62022CC0354
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 6. juulil 2023 (
1
)
Kohtuasi C‑354/22
Weingut A
versus
Land Rheinland-Pfalz
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus))
Eelotsusemenetlus – Põllumajandus – Ühine turukorraldus – Veinid – Veinide nimetus- ja esitlusviisid – Päritolunimetused ja geograafilised tähised – Delegeeritud määrus (EL) 2019/33 – Artikli 54 lõige 1 – Märgistamine – Viide põllumajandusettevõttele – Ettevõtte mõiste – Territoriaalne seos – Kogu ulatuses põllumajandusettevõttes toimuv veinivalmistamine – Põllumajandusettevõttes mittetöötavate kolmandate isikute osalemine veinivalmistamises – Pressimisseade, mida kasutatakse väljaspool veinile nime andnud põllumajandusettevõtte peamist tegevuskohta
1.
Liidu õigus reguleerib üksikasjalikult päritolunimetusi, geograafilisi tähiseid ja traditsioonilisi nimetusi veinisektoris, samuti veinide märgistamist ja esitlemist.
2.
Kaitstud päritolunimetuse või geograafilise tähisega viinamarjasaaduste märgistuses ja esitlemisel võib soovi korral kasutada teatavaid väljendeid, mis näitavad, millisest põllumajandusettevõttest need on pärit. Nii on sätestatud delegeeritud määruse (EL) 2019/33 (
2
) artikli 54 lõike 1 teises lõigus, mille VI lisas on need väljendid loetletud teatud liikmesriikide puhul.
3.
Käsitletava eelotsusetaotluse aluseks olevas vaidluses soovib üks Saksa viinamarjakasvataja kasutada oma veinide esitlemisel väljendit „Weingut“ (veinikelder), kuigi need veinid valmistatakse viinamarjadest, mis kasvatatakse, korjatakse ja pressitakse temale mittekuuluvas veinimõisas, mis asub 70 kilomeetri kaugusel viinamarjakasvataja põllumajandusettevõttest ja mida ta rendib.
4.
Kuna ametiasutused ei lubanud nende veinide esitlemisel väljendit Weingut kasutada, on tekkinud vaidlus, milles tuleb sisuliselt selgitada:
–
kas „põllumajandusettevõttena“ tuleb mõista kindlaksmääratud füüsilist ruumi, mis koosneb ainult viinamarjaistandustest ning veinitootmishoonetest ja -rajatistest, mis ei ole veinitootjale kuuluvast maast eraldatud;
–
kas võib nõustuda, et kogu veinivalmistamine toimub selles põllumajandusettevõttes, kui viinamarjad pressitakse tootja renditud pressis, mis asub väljaspool tema enda veinimõisa territooriumi. Kui see on nii, siis tekib küsimus, mil määral peab see tootja veinivalmistamise protsessi kontrollima.
I. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. Määrus (EL) nr 1308/2013 (
3
)
5.
Artiklis 3 („Mõisted“) on sätestatud:
„[…]
3.   […] käesoleva määruse kohaldamisel [kasutatakse] määruses (EL) nr 1307/2013[ (
4
)] sätestatud mõisteid[…]“.
6.
Artiklis 122 („Delegeeritud volitused“) on sätestatud:
„1.   Selleks et võtta arvesse veinisektori eripära, on komisjonil õigus võtta kooskõlas artikliga 227 vastu delegeeritud õigusakte eeskirjade ja piirangute kohta seoses:
[…]
c) vabatahtlike elementidega, millega on hõlmatud:
[…]
iii)
ettevõtte nimetus ja selle kasutustingimused;
[…]“.
2. Määrus nr 1307/2013
7.
Artiklis 4 („Mõisted ja seonduvad sätted“) on sätestatud:
„1.   Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
„põllumajanduslik majapidamine“ – kõik põllumajandustootja poolt juhitavad ja põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad üksused, mis asuvad sama liikmesriigi territooriumil;
[…]“.
3. Delegeeritud määrus 2019/33
8.
Põhjenduses 48 on öeldud:
„Sellise ettevõtte nimi, kes kasutab viinamarjaistandusi, kust viinamarjasaadused saadakse ja kus viinamarjasaaduse valmistamine toimub, võib tootjale anda lisandväärtust ja tähendada tarbijale paremat kvaliteeti. Seepärast peaks olema tootjatel lubatud kaitstud päritolunimetusega või geograafilise tähisega viinamarjasaaduse märgistusel esitada ettevõtte nimi.“
9.
Artiklis 1 („Reguleerimisese“) on sätestatud:
„Käesoleva määrusega kehtestatakse eeskirjad, millega täiendatakse määrust (EL) nr 1308/2013 […] seoses järgmisega:
[…]
f) märgistus ja esitlusviis.“
10.
IV peatüki („Märgistus ja esitlusviis“) 2. jao („Vabatahtlikud elemendid“) artiklis 54 („Viide põllumajandusettevõttele“) on sätestatud:
„1.   VI lisas loetletud põllumajandusettevõttele viitavaid väljendeid, mis ei sisalda villija, tootja või müüja nime, võib kasutada üksnes kaitstud päritolunimetuse ja kaitstud geograafilise tähisega viinamarjasaaduste puhul, eeldusel et:
neid nimetusi tohib kasutada ainult juhul, kui viinamarjasaadus on valmistatud ainult selle põllumajandusettevõtte kasutuses olevate viinamarjaistanduste viinamarjadest ja kogu valmistamine toimub selles põllumajandusettevõttes.
[…]“.
11.
Artiklis 55 („Viide selliste geograafiliste üksuste nimele, mis on väiksemad või suuremad kui päritolunimetuse või geograafilise tähise aluseks olev piirkond“) on sätestatud:
„1.   Vastavalt määruse (EL) nr 1308/2013 artikli 120 lõike 1 punktile g ja ilma et see piiraks artiklite 45 ja 46 kasutamist, võib üksnes kaitstud päritolunimetuse või kaitstud geograafilise tähise või kolmanda riigi kaitstud geograafilise tähisega viinamarjasaaduse märgistusel viidata sellise geograafilise üksuse nimele, mis on väiksem või suurem kui kõnealuse päritolunimetuse või geograafilise tähise piirkond.
2.   Kui viidatakse selliste geograafiliste üksuste nimele, mis on väiksemad kui päritolunimetuse või geograafilise tähise piirkond, peab taotleja tootespetsifikaadis ja koonddokumendis asjaomase geograafilise üksuse täpselt määratlema. Liikmesriigid võivad kehtestada eeskirju selliste geograafiliste üksuste kasutamise suhtes.
[…]“.
12.
VI lisas („Artikli 54 lõikes 1 osutatud väljendid“) on Saksamaa puhul esitatud järgmised väljendid: „Burg, Domäne, Kloster, Schloss, Stift, Weinbau, Weingärtner, Weingut, Winzer“.
B.
Saksa õigus. Veinimäärus (Weinverordnung) (
5
)
13.
Artikli 38 lõikes 1 on sätestatud, et põllumajandusettevõtte nimetamine on lubatud veinidele Federweißer, Landwein (maakonnaveinid), Qualitätswein (kvaliteetveinid), Prädikatswein (kõrgema kvaliteediga veinid), Sekt (vahuveinid), Qualitätsperlwein (kvaliteetvahuveinid) või Qualitätslikörwein (kvaliteetliköörveinid) üksnes vastavalt delegeeritud määruse 2019/33 artikli 54 lõikele 1 koostoimes VI lisaga. Lõigetes 3–5 on viidatud nimetusele „Gutsabfüllung“.
II. Asjaolud, vaidlus ja eelotsuse küsimused
14.
Saksamaal Moseli piirkonnas Zellis asuva põllumajandusettevõtte omanik (edaspidi „viinamarjakasvataja A“) ei tooda veini mitte ainult tema enda viinamarjaistanduste viinamarjadest, vaid ka renditud viinamarjaistanduste viinamarjadest.
15.
Üks nendest renditud viinamarjaistandustest, mille suurus on 2,15 hektarit, asub Zellist 70 km kaugusel põllumajandusettevõttes, mis kuulub viinamarjakasvatajale B.
16.
Need kaks viinamarjakasvatajat on sõlminud lepingu, mille kohaselt B harib oma viinamarjaistandust A juhiste kohaselt ja lisaks sellele rendib talle igal aastal ainuõiguse alusel pärast renditud maatükilt saagi koristamist 24 tunniks pressimisseadme.
17.
Pressimine toimub viinamarjakasvataja B põllumajandusettevõttes viinamarjakasvataja A önoloogiliste võtete kohaselt. Sel viisil saadud vein villitakse mahutitesse, mille viinamarjakasvataja A töötajad veavad tema peamisesse tegevuskohta.
18.
Viinamarjakasvataja A soovib viinamarjakasvatajalt B renditud veinipressis saadud veini jaoks kasutada väljendeid „Weingut“ ja „Gutsabfüllung“.
19.
Land Rheinland-Pfalz (Saksamaa Rheinland-Pfalzi liidumaa, edaspidi „liidumaa“) leiab, et viinamarjakasvataja A ei tohi niisugustel tingimustel neid väljendeid kasutada.
20.
Verwaltungsgericht Trier (Trieri halduskohus, Saksamaa) rahuldas 16. mai 2019. aasta otsusega viinamarjakasvataja A esitatud kaebuse ja leidis, et viimasel on lubatud kasutada väljendeid „Weingut“ ja „Gutsabfüllung“. Nimetatud kohtu hinnangul on määrav see, et veinivalmistamise tegelik juhtimine, alaline järelevalve ja ainuvastutus on omistatav viinamarjakasvatajale A.
21.
Liidumaa esitas apellatsioonkaebuse Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalzile (Rheinland-Pfalzi liidumaa kõrgeim halduskohus, Saksamaa), kes 12. augusti 2020. aasta otsusega tühistas esimese astme kohtuotsuse ja jättis viinamarjakasvataja A nõude rahuldamata.
22.
Apellatsioonikohus põhjendas oma otsust sisuliselt järgmiste argumentidega:
–
Vastavalt delegeeritud määruse 2019/33 artikli 54 lõikele 1 koostoimes VI lisaga eeldab nimetus „Weingut“, et veinitootmine toimub põllumajandusettevõttes, mida ei käsitata organisatsioonilise üksusena, vaid tegevusüksusena, mille peamise tegevuskoha on omanik püsivalt määranud veinivalmistamiseks ja kus töötab tema juhtimisele alluv personal. Veinivalmistamise etappide, näiteks pressimise eraldamine on vastuolus ideega, et „kõik peaks jääma samadesse kätesse“.
–
Veinipressi rendileping ei taga, et kõik veinitootmise etapid toimuvad ühe ja sama isiku juhtimise ja vastutuse all. Vastupidi, leping võimaldab pressida nii tootja juuresolekul kui ka pressi omaniku heaks töötava pressioperaatori juuresolekul, mis ei taga viinamarjakasvataja A pidevat juhtimist ja vastutust.
23.
Viinamarjakasvataja A esitas apellatsiooniotsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesverwaltungsgerichtile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus), kes esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas kogu veinivalmistamine saab olla toimunud veinile nime andnud põllumajandusettevõttes delegeeritud määruse (EL) 2019/33 artikli 54 lõike 1 teise lõigu tähenduses, kui pressimine toimub pressimisseadmes, mis on renditud 24 tunniks teiselt põllumajandusettevõttelt ja mis on sel ajal ainult veinile nime andnud põllumajandusettevõtte kasutuses?
2.
Kui vastus eelmisele küsimusele on jaatav, siis kas pressimist peavad läbi viima veinile nime andnud põllumajandusettevõtte töötajad või peavad nad seda igal juhul kohapeal jälgima või võivad pressimist läbi viia ka pressimisseadet rendile andva põllumajandusettevõtte töötajad veinile nime andnud põllumajandusettevõtte juhiste järgi?
3.
Kas juhul, kui pressimist võivad läbi viia ka pressimisseadet rendile andva põllumajandusettevõtte töötajad, võib neile anda õiguse ootamatult tekkivate probleemide korral enda iseseisva otsuse alusel pressimisse sekkuda?
4.
Kas veinivalmistamise seostamise veinile nime andnud põllumajandusettevõttega välistab asjaolu, kui pressimisseadet rendile andval ja pressimist läbiviival põllumajandusettevõttel on oma huvi pressimise läbiviimise viisi suhtes, kuna samuti selle ettevõttega sõlmitud viinamarjaistanduste harimise lepingus on lisaks pindalapõhisele majandamistasule kokku lepitud saagikusest ja kvaliteedist sõltuv lisatasu Kabineti, Spätlese ja Auslese veinide hektoliitri kohta?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
24.
Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 1. juunil 2022.
25.
Kirjalikud märkused esitasid viinamarjakasvataja A ja Euroopa Komisjon. Mõlemad, nagu ka liidumaa, osalesid 3. mail 2023 toimunud kohtuistungil.
IV. Hinnang
A.
Esimene eelotsuse küsimus
26.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib sisuliselt teada, kas võib asuda seisukohale, et kogu veinivalmistamine toimub veinile nime andvas põllumajandusettevõttes, kui pressimine toimub teiselt põllumajandusettevõttelt 24 tunniks renditud veinipressis. (
6
)
27.
Selle kohtu arvates:
–
näitab õigusnormi kujunemislugu, et määruse (EÜ) nr 607/2009 (
7
) artikli 57 lõike 1 punkti b sõnastus tähendab piirangut, sest sellest alates peab veinivalmistamine „terviklikult“ toimuma põllumajandusettevõttes;
–
tundub õigusnormi mõte ja eesmärk olevat kaitsta nende põllumajandusettevõtete nime, kes ise harivad viinamarjaistandusi ja tagavad veinivalmistamise algusest lõpuni, millega kaasneb tarbijate ootus veini kõrgemale kvaliteedile;
–
ei ole see väide siiski täiesti kindel. Kui põllumajandusettevõtte peamisest tegevuskohast märkimisväärsel kaugusel asuvate viinamarjaistanduste rentimine ei kahjusta nimetust, siis loogiliselt võttes ei kahjusta seda ka pressi rentimine viinamarjade pressimiseks kohapeal ja nende vedamise vältimiseks. Tootmisseadmete ühine kasutamine on veinitootmises tegelikult tavapärane ja ettevõttele majanduslikult mõttekas.
28.
Komisjon võttis delegeeritud määruse 2019/33 vastu volituse alusel, mille talle annab määruse nr 1308/2013 (
8
) artikkel 122. Elementide hulgas, millele delegeeritud õigusaktid võivad kohalduda, on „ettevõtte nimetus ja selle kasutustingimused“ (määruse nr 1308/2013 artikli 122 lõike 1 punkti c alapunkt iii).
29.
Selle hõlmatuse alusel on delegeeritud määruse 2019/33 artiklis 54 sätestatud tingimused, mille kohaselt kasutatakse „viidet põllumajandusettevõttele“. Need viitavad VI lisale, milles on loetletud põllumajandusettevõttele viitavad väljendid, mida on lubatud kasutada (
9
) toote märgistamisel või esitlemisel.
30.
Delegeeritud määruse artiklist 54 nähtub, et need väljendid:
–
ei tohi sisaldada villija nime;
–
neid võib kasutada üksnes kaitstud päritolunimetuse ja kaitstud geograafilise tähisega viinamarjasaaduste puhul;
–
neid tohib „kasutada ainult juhul, kui viinamarjasaadus on valmistatud ainult selle põllumajandusettevõtte kasutuses olevate viinamarjaistanduste viinamarjadest ja kogu valmistamine toimub selles põllumajandusettevõttes“.
31.
Just see viimane nõue on tekitanud eelotsusetaotluse esitanud kohtul põhjendatud kahtlusi ning andnud põhjust erinevateks, kuid samuti põhjendatud tõlgendusteks esimese ja teise astme kohtutes. Ülejäänud kahe nõude üle, mida keegi käsitletavas kohtuasjas ei vaidlusta, arutelu ei toimu.
32.
Oma vastuses sellele eelotsuse küsimusele käsitlen põllumajandusettevõtte mõistet ja nõuet, et kogu veinivalmistamine peab toimuma selles ettevõttes.
1. Põllumajandusettevõte
33.
Esmapilgul tundub, et delegeeritud määruse 2019/33 artikli 54 lõike 1 teine lõik seob mõiste „põllumajandusettevõte“ füüsilise pinnaga, kus viinamarjakasvataja, kes soovib väljendit (praegusel juhul „Weingut“) kasutada, omaenda viinamarjaistandust harib ja veinivalmistamise protsessi lõpule viib.
34.
See säte nõuab, nagu juba öeldud, et viinamarjad oleksid korjatud viinamarjataimedelt, mis kuuluvad põllumajandusettevõttele, ja et kogu veinivalmistamine toimuks selles põllumajandusettevõttes. (
10
) Seda kinnitab delegeeritud määruse 2019/33 põhjendus 48, viidates „ettevõtte[le], kes kasutab viinamarjaistandusi, kust viinamarjasaadused saadakse ja kus viinamarjasaaduse valmistamine toimub“. (
11
)
35.
Selle sätte esimese tõlgenduse kohaselt võrdsustataks „põllumajandusettevõte“ veinimõisaga, mis hõlmab viinamarjapõlde ning hooneid ja rajatisi, kus (seal korjatud) viinamarjad läbivad veinivalmistamise protsessi. See on apellatsioonikohtu seisukoht.
36.
„Põllumajandusettevõttena“ saab aga mõista ka materiaalsete ja inimesel põhinevate elementide kogumit, mille kaudu tootmine toimub. Selles tähenduses oleks see rohkem seotud mõistega „äriühing“ ja vähem selle geograafilise alusega. Asjaolu, et vein on seotud põllumajandusettevõttega, ei tähenda tingimata, et see on pärit viinamarjaistandustest, mis asuvad selle ettevõtte põldudel.
37.
Mõiste „põllumajandusettevõte“ erinev semantiline tähendus viib erisuguste tulemusteni:
–
kui põllumajandusettevõte vastab veinimõisale geograafilises tähenduses, siis ei vastaks delegeeritud määruse 2019/33 artikli 54 tingimustele ei viinamarjaistandused ega veinipress, mis asuvad väljaspool selle territooriumi;
–
seevastu, kui põllumajandusettevõtet käsitada äriühinguna, ei oleks viinamarjaistanduste või veinipressi füüsiline asukoht määrav (tingimusel, et järgitakse kontrollinõudeid, mida ma käsitlen edaspidi).
38.
Keeleline lähenemine ei ole kaugeltki otsustav, sest delegeeritud määrus 2019/33 ei määratle mõistet „põllumajandusettevõte“, olgugi et ta seda kasutab. Samuti ei tee seda otseselt määrus nr 1308/2013, mille artikli 3 lõikes 3 on siiski viidatud mõistetele, mis sisalduvad muu hulgas määruses (EL) nr 1307/2013. (
12
)
39.
Määruse nr 1307/2013 artikli 4 lõike 1 punkti b kohaselt mõistetakse põllumajandusettevõttena „kõik[i] põllumajandustootja poolt juhitava[i]d ja põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatava[i]d üksus[i], mis asuvad sama liikmesriigi territooriumil“.
40.
See viidete ahel on oluline, sest kui määruses nr 1307/2013 kasutatud mõiste „põllumajandusettevõtja“ kehtib määruse nr 1308/2013 puhul, siis kehtib see ka selle määruse alusel vastu võetud delegeeritud määruse 2019/33 puhul. Tegemist on sama mõistega ja seega tuleb seda tõlgendada ühetaoliselt. (
13
)
41.
Põllumajandustoetuste seisukohast lähtuv lähenemisviis ei ole veini reguleerimisele võõras: veinitooted kuuluvad põllumajandustoodetena määruse nr 1308/2013 reguleerimisalasse vastavalt selle artiklile 1 koostoimes I lisa XII osaga.
42.
Kokkuvõttes näib kõik viitavat sellele, et ka delegeeritud määruse 2019/33 puhul ei ole mõiste „põllumajandusettevõte“ tingimata samastatud ühe põllumajandusmaaga.
2. Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb põllumajandusettevõtte mõistet
43.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab õigesti, et kuna delegeeritud määruses 2019/33 puudub põllumajandusettevõtte mõiste määratlus, on mõistlik tugineda kohtupraktikale, mis on seda mõistet tõlgendanud põllumajandustootmise valdkonnas.
44.
Bundesverwaltungsgericht (kõrgeim halduskohus) tunneb põhjalikult Euroopa Kohtu praktikat. Ta toob oma eelotsusetaotluses välja, kuidas see kohtupraktika „on juba selgitanud, millistel asjaoludel tuleks pelgalt renditud tootmisüksus omistada põllumajandusettevõttele ja millal seda haldab põllumajandustootja“. (
14
)
45.
Ta lisab, viidates asjaomastele kohtuotsustele, et Euroopa Kohtu jaoks:
–
on määrav eelkõige see, kas põllumajandustootja on piisavalt iseseisev, et oma põllumajandustegevusega tegeleda; (
15
)
–
põllumajandustootjal ei pea olema piiramatu kasutamisõigus, kuid tal peab olema teatav mänguruum oma põllumajandustegevuse elluviimiseks; (
16
)
–
paralleelse mittepõllumajandusliku tegevuse intensiivsus, laad, kestus ega ajastus ei tohi oluliselt kahjustada põllumajandustootja tegevust, mis määrab kindlaks maa kasutusotstarbe. (
17
) Üksnes siis saab järeldada, et põllumajandustootja haldab renditud seadmeid iseseisvalt. (
18
)
46.
Nimelt on Euroopa Kohus teinud otsuse põllumajandusmaa sidumise kohta põllumajandusettevõttega ja on määratlenud selle haldamisega seotud kriteeriumid seoses õigusnormidega, milles kasutati mõistet „põllumajandusettevõte“ sarnaselt määrusele nr 1307/2013 (millele viitab määrus nr 1308/2013 ja sellest tulenev delegeeritud määrus 2019/33).
47.
Kõnealuses kohtupraktikas pööratakse eelisjärjekorras tähelepanu „üksuste“ (või „tootmisüksuste“) kui „põllumajandusettevõtte“ koostisosade elemendile seoses selle juhtimise või haldamisega.
48.
Kohtuotsuses Landkreis Bad Dürkheim leidis Euroopa Kohus, et selleks, et lubada põllumajandusmaa kasutamist põllumajandustootja poolt hallatavate tootmisüksuste osana, ei ole oluline selle õigussuhte laad, millel selline kasutamine põhineb. (
19
) Kohus rõhutas, kuidas „maad [tuleb] käsitada põllumajandustootja ettevõtte maana, kui põllumajandustootjal on põllumajandusliku tegevuse eesmärgil õigus seda maa-ala majandada, [arvestades et] põllumajandustootja peab sellel maa-alal põllumajandusliku tegevuse korraldamisel olema piisavalt sõltumatu“. (
20
)
49.
Tootmisüksuste territoriaalse eraldamise lubatavust on lisaks järeldatud kohtuotsuses Agrargenossenschaft Alkersleben. Selles kohtuasjas andis tootja, kelle põllumajandusettevõte asus ühel Saksamaa liidumaal, olulise osa oma toodangust üle teisele liidumaale. Euroopa Kohtu jaoks ei olnud muutus kasutatavates tootmisüksustes oluline: tootjal on vabadus valida tootmiskoht. Samas on nõutud, et ta majandaks tootmisüksusi (isegi kui need ei kuulu talle), mis asuvad ühe liikmesriigi geograafilisel territooriumil. (
21
)
50.
Kohtuotsuses Avio Lucos tõlgendati põllumajandusettevõtte mõistet, millele on viidatud juba määruses nr 1307/2013, rõhutades taas kord seost tootmisüksuste ja nende juhtimise vahel põllumajandustootja poolt (ent mitte tingimata nende omandiõigust). (
22
)
51.
Kõnealustest kohtuotsustest tulenev suunis toetab mõiste „põllumajandusettevõte“ tõlgendamist nii, et see ei piirdu ainult tootja omandis oleva maaga, vaid võimaldab seda laiendada ka renditud maale (mis asub seega muul põllumajandusmaal kui tootja enda maal).
3. Nende kriteeriumide kohaldamine käsitletavas kohtuasjas
a) „Põllumajandusettevõtte kasutuses olevate viinamarjaistanduste viinamarjad“
52.
Selle suunise kohaselt ei ole vastuväiteid selle vastu, et toode, mida kavatsetakse esitada väljendiga „Weingut“, on valmistatud viinamarjadest, mis on korjatud viinamarjaistandustest, mis ei asu küll füüsiliselt veinile nime andvas ettevõttes, kuid asuvad tootja poolt renditud maa-alal. (
23
) Seda võimaldaks mõiste „põllumajandusettevõte“ funktsionaalne, mitte pelgalt ruumiline käsitlus.
53.
Kõik kohtuistungil osalenud pooled, nende seas liidumaa, olid selle hinnanguga päri. Iseäranis asjakohane on liidumaa seisukoht, kuna ta möönab, et viinamarjaistandus, mille nimetus esitatakse veini esitlemisel, võib hõlmata ka teisi (ja kaugemaid) viinamarjaistandusi, mis ei kuulu selle viinamarjaistanduse omanikule.
54.
Nagu ma juba märkisin, (
24
) siis tundub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab samale järeldusele: viinamarjakasvataja põhitegevuskohast märkimisväärselt kaugel asuvate viinamarjaistanduste rentimine ei tohiks põhimõtteliselt mõjutada põllumajandusettevõttele viitavate väljendite kasutamist (
25
).
55.
Erinevalt määruse (EMÜ) nr 997/81 (
26
) artiklist 5 annab delegeeritud määruse 2019/33 artikli 54 lõike 1 esimene lõik vaidlusaluste väljendite kasutamise õiguse üksnes „kaitstud päritolunimetuse ja kaitstud geograafilise tähisega viinamarjasaaduste puhul“. (
27
)
56.
See selgitab, miks käesolevas vaidluses ei ole probleemiks see, et renditud viinamarjaistandused asuvad umbes 70 kilomeetri kaugusel Zellist, tootja peamisest tegevuskohast, kuna need kuuluvad samasse kaitstud geograafilise tähisega hõlmatud piirkonda. (
28
)
57.
Samuti on õiguslikus raamistikus konkreetselt ette nähtud võimalus siduda kvaliteetseid ja väiksemaid territoriaalseid veinitootmisüksusi. Määruse nr 1308/2013 artikli 120 lõike 1 punkt g, mida täiendab delegeeritud määruse 2019/33 artikkel 55, lubab veinide märgistamisel või esitlemisel vabatahtliku elemendina märkida „sellise geograafilise koha nim[e], mis on väiksem või suurem kui päritolunimetuse või geograafilise tähise aluseks olev piirkond“.
58.
Sõnade geograafiline koht kasutamine nende väiksemate alade tähistamiseks ja selle vastav puudumine veinile nime andva põllumajandusettevõtte tähistamiseks näitab, et viimast ei pea tingimata iseloomustama tootjale kuuluva territooriumi piires asuv maatükk. Seevastu võib veinile nime andev põllumajandusettevõte hõlmata maid, mis ei kuulu tootjale, kuid on talle renditud või üle antud põllumajandustegevuseks.
59.
Eeltoodu põrkub vastuväitega, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on välja toonud: (
29
) kui (veini märgistamisel või esitlemisel) põllumajandusettevõttele viitavate väljendite lisamise eesmärk on „anda tarbijale teavet selle kohta, kus viinamarjasaadus toodeti, eriti juhul, kui koht on tarbijatele hästi teada“ (
30
), kas siis tarbijaid ei eksitata, tõlgendades põllumajandusettevõtte mõistet eespool nimetatud tähenduses?
60.
Vastuväide on kaalukas, kuid mitte ületamatu. Tarbija usaldab kvaliteetsemat veini, mida esitletakse põllumajandusettevõtte nime all, ja tal on õigus eeldada, et veini ja põllumajandusettevõtte suhe ei kao. Selleks ei ole siiski oluline, et vein oleks pärit tootjale kuuluvalt maalt: piisab sellest, et veinivalmistamine toimub tema kui põllumajandusettevõtte omaniku juhtimisel, vastutusel ja kontrolli all eespool kirjeldatud funktsionaalses mõttes.
b) Pressimine kui veinivalmistamise osa
61.
Delegeeritud määruse 2019/33 artikli 54 lõike 1 teises lõigus eristatakse ühelt poolt viinamarjade korjamist ja teiselt poolt nendest veini valmistamist. Veinivalmistamise protsess koosneb mitmest etapist, sealhulgas pressimisest.
62.
Seega tuleb kindlaks teha, kas seni kasutatud põllumajandusettevõtte mõiste (
31
) on kehtiv, kui selle sätte kohaselt peab kogu veinivalmistamine toimuma veinile nime andvas ettevõttes (
32
).
63.
Leian, et eespool esitatud kaalutlused mõiste „põllumajandusettevõte“ paindliku ja funktsionaalse tõlgendamise kohta (mis ei ole seotud territoriaalse alusega, vaid pigem tootja juhtimise, haldamise ja vastutusega tootmisüksuste eest) ei ole ülekantavad mitte ainult viinamarjade kasvatamisele ja korjamisele, vaid ka pressimisele kui veinivalmistamise protsessi osale.
64.
Sellest vaatenurgast lähtudes toimub kogu veinivalmistamine veinile nime andvas põllumajandusettevõttes, isegi kui osa sellest protsessist toimub väljaspool tootjale kuuluva maa piire asuvas rajatises, kui veinipress on osa sellest põllumajandusettevõttest (mis annab veinile nime) eespool osutatud funktsionaalses mõttes.
65.
Olles möönnud, et viinamarjaistanduste harimise ja saagikoristuse ülesanded, mis on lõpptulemuse jaoks olulised, ei nõua territoriaalset seost viinamarjakasvatajale kuuluva maaga (kuna ta võib rentida muud maad, mis moodustab osa tema põllumajandusettevõttest), on sama põhjendus a fortiori kohaldatav veinipressimise suhtes. (
33
)
66.
Taas nõustusid kohtuistungil osalenud pooled, sealhulgas liidumaa, selle hinnanguga. Veinipressi füüsiline asukoht ei ole asjakohane tegur. Oluline on siiski see, et viinamarjakasvataja, kellele kuulub veinile nime andev ettevõte, kontrollib pressimist nõuetekohaselt; see on aga teiste eelotsuse küsimuste ese.
67.
See lahendus ei ole vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, mis käsitleb veinivalmistamise protsesside läbiviimist ja millest ei saa tuletada üheseid lahendusi, kuna see praktika on keskendunud iga juhtumi eripärale. Seda on eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti rõhutanud, kui ta märgib, et:
–
18. oktoobri 1988. aasta kohtuotsusest Erzeugergemeinschaft Goldenes Rheinhessen (
34
) ei saa teha mingeid järeldusi, mis oleksid kohaldatavad käesoleva kohtuasja suhtes, kuna see vaidlus puudutas villimist, mitte veinivalmistamist. Lisaks sellele erinesid tollal tõlgendatud eeskirjad käesolevas asjas kohaldatavatest eeskirjadest.
–
Palju rohkem selgust ei paku ka 29. juuni 1994. aasta kohtuotsuses Baux (
35
) esitatud kaalutlused. Kuigi selles kohtuasjas leiti, et kohaldatavad eeskirjad ei nõua, et viinamarjakasvatajad oleksid veinitootmisseadmete omanikud, tugines see järeldus niisuguse ühistu omandiõiguse eristamisele, mis ise tegutses „põllumajandusettevõttena“. Selline ühistu kasvatas viinamarju oma viinamarjaistandustes ja valmistas veini oma seadmetes.
68.
Nendes kahes kohtuotsuses viidatud olukordadest on kohtuotsus Baux (
36
) teatud määral sarnane käesoleva kohtuasjaga, kuna kõne all oli mõiste „château“ kasutamine põllumajandusettevõtte nime tähistamiseks. Euroopa Kohus leidis, (
37
) et vaidluse suhtes kohaldatavad õigusnormid:
–
ühelt poolt tagavad „[…] tarbijatele, kes [ostavad] teatavate mainekate nimetuste, näiteks „château“ veini, et sellise veini valmistamise peamised etapid, nimelt alates saagikoristusest kuni veinivalmistamiseni, [toimuvad] viinamarjakasvataja tõhusa juhtimise, range ja pideva kontrolli ning ainuvastutuse all, kellele [võib] omistada toote kvaliteedi“; (
38
)
–
teiselt poolt nõuavad, „et kõik viinamarjad korjatakse selle põllumajandusettevõtte viinamarjaistandustest ja et rakendatakse usaldusväärseid protsesse, mis tagavad endise „château“ valdusesse kuuluvatelt maadelt korjatud viinamarjadest eraldi veinivalmistamise“ (
39
).
69.
Kohtuotsus Baux on teataval määral kahetine, mis tuleneb selle juhtumi eripärast. Kuigi see on kooskõlas põllumajandusettevõtte tõhusa juhtimise ja tootja, kellele veini kvaliteet omistatakse, vastutuse põhiideega, tekitab see siiski teatavat ebaselgust seoses territoriaalse seosega „château“ maadel kasvatatud viinamarjadega.
70.
Euroopa Kohus täpsustas, et õigusnormid „ei nõua, et veinivalmistamine toimuks seadmetes, mis asuvad mõisas, mis hõlmab „châteaud“ (ega seda, et viinamarjakasvatajad ise oleksid veinivalmistamise seadmete omanikud) […]“. Siiski näib, et seejärel pooldab ta territoriaalset seost veinivalmistamise ja konkreetse maa-ala vahel, kus viinamarjaistandusi haritakse.
71.
Kõiki neid tegureid silmas pidades leian, et viinamarjade pressimist võib pidada veinile nime andvas põllumajandusettevõttes toimunuks, kui see toimub renditud veinipressis, mis on selle põllumajandusettevõtte omaniku ainuõiguslikus kasutuses.
72.
Sel viisil ja pidades silmas suuri kulusid, mis võivad pressimisseadmete puhul tekkida, (
40
) on väiketootjatel lihtsam võrdsetel tingimustel turule siseneda (
41
). Kui põllumajandusettevõttele viitavate kvaliteeti näitavate väljendite kasutamine piirduks viinamarjakasvatajatega, kellel on kõik tootmisüksused oma maal, piirduksid nende väljendite kasutamise võimalused suurettevõtetega, mis kahjustaks konkurentsivõimet ja väiketootjaid. (
42
)
73.
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on selline lahendus kasutusel veel ühes liikmesriigis (Austria), (
43
) kus on lubatud veini töötlemise, tootmise, pressimise või filtreerimise teenuse ostmine lepingu alusel. Austria ei näi nõudvat ranget seost püsiva tegevuskoha ja veinile nime andva ettevõtte vahel. (
44
)
74.
Jaatav vastus esimesele eelotsuse küsimusele avab ukse viimaste küsimuste analüüsimiseks.
B.
Teine ja kolmas eelotsuse küsimus
75.
Need kaks küsimust, mida saab käsitleda koos, eeldavad jaatavat vastust esimesele küsimusele. Olles selle eelduse kindlaks teinud, viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus põllumajandusettevõtte enda või kolmandate isikute töötajate osalemisele viinamarjade pressimises renditud ettevõttes.
76.
Täpsemalt esitab ta järgmised küsimused:
–
„Kas pressimist peavad läbi viima veinile nime andnud põllumajandusettevõtte töötajad või peavad nad seda igal juhul kohapeal jälgima või võivad pressimist läbi viia ka pressimisseadet rendile andva põllumajandusettevõtte töötajad veinile nime andnud põllumajandusettevõtte juhiste järgi?“
–
„Kas juhul, kui pressimist võivad läbi viia ka pressimisseadet rendile andva põllumajandusettevõtte töötajad, võib neile anda õiguse ootamatult tekkivate probleemide korral enda iseseisva otsuse alusel pressimisse sekkuda?“
77.
Kohtuistungil keskendusid pooled ja komisjon oma seisukohtades just pressimises osalevate töötajatega seotud aspektidele. Liidumaa väljendas muret tootja juhtimise, järelevalve ja vastutuse kontrollimise mehhanismide pärast, kui tootja on rentinud tehnilisi vahendeid ja kasutanud väliseid teenusepakkujaid.
78.
Eespool viidatud kohtupraktikast tuleneb, et tootja peab igal juhul tagama, et renditud, kuid tema põllumajandusettevõttesse kuuluvates (eespool kirjeldatud funktsionaalses mõttes) seadmetes toimuv veinivalmistamine vastab samadele tehnikatele või tavadele, mida kasutatakse tema omandis olevas põllumajandusettevõttes.
79.
Viinamarjakasvataja, kes pressib viinamarju renditud veinipressis, peab seega tegema seda nii, et võtab „[…] tegeliku juhtimise, range ja pideva kontrolli ning ainuvastutuse“ (
45
) selles (ja teistes) veinivalmistamise etappides.
80.
Kui see nõue on täidetud, ei takista miski seda, et pressivad töötajad, kes tavaliselt töötavad veinipressiga, (
46
) mitte aga selle ettevõtte töötajad, kes annab veinile oma nime. Selleks, et see protsess oleks omistatav selle omanikule, peab veinipressi rentiv viinamarjakasvataja siiski kontrollima (kas isiklikult või temast sõltuva või teenuse osutamise lepinguga seotud personali abil), et pressimine vastaks tema ettekirjutustele.
81.
Ma ei usu, et piisab üldistest juhistest veinipressi rendileandjale, sest ei ole välistatud, et pressimise käigus võivad tekkida ettenägematud sündmused, mis nõuavad viivitamatuid otsuseid. Selliseid otsuseid saab teha ainult tootja või tema töötajad, delegeerimata neid kolmandatele isikutele, sest ainult tootja või tema töötaja tunneb oma veinivalmistamise meetodi eripärasid.
82.
Ma ei arva, et Euroopa Kohus peaks sellest kriteeriumist kaugemale minema. Ametiasutuste (võimalik, et päritolunimetust või kaitstud geograafilist tähist reguleerivate asutuste) ülesanne on muuta see täpsemateks eeskirjadeks.
83.
Lõpuks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustama, kas tootja osalemise ulatus tema poolt renditud veinipressiga tehtud pressimistoimingutes vastab nendele nõuetele. Seadmete rentimiseks sõlmitud leping on oluline (aga mitte ainus) element kummagi poole tegevuse piiride määratlemisel.
C.
Neljas eelotsuse küsimus
84.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, millises ulatuses on võimalik, et veinipressi rendileandjal, kus pressimine toimub, on endal majanduslik huvi selle toimingu teostamise viisi vastu. See huvi võib tuleneda sellest, et lepingus on ette nähtud tootluse ja kvaliteediga seotud lisatasu.
85.
Selle, kas lepingutingimus tekitab majandusliku riski, mis võib olla vastuolus veinile nime andva põllumajandusettevõtte omaniku ainuvastutusega, peab kindlaks tegema kohus, kes igal üksikjuhtumil sellist vaidlust lahendab.
86.
Olen siiski arvamusel, et kokkulepitud tasu ja stiimulid ei tohiks takistada tootja tegelikku otsustusvõimet ja kontrolli pressimistoimingute üle. Tootja kui veinivalmistamise eest vastutava isiku huvides on ka see, et pressimise tulemuseks oleks suurem saagikus koos toote kvaliteedi hoidmisega, säilitades samas tehnikad või tavad, mis määravad tema veinide önoloogilised omadused.
V. Ettepanek
87.
Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesverwaltungsgerichtile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) järgmiselt:
Komisjoni 17. oktoobri 2018. aasta delegeeritud määruse (EL) 2019/33, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1308/2013 veinisektori kaitstud päritolunimetuste, geograafiliste tähiste ja traditsiooniliste nimetuste kaitsetaotluste, vastuväite esitamise menetluse, kasutuspiirangute, tootespetsifikaatide muutmise, tühistamise ning märgistamise ja esitlusviisi osas, artikli 54 lõike 1 teist lõiku
tuleb tõlgendada nii, et
1.
võib asuda seisukohale, et kogu veinivalmistamine on toimunud veinile nime andvas põllumajandusettevõttes, kui viinamarjad pressiti eemal asuvas veinipressis, mille rentis veinile nime andev põllumajandusettevõte 24 tunniks ainuõiguslikuks kasutamiseks, tingimusel et selle ettevõtte omanik juhib tegelikult seda toimingut, kontrollib seda rangelt ja pidevalt ning võtab selle eest vastutuse;
2.
tingimusel, et veinile nime andva põllumajandusettevõtte omanik juhib tegelikult seda toimingut, kontrollib seda rangelt ja pidevalt ning võtab selle eest vastutuse, ei takista miski seda, et veinipressi rendile andnud põllumajandusettevõtte töötajad osalevad viinamarjade pressimises ja et rendileping sisaldab tingimusi, millega nähakse ette saagikusest ja kvaliteedist sõltuv lisatasu veini iga hektoliitri kohta.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Komisjoni 17. oktoobri 2018. aasta delegeeritud määrus, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1308/2013 veinisektori kaitstud päritolunimetuste, geograafiliste tähiste ja traditsiooniliste nimetuste kaitsetaotluste, vastuväite esitamise menetluse, kasutuspiirangute, tootespetsifikaatide muutmise, tühistamise ning märgistamise ja esitlusviisi osas (ELT 2019, L 9, lk 2).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 922/72, (EMÜ) nr 234/79, (EÜ) nr 1037/2001 ja (EÜ) nr 1234/2007 (ELT 2013, L 347, lk 671), redaktsioonis, mis kehtestati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 2. detsembri 2021. aasta määrusega (EL) 2021/2117, millega muudetakse määrust (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus, määrust (EL) nr 1151/2012 põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta, määrust (EL) nr 251/2014 aromatiseeritud veinitoodete määratlemise, kirjeldamise, esitlemise, märgistamise ja geograafiliste tähiste kaitse kohta ning määrust (EL) nr 228/2013, millega kehtestatakse põllumajanduse erimeetmed liidu äärepoolseimate piirkondade jaoks (ELT 2021, L 435, lk 262).
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrus, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EÜ) nr 637/2008 ja (EÜ) nr 73/2009 (ELT 2013, L 347, lk 608).
(
5
)	Weinverordnung in der Fassung der Bekanntmachung vom 21. April 2009 (BGBl. I S. 827), die zuletzt durch Artikel 1 der Verordnung vom 21. Oktober 2022 (BGBl. I S. 1873) geändert worden ist.
(
6
)	Vaidlust ei ole selles, et nimetatud ajavahemikul on renditud veinipress ainult selle põllumajandusettevõtte kasutuses, kes annab veinile oma nime.
(
7
)	Komisjoni 14. juuli 2009. aasta määrus, millega kehtestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad nõukogu määrusele (EÜ) nr 479/2008 seoses teatavate veinitoodete kaitstud päritolunimetuste, kaitstud geograafiliste tähiste, traditsiooniliste nimetuste, märgistuse ja esitlusvälimusega (ELT 2009, L 193, lk 60).
(
8
)	Määruses nr 1308/2013, mis sätestab teatud toodete turustamisel kohaldatavad tingimused, on üks jagu pühendatud märgistamise ja esitusviisi reguleerimisele veinisektoris (II jaotise („Turustamise ja tootjaorganisatsioonide eeskirjad“) I peatüki („Turustamise eeskirjad“) 3. jagu („Märgistamine ja esitusviis veinisektoris“)).
(
9
)	Saksamaa puhul sisaldab see muu hulgas väljendit „Weingut“. Samuti hõlmab see väljendeid Burg, Domäne, Kloster, Schloss, Stift, Weinbau, Weingärtner ja Winzer. See ei sisalda märget „Gutsabfüllung“, mis on Saksa õiguses kehtestatud veinimääruse § 38 alusel. Järelikult viitan ma ainult väljendile „Weingut“, mis on liidu õiguses kasutatav väljend.
(
10
)	Teistel keeleversioonidel on sarnane arusaam. Nii on saksa keeles „die Weinbereitung vollständig in diesem Betrieb erfolgt“, inglise keeles „the winemaking is entirely carried out on that holding“, prantsuse keeles „la vinification est entièrement effectuée dans cette exploitation“ või itaalia keeles „la vinificazione è interamente effettuata nell’azienda“.
(
11
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
12
)	Vaidluse ajal kehtinud redaktsioonis on see asendatud viitega mõistetele, mis sisalduvad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 2. detsembri 2021. aasta määruses (EL) 2021/2115, millega kehtestatakse liikmesriikide koostatavate Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondist (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) rahastatavate ühise põllumajanduspoliitika strateegiakavade (ÜPP strateegiakavad) toetamise reeglid ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EL) nr 1305/2013 ja (EL) nr 1307/2013 (ELT 2021, L 435, lk 1).
(
13
)	Vt 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Kibler (C‑275/05, EU:C:2006:682), punkt 22: „[Nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määruse (EMÜ) nr 857/84, millega võetakse vastu määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c osutatud maksu üldised rakenduseeskirjad piima ja piimatoodete sektoris (EÜT 1984, L 90, lk 13),] artikli 12 lõike 1 punktis d märgitud mõistest „talumajapidamine“[…] [tuleneb], et nimetatud määruse tähenduses on talumajapidamine tootja poolt hallatavate tootmisüksuste kogum. Kuna sama mõiste on märgitud määruse nr 857/84 artikli 7 lõikes 1 ning [komisjoni 3. juuni 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 1546/88, mis sätestab määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c märgitud lisamaksu kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (EÜT 1988, L 139, lk 12),] artikli 7 esimese lõigu punktides 2, 3 ja 4, siis tuleb nimetatud sätteid tõlgendada ühetaoliselt. Pealegi, kuivõrd neil sätetel on sama eesmärk ja kuna teine säte on esimese rakendamismeede, tuleb sedastada, et õiguskindluse huvides peab nimetatuid sätteid tõlgendama ühetaoliselt.“
(
14
)	Eelotsusetaotlus, punkt 18.
(
15
)	14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Landkreis Bad Dürkheim (C‑61/09; EU:C:2010:606, punkt 62) ja 2. juuli 2015. aasta kohtuotsus Wree (C‑422/13, EU:C:2015:438, punkt 44).
(
16
)	2. juuli 2015. aasta kohtuotsus Demmer (C‑684/13, EU:C:2015:439, punktid 61 ja 62). Minu arvates on selle kohtuotsuse kasulikkus antud juhul väike: tol ajal oli küsimus põllumajandustootjale kehtestatud piirangutes, et tagada lennuliikluse ohutus.
(
17
)	Ibidem, punktid 69 ja 70.
(
18
)	15. jaanuari 1991. aasta kohtuotsus Ballmann (C‑341/89, EU:C:1991:11, punkt 15).
(
19
)	14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus (C‑61/09, EU:C:2010:606, punktid 52, 54, 55, 58 ja 62). Kohtupraktikas on järjepidevalt leitud, et õigus, mille alusel tootja oma ettevõtet käitab, ei ole tähtis (8. mai 2003. aasta kohtuotsus Agrargenossenschaft Alkersleben (C‑268/01, EU:C:2003:263, punkt 30) ja 24. juuni 2010. aasta kohtuotsus Pontini jt (C‑375/08, EU:C:2010:365, punkt 62)).
(
20
)	Sellele kohtupraktikale viidati hiljem 2. juuli 2015. aasta kohtuotsuses Wree (C‑422/13, EU:C:2015:438, punkt 44).
(
21
)	8. mai 2003. aasta kohtuotsus Agrargenossenschaft Alkersleben (C‑268/01, EU:C:2003:263, punktid 30–33). Õiguslikuks raamistikuks oli nõukogu 28. detsembri 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 3950/92, millega piima- ja piimatootesektoris kehtestatakse lisamaks (ELT 1992, L 405, lk 1).
(
22
)	7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, punkt 36). Põllumajandustootja juhitavad tootmisüksused võivad hõlmata näiteks karjatamiseks kasutatavaid võõraid loomi, tingimusel et tal on piisav õigus neid loomi oma põllumajanduslikuks tegevuseks kasutada.
(
23
)	Eeldusel mõistagi, et renditud viinamarjaistandused asuvad kaitstud päritolunimetuse või geograafilise tähise piires.
(
24
)	Vt eespool punkt 27.
(
25
)	Eelotsusetaotlus, punkt 31.
(
26
)	Komisjoni 26. märtsi 1981. aasta määrus, milles sätestatakse veinide ja viinamarjavirrete kirjeldamise ja esitlemise üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT 1981, L 106, lk 1).
(
27
)	See on ka loogiline, sest päritolunimetuste ja geograafiliste tähiste puhul on oluline, et toote kvaliteet, omadused või maine tuleneb geograafilisest päritolust või on sellega seostatav (määruse nr 1308/2013 artikli 93 lõike 1 punktid a ja b).
(
28
)	Landwein der Mosel (https://ec.europa.eu/info/food-farming-fisheries/food-safety-and-quality/certification/quality-labels/geographical-indications-register/details/EUGI00000004687).
(
29
)	Eelotsusetaotlus, punkt 24.
(
30
)	Delegeeritud määruse 2019/33 põhjendus 49.
(
31
)	Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, tuleb põllumajandustootmises üldiselt sätestatud kriteeriume tõlgendada kitsalt, kui neid kohaldatakse veinisektori eeskirjade suhtes, võttes arvesse tihedat seost alalise tootmisüksuse ja põllumajandusettevõtte vahel, mis annab veinile nime.
(
32
)	Selle nõude kehtestas määruse nr 607/2009 artikkel 57. Selle ajani oli nõutav, et „veinivalmistamine toimuks selles põllumajandusettevõttes“ [mitteametlik tõlge] (komisjoni 4. juuni 1976. aasta määruse (EMÜ) nr 1608/76, milles sätestatakse veinide ja viinamarjavirrete kirjeldamise ja esitlemise üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT 1976, L 183, lk 1), artikli 4 lõige 3).
(
33
)	Käsitletavas kohtuasjas ei ole viinamarjakasvataja A sõnul pressimiseks vaja rohkem aega kui kolm täistundi (tema kirjalike seisukohtade esimest eelotsuse küsimust käsitleva lõigu punkt 1).
(
34
)	Kohtuasi 311/87 (EU:C:1988:483).
(
35
)	Kohtuasi C‑403/92 (EU:C:1994:269).
(
36
)	Kohaldatav oli määruse nr 997/81 artikli 5 lõige 1.
(
37
)	29. juuni 1994. aasta kohtuotsus Baux (C‑403/92, EU:C:1994:269, punkt 13). Ka siis pidi vein olema pärit „ainult kõnealusest põllumajandusettevõttest korjatud viinamarjadest ja […] veinivalmistamine [pidi olema] toimunud samas põllumajandusettevõttes“.
(
38
)	Ibidem, punktid 14 ja 15. Kohtujuristi kursiiv.
(
39
)	Ibidem, punkt 19, ja samas tähenduses punkt 24.
(
40
)	Kohtuistungil toodi näiteid pressimisseadmete kulude kohta ja rõhutati nende ühise kasutamise majanduslikku otstarbekust (millele viitas ka eelotsusetaotluse esitanud kohus) mitme viinamarjakasvataja poolt. Komisjon viitas lisaks önoloogilistele põhjustele, kuna korjatud viinamarjade vedamine kaugemal asuvasse veinipressi võib kahjustada viinamarjade kvaliteeti.
(
41
)	Liidu seadusandja muretseb nende väikeste põllumajandusettevõtete majandusliku elujõulisuse pärast. Vastavalt määruse 2021/2117 põhjendusele 13 „iseloomustab liidu veinisektorit ka väikeste pereettevõtete väga suur arv ja sellest tulenev veinide mitmekesisus“. Sellessamas põhjenduses on välja toodud eesmärk tagada nende projektide majanduslik elujõulisus.
(
42
)	ELTL artikli 40 lõikes 1 on sätestatud, et „artiklis 39 [(ühine põllumajanduspoliitika)] seatud eesmärkide saavutamiseks kehtestatakse ühine põllumajanduse turukorraldus“. Vastavalt selle artikli lõikele 2 „[välistab ü]hine korraldus […] liidu piires igasuguse tootjate […] diskrimineerimise“.
(
43
)	Veini ja puuviljaveini turustamist käsitleva föderaalseaduse (Bundesgesetz über den Verkehr mit Wein und Obstwein) 17. novembril 2009 avaldatud redaktsiooni (BGBl. I Austria nr 111/2009), mida on muudetud 29. mai 2019. aasta seadusega (BGBl. I Austria nr 48/2019), § 22 lõige 2 koostoimes liitvabariigi põllumajandus- ja metsandus-, keskkonna- ja veemajandusministri määruse, mis käsitleb veinide nimetamist (Verordnung des Bundesministers für Land- und Forstwirtschaft, Umwelt und Wasserwirtschaft über die Bezeichnung von Weinen), 1. aprillil 2011 avaldatud redaktsiooni (BGBl. II Austria nr 111/2011), mida on viimati muudetud 23. juuli 2018. aasta muutmismäärusega (BGBl. II Austria nr 184/2018), § 2 lõikega 1 ja § 2 lõike 2 punktiga 1.
(
44
)	Eelotsusetaotluse punkt 32.
(
45
)	29. juuni 1994. aasta kohtuotsus Baux (C‑403/92, EU:C:1994:269, punkt 15).
(
46
)	Nagu komisjon kohtuistungil märkis, tunnevad just nemad selle seadme toimimist kõige paremini.