62005CC0289
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
L. A. GEELHOED
esitatud 14. septembril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-289/05
Länsstyrelsen i Norrbottens län
versus
Lapin liitto
„Määrus (EÜ) nr 1685/2009 — Lisa — Eeskirja nr 1 punkt 1.8 — Struktuurifondid — Kulutuste abikõlblikkus — Üldkulude arvessevõtmine”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada komisjoni 28. juuli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1685/2000, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkusega (
2
), lisa eeskirja 1 punkti 1.7. Soome Rovaniemen hallinto-oikeus’e (esimese astme halduskohus) küsimus puudutab tingimusi, mille alusel saab osaliselt hüvitada üldkulusid struktuurifondidest kaasfinantseeritud projekti kuludena.
II. Õiguslik raamistik
2.
Vaidlus sai alguse struktuurifonde reguleerivatest ühenduse õigusnormidest. (
3
) Struktuurifondidest antakse mitmesuguseid toetusi, et tugevdada majanduslikku ja sotsiaalset ühtekuuluvust ja eelkõige ühtlustada Euroopa Liidu eri regioonide arengutaset ning mahajäämust kõige ebasoodsamates piirkondades. (
4
) Ühenduse abi seisneb liikmesriikide valitud eri projektide kaasfinantseerimises.
3.
Struktuurifondidest rahastatud meetmete rakendamist reguleeriv õiguslik raamistik on üles ehitatud põhiliselt järgmiselt:
4.
Nõukogu 21. juuni 1999. aasta määruses (EÜ) nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta, (
5
) on sätestatud ühenduse struktuuripoliitika kolm esmatähtsat eesmärki:
—
Eesmärgiga 1 püütakse edendada arengus mahajäänud piirkondade arengut ja struktuurilist kohandamist. Eesmärgi 1 sihtalad on piirkonnad, mille SKT inimese kohta on alla 75% ühenduse keskmisest. Lisaks hõlmab eesmärk 1 niinimetatud äärepoolseimaid piirkondi (
6
) ning teatavaid eriti hõredalt asustatud alasid Soomes ja Rootsis.
—
Eesmärgi 2 sihtalad on struktuuriliste raskustega piirkonnad, mille sotsiaalmajanduslikke ümberkorraldusi tuleb toetada. Nendeks on eelkõige taandarenguga maapiirkonnad, kalandusest sõltuvad majandusliku surutise all kannatavad piirkonnad ja raskustes olevad linnapiirkonnad.
—
Eesmärk 3 on kohandada ja nüüdisajastada haridus- ja tööhõivepoliitikat, eelkõige võidelda pikaajalise ja noorte töötusega ning hõlbustada raskustes rühmade integreerumist tööturule.
5.
Abi antakse selliste programmide kaasfinantseerimise teel, mida viiakse ellu ühe eespool viidatud eesmärgi saavutamiseks. Lisaks rahastatakse eri struktuurifondidest selliseid uuenduslikke meetmeid ja ühenduse algatusi nagu on ka käesolevas kohtuasjas kesksel kohal olev programm Interreg. (
7
)
6.
Struktuurifondidest kaasfinantseeritavate meetmete rakendamine rajaneb kolmel põhimõttel. Esimene neist on täiendavuse põhimõte. Ühenduse meetmed täiendavad vastavaid siseriiklikke tegevusi või aitavad neile kaasa. (
8
) See eeldab igal juhul ühenduse rahalise toetuse täiendavat finantseerimist riiklikul, piirkondlikul või isegi kohalikul tasandil. (
9
) Teine põhimõte on ühenduse abi raamprogrammi põhimõte. Asjaomased partnerid koostavad vastava piirkonna kohta mitmeaastase kava, milles märgitakse üksikasjalikult kõik projektid koos nende võimalike tagajärgede ja mõjuga ning mille alusel toimub rahastamine. (
10
) Kolmas põhimõte on partnerluse põhimõte. Projekti ja programmi rahastamisel osalejad, see tähendab komisjon ja liikmesriikide määratud pädevad riiklikud, piirkondlikud või kohalikud asutused kohustuvad võtma meetmeid tihedas koostöös ning vastutavad selle eest. (
11
)
7.
Määrus nr 1260/1999 sisaldab abi tõhususe tagamiseks ulatuslikku regulatsioonisüsteemi. Seejuures on ühenduse eelarve täitmises osalejate, see tähendab liikmesriikide, nende ametiasutuste ja komisjoni pädevus selgelt piiritletud. Viidatud sätetest tuleneb, et määrusel on detsentraliseeritud struktuur.
8.
Liikmesriigid peavad tagama ühenduse rahaliste vahendite nõuetekohase haldamise. Eelkõige vastutavad nad usaldusväärse finantsjuhtimise eest järgmisel viisil:
—
määrates korraldusasutuse, kes vastutab asjaomase programmi korraldamise ja rakendamise tõhususe ja nõuetekohasuse eest; (
12
)
—
määrates „makseasutuse”, mis tõendab kulutusi (
13
) ja on määratud selleks, et koostada ja esitada väljamaksetaotlusi ja võtta komisjonilt vastu makseid; (
14
)
—
kohaldades abikõlblike kulutuste suhtes vastavaid siseriiklikke eeskirju juhul, kui niisugused ühenduse õigusnormid puuduvad. (
15
)
9.
Lisaks sellele vastutavad abi finantskontrolli eest eelkõige liikmesriigid. (
16
) Nende vastutusel on juhtimis- ja kontrollisüsteemide kvaliteet ning ühenduse rahaliste vahendite kasutamine. (
17
) Liikmesriikidel tuleb teha koostööd komisjoniga, et tagada ühenduse vahendite kasutamine vastavalt usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtetele. (
18
)
10.
Olles vastutav ühenduse üldeelarve eest, kontrollib komisjon liikmesriikidele pandud ülesannete nõuetekohast täitmist. Selleks peab komisjon:
—
tingimusel et kõik asjaomastes õigusaktides kehtestatud nõuded on täidetud, tegema vajalikke otsuseid struktuurifondide osaluse kohta; (
19
)
—
tagama, et liikmesriikidel on tõrgeteta toimivad juhtimis- ja kontrollisüsteemid, mis tagavad ühenduse vahendite tõhusa ja nõuetekohase kasutamise; (
20
)
—
teostama kontrolli ja auditeid kohapeal, tehes seda muu hulgas uurimismeetodeid rakendades, ning tegema eeskirjade eiramise ja puuduste ilmnemise korral nõutavaid finantskorrektsioone, kui liikmesriik ei ole ise korrektsioone teinud. (
21
)
11.
Komisjon võib oma ülesannete nõuetekohaseks täitmiseks kehtestada kontrollisüsteemide miinimumnõuded. Komisjon võib sätestada ühenduse eeskirjad, kui neid on vaja struktuurifondide ühtseks ja õiglaseks rakendamiseks ühenduses. (
22
) Komisjoni poolt sellega seoses vastu võetud üksikasjalikud rakendussätted kujutavad endast ühelt poolt selliseid õigusnorme, mis võimaldavad komisjonil kontrollida seda, kas liikmesriikide juhtimis- ja kontrollisüsteemid on asjaomaste õigusnormidega vastavuses, (
23
) ja teiselt poolt selliseid õigusnorme, mis määravad kindlaks struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkuse tingimused. (
24
)
12.
Eeltoodust tulenevalt on olulised järgmised sätted:
13.
Määruse nr 1685/2000 lisa eeskirjas 1 on sätestatud:
„Eeskiri 1: tegelikult tehtud kulutused
1. Lõplike abisaajate tehtavad maksed
1.1.
Lõplike abisaajate tehtavad maksed määruse (EÜ) nr 1260/1999 (edaspidi „üldmäärus”) artikli 32 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses tehakse sularahas, kui punktis 1.4 esitatud eranditest ei tulene teisiti.
[…]
1.4.
Punktides 1.5–1.7 sätestatud tingimustel võivad amortisatsioon, mitterahalised sissemaksed ja üldkulud samuti moodustada osa punktis 1.1 osutatud maksetest. Struktuurifondi kaasfinantseerimine teatava meetme puhul ei tohi pärast meetme lõpuleviimist ületada abikõlblikke kogukulutusi, välja arvatud mitterahalised sissemaksed.
[…]
1.7.
Üldkulusid käsitatakse abikõlblike kulutustena tingimusel, et need põhinevad struktuurifondide kaasfinantseeritava meetme rakendamise tegelikel kuludel ning määratakse meetmele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades.
1.8.
Punktide 1.4–1.7 sätteid kohaldatakse punktis 1.2 osutatud üksikisikutest abisaajate suhtes asutamislepingu artiklile 87 vastavate abikavade puhul ning liikmesriikide poolt määratud asutuste antava abi puhul.
1.9.
Liikmesriigid võivad kohaldada punktidele 1.5–1.7 vastavate abikõlblike kulutuste kindlaksmääramisel rangemaid siseriiklikke eeskirju.
2. Kulutuste tõendamine
Üldjuhul tõendatakse lõplike abisaajate tehtavaid makseid maksekviitungitega. Kui see ei ole võimalik, tõendatakse makseid samaväärse tõendusjõuga raamatupidamisdokumentidega.”
III. Põhikohtuasi
14.
Põhikohtuasja hageja Länsstyrelse i Norrbottens län (
25
) taotles 2002. aasta oktoobris põhikohtuasja kostjalt Lapin liittolt (
26
) rahalist toetust programmi Interreg III A Nord raames 2001. aastal kantud tehnilise toe kulude katteks 95880,72 Rootsi krooni. (
27
)
15.
Lapin liitto lükkas määrusele nr 1685/2000 tuginedes selle taotluse tagasi. Ta leidis, et üldkulud, mille hüvitamist taotleti, ei olnud projektis määratud proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades. Kostja väitis lisaks, et üldkulud ei põhinenud tegelikel kulutustel ja tehtud makseid ei tõendatud kviitungitega.
16.
Länsstyrelse i Norrbottens län taotles 2003. aasta septembris uuesti rahalist toetust: 2001. aasta üldkulude katteks 56854 Rootsi krooni ja 2002. aasta üldkulude katteks 186982 Rootsi krooni. (
28
) Hageja kasutas uut üldkulude arvutamise meetodit, mille alusel arvutati üldkulude osa, lähtudes iga ühenduse programmis osalenud töötaja töötatud ajast.
17.
Lapin liitto lükkas 24. novembri 2003. aasta otsusega selle taotluse tagasi, kuna hageja ei selgitanud üldkulude ja ühenduse vahenditest rahastatava projekti vahelist seost. (
29
)
18.
Länsstyrelse i Norrbottens län esitas selle otsuse peale Lapin liittole vaide.
19.
Länsstyrelse i Norrbottens läni vaie jäeti 6. veebruari 2004. aasta otsusega rahuldamata sel põhjusel, et hageja ei selgitanud piisavalt täpselt seda, milline osa tehnilise toe kuludest oli seotud projektiga.
20.
Hageja nõuab hallinto-oikeuse menetluses üldkulude väljamaksmist. Olles arvamusel, et tema menetluses olevas kohtuasjas otsuse tegemine eeldab määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punkti 1.7 tõlgendamist, otsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus 15. juulil 2005 menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse.
IV. Õiguslik hinnang
21.
Käesolevas eelotsusetaotluses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada eelkõige seda, millistel tingimustel võib üldkulusid pidada ühenduse õiguse kohaselt abikõlblikeks kulutusteks.
22.
Määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 kolmandast lõigust ja määruse nr 1685/2000 lisa eeskirjast 1 (
30
) tuleneb, et toetuse andmine põhineb kulude hüvitamise põhimõttel. See tähendab, et lõplike abisaajate tehtavad maksed peavad olema tehtud sularahas ja need peavad vastama tegelikult tehtud kulutustele. Teatud erijuhtudel võivad amortisatsioon, mitterahalised sissemaksed ja üldkulud samuti moodustada osa kõnealustest maksetest. (
31
) Üldkulude hüvitamist abikõlblike kulutustena peetakse siiski pigem erandiks ja seetõttu tuleb seda ulatuse ja konkreetsete meetmete osas (määramise viis ja määramise aluseks olevad dokumendid) tõlgendada kitsalt.
23.
Enne kui uurida seda, millistel tingimustel võib viidatud erandit kohaldada, tuleb meenutada, et liikmesriikidel on õigus kohaldada vastavate abikõlblike kulutuste kindlaksmääramisel rangemaid siseriiklikke eeskirju. Viidatud õiguse annab liikmesriikidele määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punkt 1.9. (
32
) Seetõttu saab eeskirja 1 punktile 1.7 tuginedes esitada nõude ainult sellisel juhul, kui asjaomane liikmesriik ei ole eeskirja 1 punkti 1.9 alusel vastu võtnud rangemaid siseriiklikke eeskirju vastavate abikõlblike kulutuste kindlaksmääramiseks.
24.
Teisisõnu, nagu eespool punktides 2–13 juba märgitud, on määruses nr 1260/1999, määruses nr 438/2001 ja määruses nr 1685/2000 sätestatud minimaalsed tingimused, mis peavad olema täidetud selleks, et teatud kulusid saaks pidada abikõlblikeks. Kui nõutavad tingimused on täidetud, siis võib asjaomased kulutused ühenduse õiguse alusel ka hüvitada. Eeltoodust olenemata võivad üldkulude hüvitamise tingimused olla liikmesriikide asjaomaste õigusnormide alusel rangemad.
25.
Selleks et vastata küsimusele, millistel asjaoludel on üldkulud ühenduse õiguse kohaselt abikõlblikud kulutused, tuleb uurida eeskirja 1 punkti 1.7 sõnastust ja eelnimetatud määruste ülesehitust. Viidatud eeskirja kohaselt peavad üldkulud
—
põhinema tegelikel kuludel;
—
olema seotud struktuurifondide kaasfinantseeritava meetme rakendamisega;
—
olema määratud meetmele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades.
26.
Mis puutub esimesse tingimusse, siis piisab viitest määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 esimesele ja kolmandale lõigule, kus on muu hulgas sätestatud:
[…] „Vahemaksed ja lõppmaksed on seotud tegelikult tehtud kulutustega, mis peavad vastama lõplike abisaajate tehtud väljamaksetele, ning neid tõendatakse maksekviitungite või samaväärse juriidilise jõuga raamatupidamisdokumentidega”. (
33
)
Nagu komisjon õigustatult märkis, ei saa hüvitamisel arvesse võtta teoreetilisi kulusid.
27.
Teise tingimuse kohta märkis Soome valitsus, et abikõlblike kulutuste puhul tuleb silmas pidada põhjuslikkuse põhimõtet. Soome valitsuse sõnul tähendab see seda, et abikõlblikud kulud põhinevad üksnes ühenduse tegevusest tegelikult tulenevatel kuludel. Ei saa hüvitada kulutusi, mis ei seondu asjaomase tegevusega.
28.
Komisjon on seisukohal, et asjaomaste ühenduse projektide elluviija peab tõendama vastavate üldkulude vajalikkust konkreetse projekti elluviimisel.
29.
Määruse nr 1260/1999 artikli 30 kohaselt on tegevustega seonduvad kulutused kõlblikud saama fondidelt toetust ainult juhul, kui need tegevused on asjaomase abi osa. Teisisõnu peavad kulutused olema tehtud Euroopa Liidu rahastatava projekti raames. Tuleb suuta tõendada, et kulud seonduvad tegelikult projekti elluviimisega ega ole kantud tavalise majandustegevuse raames või projekti rakendamisega mitteseotult.
30.
Kolmas tingimus näib käesolevas kohtuasjas olevat kõige olulisem. Küsimus on eelkõige selles, kas selline meetod, mida põhikohtuasja hageja kasutas üldkulude arvutamisel, vastab punkti 1.7 tingimustele, mille kohaselt kulud peavad olema määratud meetmele proportsionaalselt nõuetekohaselt põhjendatud õiglast ja erapooletut meetodit kasutades.
31.
Põhikohtuasja hageja viitab oma rakendatud meetodile, mille kohaselt jagati üldkulud vastavalt kogu organisatsiooni töötajate keskmisele arvule kõnealusel aastal, mis võimaldas tal arvutada üldkulude keskmise jaotuse isiku kohta nii ühes aastas kui ka ühes kuus. Selle keskmise näitaja alusel arvutamise meetodi kasutamine võimaldas määrata kulud projektikuludeks, lähtudes iga projektis osalenud isiku kulutatud tööajast. Kirjeldatud meetod on hageja väitel kooskõlas eeskirja punktiga 1.7.
32.
Kõigepealt tuleb viidata määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punkti 1.7 eri keeleversioonidele. Soomekeelne versioon erineb märkimisväärselt muukeelsetest versioonidest. Prantsus-, inglis-, taani-, hispaania-, portugali- ja itaaliakeelses versioonis kasutatakse viidatud punktis mõistet „pro rata”, sama tehakse rootsikeelses versioonis, kus kasutatakse sõna „proportionellt”, millele on sulgudes lisatud „pro rata”. Hollandikeelses versioonis kasutatakse mõistet „verhoudingsgewijs” ja saksakeelses „anteilig”. Soomekeelne versioon vastavat mõistet ei sisalda. (
34
)
33.
Kui ühenduse õigusnormi keeleversioonid erinevad, ei saa vastavaid sätteid eraldi vaadelda, vaid kahtluse puhul tuleb neid tõlgendada ja kohaldada teistes keeltes kehtivatest versioonidest lähtudes. (
35
) Üht keeleversiooni ei saa tõlgendamisel eelistada muudele keeleversioonidele, kui need kõik toetavad teatud tõlgendust. (
36
)
34.
Hoolimata sõnastuslikest erinevustest on kõigis teistes keeleversioonides kasutatud määruse nr 1685/2000 lisa eesmärgi 1 punktis 1.7 mõisteid „pro rata” või vähemalt „proportsionaalselt”, seega tuleb viidatud sätet tõlgendada neid sõnastusi arvesse võttes.
35.
Eeltoodust tuleneb, et üldkulude protsendi alusel võib arvutada kogu üldkulu, kui on võimalik näidata, et protsendimäär on kohane ning proportsionaalne ühenduse vahenditest rahastatava projekti mahuga. Sellist seisukohta kinnitab määruse nr 438/2001 artiklis 7 sätestatud teine tingimus, mida on kirjeldatud kõnealuse määruse I lisas ja mis näeb ette järgmist:
„Kuluartiklite puhul, mis on üksnes osaliselt seotud kaasfinantseeritava tegevusega, on [piisav kontrolljälg] täpselt näidatud kulude jaotumine kaasfinantseeritava tegevuse ja muude tegevuste vahel. Sama kehtib sellist tüüpi kulude kohta, mida peetakse abikõlblikuks üksnes teatud piires või teatud suhtes teiste kuludega.”
36.
Üldkulude määramise nõuetekohasust ühenduse vahenditest rahastatavas projektis võib tõendada täiendavate palgakulude ja muude täiendavate kulutuste nagu kinnisvara haldamisega seonduvate kulude alusel, mida võib õigustatult asjaomasele projektile määrata. Selle alusel saab kindlaks määrata üldkulude protsendi. Nagu komisjon õigustatult märgib, tuleb üldkulude arvutamisel palgaga seotud täiendavaid kulusid aluseks võttes arvestada järgmist: a) projektis osalevate isikute arv, b) projekti elluviimiseks kasutatud tundide arv, c) projekti elluviimise eest makstud palk, d) organisatsiooni töötajate keskmine arv, e) töötajate töötundide arv ja f) makstud palkade keskmine summa. Juhul kui üldkulude arvutamisel lähtutakse väljamakstud palkadest, siis tuleb võtta aluseks tegelik palk, mitte keskmine palk.
37.
Lisaks tuleb märkida, et see ei ole ainus võimalik asjakohane meetod. Sõnastusestki – nõuetekohaselt põhjendatud õiglane ja erapooletu meetod (
37
) – tuleneb, et üldkulude arvutamiseks ja nende määramiseks ühenduse vahenditest rahastatava projekti elluviimiseks võib kasutada mitmesuguseid meetodeid.
38.
Siseriikliku kohtu ülesanne on tuvastada, kas määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja 1 punkti 1.7 tingimused olid põhikohtuasjas täidetud.
V. Ettepanek
39.
Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele järgmiselt:
—
Komisjoni 28. juuli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1685/2000, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses struktuurifondide kaasfinantseeritavate meetmetega seotud kulutuste abikõlblikkusega, lisa eeskirja 1 punkti 1.7 tuleb tõlgendada nii, et üldkulude protsendi alusel võib arvutada kogu üldkulu, kui on võimalik näidata, et asjaomane protsendimäär on kohane ning proportsionaalne ühenduse vahenditest rahastatava projekti mahuga.
—
Üldkulude määramise nõuetekohasust ühenduse vahenditest rahastatava projekti jaoks võib tõendada muu hulgas täiendavate palgakulude ja muude täiendavate kulutuste nagu kinnisvara haldamisega seonduvate kulude alusel, mida saab õigustatult projektile määrata. Selle alusel saab kindlaks määrata üldkulude protsendi.
—
Siseriikliku kohtu ülesanne on tuvastada, kas määruse nr 1685/2000 lisa eeskirja nr 1 punkti 1.7 tingimused olid põhikohtuasjas täidetud.
(
1
)	Algkeel: hollandi.
(
2
)	EÜT L 193, lk 39; ELT eriväljaanne 14/01, lk 122.
(
3
)	Neli struktuurifondi on Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF), Euroopa Sotsiaalfond (ESF), Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) arendusosakond ning Kalanduse Arendusrahastu (FIFG).
(
4
)	EÜ artikkel 158.
(
5
)	EÜT L 161, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31.
(
6
)	Prantsuse ülemeredepartemangud, Assoorid, Madeira ja Kanaari saared.
(
7
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 9 punkt e.
(
8
)	Määruse nr 1260/1999 põhjendus 27.
(
9
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 8 lõige 1 koosmõjus artikliga 29.
(
10
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 9 punkt d.
(
11
)	Määruse nr 1260/1999 artikkel 8.
(
12
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 34 lõige 1. Korraldusasutuse kohustuste hulka kuulub ka vastamine komisjoni märkustele või nõudmistele võtta parandusmeetmeid juhtimis-, järelevalve- ja kontrollisüsteemides; tagamine, et järgitakse ühenduse poliitikat ning andmete kogumine tulemuste kohta ja nendest aruandmine komisjonile programmi üle järelevalve teostamise võimaldamiseks.
(
13
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõige 3.
(
14
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 9 punkt o. Makseasutus peab lisaks tagama, et lõplikud abisaajad saavad fondide toetuse väljamaksed kätte võimalikult kiiresti ja täies mahus. Määruse nr 1260/1999 artikli 32 lõike 1 viies lõik.
(
15
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 30 lõige 3. Vt ka määruse nr 1260/1999 põhjendus 41.
(
16
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 38 lõige 1.
(
17
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 38 lõike 1 punktid a, c, d ja f.
(
18
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 8 lõige 4 ja artikli 38 lõike 1 punkt g.
(
19
)	Määruse nr 1260/1999 artikkel 28.
(
20
)	Liikmesriigid peavad komisjonile iga abiliigi kohta teatama olemasolevad juhtimis- ja kontrollisüsteemid, muu hulgas korra, mille alusel kulude tasumise nõudeid vastu võetakse, kontrollitakse ja kinnitatakse ning mille alusel abisaajatele tehtavad maksed kinnitatakse, sooritatakse ja raamatupidamisarvestusse kantakse. Komisjon peab koostöös liikmesriigiga veenduma selles, et juhtimis- ja kontrollisüsteemid vastavad määruse (EÜ) nr 438/2001 ja määruse (EÜ) nr 1260/1999 nõuetele. Komisjoni 2. märtsi 2001. aasta määruse (EÜ) nr 438/2001, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1260/1999 üksikasjalikud rakenduseeskirjad juhtimis- ja kontrollisüsteemi kohta seoses struktuurifondidest antava abiga, artiklid 4, 5 ja 6 (EÜT L 63, lk 21; ELT eriväljaanne 14/01, lk 132).
(
21
)	Määruse nr 1260/1999 artiklid 38 ja 39.
(
22
)	Määruse nr 1260/1999 artikli 30 lõige 3. Vt ka määruse nr 1260/1999 põhjendus 41.
(
23
)	Määrus (EÜ) nr 438/2001.
(
24
)	Määrus (EÜ) nr 1685/2000.
(
25
)	Norrbotteni (Rootsi) lääni valitsus.
(
26
)	Lapimaa (Soome) piirkondlik nõukogu.
(
27
)	Nimetatud summa põhines kaudsete palgakulude ja muude kulude ning maavalitsuse tegevusest tulenevate otseste palgakulude suhtel.
(
28
)	Tegemist oli üldkuludega, mis olid tekkinud seoses infotehnoloogia, personalijuhtimise, posti saatmise jms ning finantsjuhtimise ja kinnisvara haldamise kuludega.
(
29
)	Lapin liitto kattis lõpuks projektis osalejate kantud kinnisvara haldamisega seotud kulud 2001. aasta eest kokku 6558,98 Rootsi krooni ja 2002. aasta eest kokku 22203,30 Rootsi krooni, muud taotlused lükati tagasi.
(
30
)	Vt eeskirja 1 punkt 1.1.
(
31
)	Vt eeskirja 1 punktid 1.5–1.7.
(
32
)	Mul puuduvad andmed selle kohta, kas Soome valitsus ja Rootsi valitsus, kes sõlmisid määruse nr 438/2001 artikli 19 alusel nõuetekohase finantsjuhtimise tagamiseks ühiste meetmete protokolli, sätestasid seal ka eeskirjad üldkulutuste abikõlblikkuse kohta. Eelotsusetaotluses ei ole selle kohta midagi öeldud. Soome ja Rootsi sõlmisid nimetatud ühiste meetmete protokolli vastavalt 24. ja 31. oktoobril 2002. Protokoll kannab pealkirja „Memorandum of Understanding för genomförande av programmet för gemenskapsinitiativet Interreg III A Nord”.
(
33
)	Vt määruse nr 1685/2000 eeskirja 1 punkt 2.
(
34
)	Soomekeelne versioon on sõnastatud järgmiselt: „1.7 Yleiskustannukset ovat tukikelpoisia, jos ne perustuvat rakennerahastoista yhteisrahoitetun toimen kustannuksiin ja ne kohdennetaan toimeen perustellulla oikeudenmukaisella ja tasapuolisella tavalla.”
(
35
)	Vt 5. detsembri 1967. aasta otsus kohtuasjas 19/67: Van der Vecht (EKL 1967, lk 431), ja 6. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 283/81: CILFIT (EKL 1982, lk 3415, punkt 18).
(
36
)	Vt 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-219/95: Ferriere Nord vs. komisjon (EKL 1997, lk I-4411, punkt 15 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
37
)	Vt määruse nr 1685/2000 eeskirja 1 punkt 1.7.