusetaotluse esitanud kohtu arutluskäigu eeldusega, et direktiiv 91/477 kuulub liidu kaupade vaba liikumist käsitlevate õigusnormide hulka.
37.
Niisugune tõlgendus ilmneb juba sellest, mida Euroopa Kohus tuvastas 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Euroopa Kohus järeldas direktiiviga 91/477 taotletavatest eesmärkidest ning selle direktiivi süsteemist ja üldisest ülesehitusest, et selle õigusaktiga kehtestati tõhus regulatsioon, mis kujutab endast relvade omandamise, valduse ja piiriülese
liikumisega seotud teatavate haldustingimuste ühtlustamist. (
10
) Tegemist on seega tõesti õigusaktiga, mis käsitleb tulirelvade kontrolli ja liikumist, sest need kuuluvad kaupade kategooriasse.
38.
Selle tuvastamine ei vasta veel siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele.
39.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, mil määral võib selle direktiivi artikli 12 lõige 2, mis käsitleb tulirelvade valdamise korda tulirelvapassi omavate jahipidajate või laskespordiharrastajate reisidel kahe või mitme liikmesriigi vahel, direktiivi 91/477 kui kaupade vaba liikumist käsitleva õigusakti üldisest laadist siiski erineda ja kas seda õigusnormi võib seega Gibraltari territooriumil kohaldada. Selles küsimuses esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus kolm erinevat oletust.
40.
Esimese puhul on küsimus selles, kas direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 võib jääda 1972. aasta ühinemisakti artiklis 29 ette nähtud erandi kohaldamisalast välja sel põhjusel, et seda viimast artiklit tuleb tõlgendada kitsendavalt ja Gibraltari suhtes ei kohaldata ainult meetmeid, mis on seotud kaubandustehingute või kaubavahetusega. See oletus põhineb seisukohal, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõikega 2 kehtestatud kord ei ole seotud niisuguse kaubavahetuse või kaubandustehingutega.
41.
Teine ja kolmas oletus – mis vastavad teisele ja kolmandale eelotsuse küsimusele – kujutavad endast alternatiivseid võimalusi. Esiteks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 võib kuuluda teenuste osutamise vabaduse valdkonda ja seda võib seega Gibraltari territooriumi suhtes kohaldada. Teiseks tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul sisuliselt küsimus – mille ta sõnastab nii, et küsib, kas direktiiv 91/477 on kehtiv, –, kas direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 kuulub isikute vaba liikumise valdkonda ja missugused on selle tagajärjed.
42.
Ükski nendest oletustest ei ole minu silmis veenev.
43.
Ma leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt analüüsida direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevate sätete, eelkõige selle artikli 12 lõike 2 laadi. See analüüs võimaldab vastata teisele ja kolmandale eelotsuse küsimusele, sest direktiivi 91/477 artikli 12 lõikega 2 taotletakse kahte eesmärki, millest peamine on seotud kaupade liikumisega. Seejärel tuleb vastata esimesele eelotsuse küsimusele, millega soovitakse teada – võttes arvesse asjaolu, et 1972. aasta ühinemisakti artiklit 29 tuleb tõlgendada kitsendavalt –, kas kaupade vaba liikumine on suhetes Gibraltariga piiratud ulatusega. Märgin kohe, et see võimalus tuleb minu arvates välistada. Lõpuks teen juhuks, kui Euroopa Kohus ei peaks minu analüüsiga nõustuma ja asub seisukohale, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõikel 2 on kaks eesmärki (kaupade vaba liikumine ja isikute vaba liikumine), millest kumbki ei ole teise suhtes ülimuslik, teise võimalusena mõned märkused järelduste kohta, mis tuleb niisugusest lähenemisest põhikohtuasjas teha.
A.
Direktiivi 91/477 artikli 12 lõike 2 laad ja teenuste osutamise vabadus või isikute vaba liikumine
44.
Põhikohtuasja kaebajad väidavad sisuliselt, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõikega 2 taotletakse kaupade vabast liikumisest eraldiseisvat eesmärki. Esiteks on selle artikli ainus eesmärk hõlbustada tulirelvadega jahipidajate ja laskespordiharrastajate reisimist, et võimaldada neil osutada ja kasutada teenuseid liidus. Teiseks ja teise võimalusena on direktiivi 91/477 artikli 12 lõike 2 eesmärk hõlbustada jahipidajate ja laskespordiharrastajate liikumist liidus oma tulirelvadega. Põhikohtuasja kaebajad põhjendavad oma argumente viitega 4. septembri 2014. aasta kohtuotsusele Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143).
45.
Meenutan, et direktiivi 91/477 artiklis 12 on nähtud ette isiku valduses olevate tulirelvade liikumise kord reisil kahe või enama liikmesriigi vahel.
46.
Direktiivi 91/477 artikli 12 lõike 1 kohaselt peab asjaomane isik olema saanud nende liikmesriikide eelneva loa, mis kantakse selle direktiivi artikli 1 lõikes 4 määratletud tulirelvapassi.
47.
Erandina sellest korrast on direktiivi 91/477 artikli 12 lõikega 2 antud jahipidajatele ja laskespordiharrastajatele õigus reisida liidus ilma eelneva loata, kui tulirelv kuulub mõnesse selles artiklis loetletud kategooriasse, tingimusel et neil on tulirelvapass, kus see tulirelv või need tulirelvad on nimetatud, ja nad suudavad oma reisi põhjendada.
48.
Kui Euroopa Kohtult küsiti, missugune on direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevate sätete ulatus jahipidajate ja laskespordiharrastajate puhul, nõustus Euroopa Kohus 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), et nende sätete eesmärk on küll hõlbustada jahipidajate ja laskespordiharrastajate piiriülest liikumist oma relvadega, kuid see eesmärk ei ole tähtsam selle direktiivi põhieesmärgist, milleks on relvade enda ost, valdus ja liikumine.
49.
Kuigi 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuse Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143) punktides 53 ja 57 on rõhutatud vastavalt, et direktiiv 91/477 annab jahipidajatele ja laskespordiharrastajatele „sõnaselgelt õiguse“ ning et „tulirelvapassi kehtestamise mõte oli võimaldada relvi valdavate jahimeeste ja laskesportlaste vaba liikumist ühest liikmesriigist teise üksnes ulatuses, mis on nimetatud eesmärgi saavutamiseks hädavajalik“, on selle punktis 52 kinnitatud, et „direktiivi 91/477 artikli 1 lõike 4 eesmärk koostoimes artikli 12 lõikega 2 on lihtsustada küttimiseks või sportlaskmiseks mõeldud relvade vedamist“. (
11
)
50.
Seda argumenti kinnitavad direktiivi 91/477 põhjendus 7 ning selle direktiivi ülesehitus. Esiteks on põhjenduses 7 täpsustatud, et küttimise ja sportlaskmise suhtes tuleks siiski vastu võtta paindlikumad eeskirjad, et isikute vaba liikumine poleks takistatud rohkem kui vaja. Teiseks tuleb meenutada, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 paikneb selle direktiivi 3. peatükis „Relvade liikumist ühenduses käsitlevad formaalsused“ (
12
). Lisaks võib – isegi tulirelvapassiga – jahipidajate ja laskespordiharrastajate liikumist direktiivi 91/477 artikli 8 lõike 3 alusel piirata, kui liikmesriik keelab oma territooriumil mõnesse selles artiklis nimetatud kategooriasse kuuluva tulirelva omandamise ja valdamise. Niisugune keeld ei puuduta mitte isikulist kriteeriumi, mis on seotud asjaomaste isikute individuaalsete omadustega, vaid esemelist kriteeriumi, see tähendab asjaomast relvade kategooriat.
51.
Euroopa Kohtu analüüs 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143) ei kinnita seega põhikohtuasja kaebajate ühte argumenti, mille kohaselt on liidu teisese õigusakti raskuskeskme kontroll piiratud vaidlusega teiste võimalike õiguslike aluste üle.
52.
Niisugust kontrolli tehakse tõesti regulaarselt liidu teisese õigusakti sobiva õigusliku aluse kindlaksmääramise raames. Meenutan, et selle kontrolli kohaselt peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ning mille hulka kuuluvad eelkõige õigusakti eesmärk ja sisu. Kui meetme kontrollimise käigus selgub, et see taotleb kahte eesmärki või et sellega reguleeritakse kahte valdkonda ning üks neist eesmärkidest või valdkondadest on määratletav peamisena, samas kui teine on kõrvalise tähtsusega, peab õigusaktil olema üksainus õiguslik alus, see tähendab peamisest eesmärgist või valdkonnast tulenev õiguslik alus. Meetme osas, millel on mitu üksteisega lahutamatult seotud eesmärki või reguleeritavat valdkonda, millest ükski ei ole teiste suhtes kõrvalise tähtsusega, on Euroopa Kohus otsustanud, et kui kohaldada saab erinevaid aluslepingutes sätestatud õiguslikke aluseid, peavad selle meetme õiguslikuks aluseks erandina olema need vastavad erinevad õiguslikud alused. (
13
)
53.
Kohtupraktika näitab siiski, et seda kontrolli teeb sisuliselt ka Euroopa Kohus, kui on vaja näiteks kindlaks teha, missugus(t)est liidu õigusega tagatud liikumisvabadus(t)est lähtudes tuleb analüüsida siseriiklikke õigusnorme, mis puudutavad mitut vabadust nende vabaduste hulgast, (
14
) või kvalifitseerida teatav kompleksne tehing käibemaksustamise valdkonnas „kaubatarneks“ või „teenuste osutamiseks“. (
15
) Tegemist on seega üldist laadi kontrolliga. Kui see kontroll puudutab liidu teisest õigusakti, võimaldab see selgitada välja selle akti eesmärgi või eesmärgid, eelkõige selle sätete tõlgendamise ja vajaduse korral sobiva õigusliku aluse või sobivate õiguslike aluste kindlaksmääramiseks.
54.
Juba ammu enne 4. septembri 2014. aasta kohtuotsust Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143) kohaldati seda kontrolli muide 23. septembri 2003. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑30/01, EU:C:2003:489) teatava hulga direktiivide väidetava Gibraltari territooriumil üle võtmata jätmise suhtes – kohtuasi, milles ei vaidlustatud nende õigusaktide õiguslikku alust, mis näitab, et raskuskeskme kontrolli ei tehta mitte ainult liidu teisese õigusakti sobiva õigusliku aluse otsimisel.
55.
Veelgi enam, 23. septembri 2003. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑30/01, EU:C:2003:489) otsustas Euroopa Kohus, et nende direktiivide põhieesmärk on kaotada liikmesriikidevahelise kaubavahetuse takistused ning et see kuulub 1972. aasta ühinemisakti artikli 29 järgi seega selle erandi kohaldamisalasse, mille kohaselt ei kohaldata Gibraltari suhtes kaupade vaba liikumist. Hoolimata sellest, et nende direktiividega taotleti ka keskkonnakaitse eesmärke, leiti need eesmärgid olevat lihtsalt teisejärgulised (ja nendest ei piisanud, et need direktiivid oleksid Gibraltari territooriumi suhtes kohaldatavad). Euroopa Kohus lükkas liikmesriigi kohustuste rikkumise, mida komisjon Ühendkuningriigile ette heitis, seega tagasi.
56.
Samasuguse arutluskäigu võib põhjendatult esitada käesolevas kohtuasjas, nagu õigesti soovitasid nii Ühendkuningriigi valitsus kui ka need kolm institutsiooni, kes Euroopa Kohtule seisukohti esitasid. Mis puudutab direktiivi 91/477 artikli 12 lõiget 2 ja võttes arvesse käesoleva ettepaneku punktides 48–50 esitatud hinnangut, jääb isikute vaba liikumisega seotud eesmärk teisejärguliseks võrreldes selle artikli põhieesmärgi ehk ülekaaluka eesmärgiga, mis on seotud tulirelvade liikumisega.
57.
See hinnang võimaldab juba vastata teisele ja kolmandale eelotsuse küsimusele.
58.
Esiteks tõden – vastupidi põhikohtuasja kaebajate väitele – teenuste osutamise vabaduse küsimuses, et direktiivi 91/477 ühegi sättega ei püüta reguleerida seda, kuidas laskespordikeskused või jahialad teenuseid osutavad ja kasutavad, millest andis kaudselt aimu 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Kuigi jahipidajate ja laskespordiharrastajate võimalus reisida koos oma tulirelvadega võib niisuguste teenuste osutamist mõistagi hõlbustada, on ikkagi tegemist ainult direktiivi 91/477 artikli 12 lõike 2 juhusliku tagajärjega.
59.
Lisaks kujutab tulirelvapass endast reisidokumenti, mitte luba tegeleda laskespordiga või jahiluba. (
16
) Veelgi enam, see ei asenda lubasid, mida annavad välja laskespordikeskused või jahialade omanikud nende harrastustega tegelemiseks. Seega ei ole võimalik näha mingit analoogiat tulirelvapassi väljaandmise ja füüsilise või juriidilise isiku poolt veekogul kalastamise õiguse andmise vahel, millega oli tegemist kohtuasjas, milles tehti 21. oktoobri 1999. aasta kohtuotsus Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515, punkt 36), millele põhikohtuasja kaebajad minu meelest ekslikult tuginevad.
60.
Minu arvates tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele seega vastata, et direktiiv 91/477 ei puuduta teenuste osutamise vabadust.
61.
Mis puudutab kolmandat eelotsuse küsimust, siis eelnev analüüs võimaldab kinnitada, et kuna direktiivi 91/477 põhieesmärk, sealhulgas selle artikli 12 lõige 2 kuulub kaupade vaba liikumise kohaldamisalasse, võis selle akti õiguslik alus vastavalt käesoleva ettepaneku punktis 52 viidatud kohtupraktikale tõesti olla EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõige 1 (nüüd ELTL artikli 114 lõige 1), sest direktiiv 91/477 on meede, millega ühtlustatakse liikmesriikide haldusnormid, mis käsitlevad tulirelvade omandamist, valdamist ja piiriülest liikumist, ning seda eesmärgiga tagada siseturu loomine ja toimimine.
62.
Et direktiivi 91/477, sealhulgas selle artikli 12 lõike 2 põhieesmärk on tulirelvade liikumine, tuleb nüüd analüüsida, kas kaupade vaba liikumise ulatust muudab – nagu väidavad põhikohtuasja kaebajad – vajadus tõlgendada 1972. aasta ühinemisakti artiklit 29 kitsendavalt.
B.
1972. aasta ühinemisakti artikli 29 kitsendav tõlgendamine ja selle mõju kaupade vabale liikumisele suhetes Gibraltariga
63.
Põhikohtuasja kaebajad väidavad, et 1972. aasta ühinemisakti artiklit 29 tuleb tõlgendada kitsendavalt.
64.
See argument on kooskõlas kõnealuse artikli tõlgendusega, mille Euroopa Kohus esitas oma 21. juuli 2005. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑349/03, EU:C:2005:488). Euroopa Kohus otsustas, et kuigi 1972. aasta ühinemisakti artikli 29 kohaselt jääb Gibraltar ühenduse tolliterritooriumist välja, tuleb seda erandit tõlgendada kitsendavalt. (
17
) Seepärast leidis Euroopa Kohus selles kohtuotsuses, et teisene õigusakt, mis käsitleb pädevate asutuste vastastikust abi aktsiisi valdkonnas, on Gibraltari territooriumil kohaldatav, kuigi nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta (
18
) sätted, mis käsitlevad õigusaktide ühtlustamist aktsiisimaksude alal, ei ole Gibraltari suhtes kohaldatavad. (
19
)
65.
Ma nõustun, et erandit, mille kohaselt liidu õigust ei kohaldata Gibraltari territooriumi suhtes, tuleb tõlgendada kitsendavalt. Niisugune kitsendav tõlgendamine ei muuda siiski ühenduse tolliterritooriumi ulatust.
66.
Teiste sõnadega tähendab see alati – nagu Euroopa Kohus tuvastas –, et 1972. aasta ühinemisakti artiklis 29 ette nähtud erand, see tähendab „Gibraltari ühenduse tolliterritooriumist väljajätmine eeldab, et tema suhtes ei kohaldata ei [alus]lepingu ega teisese õiguse kaupade vaba liikumist käsitlevaid sätteid, mille eesmärk on tagada seoses kaupade vaba liikumisega liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamine vastavalt [ELTL] artiklitele [114 ja 115]“. (
20
)
67.
See seisukoht ei ole seega vastuolus 21. juuli 2005. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑349/03, EU:C:2005:488, punktid 52 ja 53), sest selles kohtuasjas tegi Euroopa Kohus otsuse ainult küsimuses, kas Gibraltari territooriumi suhtes on kohaldatav teisene õigusakt, mille eesmärk ei olnud liikmesriikide materiaalõigusnormide ühtlustamine aktsiisimaksude valdkonnas.
68.
Seevastu käesolevas kohtuasjas ei ole kahtlust, et direktiivi 91/477 eesmärk on ühtlustada tulirelvade omandamise, valduse ja piiriülese
liikumisega seotud teatavad haldustingimused vastavalt EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõikele 1 (nüüd ELTL artikli 114 lõige 1), nagu Euroopa Kohus meenutas 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punkt 47).
69.
Vastupidi põhikohtuasja kaebajate väitele ei tähenda 1972. aasta ühinemisakti artikli 29 kitsendav tõlgendamine, et kaupade vaba liikumist tuleb tõlgendada suhetes Gibraltariga kitsendavamalt kui tõlgendus, mis tuleneb EL toimimise lepingu sätetest.
70.
Täpsemalt ei mõista ma, kuidas võiks selline vabadus taanduda kaubandustehingutele ja kaubavahetusele nii, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 oleks Gibraltari suhtes kohaldatav.
71.
Isegi kui nõustuda, et põhikohtuasja kaebajate väide, et jahipidaja või laskespordiharrastaja reis oma tulirelvaga ei too kaasa kaubandustehinguid või kaubavahetust, kuulub see olukord sellegipoolest edasi kaupade vaba liikumise valdkonda. Näiteks meenutas Euroopa Kohus 3. detsembri 2015. aasta kohtuotsuses Pfotenhilfe-Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, punktid 46 ja 47), et tolliliit laieneb kogu kaubavahetusele ning EL toimimise lepingu kaupade vaba liikumist käsitlevaid sätteid kohaldatakse olenemata sellest, kas kaup ületab müümise või edasimüümise või isikliku kasutamise või tarbimise eesmärgil riigipiiri või mitte.
72.
Seepärast kuuluvad kõik direktiivis 91/477 silmas peetud tulirelvad kaupade vaba liikumise valdkonda, olenemata sellest, kas nende ühest kohast teise liikumine liidus leiab aset näiteks postimüügi või jahipidaja või laskespordiharrastaja reisi raames.
73.
See, kui liidu õiguskord erineb õiguslikult olenevalt sellest, kas kaubad müüakse või neid kasutatakse isiklikuks tarbeks, tekitaks ületamatuid praktilisi raskusi. Sama vara kuuluks kaupade vaba liikumise kohaldamisalasse või mitte olenevalt sellest, kuidas seda kasutatakse, kas kaubanduslikel või isiklikel eesmärkidel, see tähendab olenevalt subjektiivsest kriteeriumist, mis tuleks kindlaks määrata kasuistlikult.
74.
Eelneva analüüsi põhjal ei eelda 1972. aasta ühinemisakti artikli 29 kitsendav tõlgendamine, et kaupade vaba liikumine piirduks kaupadega, millega tehakse kaubandustehinguid või mis on kaubavahetuse objektiks. Seega kuuluvad direktiivi 91/477 kõik sätted selle vabaduse kohaldamisalasse ning ükski selle direktiivi säte ei ole 1972. aasta ühinemisakti artikli 29 kohaselt Gibraltari territooriumi suhtes kohaldatav.
C.
Teise võimalusena esitatud kaalutlused vastuse kohta, mis tuleb anda kolmandale eelotsuse küsimusele
75.
Juhuks, kui Euroopa Kohus ei peaks eelneva analüüsiga nõustuma ja leiab, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõikega 2 taotletakse lahutamatult kaupade ja isikute vaba liikumise eesmärki, ilma et esimene oleks teise suhtes ülimuslik, järeldub sellest mõistagi, et see direktiiv on kehtetu. Direktiiv 91/477 põhineb sel juhul ebapiisaval õiguslikul alusel, sest EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõikes 2 on sätestatud, et selle artikli lõiget 1 ei kohaldata isikute vaba liikumist käsitlevate õigusnormide suhtes.
76.
Niisugusel juhul ei ole vaja vastata küsimusele, kas direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevad õigusnormid on selle direktiivi ülejäänud sätetest lahutatavad või eraldatavad. Ehkki põhikohtuasja pooled esitasid oma seisukohtades mõned arutluskäigud selle teema kohta, on tegemist praktilist laadi ja täiendava argumendiga, mis käsitleb tehtava kohtuotsuse täitmist. Üks kahest: kas on direktiivil 91/477 põhieesmärk (kaupade liikumine) ja täiendav eesmärk (isikute vaba liikumine) – nagu ma eespool näitasin –, millisel juhul põhineb see õigel õiguslikul alusel ega ole seega Gibraltari suhtes kohaldatav, või on direktiivil 91/477 kaks samaväärset eesmärki, millisel juhul on õiguslik alus ebapiisav, direktiiv 91/477 on seega kehtetu ning Gibraltari pädevad ametiasutused peavad tegema järeldused tehtavast kohtuotsusest, võttes üle selle direktiivi ainult need sätted, mis on vajalikud tulirelvapassi sisseseadmiseks. (
21
)
77.
Kuni nende ülevõtmismeetmete võtmiseni valitseb siiski täiendav küsimus – mida eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud –, kas Gibraltari jahipidajad ja laskespordiharrastajad, eelkõige põhikohtuasja kaebajad võivad tugineda otse direktiivi 91/477 artikli 12 lõikele 2 ning nõuda, et justiitsminister annaks neile välja tulirelvapassid.
78.
Selles küsimuses meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võivad eraõiguslikud isikud kõikidel juhtudel, kui direktiivi sätted on oma sisu poolest tingimusteta ja piisavalt täpsed, neile liikmesriigi kohtus tugineda riigi vastu nii juhul, kui riik on jätnud direktiivi liikmesriigi õigusesse ettenähtud tähtajaks üle võtmata, kui ka juhul, kui direktiiv ei ole üle võetud nõuetekohaselt. (
22
)
79.
Nagu ma juba täpsustasin, annab direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 jahipidajatele ja laskespordiharrastajatele õiguse reisida selles artiklis loetletud kategooriatesse kuuluvate tulirelvadega liidus ilma eelneva loata, tingimusel et neil on selle direktiivi artikli 1 lõikes 4 määratletud tulirelvapass, millesse need tulirelvad on kantud, ning nad suudavad oma reisi põhjendada.
80.
Euroopa Kohus järeldas 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punktid 52–54) direktiivi 91/477 artikli 1 lõikest 4 ja artikli 12 lõikest 2, et liikmesriigid on kohustatud Euroopa tulirelvapassi väljastama jahipidajatele ja laskespordiharrastajatele, kuna sellise passi puudumisel ei saaks nimetatud isikud kasutada õigust, mis neile on direktiiviga sõnaselgelt antud, kusjuures artiklis 3 on täpsustatud, et seda õigust ei tohi piirata nii, et liikmesriigid võtavad vastu rangemad siseriiklikud õigusnormid.
81.
Järelikult tundub direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 olevat oma sisu poolest piisavalt täpne ja tingimusteta eespool punktis 78 viidatud kohtupraktika tähenduses, et põhikohtuasja kaebajad võiksid sellele suhetes justiitsministriga otse tugineda. (
23
)
82.
Nagu ma aga juba ütlesin, on need kaalutlused asjakohased üksnes siis, kui direktiiv 91/477 on Gibraltari suhtes kohaldatav, mida see minu arvates eespool esitatud põhjustel aga ei ole.
VI. Ettepanek
83.
Kõikidest esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Supreme Court of Gibraltari (Gibraltari kõrgeim kohus, Ühendkuningriik) küsimustele järgmiselt:
1.
Nõukogu 18. juuni 1991. aasta direktiivi 91/477/EMÜ relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiiviga 2008/51/EÜ) artikli 12 lõige 2 puudutab peamiselt kaupade liikumist, ilma et tuleks teha vahet selle põhjal, kas tulirelvadega tehakse kaubandustehinguid või kas need on kaubavahetuse objekt või mitte, ning seega ei ole ükski selle direktiivi säte Gibraltari territooriumil kohaldatav.
2.
Direktiivi 91/477 ükski säte ei käsitle teenuste osutamise vabadust.
3.
Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu artikli 100a lõige 1 (hiljem EÜ artikli 95 lõige 1, nüüd ELTL artikkel 114) on direktiivi 91/477 õige õiguslik alus, sest selle direktiiviga ühtlustatakse tulirelvade omandamise, valduse ja piiriülese liikumisega seotud teatavad haldustingimused.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	EÜT 1991, L 256, lk 51; ELT eriväljaanne 13/11, lk 3.
(
3
)	ELT 2008, L 179, lk 5.
(
4
)	EÜT 1972, L 73, lk 14.
(
5
)	Vt analoogia alusel kohtuotsus, 3.7.1991, Barr ja Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, punkt 8).
(
6
)	Kohtuotsused, 3.7.1991, Barr ja Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, punktid 9 ja 10), 16.7.1998, Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1998:368) ning 8.11.2005, Jersey Produce Marketing Organisation (C‑293/02, EU:C:2005:664). Vt ka kohtujuristi ettepanek, La Pergola, kohtuasi Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1997:425, punkt 24).
(
7
)	Kohtuotsus, 13.11.2003, Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613).
(
8
)	Vt kohtuotsus, 23.9.2003, komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑30/01, EU:C:2003:489, punkt 59).
(
9
)	Kohtuotsus, 13.6.2017, The Gibraltar Betting and Gaming Association (C‑591/15, EU:C:2017:449, punktid 30 ja 39).
(
10
)	Kohtuotsus, 4.9.2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punktid 43 ja 47).
(
11
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
12
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
13
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 19.7.2012, parlament vs. nõukogu (C‑130/10, EU:C:2012:472, punktid 42–45).
(
14
)	Vt näiteks kaupade vaba liikumise ja teenuste osutamise vabaduse suhete kohta kohtuotsused, 2.12.2010, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, punkt 43) ja 16.12.2010, Josemans (C‑137/09, EU:C:2010:774, punkt 50). Vt selle kohta ka asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse suhete kohta eelkõige kohtuotsus, 26.5.2016, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
15
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 29.3.2007, Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2007:195, punktid 27 ja 28 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
16
)	Vt selle kohta kohtuotsus, 4.9.2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punkt 51).
(
17
)	Kohtuotsus, 21.7.2005, komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑349/03, EU:C:2005:488, punkt 51).
(
18
)	EÜT 1992, L 76, lk 1
(
19
)	Kohtuotsus, 21.7.2005, komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑349/03, EU:C:2005:488, punktid 52 ja 53).
(
20
)	Kohtuotsus, 23.9.2003, komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑30/01, EU:C:2003:489, punkt 59).
(
21
)	Igaks juhuks meenutan, et kui justiitsminister arvab, et direktiivi 91/477 sätteid ei ole võimalik üksteisest lahutada, seadmata ohtu selle õigusakti ühtsust tervikuna, ja seega ei saa seda õigusakti üle võtta osaliselt, leiavad põhikohtuasja kaebajad, et selleks et tulirelvapass oleks toimiv, on võimalik iseseisvalt üle võtta direktiivi 91/477 artikli 1 lõiked 1 ja 4, artiklid 2, 4a, 5 ja 12 ning I ja II lisa.
(
22
)	Vt eelkõige kohtuotsus, 15.2.2017, British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
23
)	Pealegi on kohustuslikud andmed, mis peavad selles passis olema, loetletud II lisas ja tulirelvapassi ühtne mudel on toodud komisjoni 25. veebruari 1993. aasta soovituse Euroopa tulirelvapassi kohta (EÜT 1993, L 93, lk 39) lisas.