62018CC0254
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GIOVANNI PITRUZZELLA
esitatud 28. veebruaril 2019 (
1
)
Kohtuasi C‑254/18
Syndicat des cadres de la sécurité intérieure
versus
Premier ministre,
Ministre de l’Intérieur,
Ministre de l’Action et des Comptes publics
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu))
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Tööaja korraldus – Direktiiv 2003/88/EÜ – Artikli 6 punkt b ja artikkel 16 – Maksimaalne iganädalane tööaeg – Erand – Artikli 17 lõiked 2 ja 3 ning artikli 19 esimene lõik – Politseiametnikud – Võrdlusperiood – Libisev või kindlaksmääratud kuupäeval algav võrdlusperiood – Töötajate ohutuse ja tervise kaitse
1.
Kas „võrdlusperioodi“, mille liikmesriigid võivad direktiivi 2003/88/EÜ (
2
) tähenduses ette näha maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks, tuleb mõista nii, et sellega peetakse silmas „libisevat“ perioodi, see tähendab perioodi, mille algus aja möödudes muutub, või võib see olla ka kindlaks määratud teatud kuupäevadeks, mis tähendab, et kõnealune periood algab ja lõpeb konkreetsel kuupäeval?
2.
Selline on sisuliselt küsimus, millele Euroopa Kohus peab vastama käesolevas kohtuasjas, mille aluseks on Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitatud eelotsusetaotlus direktiivi 2003/88 mitme sätte tõlgendamise kohta.
3.
See küsimus tekkis menetluse käigus, mille algatas Syndicat des cadres de la sécurité intérieure (Sisejulgeolekutöötajate Ametiühing, edaspidi „SCSI“), politseitöötajate ametiühing, kes taotleb Conseil d’État’s (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) Prantsuse riikliku politseiameti töötajate töö- ja puhkeajaga seotud miinimumtagatiste osas erandite tegemist käsitleva dekreedi tühistamist. SCSI väidab, et nimetatud dekreet rikub direktiivi 2003/88 sätteid, kuna selles on maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks ette nähtud kindlaksmääratud kuupäeval algav võrdlusperiood.
4.
See, kas võrdlusperiood on „libisev“ või „kindlaksmääratud kuupäeval algav“, mõjutab kahtlemata tõepoolest direktiivi 2003/88 sätetega ette nähtud maksimaalse iganädalase tööaja kindlaksmääramise korda. „Libiseva“ võrdlusperioodi kasutamine tagab, et maksimaalse iganädalase keskmise tööaja kestusest peetakse kinni igal ajal, samas kui „kindlaksmääratud kuupäeval algava“ perioodi kasutamine n-ö külmutab perioodi, mida tuleb arvesse võtta töötajate tegelikult töötatud tundide mahaarvamisel.
5.
Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul niisiis täpsustada mõiste „võrdlusperiood“ ulatust direktiivis 2003/88 ette nähtud maksimaalse iganädalase tööaja arvutamisel, pidades silmas direktiivi põhieesmärki ehk töötajate ohutuse ja tervise kaitset.
I. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
6.
Direktiivi 2003/88 artiklis 6 „Maksimaalne iganädalane tööaeg“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, mis kooskõlas vajadusega kaitsta töötajate ohutust ja tervist tagavad, et:
[…]
b)
keskmine tööaja pikkus igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, ei ületa 48 tundi.“
7.
Direktiivi 2003/88 artikkel 16 „Võrdlusperioodid“ on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võivad ette näha:
[…]
b)
artikli 6 (maksimaalne nädalane tööaeg) kohaldamiseks võrdlusperioodi, mis ei ületa nelja kuud. […]
[…]“.
8.
Direktiivi artikli 17 lõigetes 2 ja 3 on muu hulgas ette nähtud järgmised erandid:
„2.   Lõigetes 3, 4 ja 5 sätestatud erandid võib vastu võtta õigus- ja haldusnormidega või tööturu osapoolte vaheliste kollektiivlepingute või lepingutega, tingimusel et kõnealustele töötajatele antakse hüvituseks võrdväärse pikkusega puhkeajad või et erandjuhtudel, kui objektiivsetel põhjustel ei ole võimalik anda hüvituseks niisuguseid võrdväärse pikkusega puhkeaegu, võimaldatakse kõnealustele töötajatele asjakohane kaitse.
3.   Käesoleva artikli lõike 2 kohaselt võib teha erandeid [artiklist] 16:
[…]
b)
turvamis- ja järelevalvetoimingute puhul, mis nõuavad vara ja isikute kaitsmiseks pidevat kohalolekut, eriti turvameeste ja majahoidjate või turvafirmade puhul;
c)
tegevuste puhul, mis nõuavad teenuse või tootmise pidevat jätkumist […]
[…].“
9.
Direktiivi 2003/88 artiklis 19 „Võrdlusperioodide erandite piiramine“ on ette nähtud:
„Artikli 17 lõikes 3 […] sätestatud võimalus teha erand artikli 16 punktist b ei tohi viia üle kuue kuu kestva võrdlusperioodi kehtestamiseni. […]“
B.
Prantsuse õigus
10.
Riigi avaliku teenistuse ning kohtuasutuste ja prokuratuuri tööaja puhul ei või Prantsuse õiguses üldiselt „iganädalane tegelik tööaeg, sealhulgas ületunnitöö, […] ületada 48 tundi ühel nädalal ega keskmiselt 44 tundi mis tahes 12 järjestikuse nädala jooksul“ (dekreedi nr 2000-815 artikli 3 punkt I). (
3
) Sellest reeglist võib erandeid teha eelkõige vaid juhul, kui asjaomase avaliku teenistuse eesmärk nõuab seda pidevalt, eelkõige isikute ja vara kaitseks, ning Conseil d’État’ga (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) kooskõlastatud dekreediga, mis on vastu võetud pärast teatavate halduskomisjonide ja avaliku teenistuse kõrgeima nõukogu arvamuse saamist ja millega määratakse kindlaks asjaomastele teenistujate kategooriatele makstavad hüvitised (dekreedi nr 2000-815 artikli 3 lõike II punkt a).
11.
Riikliku politseiameti teenistuses töötavate isikute suhtes töö- ja puhkeajaga seotud miinimumtagatistest erandite tegemist reguleerib 23. oktoobri 2002. aasta dekreet nr 2002-1279. Nimetatud dekreedi artiklit 1 muudeti 30. jaanuari 2017. aasta dekreediga nr 2017-109 (edaspidi „dekreet nr 2017-109“). Nimetatud säte on muudetud redaktsioonis sõnastatud järgmiselt:
„Erandina ei kohaldata riikliku politseiameti tegevametnike töö korraldamisel ülalmainitud 25. augusti 2000. aasta dekreedi artikli 3 punktis I nimetatud miinimumtagatisi, kui see on vajalik tulenevalt nende pädevuses olevatest ülesannetest, mis seonduvad avaliku korra ja julgeoleku tagamisega, kriminaalpolitsei tegevusega või teabe kogumisega.
Selle erandi korral peavad siiski olema täidetud järgmised tingimused:
1)
Mis tahes seitsmepäevase ajavahemiku lõikes arvestatud iganädalane tööaeg, sealhulgas ületunnitöö, ei või kalendriaasta ühe poolaasta jooksul ületada keskmiselt 48 tundi;
[…]“.
II. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
12.
SCSI esitas 28. märtsil 2017. aastal Conseil d’État’le (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) taotluse tühistada dekreedi nr 2017-109 artikkel 1. SCSI väidab muu hulgas, et kuna nimetatud sättes on keskmise iganädalase tööaja arvutamise aluseks valitud kindlaksmääratud kuupäeval algav võrdlusperiood, mis on määratletud kalendriaasta poolaastatena, mitte kindlaksmääramata kuuekuuline periood, mis on määratletud libisevana, rikub nimetatud säte direktiivis 2003/88 sätestatud eeskirju.
13.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas direktiivi 2003/88 artikli 6 sätteid koostoimes artikli 16 sätetega tuleb tõlgendada nii, et neist tuleneb kohustus kasutada kindla alguskuupäevata libisevaid võrdlusperioode, või nii, et liikmesriikidele on jäetud õigus valida, kas kasutada libisevaid või kindlaksmääratud kuupäeval algavaid võrdlusperioode.
14.
Nimetatud kohus soovib ka teada, kas juhul kui lubatud on vaid kindla alguskuupäevata libisev võrdlusperiood, peab võrdlusperiood jääma libisevaks ka siis, kui seda pikendatakse kuuele kuule direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 3 punktis b ette nähtud erandi alusel.
15.
Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2003/88/EÜ] artikleid 6 ja 16 tuleb tõlgendada nii, et neist tuleneb kohustus kasutada kindla alguskuupäevata libisevat võrdlusperioodi, või nii, et liikmesriikidele on jäetud õigus valida, kas kasutada libisevat või kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi?
2.
Kas juhul, kui neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et neist tuleneb kohustus kasutada kindla alguskuupäevata libisevat võrdlusperioodi, puudutab artiklis 17 jäetud võimalus teha erandeid artikli 16 punktist b lisaks võrdlusperioodide pikkusele ka seda, kas tegemist on libiseva võrdlusperioodiga või mitte?“
III. Õiguslik analüüs
A.
Sissejuhatavad märkused
16.
Eelotsuse küsimused, mis eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud käesolevas kohtuasjas, puudutavad mõistet „võrdlusperiood“, mille liikmesriigid võivad kehtestada, selleks et kohaldada direktiivi 2003/88 sätteid, mis käsitlevad maksimaalset iganädalast tööaega.
17.
Seoses maksimaalse iganädalase keskmise tööajaga tuleb kõigepealt märkida, et direktiivis 2003/88 on sätestatud kaks korda: üld- ja erandkord.
18.
Konkreetsemalt on üldkorra raames maksimaalne nädalane tööaeg kindlaks määratud direktiivi 2003/88 artikli 6 punktis b ja artikli 16 punktis b. Niisiis ei ületa esimesena nimetatud sätte kohaselt keskmine tööaja pikkus igas seitsmepäevases ajavahemikus, kaasa arvatud ületunnitöö, 48 tundi. Teise sätte kohaselt võivad liikmesriigid selle maksimaalse nädalase tööaja arvutamiseks ette näha võrdlusperioodi, mis ei ületa nelja kuud.
19.
Kuid direktiiv 2003/88 sisaldab ka sätteid, mis annavad liikmesriikidele võimaluse teha erandeid maksimaalset nädalast tööaega reguleerivast üldkorrast. Nii näiteks võivad liikmesriigid direktiivi 2003/88 artikli 17 lõike 3 punktide b ja c kohaselt teha erandeid direktiivi artiklist 16 eelkõige „turvamis- ja järelevalvetoimingute puhul, mis nõuavad vara ja isikute kaitsmiseks pidevat kohalolekut, eriti turvameeste ja majahoidjate või turvafirmade puhul“ ja „tegevuste puhul, mis nõuavad teenuse või tootmise pidevat jätkumist“. Artikli 19 esimese lõigu kohaselt ei tohi see võimalus siiski „viia üle kuue kuu kestva võrdlusperioodi kehtestamiseni“.
20.
Kuid dekreet nr 2017-109, mille tühistamist põhikohtuasjas taotletakse, puudutab erandit riigiametnikele kehtivast maksimaalse nädalase tööaja üldkorrast ning konkreetselt riikliku politseiameti tegevametnike suhtes kohaldatavat erandit. Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, ning seda kinnitasid kohtuistungil ka pooled, kes esitasid Euroopa Kohtule oma seisukohad, et kõnealuse dekreedi vastuvõtmisel kasutas Prantsuse Vabariik direktiivi 2003/88 artikli 17 lõikega 3 antud võimalust teha erandeid maksimaalse nädalase tööaja üldkorrast.
21.
Sellest järeldub, et direktiivi 2003/88 sätted, mida on nimetatud eespool punktis 19 ja mis näevad ette võimaluse teha erandeid maksimaalse nädalase tööaja üldkorrast, on käesolevas kohtuasjas asjakohased. (
4
)
22.
Lisaks tuleb nentida, et nii direktiivi 2003/88 sätetes, mis käsitlevad maksimaalse nädalase tööaja üldkorda, kui ka sätetes, mis käsitlevad erandkorda, kasutatakse sama mõistet „võrdlusperiood“ artikli 16 punktis b ja artikli 19 esimeses lõigus.
23.
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et mõiste „võrdlusperiood“ seoses maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamisega on direktiivis 2003/88 ühtne mõiste, millel on direktiivis sama tähendus ja mida tuleb tõlgendada ühtemoodi.
24.
Lisaks, kuna direktiivi 2003/88 nimetatud sätted ei sisalda viidet liikmesriikide riigisisesele õigusele, tuleb seda mõistet käsitada liidu õiguse autonoomse mõistena ning tõlgendada ühetaoliselt kogu liidu territooriumil, olenemata liikmesriikides kasutatud kvalifikatsioonist. (
5
)
25.
Sellega seoses märgin siiski, et Conseil d’État’ esitatud kahe eelotsuse küsimuse sõnastusest nähtub, et need eeldavad mõiste „võrdlusperiood“ võimalikku erinevat tõlgendamist olenevalt sellest, kas olukorrale kohaldatakse maksimaalse nädalase tööaja üld- või erandkorda. (
6
)
26.
Kuid võttes arvesse mõiste „võrdlusperiood“ ühtset olemust maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamise puhul, tuleb asuda seisukohale, et mõlema eelotsuse küsimusega palutakse tegelikult tõlgendada sama mõistet ning neid tuleb seega käsitleda koos.
27.
Neil asjaoludel leian, et tuleb asuda seisukohale, et kahe eelotsuse küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt seda, kas direktiivi 2003/88 asjakohaseid sätteid, mida on nimetatud eespool punktides 18 ja 19, tuleb tõlgendada nii, et olenemata sellest, kas tegemist on maksimaalse nädalase tööaja üld- või erandkorraga, peavad liikmesriigid nimetatud tööaja arvutamise võrdlusperioodi määratlema libisevana, või on neil õigus määratleda see ka kindlaksmääratud kuupäeval algavana.
28.
Selles suhtes kerkisid Euroopa Kohtu menetluses osalenud poolte hulgas esile põhiliselt kaks seisukohta.
29.
Nii Euroopa Komisjon ja Prantsuse valitsus ühelt poolt kui ka SCSI teiselt poolt leiavad, et direktiivi 2003/88 sätteid tuleb tõlgendada nii, et need jätavad liikmesriikidele õiguse valida, kas kasutada nädalase tööaja arvutamisel libisevaid või kindlaksmääratud kuupäeval algavaid võrdlusperioode.
30.
Erinevalt komisjonist ja Prantsuse valitsusest leiab SCSI siiski, et juhul kui liikmesriik on kasutanud õigust teha erand üldkorrast ning sätestanud kuuekuulise võrdlusperioodi direktiivi 2003/88 artikli 19 kohaselt, siis võib kohaldada vaid libisevat võrdlusperioodi.
31.
Selleks et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastata, on minu arvates vajalik kõigepealt analüüsida direktiivi 2003/88 süsteemi, milles sisaldub mõiste „võrdlusperiood“, lähtudes kohtupraktika põhimõtetest, mille Euroopa Kohus on selles valdkonnas välja töötanud. Seejärel on selle analüüsi alusel võimalik esitada kõnealuse mõiste tõlgendus.
B.
Direktiiv 2003/88 Euroopa Kohtu praktikas
32.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on direktiivi 2003/88 eesmärk näha ette miinimumnõuded, mis on mõeldud parandama töötajate elu‑ ja töötingimusi, ühtlustades eelkõige tööaja kestust reguleerivaid riigisiseseid õigusnorme. (
7
)
33.
Sellise Euroopa Liidu tasandil toimuva tööaja korralduse ühtlustamise eesmärk on tagada töötajate ohutuse ja tervise parem kaitse, andes töötajatele minimaalsed – eelkõige igapäevased ja iganädalased – puhkeajad, samuti piisavad puhkepausid, ning sätestades iganädalasele keskmisele tööajale ülempiiri. (
8
)
34.
Niisiis nähakse eespool punktides 18 ja 19 nimetatud direktiivi 2003/88 sätetega ette iganädalase keskmise tööaja ülempiiri valdkonna õigusnormid. Õigus maksimaalse tööaja piirangule on pealegi sõnaselgelt väljendatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 31 lõikes 2.
35.
Sellega seoses on Euroopa Kohus märkinud, et maksimaalse keskmise tööaja piirang 48 tundi, kaasa arvatud ületunnitöö, igas seitsmepäevases ajavahemikus, mille järgimiseks peavad liikmesriigid direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b kohaselt võtma vajalikud meetmed, põhineb vajaduse korral tagada töötajate ohutuse ja tervise kaitse. (
9
)
36.
Euroopa Kohus on ka täpsustanud, et see piirang kuulub direktiivi 2003/88 ettekirjutuste hulka ning kujutab endast liidu olulise tähtsusega sotsiaalõigusnormi, mis peab laienema miinimumnõudena kõigile töötajatele, et tagada kõigi töötajate ohutuse ja tervise kaitse. (
10
)
37.
Selles kontekstis on Euroopa Kohus samuti märkinud, et direktiivi 2003/88 miinimumnõuded, mille eesmärk on tagada töötajate ohutuse ja tervise kaitse, panevad liikmesriikidele selge ja täpse kohustuse, mis puudutab saavutatavat eesmärki seoses direktiiviga antud õigustega. (
11
) See kehtib konkreetselt kõnealuses direktiivis ette nähtud eeskirja puhul, mis seisneb selles, et iganädalasele keskmisele tööajale nähakse ette 48tunnine ülempiir, mis hõlmab ületunnitööd. (
12
)
38.
Sama eesmärki silmas pidades ja tuginedes nende artiklite sõnastusele, millega nähakse ette nimetatud miinimumnõuded, samuti direktiiviga 2003/88 taotletavatele eesmärkidele ja sellega loodud süsteemile, rõhutas Euroopa Kohus ka vajadust, et töötajad peavad saama tegelikult kasutada õigusi, mis kõnealune direktiiv neile annab. (
13
)
39.
Näiteks täpsustas Euroopa Kohus, et on vajalik, et direktiiviga 2003/88 töötajatele antud õiguste kasulik mõju oleks täielikult tagatud, mis tähendab järelikult liikmesriikidele kohustust tagada kinnipidamine kõikidest direktiivis sätestatud miinimumnõuetest. Selline tõlgendus on tegelikult ainus, mis on kooskõlas direktiivi 2003/88 eesmärgiga tagada töötajate ohutuse ja tervise tõhus kaitse, võimaldades neil tegelikult kasutada õigusi, mis direktiiv neile annab. (
14
)
40.
Samas, ehkki direktiivi 2003/88 miinimumnõuetega kehtestatakse liikmesriikidele kohustus saavutada konkreetne tulemus, selleks et tagada direktiiviga töötajatele antud õiguste kasulik mõju, nähtub direktiivist ja eelkõige selle põhjendusest 15 siiski, et direktiivi sätete rakendamisel on lubatud ka teatav paindlikkus. (
15
)
41.
Niisiis nähtub eelnevast, et liikmesriikidel on teatav kaalutlusõigus nimetatud miinimumnõuete rakendamise viisi osas, ehkki, nagu tuleneb sõnaselgelt direktiivi 2003/88 eespool nimetatud põhjendusest, on nad siiski kohustatud tagama töötajate ohutuse ja tervise kaitse põhimõtete austamise. (
16
)
C.
Mõiste „võrdlusperiood“ tõlgendamine seoses maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamisega
42.
Eelnevates punktides kirjeldatud raamistikus tuleb määratleda mõiste „võrdlusperiood“, nii nagu seda on kasutatud direktiivis 2003/88 seoses maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamisega, ning määrata konkreetselt kindlaks, kas nimetatud direktiivi kohaselt peavad liikmesriigid määratlema selle perioodi libisevana või võivad nad selle määratleda ka kindlaksmääratud kuupäeval algavana.
43.
Kohtupraktika kohaselt tuleb sellist liidu õiguse autonoomset mõistet nagu „võrdlusperiood“ tõlgendada ühetaoliselt kogu liidu territooriumil, olenemata liikmesriikides kasutatud kvalifikatsioonist, vastavalt objektiivsetele tunnustele, võttes arvesse nende sätete sõnastust, milles seda kasutatakse, ning selle õigusakti, mille osaks säte on, konteksti ja sellega taotletavaid eesmärke. (
17
) Nimelt saab ainult autonoomne tõlgendamine tagada direktiivi 2003/88 täieliku toime ja sellise mõiste ühetaolise kohaldamise kõigis liikmesriikides. (
18
)
44.
Sellega seoses, mis puutub esiteks väljendisse „võrdlusperiood“ ning direktiivi 2003/88 nende sätete sõnastusse, kus seda mõistet kasutatakse seoses maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamisega, tuleb nentida, et need ei võimalda kindlaks määrata, kas nimetatud periood peab olema libisev või kindlaksmääratud kuupäeval algav.
45.
Ei väljend „võrdlusperiood“ ise ega eelkõige direktiivi 2003/88 artikli 16 punkti b ja artikli 19 esimese lõigu tekst ei anna mingit teavet, mis võimaldaks kindlaks määrata, kas nimetatud perioodi alguskuupäev peaks olema kindlaks määratud või ajas muutuv. Niisiis ei ole kõnealuses direktiivis täpsustatud, kuidas tuleb nimetatud perioodi arvesse võtta maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamisel. Selle väljendi eri keeleversioonide analüüsimine ei muuda seda järeldust.
46.
Kuid ehkki asjaolu, et kõnealuses direktiivis ei ole selles küsimuses midagi ette nähtud, ei võimalda teha lõplikke järeldusi, räägib see minu arvates siiski pigem sellise tõlgenduse kasuks, mis annab liikmesriikidele teatava kaalutlusõiguse, jättes neile vabaduse valida, kas määrata maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamise võrdlusperiood kindlaks kindlaksmääratud kuupäeval algavana või libisevana.
47.
Teiseks, seoses mõiste „võrdlusperiood“ kontekstiga tuleb kõigepealt märkida, et liidu seadusandja on seda mõistet kasutanud mitmes direktiivi 2003/88 sättes, selleks et määrata kindlaks periood, mille alusel tuleb arvutada maksimaalne iganädalane keskmine tööaeg.
48.
Nii näiteks on seda kasutatud direktiivi 2003/88 artikli 16 punktis b, kus on sätestatud, et liikmesriigid võivad ette näha võrdlusperioodi, mis ei ületa nelja kuud, maksimaalse nädalase tööaja kohaldamiseks direktiivi artikli 6 tähenduses, samuti direktiivi artikli 19 esimeses lõigus, kus on ette nähtud, et eelkõige artikli 17 lõikes 3 sätestatud võimalus teha erand artikli 16 punktist b ei tohi viia üle kuue kuu kestva võrdlusperioodi kehtestamiseni.
49.
Direktiivis 2003/88 on mõistet „võrdlusperiood“ seoses maksimaalse iganädalase tööaja arvutamisega sõnaselgelt kasutatud eelkõige artikli 17 lõikes 5 seoses koolitusel olevate arstide puhul tehtavate eranditega, artikli 20 lõikes 2 seoses töötajatega, kes teevad põhiliselt avameretööd, artikli 21 lõike 1 teises lõigus seoses liikmesriigi lipu all sõitvate merekalalaevade töötajatega ning artikli 22 lõike 1 punktides a ja e, mis käsitlevad liikmesriikidele rangelt piiratud tingimustel antud võimalust mitte kohaldada direktiivi 2003/88 artiklit 6. Kuid nimetatud sätetes ei ole antud ühtegi täpset juhtnööri selle kohta, kas mõistega „võrdlusperiood“ peaks olema seotud libisev või kindlaksmääratud alguskuupäev.
50.
Kontekstipõhisest vaatevinklist tuleb veel ka märkida, et direktiivis 2003/88 kasutatakse mõistet „võrdlusperiood“ ka mitmesugustel maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamise eesmärkidel. Nii määrab ühelt poolt nimetatud direktiivi artikli 16 punkt a kindlaks võrdlusperioodi, mille liikmesriigid võivad ette näha direktiivi minimaalset iganädalast puhkeaega käsitleva artikli 5 kohaldamiseks, ja teiselt poolt kasutatakse sama direktiivi artikli 16 punktis c sama mõistet direktiivi öötöö pikkust käsitleva artikli 8 kohaldamiseks.
51.
Mis puudutab konkreetselt minimaalse iganädalase puhkeaja arvutamisega seotud võrdlusperioodi mõistet direktiivi 2003/88 artikli 5 ja artikli 16 punkti a tähenduses, siis tuleb märkida, et 9. novembri 2017. aasta kohtuotsuses Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844), täpsemalt selle punktis 43, otsustas Euroopa Kohus, et „[v]õrdlusperioodi võib selles kontekstis […] määratleda kui kindlaksmääratud ajavahemikku, mille ajal tuleb anda teatav arv järjestikuseid puhketunde, kusjuures oluline ei ole ajahetk, millal need puhketunnid antakse“. (
19
)
52.
Tuginedes sellele Euroopa Kohtu antud määratlusele, mis küll puudutas minimaalset iganädalast puhkeaega direktiivi 2003/88 artikli 5 tähenduses, väidab Prantsuse Vabariik, et selle direktiivi artikli 16 punkti b kohane maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamise võrdlusperiood tuleks analoogia alusel samuti määratleda kindlaksmääratud ajavahemikuna.
53.
Sellega seoses tuleb siiski märkida, et küsimus, mida Euroopa Kohus arutas kohtuasjas Maio Marques da Rosa, oli erinev käesolevas kohtuasjas esitatud küsimusest. Nimetatud kohtuasjas paluti Euroopa Kohtul kindlaks teha, kas vähemalt 24tunnine katkestamatu iganädalane puhkeaeg, millele töötajal on õigus direktiivi 2003/88 artikli 5 esimese lõigu kohaselt, tuleb anda hiljemalt pärast kuut päeva järjest töötamist.
54.
Selles kontekstis otsustas Euroopa Kohus, et artiklis 5 nimetatud seitsmepäevast ajavahemikku võib pidada „võrdlusperioodiks“ ning, nagu nähtub käesoleva ettepaneku punktist 51, määratles nimetatud otstarbel mõiste „võrdlusperiood“, kasutades väljendust „kindlaksmääratud ajavahemik“.
55.
Leian siiski, et kui Euroopa Kohus kasutas selles määratluses sõna „kindlaksmääratud“, ei soovinud ta otsustada, et mõistet „võrdlusperiood“ tuleb tõlgendada nii, et selle perioodi algus peab kindlasti olema kindlaks määratud, st see peab vastama kindlale kuupäevale. See küsimus ei olnud ka Euroopa Kohtu menetluses oleva kohtuasja ese. Kasutades sõna „kindlaksmääratud“, soovis Euroopa Kohus minu arvates hoopiski väita, et võrdlusperiood on kindlaksmääratud ajavahemik selles tähenduses, et sellel on kindel kestus, kõnealusel juhul seitse päeva direktiivi 2003/88 artikli 5 kohaselt. Lisan ka, et nimetatud kohtuotsuse Maio Marques da Rosa punktis 43 piiras Euroopa Kohus sõnaselgelt määratluse ulatust väljendiga „selles kontekstis“, st iganädalast puhkust käsitlevate sätete kontekstis.
56.
Neil asjaoludel, vastupidi Prantsuse Vabariigi väidetele, ei ole minu arvates võimalik teha lõplikke järeldusi mõiste „võrdlusperiood“ määratluse alusel, mille kasuks otsustas Euroopa Kohus kohtuotsuse Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844) punktis 43 seoses minimaalse iganädalase puhkeajaga küsimuses, kas võrdlusperiood, mida liikmesriigid võivad direktiivi 2003/88 alusel kasutada maksimaalse iganädalase tööaja arvutamiseks, peab olema libisev või kindlaksmääratud kuupäeval algav.
57.
Seevastu on võimalik eeskuju võtta määratlusest, mida Euroopa Kohus kasutas kohtuotsuses Maio Marques da Rosa, selleks et määratleda maksimaalse iganädalase tööaja võrdlusperiood kui kindel ajavahemik, mille jooksul iganädalane keskmine tööaeg ei tohi ületada teatavat arvu tunde.
58.
Eelnevast tuleneb, et ka kontekstipõhine analüüs ei võimalda lõplikult kindlaks teha, kas mõistet „võrdlusperiood“ tuleb maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamisel mõista nii, et see kohustab liikmesriike määratlema seda libisevana või on liikmesriikidel vastupidi ka õigus määratleda see kindlaksmääratud kuupäeval algavana.
59.
Mis puudutab kolmandaks direktiivi 2003/88 eesmärki, siis nagu ma meenutasin eespool punktides 32 ja 33, on direktiivi eesmärk tõhusalt kaitsta töötajate ohutust ja tervist.
60.
Selle direktiivi 2003/88 põhieesmärgi keskset rolli maksimaalse iganädalase tööaja reguleerimisel kinnitab nii direktiivi 2003/88 artikli 6 sõnaselge säte, et liikmesriigid võtavad seoses maksimaalse iganädalase tööajaga vajalikke meetmeid „kooskõlas vajadusega kaitsta töötajate ohutust ja tervist“, (
20
) kui ka see, et Euroopa Kohus on korduvalt kirjeldanud direktiivi 2003/88 artikli 6 punkti b kui sätet, mida liikmesriigid, kelle ülesanne on takistada direktiivi 2003/88 artikli 6 punktis b sätestatud maksimaalse iganädalase tööaja ületamist, peavad täieulatuslikult rakendama. (
21
)
61.
Niisiis tuleb kõnealust mõistet „võrdlusperiood“ tõlgendada, lähtudes direktiivi 2003/88 põhieesmärgist ja liikmesriikide kohustusest tagada selle täitmiseks direktiivis 2003/88 seoses maksimaalse nädalase tööajaga tehtud ettekirjutuste täieulatuslik rakendamine.
62.
Sellega seoses tuleb märkida, nagu komisjon on õigustatult rõhutanud, et selline maksimaalse iganädalase tööaja arvutamise meetod, mille puhul kasutatakse libisevat võrdlusperioodi, vastab kõige paremini direktiivi 2003/88 põhieesmärgile kaitsta töötajate ohutust ja tervist.
63.
Ühelt poolt nimelt ei ole sellise arvutusmeetodi kasutamise puhul võrdlusperioodi algus kindlaks määratud, vaid muutub aja möödudes, mistõttu sellisel juhul on maksimaalsest iganädalasest keskmisest tööajast kinni pidamine tagatud, olenemata sellest, milline hetk on valitud ajavahemiku alguseks. Teiste sõnadega: selline meetod tagab, et maksimaalsest iganädalasest keskmisest tööajast peetakse alati kinni.
64.
Teiselt poolt võimaldab sellise meetodi valimine vältida seda, et töötaja täidab intensiivselt tööülesandeid kahel järjestikusel võrdlusperioodil, ning välistab seega ohu, et töötaja ületab keskmiselt iganädalast 48tunnist maksimaalset tööaega pikemate perioodide vältel, samuti ohu, et tekib olukordi, mil vaatamata formaalsele maksimaalsest tööajast kinnipidamisele seatakse ohtu töötaja turvalisus ja tervis. (
22
)
65.
Küsimus ei ole aga nii selge juhul, kui maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks kasutatakse meetodit, mille puhul on aluseks kindlaksmääratud kuupäeval algav võrdlusperiood, mille algus langeb seega teatavale konkreetsele kuupäevale. Selleks et hinnata sellise meetodi kasutamise kooskõla direktiiviga 2003/88, tuleb minu arvates lähtuda kahest kaalutlusest.
66.
Esiteks, nagu ma märkisin eespool punktides 40 ja 41, jätab direktiiv 2003/88 liikmesriikidele teatava paindlikkuse direktiivi sätete rakendamisel, mistõttu liikmesriikidel on teatav kaalutlusruum selle rakendamise viisi osas. See paindlikkus võimaldab liikmesriikidel võtta nimetatud direktiivi ülevõtmise riigisiseste õigusnormide puhul arvesse nõudeid, mis on seotud üldiste huvidega, näiteks avaliku korra kaitsega, või selliste tegevusalade eripärasid, mille puhul on vajalik teatav paindlikkus tööaja korralduses. Just seda silmas pidades on direktiivi 2003/88 5. peatükis ette nähtud võimalused teha erandeid teatavatest selle direktiivi sätetest.
67.
On küll tõsi, nagu nähtub sõnaselgelt direktiivi 2003/88 põhjendusest 15, et see paindlikkus on rangelt piiratud nõudega järgida direktiivi 2003/88 põhieesmärki ega või seega kaasa tuua olukordi, kus rikutakse töötajate tööohutuse ja töötervishoiu kaitsmise vajadust, mis on tagatud nimetatud direktiiviga.
68.
Teiseks ei too sellise arvutusmeetodi kasutamine, mille puhul võetakse aluseks kindlaksmääratud kuupäeval algav võrdlusperiood, automaatselt kaasa nimetatud vajaduse rikkumist. See, kas maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks valitakse libisev või kindlaksmääratud kuupäeval algav võrdlusperiood, on vaid üks element teiste hulgas – nt iganädalaste töötundide maksimaalne arv või võrdlusperioodi pikkus –, mida võetakse arvesse tööaja korraldust käsitlevate riigisiseste õigusnormide puhul. Nii ei pruugi selline tööaja korralduse süsteem, mille puhul kasutatakse libisevat võrdlusperioodi, olla tingimata alati rohkem töötajaid kaitsev kui süsteem, mille puhul kasutatakse kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi, nagu nähtus teatavatest Euroopa Kohtu menetluse käigus esitatud näidetest. (
23
)
69.
Kui liikmesriik valib tööaja korralduse süsteemi, mille puhul kasutatakse kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi, eriti pikaajalist ning erandkorra raames, on oht, et tekib selliseid olukordi nagu hüpoteetiline olukord, millele viidati kohtuistungil, (
24
) mille puhul ei ole tagatud töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduse järgimine. Kuid nagu nähtub käesoleva ettepaneku punktidest 35–39 ja 60, lasub liikmesriigil kohustus tagada, et sellised olukorrad ei teostuks. Liikmesriigil lasub kohustus saavutada selline tulemus, et tagatud oleks direktiivis 2003/88 sätestatud normi, millega nähakse ette maksimaalselt 48tunnine iganädalane tööaeg, ning sellest normist töölistele tulenevate õiguste täieulatuslik rakendamine.
70.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb minu arvates, et kui selline maksimaalse iganädalase tööaja arvutamise meetod, mille puhul kasutatakse libisevat võrdlusperioodi, tagab optimaalselt töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduse järgimise ning on seega esimene valik direktiivi 2003/88 asjakohaste sätete ülevõtmisel riigisisesesse õigusesse, eriti juhul, kui tegemist on erandkorraga, mida kohaldatakse kõnealuse direktiivi artikli 17 kohaselt, ei tähenda see siiski, et liikmesriikidele antud kaalutlusruumi raames ei võiks liikmesriigid ette näha kindlaksmääratud kuupäeval algava võrdlusperioodi kohaldamist, tingimusel et tagatud on töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduse järgimine.
71.
Sellisel juhul hõlmab nimetatud vajaduse järgimine minu arvates kahte nõuet.
72.
Ühelt poolt, juhul kui liikmesriik otsustab näha ette maksimaalse iganädalase tööaja arvutamise meetodi, mille puhul kasutatakse kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi, on eriti oluline, et liikmesriik tagaks selliste tõhusate ja ennetavate töökorralduse ja kontrollimise vahendite ning tagatiste olemasolu ja loomise, mis võimaldavad vältida selliste olukordade tekkimist, kus rikutakse kõnealust töötajate tööohutuse ja töötervishoiu kaitsmise vajadust tööaja korralduse tõttu. Liikmesriigi ülesanne on valida ennetusmehhanismid, mida ta peab selle eesmärgi saavutamiseks asjakohaseks. Kõnealused vahendid peavad siiski tagama direktiiviga 2003/88 – ja põhiõiguste harta artikli 31 lõikega 2 – töötajatele antud maksimaalse iganädalase keskmise tööaja õiguse kasuliku mõju.
73.
Teiselt poolt peab liikmesriik ka tagama, et juhul kui nimetatud ennetusmehhanismid ei osutu tõhusaks ning olenemata nende olemasolust leiab aset töötajate tööohutuse ja töötervishoiu kaitsmise vajaduse rikkumine, on töötajal tagantjärele tõhusad vaidlustamise võimalused nii asutusesiseselt või halduskaebuse või kohtule hagi esitamise vormis, mille abil ta saab viivitamatult lõpetada võimaliku olukorra, kus rikutakse nimetatud vajadust.
74.
Lühidalt: juhul kui liikmesriik otsustab näha riigisisestes õigusnormides ette sellise iganädalase maksimaalse tööaja arvutamise meetodi, mille puhul kasutatakse kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi, eelkõige juhul kui kõnealune periood on pikk ning puudutab erandkorda, siis peab ta tagama, et olemas oleksid organisatsioonilised, menetluslikud ja kohtualluvuse mehhanismid ning need sobiksid konkreetselt tagama, et töötaja ohutuse ja tervise kaitse vajadusi tõesti järgitakse tööaja korralduse puhul ning et tööaja korralduse juures nende vajaduste rikkumisi ette ei tule või kui ikkagi tuleb, siis lõpetatakse need viivitamata.
75.
Lõppkokkuvõttes on liikmesriigi kohtu ülesanne hinnata arutusel oleva kohtuasja puhul, juhul kui liikmesriik on otsustanud kasutada kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi, kas sellised tõhusad mehhanismid on olemas ning kas eespool nimetatud kaks nõuet on täidetud, mistõttu vaidluse all olevaid riigisiseseid õigusnorme saab pidada liidu õigusega ja konkreetsemalt direktiiviga 2003/88 kooskõlas olevaks.
D.
Eelotsuse küsimuste analüüs
76.
Eelnevate kaalutluste põhjal ning vastavalt sellele, kuidas ma soovitan tõlgendada mõistet „võrdlusperiood“, nii nagu seda on kasutatud direktiivis 2003/88, maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks, leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud eelotsuse küsimustele tuleb vastata nii, et direktiivi paindlikkus jätab liikmesriikidele vabaduse valida maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks nii meetod, mille puhul kasutatakse libisevat võrdlusperioodi, kui ka meetod, mille puhul kasutatakse kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi.
77.
Kuid juhul, kui liikmesriik peaks otsustama kasutada kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi, peab ta tagama, et kehtestatud organisatsioonilised, menetluslikud ja kohtualluvuse mehhanismid sobivad konkreetselt tagama, et töötaja ohutuse ja tervise kaitse vajadusi tõesti järgitakse tööaja korralduse puhul ning et nende vajaduste rikkumisi ette ei tule või kui ikkagi tuleb, siis lõpetatakse need tõhusalt ja viivitamata.
78.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on ainsana pädev tõlgendama riigisisest õigust ja tema ülesanne on teha kindlaks, kas riigisisesed õigusnormid vastavad neile nõuetele.
79.
Kuid selle hindamise raames võib nimetatud kohus võtta arvesse Euroopa Kohtu antud tõlgendusjuhiseid. Seda silmas pidades ning selleks, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule põhikohtuasja lahendamiseks võimalikult tarvilik vastus, võivad järgmised märkused osutuda asjakohaseks.
80.
Euroopa Kohtus toimunud kirjaliku ja suulise menetluse raames esitatud teabe alusel võib kahelda, kas käesoleval juhul on tagatud kaks nõuet, mille eesmärk on töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduse järgimine. Ühelt poolt näib, et ei eksisteeri tõhusat ennetavat kontrollisüsteemi, mis võimaldaks tagada, et sellise erandkorra raames, nagu on eelotsusetaotluse esitanud kohtus kahtluse alla seatud, ei teki olukordi, kus ei ole tagatud asjaomaste töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduste järgimine. On ka väidetud, et erinevalt erasektorist ei ole olemas sellist sõltumatut asutust, mis võiks otse sekkuda ning kohustada tööandjat lõpetama kõnealuste vajaduste rikkumist ning et seega on sisuliselt võimatu selliseid olukordi lõpetada.
81.
Teiselt poolt on väidetud, et ka kõnealuste vajaduste rikkumise lõpetamiseks halduskaebuste ja kohtule hagi esitamise süsteemid ei ole tõhusad. Näib tõepoolest, et vaided jäävad üldiselt vastuseta, et kiirmenetlustele kehtivad väga ranged tingimused ja seetõttu rakendatakse neid harva, ning et halduskohtutele esitatud kaebusi menetletakse ühe kuni nelja aasta jooksul, mistõttu töötajate ainus tegelik kaitse on sisuliselt kahju hüvitamine tagantjärele.
82.
Loomulikult on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas olemas on asjakohased organisatsioonilised, menetluslikud ja kohtualluvuse mehhanismid, mis on konkreetselt sobivad tagama, et töötaja ohutuse ja tervise kaitse vajadusi tõesti järgitakse. Kuid selliste tagatiste puudumisel näib sellise kindlaksmääratud kuupäeval algava võrdlusperioodi sätestamine nagu käsitletavates õigusnormides olevat vastuolus liidu õigusega.
IV. Ettepanek
83.
Tuginedes eeltoodud kaalutlustele, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État’ (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiivi 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta artikli 6 punkti b, artikli 16 punkti b, artikli 17 lõiget 3 ja artikli 19 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel on vabadus valida maksimaalse iganädalase keskmise tööaja arvutamiseks nii meetod, mille puhul kasutatakse libisevat võrdlusperioodi, kui ka meetod, mille puhul kasutatakse kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi. Kuid juhul, kui liikmesriik otsustab kasutada kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi, peab ta tagama, et olemas oleksid sellised organisatsioonilised, menetluslikud ja kohtualluvuse mehhanismid, mis on konkreetselt sobivad tagama, et töötaja ohutuse ja tervise kaitse vajadusi tõesti järgitakse tööaja korralduse puhul ning et nende vajaduste rikkumisi ette ei tule või kui ikkagi tuleb, siis lõpetatakse need tõhusalt ja viivitamata. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on ainsana pädev tõlgendama riigisisest õigust ja tema ülesanne on teha kindlaks, kas riigisisesed õigusnormid vastavad neile nõuetele.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta (ELT 2003, L 299, lk 9; ELT eriväljaanne 05/04, lk 381).
(
3
)	Avalikus teenistuses ning kohtuasutustes ja prokuratuuris tööaja korraldust ja vähendamist käsitlev 25. augusti 2000. aasta dekreet nr 2000-815 (décret du 25 août 2000, relatif à l’aménagement et à la réduction du temps de travail dans la fonction publique de l’État et dans la magistrature, edaspidi „dekreet nr 2000-815“).
(
4
)	Vt selle kohta 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punktid 35 ja 36).
(
5
)	Vt 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
6
)	Teine eelotsuse küsimus eeldab võimalust, et mõiste „võrdlusperiood“ kasutatuna erandkorra raames võiks tähendada kindlaksmääratud kuupäeval algavat võrdlusperioodi ning üldkorra raames kasutatuna libisevat võrdlusperioodi.
(
7
)	Vt eelkõige 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
8
)	Ibidem.
(
9
)	Vt selle kohta 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punkt 33).
(
10
)	Vt eelkõige 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 23. detsembri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑180/14, ei avaldata, EU:C:2015:840, punkt 34). Liikmesriikide kohustuse kohta tagada direktiivi 2003/88 kasulik mõju vt põhjendused punktides 45–54 minu 31. jaanuari 2019. aasta ettepanekus kohtuasjas CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:87, ja seal viidatud kohtupraktika).
(
11
)	Vt selle kohta 7. septembri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑484/04, EU:C:2006:526, punkt 37) seoses nõukogu 23. novembri 1993. aasta direktiiviga 93/104/EÜ, mis käsitleb tööaja korralduse teatavaid aspekte (EÜT 1993, L 307, lk 18; ELT eriväljaanne 05/02, lk 197), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 2000. aasta direktiiviga 2000/34/EÜ (EÜT 2000, L 195, lk 41; ELT eriväljaanne 05/04, lk 27) (edaspidi „direktiiv 93/104“), mille asjakohased sätted olid sõnastatud sisuliselt identselt direktiivi 2003/88 sätetega. Kohtujuristi kursiiv.
(
12
)	Vt selle kohta seoses direktiiviga 93/104 5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pfeiffer jt (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 104).
(
13
)	Vt selle kohta 7. septembri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑484/04, EU:C:2006:526, punkt 39); kohtujuristi kursiiv.
(
14
)	Vt selle kohta 7. septembri 2006. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (C‑484/04, EU:C:2006:526, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
15
)	Vt 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punkt 46).
(
16
)	Seoses direktiiviga 2003/88 liikmesriikidele jäetud kaalutlusõigusega vt ka punkt 86 jj minu ettepanekus kohtuasjas CCOO, millele on viidatud eespool 10. joonealuses märkuses.
(
17
)	Vt selle kohta 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
18
)	Vt selle kohta 4. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Grigore (C‑258/10, ei avaldata, EU:C:2011:122, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika) ning seoses direktiiviga 93/104, 1. detsembri 2005. aasta kohtuotsus Dellas jt (C‑14/04, EU:C:2005:728, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
20
)	Sellega seoses märgin, et ehkki direktiivi 2003/88 artikli 22 lõikega 1 jäetakse liikmesriigile võimalus mitte kohaldada artiklit 6, on liikmesriik siiski otseselt kohustatud respekteerima „töötajate ohutuse ja tervise kaitse üldpõhimõtteid“. Vt ka 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punkti 34 lõpuosa).
(
21
)	Vt 5. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Pfeiffer jt (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, punkt 118) ja 14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punkt 51). Niisiis, võttes arvesse nimetatud põhieesmärgi täitmist, otsustas Euroopa Kohus, et liikmesriigid ei või nimetatud sätte ulatust ühepoolselt kindlaks määrata, kohaldades töötajatele antud õigusele mitte töötada rohkem kui 48 tundi nädalas tingimusi või piiranguid (ibidem, vastavalt punkt 99 ja punkt 52), ning tõdes, et direktiivi 2003/88 artikli 6 punkt b annab vahetult õigusi, mille kasulik mõju peab olema riigisiseses õiguskorras täielikult tagatud (14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika)). Vt ka käesoleva ettepaneku punktid 35–39 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
22
)	Vt näide käesoleva ettepaneku 24. joonealuses märkuses.
(
23
)	Selle kohta märkis komisjon õigustatult oma seisukohtades, et näiteks töötaja, kelle suhtes kehtib riigisisene õigusnorm, millega määratakse kindlaks maksimaalne iganädalane tööaeg, mis on palju väiksem kui direktiivi 2003/88 artikli 6 punktis b ette nähtud 48 tundi ja mida arvutatakse kindlaksmääratud kuupäeval algava kolmenädalase võrdlusperioodi alusel, on paremini kaitstud kui töötaja, kelle maksimaalset 48tunnist iganädalast tööaega arvutatakse libiseva kuuekuulise võrdlusperioodi alusel.
(
24
)	Kohtuistungil keerles Euroopa Kohtu suulises menetluses osalenud poolte vaidlus sellise hüpoteetilise olukorra näite ümber, mille puhul kuuekuulise kindlaksmääratud kuupäeval algava perioodi (1. jaanuarist 30. juunini) jooksul töötaks töötaja 36 tundi nädalas kolme esimese kuu jooksul ja 60 tundi nädalas kolme viimase kuu jooksul, mis annaks kuue kuu keskmiseks 48 tundi nädalas, ning järgmise kindlaksmääratud kuupäeval algava perioodi (1. juulist 31. detsembrini) jooksul töötaks töötaja 60 tundi nädalas kolme esimese kuu jooksul ning 36 tundi nädalas kolme viimase kuu jooksul (samuti kuue kuu keskmine 48 tundi nädalas). Sellisel juhul oleks kahe järjestikuse kindlaksmääratud perioodi iganädalane keskmine tööaeg tõepoolest 48 tundi. Ent kui arvestada töötunde perioodil 1. aprillist 30. septembrini, siis näeme, et töötaja töötas kuue kuu vältel 60 tundi nädalas. Kõik pooled nõustusid, et selline olukord tooks kaasa hüpoteetiliselt asjasse puutuvate töötajate ohutuse ja tervise kaitsmise vajaduse rikkumise.