62004CC0003_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolev kohtuasi, mille esemeks on Madalmaade Rechtbank Utrechti (piirkonnakohus) esitatud eelotsusetaotlus, puudutab küsimust, kas kaubandusagentide tegevust reguleerivat direktiivi(2) (edaspidi „direktiiv”) kohaldatakse selliste vahendajate suhtes, kes on vahendanud kliendilt vaid ühe lepingu, kui seda lepingut on mitme aasta jooksul pikendatud.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
2. Direktiivi I peatükk, milles on määratud direktiivi reguleerimisala, sätestab:
„Reguleerimisala
Artikkel 1
1. Käesolevas direktiivis ettenähtud kooskõlastusmeetmeid kohaldatakse liikmesriikide õigus- ja haldusnormide suhtes, mis reguleerivad kaubandusagentide ja nende esindatavate suhteid.
2. Käesolevas direktiivis on „kaubandusagent” füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev vahendaja, kellel on püsiv volitus pidada läbirääkimisi kaupade müügi või ostu üle teise isiku nimel, edaspidi [„käsundiandja”], või pidada läbirääkimisi niisuguste tehingute üle või neid sõlmida selle [käsundiandja] nimel.
3. Kaubandusagendiks ei loeta käesolevas direktiivis:
– isikut, kellel on õigus ametiisikuna võtta äriühingule või ühingule siduvaid kohustusi,
– osanikku, kellel on seaduslik õigus võtta oma partneritele siduvaid kohustusi,
– hoidjat, hoidjat/haldajat, likvideerijat või pankrotihaldurit.
Artikkel 2
1. Käesolevat direktiivi ei kohaldata:
– kaubandusagentide suhtes, kes ei saa oma töö eest palka,
– kaubandusagentide suhtes, kes tegutsevad kaubabörsil või tooraineturul või
– organis, mille nimi on Crown Agents for Overseas Governments and Administrations, asutatud Ühendkuningriigi seaduse Crown Agents Act 1979 alusel, või selle organi tütarettevõttes.
2. Igal liikmesriigil on õigus ette näha, et direktiivi ei kohaldata nende isikute suhtes, kelle tegevust kaubandusagendina loetakse selle liikmesriigi seaduste kohaselt lisategevusalaks.” [täpsustatud tõlge]
3. Direktiivi reguleerimisalasse kuuluvate agendilepingute osas sisaldab see II−IV peatükis sätteid selliste agentide õiguste, kohustuste ja tasustamise ning selliste lepingute sõlmimise ja lõpetamise kohta. Eelkõige käsitleb artikkel 7 vahendustasu maksmist agendilepingute alusel sõlmitud tehingute eest, sätestades järgmiselt:
„1. Kaubandusagendil on õigus saada vahendustasu äritehingutelt, mis on sõlmitud [agendilepingu kehtivuse ajal]:
a) kui tehing on sõlmitud tema tegevuse tulemusena; või
b) kui tehing on sõlmitud kolmanda isikuga, [kellega ta on eelnevalt sõlminud samalaadseid tehinguid].
2. Samuti on kaubandusagendil õigus saada vahendustasu tehingutelt, mis on sõlmitud [agendilepingu kehtivuse ajal]:
– kui talle on antud konkreetne geograafiline piirkond või klientide rühm,
– kui tal on ainuõigus konkreetsele geograafilisele piirkonnale või klientide rühmale
ja tehing on sõlmitud selle piirkonna või sellesse rühma kuuluva kliendiga.
Liikmesriik näeb oma õigusaktides ette ühe eespool olevates taanetes nimetatud võimalustest.” [täpsustatud tõlge]
4. Käesolevas menetluses on oluline ka artikkel 17, mis käsitleb agendile makstavat hüvitist või kompensatsiooni pärast lepingu lõppemist. Artikli 17 lõike 2 punkt a sätestab:
„2. a) Kaubandusagendil on õigus saada hüvitist ainult siis ja ulatuses, kui:
– ta on hankinud [käsundiandjale] uued kliendid või märkimisväärselt suurendanud äritegevuse mahtu olemasolevate klientidega ja [käsundiandja] saab äritegevusest nende klientidega jätkuvalt olulist kasu ja
– selle hüvitise maksmine on õiglane, arvesse võttes kõiki asjaolusid ja eelkõige vahendustasu, mille kaubandusagent on kaotanud nende klientidega tehtavate äritehingute pealt. Liikmesriigid võivad ette näha, et niisuguseks asjaoluks loetakse ka artikli 20 tähenduses konkurentsipiirangu kasutamist.” [täpsustatud tõlge]
B. Madalmaade õigus
5. Direktiiv võeti Madalmaade õigusesse üle Madalmaade tsiviilseadustiku (Burgerlijk Wetboek) artiklitega 428−445. Need artiklid on sisuliselt analoogsed direktiivi sätetega, välja arvatud see, et kui direktiivi artikli 1 lõige 2 sätestab, et direktiivi kohaldatakse „kaupade müügi või ostu[ga]” seotud tehingutele, kohaldatakse Madalmaade õigusnorme ka teenuse osutamisega seotud tehingutele. Madalmaade tsiviilseadustiku artikli 7:428 lõikes 1, mis on samaväärne direktiivi artikli 1 lõikega 2, on sätestatud:
„Agendileping on leping, millega üks pool (käsundiandja) volitab teist poolt (kaubandusagent) määratud või määramata ajavahemiku jooksul tasu eest tegutsema vahendajana lepingute üle peetavatel läbirääkimistel, ta võib neid lepinguid ka käsundiandja nimel ja arvel sõlmida, ilma et ta seejuures käsundiandjale alluks.”
III. Faktilised asjaolud
6. Eelotsusetaotluse kohaselt tegutses Madalmaade äriühing Poseidon Chartering BV (edaspidi „Poseidon”) 1994. aastal vahendajana laeva prahtimise lepingu vahendamisel. Ajavahemikus 1994−2000, välja arvatud 1999. aastal, pikendati nimetatud lepingut igal aastal. Poseidon kandis sel ajavahemikul kõnealuse lepingu lisasse prahtimise pikendamise üle lepingupoolte vahel peetud iga-aastaste läbirääkimiste tulemused. Aastast 1994 kuni aastani 2000 sai Poseidon vahendustasu 2,5% prahtimistasust.
7. Põhikohtuasi puudutab Poseidoni poolt laevaomanike vastu muu hulgas esitatud järgmisi nõudeid: 1) kahjutasu lepingu ülesütlemistähtaja rikkumise eest, 2) maksmata vahendustasu summas 14 229,89 eurot ja 3) hüvitist klientide kaotamise eest summas 14 471,29 eurot. Rechtbank Utrecht peatas menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas kaubandusagendiks võib pidada nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivi 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta tähenduses füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevat vahendajat, kes on sõlminud (mitte rohkem kui) ühe lepingu (laeva prahtimine), mida pikendati igal aastal laeva omaniku ja kolmanda isiku vahel (aastatel 1994−2000, v.a aastal 1999) peetud läbirääkimistel, mille tulemused on vahendaja kandnud lisasse?
2. Kui on tegemist agendilepinguga, kas vastust esimesele küsimusele võib muuta asjaolu, et mitme aasta jooksul on makstud (vahendus)tasu summas 2,5% prahtimistasust ja/või et direktiivi artikli 7 lõikes 1 viidatakse „sõlmitud tehingutele” ja õigusele vahendustasule, „kui tehing on sõlmitud kolmanda isikuga, [kellega vahendaja on eelnevalt sõlminud samalaadseid tehinguid]”?
3. Kas vastust esimesele küsimusele muudab asjaolu, et direktiivi artikkel 17 viitab „klientidele”, mitte aga kliendile?”
8. Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 23 esitasid Poseidon Chartering ja komisjon käesolevas menetluses kirjalikud märkused.
9. Euroopa Kohtu kantselei palus oma kirjas Rechtbankil kinnitada, kas ta soovib jääda oma eelotsusetaotluse juurde, arvestades Euroopa Kohtu 6. märtsi 2003. aasta määrust kohtuasjas C‑449/01: Abbey Life, milles Euroopa Kohus leidis, et puudub põhjendatud kahtlus, et direktiivi ei kohaldata füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate vahendajate suhtes, kellel on volitus vahendada teenuste osutamise lepinguid.(3)
10. Rechtbank kinnitas oma vastuses soovi saada teatavate direktiivis esinevate mõistete tõlgendus, selgitades, et Madalmaade seadusandja otsustas direktiivi siseriiklikusse õigusesse ülevõtmisel laiendada mõistet „kaubandusagent” teenuse osutamise lepingutele. Ta leidis siiski, et „asjaolu, et direktiiv on eeskujuks Madalmaade õigusaktidele, mis kasutavad agendilepingu laiemat tähendust, ei tähenda seda, et teatud direktiivist tulenevate mõistete tõlgendamiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olema asi, milles käsitletakse kaubandusagendi/agendilepingu mõistet kitsamas tähenduses.”
IV. Hinnang
A. Sissejuhatavad märkused
11. Esimese asjana tuleb kaaluda käesoleva taotluse vastuvõetavust, arvestades asjaolu, et kuigi direktiivi kohaldatakse sellisena selgelt ainult kaupade müügi või ostuga seotud tehingutele,(4) on põhikohtuasjas vaatluse all olev leping teenuse osutamisega seotud leping (st laeva prahtimise leping).
12. Nagu eespool märkisin, on pooled üksmeelel selles, et kaubandusagentide tegevust reguleerivate Madalmaade asjaomaste õigusnormide reguleerimisala on direktiivi omast laiem, kuna neid kohaldatakse nii kaupade kui teenustega seotud tehingute suhtes.
13. Leian, et Euroopa Kohus peaks eelotsuse küsimustele tõepoolest vastama. Sellega seoses on oluline Euroopa Kohtu praktika sellistes kohtuasjades nagu Leur-Bloem, Giloy, Kofisa ja BIAO, mis puudutasid eelotsusetaotlusi, mis ei kuulunud otseselt ühenduse õiguse kohaldamisalasse, kuid kus liikmesriik oli otsustanud kohandada oma siseriiklikke õigusnorme vastavalt ühenduse õigusele.(5) Euroopa Kohus sedastas kohtuasjas Leur-Bloem:
„[…] Euroopa Kohus on asutamislepingu artikli [234] alusel pädev tõlgendama ühenduse õigust, kui kõnealust olukorda ei reguleerita otseselt ühenduse õigusega, kuid kui siseriiklik seadusandja on direktiivi sätteid siseriiklikku õigusse üle võttes otsustanud käsitleda nii puhtalt riigisiseseid olukordi kui ka direktiiviga reguleeritud olukordi samal viisil ja kohandanud seega siseriiklikke õigusnorme vastavalt ühenduse õigusele.”(6)
14. Euroopa Kohus eristas hoolikalt kohtuasjas Kleinwort Benson käsitletuga sarnaseid olukordi,(7) kus ühenduse õigusnorm ei ole siseriiklikule kohtule siseriiklikke õigusnorme kohaldades siduv, tõepoolest nähti õigusnormides otseselt ette võimalus siseriiklikel ametiasutustel teha muudatusi, „mille eesmärk on tekitada lahknevusi” kõnealuste õigusnormide ja ühenduse õigusnormide (kõnealuses asjas Brüsseli konventsiooni) vahel.
15. On selge, et nimetatud asjades oli eelotsusetaotluse vastuvõetavaks tunnistamisel otsustav see, kas põhikohtuasi lahendatakse tõepoolest kõnealust ühenduse õigusnormi kohaldades. Kui see on nii, siis on asjaomaste ühenduse mõistete ühetaoline tõlgendamine eelotsusemenetluse vahendusel „selgelt ühenduse huvides […] et vältida hilisemaid tõlgendamiserinevusi”.(8) Siseriiklik kohus peab siiski hindama taotluse nõuetekohast ulatust, arvestades piiranguid, mida siseriiklik seadusandja on kehtestanud ühenduse õiguse kohaldamisele puhtalt riigisiseste olukordade suhtes.(9)
16. Neid põhistusi saab minu arvates kohaldada sama kindlalt käesolevas asjas. Nagu eelotsusetaotluses ja sellele järgnenud kirjavahetuses Rechtbankiga selgitati, püüti Madalmaade kõnealuste õigusnormidega rakendada ja peegeldada direktiivi sätteid, mida ka tehti, kuigi nende reguleerimisala on direktiivi omast laiem, kuna neid kohaldatakse ka teenuse osutamisega seotud tehingute suhtes. Kõnealune asi puudutab lisaks selgelt ühenduse õiguse mõiste, täpsemalt „püsiva volituse” tõlgendamist. Kuigi Madalmaade kohtud võiksid teoreetiliselt kõnealust mõistet kaupade ja teenustega seotud agendilepingute osas erinevalt tõlgendada, on Rechtsbank Euroopa Kohtuga peetud kirjavahetuses märkinud, et ta soovib vältida lahknevusi kahe valdkonna vahel. Oluline on ka see, et kui Madalmaade seadusandja laiendas kaubandusagentide tegevust reguleerivate õigusnormide kohaldamisala teenustele, ajendas teda soov vältida olukorda, kus kaks „sarnast (kuid mitte identset) normi kehtiks paralleelselt”, mis võiks põhjustada segadust.(10)
17. Märgin lisaks, et mõlemad Euroopa Kohtule kirjalikud märkused esitanud pooled ehk Poseidon ja komisjon on palunud Euroopa Kohtul Rechtbanki küsimustele vastata.
18. Ühenduse õiguse ühetaolise tõlgendamise huvides peaks Euroopa Kohus minu arvates siseriikliku kohtu esitatud küsimustele vastama.
B. Esimene küsimus
19. Siseriiklik kohus soovib oma esimeses küsimuses teada, kas kaubandusagendi mõiste direktiivi artikli 1 lõike 2 tähenduses laieneb füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevale vahendajale, kes on sõlminud üheainsa laeva prahtimise lepingu (mitte mitu lepingut), mida pikendati ajavahemikul 1994−2000 (v.a aastal 1999) igal aastal laeva omaniku ja kolmanda isiku vahel peetud läbirääkimistel, mille tulemused on vahendaja kandnud kirjalikult lepingu lisasse.
20. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et siseriiklik kohus soovib tegelikult teada, kas asjaolu, et agent on sõlminud vaid ühe lepingu, on piisav direktiivi kohaldamiseks.
21. Vastus sellele küsimusele sõltub selgelt direktiivi artikli 1 lõike 2 ja eelkõige mõiste „püsiv volitus” (hollandi keeles permanent is belast
ja prantsuse keeles chargé de façon permanente ) tõlgendamisest.
22. Kõnealust mõistet tõlgendades on minu arvates oluline teha vahet olukorral, kus käsundiandja on teinud füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevale agendile ülesandeks vahendada vaid ühe lepingu, ja olukorral, kus käsundiandja on teinud sellisele agendile ülesandeks vahendada nii leping kui leppida kokku selle mitmes pikendamises.
23. On selge, et esimest olukorda ei saa mõistlikult tõlgendada „püsiva volitusena”. Kui üheainsa lepingu vahendamise eest vastutav agent kuuluks kõnealuse mõiste alla, puuduks sõnal „püsiv” igasugune tähendus.
24. Teine olukord, kus agent vastutab lepingu vahendamise ja selle pikendamise eest, peab seevastu minu arvates loogiliselt kuuluma kõnealuse mõiste alla. Leian, et „püsiva” volituse idee eeldab lihtsalt, et agent vastutab kas enam kui üht liiki lepingu vahendamise eest või sama lepingu (uuesti) vahendamise eest enam kui ühel korral. See põhineb „volituse” enda laadil, kuna see väljendab võimet mõjutada käsundiandja õiguslikku seisundit, tegutsedes tema nimel. Kuna agendil, kes vastutab lepingu pikendamise või selle uuesti vahendamise eest, on võime mõjutada käsundiandja õiguslikku seisundit enam kui ühel korral, on minu arvates loogiline, et tegemist on „püsiva volitusega”.
25. Seda sõnasõnalist tõlgendust toetab lisaks direktiivi eesmärk, mis on kaubandusagentide tegevust reguleerivate liikmesriikide õigusnormide ühtlustamine ühisturu nõuetekohaseks toimimiseks vajalikus ulatuses, et eelkõige „tagada kaubandusagentide sotsiaalkaitse minimaalne tase”(11) ja kaubandustehingute turvalisus, ning kõrvaldada takistused piiriüleste kaubandusliku esindamise lepingute osas.(12) Kui käsundiandjal on lepingu pikendamise korral võimalik valida esialgse lepingupoole asemel teine lepingupool, kohaldatakse agendi suhtes direktiivi sätteid vaid juhul, kui leping sõlmitakse uuesti erineva lepingupoolega, kuid mitte juhul, kui käsundiandja otsustab tegutseda edasi sama lepingupoolega, see ohustaks meelevaldselt agentide sotsiaalkaitse eesmärki.
26. Sellega seoses tuleb märkida, et komisjoni esialgses ettepanekus oli ette nähtud, et direktiivi ei kohaldata vahendajate suhtes, kelle ülesanne piirdub ühe või mitme kindlaksmääratud tehingu vahendamise või sõlmimisega vaid ühe käsundiandja nimel.(13) Tuleb märkida, et nõukogu jättis kõnealuse sätte direktiivi lõppredaktsioonist välja.
27. Märgin ka seda, et Euroopa Kohus on otsustes, milles ta sedastas, et registrisse kandmine ei saa olla agendilepingu suhtes direktiivi kohaldamise eelduseks, rõhutanud, et vaid artikli 1 lõikes 2 sõnaselgelt nimetatud tingimused võivad olla direktiivi kohaldamise ja sellekohase kaitse saamise eeldused.(14)
28. Lisaksin, et kuigi sõnu „klient” ja „leping” (ja vastavaid mõisteid) kasutatakse direktiivis kord ainsuses, kord mitmuses, ei ole ükski neist viidetest minu arvates otsustav püsiva volituse mõiste tõlgendamise osas. Kõnealused viited ei esine direktiivi peatükis, mille eesmärk on määratleda direktiivi reguleerimisala, vaid direktiivi sätetes, mis puudutavad näiteks kaubandusagentide õigusi ja kohustusi ning sellistele agentidele makstavat vahendustasu. Miski ei viita sellele, et nende eesmärk oli mõjutada direktiivi reguleerimisala. Igal juhul on asjaolu, et kõnealuseid viiteid esitatakse nii ainsuses kui mitmuses, märk sellest, et neist ei saa tuletada lõplikku vastust käesolevale küsimusele.(15)
29. Eeltoodud põhjustel tuleks minu arvates siseriikliku kohtu esimesele küsimusele vastata, et kaubandusagendi mõiste laieneb vahendajatele, kellele on antud püsiv volitus vahendada leping ja leppida kokku selle pikendamises.
C. Teine küsimus
30. Teise küsimusega soovib siseriiklik kohus teada saada, kas vastust esimesele küsimusele võib muuta asjaolu, et on makstud (vahendus)tasu summas 2,5% prahtimistasust ja/või et direktiivi artikli 7 lõige 1 viitab „sõlmitud tehingutele” ja õigusele vahendustasule, „kui tehing on sõlmitud kolmanda isikuga, [kellega vahendaja on eelnevalt sõlminud samalaadseid tehinguid]”.
31. Esiteks, mis puudutab vahendustasu maksmise olulisust, siis direktiivi artikli 2 lõikes 1 on märgitud, et direktiivi ei kohaldata kaubandusagentide suhtes, kes ei saa oma töö eest palka. Mingil kujul maksmine on seega direktiivi kohaldamise eeltingimus. Artiklite 1 ja 2 sõnastusest ilmneb siiski, et püsiva volituse nõue minu esimesele küsimusele antud vastuses kirjeldatud tähenduses on sõltumatu ja eraldiseisev tingimus selleks, et agendi suhtes võiks direktiivi kohaldada.
32. Seetõttu ei veena mind Poseidoni väide, mis tundub viitavat sellele, et pelk asjaolu, et maksti vahendustasu, näitab agendilepingu olemasolu. Vahendustasu maksmine iseenesest ei avalda mõju eraldiseisvale küsimusele selle kohta, kas on olemas püsiv volitus.
33. Teiseks, mis puudutab direktiivi artikli 7 lõikes 1 toodud selliste viidete asjakohasust, mis puudutavad „sõlmitud tehinguid” ja õigust vahendustasule, „kui tehing on sõlmitud kolmanda isikuga, [kellega vahendaja on eelnevalt sõlminud samalaadseid tehinguid]”, siis põhjustel, mida olen juba punktis 27 selgitanud, leian, et kõnealused viited ei ole esimesele küsimusele vastamisel otsustavad. Eelkõige tuleneb ainsuse kasutamine siinkohal loomulikult kogu lõike tähendusest, mis seisneb peamiselt selles, et kaubandusagendil on õigus saada vahendustasu tehingutelt, mis on sõlmitud agendilepingu kehtivuse ajal, kui tehing on sõlmitud tema tegevuse tulemusena või kui tehing on sõlmitud kolmanda isikuga, kellega ta on eelnevalt sõlminud samalaadseid tehinguid. See ei peegelda minu arvates ühenduse seadusandja seisukohta esimeses küsimuses tõstatatud teema osas.
34. Teisele küsimusele tuleb seega vastata nii, et vastust esimesele küsimusele ei või mõjutada asjaolu, et on makstud (vahendus)tasu summas 2,5% prahtimistasust või asjaolu, et direktiivi artikli 7 lõige 1 viitab „sõlmitud tehingutele” ja õigusele vahendustasule, „kui tehing on sõlmitud kolmanda isikuga, [kellega vahendaja on eelnevalt sõlminud samalaadseid tehinguid]”.
D. Kolmas küsimus
35. Kolmandas küsimuses soovib siseriiklik kohus teada saada, kas vastust esimesele küsimusele muudab asjaolu, et direktiivi artikkel 17 – ja eelkõige artikli 17 lõike 2 punkt a – viitab „klientidele” mitmuses ja mitte ainsuses.
36. Punktis 27 selgitatud põhjustel vastaksin sellele küsimusele eitavalt. Lisaksin, et viited „klientidele” artikli 17 lõike 2 punktis a on igal juhul puhtalt hüpoteetilised, kirjeldades olukordi, kus kaubandusagendil, kelle suhtes direktiivi kohaldatakse, on õigus saada hüvitist. Kõnealused viited ei mõjuta seega esimesele küsimusele antavat vastust.
V. Ettepanek
37. Eeltoodust lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rechtbank Utrechti esitatud küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiivis 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta toodud „kaubandusagendi” mõiste laieneb vahendajatele, kellele on antud püsiv volitus vahendada leping ja leppida kokku selle pikendamises, vaatamata asjaolule, et kõnealuse direktiivi artikli 7 lõige 1 viitab „sõlmitud tehingutele” ja et selle direktiivi artikli 17 lõike 2 punkt a viitab „klientidele” mitmuses. Püsiva volituse olemasolu hinnang ei sõltu sellest, kas vahendustasu on makstud.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 18. detsembri 1986. aasta direktiiv 86/653/EMÜ füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 382, lk 17; ELT eriväljaanne 06/01, lk 177).
(3)  –	6. märtsi 2003. aasta määrus kohtuasjas C‑449/01: Abbey Life (kohtulahendite kogumikus ei avaldata).
(4)  –	Vt direktiivi artikli 1 lõige 2 ja eespool 3. joonealuses märkuses viidatud Euroopa Kohtu määrus kohtuasjas C‑449/01.
(5)  –	17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑28/95: Leur‑Bloem (EKL 1997, lk I‑4161), 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑130/95: Giloy (EKL 1997, lk I‑4291), 11. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑1/99: Kofisa (EKL 2001, lk I‑207) ja 7. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑306/99: BIAO (EKL 2003, lk I‑1).
(6)  – Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Leur‑Bloem, punkt 34.
(7)  –	28. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑346/93: Kleinwort Benson (EKL 1995, lk I‑615).
(8)  –	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Leur‑Bloem, punkt 32.
(9)  –	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Leur‑Bloem, punkt 33.
(10)  –	Vt Smit, F. M., De Agentuurovereenkomst tussen handelsagent en principaal, lk 26, punkt 31.
(11)  –	Vt kohtujurist P. Léger’ 11. mai 2000. aasta ettepanek kohtuasjas C‑381/98: Ingmar, milles otsus tehti 9. novembril 2000 (EKL 2000, lk I‑9305, punkt 50) ja 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑215/97: Bellone (EKL 1998, lk I‑2191, punkt 13).
(12)  –	Direktiivi preambuli kolmas põhjendus.
(13)  –	Ettepanek nõukogu direktiiviks (füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsevate) kaubandusagentide tegevust käsitlevate liikmesriikide õigusnormide ühtlustamise kohta (KOM/76/670 (lõplik), EÜT C 13, lk 2, artikli 3 lõige 3).
(14)  –	Vt eelkõige eespool 11. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C‑215/97: Bellone, punkt 13, ja analoogiline Euroopa Kohtu 10. veebruari 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑85/03: Mavrona (EKL 2004, lk I‑1573, punkt 15).
(15)  –	Vt eelkõige artikli 3 lõige 2 (tehingud), artikli 7 lõige 1 (sõlmitud tehing), artikli 7 lõige 2 (sõlmitud tehingud) ja artikli 17 lõige 2 (kliendid).