62006CJ0010
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
29. november 2007 (
*1
)
„Apellatsioonkaebus — Ametnikud — Töötasu — Kodumaalt lahkumise toetus — Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud tingimus — Mõiste „teisele riigile tehtud töö””
Kohtuasjas C-10/06 P,
mille ese on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 5. jaanuaril 2006 esitatud apellatsioonkaebus,
Rafael de Bustamante Tello, esindajad: advokaadid R. García-Gallardo Gil-Fournier, D. Domínguez Pérez ja A. Sayagués Torres,
apellatsioonkaebuse esitaja,
teine menetlusosaline:
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Simm ja D. Canga Fano,
kostja esimeses astmes,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja esimees K. Lenaerts, kohtunikud G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (ettekandja) ja T. von Danwitz,
kohtujurist: Y. Bot,
kohtusekretär: vanemametnik L. Hewlett,
arvestades kirjalikus menetluses ja 22. märtsi 2007. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 7. juuni 2007. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Oma apellatsioonkaebusega palub R. de Bustamante Tello tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 25. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-368/03: de Bustamante Tello vs. nõukogu (EKL AT 2005, lk I-A-321 ja II-1439, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti rahuldamata tema nõue tühistada Euroopa Liidu Nõukogu . aasta otsus, millega keelduti temale maksmast Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) VII lisa artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kodumaalt lahkumise toetust ja sellega kaasnevaid toetusi (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Õiguslik raamistik
2
Personalieeskirjade artikli 69 esimene lause näeb vaidlusaluse otsuse tegemise ajal kehtinud redaktsioonis ette, et kodumaalt lahkumise toetus moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, mida ametnikul on õigus saada.
3
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõige 1 näeb ette, et kodumaalt lahkumise toetust makstakse:
„a)
ametnikule:
—
kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, ja
—
kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas. Käesoleva sätte kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid.
[…]”
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
4
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on Esimese Astme Kohus kokku võtnud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 3–9 järgmiselt:
„3
Hageja, kes on Hispaania kodanik, töötas 2. detsembrist 1991 – Brüsselis Instituto de Fomento de la Región de Murcia (Murcia piirkonna arendamise instituut, edaspidi „INFO”), Murcia autonoomse piirkonna (Comunidad Autónoma de la Región de Murcia) avalik-õigusliku asutuse koosseisus, mille Brüsseli büroo ülesanne on eelkõige jälgida sellele autonoomsele piirkonnale huvi pakkuvaid ühenduse õigusakte ja programme. – töötas ta INFO-s vastavalt praktikandi lepingule ning – 1996. aasta augustini vastavalt määramata tähtajaks sõlmitud töölepingule.
4
1996. aasta augustist – 2002. aasta detsembrini töötas hageja Brüsselis endiselt vastavalt INFO-ga määramata tähtajaks sõlmitud töölepingule Oficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas (Murcia autonoomse piirkonna haldusorgani büroo Euroopa ühendustes, edaspidi „ORM”), Murcia autonoomse piirkonna haldusorgani, mille ülesanne on esindada selle huve ühenduse institutsioonides, direktorina.
5
Hageja tunnistab, et INFO-s ja ORM-is töötamise ajal elas ta tööülesannete täitmise eesmärgil Brüsselis. Poolte vahel on vaidlus siiski selle üle, kus asus hageja alaline elukoht ja huvide keskus sel ajavahemikul.
6
Hageja asus 1. jaanuaril 2003 ametnikuna nõukogu teenistusse. Kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes nimetatud viieaastane periood, nn viiteperiood jäi antud juhul ajavahemikku – .
7
Nõukogu personali ja halduse direktoraat saatis 24. jaanuaril 2003 hagejale tema teenistusse asumise isikutoimiku. Selles toimikus märgiti, et hagejal ei ole õigust saada kodumaalt lahkumise toetust ega sellega kaasnevaid toetusi.
8
Hageja esitas10. aprillil 2003 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel selle haldustoimiku peale kaebuse.
9
Nõukogu asepeasekretär võttis 28. juulil 2003 vastu konkreetse otsuse hageja kaebuse rahuldamata jätmise kohta. Selles otsuses on märgitud, et hagejale keelduti maksmast kodumaalt lahkumise toetust ja sellega kaasnevaid toetusi põhjusel, et ta on personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a kohaselt kuus kuud enne teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul pidevalt elanud ja töötanud Brüsselis. Lisaks leidis ametisse nimetav asutus, et hageja töötamist INFO-s ja ORM-is ei saa käsitleda „teisele riigile tehtud tööna” nimetatud artiklis 4 ette nähtud erandi tähenduses ning et järelikult ei saa asjaomaseid ajavahemikke tähelepanuta jätta.”
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
5
Hageja esitas 4. novembril 2003 Esimese Astme Kohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega nõude tühistada vaidlusalune otsus.
6
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Esimese Astme Kohus hageja nõude rahuldamata. Ta kummutas seega viimase esitatud kolm väidet personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a rikkumise, faktiliste asjaolude hindamises eksimise ning võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta.
7
Esimese väite kohta märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 27, et lahendamist vajav küsimus oli see, kas hageja poolt Brüsselis ORM-ile tehtud töö on käsitletav teisele riigile tehtud tööna nimetatud VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses.
8
Selle väite ümberlükkamiseks tuletas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 kõigepealt meelde, et vastavalt Euroopa Kohtu seisukohale ilmneb EÜ ja Euratomi asutamislepingute üldisest ülesehitusest selgelt, et institutsionaalsete sätete osas hõlmab mõiste „liikmesriik” ainult liikmesriikide valitsusasutusi ega laiene regionaalsete ega autonoomsete piirkondade valitsustele, olenemata neile antud pädevusest.
9
Seejärel märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 31 sisuliselt, et personalieeskirjades kasutatakse täpset sõnastust, mille laiendamine analoogia korras olukordadele, millele otseselt ei viidata, on välistatud. Sama kohtuotsuse punktis 32 märgiti lõpuks, et seadusandja on valinud mõiste „riik”, kuigi personalieeskirjade vastuvõtmise ajal olid tsentraliseeritud ülesehitusega riikide kõrval sellised föderaalse või piirkondliku ülesehitusega liikmesriigid nagu Saksamaa Liitvabariik juba olemas. Seega, kui ühenduse seadusandja oleks tahtnud poliitilisi allüksusi või kohalikke omavalitsusi selle artikliga hõlmata, oleks ta seda sõnaselgelt ka teinud.
10
Esimese Astme Kohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33 seega, et personalieeskirjade VII lisa artiklis 4 sätestatud mõiste „riik” osutab ainult riigile kui juriidilisele isikule ja rahvusvahelise õiguse subjektile ning tema valitsemisorganitele.
11
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 jõudis Esimese Astme Kohus järeldusele, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud väljendit „teisele riigile tehtud töö” tuleb tõlgendada nii, et see ei viita riikide poliitiliste allüksuste valitsustele tehtud tööle.
12
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36–43 lükkas Esimese Astme Kohus ümber hageja esitatud arvukad argumendid.
13
Punktis 36 lükkas kohus ümber hageja argumendi, et ühenduse õiguses esineb eraldi riigi mõiste, mis hõlmab detsentraliseeritud subjekte. Punktides 37 ja 38 lükati ümber argumendid, mis tuginevad autonoomsete piirkondade autonoomsele pädevusele Hispaania õiguskorras, samuti Tribunal Constitucionali 26. mai 1994. aasta otsusele. Punktides 39–41 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi argumendid, mille kohaselt hagejale kohaldus sama ravikindlustusskeem ja sama maksusüsteem kui Hispaania Kuningriigi alalise esinduse Euroopa Liidu juures töötajatele Brüsselis. Viimaks, punktides 42 ja 43 lükati ümber hageja argument, mis tugines autonoomsete piirkondade esindajate osalemisele komisjoni nõuandekomiteedes.
14
Selleks et lükata tagasi teine väide, mis tugineb hindamisveale, mille nõukogu olevat teinud faktiliste asjaolude hindamisel, märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63, et hageja alaline elukoht ja põhitegevus oli viiteperioodil Brüsselis.
15
Lõpuks otsustas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71–74, et hageja poolt oma hagi toetuseks esitatud kolmas väide, mis tugineb võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, tuleb tunnistada vastuvõetamatuks põhjusel, et nimetatud põhimõtte rikkumist ei ole tõendatud.
16
Kodumaalt lahkumise toetusega kaasnevate toetuste maksmise taotluse kohta märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et olles sedastanud, et hagejal ei ole õigust saada kodumaalt lahkumise toetust, tuleb see nõue jätta rahuldamata.
Apellatsioonkaebuse poolte nõuded
17
Käesoleva apellatsioonkaebusega palub apellant Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus, suunata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse ja
—
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja nõukogult.
18
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või siis teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
—
mõista käesoleva kohtuastme kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
Poolte argumendid
19
Oma ainsas väites heidab apellant Esimese Astme Kohtule ette õigusnormi rikkumist sellega, et ta tõlgendas valesti personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud tööst tulenevad asjaolud”. See väide koosneb kahest eraldi osast.
20
Esiteks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus tõlgendas personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud erandit kitsalt. Seda tehes kaldus Esimese Astme Kohus kõrvale oma varasemast kohtupraktikast, nimelt oma 30. märtsi 1993. aasta otsusest kohtuasjas T-4/92: Vardakas vs. komisjon (EKL 1993, lk II-357, punkt 34), milles ta on otsustanud, et seda sätet kui erandit erandist tuleb tõlgendada laialt.
21
Teiseks väidab apellant, et kõnealune erand viidi sisse seetõttu, et tulenevalt nimetatud riigis viibimise ajutisest iseloomust ei saa antud tingimustes vaadelda neid isikuid nii, nagu oleksid nad loonud püsiva sideme riigiga, kuhu nad tööle võeti.
22
Vaidlustatud kohtuotsus, välistades selle erandi kohaldamisala autonoomsete piirkondade vahendusel asjaomasele liikmesriigile tehtud töö suhtes, ignoreeris selle normi eesmärki ja kujutas endast lisaks nende ametnike diskrimineerimist, kes on selle riigi teenistuses keskhaldusorganite vahendusel alalise esinduse raames – s.o ametnikud, kellel on õigus saada kodumaalt lahkumise toetust (Esimese Astme Kohtu 13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-72/04: Hosman-Chevalier vs. komisjon, EKL 2005, lk II-3265, punkt 40) – võrreldes nende ametnikega, kes on selles teenistuses autonoomse piirkonna haldusorganite vahendusel. Neis kahes olukorras ei ole ametnik tegelikult loonud enne ühenduse teenistusse asumist püsivaid sidemeid teenistuskohariigiga põhjusel, et tema viibimine selles riigis on ajutise iseloomuga. See, mis lõpuks tähtsust omab, on asjaolu, kas ametniku teenistuskohariigiga loodud side on püsiva iseloomuga või mitte.
23
Viimaks, vastupidi sellele, mida Esimese Astme Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33, ei võimalda see lai tõlgendus käsitleda „riigina” kõiki iseseisvat õigusvõimet omavaid üksusi. Selle tõlgenduse ulatus piirdub üksustega, millel on pädevus ühenduse valdkonnas, nagu autonoomsed piirkonnad, ja on kooskõlas teiste EÜ asutamislepingu sätetega, nagu need, mis puudutavad riigiabi või riigihanget.
24
Oma kostja vastuses väidab nõukogu esiteks, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, kuna apellant ei viita piisava täpsusega vaidlustatud kohtuotsuse neile osadele, mille tühistamist ta nõuab, ega selle nõude toetuseks esitatud konkreetsetele õiguslikele argumentidele. Apellant piirdub ainult Esimese Astme Kohtus esitatud väidete ja argumentide kordamisega ja soovib seega ainult esimeses astmes esitatud hagi uuesti läbivaatamist.
25
Sisuliselt väidab nõukogu esiteks, et mis puutub apellandi esimesse etteheitesse, mis tugineb personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud erandi kitsendavale tõlgendamisele ja eespool viidatud kohtuotsuses Vardakas vs. komisjon esitatud Esimese Astme Kohtu seisukoha eiramisele, siis on seda kasutatud väljaspool selle konteksti ja vastuolus väljakujunenud kohtupraktikaga, mille kohaselt ühenduse õiguse sätteid, millest tuleneb õigus rahalistele toetustele, tuleb tõlgendada kitsalt (Esimese Astme Kohtu 30. novembri 1994. aasta otsus kohtuasjas T-498/93: Dornonville de la Cour vs. komisjon, EKL AT 1994, lk I-A-257 ja II-813, punkt 38).
26
Lisaks sellele on apellandi tõlgendus mõistele „teisele liikmesriigile tehtud töö” vastuolus Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikaga, mille kohaselt institutsionaalsete sätete osas hõlmab mõiste „liikmesriik” ainult liikmesriikide valitsusasutusi ega laiene regionaalsetele ega autonoomsete piirkondade valitsustele, olenemata neile antud pädevusest. Nõukogu järeldab sellest, et vastupidine käsitlus vähendaks institutsioonidevahelist tasakaalu, mis on ette nähtud asutamislepingutega.
27
Teiseks väidab nõukogu personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande konteksti ja ratio legis’e väidetava eiramise kohta, et Esimese Astme Kohtu seisukoht on igati kooskõlas asutamislepingutes ette nähtud institutsionaalse tasakaaluga. Vastupidi, kui järgitaks apellandi argumentatsiooni, oleks selle tagajärg riigi mõiste laiendamine mitte ainult autonoomsetele piirkondadele või teistele analoogsetele regionaalsetele võimudele, vaid kohalikele omavalitsustele ja riigi või kohaliku omavalitsuse ettevõtjatele, ja selle laiendamise piirid on raskesti ettearvatavad.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastuvõetavus
28
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on apellatsioonkaebus vastuvõetamatu, kui see – ilma et see sisaldaks argumente, mis on konkreetselt suunatud vaidlustatud otsuse õiguslike vigade selgitamisele – piirdub Esimese Astme Kohtus juba esitatud väidete ja argumentide sõnasõnalise kordamise või taasesitamisega. Seevastu juhul, kui apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustab selle, kuidas Esimese Astme Kohus on ühenduse õigust tõlgendanud või kohaldanud, võib esimeses kohtuastmes kontrollitud õiguslikke asjaolusid apellatsioonkaebuse alusel uuesti arutada. Kui apellatsioonkaebuse esitajal ei oleks võimalik oma apellatsioonkaebuses tugineda Esimese Astme Kohtus juba esitatud väidetele ja argumentidele, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (vt selle kohta 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C-229/05 P: PKK ja KNK vs. nõukogu, EKL 2007, lk I-439, punkt 32 ja viidatud kohtupraktika).
29
Antud asjas nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 19–23, et apellatsioonkaebuses ei ole ainult sõna-sõnalt korratud esimeses kohtuastmes juba esitatud väiteid ja argumente ning et apellant viitas konkreetselt vaidlustatud otsuse osadele, mida ta vaidlustab, ning esitas konkreetsed argumendid, mille toel ta väidab, et Esimese Astme Kohtu õiguslik hinnang on väär.
30
Nimelt vaidlustab apellant oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitatud ainsa väite kahes osas Esimese Astme Kohtu hinnangu personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes ette nähtud erandi osas, s.o erandi osas, mida ta tõlgendas kitsalt, eirates seeläbi nii selle konteksti kui ka ratio legis’t.
31
Neil asjaoludel tuleb nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata ja kontrollida apellatsioonkaebuse põhjendatust.
Sisu
32
Apellandi väitele vastuse andmiseks tuleb anda seisukoht küsimuses, kas tõlgendades personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes toodud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi.
33
Tuleb meelde tuletada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on personalieeskirjade artiklis 69 ette nähtud kodumaalt lahkumise toetuse – mille maksmise erisusi on täpsustatud personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõikes 1 ehk sättes, milles esineb mõiste „teisele riigile tehtud töö” – eesmärk hüvitada ametnikele teatud kulud ja ebamugavused, mis on seotud Euroopa ühenduste juures teenistusse asumisega, kui sellega kaasnes elukohariigist teenistuskohariiki kolimine ja uude keskkonda integreerumine. Kodumaalt lahkumise mõiste sõltub ka ametniku subjektiivsest olukorrast, see tähendab tema uude keskkonda integreerumise astmest, mis väljendub näiteks tema alalises elukohas või põhilise tegevusalaga tegelemises (vt 15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-452/93 P: Magdalena Fernández vs. komisjon, EKL 1994, lk I-4295, punkt 20, ja . aasta otsus kohtuasjas C-424/05 P: komisjon vs. Hosman-Chevalier, EKl 2007, lk I-5027, punkt 35).
34
Kodumaalt lahkumise toetuse andmisega tahetakse seega heastada tegelikku ebavõrdsust, mis tekib nende ametnike vahel, kes on täielikult integreerunud teenistuskohariigi ühiskonda ja nende vahel, kes seda ei ole (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 36).
35
Kodumaalt lahkujatena tuleb kohelda ka neid ametnikke, kes – kuigi elades ja töötades Euroopas selle riigi territooriumil, kus kuus kuud enne teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul on asunud tema töökoht – on olnud teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 37).
36
Tõepoolest, sellise „teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö” tegemise tagajärg on erilise tiheda seose tekkimine asjaomase isiku ja selle teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vahel, olles seega takistuseks püsivalt tiheda seose tekkimisele teenistuskohariigiga ja sellest tulenevalt tema piisavale integreerumisele selle riigi ühiskonnaga (eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 38).
37
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande sätetest ei luba miski järeldada, et „teisele riigile tehtud töö” peab tingimata olema töö, mis on tehtud Euroopa Liidu liikmesriigile. Seda järeldust ei lükka ümber ka asjaolu, et tegelikult teevad liidu tulevased ametnikud enamikul juhtudel tööd liikmesriigile, mitte aga kolmandale riigile.
38
Juhtudel, mil kolmandad riigid on samuti asjassepuutuvad, tuleb mõiste „riik” personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande tähenduses tõlgendamiseks viidata rahvusvahelisele avalikule õigusele, mis reguleerib suhteid liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel.
39
Isegi kui pädevuse jaotamine riigisiseselt varieerub sõltuvalt iga riigi institutsioonilisest ülesehitusest, tuleb seda rahvusvahelisest avalikust õigusest lähtudes käsitleda ühtse subjektina. Selle seisukoha järgi nõutakse, et teistes riikides ja rahvusvahelistes organisatsioonides esindataks riiki ühtse diplomaatilise esindussüsteemi kohaselt, mis peegeldaks asjaomast riiki rahvusvahelises plaanis ühtse riigina.
40
Euroopa Kohus on selle kohta juba otsustanud, et kuigi selleks, et asjaomase ametniku tehtud tööd saaks vaadelda kui „teisele riigile” tehtud tööd, ei ole oluline, et ta teeks seda teise riigi keskhaldusorganis, on seevastu määrav tema funktsionaalne seotus viimase alalise esindusega (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hosman-Chevalier, punkt 42).
41
Euroopa Kohus leidis nimetatud kohtuotsuse komisjon vs. Hosman-Chevalier punktis 43 tõepoolest, et asjaomase ametniku eriline tihe seos nimetatud liikmesriigiga tulenes tema erilisest staatusest alalise esinduse personali liikmena. See eriline staatus, mis võimaldas tal kasutada 18. aprilli 1961. aasta diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni kohaselt erinevaid privileege ja immuniteete, takistas iseenesest teda loomast püsivat tihedat seost teenistuskohariigiga ning sellest tulenevalt teenistuskoha riigi ühiskonda piisaval tasemel integreerumast.
42
Eespool toodud asjaolusid kinnitab sellega kooskõlas olev argument, mis tuleneb ühest toimiku dokumendist. Nimelt vastates menetlust korraldavate meetmete raames Esimese Astme Kohtu esitatud küsimusele, täpsustas Hispaania Kuningriik, ilma et talle oleks selles punktis vastu vaieldud, et ametnike selle liikmesriigi alalise esindusega seotuse ja nende Belgia ametiasutuste juures akrediteerimise tagajärjeks on see, et nad säilitavad oma päritoluliikmesriigis oma seadusliku elukoha ja et kui nad ei registreeri end Belgia Kuningriigi kommuunides, ei käsitleta neid pädevate ametiasutuste poolt selle liikmesriigi residentidena.
43
Sellised asjaolud takistavad ka neid ametnikke teenistuskoha liikmesriigis piisavalt integreerumast ja järelikult võivad kaasa aidata kodumaast võõrandumise olukorrale, millesse ametnik satub.
44
Selles osas palub apellant Esimese Astme Kohtul, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 22, tuvastada nende ametnike diskrimineerimine, kes on selle riigi teenistuses keskhaldusorganite vahendusel alalise esinduse raames – s.o ametnikud, kellel on õigus saada kodumaalt lahkumise toetust – võrreldes nende ametnikega, kes on selles teenistuses autonoomse piirkonna haldusorganite vahendusel.
45
Küsimus sellest, kas riigile on tehtud tööd selle riigi keskhaldusorganite vahendusel või autonoomse piirkonna haldusorganite vaheldusel, ei kujuta siiski endast vastupidi apellandi väitele asjakohast eristamise kriteeriumi, mida tuleb arvesse võtta kodumaalt lahkumise toetuse andmisel.
46
Tõepoolest, nii ametnikke, kes teevad tööd riigile selle keskhaldusorganite vahendusel, kui ka neid, kes teevad seda autonoomsele piirkonnale selle haldusorganite kaudu, tuleb käsitleda kui kodumaalt lahkunuid personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 tähenduses, kuid seda siiski tingimusel, et nad on formaalselt seotud selle riigi alalise esindusega.
47
Käesoleval juhul on selge, et apellant ei olnud viiteperioodil Hispaania keskhaldusorganite teenistuses ja et ta ei olnud formaalselt seotud Hispaania Kuningriigi alalise esindusega Euroopa Liidu juures.
48
Neil asjaoludel saab apellandi argumendi, mis tugineb võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele, ainult tagasi lükata.
49
Teisalt tuleb märkida näiteks, et Hispaanias, vastavalt lepingule autonoomsete piirkondade osakonna kohta Hispaania Kuningriigi alalises esinduses Euroopa Liidu juures ja autonoomsete piirkondade osalemise kohta Euroopa Liidu Nõukogu töögruppides, mille Hispaania valitsus kiitis heaks 9. detsembril 2004 Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas’e raames, kuigi seda lepingut ei olnud käesoleva kohtuasja asjaolude esinemise ajal olemas ja see ei ole järelikult nendele asjaoludele kohaldatav, kuulub selles alalises esinduses vähemalt kaks autonoomsete piirkondade küsimustega tegeleva nõuniku ametikohta ametnikele autonoomsetest piirkondadest, millel on pädevus riigisiseses plaanis, kuid mis kuuluvad selle alalise esinduse juurde.
50
Seetõttu kui tõlgendada personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes sätestatud mõistet „teisele riigile tehtud töö”, tuleb arvestada ainult ühe olulise asjaoluga, nimelt sellega, et see töö on tehtud riigi alalise esinduse raames, siis tuleneb sellest, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 õigusnormi, tõlgendades seda mõistet selles tähenduses, et see ei viita riikide poliitiliste allüksuste valitsustes tehtud tööle.
51
Eespool toodud järelduste kogumist tuleneb, et apellatsioonkaebus tuleb jätta rahuldamata.
Kohtukulud
52
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõike 2 esimesele lõigule, mida sama kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Vastavalt sama kodukorra artiklile 70 kannavad institutsioonid ühenduste ja nende teenistujate vahelistes vaidlustes ise oma kohtukulud. Nimetatud kodukorra artikli 122 teise lõigu esimesest taandest tuleneb siiski, et artikkel 70 ei ole kohaldatav institutsiooni vastu esitatud apellatsioonkaebuste suhtes selle ametnike või teiste teenistujate poolt. Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellandilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja R. de Bustamante Tellolt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.