62023CJ0789
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
11. detsember 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Liidu kodakondsus – ELTL artikli 21 lõige 1 – Õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil – Abieluvaralepingu, mis on sõlmitud muus liikmesriigis kui registrisse kandmise liikmesriik, riiklikku registrisse kandmise tingimused – Vähemalt ühe abikaasa isikukoodi märkimine – Piirang – Põhjendatus – Riiklikus registris olevate andmete õigsus ja ehtsus – Proportsionaalsus
Kohtuasjas C‑789/23 [Tatrauskė] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Lietuvos vyriausiasis administracinis teismase (Leedu kõrgeim halduskohus) 20. detsembri 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 21. detsembril 2023, menetluses
I. J.
versus
„Registrų centras“ VĮ,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja president K. Jürimäe (ettekandja), Euroopa Kohtu president K. Lenaerts teise koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud F. Schalin, M. Gavalec ja Z. Csehi,
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Leedu valitsus, esindajad: K. Dieninis ja V. Kazlauskaitė-Švenčionienė,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: E. Montaguti ja A. Steiblytė,
olles 22. mai 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb ELTL artikli 21 lõike 1 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud I. J‑i ja Registrų centras VĮ (Leedu registrikeskus) vahelises kohtuvaidluses selle üle, et viimane keeldus rahuldamast I. J‑i taotlust kanda tema abieluvarasuhet puudutavad andmed riiklikku abieluvaralepingute registrisse.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
ELTL artikli 21 lõikes 1 on sätestatud:
„Igal liidu kodanikul on õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, kui aluslepingutega ja nende rakendamiseks võetud meetmetega kehtestatud piirangutest ja tingimustest ei tulene teisiti.“
Leedu õigus
Tsiviilseadustik
4
Leedu Vabariigi tsiviilseadustiku (Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas; edaspidi „tsiviilseadustik“) artiklis 3.101 „Abieluvaraleping“ on sätestatud:
„Abieluvaraleping on abikaasade sõlmitud kokkulepe, milles määratakse kindlaks nende varalised õigused ja kohustused abielu ajal ning abielulahutuse või lahuselu korral.“
5
Tsiviilseadustiku artikkel 3.103 „Abieluvaralepingu vorm“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Abieluvaraleping sõlmitakse notariaalselt tõestatud vormis.
2.   Abieluvaraleping ja selle muudatused kantakse abieluvaralepingute registrisse […]
3.   Abieluvaralepingule ja selle muudatustele saab kolmanda isiku suhtes tugineda ainult siis, kui lepingu ja selle muudatuste kohta on tehtud kanded abieluvaralepingute registrisse. Seda reeglit ei kohaldata, kui abieluvaraleping või selle muudatused olid õigustoimingu tegemise ajal kolmandale isikule teada.“
Abieluvaralepingute registri põhimäärus
6
Leedu Vabariigi valitsus võttis 13. augusti 2002. aasta otsusega nr 1284 „Abieluvaralepingute registri põhimääruse heakskiitmine“ (Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1284 „Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo“) (Žin., 2002, nr 82-3523) vastu abieluvaralepingute registri põhimääruse. Seda põhimäärust on muudetud ning eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on põhikohtuasjas kohaldatav 10. septembri 2015. aasta redaktsioon, mida on muudetud Leedu Vabariigi valitsuse 8. juuli 2020. aasta otsusega nr 773 (Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 773; TAR, 2020, nr 2020-15562) (edaspidi „abieluvaralepingute registri põhimäärus“).
7
Abieluvaralepingute registri põhimääruse punktis 13 on sätestatud:
„Registrisse kantakse:
13.1. abieluvaralepingud;
[…]
13.3. [tsiviilseadustikus] nõutud andmed vara jagamise kohta“.
8
Põhimääruse punktis 17 on ette nähtud:
„Registris töödeldakse järgmisi andmeid vara jagamise kohta:
17.1.
vara jagamise identifitseerimiskood;
17.2.
vara jagamise alus (kokkulepe või kohtulahend);
17.3.
ühisvara jagamise kokkuleppe (edaspidi „vara jagamise kokkulepe“) tõestamise kuupäev või ühisvara jagamist puudutava kohtuotsuse (edaspidi „vara jagamise otsus“) kuupäev;
17.4.
nende füüsiliste isikute isikuandmed (isikukood, ees- ja perekonnanimi; kui rahvastikuregistris isikuandmeid ei ole: sünniaeg, eesnimi, perekonnanimi), kes on sõlminud vara jagamise kokkuleppe või kelle vara on jagatud kohtuotsusega;
[…]
17.7.
vara jagamise kokkuleppe sõlmimist, muutmist või lõpetamist tõestanud notari perekonna‑ ja eesnimi ning notaribüroo nimi või vara jagamise otsuse teinud kohtu nimi;
[…]
17.9.
vara jagamise kokkuleppega või vara jagamise otsusega kehtestatud vararežiim;
[…]
17.12.
vara jagamise registrisse kandmise või registrist kustutamise ning sellise jagamisega seotud andmete registreerimise või muutmise kuupäev ja kellaaeg.“
9
Põhimääruse IV peatükk reguleerib registrisse kantavate õiguslike asjaolude ja dokumentide registrisse kandmist. See peatükk sisaldab muu hulgas punkte 67 ja 68, mis on sõnastatud järgmiselt:
„67. Välisriigis sõlmitud abieluvaralepingu või kooseluvaralepingu võib registrisse kanda, kui see sisaldab vähemalt ühe lepingupoole isikukoodi, mille on andnud Leedu rahvastikuregistrit pidav asutus.
68. Kui üks abikaasadest või elukaaslastest soovib registrisse kanda välisriigis tõestatud abieluvaralepingu või kooseluvaralepingu või sellise lepingu muudatused või selle lõpetamise andmed, võib ta esitada need andmed registrit pidavale asutusele isiklikult või volitatud esindaja kaudu kas posti teel või elektrooniliselt vastavalt registripidaja kehtestatud korrale.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
10
Põhikohtuasja apellant on liidu kodanik, kes on kantud Leedu rahvastikuregistrisse. Sellest tulenevalt on tal registrit pidava asutuse antud isikukood ja isikukoodiga isikutunnistus.
11
Põhikohtuasja apellant ja Itaalia kodanik C. B. abiellusid 2006. aastal Itaalias. Abielu kanti ühe Itaalia omavalitsusüksuse abieluregistrisse. Abielutõendi väljavõttes on märkus, et abikaasad on valinud varasuhteks varalahususe.
12
Kõnealuse abielu kohta registreeriti andmed ka Leedu perekonnaseisuametis.
13
Põhikohtuasja apellant esitas 15. veebruaril 2022 registrikeskusele taotluse kanda abieluvaralepingute registrisse õiguslik asjaolu nende abieluvarasuhte kohta, nimelt vara jagamine abikaasade vahel.
14
Registrikeskus jättis 9. märtsi 2022. aasta otsusega selle taotluse rahuldamata põhjendusel, et esiteks ei ole füüsilisel isikul õigust esitada registrikeskusele andmeid abikaasade vahel vara jagamise kohta, mistõttu ei saa kõnealust vara jagamist kanda abieluvaralepingute registrisse põhikohtuasja apellandi taotlusel. Teiseks täpsustas ta, et põhikohtuasja apellandi esitatud abielutõendi väljavõtte võib kanda abieluvaralepinguna abieluvaralepingute registrisse, kui apellant esitab abielutõendi lisa, mille on tõestanud notar või muu pädev Itaalia ametiisik ja milles on vähemalt ühe abikaasa Leedu isikukood.
15
Seejärel esitas põhikohtuasja apellant koopia e-kirjast, millest nähtub, et ta oli palunud asjaomasel Itaalia perekonnaseisuametil koostada abielutõendi ärakirja, millele oleks märgitud tema isikutunnistusel olev Leedu isikukood. Perekonnaseisuamet keeldus seda märget abielutõendi ärakirjal tegemast põhjendusega, et tema ei saa põhikohtuasja apellandi isikukoodi ehtsust kinnitada.
16
Põhikohtuasja apellant esitas seejärel 9. märtsi 2022. aasta otsuse peale Vilniaus apygardos administracinis teismasele (Vilniuse regionaalne halduskohus, Leedu) kaebuse. Kaebus jäeti 29. juuni 2022. aasta kohtuotsusega põhjendamatuse tõttu rahuldamata eelkõige põhjusel, et „välisriigis sõlmitud lepingu“ abieluvaralepingute registrisse kandmise tingimused, mis on ette nähtud abieluvaralepingute registri põhimääruse punktis 67, ei ole täidetud, kuna abieluvaralepingus ei ole märgitud vähemalt ühe lepingupoole Leedu isikukoodi.
17
Põhikohtuasja apellant esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasele (Leedu kõrgeim halduskohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
18
Kõigepealt täheldab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja apellant ei soovi tegelikult seda, et abieluvaralepingute registrisse kantaks abikaasade vahel kokku lepitud vara jagamine, vaid seda, et registrisse kantaks tema abieluvaraleping, mis on sõlmitud muus liikmesriigis kui Leedu Vabariik. Tema õiguslik olukord kuulub abieluvaralepingute registri põhimääruse punkti 68 kohaldamisalasse, mille kohaselt võib üks abikaasadest taotleda „välisriigis“ tõestatud abieluvaralepingu kandmist abieluvaralepingute registrisse.
19
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib sellega seoses, et sellise kande tegemine sõltub põhimääruse punktis 67 ette nähtud tingimusest, et asjaomane abieluvaraleping peab sisaldama vähemalt ühe lepingupoole Leedu isikukoodi.
20
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb aga, et põhikohtuasja apellandi Leedu isikukoodi ei ole tema abielutõendis märgitud, sest asjaomane Itaalia perekonnaseisuamet keeldus seda märkimast, mistõttu ei ole põhimääruse punktis 67 ette nähtud tingimus täidetud.
21
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selline tingimus on siiski ette nähtud üksnes väljaspool Leedut sõlmitud abieluvaralepingute puhul ning et abieluvaralepingute registri põhimäärus ei näe ette ühtegi alternatiivi „välisriigis“ sõlmitud abieluvaralepingu poolte tuvastamiseks.
22
Neil asjaoludel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas abieluvaralepingute registri põhimäärusega kehtestatud õigusnorme võib pidada sellisteks, et need piiravad igale liidu kodanikule ELTL artikli 21 lõikega 1 antud õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil.
23
Neil asjaoludel otsustas Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Leedu kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt ei või abieluvaralepingute registrisse kanda teises Euroopa Liidu liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingut, kui see abieluvaraleping ei sisalda vähemalt ühe lepingupoole isikukoodi, mille on andnud Leedu Vabariigi rahvastikuregistrit pidav asutus, kui sellistel asjaoludel nagu käesolevas asjas keelduvad selle liikmesriigi pädevad asutused, kus abieluvaraleping sõlmiti, andmast selle lepingu väljavõtet, millele on lisatud asjakohased isiku identifitseerimisandmed?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
24
Leedu valitsus väidab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu. Ta märgib, et pärast 1. jaanuaril 2023 jõustunud õigusnormide vastuvõtmisega abieluvaralepingute registri põhimääruse muutmist ei näe see põhimäärus enam ette, et välisriigis sõlmitud abieluvaralepingus peab riiklikku abieluvaralepingute registrisse kandmiseks olema märgitud vähemalt ühe abikaasa Leedu isikukood. Seega ei ole eelotsuse küsimus asjakohane ja järelikult ei ole Euroopa Kohtul enam vaja selles küsimuses seisukohta võtta.
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis vastuseks Euroopa Kohtu 16. oktoobril 2024 saadetud teabenõudele, et need muudatused ei ole põhikohtuasjas ratione temporis kohaldatavad.
26
Lisaks täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasja apellant ei ole oma apellatsioonkaebust tagasi võtnud ja et tema käsutuses oleva teabe kohaselt ei ole apellant pärast nende muudatuste jõustumist esitanud uut abieluvaralepingute registrisse kandmise taotlust. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohus endiselt kohustatud otsustama 9. märtsi 2022. aasta otsuse õiguspärasuse ja põhjendatuse üle.
27
Euroopa Kohus on sellega seoses järjekindlalt rõhutanud, et ELTL artikliga 267 kehtestatud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille kaudu annab Euroopa Kohus liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgendamise juhiseid, mida need kohtud oma menetluses olevate vaidluste lahendamiseks vajavad, ning et eelotsusetaotluse mõte ei ole nõuandvate arvamuste andmine üldiste või hüpoteetiliste küsimuste kohta, vaid see peab olema vajalik kohtuvaidluse tegelikuks lahendamiseks (vt selle kohta 16. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, punkt 18, ning 9. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus G. jt (üldkohtu kohtunike ametisse nimetamine Poolas), C‑181/21 ja C‑269/21, EU:C:2024:1, punkt 62).
28
Nagu ELTL artikli 267 sõnastusestki ilmneb, peab taotletavat eelotsust olema eelotsusetaotluse esitanud kohtul „vaja“ tema menetluses olevas kohtuasjas „otsuse tegemiseks“ (17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Weryński, C‑283/09, EU:C:2011:85, punkt 35, ning 9. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus G. jt (üldkohtu kohtunike ametisse nimetamine Poolas), C‑181/21 ja C‑269/21, EU:C:2024:1, punkt 63).
29
Euroopa Kohus on seega märkinud, et nii ELTL artikli 267 sõnastusest kui ka ülesehitusest tuleneb, et eelotsusemenetlus eeldab eelkõige liikmesriigi kohtus tegelikult pooleli olevat menetlust, mille raames palutakse sellel kohtul teha otsus, milles saab eelotsust arvesse võtta (vt selle kohta 21. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, punkt 11, ning 9. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus G. jt (üldkohtu kohtunike ametisse nimetamine Poolas), C‑181/21 ja C‑269/21, EU:C:2024:1, punkt 64).
30
Käesoleval juhul nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 25 ja 26 esitatud asjaoludest, et Euroopa Kohtu vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele on vajalik selleks, et see kohus saaks teha otsuse jätkuvalt tema menetluses oleva kaebuse kohta.
31
Sellest järeldub, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.
Eelotsuse küsimuse analüüs
32
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu riiklikku abieluvaralepingute registrisse kandmise tingimuseks, et lepingus on märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood, mis on antud esimesena nimetatud liikmesriigis, kuigi sellist tingimust ei ole ette nähtud samas liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu kandmiseks abieluvaralepingute registrisse.
33
Sellega seoses tuleb meenutada, et liidu kodaniku staatus, mis on põhikohtuasja apellandil ELTL artikli 20 lõike 1 alusel, on liikmesriikide kodanike põhistaatus (vt selle kohta 20. septembri 2001. aasta kohtuotsus Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, punkt 31; 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punkt 51, ja 29. aprilli 2025. aasta kohtuotsus komisjon vs. Malta (investoritele kodakondsuse andmine), C‑181/23, EU:C:2025:283, punkt 92).
34
Nimetatud staatus võimaldab samas olukorras olevaid kodanikke kohelda aluslepingu esemelisse kohaldamisalasse kuuluvates olukordades õiguslikult sama moodi, sõltumata nende kodakondsusest ja ilma et see piiraks sõnaselgelt ette nähtud erandite kohaldamist (vt selle kohta 20. septembri 2001. aasta kohtuotsus Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, punkt 31, ja 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus A (abi puudega inimesele), C‑679/16, EU:C:2018:601, punkt 56).
35
Liidu õiguse esemelisse kohaldamisalasse kuuluvad olukorrad, mis on seotud aluslepinguga tagatud põhivabaduste kasutamisega, eelkõige need, mis puudutavad ELTL artikliga 21 antud õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (24. novembri 1998. aasta kohtuotsus Bickel ja Franz, C‑274/96, EU:C:1998:563, punktid 15 ja 16, ning 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus A (abi puudega inimesele), C‑679/16, EU:C:2018:601, punkt 57).
36
Kehtiva liidu õiguse kohaselt kuuluvad abieluvararegistrite loomine ja nende toimimise reeglid liikmesriikide pädevusse. Siiski peavad liikmesriigid selle pädevuse teostamisel järgima liidu õigust ja konkreetsemalt EL toimimise lepingu sätteid, mis käsitlevad iga liidu kodaniku õigust liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, tunnustades selleks isikute tsiviilõiguslikku seisundit, nagu see on kinnitatud teises liikmesriigis vastavalt selle riigi õigusele (vt selle kohta 2. oktoobri 2003. aasta kohtuotsus Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, punkt 25; 14. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, punkt 52, ja 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punkt 53).
37
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et põhikohtuasja apellant on liidu kodanikuna kasutanud oma liikumisvabadust. Selle tegevuse käigus sõlmis ta Itaalias abieluvaralepingu, mille ta soovib nüüd kanda Leedu abieluvaralepingute registrisse.
38
Registrisse kandmisest keelduti põhjusel, et see leping ei sisaldanud vähemalt ühe abikaasa isikukoodi, mille on andnud viimati nimetatud riik.
39
Esiteks nähtub eelotsusetaotlusest, et tingimus, et abieluvaralepingus peab olema märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood, on ette nähtud üksnes nende abieluvaralepingute puhul, mis on sõlmitud muus liikmesriigis kui registrisse kandmise liikmesriik.
40
Teiseks tuleb märkida – nagu sisuliselt tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 59, 61 ja 77 –, et avaliku dokumendi vormi reguleerib selle liikmesriigi õigus, kus see dokument koostati. Selle tingimuse täitmine, mille kohaselt peab abieluvaralepingus olema märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood, sõltub seega lepingu sõlmimise koha õiguses ette nähtud vorminõuetest.
41
Käesoleval juhul teevad registrisse kandmise liikmesriigi ehk Leedu Vabariigi õigusnormid vahet ühelt poolt tema territooriumil sõlmitud abieluvaralepingutel, mille võib kanda abieluvaralepingute registrisse, ilma et oleks kehtestatud erinõudeid selle liikmesriigi antud isikukoodi märkimise kohta, ja teiselt poolt teises liikmesriigis sõlmitud lepingutel, mis peavad sisaldama isikukoodi, sõltumata lepingu sõlmimise koha õiguses ette nähtud vorminõuetest.
42
Sellega seoses on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et liikmesriigi õigusnormid, mis seavad ühe liikmesriigi teatavad kodanikud ebasoodsamasse olukorda pelgalt seetõttu, et nad on kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja elada muus liikmesriigis, piiravad igale liidu kodanikule ELTL artikli 21 lõikega 1 tagatud õigusi (vt selle kohta 18. juuli 2006. aasta kohtuotsus De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, punkt 39, ja 19. novembri 2020. aasta kohtuotsus ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, punkt 30).
43
Nagu aga kohtujurist oma ettepaneku punktis 54 sisuliselt märkis, mõjutab asjaolu, et abieluvaralepingut ei ole võimalik kanda abieluvaralepingute registrisse, abikaasade õiguslikku olukorda, jättes nad ilma võimalusest kasutada riigisiseses õiguses ette nähtud meedet, mis võimaldab tagada nende varaliste huvide kaitse.
44
Seega tuleb tõdeda, et liikmesriigi õigusnormid, mis seavad teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu riiklikku abieluvaralepingute registrisse kandmise tingimuseks, et lepingus on märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood, mis on antud esimesena nimetatud liikmesriigis, kohtlevad erinevalt selle liikmesriigi kodanikke, kes on kasutanud oma õigust liikuda ja elada, ja neid kodanikke, kes seda ei ole teinud.
45
Selline erinev kohtlemine võib mõjutada või isegi piirata liidu kodanike õigust liikuda ja elada ELTL artikli 21 lõike 1 tähenduses.
46
Samas võib väljakujunenud kohtupraktika kohaselt liidu kodanike liikumise ja elamise õiguse piirang, mis ei sõltu asjaomaste isikute kodakondsusest, olla põhjendatud, kui see põhineb üldisest huvist lähtuvatel objektiivsetel kaalutlustel ja on riigisiseses õiguses õiguspäraselt taotletava eesmärgiga proportsionaalne. Meede on proportsionaalne, kui see on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 18. juuli 2006. aasta kohtuotsus De Cuyper, C‑406/04, EU:C:2006:491, punktid 40 ja 42, ning 19. novembri 2020. aasta kohtuotsus ZW, C‑454/19, EU:C:2020:947, punkt 36).
47
Sellega seoses väitis Leedu valitsus, et tingimuse – et muus liikmesriigis kui registrisse kandmise liikmesriik sõlmitud abieluvaralepingus peab olema märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood – eesmärk on võimaldada tuvastada selle lepingu sõlminud isikud ning tagada abieluvaralepingute registrisse kantud andmete õigsus ja ehtsus. Leedu valitsus täpsustas, et see tingimus tuleneb asjaolust, et andmeid abieluvaralepingute kohta, mis on sõlmitud muus liikmesriigis kui registrisse kandmise liikmesriik, võivad esitada füüsilised isikud ise, samas kui andmeid Leedus sõlmitud abieluvaralepingute kohta võib esitada ainult abieluvaralepingu tõestanud notar või kohus spetsiaalse tarkvara abil.
48
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 46, 65 ja 66 sisuliselt märkis, tagavad abieluvararegistrid neis sisalduvate andmete õigsuse ja ehtsuse, aidates registrite avalikkuse kaudu kaasa õiguskindluse tagamisele, mistõttu võib asuda seisukohale, et nende registrite loomine põhineb üldisest huvist lähtuvatel objektiivsetel kaalutlustel, mis võivad õigustada piirangut igale liidu kodanikule antud õigusele vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, nagu see on tagatud ELTL artikli 21 lõikega 1.
49
Kuna isikukood on teave, mis tagab füüsiliste isikute õige tuvastamise, siis on järelikult nõue, et see peab olema märgitud abieluvaralepingus, kui see on sõlmitud muus liikmesriigis kui registrisse kandmise liikmesriik ja kui füüsilised isikud esitavad selle abieluvaralepingute registrile ise, sobiv saavutamaks põhikohtuasjas kõne all olevate riigisiseste õigusnormidega taotletavat eesmärki, milleks on tagada selles registris sisalduvate andmete õigsus ja ehtsus.
50
Mis puudutab aga selle tingimuse vajalikkust, siis – nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 74 – isikukood ei ole ainus teave, mis võimaldab tagada selle isiku õige tuvastamise, kes soovib kanda oma abieluvaralepingu abieluvaralepingute registrisse. Selles lepingus sisalduvad muud andmed, nagu eelkõige selle isiku ees- ja perekonnanimi, sünniaeg ja -koht ning vajaduse korral abieluvaralepingu sõlmimisel esitatud dokumendi number, võivad tagada registriandmete õigsuse ja ehtsuse, kuid seda peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
51
Kui see on nii, siis tuleb tingimust, et abieluvaralepingusse – mis on sõlmitud muus liikmesriigis kui registrisse kandmise liikmesriik – peab olema märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood, pidada tingimuseks, mis läheb kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik.
52
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu riiklikku abieluvaralepingute registrisse kandmise tingimuseks, et lepingus on märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood, mis on antud esimesena nimetatud liikmesriigis, kuigi sellist tingimust ei ole ette nähtud samas liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu kandmiseks abieluvaralepingute registrisse ning selles lepingus sisalduvad andmed võimaldavad tuvastada lepingu sõlminud isikud.
Kohtukulud
53
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
ELTL artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad teises liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu riiklikku abieluvaralepingute registrisse kandmise tingimuseks, et lepingus on märgitud vähemalt ühe abikaasa isikukood, mis on antud esimesena nimetatud liikmesriigis, kuigi sellist tingimust ei ole ette nähtud samas liikmesriigis sõlmitud abieluvaralepingu kandmiseks abieluvaralepingute registrisse ning selles lepingus sisalduvad andmed võimaldavad tuvastada lepingu sõlminud isikud.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: leedu.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.