Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 2. märtsil 2023(1)
Kohtuasi C‑723/21
Stadt Frankfurt (Oder),
FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH
versus
Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe,
teine menetlusosaline:
Lausitz Energie Bergbau AG
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Cottbus (Cottbusi halduskohus, Saksamaa))
Eelotsusetaotlus – Vastuvõetavus – Keskkond – ELi veepoliitikaalane tegevus – Direktiiv 2000/60/EÜ – Keskkonnaasjades kohtu poole pöördumise võimalus – Projektile loa andmise menetlus – Artikkel 7 – Vee kvaliteedi halvenemise keeld – Tehisjärve rajamise projekt – Sulfaat – Liikmesriikide kohustus jätta andmata luba projektile, mis võib kaasa tuua joogivee tootmiseks kasutatava vee kvaliteedi halvenemise
1.        Käesolev eelotsusetaotlus annab Euroopa Kohtule võimaluse tõlgendada esimest korda direktiivi 2000/60/EÜ(2) (veepoliitika raamdirektiiv) artikli 7 lõiget 3. Põhikohtuasjas esitasid Stadt Frankfurt (Oder) (Oderi-äärne Frankfurt) ja FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH, Frankfurt (Oder) (edaspidi „FWA“) kaebuse Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe (piirkondlik kaevandus-, geoloogia- ja tooraineamet,
Cottbus, Saksamaa; edaspidi „amet“) juhataja vastu. Kaebus puudutab ameti vastu võetud
planeeringu kehtestamise otsust(3), millega anti ettevõtjale Lausitz Energie Bergbau AG, Cottbus (põhikohtuasjas menetlusse astuja; edaspidi „Lausitz“) luba rajada Saksamaa suurim tehisjärv (pindalaga 1900 hektarit ehk ligikaudu 2660 jalgpalliväljakut).
I.      Põhikohtuasja aluseks olevad asjaolud ja eelotsuse küsimused
2.        Oderi-äärne Frankfurt vastutab oma 57 000 elaniku joogiveega varustamise eest. Kõnealuse seadusjärgse ülesande täitmiseks kasutab ta FWA teenuseid. FWA käitab talle riigisiseste veealaste õigusaktide alusel antud loale tuginedes pumba- ja veepuhastusjaama.
3.        Pumba- ja veepuhastusjaam võtab joogivee põhjaveest ja Spree jõest alal, mis asub väljaspool kaitsevööndit veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 teise lause tähenduses.
4.        Spree jõe vee sulfaadisisaldus on suur. Sulfaat pärineb Spree jõe valgalal asuvatest suletud pealmaakaevandustest. Sulfaat tekib siis, kui püriiti sisaldav kivim, mis asub kuni kaevandamiseni maapinnas õhukindlates tingimustes, oksüdeerub. Veevarustustorustikesse juhitav joogivesi peab vastama
teatavale sulfaadi piirnormile, mida vee-ettevõtja on seni vaevu järginud.
5.        Lausitz ujutab pärast pealmaakaevanduse sulgemist üle pruunsöe kaevandamisel tekkinud karjääri. Pärast üleujutamise lõppu tekkinud järvel on väidetavalt ülevool. Ülevoolu kaudu väljuv vesi voolab Spree jõkke ja selle sulfaadisisaldus on oluliselt suurem kui Spree jõe juba olemasoleval veel. Oderi-äärne Frankfurt ja FWA kardavad, et joogivee tootmise seisukohast selletagi kriitiline sulfaadisisaldus Spree jõe vees ületatakse kõnealuse juurdevoolu tõttu jõe alamjooksul asuvas veevõtukohas, mistõttu nad peavad joogivee tootmise seal lõpetama või selle tehniliselt täielikult ümber korraldama.
6.        Planeeringu kehtestamise otsusega andis amet loa järve rajamiseks, sealhulgas ülevooluks, olles eksperdiarvamuse põhjal kindlaks teinud, et Spree jõe vee seisund ei halveneks veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 tähenduses. Viidatud direktiivi artikli 7 alusel ei ole hinnatud mõju sulfaadisisaldusele veevõtukohas ja olenevalt asjaoludest
pumba- ja veepuhastusjaamas. Oderi-äärne Frankfurt ja
FWA esitasid põhikohtuasjas
nimetatud planeeringu kehtestamise otsuse peale kaebuse.
7.        Seoses kõnealuse kaebusega otsustas Verwaltungsgericht Cottbus (Cottbusi halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
a.      Kas [veepoliitika raamdirektiivi] artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kõigil üldsuse liikmetel, keda projekt otseselt puudutab, on olukorras, kus on rikutud kohustust
a)      hoida ära joogivee võtmiseks mõeldud veekogude kvaliteedi halvenemine,
b)      vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust,
tuginedes kolmandate isikute kaitsele põhjaveekogumite seisundi halvenemise keelu kehtestamisel (vt [28. mai 2020. aasta
kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen
(C‑535/18, EU:C:2020:391, punkt 132 jj) (edaspidi „kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen“)] ja [3. oktoobri 2019. aasta
kohtuotsus Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland jt
(C‑197/18,
EU:C:2019:824, punktid 40 ja 42)], õigus pöörduda kohtusse?
b.      Kui vastus esimese küsimuse punktile a on eitav,
kas sellistel kaebajatel, kellele on ülesandeks tehtud joogivee tootmine ja joogivee puhastustoimingud, on õigus tugineda veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud keeldude ja nõuete rikkumisele?
2.      Kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 kehtestab ka veekogude puhul, mis asuvad väljaspool kaitsevööndeid [selle direktiivi]
artikli 7 lõike 3 teise lause tähenduses, majandamiskavades ja meetmeprogrammides – samamoodi nagu [nimetatud direktiivi] artikkel 4 – lisaks pikemaajalise planeerimise ülesandele kohustuse keelduda andmast konkreetsetele projektidele luba, kuna rikutud on veekogude seisundi halvenemise keeldu (vt [kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen, punkt 75])?
3.      Lähtudes sellest, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 ei määra – erinevalt [kõnesoleva direktiivi] V lisast, millele on viidatud selle direktiivi artiklis 4
– kindlaks võrdluskriteeriume halvenemiskeelust kinnipidamise kontrollimiseks:
a.      Millistel tingimustel tuleb eeldada, et veekogu seisund on halvenenud ja sellega seoses on suurenenud joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatus?
b.      Kas veepuhastustoimingute ulatuse suurenemise ja seega veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud halvendamiskeelu asjakohaseks võrdluskriteeriumiks saaks pidada piirmäärasid, mis on sätestatud [direktiivi 98/83/EÜ olmevee kvaliteedi kohta (edaspidi „joogivee direktiiv“)](4) I lisas, millele viitab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 2 lõpuosa?
c.      Kui vastus punktile b on jaatav,
kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud halvenemiskeeldu on rikutud, kui ainsa olulise väärtuse puhul ei ole tegemist [veepoliitika raamdirektiivi] I lisa A või B osas sätestatud piirmääraga, vaid I lisa C osas sätestatud niinimetatud indikaatorparameetriga?
4.      Millal tuleb eeldada veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud halvenemiskeelu rikkumist (vt veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 sätestatud halvenemiskeelu kriteeriumi kohta [kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen, punkt 119,] ja varasem [1. juuli 2015. aasta
kohtuotsus Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland
(C‑461/13,
EU:C:2015:433, punkt 52) (edaspidi „kohtuotsus Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland“)]?
a.      Kas rikkumise eeldamiseks annab alust igasugune halvenemine
või
b.      peab esinema tõenäosus, et kinni ei peeta sulfaadi indikaatorparameetri väärtusest 250 mg/l
või
c.      tuleb võtta parandusmeetmeid joogivee direktiivi artikli 8 lõike 6 tähenduses, mis suurendavad veepuhastustoimingute ulatust joogivee tootmisel?
5.      Kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 sisaldab lisaks materiaalõiguslikule hindamiskriteeriumile ka erinõudeid ametkondlikule loa andmise menetlusele, seega kas [selle direktiivi] artiklit 4 käsitleva Euroopa Kohtu praktika saab üle kanda kontrolli ulatusele, mis on sätestatud veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 (vt [kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen], teine eelotsuse küsimus)?
6.      Kas projekti elluviija peab korraldama eksperdiuuringu veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 võimaliku rikkumise kohta ka juba siis, kui projekt võib rikkuda [selle direktiivi]
artikli 7 lõike 3 nõudeid?
7.      Kas sellega seoses tuleb eeldada, et uuring peab olema veevaldkonda puudutava otsuse tegemise ajaks tehtud ja järelikult ei saa kohtumenetluse käigus tagantjärele korraldatud uuring heastada veealaste õigusnormide alusel antud loa õigusvastasust (vt [kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen], punkt 76 ja punktid 80 jj)?
8.      Kas projektile loa andmist kaaludes võib veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud nõuetest ja keeldudest projekti eesmärgi täitmiseks kõrvale kalduda näiteks siis, kui veepuhastustoimingute ulatus on väike või projekti eesmärk on eriti suure tähtsusega?
9.      Kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõige 7 on kohaldatav artikli 7 lõike 3 suhtes?
10.      Millised kohustused, mis lähevad veepoliitika raamdirektiivi artiklist 4 kaugemale, saab tuletada veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikest 2, mistõttu neid tuleb projektile loa andmise menetluses arvesse võtta?“
II.    Menetlus Euroopa Kohtus
8.        Kirjalikud seisukohad esitasid Oderi-äärne Frankfurt ja FWA, amet, Lausitz ja Euroopa Komisjon.
III. Hindamine
A.      Vastuvõetavus
9.        Leian, et kui veekogu, mida FWA kasutab
vee võtmiseks, ei oleks veekogu veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 1 tähenduses, siis ei oleks kõnealuse direktiivi artikli 7 lõige 3 põhikohtuasjas kohaldatav.
10.      Nimelt väidab amet Euroopa Kohtule, et Spree jõgi kui pinnaveekogu
identifitseerimisnumbriga DERW_DEBB582_1743 ei ole veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikega 1 hõlmatud veekogu. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 teise lause kohaselt kehtestati kaitsevöönd põhjaveekogumile Lower Spree 1 (identifitseerimisnumber DEGB_DEBB_HAV_US_3-1), mis on kindlaks määratud
kooskõlas viidatud direktiivi artikli 7 lõikega 1.
11.      Minu hinnangul
on vähemalt kaks argumenti, mille alusel saab põhjendada seda, et raamdirektiivi artikli 7 lõiked 1 ja 3 on käesoleval juhul kohaldatavad.
12.      Esiteks on tegemist põhjaveekogumiga Lower Spree 1, kuhu Spree jõe vesi infiltreerub. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud asjaoludest nähtub, et vaidlusalune projekt mõjutab (või mõjutaks) kõnealust veekogumit, mille tulemusel on veepoliitika raamdirektiiv kohaldatav.
13.      Eelotsusetaotluses lähtub eelotsusetaotluse esitanud kohus sellest, et Spree jõe asjaomane osa on veekogu veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 1 tähenduses. Lisaks sellele
märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus 1. juuni 2021. aasta
määruses ajutiste meetmete kohaldamise kohta (edaspidi „1. juuni 2021. aasta määrus“) üheti mõistetavalt, et „käesolevas asjas kõne all olev Spree jõe osa kuulub [viidatud sätte] kohaldamisalasse“. On tõsi, et FWA‑l oli riigisiseste veealaste õigusnormide alusel luba võtta (infiltratsiooniprotsessi kaudu) Spree jõest pinnavett joogivee saamiseks.
14.      Teiseks väidab amet, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 on kohaldatav üksnes nende veekogude suhtes, mis on „kindlaks määratud“
kooskõlas direktiivi artikli 7 lõigetega 1 ja 2. Spree jõge kui pinnaveekogu (DERW_DEBB582_1743) ei ole viidatud sätete alusel kindlaks määratud
ja seetõttu ei ole see veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikega 1 hõlmatud veekogu. Samuti ei ole seda veekogu määratletud direktiivi artikli 6 lõike 2 alusel.
15.      On tõsi, et pädevad asutused ei ole kõnealust veekogu – olgugi et seda kasutatakse joogivee tootmiseks – veepoliitika raamdirektiivi artiklite 6 ja 7 alusel määratlenud ega kindlaks määranud,
mis võib viidata sellele, et Saksamaa ei ole täitnud direktiivi artikli 6 lõigetes 1 ja 3 sätestatud registri ajakohastamise kohustusi ning artiklis 7 sätestatud kohustusi.
16.      Lisaks on direktiivi põhjenduses 37 märgitud artikli 7 selgitamiseks, et „[l]iikmesriigid peaksid kindlaks määrama joogivee võtmiseks mõeldud veed ning tagama [joogivee
direktiivi] täitmise“.
17.      Seda arvestades ei pea ma võimalikuks kohaldada veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõiget 3 otseselt kindlaks määramata
veekogude suhtes, nagu kõnealune veekogu, kuna see muudaks mõttetuks asjaomaste
veekogude kindlaksmääramise ja registri pidamise korra, mis on sätestatud viidatud artiklites. Probleeme tekitab ka ebaselgus seoses direktiivi artikli 6 lõike 2 ja artikli 7 lõike 1 alusel piiritletavate kaitsealade täpsete piiridega.
18.      Võttes arvesse, et artikli 7 lõige 1 ei ole vahetult kohaldatav – see nõuab rakendusmeetmeid –, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustama, kuidas tuleb Saksa õiguse alusel toimida, et tagada nende veekogude kaitse (näiteks kohustades pädevat asutust võtma asjakohaseid rakendusmeetmeid ja määrama kindlaks asjaomased veekogud vastavalt veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikele 1).
19.      Selles kontekstis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus säilitama veepoliitika raamdirektiivi soovitava toime.
20.      Meeles tuleb aga pidada seda, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 1 kohustab liikmesriike määrama kindlaks konkreetset tüüpi veekogud, mida tuleb direktiivi artikli 7 lõigete 2 ja 3 alusel kaitsta. Liikmesriikidel ei tohiks olla võimalik jätta joogivee tootmiseks
ette nähtud veekogud kaitsest ilma lihtsalt sellega, et nad otsustavad jätta need veekogud
kindlaks määramata
(või ei määra
neid kindlaks
nõuetekohaselt) (veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 1), kui samal ajal annavad need liikmesriigid riigisiseste veealaste õigusnormide alusel loa kasutada samu veekogusid joogivee tootmiseks, arvates need nõuetekohaselt kindlaks määratud veekogude hulka (nagu on seda tehtud käesoleval juhul). See jätaks
veepoliitika raamdirektiivi, eelkõige selle artikli 7 ilmselgelt ilma soovitava toimeta.
21.      On tõsi, et põhikohtuasjas näib põhjavee kaitse tagatud olevat. See ei tähenda siiski, et liikmesriigid ei pea kaitsma ka joogivee tootmiseks kasutatavat pinnavett. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 sõnastuses ei viita miski sellele, et tuleb
teha vahet, kas vee võtmine on otsene või kaudne (st saadud infiltratsiooni kaudu); samuti ei tulene see nimetatud sätte mõttest ega eesmärgist.
22.      Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et esitatud küsimused on vastuvõetavad.
B.      Sisuline analüüs
1.      Esimene küsimus
23.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et kõik üldsuse liikmed, keda projekt otseselt puudutab (esimene võimalus), või igal juhul isikud, kelle ülesanne on joogivee tootmine ja puhastamine (teine võimalus), võivad pöörduda kohtusse, kui viidatud sätte nõudeid on rikutud, eelkõige kui on rikutud kohustust hoida ära joogivee võtmiseks mõeldud veekogude kvaliteedi halvenemine ja vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust.
24.      Piisab siiski märkusest, et käesolevas asjas ei ole Euroopa Kohtul vaja teha otsust esimese võimaluse kohta, kuna põhikohtuasja kaebajad ei ole üldsuse liikmed, vaid juriidilised isikud, kelle seadusjärgne ülesanne on joogivee tootmine ja puhastamine.
25.      Euroopa Kohus on märkinud, et „Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt oleks ELTL artikliga 288 direktiividele antud siduva toimega vastuolus, kui põhimõtteliselt välistataks võimalus, et puudutatud isikud võivad nõuda direktiiviga kehtestatud kohustuste täitmist […] [ja] et vähemalt need füüsilised või juriidilised isikud, keda keskkonnaalase direktiivi sätete rikkumine otseselt puudutab, võivad nõuda pädevatelt asutustelt vajaduse korral kohtu kaudu kõnealuste kohustuste täitmist“.(5)
26.      Et teha kindlaks, kas põhikohtuasja kaebajad on veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustuste rikkumisest otseselt puudutatud, tuleb analüüsida direktiivi eesmärki ja viidatud sätte sisu.(6)
27.      Nagu nähtub veepoliitika raamdirektiivi artiklist 1, on direktiivi eesmärk
kehtestada veekogude kaitse, sealhulgas joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude kaitse.
28.      Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 paneb liikmesriikidele teatavad kohustused seoses joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude kaitsmisega.
29.      Juriidiline isik, kellel on õigus võtta ja kasutada põhjavett (või pinnavett) joogivee tootmiseks, kasutab põhjavett (või pinnavett) õiguspäraselt. Seega puudutab olukord, kus on rikutud kohustust parandada põhjavee (või pinnavee) seisundit ja hoida ära selle halvenemine, seda isikut otseselt, kuna see võib piirata tema veevõtmise võimalust, häirides vee õiguspärast kasutamist.(7)
30.      Riigisisese õiguse kohaselt vastutab Oderi-äärne Frankfurt oma elanike joogiveega varustamise eest. Seega on ilmselgelt tema huvides täita seda ülesannet ilma põhjendamatu sekkumiseta – ja veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 rikkumine kujutab endast sellist sekkumist –
ning eelkõige hoida ära nende veekogude
kvaliteedi halvenemine, mida Oderi-äärne Frankfurt kasutab joogivee tootmiseks. Vastasel juhul ei suudaks ta täita oma kohustust tagada elanikkonnale asjakohase kvaliteediga joogivesi.
31.      Viidatud direktiivi artikli 7 lõikes 3 on sätestatud ka teatud eesmärgid seoses joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingutega.
32.      Selliste juriidiliste isikute nagu Oderi-äärne Frankfurt ja FWA huvides on jätta joogivee tootmise kontekstis
veepuhastustoimingute ulatus
madalaks. Mõlemad on õiguslikult kohustatud tarnima joogivee direktiivi
nõuetele vastavat vett.
33.      Veepuhastustoimingud on vajalikud inimeste tervise kaitseks ja veepuhastusele esitatavad nõuded on sätestatud joogivee direktiivis, millele sõnaselgelt viitab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 2. Joogivee direktiiv näeb ette keeruka mehhanismi, millega
täpsustatakse, mis tuleb
veepuhastustoimingute abil saavutada.
34.      Nagu käesolevas ettepanekus allpool näidatud, on veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 järgimine tihedalt seotud joogivee direktiivi järgimisega. Kui liikmesriik rikub veepoliitika raamdirektiivi artiklit 7 valgalal, avaldab see kahjulikku mõju vee-ettevõtja võimalusele järgida
joogivee direktiivi.(8)
35.      Seetõttu peavad Oderi-äärne Frankfurt ja FWA olema võimelised nõudma, et pädev asutus, kes vastutab sellisele projektile loa andmise eest, mis võib avaldada kahjulikku mõju
joogivee direktiivis sätestatud joogivee puhastustasemele, järgiks veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustusi, ning esitama
vajaduse korral kaebuse pädevale kohtule.
36.      Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõiget 3 koostoimes ELL artikli 19 lõikega 1 (mille kohaselt „[l]iikmesriigid näevad ette tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades“) tuleb tõlgendada nii, et juriidilised isikud, kes riigisisese õiguse alusel tegelevad joogivee tootmise ja puhastamisega, või isikud, kellele on joogivee tootmine ja puhastamine ülesandeks tehtud, võivad esitada pädevale asutusele, kes vastutab sellisele projektile loa andmise eest, mis võib avaldada kahjulikku mõju joogivee direktiivis nõutud joogivee puhastustoimingute ulatusele,
nõude täita veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustusi. Vajaduse korral võivad kõnealused juriidilised isikud esitada selle nõude maksmapanekuks kaebuse pädevale kohtule.
2.      Teine küsimus
37.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 sisaldab ka seoses veekogudega, mis asuvad väljaspool kaitsevööndit viidatud sätte teise lause tähenduses,
eraldiseisvat kohustust – sarnaselt veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 sätestatud kohustusele – keelduda projektidele loa andmisest põhjusel, et rikutakse
seisundi halvenemise keeldu. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab oma küsimuses konkreetselt kohtuotsuse Land Nordrhein-Westfalen punktile 75.
38.      Esimeses osas analüüsin veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3
esimest lauset, et selgitada üldist arusaama joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude kaitsest. Teises osas hindan, kas viidatud sätte teine lause, mis võimaldab liikmesriikidel kehtestada kaitsevööndeid, on asjakohane käesolevas asjas.
a)      Esimene osa – veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 esimene lause
39.      Kohtuotsuse Land Nordrhein-Westfalen punktis 75 on sedastatud, et „projekt, mis võib tuua veele kaasa kahjulikke tagajärgi, võib saada loa üksnes siis, kui on täidetud [veepoliitika raamdirektiivi] artikli 4 lõike 7 punktides a–d sätestatud nõuded. Enne loa andmist peavad projekti heakskiitmiseks pädevad liikmesriigi ametiasutused kontrollima, kas need nõuded on täidetud, ilma et see piiraks võimalikku kohtulikku kontrolli“.
40.      Olgugi et
viidatud kohtupraktika on seotud veepoliitika raamdirektiivi artikliga 4, tuleks
sellest minu hinnangul lähtuda ka veepoliitika raamdirektiivi
artikli 7 lõike 3 tõlgendamisel. See tuleneb muu hulgas sellest, et nagu artikkel 4, näeb ka artikli 7 lõige 3 liikmesriikidele ette teatavad kohustused, kusjuures erinevus seisneb selles, et artikkel 4 näeb ette üldise veekaitsekohustuse, kuid
artikli 7 lõige 3 näeb ette eriomased kohustused seoses
joogivee tootmiseks kasutatavate veekogudega.
41.      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada lisaks sätte sõnastusele ka
sätte konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on.(9)
1)      Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 sõnastus
42.      Kõnealuse sätte sõnastus näitab, et liidu seadusandja on selles sõnastanud liikmesriikide kohustuse saavutada konkreetne tulemus.(10)
i)      Sõna „tagavad“ tähendus
43.      Kohtuotsuses Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (punktid 31–33) märgib Euroopa Kohus, et veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 sätestatud kohustused on imperatiivsed, kuna sätte sõnastus
viitab sätte siduvale mõjule ja asjakohasusele seoses veekaitsealaste õigusnormide raames konkreetsetele projektidele heakskiidu andmisega.
44.      Nimelt selgitab Euroopa Kohus viidatud kohtuotsuse viidatud punktides, et sõna „rakendavad“ ja sissejuhatav väljend
„meetmeprogrammide elluviimisel“ tõendavad selle sätte siduvat jõudu, mida pädevad asutused peavad projektide heakskiitmisel järgima.
45.      Tõsiasi, et
sarnaselt veepoliitika raamdirektiivi artiklile 4 on selle direktiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud, et liikmesriigid „tagavad kindlaksmääratud veekogudele vajaliku kaitse“, näitab, et see kohustus on projektidele loa andmisel siduv ja asjakohane. Väljend
„tagavad
[…] vajaliku kaitse“ tähendab, et liikmesriigid on kohustatud sel eesmärgil tegutsema, millest nähtub, et vajaliku kaitse tagamiseks peavad nad projektile loa andmise menetlust käsitama rakendusmeetmena
(eespool viidatud kohtuotsuse punkt 32).
46.      Tõsiasi, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 ja artikli 7 lõike 3 sõnastus on selles osas mõnevõrra erinevad („rakendavad liikmesriigid vajalikke meetmeid, et ära hoida kõigi pinnaveekogude seisundi halvenemine“
versus
„[l]iikmesriigid tagavad kindlaksmääratud veekogudele vajaliku kaitse eesmärgiga hoida ära nende kvaliteedi halvenemine, et vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust“), ei ole käesoleva hindamise seisukohast oluline. On selge, et sõnastus „tagavad“ tähendab, et liikmesriigid peavad võtma vajalikke meetmeid, et saavutada veepoliitika raamdirektiivi konkreetsed eesmärgid. Seda kinnitab ka sõnastuse teiste keeleversioonide (näiteks saksa-, prantsus-, itaalia-, hispaania- ja lätikeelse versiooni) analüüs.
ii)    Mõiste „vajalik kaitse“ tähendus
47.      Eespool viidatud
mõistete kasutamine veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 näitab, et liidu seadusandja valis „ennetava käsituse“ erinevalt varem kasutatud
(torusuudmel) põhinevast „puhastuskäsitusest“. Teisisõnu ei ole rõhk enam saastunud toorvee puhastamisel, et muuta see joogikõlblikuks, vaid pigem kasutatava vee allikate kaitsmisel.
48.      Nagu on märgitud veepoliitika raamdirektiivi põhjenduses 11, peab liidu „keskkonnapoliitika kaasa aitama keskkonnakvaliteedi säilitamisele, kaitsele ja parandamisele ning loodusressursside kaalutletud ja mõistlikule kasutamisele ning rajanema ettevaatusprintsiibil ning [põhimõttel], et tuleb võtta ennetusmeetmeid“ (kohtujuristi kursiiv).
49.      Artikli 7 lõikes 3 sisalduv mõiste „vajalik kaitse“ viitab ennetuspõhimõtet
arvestades sellele, et enne konkreetsele projektile loa andmist peab pädev asutus esmalt veenduma, et projekt ei avalda kahjulikku mõju joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude kvaliteedile.
iii) Mõiste „kindlaksmääratud veekogud“ tähendus
50.      Artikli 7 lõike 3 sõnastusest nähtub, et selle artikli kohased kaitsemeetmed on seotud üksnes kindlaksmääratud veekogudega. Artikli 7 lõige 3 ei sisalda siiski mingit piirangut, mis põhineks sellel, kuidas vesi nendesse veekogudesse satub – kas looduslikult või inimtekkelise infiltratsiooni teel (nagu põhikohtuasjas). Seega tuleb tagada kaitse kõigile kindlaks määratud veekogudes sisalduvatele veekogumitele.
iv)    Lauseosa „hoida ära nende kvaliteedi halvenemine, et vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust“ tähendus
51.      See lauseosa näitab, et liikmesriikide võetavate meetmete eesmärk on vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust ja et selle eesmärgi saavutamise vahendiks on liikmesriikide kohustus
hoida ära vähemalt veekogude kvaliteedi halvenemine.
52.      Komisjoni selgitav suunis
nr 16(11) toetab
tõlgendust, mille andsin veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikele 3. Kõnealuses suunises, mis kujutab endast komisjoni, kõigi liikmesriikide ja muude sidusrühmade poolt parimate tavade kohta kokku lepitud konsensuslikku seisukohta, on veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 kohta märgitud järgmist: „Praktikas ei pruugi põhjaveekogumi kvaliteedi halvenemise ärahoidmine iseenesest kaasa tuua joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatuse vähenemist. Puhastustoimingute ulatuse vähendamiseks on
nõutav kvaliteedi paranemine. Siiski on selge, et
kavas on
ära hoida vähemasti põhjavee kvaliteedi halvenemine. Ideaalis peaks kaitse olema piisav, et aja jooksul saaks puhastustoimingute ulatust vähendada.“
53.      Lauseosas „et vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust“ sisalduv sisemine seos allika (joogivee tootmiseks kasutatavad põhjaveekogumid ja pinnaveekogud) ja toote (elanikele pakutav joogivesi) vahel näitab, et liikmesriikide joogiveemajandus peab järgima
joogivee direktiivi ja selles sätestatud veekvaliteedi kriteeriume.
54.      Sellest järeldub, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 sõnastuses sisalduv „halvenemise ärahoidmise“ element koostoimes nõudega vähendada puhastustoimingute ulatust tähendab, et viidatud sätte kohase halvenemise keelu eesmärk on vältida olukorda, kus joogivee direktiivis sätestatud veekvaliteedi kriteeriumid ei ole täidetud.
v)      Sõnapaari „joogivee tootmiseks“ tähendus
55.      See sõnapaar teeb selgeks, et asjaomased veekogud on ainult need veekogud, mida kasutatakse joogivee tootmiseks, ning ühtlasi loob see vajaliku seose veepoliitika raamdirektiivi ja joogivee direktiivi vahel.
56.      Seega tuleneb artikli 7 lõike 3 sõnastusest liikmesriikide kohustus takistada selliste projektide elluviimist, mis võivad suurendada joogivee tootmiseks kasutatavate kindlaksmääratud veekogude puhastustoimingute ulatust, kui puhastustoimingute ulatuse suurendamiseta võib projekt avaldada kahjulikku mõju joogivee direktiivis sätestatud veekvaliteedi nõuete täitmisele.
2)      Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 kontekst
i)      Seos veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 ning artiklite 1 ja 4 vahel
57.      Tõlgendus, mille andsin artikli 7 lõikele 3,
leiab kinnitust, kui analüüsida selle artikli konteksti. Kõigepealt saab artikli 7 tähenduse tuletada selle artikli olemasolevatest seostest teiste veepoliitika raamdirektiivi sätetega, eelkõige artiklitega 1 ja 4.
58.      Eelkõige õiguskirjanduses (näiteks Faßbender veepoliitika raamdirektiivi põhjalikus analüüsis(12)) on viidatud tihedale seosele ja asjaolule, et artikkel 7 tähendab veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 sätestatud eesmärkide kasutuspõhist sisulist tugevdamist. Joogivee tootmine on vee erikasutus, mis hõlmab veepoliitika raamdirektiivi artiklit 4 kui üldnormi ja seetõttu on vaja võtta arvesse teatavaid joogiveega seotud erinõudeid.
59.      Sellega seoses tuleb
kaalutlustest, mille esitas Euroopa Kohtu suurkoda veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 süsteemi kohta kohtuotsuses Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, juhinduda ka direktiivi artikli 7 lõike 3 tõlgendamisel, mis on vajalik käesolevas asjas.
60.      See on põhjendatud, kuna
veepoliitika raamdirektiivi ülesehitus raamdirektiivina koordineerib kõigi veekogude, sealhulgas joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude kaitset.(13)
61.      Veelgi enam, viimati nimetatud veekogude kaitse, mis on ette nähtud veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 esimeses lauses, on veepoliitika raamdirektiivi artiklis 1 sätestatud veekogude üldise kaitse lahutamatu osa, mida taotletakse ka selle direktiivi artikliga 4.(14) Seega aitab veepoliitika raamdirektiivi artiklitega 1 ja 4 kehtestatud üldine veekaitsesüsteem, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, mõista direktiivi artikli 7 lõike 3 kaitsvat ja imperatiivset olemust.
ii)    Mõiste „kindlaksmääratud veekogud“ tähendus
62.      Selle mõiste tähenduse mõistmiseks on vaja arvesse võtta veepoliitika raamdirektiivi kaht järgmist elementi: i) artikli 7 lõikes 1 sätestatud erikriteeriumid ja ii) kohustus koostada kindlaksmääratud veekogude register vastavalt artiklile 6 koostoimes artikliga 7. Veepoliitika raamdirektiiv jätab liikmesriikide ülesandeks võtta konkreetsed rakendusmeetmed, et tagada kaitsealade nõuetekohane piiritlemine. Lõpuks nähtub artikli 7 lõike 3 sõnastusest koostoimes artikli 7 lõikega 1
selgelt, et liikmesriigid on kohustatud järgima artikli 7 lõiget 1 ja määrama nõuetekohaselt kindlaks kõik asjaomased veekogud, et tagada kõigi kaitset vajavate veekogude (eelkõige joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude) kaitse.
iii) Joogivee direktiivi tähtsus vee kvaliteedi määratlemisel veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel
63.      Järgmiseks analüüsin joogivee direktiivi mõju arusaamale „joogivee heast kvaliteedist“, mida püütakse tagada artikli 7 lõikega 3. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 2 on sätestatud, et „[i]ga lõike 1 alusel kindlakstehtud veekogu puhul peavad liikmesriigid lisaks artikli 4 pinnaveekogusid käsitlevate eesmärkide täitmisele […] tagama, et kohaldatava veepuhastusrežiimi alusel ning kooskõlas [liidu] õigusaktidega vastab saadav vesi [joogivee direktiivi] nõuetele“ (kohtujuristi kursiiv).
64.      Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 2 loob selge seose selle direktiivi artikli 7 lõike 3 ja viidatud sättes toorvee kaitseks
sätestatud eesmärkide ning
(hea kvaliteediga joogivee tagamiseks) joogivee direktiivis sätestatud olemasolevate standardite ja menetluste vahel. Seega mõjutavad joogivee direktiivis sätestatud joogivee standardid otseselt valgala majandamist, määrates kindlaks vee kvaliteedi miinimumtaseme, mis tuleb vee töötlemisel ja eelkõige puhastamisel tagada. See näitab, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 eesmärkide saavutamist taotleva valgala majandamise usaldusväärsus on lahutamatult seotud joogivee direktiivis sätestatud joogivee standarditega.(15)
65.      Seega ei ole kahtlust, et „emadirektiivi“ (veepoliitika raamdirektiiv, mis on üldise veemajandussüsteemi raamdirektiiv) ja „tütardirektiivi“ (joogivee direktiiv, mis on joogivee eridirektiiv ja moodustab selle süsteemi lahutamatu osa) vahel on tihe seos. Seda seost kasutades ei võeta veepoliitika raamdirektiivi artikliga 7 üle mitte ainult joogivee kaitseks joogivee direktiivis sätestatud eeskirjad, vaid lisatakse ka täiendav tingimus, mis puudutab veepuhastuse minimeerimist. Artikli 7 lõike 3 sõnastusest nähtub selgelt, et selle sätte kohane kaitse tuleb tagada nii, et saavutatakse joogivee direktiiviga nõutav joogivee kvaliteet ning nii, et joogivee tootmiseks vajalik puhastamistase aja jooksul väheneb.
iv)    Indikaatorparameetrite roll vee kvaliteedi halvenemise tuvastamisel
66.      Lisaks sellele on vaja selgeks teha vee kvaliteedi halvenemise tuvastamiseks kasutatavad vahendid. Et mõista veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud halvenemise ärahoidmise nõude tähendust käesolevas asjas, on vajalik uurida joogivee direktiivi I lisa C osa. Nõustun komisjoniga, et kõnealuses C osas sätestatud sulfaadi indikaatorparameeter 250 mg/l on asjakohane, et piiritleda sellist saasteainet nagu sulfaat ja tuvastada, kas on toimunud veekvaliteedi halvenemine veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 tähenduses. Seda indikaatorparameetrit tuleb joogivee tootmise kontekstis arvesse võtta.
67.      Sellest järeldub, et seos veepoliitika raamdirektiivi ja joogivee direktiivi vahel on
samuti element, mille alusel tuvastada vee kvaliteedi halvenemine, ning see seos aitab kindlaks teha, kuidas võib kõnealune
indikaatorparameeter mõjutada projektidele lubade andmise protsessi, mida käsitlen käesolevas ettepanekus allpool.
v)      Ettevaatusprintsiip ja parandusmeetmed
68.      Lisaks joogivee direktiivi I lisale annab selle direktiivi artikkel 8 olulise panuse, et mõista joogivee kaitse tagamise kohustuse sisu. Viidatud artiklis, mis kannab pealkirja „Parandusmeetmed ja kasutuspiirangud“, on sätestatud tagajärjed, mis kaasnevad, kui liikmesriigid ei järgi kõnealuse direktiivi artikli 5 kohaselt kehtestatud parameetrite väärtusi. Oluline on see, et joogivee direktiivi artikli 8 lõikes 6 on sätestatud, et „[p]arameetrite väärtustele või I lisa C osas sätestatud spetsifikatsioonidele mittevastavuse korral kaaluvad liikmesriigid, kas mittevastavus kujutab ohtu inimeste tervisele. Nad võtavad parandusmeetmeid veekvaliteedi taastamiseks, kui see on inimeste tervise kaitsmiseks vajalik“.
69.      Nagu eespool mainisin, viidatakse veepoliitika raamdirektiivi põhjenduses 11 EÜ asutamislepingu artiklile 174 (nüüd ELTL artikkel 191), mille kohaselt peab liidu keskkonnapoliitika – sealhulgas joogivee tootmine – põhinema ettevaatusprintsiibil ja põhimõtetel, mille järgi tuleb võtta ennetusmeetmeid. Nagu selgitan käesolevas ettepanekus allpool, ei ole sulfaadiga saastunud joogivee võimalikku mõju inimeste tervisele veel täielikult välja uuritud. Seega tähendab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 ette nähtud vajaliku kaitse tagamise vajadus
koostoimes ettevaatusprintsiibi ja ennetuspõhimõttega, et liikmesriigid peavad tegema hindamise ja tegutsema enne võimaliku kahjuliku keskkonnamõjuga projekti heakskiitmist. Sellest järeldub, et projekte tuleb hinnata ex ante, et vältida olukorda, kus on vaja rakendada parandusmeetmeid.
3)      Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 eesmärk
70.      Artikli 7 lõike 3 selline tõlgendus vastab muu hulgas tähtsusele, mille omistab keskkonnaõigusele ELi esmane õigus. ELTL artikli 191 lõige 2 kohustab Euroopa Liitu tagama kaitstuse kõrge taseme ja muu hulgas nõuab keskkonnapoliitikat, mis „rajaneb ettevaatusprintsiibil ja põhimõtetel, mille järgi tuleb võtta ennetusmeetmeid“. Peale selle nõuab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 37, et kõrgetasemeline keskkonnakaitse ja keskkonna kvaliteedi parandamine tuleb integreerida liidu poliitikasse.(16)
71.      Lisaks on veepoliitika raamdirektiivi kohaselt vee hea seisundi tagamise üks eesmärk
kindlustada elanikkonna joogiveevarud (veepoliitika raamdirektiivi põhjendus 24).
72.      Nagu selgitasin käesoleva ettepaneku punktis 53, on allika (joogivee võtmiseks kasutatavad põhjaveekogumid ja pinnaveekogud) ja toote (elanikkonnale jaotatav joogivesi) vahel olemas seos, mis kajastub artikli 7 lõike 3 mõttes ja eesmärgis.
Seega on allika kõrgetasemeline kaitse hädavajalik, et toota kvaliteetset joogivett jätkusuutlikul viisil.
73.      Kohtuotsuses
Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (punktides 34–43) tugines Euroopa Kohus oma tõlgenduse andmisel samuti veepoliitika raamdirektiivi eesmärgile: „[veepoliitika raamdirektiiv] sätestab vee kaitsmiseks ühised põhimõtted ja üldise tegevusraamistiku […]. Direktiiviga sätestatud ühiseid põhimõtteid ja üldist tegevusraamistikku peavad liikmesriigid edasi arendama, võttes direktiivis sätestatud tähtaegade jooksul vastu konkreetseid meetmeid.“
74.      Veepoliitika raamdirektiivi artiklis 1 on eelkõige sätestatud, et selle direktiivi eesmärk on aidata „tagada piisavad kvaliteetse pinna- ja põhjavee varud, mida on vaja püsivaks, tasakaalustatud ja õiglaseks veekasutuseks“.
75.      Eespool kirjeldatud järeldused, millele jõudis Euroopa Kohus
kohtuotsuses Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, on kõnealuse direktiivi artikli 7 lõike 3
teleoloogilise tõlgendamise seisukohast otseselt asjakohased. Nimelt tuleb selle sätte tõlgendamisel arvesse võtta ka veepoliitika raamdirektiivi üldeesmärki
muu hulgas „edenda[da] säästvat veekasutust, mis põhineb kättesaadavate veeressursside pikaajalisel kaitsel“ (artikli 1 esimese lõigu punkt b), mis on üks eesmärkidest, mida liikmesriigid peavad projektidele loa andmisel ellu viima.
76.      Lisaks sellele on asjakohased ka veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 sätestatud keskkonnaeesmärkidega seotud järeldused, võttes arvesse, et viidatud direktiivi artikli 7 lõike 2 kohaselt kohaldatakse artiklis 4 pinnaveekogude kohta sätestatud eesmärke ka artikli 7 kohaldamisalasse kuuluvate veekogude suhtes.
77.      Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et joogivee tootmiseks ette nähtud vee säästva kasutamise tagamiseks ja vee hea kvaliteedi säilitamiseks on hädavajalik hoida ära selle vee saastumine ja tegutseda ennetavalt. Teisisõnu tuleb ex ante hinnata projekte, mis võivad avaldada kahjulikku mõju joogivee tootmiseks kasutatava vee kvaliteedile ja mis seetõttu nõuavad veepuhastustoimingute ulatuse suurendamist, mitte vähendamist, nagu on nõutud
veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3.
4)      Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 ettevalmistavad materjalid
78.      Eespool esitatud tõlgendus ja artikli 7 lõike 3 tähtsus raamdirektiivi ülesehituses leiab kinnitust ka siis, kui tutvuda selle sätte ettevalmistavate materjalidega.
79.      Ettevalmistavatest materjalidest nähtub, et õigusloomeprotsessi alguses sisaldas veepoliitika raamdirektiiv ainult seda, mis on praegu sätestatud veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõigetes 1 ja 2.
80.      Praegune artikli 7 lõige 3 lisati hilisemas etapis, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Parlamendi vaheliste konsultatsioonide käigus.(17) Sellega soovis liidu seadusandja muuta artikli 7 sätteid rangemaks ja teha selgeks, et veemajanduse uue lähenemisviisi kohaselt on
toorvee ex ante kaitse
olulisem kui veepuhastustoimingute ulatuse suurendamine
ex post.
b)      Teine osa – veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 teine lause
81.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab teises küsimuses ka artikli 7 lõike 3 teisele lausele, mis sätestab, et „[l]iikmesriigid võivad [veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 esimeses lauses nimetatud] veekogudele kehtestada kaitsevööndi“. Komisjoniga nõustudes leian siiski ka mina, et see võimalus ei mõjuta artikli 7 lõike 3 esimeses lauses sätestatud kohustusi, kuivõrd need kohustused on kohaldatavad ka väljaspool selliseid kaitsevööndeid.
82.      Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 sõnastus on selge. Kaitsevööndite kehtestamine on üks võimalus, kuid sellisele asjale nagu põhikohtuasi ei ole sellel mingit mõju. Selliste kaitsevööndite kehtestamine kõnealuse põhjavee kaitseks on vaid üks meede teiste seas. See nähtub selgelt sõnastusest „[l]iikmesriigid tagavad
[…] vajaliku kaitse“, millele järgneb teises lauses „[l]iikmesriigid võivad kõnealustele veekogudele kehtestada kaitsevööndid“.
83.      Suunises
nr 16 on märgitud, et „artikli [7 lõike 3] teine lause lubab liikmesriikidel oma kaalutlusõigust kasutades kehtestada kaitsevööndid, mille piires võib keskenduda vajalikule kaitsele. Paljudes liikmesriikides on nende puhul tegemist nn joogivee kaitsevöönditega […]
Eesmärk on hoida ära
veekvaliteedi inimtegevusest tulenev halvenemine mis tahes saasteaine osas, mis võib joogivee standardite täitmise tagamiseks nõuda täiendavaid puhastustoiminguid“ (lk 13, kohtujuristi kursiiv).
84.      Seega kehtib eespool tõlgendatud üldine kaitsekohustus kõigi artikli 7 lõike 1 alusel kindlaks määratud veekogude suhtes, kuid kaitsevööndi kehtestamine on üksnes täiendav ja vabatahtlik meede, mis täiendab üldist kaitset, kui liikmesriik peab seda vajalikuks.(18)
c)      Teise küsimuse vahekokkuvõte
85.      Kõigist eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 moodustab veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 alusel kehtestatud veekaitsesüsteemi lahutamatu osa. See hõlmab vee kvaliteedi halvenemise keeldu, kuivõrd loa andmine sellist halvenemist põhjustada võivale projektile takistab liikmesriigil täita kohustust vähendada joogivee tootmiseks vajalike puhastustoimingute ulatust. Vajalikud kaitsemeetmed hõlmavad liikmesriikide siduvat kohustust ex ante hinnata projekte, mis võivad avaldada kahjulikku mõju joogivee tootmiseks kasutatavate kindlaksmääratud veekogude kvaliteedile, sõltumata sellest, millist liiki vett need veekogud sisaldavad. Eesmärk on: i) tegutseda ennetavalt ja hoida ära vee kvaliteedi halvenemine, ii) vähendada veevarude säästva kasutamise tagamise eesmärgi osana järk-järgult joogivee tootmisel vajalike veepuhastustoimingute ulatust
ning
iii) hoida ära olukord, kus on vaja rakendada joogivee direktiivis nõutavaid parandusmeetmeid.
Kõnealune kohustus kehtib sõltumata sellest, kas veekogu asub kaitsevööndis või väljaspool kaitsevööndit direktiivi 2000/60 artikli 7 lõike 3 teise lause tähenduses.
3.      Kolmas ja neljas küsimus
a)      Milles seisneb veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 kohase veekogude kvaliteedi halvenemise keelu rikkumine?
86.      Leian, et neid küsimusi tuleb käsitleda koos, kuna mõlemad on seotud kriteeriumiga, mida tuleb kohaldada veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud veekogude kvaliteedi halvenemise keelu rikkumise hindamisel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, milles seisneb viidatud sätte kohase halvenemiskeelu rikkumine. Eelkõige küsib kohus, kas rikkumise tuvastamiseks piisab mis tahes halvenemisest või peab olema ületatud joogivee direktiivi I lisa C osas sulfaadi puhul märgitud indikaatorparameeter 250 mg/l või
peab esinema joogivee direktiivi artikli 8 lõikes 6 viidatud parandusmeetmete võtmise oht (meetmed, mis suurendavad joogivee tootmiseks vajalike
puhastustoimingute ulatust).
87.      Nagu eespool märkisin, kohustab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 liikmesriike hoidma ära joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude kvaliteedi halvenemine, et vähendada nõutavate puhastustoimingute ulatust.
88.      Mis puudutab mõistet „halvenemine“, siis on Euroopa Kohus seoses veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõikega 1, mis käsitleb „pinnaveekogude seisundi halvenemise mõistet“, juba märkinud, et see on „üldmõiste“, mille määratlemisel tuleb arvesse võtta selle sõnastust, konteksti ja kõnealuste sätete eesmärke.(19) Sama lähenemisviis kehtib ka joogivee tootmiseks kasutatava vee kvaliteedi halvenemise analüüsimisel.
89.      Esiteks on veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 sõnastuses kaks elementi, mis on mõiste „halvenemine“ määratlemisel olulised. Esimene element on see, et kõnealune artikkel viitab vee kvaliteedile, seostamata seda vee seisundi või mis tahes muu tingimusega. Teine element on asjaolu, et see on seotud konkreetselt joogivee kvaliteediga, piirates
seda joogivee tootmiseks kasutatavate veekogudega. Seega viitab kõnealuse artikli sõnastus sellele, et „halvenemine“ hõlmab igasugust tegevust, mis avaldab kahjulikku mõju just joogivee tootmiseks kasutatavatele veekogudele.
90.      Teiseks esitan seoses
veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 ülesehitusega järgmised kaalutlused.
91.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas joogivee direktiivi I lisas sätestatud mikrobioloogilised, keemilised ja indikaatorparameetrid võivad olla veekogude kvaliteedi halvenemise keelu võrdlusaluseks
veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 esimese lause alusel.
92.      Minu arvates tuleb sellele küsimusele vastata jaatavalt.
93.      Igal juhul on see nii juhul, kui tegemist on sulfaadiga. Kui on olemas oht inimeste tervisele, siis on indikaatorparameeter veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3
seisukohast asjakohane võrdlusalus, nagu on näidatud allpool.
94.      Kolmandaks, mis puudutab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 eesmärke, siis tuleb seda sätet tõlgendada ka kõnealuse direktiivi üldiste eesmärkide alusel, mille hulka kuulub
eesmärk edendada
„säästvat veekasutust, mis põhineb kättesaadavate veeressursside pikaajalisel kaitsel“ (veepoliitika raamdirektiivi artikli 1 lõike 1 punkt b). Selliste ressursside säästev kasutamine joogivee tootmiseks hõlmab
tingimata vähemalt
kõnealuste ressursside igasuguse saastatuse
ärahoidmist, et saavutada eesmärk vähendada nende puhastuseks vajalike toimingute ulatust.
95.      Nagu märkisin käesoleva ettepaneku punktis 76, on asjakohased ka veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 sätestatud keskkonnaeesmärkidega seotud järeldused, arvestades seda, et viidatud direktiivi artikli 7 lõike 2 kohaselt kohaldatakse artiklis 4 pinnaveekogude kohta sätestatud eesmärke ka artikli 7 kohaldamisalasse kuuluvate veekogude suhtes. Nagu eespool selgitasin, on veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud veekogude kvaliteedi halvenemise keeld tihedalt seotud puhastustoimingutega. Puhastustoimingud on omakorda seotud asjaomase saasteainega ja seega sõltub veekogude kvaliteedi halvenemise keelu hindamine tingimata saasteaine liigist. Käesoleval juhul on tegemist sulfaadiga, mis on parameetri väärtus, mille üle tehakse järelevalvet,
ja seega tulenevad asjakohased õiguslikud tagajärjed joogivee direktiivi artikli 8 lõikest 6.
96.      Ühest küljest, kuivõrd joogivee direktiiv näib pidavat sulfaadi mõju joogivee tootmisele suhteliselt vähem ohtlikuks (I lisa C osa märkuses 1 on selle kohta
üksnes märgitud, et „olmevesi ei tohiks olla agressiivne“), tuleks sulfaati käsitleda vähem rangelt kui näiteks viidatud lisa A ja B osas nimetatud saasteaineid.
97.      Teisest küljest tuleb silmas pidada ka seda, et hiljutises teaduskirjanduses on väidetud, et tegelikult võib sulfaat mõjutada veekogu seisundit ja olla inimeste tervisele ohtlikum kui seni arvatud.(20)
98.      Tuginedes õiguslikule analüüsile, nõustun komisjoniga, et joogivee direktiivi I lisa C osas sätestatud sulfaadi indikaatorparameeter 250 mg/l on asjakohane, et teha kindlaks, kas tegemist on kvaliteedi halvenemisega veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 tähenduses. Seda indikaatorparameetrit tuleb arvesse võtta joogivee tootmise kontekstis, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
99.      Kuigi kõnealuse indikaatorparameetri
pelga ületamisega ei kaasne automaatselt sellist halvenemist, on indikaatorparameeter siiski asjakohane, kuna see on võrdlusalus. Joogivee direktiivi
artikli 7 lõige 1 kohustab liikmesriike tegema järelevalvet joogivee kvaliteedi üle
ja seda eelkõige direktiivi artiklis 5 sätestatud indikaatorparameetrite alusel. Selles kontekstis – nagu on ette nähtud viidatud direktiivi artikli 5 lõike 2 teises lauses –
on I lisa C osas sätestatud parameetrite osas vaja väärtused kindlaks määrata „üksnes seire eesmärgil ning artikliga 8 ettenähtud kohustuste täitmiseks“ (kohtujuristi kursiiv).
100. Kõnealuse direktiivi põhjendusest 11 tuleneb, et sulfaadi suhtes kehtestatud indikaatorparameeter ei ole „otseselt tervisega [seotud]“ parameeter. Seetõttu ei ole liikmesriigid ületamise korral, vastupidi sellele, mis on ette nähtud I lisa A ja B osas sätestatud indikaatorparameetrite puhul (vt joogivee direktiivi artikli 8 lõige 2), tingimata kohustatud võtma parandusmeetmeid vee kvaliteedi taastamiseks. Joogivee direktiivi artikli 8 lõike 6 kohaselt peavad liikmesriigid kõigepealt kaaluma, „kas mittevastavus kujutab ohtu inimeste tervisele“, ning võtma parandusmeetmeid ainult siis, „kui see on inimeste tervise kaitsmiseks vajalik“.
101. Kui aga sulfaatide suhtes kehtestatud indikaatorparameetri taseme ületamine kujutab endast ohtu inimeste tervisele ja kui asjaomane liikmesriik ei võta vee kvaliteedi taastamiseks vajalikke parandusmeetmeid, siis leian, nagu ka komisjon, et sellega ei rikuta mitte üksnes joogivee direktiivi artikli 8 lõiget 6, vaid ka veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustust hoida ära asjaomaste veekogude kvaliteedi halvenemine ja vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust.
102. Sellest järeldub, et vee kvaliteedi halvenemine, millele on osutatud
veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3, tekib juhul, kui projekt võib ületada joogivee direktiivi alusel kehtestatud parameetreid. Kuid juhul, kui tegemist on joogivee direktiivi I lisa C osas nimetatud saasteainega, ei tähenda selline ületamine halvenemist, mis põhineb üksnes saasteaine, nagu sulfaadi kindlaksmääratud tasemel. Sellisel juhul peab selleks, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel saaks tuvastada vee kvaliteedi halvenemise, esinema oht inimeste tervisele ja järelikult peab sellise ohu vältimiseks olema vaja puhastustoiminguid muuta.
103. Järgmiseks uurin, kas hoolimata kohustusest teha järelevalvet üksnes sulfaadisisalduse
üle (joogivee direktiivi I lisa C osa), mis võiks viidata sellele, et projekti mõju sulfaadisisaldusele võiks järelevalve raames hinnata ka ex post, tuleb artikli 7 lõiget 3 tõlgendada nii, et sellega kehtestatakse kohustus hinnata selliseid projekte, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ex ante.
b)      Planeeringu kehtestamise otsuse läbivaatamine
104. Teaduskirjandusest ja isegi kõnealusest planeeringu kehtestamise otsusest ilmneb selgelt, et esinevad
märkimisväärsed kahtlused sulfaadiga saastunud joogivee mõjus inimese tervisele. Sellest tulenevalt nõuab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 koostoimes ettevaatusprintsiibi ja ennetuspõhimõttega, et enne loa andmise otsuse tegemist tuleb viidatud sätte alusel läbi viia nõuetekohane hindamine.
105. Planeeringu kehtestamise otsuses (lk 174) märgib amet, et kõnealuse projekti tulemusena on oodata sulfaadisisalduse vähesel määral
suurenemist (vt
ka
otsuse lk 46, punkt 1.3.3.13, millest nähtub, et amet tunnistab ohte: „et vältida alamjooksul asuvate ökoloogiliselt prioriteetse läbitavusega pinnaveekogude ökoloogilise seisundi või potentsiaali halvenemist, tuleb järve sulfaadi heitkoguseid juhtida nii, et järgitaks kontrollpunktis 1 (ülevoolurajatis) väljavoolava vee pikaajalist piirmäära 620 mg/l.
Hoolimata eespool märgitust jäeti planeeringu kehtestamise menetluse raames täielikult kontrollimata, kas kõnealune projekt (koos
ülevooluga Cottbuser
Ostseest) on kooskõlas veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 sätetega. Kontrollid, mida tegelikult tehti, puudutavad üksnes veepoliitika raamdirektiivi artiklit 4. Seda, et tegelikku sulfaadisaastet ei ole veel uuritud, möönab ka amet ise, märkides planeeringu kehtestamise otsuses (lk 175), et „tegelik lahjendusaste või vähenemine kuni Brieseni pumba- ja veepuhastusjaamani peab olema konkreetselt kindlaks määratud“. Kuivõrd ameti hinnangul „projekt ei takista joogiveevarustuse tagamist“ (planeeringu kehtestamise otsus, lk 175), siis nõustun eelotsusetaotluse esitanud kohtuga, et tehniline uurimine selle kohta ei olnud piisav.(21)
106. Planeeringu kehtestamise otsuse läbivaatamisel ilmneb, et kõnealuse projekti mõju sulfaadisisaldusele ei ole üksikasjalikult analüüsitud. Eelkõige ei ole analüüsitud vastastikust sõltuvust põhjavees üleujutuse ajal esineva kõrgendatud kontsentratsiooni ja sulfaadi
eeldatava hajusa sattumise vahel Spree jõkke (vt
planeeringu kehtestamise otsuse lk 173). Põhjaveekogumis on oodata sulfaadisisalduse suurenemist (lk 171 ja 174), samal ajal kui pikema aja jooksul täiendavat kokkupuudet oodata
ei ole (lk 172). Planeeringu kehtestamise otsuses
endas on sõnaselgelt märgitud, et „sulfaadisisalduse tegeliku lahjendamise/vähendamise määr kuni Brieseni pumba- ja veepuhastusjaamani tuleb konkreetselt kindlaks määrata“ (lk 175). Seejärel on planeeringu kehtestamise otsuses märgitud, et „projektist tulenev sulfaadisisalduse suurenemine põhjaveekogumis ei ole praktikas mõõdetav“.
c)      Teaduskirjandus sulfaadisaaste ohtude kohta
107. Magevee ökosüsteemide sulfaadisaastet käsitlevas põhjalikus uuringus(22) jõuti järeldusele, et „analüüsitud kirjandusest nähtub selgelt, et [sulfaadi]saaste võib olla toksiline veetaimedele ja loomsetele organismidele, sealhulgas kaladele, selgrootutele ja kahepaiksetele, ning sellel võib olla kahjulik mõju ka inimeste tervisele“. Autorite sõnul „on suur vajadus meetmete järele, et vähendada veekogude sulfaadisisaldust […] Uuringuga soovime juhtida probleemile tähelepanu, näidata praegust seisu sulfaadisaaste vähendamisel ja samal ajal rõhutada, et teadmistes esineb veel arvukalt lünki“.(23)
108. Samas uuringus käsitletakse just põhikohtuasjas kõne all olevat sulfaadisaaste probleemi (sulfaadisaaste ja Spree jõgi): „Vähe on teada
otsese mõju kohta, mida avaldab tervisele [sulfaadi] sattumine organismi eelkõige joogivee kaudu“, ja „tänapäeval on [sulfaadi] püsiv ja kasvav sisaldus magevee ökosüsteemides tingitud mitmesugust laadi inimtegevusest, […] mis ohustab nii ökosüsteemi toimimist kui ka joogiveevarusid“. Eelkõige
esineb „märkimisväärseid näiteid veeökosüsteemidest, mida on põhjalikult uuritud [kaevandustest ärajuhitav happeline vesi], sealhulgas
[…] Spree jõgi,[(24)] […] tundub ebatõenäoline, et [sulfaadi]
kontsentratsioon alamjooksul mõne aasta või isegi mõne aastakümne jooksul pärast kaevandamistegevuse lõpetamist „looduslikule“ tasemele alaneb. Näiteks [sulfaadi]
kontsentratsioon Spree jões […] on viimastel aastakümnetel suurenenud pruunsöe pealmaakaevanduste likvideerimise ja sellega seotud põhjavee taseme taastamise tagajärjel […] Sellest tulenevalt on Spree jõe alamjooksul asuvates järvedes täheldatud kõrgemaid [sulfaadi] kontsentratsioone, mis sageli ületavad Saksamaal joogiveele kehtestatud [sulfaadi] piirnormi 250 mg/l  […], mis on väga problemaatiline, kuna neid veekogusid kasutatakse joogiveeallikana – tavaliselt põhjavee võtmise teel kaldafiltreerimise kaudu. Kuna paljudes riikides on pruunsöe kaevandamine energia tootmiseks lõpetatud, tundub mõistlik eeldada, et [sulfaadi] väljajuhtimine sellistest piirkondadest on jätkuvalt keskkonnaprobleem“.(25)
d)      Järeldus parameetri väärtuse kasutamise kohta
109. Arvestades ettevaatusprintsiibi ja ennetuspõhimõtte
suurenevat tähtsust keskkonnaõiguses, tuleb veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõiget 3 juhul, kui tegemist on saasteainega, mille puhul esinevad kahtlused, et see võib avaldada inimese tervisele kahjulikku mõju, tõlgendada nii, et see ei luba oodata, kuni saastus on juba tekkinud. Leian, et olgugi et selline parameetri väärtus, nagu on kindlaks määratud sulfaadi suhtes, on mõeldud eelkõige järelevalveks, saab seda siiski kasutada
ka näitajana
vee kvaliteedi halvenemise riski tuvastamiseks tehtaval ennetaval hindamisel veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel.
4.      Viies, kuues ja seitsmes küsimus
110. Neid küsimusi tuleb käsitleda koos, kuivõrd nende küsimustega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas pädev asutus on veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 kohaselt kohustatud enne projektile loa andmist teostama või tellima eksperdiuuringu
selle kohta, kas projekti tõttu võib asjaomase veekogu kvaliteet halveneda või
– kui see jäetakse tegemata – kas selline eksperdiuuring võib toimuda ex post kohtumenetluse käigus (et heastada
riigisiseste veealaste õigusnormide alusel antud loa õigusvastasust).
111. Nagu eespool märgitud, nõuab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 koostoimes ettevaatusprintsiibi ja ennetuspõhimõttega, et hoitakse ära olukord, kus tuleb võtta parandusmeetmeid. Nagu nähtub eespool viidatud teaduskirjandusest, kinnitab asjaolu, et sulfaadi ohtlikkust ja kahjulikku mõju joogivee tootmiseks kasutatavale veele ei ole veel piisavalt hinnatud ja kindlaks tehtud, koostoimes ettevaatusprintsiibi ja ennetuspõhimõttega minu tõlgendust, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikest 3 tuleneb nõue hinnata selliseid projekte, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ex ante.
112. Minu eelnev analüüs veepoliitika raamdirektiivi
artikli 7 lõike 3 tähenduse kohta näitab, et eespool viidatud
ex ante
hindamine peab sisaldama kahte peamist hindamisliini. Esiteks tuleb hinnata mõju inimeste tervisele juhul, kui puhastustoimingud jäävad samaks, sealhulgas seda, milliseid parandusmeetmeid oleks vaja võtta joogivee direktiivi alusel, tuginedes tuvastatud seosele. Teiseks on vaja hinnata mõju veepuhastustoimingute ulatusele: kas olemasolevad meetodid suudavad tagada vee kvaliteedi sama taseme, kui projekt on heaks kiidetud ja ellu viidud.
113. Sellega seoses võib olla kasulik selgitada, milliseid ex ante
meetmeid võivad pädevad asutused võtta, et täita artikli 7 lõikest 3 tulenevaid kohustusi.
114. Need meetmed on järgmised: i) veekogude kindlakstegemine veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 1 alusel, ii) joogivee tootmiseks kasutatavate veekogude seire ja iii) projektide hindamine, et teha kindlaks, kas need võivad põhjustada veekogude kvaliteedi halvenemist tasemeni, mis takistab liikmesriigil täita oma kohustust vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust.
115. Seoses sellega, milliseid meetmeid tuleb võtta veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel, juhin tähelepanu sellele, et uus uuesti sõnastatud joogivee
direktiiv (direktiiv
(EL) 2020/2184(26)), mis tuli üle võtta 12. jaanuariks 2023, kohustab artiklis 8 liikmesriike tagama „olmevee veevõtukohtade valgalade riskihindamise ja riskijuhtimise tegemise“.
116. Seetõttu leian, et vastavalt kõnealusele uuele sättele (mis viitab kahes kohas sõnaselgelt veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikele 3) nagu ka veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 kohaselt peavad liikmesriigid võtma meetmeid, mis ei puuduta mitte ainult vett meie joogiklaasides, vaid ka veekogusid, millest võetakse ja töödeldakse vett joogivee tootmiseks.
117. Euroopa Kohtu praktikast nähtub selgelt, et „projektile loa andmise menetluses ja seega enne otsuse tegemist peavad pädevad asutused [veepoliitika raamdirektiivi] artikli 4 alusel kontrollima, kas see projekt võib tuua veele kaasa negatiivseid tagajärgi, mis on vastuolus kohustustega hoida ära pinnaveekogude ja põhjaveekogumite seisundi halvenemine ning seda parandada. Järelikult on selle sättega vastuolus, kui nimetatud kontroll viiakse läbi alles pärast seda kuupäeva“.(27)
118. Arvestades viidatud kohtupraktikat, ja kuivõrd veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 kujutab endast olemuslikku osa artikli 4 kohasest veekaitsekorrast, siis tuleb mõju joogivee tootmiseks kasutatavatele veekogudele – mis on otseselt inimeste tervisega seotud küsimus – tingimata hinnata enne projektile loa andmist.
119. Eespool esitatud tähelepanekud kinnitavad minu varasemat analüüsi, mille kohaselt tuleb veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõiget 3 koostoimes ettevaatusprintsiibi ja ennetuspõhimõttega tõlgendada nii, et vajalikud kaitsemeetmed sisaldavad liikmesriikide kohustust ex ante
hinnata projekte, mis võivad avaldada kahjulikku mõju joogivee tootmiseks kasutatavate kindlaksmääratud veekogude kvaliteedile.
120. Seega kohustab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 3 asjaomast pädevat asutust jätma projektile luba andmata, kui projekt võib asjaomase veekogu kvaliteeti sedavõrd halvendada, et joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust on vaja suurendada, enne kui on läbi viidud
hindamine vastavalt veepoliitika raamdirektiivi artiklile 7 koostoimes joogivee direktiiviga. Teisisõnu on selline hindamine kohustuslik menetlusetapp enne seda, kui
võib kaaluda sellisele projektile võimaliku loa andmist.
121. Eelotsusetaotlusest, Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest ja poolte märkustest kohtuistungil nähtub, et sellist hindamist põhikohtuasjas üldse ei tehtud. Ainus läbiviidud hindamine puudutas veepoliitika raamdirektiivi artiklit 4.
122. Nagu märkisid
Oderi-äärne Frankfurt ja FWA, hinnati põhikohtuasjas projekti veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 kohase üldise halvenemiskeelu alusel.
Samas on selge, et selline hindamine
ei ole kooskõlas
viidatud direktiivi artikli 7 lõike 3 nõuetega, kuna selle eesmärk on „hoida ära [veekogude] kvaliteedi halvenemine“ ja „vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust“. Kõnealuste nõuete eiramine loa andmise menetluse raames võib mõjutada inimeste tervise kaitse tagamist ja loa andmise menetluse tulemust, mille kohta
peab eelotsusetaotluse esitanud kohus nüüd otsuse tegema.
123. Sellest tuleneb, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel
peab pädev asutus planeeringu kehtestamise menetluse käigus – ja seega enne tegeliku loa andmise otsuse tegemist – kontrollima, kas kõnealune projekt võib avaldada kahjulikku mõju viidatud artiklis sätestatud kohustuste täitmisele. Viidatud sättega on vastuolus, kui selline kontroll toimub alles pärast loa andmist.
5.      Kaheksas ja üheksas küsimus
124. Neid küsimusi tuleb käsitleda
koos. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud veekvaliteedi halvenemise keelust, mis kehtib just joogivee suhtes, võib kõrvale kalduda projektiga taotletavate huvide tasakaalustamisega (näiteks kui
nõutud puhastustoimingute ulatus on väike või kui projekt on eriti oluline) või kas viidatud direktiivi artikli 4 lõige 7 on kohaldatav artikli 7 lõike 3 suhtes.
125. Esiteks, nagu tuleneb käesoleva ettepaneku punktist 51, on liikmesriikide poolt veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel võetavate meetmete eesmärk vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust (kaitstes seeläbi inimeste tervist) ja selle eesmärgi saavutamise vahendiks on kohustus hoida ära vähemalt veekogude kvaliteedi halvenemine.
126. Teiseks on vee kvaliteedi halvenemise keeluga, mis kehtib viidatud sätte alusel projektidele loa andmise suhtes, püütud seda eesmärki kaitsta.
127. Kolmandaks, nagu allpool selgitan, võib teatud konkreetsetele projektidele siiski loa anda, kui need vastavad teatud tingimustele kas veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõike 7 alusel või proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamisel.
128. Kohtuotsuses Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (punktid 44–47) tugineb Euroopa Kohus veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 tõlgendamisel selle direktiivi artikli 4 lõikes 7 sätestatud erikorrale.
129. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõike 7 sõnastus on oluline ja näitab, et see on kohaldatav väljaspool artiklit 4, kuna selle sissejuhatuses on selgelt ja üldiselt
märgitud, et liikmesriigid „ei riku […]
käesolevat direktiivi“ (kohtujuristi kursiiv), kui selle sätte nõuded on täidetud. Selles ei ole märgitud, et liikmesriigid ei riku seda artiklit.
130. Pealegi näitab veepoliitika raamdirektiivi artiklis 7 sisalduv viide artiklile 4, et kõnealuste sätete vahel on seos ning et veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõikest 1 ja artikli 7 lõikest 3 tulenevad kohustused on omavahel tihedalt seotud.
131. Vastupidi komisjoni väitele, et artikli 4 lõige 7 on
artikli 7 lõike 3 suhtes tingimusteta kohaldatav, selgub artikli 4 lõike 7 alguses sisalduvast kahest lõigust, et seda kohaldatakse üksnes tegevuste suhtes, mis võivad mõjutada veekogude seisundit.
132. Seega tuleb veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõiget 7 tõlgendada nii, et see on kohaldatav loa andmisele sellistele konkreetsetele projektidele, mis mõjutavad viidatud direktiivi artikli 7 lõikest 3 tulenevaid kohustusi, kuid seda üksnes juhul, kui need projektid võivad mõjutada veekogude seisundit.
Sellistes olukordades annab artikli 4 lõige 7, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, liikmesriikide pädevatele asutustele piisavad juhised vajalike sammude kohta, mida nad peavad loa andmise menetluses võtma.
133. Teatud juhtudel ei pruugi veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud kvaliteedi halvenemise keeld veekogude seisundit siiski mõjutada. Selliste projektide puhul, mis võivad avaldada kahjulikku mõju veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustustele (kuid mitte veekogude seisundile), leian, et nendele projektide loa andmise menetluses tuleb artikli 4 lõike 7 asemel kohaldada proportsionaalsuse põhimõtet.
134. Veepoliitika raamdirektiivi üldine ülesehitus, nagu see on üksikasjalikult kindlaks määratud selle direktiivi artiklis 4, näitab, et liidu seadusandja on leidnud, et teatud tingimustel võib lubada erandeid liikmesriikidele selle direktiiviga pandud kohustustest. Artikkel 7 ei sisalda iseenesest aga mingit viidet võimalikule erandile. Minu arvates võiks artikli 7 lõike 3 tõlgendamine nii, et see sisaldab absoluutset kohustust keelata vee kvaliteedi halvenemine, tekitada ületamatuid raskusi liikmesriikidele, kes püüavad lühiajaliselt tagada oma veevarude tõrgeteta majandamist. Sellistes olukordades tuleb
veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 kohast halvenemise keeldu projektile loa andmise menetluse käigus tõlgendada proportsionaalsuse põhimõtet ja huvide tasakaalustamist arvestades, seda eelkõige seoses selle projekti eesmärgiga. Selle kasuks räägib tõsiasi, et veepoliitika raamdirektiivi põhjendusest 32 nähtub, et erandeid võib kohaldada „ülekaalukates üldistes huvides“.
135. Seega on pädeval asutusel sellisele projektile loa andmise menetluse käigus, mis võib kahjustada artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustuste täitmist, kohustus hinnata projekti keelamise vajalikkust, kui ta on tuvastanud, et kõnealune projekt võib halvendada vee kvaliteeti ja selle tulemusel takistada liikmesriigil täita kohustust vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust. „Vajalikkuse“ elemendi olulisus kajastub
artikli 7 lõike 3 sõnastuses. Viidatud artikkel sätestab ise selgelt, et liikmesriigid „tagavad kindlaksmääratud veekogudele vajaliku kaitse eesmärgiga hoida ära nende kvaliteedi halvenemine, et vähendada joogivee tootmiseks vajalike veepuhastustoimingute ulatust“.
136. Kõnealune vajalikkuse nõue(28) koostoimes proportsionaalsuse põhimõttega nõuab, et liikmesriigid kasutaksid meetmeid, mis veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud eesmärke arvestades „ei läheks kaugemale sellest, mis on […] kõne all olevate õigusnormidega taotletava õiguspärase eesmärgi saavutamiseks sobiv ja vajalik ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, kusjuures tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega“(29).
137. Sellest järeldub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise raames kontrollima, kas projektile loa andmise käigus
on toimunud huvide tasakaalustamine. Sellise kontrolliga tuleb kindlaks teha, kas projektiga taotletav eesmärk võib olla kaalukam veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud veekvaliteedi halvenemise keelust. Selline kaalukamaks osutumine oleks siiski võimalik ainult lühiajaliselt (tingimusel et pikemas perspektiivis vastavus artikli 7 lõikele 3 taastatakse) ja juhul, kui täidetud on järgmised tingimused: i) nõutud puhastustoimingute ulatus on väike ja aja jooksul väheneb;
ii) projekt on eriti oluline ja on ülekaalukates üldistes huvides; iii) võetud on kõik vajalikud meetmed, et kahjulikku mõju artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustustele aja jooksul leevendada, ja iv) projekt ei tekita liikmesriigile joogivee direktiivi nõuetele vastava joogivee tagamisel lühiajalisi
tõsiseid raskusi.
6.      Kümnes küsimus
138. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, millised veepoliitika raamdirektiivi artiklist 4 kaugemale minevad kohustused
võivad tuleneda selle direktiivi artikli 7 lõikest 2, mille tulemusena tuleb neid projektile loa andmise menetluses arvesse võtta.
139. Veepoliitika raamdirektiivi artikkel 4 kohustab liikmesriike „keelduma […] kiitmast heaks konkreetset projekti, kui see võib halvendada pinnaveekogu seisundit või ohustada pinnavee hea seisundi või pinnavee hea ökoloogilise potentsiaali ja hea keemilise seisundi saavutamist direktiivis ette nähtud ajal“(30) (juhul kui ei ole kehtestatud erandit). Sama kehtib ka põhjaveekogumite suhtes.
140. Sellest järeldub, et artikkel 4 on kohaldatav veekogude kui selliste kaitse suhtes.
141. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 2 läheb sellest kohustusest kaugemale.
142. Artikli 7 lõikes 2 on sätestatud, et „[i]ga lõike 1 alusel kindlakstehtud veekogu puhul peavad liikmesriigid lisaks artikli 4 pinnaveekogusid käsitlevate eesmärkide täitmisele, sealhulgas artikli 16 alusel ühenduse tasandil kehtestatud kvaliteedistandardite järgimisele tagama, et kohaldatava veepuhastusrežiimi alusel ning kooskõlas ühenduse õigusaktidega vastab saadav vesi [joogivee direktiivi] nõuetele“.
143. Seega nähtub viidatud sättest, et vesi, mis on võetud ja mida on puhastatud
kasutamiseks olmeveena, peab lõppkokkuvõttes vastama joogivee direktiivi nõuetele, st see peab olema sobiv olmeveena kasutamiseks.
144. Olen seisukohal – nagu leidis ka komisjon –, et kõnealune nõue läheb –
analoogiliselt veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikega 3
–
selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktis i või artikli 4 lõike 1 punkti b alapunktis i sätestatud kohustustest kaugemale. Teisisõnu –
veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 2 lisab selle direktiivi artiklile 4 täiendava mõõtme (ja sätestab artikli 4 suhtes laiendatud kaitse), mis puudutab eelkõige inimeste tervist ja põhineb joogivee direktiivil. Lisaks kohustusele kaitsta veekogu artikli 4 alusel, nagu selles artiklis on üksikasjalikult reguleeritud, kehtib joogivee direktiivi nõuete täitmiseks seega ka kohustus seda veekogu artikli 7 lõike 2 kohaselt puhastada.
145. Vastupidi Lausitzi argumentidele ei ole veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 2 seega üksnes deklaratiivne, millest tulenevalt tuleb veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõiget 2 arvesse võtta ka planeeringu kehtestamise menetluse käigus, et kontrollida, kas kõnealuse projekti elluviimise tagajärjed võivad mõjutada veekogu suhtes joogivee direktiivi eesmärkide saavutamiseks kohaldatavat puhastusrežiimi.
146. Võib tuua esile, et suunises
nr 16 selgitatakse seoses veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikega 2, et „artikli 4 eesmärgid (st seisund, ennetamine või piiramine, kasvusuundumuse langusele pööramise ja muude kaitsealaga seotud eesmärkide rakendamine) peavad olema täidetud sõltumata artikli [7 lõike 2] eesmärgi täitmisest; ja [joogivee direktiivi] nõuded peavad olema täidetud. See hõlmab üldist nõuet tagada, et vesi ei ole saastunud, mis võiks kujutada endast ohtu inimeste tervisele, ning nõuet järgida joogivee direktiivi kohaseid ametlikke standardeid tarbijale vee tarnimise kohas (st kraan)“.
147. Minu arvates lisab veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõige 2 veepoliitika raamdirektiivi alusel toimuvale huvide tasakaalustamisele täiendava punkti, mille kohaselt on projektile loa andmine võimalik üksnes juhul, kui selle elluviimisel ei ole kahjulikke tagajärgi veele, millega puudutatud piirkonna elanikke (kraanist) varustatakse. Minu arvates tähendab see, et projektile võib loa anda ainult siis, kui projekt – olenevalt asjaoludest – sisaldab vajalikku meetmete kogumit, et tagada, et vastavust joogivee direktiivile ei kahjustata.
148. Eeltoodust tuleneb, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et viidatud säte, nagu ka sama direktiivi artikli 7 lõige 3, sisaldab kohustusi, mis lähevad sama direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktis i või artikli 4 lõike 1 punkti b alapunktis i nimetatud kohustustest kaugemale, mida tuleb projektile loa andmise menetluse raames arvesse võtta. Eelkõige võib projektile loa anda ainult siis, kui projekt
sisaldab vajalikku meetmete kogumit, et tagada, et vastavust joogivee direktiivile ei kahjustata.
IV.    Ettepanek
149. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgericht Cottbusi (Cottbusi halduskohus, Saksamaa) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Esimene küsimus
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et juriidilised isikud, kes riigisisese õiguse alusel tegelevad joogivee tootmise ja puhastamisega, või isikud, kellele on joogivee tootmine ja puhastamine ülesandeks tehtud, võivad esitada pädevale asutusele, kes vastutab sellisele projektile loa andmise eest, mis võib avaldada kahjulikku mõju joogivee puhastustoimingute ulatusele – nagu on ette nähtud nõukogu 3. novembri 1998. aasta direktiivis 98/38/EÜ olmevee kvaliteedi kohta –, nõude täita veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustusi. Vajaduse korral võivad kõnealused juriidilised isikud esitada selle nõude maksmapanekuks kaebuse pädevale kohtule.
Teine küsimus
Direktiivi 2000/60 artikli 7 lõige 3 sisaldab vee kvaliteedi halvenemise keeldu, kuivõrd
loa andmine sellist halvenemist põhjustada võivale konkreetsele
projektile takistab liikmesriigil täita kohustust vähendada joogivee tootmiseks vajalike puhastustoimingute ulatust. Vajalikud kaitsemeetmed hõlmavad liikmesriikide siduvat kohustust ex ante
hinnata projekte, mis võivad avaldada kahjulikku mõju joogivee tootmiseks kasutatavate kindlaksmääratud veekogude kvaliteedile, sõltumata sellest, millist liiki vett need veekogud sisaldavad. Kõnealune kohustus kehtib sõltumata sellest, kas veekogu asub kaitsevööndis või väljaspool kaitsevööndit direktiivi 2000/60 artikli 7 lõike 3 teise lause tähenduses.
Kolmas ja neljas küsimus
Vee kvaliteedi halvenemine, millele on osutatud veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 tekib juhul, kui projekt võib ületada direktiivi 98/83 alusel kehtestatud parameetreid. Juhul, kui tegemist on direktiivi 98/83 I lisa C osas nimetatud saasteainega, ei tähenda selline ületamine siiski halvenemist, mis põhineb üksnes saasteaine, nagu sulfaadi kindlaksmääratud tasemel. Sellisel juhul peab selleks, et veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel saaks tuvastada vee kvaliteedi halvenemise, esinema oht inimeste tervisele ja järelikult peab sellise ohu vältimiseks olema vaja puhastustoiminguid muuta.
Kui tegemist on saasteainega, mille puhul esinevad kahtlused, et see võib avaldada tervisele kahjulikku mõju, saab kindlaks määratud parameetri väärtust – nagu see on kehtestatud sulfaadi suhtes – kasutada ka näitajana vee kvaliteedi halvenemise riski tuvastamiseks tehtaval ennetaval hindamisel veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõike 3 alusel.
Viies, kuues ja seitsmes küsimus
Direktiivi 2000/60 artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et pädev asutus peab planeeringu kehtestamise menetluse käigus – ja seega enne tegeliku loa andmise otsuse tegemist – kontrollima, kas kõnealune projekt võib avaldada kahjulikku mõju viidatud artiklis sätestatud kohustuste täitmisele. Artikli 7 lõikega 3 on vastuolus, kui selline kontroll toimub alles pärast loa andmist.
Kaheksas ja üheksas küsimus
Pärast direktiivi 2000/60 artikli 7 lõike 3 kohaselt tehtud hindamise aruande saamist peab pädev asutus tegema viidatud direktiivi artikli 4 lõike 7 kohase testi vormis huvide tasakaalustamise, et otsustada, kas projektile luba anda või mitte, eeldusel et tegemist on projektist mõjutatud veekogude seisundiga seotud olukorraga.
Muude projektide puhul, mis mõjutavad direktiivi 2000/60 artikli 7 lõikest 3 tulenevaid kohustusi, kuid ei mõjuta veekogude seisundit, peab asutus tegema huvide tasakaalustamise, arvestades proportsionaalsuse põhimõtet, et teha kindlaks, kas projektiga taotletav eesmärk võib olla kaalukam veepoliitika raamdirektiivi artikli 7 lõikes 3 sätestatud veekvaliteedi halvenemise keelust. See oleks siiski võimalik ainult lühiajaliselt (tingimusel et pikemas perspektiivis vastavus artikli 7 lõikele 3 taastatakse) ja juhul, kui täidetud on järgmised tingimused: i) nõutud puhastustoimingute ulatus on väike ja aja jooksul väheneb; ii) projekt on eriti oluline ja on ülekaalukates üldistes huvides; iii) võetud on kõik vajalikud meetmed, et kahjulikku mõju artikli 7 lõikes 3 sätestatud kohustustele aja jooksul leevendada, ja iv) projekt ei tekita liikmesriigile joogivee direktiivi nõuetele vastava joogivee tagamisel lühiajalisi tõsiseid raskusi.
Kümnes küsimus
Direktiivi 2000/60 artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et viidatud säte, nagu ka sama direktiivi artikli 7 lõige 3, sisaldab kohustusi, mis lähevad sama direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti a alapunktis i või artikli 4 lõike 1 punkti b alapunktis i nimetatud kohustustest kaugemale, mida tuleb projektile loa andmise menetluse raames arvesse võtta. Eelkõige võib projektile loa anda ainult siis, kui projekt sisaldab vajalikku meetmete kogumit, et tagada, et vastavust joogivee direktiivile ei kahjustata.
1      Algkeel: inglise.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta
direktiiv, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik (EÜT 2000, L 327, lk 1; ELT eriväljaanne 15/05, lk 275).
3      Vt: https://lbgr.brandenburg.de/sixcms/media.php/9/PFB_Endfassung%20schwarz%20gez.pdf.
4      Nõukogu 3. novembri 1998. aasta direktiiv olmevee kvaliteedi kohta (EÜT 1998, L 330, lk 32; ELT eriväljaanne 15/04, lk 90).
5      Kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen, punktid 121 ja 123 ning seal viidatud kohtupraktika.
6      Vt selle kohta kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen, punkt 125 ja seal viidatud kohtupraktika.
7      Vt analoogia alusel 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland jt (C‑197/18, EU:C:2019:824, punktid 40 ja 42).
8      Kõnealune selge seos on kindlaks tehtud õiguskirjanduses. Vt nt Dolan, T., Water Framework Directive Article 7, The Drinking Water Directive And European Pesticide Regulation: Impacts on Diffuse Pesticide Pollution, Potable Water Decision Making and Catchment Management Strategy, Cranfield University, 2013.
9      Vt 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland jt (C‑197/18, EU:C:2019:824, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
10      Vt 30. novembri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg (C‑32/05, EU:C:2006:749, punkt 75).
11      „Guidance on groundwater in drinking water protected areas of the Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC)“: https://circabc.europa.eu/sd/a/aef48d98-7715-4828-a7ee-df82a6df4afb/Guidance%20No%2016%20-%20Groundwater%20in%20DWPAs.pdf („Suunis nr 16“).
12      Faßbender, K., Gemeinschaftsrechtliche Anforderungen an die normative Umsetzung der neuen EG-Wasserrahmenrichtlinie, Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, Vol. 3/2001, lk 245 jj.
13      Vt selle kohta kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen, punkt 70, milles Euroopa Kohus märkis, et veepoliitika raamdirektiivi eesmärgid on pinnavee ja põhjavee puhul sarnased.
14      Vt ka 1. juuni 2021. aasta kohtumäärus, punkt 11.
15      Vt eespool viidatud Dolan, T., lk 108.
16      Vt ka kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas EIP vs. ClientEarth ja komisjon vs. EIP  (C‑212/21 P ja C‑223/21 P, EU:C:2022:1003, punkt 110).
17      Rumm, P., von Keitz, S. ja Schmalholz, M. (toimetajad), Handbuch der EU-Wasserrahmenrichtlinie [käsiraamat  veepoliitika raamdirektiivi kohta], Erich Schmidt Verlag, Berlin, 2006, lk 432.
18      Vt ka komisjoni suunis nr 18 „Guidance on groundwater status and trend assessment“, osa 4.4.6 „Test: Meet the requirements of WFD Article 7(3) – Drinking Water Protected Areas“, kättesaadav siin: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/76543005-ce9e-4b3c-9191-3c3f97b90ab1.
19      Kohtuotsus Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, punktid 54 ja 61.
20      Zak, D., Hupfer, M., Cabezas, A., Jurasinski, G., Audet, J., Kleeberg, A., McInnes, R., Munch Kristiansen, S., Jes Petersen, R., Liu, H. ja Goldhammer, T., Sulphate in freshwater ecosystems: A review of sources, biogeochemical cycles, ecotoxicological effects and bioremediation, Earth-Science Reviews, osa 212, 103446, 2021. Vt käesoleva ettepaneku punkt 107 jj.
21      Vt 1. juuni 2021. aasta kohtumäärus, punkt 13.
22      Eespool viidatud Zak, D. jt, lk 1.
23      https://www.leibniz-gemeinschaft.de/en/about-us/whats-new/news/forschungsnachrichten-single/newsdetails/sulphate-in-water-bodies.
24      Vt Grünewald, U., „Water resources management in river catchments influenced by lignite mining“, Ecological Engineering, osa 17, 2001, lk 143–152, ning Graupner, B. J., Koch, C. ja Prommer, H., „Prediction of diffuse sulfate emissions from a former mining district and associated groundwater discharges to surface waters“, Journal of Hydrology, osa 513, 2014, lk 169–178. https://doi.org/10.1016/j.jhydrol.2014.03.045.
25      Eespool viidatud Zak, D. jt, lk 2, 7 ja 13 (kohtujuristi kursiiv).
26      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2020. aasta direktiiv olmevee kvaliteedi kohta (ümber sõnastatud) (ELT 2020 L 435, lk 1).
27      Kohtuotsus Land Nordrhein-Westfalen, punkt 76 (kohtujuristi kursiiv). Vt ka kohtujurist Hogani ettepanek kohtuasjas Land Nordrhein-Westfalen (C‑535/18, EU:C:2019:957, punkt 45), kus on mainitud ettevaatusprintsiipi. Lisan, et käesolevas asjas on oluline mainida ka ennetuspõhimõtet. Tegelikult on veepoliitika raamdirektiivi põhjenduses 11 viidatud mõlemale põhimõttele.
28      Vt analoogia alusel 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus PH  (GMOde kasvatamise piirkondlik keeld) (C‑24/21, EU:C:2022:526, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
29      28. mai 2020. aasta kohtuotsus ECO-WIND Construction (C‑727/17, EU:C:2020:393, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
30      Kohtuotsus Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, resolutsiooni punkt 1.