62021TJ0486_RES
Kohtuasi T‑486/21
OE
versus
Euroopa Komisjon
Üldkohtu (neljas koda) 7. septembri 2022. aasta otsus
Avalik teenistus – Ametnikud – Kaugtöö – Telefoni- ja internetiühenduse kulude hüvitamise taotlus – Taotluse rahuldamata jätmine – Õigusvastasuse vastuväide – Osaline vastuvõetavus – Personalieeskirjade artikkel 71 ja VII lisa – Hoolitsemiskohustus – Võrdsuse ja diskrimineerimiskeelu põhimõte – Õigus eraelu austamisele
Kohtumenetlus – Menetlusse astumine – Vastuvõetamatuse vastuväide, mida kostja ei esitanud – Vastuvõetamatus – Asja läbivaatamist takistavad avalikul huvil põhinevad asjaolud – Uurimine kohtu omal algatusel
(Üldkohtu kodukord, artikkel 129 ning artikli 142 lõiked 1 ja 3)
(vt punktid 28–31)
Ametnike hagid – Väide, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet – Tõendamiskoormis – Ümberpööratud tõendamiskoormis – Tingimused
(Ametnike personalieeskirjad, artikli 1d lõige 5)
(vt punktid 40–45, 99)
Ametnike hagid – Õigusvastasuse vastuväide – Täiendav laad – Vastuväite esitamine põhimenetluses esimese võimalusena – Vastuvõetavus
(ELTL artikkel 277)
(vt punkt 52)
Ametnikud – Kulude hüvitamine – Ulatus – Tööülesannete täitmisel tekkinud kulud, mis on seotud COVID-19 pandeemiaga toimetulekuks kehtestatud kaugtöö režiimiga – Välistamine – Liidu seadusandja kohustus ette näha nimetatud kulude hüvitamine – Puudumine – Institutsioonide autonoomia erinevate hüvitismeetmete võtmisel nende ametnike suhtes
(Ametnike personalieeskirjad, artikkel 71 ja VII lisa)
(vt punktid 55–63, 65, 67–72)
Ametnikud – Administratsiooni hoolitsemiskohustus – Ulatus – Kohtulik kontroll – Piirid
(vt punktid 75–80)
Ametnike hagid – Väited – Väide, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet – Viide väidetavale diskrimineerimisele seoses institutsioonide poolt kaugtöö režiimi raames võetud meetmetega COVID‑19 pandeemiaga toimetulekuks – Tagasilükkamine
(Ametnike personalieeskirjad, artiklid 90 ja 91)
(vt punktid 105–107)
Ametnikud – Kulude hüvitamine – Tööülesannete täitmisel tekkinud kulud, mis on seotud COVID‑19 pandeemiaga toimetulekuks kehtestatud kaugtöö režiimiga – Otsus lükata tagasi taotlus internetiühenduse saamiseks, et neid kulusid leevendada – Õiguse era- ja perekonnaelu puutumatusele rikkumine – Hindamiskriteeriumid
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 7 ja artikli 52 lõige 1)
(vt punktid 109–111)
Ametnikud – Institutsioonide lepinguväline vastutus – Tingimused – Kahju – Tõendamiskoormis
(vt punktid 121–124)
Kokkuvõte
Belgias elavatele isikutele kehtestati COVID‑19 pandeemia tõttu 17. märtsil 2020 liikumispiirangud.
Nii hageja, kes oli asjaolude toimumise ajal Euroopa Komisjoni ametnik, kui ka peaaegu kogu selle institutsiooni personal olid seega sunnitud täitma alates sellest kuupäevast oma ametiülesandeid kaugtöö režiimil.
Leides, et täiendavad interneti- ja telekommunikatsioonikulud 2020. aasta septembris ja oktoobris olid tingitud komisjoni otsustatud kaugtöö režiimist, esitas hageja taotluse nõudega sisuliselt esiteks hüvitada need kulud ning teiseks saada töökohustuste täitmiseks internetiühendus.
Komisjoni infrastruktuuri- ja logistikaamet Brüsselis (OIB) jättis selle taotluse 18. detsembri 2020. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus“) rahuldamata põhjendusel, et elukoha bürooseadmetega seotud kulude hüvitamise eeskirjad ei hõlma interneti- ja telefonikõnede kulusid.
Kuna hageja kaebus vaidlustatud otsuse peale jäeti rahuldamata, esitas viimane Üldkohtule tühistamishagi.
Üldkohus jättis oma kohtuotsuses hagi rahuldamata ja tegi esimest korda otsuse liidu ametnike ja teenistujate kulude võimaliku hüvitamise kohta kaugtöö režiimi raames, mis oli kehtestatud võitluseks COVID‑19 pandeemia vastu.
Üldkohtu hinnang
Üldkohus analüüsis alustuseks õigusvastasuse vastuväidet, mille hageja esitas Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikli 71 ja VII lisa vastu, kuivõrd selles artiklis on ette nähtud, et ametnikul on õigus saada hüvitist oma töökohustuste täitmisel tekkinud kulude eest vastavalt selles lisas sätestatud tingimustele.
Selle väite vastuvõetavust analüüsides keskendus ta esimesele vastuvõetamatuse vastuväitele, et nimetatud väide on ebatäpne. Kuigi ta tunnistas hageja esimese argumendi, et neid kahte sätet ei ole COVID‑19 pandeemiast tuleneva olukorraga kohandatud, vastuvõetavaks, ei asunud ta samale seisukohale teise argumendi kohta, et ametnike vahel on kadunud võrdsus.
Üldkohus kordas, et võrdsuse põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui erinev käsitlemine on objektiivselt põhjendatud. Pealegi, kui tegemist on personalieeskirjade normidega ja võttes arvesse ulatuslikku kaalutlusõigust, mis liidu seadusandjal on, siis on võrdse kohtlemise põhimõtet rikutud üksnes juhul, kui seadusandja teeb meelevaldselt või ilmselgelt kohatult vahet võrreldes asjaomaste õigusnormide eesmärgiga. Seega on hageja põhimõtteliselt kohustatud esiteks tõendama, et teda on koheldud erinevalt võrreldes sarnases olukorras olevate teiste isikutega, ja teiseks, et see erinev kohtlemine on meelevaldne või ilmselgelt kohatu. Kõnealuses asjas ei täpsustanud aga hageja ei rahalisi eeliseid, mida ta silmas peab, ametnike kategooriaid, mida tuleb võrrelda, ega asjaolusid, millest nähtub, et väidetav erinev kohtlemine on meelevaldne või ilmselgelt kohatu.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla tuginemine personalieeskirjade artikli 1d lõikele 5, mis näeb ette tõendamiskoormise muutmise selles mõttes, et institutsioon peab tõendama, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud, kui ametnik, kes leiab, et talle on selle põhimõtte rikkumisega kahju tekitatud, näitab ära asjaolud, mille põhjal võib eeldada, et on toimunud otsene või kaudne diskrimineerimine. Selles sättes on nimelt osutatud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele personalieeskirjade kohaldamisel ning see ei ole kohaldatav, kui väidetav võrdsuse põhimõtte rikkumine tuleneb personalieeskirjadest endast.
Lükates tagasi teise vastuvõetamatuse vastuväite, et õigusvastasuse vastuväited on täiendavat laadi, täpsustas Üldkohus, et õigusvastasuse vastuväite täiendav laad ei takista esitada hagi raames õigusvastasuse vastuväidet esimese võimalusena, kui ülejäänud väited on esitatud üksnes teise võimalusena.
Üldkohus asus siiski seisukohale, et see õigusvastasuse vastuväide tuleb sisulistel põhjustel tagasi lükata. Ta märkis, et liidu seadusandja ei saanud ette näha COVID‑19 pandeemiat ega vajadust kohaldada sellega toimetulekuks kaugtöö režiimi, kui ta 2013. aastal personalieeskirjade sisu viimati muutis (
1
). Samas on igal seadusandjal siiski kohustus esiteks kontrollida, kas tema kehtestatud eeskirjad vastavad jätkuvalt neile vajadustele, milleks need on koostatud, ning teiseks muuta neid eeskirju, mis ei ole enam kooskõlas uue kontekstiga, milles need tagajärgi peavad tekitama. Seadusandjal on siiski ulatuslik kaalutlusõigus selle kontrolli raames, nagu ka vajaduse korral otsustamisel, kas kohandada personalieeskirju.
Hageja ei esitanud kõnealuses asjas aga ühtegi argumenti ega piisavaid tõendeid, mis seadusandja ulatuslikku kaalutlusruumi arvestades näitaksid ilmselgelt, et personalieeskirjade artiklit 71 ja VII lisa, mille üle ta kaebab, vajavad kohandamist või et seadusandjal oleks olnud kohustus neid muuta. Lisaks, isegi kui eeldada, et kaugtöö režiimist tulenevad töökohustuste täitmisega seotud kulud on hüvitatavad, tuleb arvestada personalieeskirjade muutmise protsessi keerukust, pikki tähtaegu järgneva õigusakti parendamise protsessi läbimiseks ning COVID‑19 pandeemiaga toimetulekuks vajalike kiireloomuliste piirangute konteksti vaidlustatud otsuse vastuvõtmise kuupäeval. Neid kaalutlusi arvestades ei saa liidu institutsioonidele ette heita, et nad ei muutnud nimetatud pandeemia ajal personalieeskirju, ning seda saab veel vähem teha, võttes arvesse, et nimetatud institutsioonid võtsid vastu kiireloomulisi meetmeid.
Teise võimalusena esitatud väite kohta, et on rikutud personalieeskirjade artiklit 71 osas, milles kaebuse rahuldamata jätmise otsuses on märgitud, et see säte ei näe ette interneti- ja telefonikõnede kulude hüvitamist, märkis Üldkohus, et kuigi selle artikli eesmärk on tõepoolest vältida seda, et ametnikud kannavad üksi oma töökohustuste täitmisega seotud kulusid, tuleb kulud hüvitada vastavalt selle artikli sõnastusele tingimustel, mis on sätestatud personalieeskirjade VII lisas, milles loetletakse hüvitisena makstavad rahalised toetused ammendavalt. Lisaks, vastupidi hageja argumentidele, ei sea ei Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee (EMSK) 9. juuni 2021. aasta otsus, millega ta annab oma personalile igakuise hüvitise, et katta kaugtööst tingitud kulud, ega komisjoni suunised kaugtöö kohta COVID‑19 pandeemia ajal, milles on ette nähtud teatud tingimustel elukoha bürooseadmete ostukulude hüvitamine, kahtluse alla nende sätete piiratust. Nimelt, kuigi avaliku teenistuse ühtsuse põhimõte tähendab, et kõikidele liidu institutsioonide ametnikele kehtivad ühtsed personalieeskirjad, ning seda tuleb seega kohaldada sama moodi samade personalieeskirjade artiklile 71 ja VII lisale, ei tähenda see põhimõte, et institutsioonid peavad kasutama neile personalieeskirjadega antud kaalutlusõigust ühtemoodi. Vastupidi, personalijuhtimisel kehtib neile tööandjatena autonoomia põhimõte, mis võib õiguspäraselt õigustada erinevusi piiratud meetmete vahel, mille nad on võtnud selleks, et vältida seda, et nende töötajad kannavad üksi kulusid, mis on seotud nende töökohustuste täitmisega kaugtöö režiimil. See kaalutlus kehtib seda enam, et kõnealused meetmed tuli kiiresti võtta erakordsetel asjaoludel, mis on seotud üldise ja kohustusliku kaugtöösüsteemiga, mille liikmesriigid kehtestasid COVID‑19 pandeemiaga toimetulekuks.
Väite kohta, et on rikutud diskrimineerimiskeelu põhimõtet, kuna EMSK ametnikke ja teenistujaid koheldakse soodsamalt, leidis Üldkohus, et komisjoni suunised kaugtöö kohta ning EMSK 9. juuni 2021. aasta otsus kujutavad endast COVID‑19 pandeemiaga seotud erakordses olukorras autonoomsuse põhimõtte väljendust oma ametnike kohtlemise valdkonnas, mistõttu ei saa neile erinevustele liidu institutsioonide, organite ja asutuste võetud meetmete vahel mingil juhul tugineda, et põhjendada väidet, et on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet.
Väite kohta, et on rikutud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 7 kaitstud õigust eraelu austamisele märkis Üldkohus, et seda, kas tegemist on nimetatud õiguse piiranguga, tuleb hinnata, arvestades selle tegelikku mõju asjaomasele isikule, ning et ei saa olla tegemist sekkumisega õiguse teostamisse, kui seos selle ja vaadeldava meetme vahel on nii nagu kõnealusel juhul liiga kaudne või liiga juhuslik selleks, et seda arvesse saaks võtta. Sellega seoses piirdus hageja väitega, ilma ühtegi tõendit esitamata, et leping, mille ta oli sõlminud oma internetiühenduse teenuse pakkujaga, piiras tema internetiühendust isiklikuks kasutamiseks isiklikul otstarbel ning et see keeld mõjutab vältimatult tema õigust eraelu ja kodu austamisele.
Lõpetuseks jättis Üldkohus rahuldamata nõude hüvitada mittevaraline kahju, mis hagejal väidetavalt tekkis, kuivõrd selle väidetava kahju olemasolu ega ulatus ei ole piisavalt tõendatud.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta määrus (EL, Euratom) nr 1023/2013, millega muudetakse Euroopa Liidu ametnike personalieeskirju ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimusi (ELT 2013, L 287, lk 15).