Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
TAMARA ĆAPETA
esitatud 26. veebruaril 2026(1)
Kohtuasi C‑120/25
Verband Wirtschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie e.V.
versus
PAYBACK GmbH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Energia – Energiatõhususe märgis – Määrus (EL) 2017/1369 – Artikli 2 punkt 13 – Mõiste „edasimüüja“ – Artikli 6 esimese lõigu punkt a – Kohustus osutada visuaalsetes reklaamides või tehnilistes müügiedendusmaterjalides märgisel olevale toote energiatõhususe klassile ja energiatõhususe klasside vahemikule – Boonuspunktiprogrammi käitaja – Veebis avaldatud uudiskiri, milles reklaamitakse võimalust võita auhinnaloteriil televiisor – Komisjoni delegeeritud määrus (EL) 2019/2013 – Artikli 4 punkt d
I.      Sissejuhatus
1.        Vanasõna „Kõik, mis hiilgab, ei ole kuld“ viitab asjaolule, et välimus võib olla petlik. Miski, mis on pealtnäha ligitõmbav või kasulik, ei pruugi seda tegelikult olla.
2.        See kehtib eriti olukordades, kus isikule pakutakse toodet tasuta, näiteks auhinnaloterii kontekstis, ilma et talle antaks teavet selle toote omaduste ja seega selle tulevase kasutamise võimaliku mõju kohta.
3.        Sisuliselt peab Euroopa Kohus käesolevas menetluses kindlaks tegema, millises ulatuses tuleb üksikisikuid teavitada toote omadustest, et nad saaksid teha teadliku otsuse.
II.    Põhikohtuasja asjaolud, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
4.        Põhikohtuasja kostja PAYBACK käitab mitme partneriga boonuspunktiprogrammi. Selle äriühingu eesmärk on suurendada klientide lojaalsust ja meelitada ligi uusi kliente, pakkudes nn PAYBACKi punkte boonuspunktiprogrammi kasutajatele, kes teevad oste mõnelt tema jaemüügipartnerilt. Kui kasutajad on kogunud teatud arvu punkte, võivad nad valida, kas võtta vastu hüvitis nende punktide eest või kasutada neid osalevate partneräriühingute juures ostude tegemiseks.
5.        1. veebruaril 2022 veebis avaldatud uudiskirjas „Deine neuen Coupons sind da“ („Sinu uued kupongid on kohal“) reklaamis PAYBACK loteriid reklaamlausega „Täglich ein neuer Gewinn, z. B. 2 × Samsung QLED 4K TV Q80A, 75 Zoll“ („Iga päev uus auhind, nt 2 × Samsung QLED 4K TV Q80A, 75 tolli“), mille juures oli vastava televiisori pilt ja loositavate auhindade loetelu tabeli kujul.
6.        PAYBACK ei lisanud aga ei televiisori pildile ega võimalike auhindade loetelule mingit teavet selle toote energiatõhususe klassi kohta.
7.        Verband Wirschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie – ühing, mille eesmärk on edendada oma liikmete huve ning tagada aus konkurents turul õiguspärase teadustöö, avaliku hariduse ja kõlvatu konkurentsi vastaste seaduste täitmise tagamise kaudu, kes on hageja põhikohtuasjas (edaspidi „ühing“) – saatis 7. veebruari 2022. aasta põhikohtuasja kostjale ametliku kirja, milles teavitas viimast kõnealuse teabe puudumisest televiisori reklaamis, kuid mis jäi tulemuseta.
8.        Seejärel esitas ühing Landgericht München I‑le (Müncheni I esimese astme kohus, Saksamaa) põhikohtuasja kostja vastu hagi nõudega kohustada kostjat lõpetama televiisori igasuguse reklaamimise, mille puhul puudub asjakohane teave selle energiatõhususe klassi kohta.
9.        Ühing väitis, et PAYBACK
ei täitnud määruse (EL) 2017/1369(2) artikli 2 lõike 13 tähenduses reklaamitava toote edasimüüjana oma kohustust osutada visuaalses reklaamis toote märgisel olevale toote energiatõhususe klassile ja energiatõhususe klasside vahemikule vastavalt määruse artikli 6 esimese lõigu punktile a(3) koostoimes komisjoni delegeeritud määruse (EL) 2019/2013 artikli 4 punktiga d.(4)
10.      Nende sätetega koostoimes on edasimüüjatele pandud kohustus anda klientidele teavet kuvarite, sealhulgas televiisorite(5) energiatõhususe klassi kohta nende toodete visuaalsetes reklaamides või tehnilistes reklaammaterjalides.
11.      Nende sätete alusel väidab ühing, et kuna PAYBACK ei esitanud asjakohast teavet auhinnaloterii raames reklaamitud televiisori energiatõhususe klassi kohta, rikkus ta oma kohustust, mis tuleneb määrusest 2017/1369 koostoimes delegeeritud määruse 2019/2013 artikli 4 punktiga d. Selle väite alusel esitas põhikohtuasja hageja nõude, et kohus kohustaks kostjat tegevusest hoiduma ja hüvitama hagejale ametliku kirja saatmisega kaasnenud kulud.
12.      PAYBACK väitis seevastu, et ta ei ole reklaamitavate toodete edasimüüja määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13(6) tähenduses ning seega ei ole eespool viidatud sätetes ette nähtud nõudeid tema suhtes kohaldatavad.
13.      Landgericht München I (Müncheni I esimese astme kohus) tegi 5. septembril 2022 tagaseljaotsuse hageja kasuks ning kohustas kostjat hoiduma kuvarimudeli sellisest visuaalsest reklaamist ja/või reklaamida laskmisest, mille puhul ei ole täpsustatud energiatõhususe klassi ja vastavat märgisel esitatud energiatõhususe klasside vahemikku.
14.      PAYBACK esitas selle otsuse peale kaebuse, mille Landgericht München I (Müncheni I esimese astme kohus) 23. jaanuari 2023. aasta nüüdseks jõustunud otsusega omakorda rahuldamata jättis.
15.      Sama äriühing esitas seejärel apellatsioonkaebuse Oberlandesgericht Münchenile (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis, Saksamaa; edaspidi „apellatsioonikohus“).
16.      Apellatsioonikohus rahuldas 14. märtsi 2024. aasta otsusega apellatsioonkaebuse, tühistas tagaseljaotsuse ja jättis hagi rahuldamata. Kõnealune kohus leidis, et hagi oli vastuvõetav, kuid põhjendamatu, ning jättis seetõttu rahuldamata hageja esitatud nõude kohustada tegevusest hoiduma.
17.      Apellatsioonikohtu sõnul ei saa PAYBACKi pidada edasimüüjaks määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses ning seega ei ole tema suhtes kohaldatavad selles määruses ette nähtud energiamärgistuse nõuded. Apellatsioonikohus otsustas, et teadliku tehinguotsuse tegemiseks ei vaja klient teavet auhinnaloterii raames pakutavate energiamõjuga toodete energiatõhususe kohta, kuna kliendid ei vali toodet, vaid teevad üksnes otsuse osaleda auhinnaloteriis, mille eest ei nõutud tasu.
18.      Pärast seda kohtuotsust esitas ühing kassatsioonkaebuse Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, nõudega tagaseljaotsus jõusse jätta.
19.      PAYBACK on seisukohal, et kassatsioonkaebus tuleb jätta rahuldamata.
20.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas apellatsioonikohus võis hageja nõude kohustada tegevusest hoiduma jätta põhjendatult rahuldamata seetõttu, et põhikohtuasja kostja kui vaidlusaluse auhinnamängu korraldaja ei olnud määrusest (EL) 2017/1369 tulenevate energiamärgistuse nõuete tähenduses „edasimüüja“ ega olnud seega kohustatud andma isikutele teavet kõnealuse toote energiatõhususe kohta.
21.      Bundesgerichtshofile (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) esitatud kassatsioonkaebuse lahendus sõltub seega mõiste „edasimüüja“ tõlgendamisest ja täpsemalt sellest, kas PAYBACKi võib pidada edasimüüjaks määruse 2017/1369 artikli 6 esimese lõigu punktis a ja delegeeritud määruse 2019/2013 artikli 4 punktis d sätestatud energiamärgistuse nõuete tähenduses.
22.      Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas isikut, kes pakub veebipõhisel auhinnaloteriil auhinnaks televiisorit, tuleb pidada selle toote „edasimüüjaks“ [määruse 2017/1369] artikli 2 punkti 13 tähenduses ja seega on ta kohustatud täitma nõudeid, mis tulenevad määruse 2017/1369 artikli 6 [esimese lõigu punktist a] koostoimes [delegeeritud määruse 2019/2013] artikli 4 punktiga d?“
23.      Ühing, PAYBACK ja Euroopa Komisjon esitasid Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad.
24.      Euroopa Kohus leidis, et tal on piisavalt teavet, ja otsustas Euroopa Kohtu kodukorra artikli 76 lõike 2 alusel lahendada kohtuasja ilma kohtuistungit korraldamata.
III. Analüüs
25.      Euroopa Liit kehtestas 1992. aastal energiamärgistuse nõuded hulgale kodumasinatele, et aidata isikutel tuvastada energiatõhusaid tooteid ja piirata vähem energiatõhusate toodete keskkonnamõju.(7) Nende nõuetega ei olnud veel hõlmatud televiisorid.
26.      Praegu määrusega 2017/1369 reguleeritud energiamärgistuse raamistiku kohaldamisala on aga nüüdseks muudetud ja laiendatud, et hõlmatud oleks palju laiem tootevalik.(8)
27.      Energiamärgistuse nõuete kulude ja tulude hindamise põhjal peeti eelistatud variandiks võimalust võtta kasutusele kuvarite, sealhulgas televiisorite, monitoride ja infoekraanide energiatõhususe märgistussüsteem, kuna selle tulemusel on võimalik kõige rohkem säästa.(9)
28.      Määruse 2017/1369 põhjenduses 10 on märgitud, et kõigi energiamõjuga toodete jaoks on vaja kehtestada kohustuslik standardmärgis, mis on tõhus viis anda klientidele teavet nende toodete energiatõhususe kohta.(10) Lisaks on selles täpsustatud, et eri tooterühmade jaoks tuleks kehtestada ühtne märgis.(11)
29.      Nagu märgitud, kohustatakse selle määruse artikli 6 esimese lõigu punktiga a tarnijaid ja edasimüüjaid osutama visuaalsetes reklaamides või tehnilistes müügiedendusmaterjalides toote energiatõhususe klassile vastavalt asjaomasele delegeeritud õigusaktile.
30.      Sellest tulenevalt on määruse 2017/1369 artikliga 16 antud komisjonile õigus võtta kõnealuse määruse täiendamiseks vastu delegeeritud õigusakte, et täpsustada, kuidas märgisel olev energiaklass ja energiatõhususe klasside vahemik peavad olema esitatud eri tooterühmade visuaalses reklaamis ja tehnilistes müügiedendusmaterjalides.
31.      Seega võttis komisjon televiisorite ja muude elektrooniliste kuvarite energiamärgistusega seoses vastu delegeeritud määruse 2019/2013, millega kehtestatakse selle tooterühma ühtne energiamärgis.
32.      Nagu eespool märgitud, on edasimüüjate kohustus seoses kuvarite energiatõhususmärgistusega ette nähtud nimetatud määruse artikli 4 punktis d, mille kohaselt peavad edasimüüjad tagama, et iga seda tüüpi toote mudeli visuaalsele reklaamile lisatakse märgisele vastavalt teave energiatõhususe klassi ja energiatõhususe skaala kohta.
33.      Selle kohustuse kontekstis tekibki käesolev eelotsuse küsimus.
34.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas põhikohtuasja kostjat kui veebipõhise auhinnaloterii korraldajat tuleb pidada auhinnana pakutava televiisori edasimüüjaks määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses, kes televiisori märgisel olevale energiatõhususe klassile ja energiatõhususe klasside vahemikule osutamata jättes on seega rikkunud selle määruse artiklist 6 tulenevat teavitamiskohustust.
35.      Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel üldjuhul kasutada asjaomaste õigusnormide grammatilist, teleoloogilist ja kontekstipõhist analüüsi.(12)
36.      Seda silmas pidades koosneb eelotsuse küsimuse analüüs kolmest osast.
37.      Kõigepealt analüüsin määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 täpset sõnastust ja selles sisalduva mõiste „edasimüüja“ määratlust, et teha kindlaks, kas energiamärgistuse nõuded on kohaldatavad isikute suhtes, kes pakuvad tooteid auhinnaloterii raames. Seejärel käsitlen mõiste „edasimüüja“ kavandatud kohaldamisala selgitamiseks energiamärgistuse nõuetega taotletavaid laiemaid poliitilisi eesmärke. Viimasena analüüsin mõiste „edasimüüja“ määratlust määruse 2017/1369 kui terviku kontekstis, hinnates selle seost nimetatud määruse muude sätetega.
A.      Mõiste „edasimüüja“ grammatiline tõlgendamine
1.      Üldised märkused määratluse kohta
38.      Siinkohal tuleb märkida, et määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 sõnastus on minu hinnangul keeleversiooniti erinev, kusjuures enim on erinevus märgatav ühelt poolt saksakeelse versiooni, mis on põhikohtuasjas kohtumenetluse keel, ja teiselt poolt teiste keeleversioonide vahel.
39.      Määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 saksakeelse versiooni kohaselt on „edasimüüja“ (händler) isik, kes kaubandustegevuse käigus (im Rahmen einer Geschäftstätigkeit) pakub (anbietet) või esitleb (ausstellt) tasu eest või tasuta (entgeltlich oder unntgeltlich) toodet müügiks, rendiks või järelmaksuga müügiks (zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf).(13)
40.      Minu hinnangul on saksakeelse versiooni sõnastuse kohaselt toote esitlemine seotud müügi, rentimise või järelmaksuga müügi eesmärgiga. Mõiste „edasimüüja“ sellise tõlgendusega on ilmselt välistatud kõnealuse määratluse kohaldamisalast isikud, kes esitlevad tooteid muul põhjusel kui otseselt tasu eest.
41.      Seevastu teiste keeleversioonide, näiteks horvaadi-,(14) prantsus-,(15) iiri-,(16) itaalia-(17) ja sloveenikeelsete(18) versioonide sõnastus sarnaneb ingliskeelse versiooniga(19) ning neis on „edasimüüja“ määratletud isikuna, kes toodet kaubandustegevuse käigus pakub müügiks, rendiks, järelmaksuga müügiks või esitleb, tehes seda tasu eest või tasuta.
42.      Artikli 2 punkti 13 saksakeelset versiooni võib ühelt poolt mõista nii, et selle kohaselt peab isik selleks, et ta saaks edasimüüjaks kvalifitseerida, i) esitlema kaupu kaubandustegevuse käigus ja ii) tegema seda müügi, rendi või järelmaksuga müügi eesmärgil, kusjuures korraga peavad olema täidetud mõlemad tingimused. Teiselt poolt järeldub muudest keeleversioonidest, et toote kaubandustegevuse käigus esitlemisest ilmselt piisab, et kvalifitseerida isik edasimüüjaks.
43.      Nõukogu määruse nr 1(20) artiklist 1 tuleneb, et kõigi selles sättes loetletud liidu ametlike keelte puhul on tegemist aktide autentsete versioonidega keeltes, milles need aktid on koostatud, mistõttu peab liidu aktide kõiki keeleversioone tunnustama põhimõtteliselt samaväärsena.
44.      Seega tuleb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt konkreetse sätte eri keeleversioonide erinevuse korral asjaomase sätte tõlgendamisel lähtuda selle regulatsiooni üldisest ülesehitusest ja eesmärgist, mille osa kõnealune säte on.(21)
45.      Sel põhjusel tuleb analüüsida määruse 2017/1369 üldisi eesmärke, et teha kindlaks, kas artikli 2 punktis 13 käsitletavat toodete esitlemist tuleb tõlgendada nii, et see on seotud müügi, rendi või järelmaksuga müügi eesmärgiga, välistamaks sellised reklaamid, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, või tuleb toodete esitlemist mõista nii, et see ei sõltu kõnealusest eesmärgist, mistõttu võib mõiste „edasimüüja“ määratlust tõlgendada nii, et sellega on hõlmatud reklaam, nagu käesolevas kohtuasjas kõne all olev.
46.      Enne selle määruse eesmärkide analüüsimist käsitlen siiski lühidalt teatavaid argumente, mille on esitanud komisjon, põhikohtuasja kostja ja ühing selle määruse artikli 2 punkti 13 sõnastuse kohta.
2.      Konkreetsed märkused tasu kohta
47.      PAYBACK ja komisjon väidavad määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 saksakeelse versiooni alusel, et auhinnaloterii korraldajat ei saa käsitada selle määruse tähenduses edasimüüjana.
48.      Nad väidavad muu hulgas, et kuna PAYBACK ei ole seotud asjaomase toote müügi, rendi või järelmaksuga müügiga, kuivõrd ta ei ole märkinud ära eri toodete hinda ega julgusta klienti neid ostma, siis ei kuulu ta mõiste „edasimüüja“ määratluse alla määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses, isegi kui põhikohtuasja kostja esitleb toodet kaubandustegevuse käigus.
49.      Kuigi mõiste „edasimüüja“ selline tõlgendus on esmapilgul kooskõlas määratluse saksakeelse versiooniga, muudaks selline tõlgendus sisutühjaks sõnad „tasu eest või tasuta“, mis on olemas kõigis keeleversioonides.
50.      Seda kaalutlust silmas pidades väidab ühing, et mõiste „edasimüüja“ ei ole mõeldud tähistama üksnes ettevõtjaid, kes pakuvad tooteid müügiks, vaid sellega on hõlmatud ka ettevõtjad, kes pakuvad tooteid tasuta, näiteks pakkudes auhinnamängu raames auhindu. Põhikohtuasja kostja on sellisel juhul edasimüüja määruse (EL) 2017/1369 tähenduses.
51.      Nimelt viitab täpsustus „tasu eest või tasuta“ sellele, et tasu puudumine ei ole oluline ja kauba esitlemine ei pea toimuma üksnes müügi, rendi või järelmaksuga müügi raames. Selle tõttu on veelgi usaldusväärsem tõlgendus, mille kohaselt on mõistega „edasimüüja“ hõlmatud isikuid, kes esitlevad tooteid kaubandustegevuse käigus, sõltumata tasust, nagu nähtub ingliskeelsest versioonist ja teistest keeleversioonidest.
52.      Niisugust tõlgendust kinnitab ka määruses 2017/1369 esitatud mõiste „klient“ määratlus. Määruse artikli 2 punktis 16 on „klient“ määratletud kui iga „isik, kes ostab, rendib või omandab toote oma tarbeks, olenemata sellest, kas ta teeb seda eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega, või mitte“.(22)
53.      Sõna „omandab“ kasutamine kõnesolevas määratluses tähendab, et mõiste „klient“ alla võivad kuuluda ka isikud, kes saavad toote mitte tasu eest, vaid kas näiteks kingituse või auhinnaloteriil võidetud auhinnana.
54.      Eeltoodut arvestades teen nende sätete selge sõnastuse põhjal esmase järelduse, et niisugust auhinnaloterii korraldajat nagu põhikohtuasja kostja, kes esitleb toodet kaubandustegevuse käigus, olenemata sellest, kas tasu saamine on kavandatud, tuleb pidada edasimüüjaks määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses ja seega on tema suhtes kohaldatavad selles määruses koostoimes delegeeritud määrusega 2019/2013 ette nähtud energiamärgistuse nõuded.
55.      Samas tuleb eespool viidatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt liidu õiguse sätte tõlgendamisel võtta samuti arvesse selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on, ja selle sätte konteksti.
B.      Määruse 2017/1369 eesmärgid
56.      Kui teksti põhjal saab energiamärgistuse nõuete kohaldamisala tõlgendada mitmel viisil, siis selleks, et teha kindlaks, kas põhikohtuasja kostjal oli tegelikult sellise märgise esitamise kohustus, on oluline mõista, miks liidu seadusandja need nõuded üldse kehtestas.
57.      Määruse 2017/1369 põhjendustest 2 ja 10 nähtub, et nimetatud määruse peamised eesmärgid on esiteks võimaldada klientidel teha teadlikke valikuid energiamõjuga toodete energiatarbimise põhjal(23) ning teiseks edendada innovatsiooni, julgustades tootjaid tootma energiatõhusamaid tooteid.
58.      Kolmandaks kuuluvad mõlemad eesmärgid kolmanda eesmärgi ja Euroopa Liidu laiemate keskkonna- ja kliimamuutuste poliitika eesmärkide alla ning moodustavad olulise osa liidu 2030. aasta kliima- ja energiapoliitika raamistikust. Energiamõjuga toodete tõhususe parandamine klientide teadlike valikute kaudu ja energiatõhusamate toodete arendamine on vajalikud selleks, et parandada energiamõjuga toodete keskkonnatoimet.(24)
59.      Käesolevas kohtuasjas analüüsin nüüd kõiki neid kolme eesmärki seoses eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusega.
1.      Kliendi teadlik valik
60.      Nagu eespool märgitud, on määruse 2017/1369 eesmärk tagada, et klient saavad täpset, asjakohast ja võrreldavat teavet energiamõjuga toodete täpse energiatarbimise kohta, et lihtsustada kliendi jaoks nende toodete kasuks otsustamist, mis tarbivad kasutamise ajal vähem energiat, võimaldades neil „prognoosida oma valikute otsest mõju energiaarvetele“.(25)
61.      Tõenditest nähtub, et isegi kui energiatõhusamate toodete ostuhind on kõrgem, toob energiatõhusamate toodete ostmine klientidele majanduskasu.(26) Liidu seadusandja nägi seega ette klientide valmidust nõustuda lühiajaliste majanduslike ohverdustega, valides tooted, mille ostuhind võib küll olla kõrgem, kuid millega nende elutsükli jooksul kaasneb märkimisväärne energia- ja kulusääst.(27)
62.      Selle aspekti edasiarendamiseks on otstarbekas vaadelda 2014. aasta uuringut energiamärgise mõju kohta, millest selgus, et kliendid on valmis tegema lühiajalisi majanduslikke ohverdusi, valides tooted, mille ostuhind võib küll olla kõrgem, kuid millega nende elutsükli jooksul kaasneb märkimisväärne energia- ja kulusääst. Uuringust, millele komisjon viitas oma seletuskirjas delegeeritud määrusele 2019/2013, nähtus, et enamik vastanutest võttis energiamärgiseid eksperimendi raames valikute tegemisel arvesse ja oli valmis maksma energiatõhusama toote eest rohkem.(28)
63.      Samuti märkis komisjoni mõjuhinnangus kodumasinate energiamärgiste kohta enamik vastanutest, et energiamärgiste kaudu esitatav teave energiatõhususe kohta on neile otsuste tegemisel väga või äärmiselt oluline.(29)
64.      Eespool nimetatud tõenditest ilmneb, et kliendid mitte ainult ei oota usaldusväärset teavet toote energiatõhususe kohta, vaid omistavad sellele teabele ka märkimisväärse väärtuse teatava toote ostmise või kasutamise otsuse tegemisel. Samuti tähendab see, et kliente võidakse heidutada aktsepteerimast vähem tõhusaid energiamõjuga tooteid, millega tõenäoliselt kaasnevad suuremad kasutuskulud.
65.      Seda silmas pidades on energiamõjuga toote energiatõhusus oluline tegur, mis mõjutab isiku otsust osaleda selle toote pakkumisega auhinnaloteriil, kuna kõnealuse toote energiatõhususe puudumine võib osalemissoovi pärssida.
66.      Kuid kas „kliendi teadlikku valikut“ tuleb mõista nii, et see on seotud üksnes kauba ostmisega või on sellega hõlmatud ka kliendi otsus osaleda auhinnaloteriis?
67.      PAYBACK ja komisjon väidavad, et energiamärgistuse eesmärk on hõlbustada konkureerivate toodete teadlikku võrdlemist ja seega ei saa auhinnaloterii korraldajat kvalifitseerida edasimüüjaks, kuna osalejatele ei pakuta valikut sama toote eri mudelite vahel, vaid neile antakse lihtsalt võimalus osaleda pakutavate konkreetsete auhindade loosimises.
68.      Kuigi see argument võib olla teataval määral põhjendatud, kahjustab minu hinnangul selle eesmärgi kitsendav tõlgendus energiamärgistuse nõuete laiemaid keskkonnakaitse eesmärke.
69.      Nagu märgitud, on energiamärgistuse nõuete eesmärk võimaldada kliendil prognoosida oma valikute keskkonna- ja majandusmõju seoses energiamõjuga toote võimaliku tulevase kasutamisega.
70.      Kuigi mõistet „valik“ ei ole määruses 2017/1369 määratletud, on selle mõiste lai tõlgendamine energiamärgistuse nõuete täieliku toime tagamiseks põhjendatud selle määruse üldeesmärgiga – milleks on Euroopa Liidu laiema poliitilise eesmärgina kõrgetasemelise tarbija- ja keskkonnakaitse saavutamise edendamine – nagu on ette nähtud ELTL artikli 169 lõikes 1 ja artikli 191 lõikes 2.
71.      Seda silmas pidades ei tuleks määruse 2017/1369 eesmärki – kliendil teadliku valiku tegemise võimaldamine – mõista nii, et see on kohaldatav üksnes ostuolukorras, vaid see peaks olema kohaldatav – nagu väidab ühing – kõigis olukordades, kus energiamõjuga tooteid pakutakse kas tasu eest või auhinnaloterii võimaliku auhinnana.
72.      Eeltoodut arvestades leian, et määruse 2017/1369 eesmärk – võimaldada kliendil teha energiamõjuga toodetega seoses energiateadlikke ja kulutõhusaid valikuid, et suurendada energiasäästu ja vähendada energiaarveid – ei ole piiratud üksnes maksetega seotud otsustega, vaid sellega on hõlmatud kõik kliendi valikud, milles saab energiatõhususe alast teavet arvesse võtta, olenemata toote pakkumise või omandamise kontekstist.
2.      Innovatsiooni soodustamine
73.      Lisaks sellele, et liidu tasandi energiamärgistuse nõuetest tuleneb kasu keskkonnale ja majanduslikud eelised klientidele, edendatakse ning suunatakse nendega innovatsiooni ja investeeringuid energiatõhusamatesse toodetesse.(30)
74.      Energiamärgistuse nõuded, mille abil saavad kliendid teavet energiatõhusamate toodete valimisega kaasneva võimaliku majanduskasu kohta ja mille tulemusel seega heidutatakse neid valimast vähem tõhusaid tooteid, motiveerivad tootjaid konkurentsieelise saamiseks arendama ja tootma kõige energiatõhusamaid tooteid.(31)
75.      Seega, mida ambitsioonikamad on energiamõjuga toodete energiamärgistuse nõuded, seda enam tuleneb neist ettevõtjatele võimalus eristuda positiivselt konkurentidest ja nende toodetest, mis soodustab innovatsiooni.(32)
76.      Seega on energiamärgistuse nõuete eesmärk premeerida kõige tõhusamaid tooteid kohustusliku reitingu kaudu, andes energiatõhusamaid tooteid pakkuvatele ettevõtjatele teerajaja eelise.(33)
77.      Lisaks on määruse 2017/1369 põhjenduse 34 kohaselt antud liikmesriikidele õigus kehtestada soodustusi selliste toodete tootmiseks ja kasutamiseks. Liikmesriikidel on õigus otsustada niisuguste stiimulite laadi üle.
78.      Neid kaalutlusi arvestades leian, et innovatsiooni edendamise eesmärki kahjustaks see, kui määruses 2017/1369 sätestatud energiamärgistuse kasutamise kohustus oleks välistatud isiku puhul, kes esitleb energiamõjuga toodet muul põhjusel kui otseselt tasu eest, kuid teeb seda kaubandustegevuse käigus. Niisuguse välistamine tulemusel nõrgeneks mehhanism, mille kaudu premeeritakse energiatõhusamaid tooteid, neid tootvaid tootjaid ja edasimüüjaid, kes neid pakuvad.
3.      Kliima ja keskkonnakaitse edendamine
79.      Lisaks sellele, et energiatõhususmärgistusest on abi tarbijakaitse tõhustamisel ja sellega julgustatakse tööstusharusid arendama ja tootma energiatõhusamaid tooteid, aitab see märkimisväärselt kaasa Euroopa Liidu 2020. ja 2030. aasta energiatõhususe eesmärkide ning liidu keskkonna- ja kliimaeesmärkide saavutamisele.(34)
80.      Määrusega 2017/1369 soodustatakse energiatõhusamate toodete kasutuselevõttu ja tootmist, et veelgi paremini ära kasutada energiatõhususe potentsiaali energiavajaduse vähendamiseks ja seega Euroopa Liidu kui terviku energiasõltuvuse kahandamiseks.(35)
81.      Määruses 2017/1369 sätestatud energiamärgistuse nõuete eesmärk on seega aidata saavutada ambitsioonikaid keskkonnapoliitika eesmärke, milleks on Euroopa Liidu energiatarbimise ja kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamine.(36)
82.      Energiamärgistuse nõuded on põhjendatud juba pelgalt selle tõttu, et energiamõjuga toodetel võib olla keskkonnale negatiivne mõju olenevalt sellest, kuidas neid toodetakse, kasutatakse ja kõrvaldatakse.(37)
83.      Järelikult sõltub määruse 2017/1369 laiemate keskkonnakaitse eesmärkide – eeskätt energiamõjuga toodete tõhususe parandamine tänu kliendi teadlikule valikule – edu või edutus sellest, kui tõhusalt selle määruse tulemusel heidutatakse kliente kasutamast vähem energiatõhusaid tooteid. See motiveerib omakorda ettevõtjaid seadma esikohale energiatõhusamate toodete tootmise, kahandades seeläbi vähem energiatõhusate toodete kasutamist ja kättesaadavust turul ning piirates nende toodete keskkonnamõju.
84.      Selleks tuleb kliendi teadlikku valikut mõista nii, et selle puhul on silmas peetud kliendi suutlikkust hinnata energiamõjuga toote tulevase kasutamise keskkonna- ja majandusmõju ning tegutseda nende teadmiste põhjal kõigis olukordades, kus talle pakutakse energiamõjuga tooteid tasu eest või tasuta, sealhulgas auhinnaloterii võimaliku auhinnana.
85.      Seega kahjustaks minu arvates nimetatud määruse tulemuslikkust selle laiemate keskkonnakaitse eesmärkide saavutamisel see, kui anda mõistele „edasimüüja“ kitsas tõlgendus määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses, piirates energiamärgistuse kasutamise kohustuse kohaldamisala isikutega, kes esitlevad toodet üksnes tasu eest pakkumise kontekstis. Niisuguse kitsa tõlgenduse tulemusel jääks kliendid ilma võimalusest teha teadlikke keskkonna- ja energiaalaseid otsuseid energiamõjuga toodete kohta, mida pakutakse muudel põhjustel kui otseselt tasu eest, st kas tasuta või auhinnaloterii auhinnana (nagu käesoleva kohtuasja puhul).
86.      Eeltoodud arutelu põhjal jõuan ma järeldusele, et mõistet „edasimüüja“ määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et sellega on hõlmatud isikuid, kes reklaamivad energiamõjuga tooteid kaubandustegevuse käigus muudel põhjustel kui otseselt tasu eest, näiteks auhinnaloterii raames.
87.      Seda arvestades analüüsin ma allpool energiamärgistuse raamistiku üldist ülesehitust, et kontrollida selle tõlgenduse õiguspärasust.
C.      Üldine ülesehitus
88.      Hoolimata eelnevast järeldusest väärivad veel mitu energiamärgistuse kasutamise kohustuse elementi põhjalikumat analüüsi ja neist saab täiendavat teavet liidu seadusandja tegelike kavatsuste kohta.
89.      Meeldetuletuseks märgin, et PAYBACKi tuleb pidada edasimüüjaks määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses, kui saab väita, et ta esitles kõnealust televiisorit kliendile kaubandustegevuse raames, ükskõik kas tasu eest või tasuta.
1.      Mõiste „klient“
90.      Nagu eespool märgitud, tuleneb määruse 2017/1369 põhjendusest 10, et energiamärgistuse peamine eesmärk on anda kliendile energiamõjuga toodete konkreetse energiatarbimise kohta täpset, asjakohast ja võrreldavat teavet, mis aitab kliendil valida tooteid, mis tarbivad vähem energiat.
91.      Kuigi mõiste „klient“ võib üldiselt osutada tehingul põhinevale suhtele edasimüüjaga, kellelt klient ostab toote, on klient määruse 2017/1369 tähenduses selle määruse artikli 2 punktis 16 määratletud kui isik, kes ostab, rendib või omandab toote.
92.      Sõna „omandab“ kasutamine selles määratluses viitab asjaolule, et liidu seadusandja ei soovinud piirata mõistet „klient“ üksnes isikutega, kes saavad toote tasu eest (st ostavad selle toote), vaid ta soovis nimetatud määratlusega hõlmata ka isikuid, kes saavad tooteid edasimüüjatelt tasuta.
93.      Konkreetse sõnastuse taga peituv seadusandja kavatsus ilmneb veelgi selgemalt, kui võrrelda seda sõnastusega, mida liidu seadusandja kasutas direktiivis 2010/30, mis asendati määrusega 2017/1369.
94.      Direktiivi 2010/30 põhjendusest 14 nähtub, et direktiivis ette nähtud energiamärgistuse nõuete eesmärk oli stimuleerida kliente „ostma [energia]tõhusamaid tooteid“.(38)
95.      Lisaks oli selle direktiivi artiklis 10, millega reguleeriti delegeeritud õigusaktide vastuvõtmist, ette nähtud, et teave konkreetsete toodete energiamärgisel peab „[võimaldama] lõpptarbijatel teha teadlikumaid ostuotsuseid“.(39)
96.      Selle direktiivi sõnaselge viitega „ostuotsustele“ oli energiamärgistuse kasutamise kohustuse ulatus piiratud puhtalt tehingul põhinevate olukordadega, milles on tegemist tasu saamisega.
97.      Seevastu kehtiva õiguse ja määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 16 kohaselt tähendab mõiste „klient“ füüsilist või juriidilist isikut, kes ostab, rendib või omandab toote.
98.      Samamoodi on kõnealuse määruse artikli 16 lõike 3 punktis b delegeeritud õigusaktidega seoses viidatud „kliendile“, mainimata „ostu“ kui sellist.
99.      See märkimisväärne erinevus määruse 2017/1369 sõnastuses võrreldes sellele eelnenud õigusaktiga osutab minu arvates üheselt mõistetavalt tahtele laiendada energiamärgistuse nõuete kohaldamisala isikutele, kellele pakutakse energiamõjuga tooteid tasuta.
100. Kuna peamised tasulised lepingud, nimelt müük ja rentimine, on määruses 2017/1369 juba loetletud ning muid sõnaselgeid piiranguid ette nähtud ei ole, olen seisukohal, et sõna „omandab“ kasutamine nimetatud kõnealuse määruse artikli 2 punktis 16 on kooskõlas arusaamaga, et mõiste „klient“ määratlusega on hõlmatud ka üksikisikud, kes saavad toote tasuta.
2.      Kaubandustegevuse mõiste
101. Nagu nägime, ei ole energiamõjuga toote esitlemine kliendile iseenesest piisav selleks, et edasimüüjal tekiks energiamärgistuse kasutamise kohustus, vaid see „esitlemine“ peab toimuma ka „kaubandustegevuse käigus […] tasu eest või tasuta“.
102. Eelotsusetaotluses tõstatab selle esitanud kohus asjakohase küsimuse, kas „mis tahes liiki kaubandustegevus“ on piisav selleks, et isikut saaks pidada „edasimüüjaks“ määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses.
103. Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes kordavad nii PAYBACK kui ka komisjon, et auhinnana pakutavat televiisorit ei reklaamitud müügiks, rendiks või järelmaksuga müügiks pakkumise raames, samuti ei märkinud PAYBACK, et see oli mõne osaleva partnerettevõtja juures müügiks saadaval, ning seega väidavad mõlemad, et kostja kaubandustegevuse, nimelt boonuspunktiprogrammi käitamise ja kõnealuse televiisori esitlemise vahel ei ole piisavat seost, et mõiste „edasimüüja“ oleks kohaldatav.
104. Samuti väidab PAYBACK, et mõistet „kaubandustegevus“ termini „edasimüüja“ määratluse tähenduses ei saa mõista nii, et sellega on hõlmatud „mis tahes kaubandustegevus“, kuna niisuguses tõlgenduses eirataks terminite „müük, rentimine või järelmaksuga müük“ sõnaselget kasutamist selles määratluses.
105. Lisaks märgib PAYBACK, et kui „mis tahes kaubandustegevusest“ piisaks, et lugeda isik „edasimüüjaks“ ja seega energiamärgistuse nõuded tema suhtes kohaldatavaks, ei mõjutaks see ainult auhinnaloteriide korraldajaid. Ta leiab, et kui niisugune tõlgendus oleks õige, kaasneks sellega ebamõistlik tagajärg, et energiamärgistuse nõuete täitmise kohustus oleks kõigil meediakanalitel – nagu ajalehed, ajakirjad või telekanalid –, kes mainivad reportaažis konkreetset energiamõjuga toodet.
106. Meeldetuletuseks märgin, et PAYBACK käitab mitme partneriga boonuspunktiprogrammi, mille eesmärk on oma äripartnerite jaoks klientide ligi meelitamine ja klientuuri hoidmine, mida võib seega pidada kostja kaubandustegevuseks.
107. Esiteks kahtlen ma, kas väide, et PAYBACKi kaubandustegevuse ja asjaomase toote reklaamimise vahel puudub piisav seos, on usaldusväärne.
108. Nagu PAYBACK oma kirjalikes seisukohtades kinnitab, on tema kaubandustegevuse põhieesmärk klientide ligimeelitamine ja klientuuri hoidmine. Samuti on kõnealuse auhinnaloterii korraldamise eesmärk suurendada tema boonuspunktisüsteemi atraktiivsust uute ja olemasolevate klientide jaoks. Järelikult on auhinnaloterii korraldamise eesmärk toetada ja võimendada tema kaubandustegevust. Seega on televiisori esitlemise ja põhikohtuasja kostja kaubandustegevuse vahel ilmne lahutamatu seos, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei tuvasta teisiti.
109. Teiseks ei ole terminit „kaubandustegevus“ määruses 2017/1369 sõnaselgelt määratletud. Sellegipoolest sisalduvad selles määruses ja delegeeritud määruses 2019/2013 liidu õigusnormid, millega on reguleeritud ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte(40) direktiivi 2005/29 artikli 3 lõike 4 tähenduses.(41) Seega võib sellest direktiivist saada mõningaid juhiseid termini „kaubandustegevus“ määratlemiseks määruse 2017/1369 tähenduses.
110. Mõistet „kaubandustegevus“ ei ole direktiivis 2005/29 määratletud, ent selle direktiivi artikli 2 punktis d on „kaubandustavad“ sellegipoolest määratletud eriti laia sõnastuse abil nii, et sellega hõlmatud tegevus peab olema kaubanduslikku laadi, see tähendab ettevõtja tegevus,(42) ja olema otseselt seotud asjaomaste toodete reklaamimise, müügi või tarnimisega klientidele.(43)
111. Minu hinnangul on selles määratluses kasutatud fraasiga „või tarnimisega“ ilmselt hõlmatud toodete tarnimine tasuta. Niisugust määratluse tõlgendust toetab asjaolu, et nimetatud määratluses on see fraas esitatud lahus toote müügist ja seega on tarnimine müügist eristatud. Järelikult on mõistlik kauba kliendile auhinnaloterii auhinnana pakkumist pidada nimetatud kauba tarnimiseks kliendile ja see kuulub seega direktiivis 2005/29 esitatud kaubandustavade määratluse alla.
112. Niisuguse laiaulatusliku kaubandustavade mõiste kohaldamine määruse 2017/1369 artikli 2 punktis 13 sisalduva mõiste „edasimüüja“ suhtes on minu hinnangul kooskõlas nii selle sätte sõnastusega („tasu eest või tasuta“) kui ka kliendi määratlusega („füüsiline või juriidiline isik, kes […] omandab toote“), mis mõlemad viitavad sellele, et määruse 2017/1369 tähenduses mõiste „edasimüüja“ tõlgendamisel ei ole asjakohane tasu puudumine.
113. Lisaks, kui tõlgendada kaubandustegevust direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis d esitatud kaubandustavade määratlusest lähtudes, kaotab kaalu ka põhikohtuasja kostja kartus, et energiamärgistuse nõuded võivad osutuda siduvaks kõigile meediakanalitele, kes viitavad mõnes reportaažis energiamõjuga tootele. See ei ole nii põhjusel, et kuigi toodet mainitakse kaubandustegevuse raames, ei saa seda mainimist pidada reklaamimise, müügi või tarnimisega otseselt seotuks, mistõttu ei ole määruses 2017/1369 ette nähtud energiamärgistuse nõuded meediakanalite suhtes kohaldatavad.(44)
114. Eelöeldut arvestades ja seda käesoleva kohtuasja suhtes kohaldades võib asuda seisukohale, et kostja poolt auhinnaloterii raames televiisori esitlemine toimub tema kaubandustegevuse käigus ning on otseselt seotud nimetatud toote tarnimisega auhinna võitnud kliendile.
3.      Terminid „esitlemine“ ja „visuaalne reklaam“
115. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotluses teada, kas võib asuda seisukohale, et põhikohtuasja kostja „esitles“ televiisorit määruse (EL) 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses, lisades selle pildi oma reklaami ja kirjeldades seda võimalike auhindade loetelus.
116. Sellega seoses leidis apellatsioonikohus, tuginedes määruse 2017/1369 põhjendusele 20, milles on viidatud „poodides esitatud“ toodetele, et „esitlemist“ nimetatud määruse artikli 2 punkti 13 tähenduses tuleb mõista nii, et selle all silmas peetud üksnes toodete füüsilist esitamist, mistõttu on selle sätte kohaldamisalast välistatud sellised veebireklaamid, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas.
117. Leian, et see tõlgendus on siiski vastuolus määruse 2017/1369 mitme muu sätte sõnaselge sõnastusega ja eelkõige selle artikli 5 lõike 1 punktiga a, mille alusel peab edasimüüja esitama energiatõhususe märgise „nähtaval viisil, sealhulgas veebi kaudu toimuva kaugmüügi korral“.
118. Lisaks on selle määruse artiklis 11 viidatud muudetud ühtse energiatõhususe skaala kehtestamisele, et „esitada muudetud klassifikatsiooniga märgis nii kauplustes kui ka veebikeskkonnas“.(45) Samuti on selle määruse põhjenduses 21 sõnaselgelt mainitud „esitletavatel toodetel (sh internetis)“ olevate olemasolevate energiamärgiste asendamist.(46)
119. Neist sätetest tulenevalt peab olema veebis esitlemise võimalus, mis tähendab, et terminiga „toote esitlemine“ artikli 2 punkti 13 tähenduses ei ole tingimata silmas peetud üksnes toodete füüsilist esitlemist, vaid seda tuleb minu arvates mõista kui toote mis tahes vormis esitlemist, sealhulgas veebis kuvatavas visuaalses reklaamis auhinnaloterii edendamiseks, nagu käesolevas kohtuasjas.
120. Viimasena väidab komisjon, et isegi kui põhikohtuasja kostja kuuluks edasimüüja määratluse alla määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses, ei oleks ta kohustatud esitama energiatõhususe märgist, kuna see nõue kehtib üksnes visuaalse reklaami puhul ja selle suhtes kehtib delegeeritud määruse 2019/2013 artikli 4 punktis a sätestatud piirang, mille kohaselt peab energiatõhususe märgis olema ainult müügikohas pakutavatel tootel. Kuna PAYBACK ei kavatse kõnealust toodet müüa, vaid pakub seda auhinnana, mida saab võita loosimisel, siis ei ole see kohustus kohaldatav.
121. Hoolimata komisjoni vastupidisest väitest ei ole kahtlust, et kostja uudiskirjas sisalduv televiisori reklaam kujutab endast visuaalset reklaami delegeeritud määruse 2019/2013 artikli 4 punkti d tähenduses, millega – nagu märgitud – kohustatakse edasimüüjat tagama, et iga kuvarimudeli, näiteks televiisori visuaalsele reklaamile on lisatud asjakohane teave kõnealuse toote energiatõhususe klassi kohta. Kuna see on nii, on käesoleval juhul kohaldatav delegeeritud määruse artikli 4 punkt d, mitte artikli 4 punkt a.
D.      Kokkuvõtvad märkused
122. Hoolimata sellest, et väidetavalt ei ole selge, millise ulatusega on energiatõhususe märgistusest tulenevad kohustused edasimüüjatele, kes pakuvad energiamõjuga tooteid tasuta, näiteks auhinnaloterii kontekstis, tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kui liidu õigusnormi saab tõlgendada mitut moodi, tuleb eelistada tõlgendust, millega on tagatud selle normi soovitav toime.(47)
123. Lähtudes määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 sõnastuse hermeneutilisest analüüsist, mille ma esitasin, ning arvestades selle sätte laiemat konteksti ja eesmärke, õõnestaks selles määruses ette nähtud energiamärgistuse nõuete kohaldamisala piiramine üksnes edasimüüjatele, kes pakuvad tooteid otseselt tasu eest, nende nõuete kasulikkust, mis kliente energiatõhusamate toodete juurde suunates on tõendatult toonud lisaväärtust.(48)
124. Eespool esitatud analüüsi arvestades leian, et niisugust auhinnaloterii korraldajat nagu põhikohtuasja kostja, kes esitleb toodet kaubandustegevuse käigus, olenemata sellest, kas ta teeb seda tasu eest või tasuta, tuleb pidada edasimüüjaks määruse 2017/1369 artikli 2 punkti 13 tähenduses ja seega peavad tema suhtes olema kohaldatavad nimetatud määruses koostoimes delegeeritud määrusega 2019/2013 ette nähtud energiamärgistuse nõudeid.
IV.    Ettepanek
125. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2017. aasta määruse (EL) 2017/1369, millega kehtestatakse energiamärgistuse raamistik ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2010/30/EL, artikli 2 punkti 13
tuleb tõlgendada nii, et auhinnaloterii korraldajat, kes pakub veebipõhise auhinnaloterii auhinnana televiisorit, tuleb pidada edasimüüjaks ja seega on ta kohustatud täitma nõudeid, mis tulenevad määruse (EL) 2017/1369 artikli 6 esimese lõigu punktist a koostoimes komisjoni 11. märtsi 2019. aasta delegeeritud määruse (EL) 2019/2013, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2017/1369 seoses kuvarite energiamärgistusega ja tunnistatakse kehtetuks komisjoni delegeeritud määrus (EL) nr 1062/2010, artikli 4 punktiga d, osutades kommertsteadaannetes selle toote märgisel esitatud energiatõhususe klassile ja energiatõhususe klasside vahemikule.
1      Algkeel: inglise.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2017. aasta määrus (EL) 2017/1369, millega kehtestatakse energiamärgistuse raamistik ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2010/30/EL (ELT 2017, L 198, lk 1).
3      Selle sätte täpne sõnastus on esitatud käesoleva ettepaneku punktis 29.
4      11. märtsi 2019. aasta delegeeritud määrus (EL) 2019/2013, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2017/1369 seoses kuvarite energiamärgistusega ja tunnistatakse kehtetuks komisjoni delegeeritud määrus (EL) nr 1062/2010 (ELT 2019, L 315, lk 1). Selle artikli 4 punktis d on sätestatud edasimüüjate kohustus tagada, et „iga kuvarimudeli visuaalsele reklaamile, sealhulgas internetis, lisatakse energiatõhususe klass ja energiatõhususe skaala, nagu see on märgisel kooskõlas VII lisaga“.
5      Vt selle kohta delegeeritud määruse (EL) 2019/2013 artikli 1 lõige 1.
6      Selles sättes on termin „edasimüüja“ määratletud kui „jaemüüja või muu füüsiline või juriidiline isik, kes kaubandustegevuse käigus pakub müügiks, rendile või järelmaksuga müügiks või esitleb tooteid klientidele ja paigaldajatele, tehes seda tasu eest või tasuta“.
7      Vt selle kohta nõukogu 22. septembri 1992. aasta direktiiv 92/75/EMÜ kodumasinate energia ja muude ressursside tarbimise näitamise kohta märgistuses ja ühtses tootekirjelduses (EÜT 1992, L 297, lk 16; ELT eriväljaanne 13/011, lk 216–219). Selles direktiivis sisalduv kodumasinate loetelu hõlmas külmikuid, sügavkülmikuid ja nende kombinatsioone, pesumasinaid, kuivateid ja nende kombinatsioone, nõudepesumasinaid, küpsetusahjusid, veekuumuteid ja kuumaveesalvesteid, valgustusseadmeid ning kliimaseadmeid. Vt lisateavet Euroopa Komisjoni energiamärgistuse veebisaidilt https://energy-efficient-products.ec.europa.eu/ecodesign-and-energy-label/understanding-energy-label/history-energy-labelling-eu_en.
8      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. mai 2010. aasta direktiiviga 2010/30/EL energiamõjuga toodete energia- ja muude ressursside tarbimise näitamise kohta märgistuses ja ühtses tootekirjelduses (ELT 2010, L 153, lk 1) laiendati kodumasinate energiamärgistuse nõuete kohaldamisala, et hõlmata kõik energiamõjuga tooted, st kaubad, mis mõjutavad energiatarbimist kasutamise ajal.
9      Dokumendi „11. märtsi 2019. aasta ettepanek: komisjoni delegeeritud määrus (EL) 2019/2013, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2017/1369 seoses kuvarite energiamärgistusega ja tunnistatakse kehtetuks komisjoni delegeeritud määrus (EL) nr 1062/2010 (C/2019/1796 (final)) seletuskiri; edaspidi „delegeeritud määruse 2019/2013 seletuskiri“. Vt eelkõige osa 2.2 „Mõjuhinnang“.
10      „Energiamõjuga toode“ on määruse 2017/1369 artikli 2 punktis 1 määratletud kui „kaup või süsteem, mille kasutamine mõjutab energiatarbimist“ ning mis lastakse turule.
11      „Tooterühm“ on määruse 2017/1369 artikli 2 punktis 2 määratletud kui „samade põhifunktsioonidega toodete rühm“.
12      Vt selle kohta 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli (C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 91 ja seal viidatud kohtupraktika).
13      Sätte saksakeelne täielik versioon on sõnastatud järgmiselt: „„Händler“ bezeichnet einen Einzelhändler oder eine andere natürliche oder juristische Person, die im Rahmen einer Geschäftstätigkeit entgeltlich oder unentgeltlich Produkte an bzw. für Kunden oder Errichter zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf anbietet oder ausstellt“.
14      Sätte horvaadikeelne versioon: „„trgovac“ znači prodavač na malo ili druga fizička ili pravna osoba koja nudi na prodaju, iznajmljivanje, kupnju uz obročnu otplatu ili izlaže proizvode kupcima ili monterima u okviru trgovačke djelatnosti, bilo s plaćanjem ili bez plaćanja“.
15      Sätte prantsuskeelne versioon: „„revendeur“: un détaillant ou une autre personne physique ou morale qui vend, loue, offre en location-vente ou expose des produits à l'intention des clients ou des installateurs dans le cadre d'une activité commerciale, à titre onéreux ou gratuit“.
16      Sätte iirikeelne versioon: „ciallaíonn „déileálaí“ miondíoltóir nó duine nádúrtha nó dlítheanach eile a dhéanann táirgí a dhíol le custaiméirí nó le suiteálaithe, nó a fhruiliú, a thairiscint i gcomhair fruilcheannaigh nó a chur ar taispeáint do chustaiméirí nó do shuiteálaithe, le linn gníomhaíocht tráchtála, bíodh siad ar íocaíocht nó ná bíodh“.
17      Sätte itaaliakeelne versioon: „„distributore“, il dettagliante o altra persona fisica o giuridica che offre in vendita, noleggio, oppure locazione-vendita o espone prodotti ai clienti o installatori nel corso di un’attività commerciale, a titolo oneroso o meno“.
18      Sätte sloveenikeelne versioon: „„trgovec“ pomeni prodajalca na drobno ali drugo fizično ali pravno osebo, ki izdelke strankam ponuja naprodaj, v najem ali v nakup s pridržanim lastništvom ali jih razstavlja, ali monterje, ki izvajajo gospodarsko dejavnost, bodisi odplačno ali neodplačno“.
19      Sätte ingliskeelne versioon: „„dealer“ means a retailer or other natural or legal person who offers for sale, hire, or hire purchase, or displays products to customers or installers in the course of a commercial activity, whether or not in return for payment“.
20      Nõukogu 15. aprilli 1958. aasta määrus nr 1, milles määratakse kindlaks Euroopa Majandusühenduses kasutatavad keeled (EÜT 1958, 17, lk 385; ELT eriväljaanne 01/01, lk 3), mida on muudetud nõukogu 13. mai 2013. aasta määrusega (EL) nr 517/2013 (ELT 2013, L 158, lk 1).
21      Vt muu hulgas 20. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Belgia vs.
komisjon, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, punktid 48 ja 49 ning seal viidatud kohtupraktika).
22      Kohtujuristi kursiiv.
23      Vt selle kohta 5. oktoobri 2023. aasta kohtumäärus Verband Wirtschaft im Wettbewerb (C‑761/22, EU:C:2023:756, punkt 45).
24      Vt määruse 2017/1369 põhjendused 1 ja 8.
25      Määruse 2017/1369 põhjendus 10.
26      Vt komisjoni talituste töödokument – „Impact Assessment accompanying the document Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council setting a framework for energy efficiency labelling and repealing Directive 2010/30/EU („Mõjuhinnang, mis on lisatud dokumendile „Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega kehtestatakse energiamärgistuse raamistik ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2010/30/EL“) (SWD(2015) 139 (final) – 2015/0149 (COD)); (edaspidi „määruse (EL) 2017/1369 mõjuhinnang“). Vt eelkõige osa 4.2.2 „Achievements of the legislative framework“ („Õigusraamistiku saavutused“).
27      Dokumendi „Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega kehtestatakse energiamärgistuse raamistik ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2010/30/EL“ (COM(2015) 341 (final) 2015/0149 (COD)) seletuskiri; edaspidi „määruse (EL) 2017/1369 seletuskiri“. Vt eelkõige osa 3.5 „Õigusloome kvaliteet ja lihtsustamine“.
28      London Economics ja IPSOS, „Study on the impact of the energy label – and potential changes to it – on consumer understanding and on purchase decisions“ (Uuring energiamärgise – ja selle märgise võimaliku muutmise – mõju kohta tarbijate arusaamadele ja ostuotsustele), ENER/C3/2013‑428 – Interim report“, 2014.
29      CentERdata, van Giesen, R., Elsen, M., „Study on consumer understanding of draft energy labels for household washing machines, household washer‑dryers and household dishwashers“ („Uuring tarbijate arusaama kohta seoses kodumajapidamises kasutatavate pesumasinate, kodumajapidamises kasutatavate pesumasin‑kuivatite ja kodumajapidamises kasutatavate nõudepesumasinate kavandatud energiamärgistega“), nr FWC ENER/C3/2015-631/04 vastavalt raamlepingule nr ENER/C3/2015‑631.
30      Määruse 2017/1369 põhjendus 2.
31      Määruse 2017/1369 põhjendus 8.
32      Määruse 2017/1369 seletuskirja osa 3.1 „Olemasolevate õigusaktide järelhindamine“).
33      Määruse 2017/1369 mõjuhinnang, punkt 4.2.2 „Achievements of the legislative framework“ („Õigusraamistiku abil saavutatud tulemused“).
34      Määruse 2017/1369 põhjendus 8.
35      Määruse 2017/1369 mõjuhinnang, punkt 4.1.3 „Relationship with other energy efficiency and climate policies“ („Seos muu energiatõhusus- ja kliimapoliitikaga“).
36      Nagu on märgitud määruse 2017/1369 seletuskirjas, seadis Euroopa Ülemkogu 2014. aastal eesmärgi suurendada energiatõhusust 27% ja vähendada kasvuhoonegaaside heidet 2030. aastaks 40%. Vt ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2018. aasta määrus (EL) 2018/1999, milles käsitletakse energialiidu ja kliimameetmete juhtimist ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EÜ) nr 663/2009 ja (EÜ) nr 715/2009, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 94/22/EÜ, 98/70/EÜ, 2009/31/EÜ, 2009/73/EÜ, 2010/31/EL, 2012/27/EL ja 2013/30/EL ning nõukogu direktiive 2009/119/EÜ ja (EL) 2015/652 ning tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 525/2013 (ELT 2018, L 328, lk 1).
37      Määruse 2017/1369 mõjuhinnang, punkt 4.1.1 „The basic problem“ („Põhiprobleem“).
38      Kohtujuristi kursiiv. Tuleb märkida, et direktiivis 2010/30 oli „klientide“ asemel mainitud „lõpptarbijaid“.
39      Vt eelkõige direktiivi 2010/30 artikli 10 lõike 1 kolmas lõik, kohtujuristi kursiiv.
40      Vt analoogia alusel 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Dyson (C‑632/16, EU:C:2018:599, punkt 33).
41      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ELT 2005, L 149, lk 22).
42      Märgin, et minu hinnangul on põhikohtuasja kostja pigem „ettevõtja“ „kaubandustavade“ määratluse tähenduses. Direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti b kohaselt on „ettevõtja „füüsiline või juriidiline isik, kes […] tegutseb eesmärkidel, mis on seotud tema kaubandus-, majandus-, käsitöö- või kutsetegevusega, ning ettevõtja nimel või huvides tegutsev isik“.
43      25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Dyson (C‑632/16, EU:C:2018:599, punkt 30).
44      Vt selle kohta 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus RLvS (C‑391/12, EU:C:2013:669, punkt 37).
45      Määruse 2017/1369 artikli 11 lõige 4, kohtujuristi kursiiv.
46      Kohtujuristi kursiiv.
47      1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
48      Komisjoni talituste töödokument „Impact Assessment accompanying the document „Commission Regulation (EU) laying down ecodesign requirements for electronic displays pursuant to Directive 2009/125/EC of the European Parliament and of the Council, amending Commission Regulation (EC) No 1275/2008 and repealing Commission Regulation (EC) 642/2009 and Commission Delegated Regulation (EU) .../... supplementing Regulation (EU) 2017/1369 of the European Parliament and of the Council as regards energy labelling of electronic displays and repealing Commission Delegated Regulation (EU) No 1062/2010 (SWD/2019/0354 final)“ („Mõjuhinnang, mis on lisatud dokumendile „Komisjoni määrus (EL) …/…, millega kehtestatakse kuvarite ökodisaini nõuded vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivile 2009/125/EÜ, muudetakse komisjoni määrust (EÜ) nr 1275/2008 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni määrus (EÜ) nr 642/2009“, ja komisjoni delegeeritud määrus (EL) …/…, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2017/1369 seoses kuvarite energiamärgistusega ja tunnistatakse kehtetuks komisjoni delegeeritud määrus (EL) nr 1062/2010“). Vt eelkõige osa 1.5 „Need to act“ („Tegutsemisvajadus“).