62010CC0225_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelotsuse küsimused puudutavad määruse (EMÜ) nr 1408/71(2) (edaspidi ka „määrus”) artiklite 77 ja 78 tõlgendamist. Neid sätteid, mida Euroopa Kohus on juba korduvalt käsitlenud, muudeti täielikult õigusaktiga, millega määrus nr 1408/71 asendati, nimelt määrusega (EÜ) nr 883/2004.(3) Uued sätted on käesoleva kohtuasja seisukohalt siiski ebaolulised.
2. Liikmesriigi kohtule lahendada antud vaidluse ese on mõningate Hispaanias elavate, kuid varem Saksamaal töötanud Hispaania pensionäride väidetav õigus ülalpeetavate laste eest Saksa õiguses ette nähtud toetustele ( Kindergeld ). Saksa ametiasutused keeldusid nende hüvitiste maksmisest, kuna põhikohtuasjas kaebuse esitanud saavad taotleda Hispaania rahalisi hüvitisi ( prestaciones por hijo a cargo ), mis on suuremad.
I. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
3. Määruse artikli 1 punktis u on kaks järgmist määratlust:
„i) perehüvitis
– kõik perekonna väljaminekute katmiseks antavad rahalised või mitterahalised hüvitised, mida antakse artikli 4 lõike 1 punktis h osutatud õigusaktide alusel, välja arvatud II lisas osutatud spetsiaalsed sünni- või lapsendamistoetused;
ii) peretoetus
– korrapärane rahaline toetus, mida antakse sõltuvalt pereliikmete arvust ja vanusest”.
4. Määruse artikkel 77 ja artikkel 78, mille kohta on esitatud liikmesriigi kohtu küsimused Euroopa Kohtule, asuvad III jaotise 8. peatükis „Hüvitised pensionäride ülalpeetavatele lastele ja orbudele”.
5. Artikkel 77 sätestab:
„1. Käesoleva artikli kohaldamisel mõistetakse terminit „hüvitised” kui vanadus-, invaliidsus- või tööõnnetus- või kutsehaiguspensioni saavatele isikutele makstavat peretoetust ning nende laste eest makstavat pensionisuurendit või pensionilisa, välja arvatud tööõnnetus- ja kutsehaiguskindlustusskeemi alusel määratav pensionilisa.
2. Olenemata sellest, millise liikmesriigi territooriumil elab pensionär või elavad tema lapsed, antakse hüvitisi vastavalt järgmistele reeglitele:
[…]
b) kahe või enama liikmesriigi õigusaktide alusel pensioni saavale pensionärile:
i) vastavalt selle riigi õigusaktidele, kelle territooriumil ta elab, tingimusel et vajaduse korral artikli 79 lõike 1 punkti a sätteid arvestades on ta selle riigi õigusaktide alusel omandanud õiguse saada üht lõikes 1 osutatud hüvitistest […].”
6. Artikkel 78 sätestab järgmist:
„1. Käesoleva artikli kohaldamisel tähendab mõiste „hüvitis” peretoetusi ja vajaduse korral orbude lisa- või eritoetusi.
2. Olenemata sellest, millise liikmesriigi territooriumil orb või teda tegelikult ülalpidav füüsiline või juriidiline isik elab või asub, antakse orvuhüvitisi vastavalt järgmistele reeglitele:
[…]
b) sellise surnud töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kelle suhtes kehtisid mitme liikmesriigi õigusaktid, orvule:
i) vastavalt selle liikmesriigi õigusaktide sätetele, mille territooriumil orb elab, tingimusel et vajaduse korral artikli 79 lõike 1 punkti a sätteid arvestades on ta selle riigi õigusaktide alusel omandanud õiguse saada üht lõikes 1 osutatud hüvitist;
[…]
Artiklis 77 osutatud pensionäri lastega seotud hüvitiste andmisele kohaldatavad liikmesriigi õigusaktid jäävad siiski kohaldatavaks ka pärast kõnealuse pensionäri surma tema orbudele hüvitiste andmise suhtes.”
7. Määruse artikkel 5 sätestab, et „[…] teatatud ja avaldatud deklaratsioonides täpsustavad liikmesriigid […] artiklites 77 ja 78 osutatud hüvitised”.
8. Määruse artikkel 76 ei ole käesolevas kohtuasjas otseselt asjakohane, puudutades tegevtöötajaid, mitte pensionäre. Esitatud märkustes sellele siiski viidati ning eelotsuste küsimuste arutamisel tuleb seda analüüsida. See artikkel sätestab oma redaktsioonis, mis kehtis ka põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal, järgmist:
„1. Kui ühel ja samal ajavahemikul antakse perehüvitisi sama pereliikme eest ja töötamise või tegutsemise tõttu selle liikmesriigi õigusaktide alusel, kelle territooriumil pereliikmed elavad, peatatakse õigus saada hüvitisi teise liikmesriigi õigusaktide alusel asjakohasel juhul artikli 73 või 74 alusel selle summa ulatuses, mida antakse esimese liikmesriigi õigusaktide alusel.
2. Kui hüvitisi ei taotleta liikmesriigis, mille territooriumil pereliikmed elavad, võib teise liikmesriigi pädev asutus lõike 1 sätteid kohaldada nii, nagu oleksid hüvitised määratud esimeses liikmesriigis.”
9. Selle deklaratsiooni viimane redaktsioon, mille Saksamaa määruse artikli 5 kohaselt esitas,(4) mainib määruse artiklite 77 ja 78 kohaldamisalasse kuuluvate peretoetuste hulgas Kindergeld ’i.
10. Samamoodi märgib Hispaania Kuningriigi kõige hilisem deklaratsioon(5) määruse artiklite 77 ja 78 alusel kohaldatavate hüvitiste hulgas ka hüvitisi, mis on ette nähtud kuningliku seadusandliku dekreediga nr 1/1994 ning millele kaebuse esitajatel on eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates õigus.
B. Saksa õigus
11. Lapsetoetus ( Kindergeld ) (6) on Saksa õiguse järgi ette nähtud kõigile lastele kuni kaheksateistkümnenda eluaastani. Teatavatel asjaoludel (õpingute jätkamine ilma märkimisväärse sissetulekuta jms) võib sellist toetust maksta kuni 21. või koguni 25. eluaastani.
12. Puudega laste puhul, kes ei suuda end ise elatada, on lapsetoetus ette nähtud põhimõtteliselt ilma mingi vanusepiiranguta.
13. Lapsetoetuse summat ajakohastatakse regulaarselt. Näiteks kõikus see summa 2010. aastal 184 eurost kuus (esimese lapse eest) 215 euroni kuus (neljanda ja iga järgmise lapse eest). Nagu sellest järeldub, võib peretoetustega samal ajal saada ka muid võimalikke puudega inimestele makstavaid hüvitisi.
C. Hispaania õigus
14. Hispaania õiguskorras ette nähtud lapsetoetust, millele on viidatud eelotsusetaotluses ning mida reguleerib kuninglik seadusandlik dekreet nr 1/94,(7) määratakse süsteemi alusel, mis Saksa süsteemist osalt erineb. Muu hulgas makstakse lapsetoetust reeglina ainult siis, kui perekonna sissetulek ei ületa teatavat seaduses sätestatud miinimumi.
15. Puudega laste puhul ei ole siiski ka Hispaanias sätestatud mingeid sissetulekupiiranguid, just nagu Saksamaalgi. Lisaks ei ole üle 65% puudeastme puhul ette nähtud ka vanusepiiranguid. Üle 18‑aastase lapse puhul, kelle puudeaste on 65%, oli igal kuul makstav summa 2010. aastal 339,70 eurot; 75% või raskema puude korral 509,60 eurot.
16. Hispaania õigusaktides on siiski sätestatud, et õigus lapsetoetusele langeb ära, kui puudega inimesele makstakse teatavaid muid hüvitisi, sh eriti invaliidide sotsiaalse integratsiooni seadusele nr 13/1982(8) vastavat invaliidsuspensioni.
II. Asjaolud, põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
17. Põhikohtuasjas kaebuse esitanud isikud on Hispaania kodanikud, kelle elukoht on Hispaanias. Tegemist on pensionäridega,(9) kes varem töötasid Saksamaal, omandades seega õiguse pensionile Saksa õigusnormide alusel. Teisisõnu on neil õigus Saksa pensionile, mida tunnustatakse, ilma et eri liikmesriikides töötamise perioode oleks vaja liita. Kaebuste esitajate ühine omadus on see, et nende ülalpidamisel on täisealised puudega lapsed.
18. Vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud teabele saavad kaebuste esitajate lapsed Hispaanias seaduse nr 13/1982 alusel invaliidsuspensioni. Järelikult ei saa Hispaania õigusaktide kohaselt neile lapsetoetust maksta.
19. Teataval ajavahemikul said kaebuste esitajad oma ülalpeetavate puudega laste eest Saksa peretoetust. Siis aga selle hüvitise maksmine peatati: Saksa ametiasutuste arvates olid kaebuse esitajad „omandanud” määruse artikli 77 lõike 2 punkti b alapunkti i tähenduses õiguse Hispaania peretoetusele. Kuna niisiis oli neil see õigus elukohariigis olemas, ei olnud kõnealuse liidu õigusnormi kohaselt enam vaja Saksa peretoetusi maksta. Asjaolu, et kaebuste esitajad otsustasid Hispaanias hüvitiste kasuks, mis on seal ette nähtud Hispaania peretoetuste alternatiivina, ei muuda tõsiasja, et soovi korral võiksid nad otsustada alternatiivsete hüvitiste asemel päris peretoetusi saada.
20. Vaidluse lahendamiseks esitas liikmesriigi kohus Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas nõukogu määruse (EMÜ) nr 1408/71 artikli 77 lõike 2 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et endine töökohariik ei pea tagama peretoetusi mitme liikmesriigi õigusaktide alusel vanadus- või invaliidsuspensioni, tööõnnetus- või kutsehaiguspensioni saavatele isikutele (nn kahe või mitme pensioni saamise õigusega isikud), kellel on õigus saada pensioni endise töökohariigi õigusnormide alusel (õigus saada pensioni siseriiklike õigusnormide alusel), kui asjaomase isiku elukohariigis on küll ette nähtud võrreldav suurem hüvitis, kuid seda ei ole võimalik saada koos teise hüvitisega, mille kasuks asjassepuutuv isik valikuvõimalust kasutades otsustas?
2. Kas määruse (EMÜ) nr 1408/71 artikli 78 lõike 2 punkti b alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et kui potentsiaalne õigus saada orvupensioni rajaneb endise töökohariigi õigusnormidel (potentsiaalne õigus saada pensioni siseriiklike õigusnormide alusel), siis endine töökohariik ei pea tagama peretoetust orvule, kelle surnud vanem oli töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kelle suhtes kehtisid mitme liikmesriigi õigusaktid ning kelle elukohariigis on küll ette nähtud võrreldav suurem hüvitis, kuid seda ei ole võimalik saada koos teise hüvitisega, mille kasuks asjassepuutuv isik valikuvõimalust kasutades otsustas?
3. Kas eelöeldu kehtib ka määruse (EMÜ) nr 1408/71 artiklite 77 ja 78 kohaldamisalasse kuuluva hüvitise kohta, kui see on küll põhimõtteliselt laste elukohariigis ette nähtud, kuid mille valimise võimalus puudub?”
III. Esialgsed märkused
21. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused lähtuvad eeldusest, et nii Hispaania kuninga seadusandliku dekreediga nr 1/94 sätestatud lapsetoetus kui ka Saksa õigusnormides sätestatud peretoetus kuuluvad määruse artikli 77 (ja artikli 78) kohaldamisalasse. Kõigepealt tuleb siiski kontrollida, kas see on ikka nii, võttes arvesse ka kohtuistungil kirjalikult ja suuliselt esitatud märkusi. Nimelt ei ole juhul, kui need hüvitised ei kuulu artikli 77 kohaldamisalasse, tarvis liikmesriigi kohtu küsimustele vastata.
22. Nagu õigusliku raamistiku ülevaates nägime, eristab määrus selgelt mõisteid perehüvitis
ja peretoetus . Konkreetsemalt, artikli 1 punkti u kohaselt on „perehüvitis” mõeldud „perekonna väljaminekute katmiseks”: järelikult on selle andmine sageli seotud po tentsiaalsete hüvitisesaajate sotsiaalsete tingimuste või sissetulekuga. „Peretoetus” seevastu on rahaline hüvitis, mida määratakse ainult „sõltuvalt pereliikmete arvust ja vanusest”.
23. Määruse artikli 77 iseärasus seisneb selles, et „hüvitised”, millest see kõneleb, on üksnes „peretoetus”. Euroopa Kohtu praktikas on korduvalt kinnitatud, et mõiste „peretoetus” artikli 77 tähenduses langeb kokku artikli 1 punkti u mõistega.(10) Iseäranis on Euroopa Kohus märkinud, et seda asjaolu, et määruse artikkel 77 kohaldub ainult peretoetuste suhtes, õigustab see, et riik, mis ei ole hüvitise saaja elukohariik, on kohustatud maksma ainult laste arvu või vanusega seotud hüvitisi. Teised hüvitised, mille eesmärk, nagu perehüvitistel, on katta perekonna konkreetseid väljaminekuid, on seevastu „enamasti tihedalt seotud asjassepuutuvate isikute sotsiaalse keskkonnaga ning seega ka nende elukohaga”.(11)
24. Seega tuleb kontrollida, kas Hispaania õigusaktis sätestatud lapsetoetus ja Saksa õigusaktides sätestatud peretoetus on määruse tähenduses „peretoetused”.
25. Nagu me eespool nägime, näeb Hispaania hüvitiste põhimehhanism ette, et lapsetoetust tuleb anda ainult peredele, kelle sissetulek jääb alla teatava miinimumi. Seetõttu erineb see toetus ühenduse õigusnormides ette nähtud peretoetuse tüüpmudelist: Hispaania peretoetuse määramine ei sõltu mitte ainult laste arvust ja vanusest, vaid veel ühest asjaolust, nimelt perekonna sissetulekust.
26. Raske puudega laste puhul sätestavad Hispaania õigusnormid siiski, et majandusliku olukorraga seotud tingimused enam ei kehti ning laste enda vanust ei võeta enam arvesse. Teisest küljest mõjutab makstava summa suurust puudeaste.
27. Saksamaa peretoetuste „tavamehhanism” asetub kaheldamatult määruses loodud mudelisse: loeb ainult laste arv ja vanus ning pere sissetulek ei mängi mingit rolli. Siiski toimib ka Saksa süsteem puudega laste korral teisiti, kuna sel juhul ei võeta vanust enam arvesse.
28. Nagu näha, ei näe ei Hispaania ega ka Saksa süsteem täisealiste puudega laste puhul
ette korda, mis oleks määruse „peretoetuse” määratlusega täies kooskõlas. Täisealiste puudega laste puhul annab mõlemal juhul õiguse hüvitisele just puue: muidu seda õigust põhimõtteliselt ei eksisteeriks. Teisisõnu tunnistavad nii Hispaania kui ka Saksa õigusaktid õigust hüvitisele, võttes lisaks kahele tunnusele (laste vanus ja arv), mis määruse kohaselt on ainsad
„peretoetusena” määratletavale hüvitisele õigust andvad tegurid, arvesse veel üht tegurit (puue). Hispaania hüvitise puhul lisandub veel üks erinevus selle tõttu, et lapsetoetuse summa määramisel võetakse arvesse ka puudeastet .
29. Tuleb siiski rõhutada, et nagu ma eespool märkisin, nimetas Hispaania Kuningriik määruse artikli 5 kohaselt esitatud deklaratsioonis nende hüvitiste hulgas, mis kuuluvad sama määruse artiklite 77 ja 78 kohaldamisalasse, Hispaania õigusaktides ette nähtud lapsetoetust ning Saksamaa Liitvabariik enda deklaratsioonis Saksa õigusaktides ette nähtud peretoetust.
30. Selles suhtes on kohtupraktika kinnitanud, et kuigi asjaolust, et mõnda hüvitist ei ole lisatud määruse artiklis 5 ette nähtud deklaratsiooni, ei piisa, et see hüvitis artiklis 77 nimetatud hüvitiste hulka arvestamata jätta, kuuluvad sellisesse deklaratsiooni kantud hüvitised seevastu automaatselt artikli 77 kohaldamisalasse . Teisisõnu ei saa riik pärast seda, kui ta on hüvitise oma deklaratsiooni kandnud, püüda oma kohustustest kõrvale hoida, väites, et see hüvitis ei vasta artikli 77 kohaldamisalasse kuulumise tingimustele, mis on määruses sätestatud.(12)
31. Niisiis järeldub sellest, et üldiselt on Hispaania Kuningriik kohustatud maksma lapsetoetust ja Saksamaa Liitvabariik peretoetust, mida mõlemat antakse puudega täisealiste laste eest, määruse artikli 77 tähenduses „peretoetusena”.
32. Komisjon rõhutas kohtuistungil, et Hispaania hüvitisi tuleb hinnata nende objektiivsete tunnuste alusel, võtmata arvesse nende nimetust või asjaolu, et neist artikli 5 kohaselt teatati. Selle seisukohaga ei saa nõustuda.
33. Ennekõike on mõlemad riigid, nagu nägime, võtnud kohustuse maksta kõnealuseid hüvitisi. See asjaolu ei otsusta iseenesest, kumb kahest riigist peaks neid maksma: see viitab lihtsalt sellele, et kaht kõnealust riiki puudutavates olukordades tuleb selle kindlaksmääramiseks, kumb riik peab hüvitisi maksma, kohaldada artiklite 77–78 sätteid. Jäädes Hispaania ja Saksamaa suhete juurde, kehtib see nii Saksamaal töötanud Hispaania elanike puhul (nagu käesolevas asjas) kui ka vastupidisel juhul.
34. Teiseks kaasneb komisjoni seisukohaga risk, et määruse artikkel 5 ja seal sätestatud teavitamiskohustus kaotab peaaegu kogu oma kasuliku mõju. On tõsi, et mõiste „peretoetus” on määruse tähenduses liidu õigusmõiste, mida selgitatakse sama määruse artiklis 1. Samas on aga ka tõsi, et nagu nägime,(13) hõlmab see mõiste kohtupraktika kohaselt ühest küljest hüvitisi, mille liikmesriigid on vastavalt artiklile 5 deklareerinud, teisest küljest artikli 1 punktis u „peretoetustele” ette nähtud omadustega täiendavaid hüvitisi, kuigi neid hüvitisi pole deklareeritud.
35. Pealegi tekiks komisjoni tõlgendussuunda järgides oht ülalpeetavatele lastele ette nähtud hüvitiste konteksti vastuvõetamatul määral killustada. Näiteks käesoleval juhul tuleks ka Saksa peretoetus väga tõenäoliselt määruse artiklite 77–78 kohaldamisalast välja jätta olukorras, kus seda makstakse täisealiste puudega inimeste peredele.(14) Tekib küsimus, kui paljud „peretoetused”, mida mitmes eri liikmesriigis makstakse ning mis on artikli 5 kohaselt deklareeritud, mahuksid kahtlusteta artikli 1 punktis u antud definitsiooni alla, kui neid komisjoni soovitatud tingimustel uurida.
36. Märgin lisaks, et Hispaania Kuningriik ise pole ei oma kirjalikes märkustes ega kohtuistungil vaidlustanud asjaolu, et kuninga seadusandliku dekreediga nr 1/94 ette nähtud hüvitised kuuluvad määruse artiklite 77–78 kohaldamisalasse. Ning tuleb märkida, et kuigi selline määratlus on käesolevas kohtuasjas Hispaania jaoks ebaoluline, võiks see mõnel teisel juhul kohustada just seda liikmesriiki maksma hüvitisi, mida ta ei peaks maksma, kui need hüvitised eespool viidatud artiklite 77–78 kohaldamisalasse ei kuuluks.
37. Viimaks võib ka märkida, et leidub Euroopa Kohtu otsuseid, kus – kuigi mitte otsesõnu – loetakse mõlemad käesolevas asjas arutatavad hüvitised määruse artiklite 77–78 kohaldamisalasse kuuluvaks.(15)
38. Kõigist esitatud põhjustest lähtudes leian, et käesolevas kohtuasjas esitatud eelotsuse küsimustele vastamise seisukohalt võib lugeda nii Hispaania kui ka Saksa hüvitise artikli 77 kohaldamisalasse kuuluvaks. Pealegi on sellisele järeldusele kaudselt jõudnud ka eelotsusetaotluse esitanud kohus asjakohaseid liikmesriikide õigusnorme analüüsides.
IV. Esimene ja teine eelotsuse küsimus
39. Esimene ja teine eelotsuse küsimus on sõnastatud peaaegu ühtmoodi ning need puudutavad kaht sätet (määruse artikkel 77 ja artikkel 78), mis on omakorda samahästi kui ühesugused, välja arvatud see, et üks käsitleb pensionäre ja teine nende orbusid. Seega tuleb neid kaht küsimust vaadelda koos.
40. Nende küsimustega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas võib ühe liikmesriigi ametiasutus õiguspäraselt keelduda maksmast peretoetust välismaal elavale endisele töötajale (või tema orbudele), kui viimasel on elukohariigis õigus peretoetusele, mida talle ei maksta, kuna ta on otsustanud saada(16) elukohariigilt alternatiivset hüvitist, mida ei ole võimalik koos peretoetusega saada.
41. Järgmiseks asun uurima esimest küsimust, mis puudutab artiklit 77: artikli 77 ja artikli 78 sarnasust arvesse võttes kehtivad ühe artikli kohta tehtud järeldused ka teise kohta, seega ka teise küsimuse kohta.
42. Küsimuse alus seisneb asjaolus, et kui pensionäril on õigus hüvitistele mitme liikmesriigi õigusnormide alusel, tuleb vastavalt määruse artiklile 77 põhimõtteliselt peretoetust maksta elukohariigil. See kehtib siiski ainult tingimusel, et ta on „omandanud” õiguse neile hüvitistele selle riigi õigusaktide alusel. Sisuliselt küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas käesoleval juhul võib asuda seisukohale, et Hispaanias on „omandatud” õigus peretoetusele, olgugi et seda toetust ei maksta, kuna põhikohtuasjas kaebuse esitanud isikud saaksid seda ainult siis, kui keelduksid alternatiivsetest hüvitistest, mille kasuks nad otsustasid.
43. Selle sätte sõnastust jälgides ei tundu esmapilgul, et küsimus tekitaks suuri probleeme. Võib nimelt asuda seisukohale, et selleks, et õigust saaks lugeda määruse artikli 77 tähenduses „omandatud” õiguseks, piisab, kui potentsiaalne hüvitise saaja võiks hüvitist saada, kui ta seda taotleks. Sellest aspektist on ebaoluline see, et taotlust ei ole esitatud, ja ka see, et hüvitise saaja otsustas alternatiivse hüvitise kasuks: mõlemal juhul on peretoetuse saamata jäämine hüvitise saaja tahteavalduse tagajärg ning õigus on ikkagi „omandatud”.
44. Tuleb siiski meenutada, et Euroopa Kohtu praktikas on määruse artikli 76 lõike 1 kohta korduvalt kinnitatud, et hüvitise kohta ei saa öelda, et seda „makstakse”,(17) kui isikul oleks hüvitisele küll õigus, kuid ta ei saa seda näiteks põhjusel, et ei ole seda taotlenud.(18) Artikli 76 praeguse lõike 2 – mis sätestab hoopis, et kui isik ei taotle hüvitisi, millele tal on õigus, võib liikmesriik toimida, nagu oleks see riik, kellele taotlus oleks tulnud esitada, hüvitised määranud – on seadusandja lisanud hiljem,(19) osalt ka reaktsioonina Euroopa Kohtu sellisele suunale.
45. Lisaks on Euroopa Kohus hiljuti täpsustanud, et kuigi on ilmne, et see kohtupraktika ei ole pärast seadusandja sekkumist määruse artikli 76 lõike 1 suhtes enam kohaldatav, kehtib see siiski endiselt analoogiliste sama valdkonna sätete suhtes, mida ei ole muudetud.(20)
46. Eespool viidatud Euroopa Kohtu lahendite alusel tuleks eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahele esimesele küsimusele vastata, välistades võimaluse, et põhikohtuasjas kaebuse esitanud isikutel, kes otsustasid Hispaanias teistsuguse, peretoetuse suhtes alternatiivse hüvitise kasuks, oleks selles liikmesriigis „omandatud” õigus peretoetusele.
47. On siiski kaks argumenti, mida võidakse kasutada selle kinnituseks, et äsja kirjeldatud kohtupraktikat ei saa määruse artikli 77 lõike 1 suhtes kohaldada.
48. Esiteks võidakse tugineda artikli 76 ja artikli 77 sõnastuse erinevustele. Tõepoolest, nagu nägime, kõneleb artikkel 76 hüvitistest, mida „makstakse”,(21) samas kui artikkel 77 viitab meie jaoks olulises osas õigusele, mis on „omandatud”. See erinevus leidub sätte mitmes eri keeleversioonis. Seega võiks väita, et Euroopa Kohtu praktikat, mis puudutab artiklit 76, ei saa üle kanda järgmisele artiklile, kuna viimane puudutab teistsugust olukorda. Sellest aspektist võiks seadusandja otsust muuta ainult artiklit 76, mitte artiklit 77, selgitada sellega, et seadusandja ei pidanud vajalikuks teise sätte sisu osas sekkuda.
49. Teiseks, alternatiivse võimalusena võidakse teha ettepanek kohaldada ka artikli 77 suhtes analoogia alusel artikli 76 lõiget 2, mis juhul, kui hüvitist ei ole määratud üksnes sellepärast, et seda pole taotletud, lubab, nagu nägime, riigil toimida, just nagu hüvitis oleks tõepoolest teises riigis määratud. Seda lahendust soovitas oma kirjalikes märkustes eeskätt Saksa valitsus, tuginedes eriti nende kahe artikliga reguleeritud olukordade võrreldavusele ja 1989. aastal artiklile 76 lisatud lõike teleoloogilisele tõlgendusele, võttes arvesse seadusandja tahet.
50. Kuigi ma mõistan ning osalt ka jagan kahe äsja kirjeldatud argumendi aluseks olevat muret, ei ole need argumendid minu arvates veenvad, eriti Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika valguses.
51. Esimese argumendi osas ei ole kahe vaadeldava sätte sõnastuse erinevused piisavalt selged, et neid oleks võimalik kohtupraktika põhimõtete kohaldamisel eristada. Tuleb tegelikult märkida, et tõlgendades määruse artiklit 76, ei ole Euroopa Kohus sõnastuse peensustel pikemalt peatunud ning on seda õigusnormi sisuliselt tõlgendanud väga pragmaatiliselt, keskendudes ainult sellele, kas asjassepuutuv isik on hüvitist saanud või mitte .(22) Lisaks pole Euroopa Kohus seda õigusnormi tõlgendades jätnud rõhutamata, kui oluline on seda tõlgendada töötajate liikumisvabadusele soodsalt.(23) Märgin ka, et Saksa valitsus ise näib olevat välistanud sellise eristuse tegemise võimaluse ning on selle asemel soovitanud teist alternatiivi, st artikli 76 lõike 2 kohaldamist analoogia alusel.
52. Minu arvates ei saa siiski nõustuda ka selle teise alternatiiviga. Artikli 76 lõiget 2 tuleb eespool viidatud kohtupraktikat arvesse võttes nimelt käsitada igal juhul klauslina, mis piirab määruses sätestatud õigust hüvitisele. Sellisena tuleb seda klauslit tõlgendada kitsendavalt.(24) Lisaks keeldus Euroopa Kohus hiljuti seda õigusnormi analoogia alusel kohaldamast olukorras, mis oli mitmes aspektis käesoleva kohtuasja asjaoludega sarnane.(25)
53. Esimese ja teise küsimuse analüüsi kokkuvõtteks soovitan seega Euroopa Kohtul vastata, et sellises olukorras nagu põhikohtuasjas ei saa liikmesriigi ametiasutused keelduda määruse artikli 77 või artikli 78 alusel maksta tuleva hüvitise andmisest, kui isik on omandanud pensioniõiguse selle liikmesriigi õigusaktide alusel ja kui tema elukohariigis on ette nähtud analoogiline suurem hüvitis, mida ei ole aga võimalik saada koos teise hüvitisega, mille kasuks asjassepuutuv isik valikuvõimalust kasutades otsustas.
V. Kolmas eelotsuse küsimus
54. Kolmanda eelotsuse küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas esimesele kahele küsimusele tuleks vastata teisiti, kui elukohariigis on peretoetust küll põhimõtteliselt õigus saada, kuid konkreetsel juhul seda ei maksta, kuna alternatiivne hüvitis, mida peretoetusega koos ei saa, on vältimatu, nii et potentsiaalsetel hüvitisesaajatel ei ole isegi võimalik otsustada
alternatiivse hüvitise asemel peretoetuse kasuks.
55. Küsimus on esitatud – olgugi et mitte otsesõnu – juhuks, kui Euroopa Kohus peaks kinnitama, et sellises olukorras, nagu on kirjeldatud esimeses ja teises küsimuses (asjaomasel isikul on õigus valida peretoetuse ja muude hüvitiste vahel ning ta on otsustanud viimaste kasuks), võib riik, kus kutsetegevusega tegeldi (antud juhul Saksamaa), peretoetuse maksmisest keelduda.
56. Kuna ma soovitan Euroopa Kohtul vastata kahele esimesele küsimusele teisiti, tuleneb kolmanda küsimuse vastus automaatselt esimese kahe omast. Kui õigus Saksa peretoetusele ei kao isegi siis, kui Hispaania peretoetus jääb maksmata potentsiaalsete hüvitisesaajate valiku tulemusel, siis seda vähem langeb see õigus ära siis, kui niisugust valikuvõimalust ei ole. Sel juhul ei saaks isegi öelda, et isikul on õigus Hispaanias peretoetust saada: eelotsusetaotluse esitanud kohus ise märgib, et tema hinnangul tuleks sellises olukorras Saksa peretoetust edasi maksta.
57. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kolmandale eelotsuse küsimusele nii, et kahe esimese küsimuse vastus kehtib ka juhul, kui peretoetust ei ole elukohariigis võimalik maksta isegi siis, kui asjaomane isik sellise valiku teeks, kuigi see toetus on teoreetiliselt ette nähtud.
VI. Ettepanek
58. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sozialgericht Nürnbergi eelotsuse küsimustele nii:
1. Liikmesriigi ametiasutused ei saa keelduda andmast hüvitist, mida tuleb maksta vastavalt nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes) artiklile 77 või artiklile 78, kui isik on omandanud pensioniõiguse selle liikmesriigi õigusaktide alusel ja kui tema elukohariigis on ette nähtud analoogiline suurem hüvitis, mida ei ole aga võimalik saada koos teise hüvitisega, mille kasuks asjassepuutuv isik valikuvõimalust kasutades otsustas.
2. See kehtib ka juhul, kui peretoetust ei ole elukohariigis võimalik maksta isegi siis, kui asjaomane isik sellise valiku teeks, kuigi see toetus on teoreetiliselt ette nähtud.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35). Määruse pealkiri on siin antud konsolideeritud tekstis esitatud kujul.
(3)  –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 883 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (EÜT L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72).
(4)  –	ELT, 5.9.2003, C 210, lk 1.
(5)  –	ELT, 1.4.2005, C 79, lk 9.
(6)  –	Praegu reguleerib seda Saksamaa Liitvabariigi 11. oktoobri 1995. aasta lastetoetuste seadus (Bundeskindergeldgesetz) oma hiljem muudetud redaktsioonis.
(7)  –	Real decreto legislativo 20.6.1994, nr 1/1994, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social (kuninga seadusandlik dekreet nr 1/1994, millega kiidetakse heaks sotsiaalkindlustuse üldseadus, Boletín Oficial del Estado
(Hispaania ametlik väljaanne, edaspidi „ BOE ”) 29.6.1994, nr. 154).
(8)  –	Ley 7.4.1982, nr 13/1982, de Integración Social de los Minusválidos (invaliidide sotsiaalse integratsiooni seadus) ( BOE  30.4.1982, nr 103).
(9)  –	Ühel juhul on tegemist vahepeal surnud pensionäri lesega.
(10)  –	27. septembri 1988. aasta otsus kohtuasjas C‑313/86: Lenoir (EKL 1988, lk 5391, punkt 10); 20. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑33/99: Fahmi ja Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado (EKL 2001, lk I‑2415, punktid 33–34) ja 31. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑43/99: Leclere ja Deaconescu (EKL 2001, lk I‑4265, punktid 41–42).
(11)  –	10. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Lenoir, punkt 16.
(12)  –	11. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑251/89: Athanasopoulos jt (EKL 1991, lk I‑2797, punkt 28).
(13)  –	Vt eelmine joonealune märkus.
(14)  –	Tasub rõhutada, et vastupidise tulemusega, kui komisjon soovis. Saksa peretoetust ei tuleks sellisel juhul tõenäoliselt enam maksta.
(15)  –	Vt nt 24. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑471/99: Martínez Domínguez jt (EKL 2002, lk I‑7835).
(16)  –	Kahe esimese eelotsuse küsimuse olulisemaid aspekte on valikuvõimaluse
olemasolu peretoetuse ja alternatiivse hüvitise vahel, mida ei saa korraga maksta. Kolmanda küsimuse on eelotsusetaotluse esitanud kohus koostanud vastupidiseks juhuks, kui seda valikuvõimalust ei ole.
(17)  –	Kõnealune kohtupraktika kujunes määruse artikli 76 algredaktsiooni põhjal, kus kõneldi hüvitistest, mida „makstakse”, pidades silmas nii töökohariigi kui ka elukohariigi hüvitisi. Artikli 76 algredaktsioon sätestas: „Õigus saada perehüvitist või peretoetust artiklite 73 ja 74 alusel peatatakse, kui kutse- või äritegevuse tõttu makstakse perehüvitisi või peretoetusi pereliikmete elukohajärgse liikmesriigi territooriumil kehtivate õigusaktide alusel.”
(18)  –	13. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 191/83: Salzano (EKL 1984, lk 3741, punkt 10); 23. aprilli 1986. aasta otsus kohtuasjas 153/84: Ferraioli (EKL 1986, lk 1401, punkt 14) ja 4. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑117/89: Kracht (EKL 1990, lk I‑2781, punkt 11).
(19)  –	Nõukogu 30. oktoobri 1989. aasta määrusega (EMÜ) nr 3427, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes ja määrust (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 rakendamise kord (EÜT L 331, lk 1).
(20)  –	14. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑16/09: Schwemmer (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 57). Sel juhul kohaldas Euroopa Kohus viidatud kohtupraktikat, et tõlgendada nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574 – millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes rakendamise kord (EÜT L 74, lk 1; ELT  eriväljaanne 05/01, lk 83) – artiklit 10.
(21)  –	Vt eespool 17. joonealune märkus.
(22)  –	Nii väljendus sõnaselgelt kohtujurist Darmon oma 11. oktoobri 1984. aasta ettepanekus, mille ta esitas 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Salzano (punkt 7).
(23)  –	Vt nt 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Ferraioli, punktid 16–17, ja 20. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Schwemmer, punkt 58.
(24)  –	Vt 8. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑215/99: Jauch (EKL 2001, lk I‑1901, punkt 21).
(25)  –	20. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Schwemmer, punkt 57.