62010CC0463_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevate kohtuasjade tulemusena peaks Euroopa Kohus täpsustama, kas otsus, millega Euroopa Komisjon kohustab liikmesriiki esitama teavet väidetavalt ebaseadusliku abi kohta, on vaidlustatav õigusakt.
2. Oma apellatsioonkaebustega paluvad Deutsche Post AG(2) ja Saksamaa Liitvabariik tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. juuli 2010. aasta määruse kohtuasjas T‑570/08: Deutsche Post vs. komisjon ja määruse kohtuasjas T‑571/08: Saksamaa vs. komisjon(3) . Nendes kohtumäärustes jättis Üldkohus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata tühistamishagid, mis nad esitasid otsuse peale, millega komisjon kohustas vastavalt määruse (EÜ) nr 659/1999(4) artikli 10 lõikele 3 Saksamaa Liitvabariiki esitama teavet Deutsche Posti kulude ja tulude kohta ajavahemikus 1989–2007(5) .
3. Käesolevas ettepanekus teen Euroopa Kohtule ettepaneku need apellatsioonkaebused rahuldada, tühistada vaidlustatud kohtumäärused ja teha lõplik otsus esimeses kohtuastmes esitatud hagide vastuvõetavuse kohta.
4. Olen seisukohal, et vaatamata teabe esitamise korralduse ettevalmistavale olemusele, kujutab see akt endast komisjoni algatatud uurimismenetluse lõpptulemust ning sellel on asjaomase liikmesriigi jaoks siduvad ja vahetud õiguslikud tagajärjed. Sellest tulenevalt leian, et kõnealuse akti üle peab saama teostada kohtulikku kontrolli, et tagada sellele riigile tõhus kohtulik kaitse, vastavalt Euroopa Kohtu praktikale.
I. Liidu õiguslik raamistik
5. Määrusega kodifitseeriti komisjonile EÜ asutamislepinguga antud volituste kasutamine. Selles on sätestatud eeskirjad, mis on sõnastatud vastavalt Euroopa Kohtu praktikale.(6)
6. Kui liikmesriik teatab komisjonile uue abi andmise projektist, peab see liikmesriik määruse artikli 2 lõike 2 kohaselt andma „kogu vajaliku teabe, et komisjon saaks teha otsuse vastavalt [määruse] artiklitele 4 ja 7”.
7. Määruse artikli 5 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1. Kui komisjon leiab, et kõnealuse liikmesriigi vastavalt artiklile 2 esitatud teave teatatud meetme kohta ei ole täielik, palub ta esitada kogu vajaliku lisateabe. Kui liikmesriik vastab sellele taotlusele, siis teatab komisjon liikmesriigile vastuse kättesaamisest.
2. Kui kõnealune liikmesriik ei esita taotletud teavet komisjoni määratud aja jooksul või esitab selle puudulikuna, saadab komisjon meeldetuletuse, andes teabe esitamiseks vajaliku täiendava tähtaja.”
8. Määruse artiklid 10–13 kuuluvad selle määruse III peatükki „Ebaseadusliku abiga seotud menetlus”.
9. Määruse artikkel 10 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Kui komisjoni käsutuses on ükskõik millisest allikast saadud teave väidetava ebaseadusliku abi kohta, kontrollib ta seda teavet viivitamata.
2. Vajaduse korral taotleb komisjon teavet kõnealuselt liikmesriigilt. Artikli 2 lõiget 2 ja artikli 5 [lõikeid 1 ja 2] kohaldatakse mutatis mutandis .
3. Kui liikmesriik artikli 5 lõike 2 kohasele meeldetuletusele vaatamata ei esita taotletud teavet komisjoni määratud tähtaja jooksul või kui ta ei esita seda täielikuna, nõuab komisjon teabe esitamist otsusega […]. Otsuses määratakse kindlaks, millist teavet nõutakse, ja nähakse ette ajavahemik, mille jooksul see tuleb esitada.” [Täpsustatud tõlge.]
10. Määruse artikli 11 kohaselt võib komisjon pärast seda, kui kõnealusele liikmesriigile on antud märkuste esitamise võimalus, vastu võtta otsuse, millega liikmesriigilt nõutakse asjaomase abi peatamist ja/või abi ajutiselt tagasi nõudmist, kuni komisjon on teinud otsuse abi ühisturuga kokkusobivuse kohta.
11. Määruse artikkel 12 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui liikmesriik ei täida korraldust abi maksmise peatamise või tagastamise kohta, võib komisjon sel ajal, kui ta asja talle kättesaadava teabe põhjal läbi vaatab, anda selle otse Euroopa […] Kohtusse ja taotleda, et korralduse täitmata jätmine tunnistataks asutamislepingu rikkumiseks.”
12. Lõpetuseks, määruse artikli 13 lõige 1 sätestab:
„Võimaliku ebaseadusliku abi kontrollimise põhjal tuleb teha otsus vastavalt artikli 4 lõigetele 2, 3 või 4. Kui otsustatakse algatada ametlik uurimismenetlus, lõpetatakse menetlus artiklis 7 ettenähtud otsusega. Kui liikmesriik ei järgi teabe esitamisega seotud korraldust, tehakse see otsus kättesaadava teabe põhjal.”
II. Käesolevate kohtuasjade aluseks olevad asjaolud
13. Eraõiguslike ettevõtjate esitatud kaebuste tulemusena tuvastas komisjon, et Deutsche Post küsis uksest-ukseni pakiveo eest piirkuludest madalamat hinda ning selline agressiivne hinnaalanduspoliitika ei kuulu ettevõtja universaalteenuse osutamise kohustuse alla.
14. Komisjon leidis 19. juuni 2002. aasta otsusega(7), et sellest tulenev 572 miljoni EUR suurune kahju kujutas endast ühisturuga kokkusobimatut riigiabi, ja kohustas Saksamaa Liitvabariiki võtma kõik vajalikud meetmed, et Deutsche Postilt abi tagasi saada.
15. Pärast seda sai komisjon uusi kaebusi eraõiguslikelt konkurentidelt, kes väitsid, et Deutsche Post sai märkimisväärselt suuremaid eeliseid, kui otsuses 2002/753 käsitletud eelised. Komisjon pidas vajalikuks käsitleda kõiki konkurentsimoonutusi, mis tulenesid riigivahendite andmisest Deutsche Postile, ning avas 12. septembril 2007 vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 2 uue ametliku uurimismenetluse.(8)
16. Üldkohus tühistas otsuse 2002/753 1. juuli 2008. aasta kohtuotsusega(9), leides, et kõnealuse abi ühisturuga kokkusobivuse uurimise raames rikkus komisjon EÜ artikli 87 lõiget 1.
17. Komisjon saatis 17. juulil 2008 Saksamaa Liitvabariigile teabetaotluse, mis sisaldas küsimustikku Deutsche Posti tulude ja kulude kohta ajavahemikul 1989–2007. Komisjon saatis 12. ja 21. augustil 2008 meeldetuletuskirja, paludes veel kord, et kõnealune riik esitaks taotletud teabe.(10)
18. Saksamaa Liitvabariik kinnitas oma 5. augusti, 14. augusti ja 29. septembri 2008. aasta vastustes, et ta ei nõustunud esitama andmeid, mis puudutasid Deutsche Posti tulusid ja kulusid pärast aastat 1995, leides, et komisjon peaks piirduma ajavahemikuga 1989–1994 ja et kõnealusele küsimustikule vastamine nõudis ebaproportsionaalselt suurt aja- ja töökulu.
19. Komisjon kohustas 30. oktoobri 2008. aasta kirjas vastavalt määruse artikli 10 lõikele 3 Saksamaa Liitvabariiki esitama 20 päeva jooksul kogu vajaliku teabe sellele küsimustikule vastamiseks. Komisjon lisas, et kui Saksamaa ametiasutused ei esita nõutud teavet määratud tähtaja jooksul, vaatamata sellele korraldusele, teeb ta vastavalt määruse artikli 13 lõikele 1 oma otsuse kättesaadava teabe põhjal.
20. Euroopa Kohus jättis apellatsioonkaebust lahendades 2. septembri 2010. aasta kohtuotsuses(11) otsuse 2002/753 tühistamise kehtima.
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärused
21. Üldkohtu kantseleisse 22. detsembril 2008 saabunud hagiavaldustega esitasid Deutsche Post (kohtuasi T‑570/08) ja Saksamaa Liitvabariik (kohtuasi T‑571/08) kumbki hagi vaidlusaluse akti tühistamiseks.
22. Üldkohtu kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel esitas komisjon mõlemas kohtuasjas Üldkohtusse 19. märtsil 2009 eraldi dokumentidena saabunud vastuvõetamatuse vastuväite.
23. Üldkohus nõustus selle vastuväitega, leides, et vaidlusalune akt ei kujuta endast vaidlustatavat akti kohtupraktika tähenduses.
24. Üldkohus(12) meenutas kõigepealt põhimõtteid, mis Euroopa Kohus määratles 11. novembri 1981. aasta otsuses kohtuasjas IBM vs. komisjon(13) ja 17. juuli 2008. aasta otsuses kohtuasjas Athinaïki Techniki vs. komisjon(14) . Esiteks märkis Üldkohus, et selleks et teha kindlaks, kas akti puhul on tegemist vaidlustatava aktiga EÜ artikli 230 tähenduses, tuleb vaadelda selle akti sisu, mitte vormi. Teiseks märkis Üldkohus, et vaidlustatavateks aktideks on üksnes meetmed, mis kinnitavad lõplikult komisjoni seisukoha ja tekitavad õiguslikke tagajärgi. Sellest tulenevalt uuris Üldkohus, kas vaidlusalune akt on, nagu väidab komisjon, vahepealne meede, mille eesmärk on valmistada ette lõplikku otsust ja millel puuduvad õiguslikud tagajärjed.
25. Vaidlusaluse akti tagajärgede osas märkis Üldkohus, et ühenduse seadusandja ei ole liikmesriigile ette näinud mingit karistust, kui viimane ei täida komisjoni korraldust.(15) See võimaldab eristada vaidlusalust akti abi peatamise või tagastamise korraldustest, mida komisjonil on lubatud teha määruse artikli 11 alusel. Kui liikmesriik ei täida üht kahest kõnealusest korraldusest, lubab määruse artikkel 12 komisjonil pöörduda otse Euroopa Kohtusse ja taotleda, et tunnistataks asutamislepingu rikkumist.
26. Üldkohus märkis seejärel, et vaidlusalune akt on üksnes vahepealne meede, mis võimaldab komisjonil oma lõplikku otsust ette valmistada.(16) See akt tagab tema sõnul võistlevuse põhimõtte järgimise, võimaldades komisjonil saada teavet, mis on vajalik abi ühisturuga kokkusobivuse hindamiseks, kuid ei mõjuta komisjoni lõplikku otsust, sest viimane võib selles staadiumis veel järeldada, et riigiabi ei ole antud, et see on kas ühisturuga kokkusobiv või kokkusobimatu.
27. Seejärel lükkas Üldkohus tagasi apellantide argumendid, millega nad üritasid tõmmata paralleeli vaidlusaluse akti ja otsuse vahele, millega komisjon alustab abi ametlikku uurimismenetlust.(17) Niisuguse otsuse peale esitatud kaebuste vastuvõetavust käsitlevale kohtupraktikale viidates väitsid apellandid, et selle otsuse ajutisele iseloomule vaatamata peetakse seda vaidlustatavaks aktiks.(18) Üldkohus keeldus sellist paralleeli tõmbamast põhjusel, et kõnealuse otsuse tagajärjed ei ole võrreldavad vaidlusaluse akti tagajärgedega.
28. Osas, mis puudutab vaidlusaluse akti konkreetseid õiguslikke tagajärgi Saksamaa Liitvabariigi olukorrale, tuvastas Üldkohus, et selle akti tagajärjeks ei ole ametliku uurimismenetluse lõpetamine.(19) Komisjonil on võimalik see menetlus lõpetada vaid juhul, kui liikmesriik keeldub esitatud korra ldusele vastamast.
29. Osas, mis puudutab Deutsche Posti ja Saksamaa Liitvabariigi menetlusliku olukorra väidetavat halvenemist vaidlusaluse akti täitmata jätmise korral, leiab Üldkohus vaidlustatud kohtumääruste punktis 42, et just nimelt Saksamaa ametiasutuste keeldumine esitada komisjonile vaidlusaluses aktis nõutud andmeid, mitte vaidlusalune akt ise, võib võtta asjaomastelt isikutelt võimaluse heita ette lõpliku otsuse faktilise aluse lünklikkust. Üldkohus on seisukohal, et kui Saksamaa ametiasutused leiavad, et komisjoni nõutud teave ei ole asjaolude tuvastamiseks vajalik või et nõutud uurimine on loodetava tulemusega võrreldes liialt kulukas, võivad nad otsustada neile antud korraldust eirata.
30. Igal juhul meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruste punktides 43, et vaidlusalust akti ei saa käsitleda nii, nagu lõpetaks see komisjoni kohustuse oma lõplikku otsust piisavalt põhjendada ning keelaks Deutsche Postil ja Saksamaa Liitvabariigil selle otsuse põhjendatust vaidlustada.
31. Saksamaa Liitvabariigi kaitseõiguste tagamise osas märkis Üldkohus, et need olid tagatud võimalusega vaidlustada komisjoni väidetud asjaolusid kogu haldusmenetluse jooksul, ning nende õiguste tagamine jätkub võimalusega esitada kaebus lõpliku otsuse peale.
32. Üldkohus järeldas eespool viidatud kohtumääruse Deutsche Post vs. komisjon punktis 46 ning eespool viidatud kohtumääruse Saksamaa vs. komisjon punktis 45, et vaidlusalune akt ei ole vaidlustatav õigusakt EÜ artikli 230 tähenduses.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
33. Kohtuasjas C‑463/10 P palub Deutsche Post Euroopa Kohtul tühistada eespool viidatud kohtumäärus Deutsche Post vs. komisjon ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.
34. Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Deutsche Postilt.
35. Kohtuasjas C‑475/10 P palub Saksamaa Liitvabariik Euroopa Kohtul tühistada eespool viidatud kohtumäärus Saksamaa vs. komisjon ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.
36. Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
37. Euroopa Kohtu president otsustas 15. detsembri 2010. aasta määrusega liita kohtuasjad C‑463/10 P ja C‑475/10 P suulise menetluse ja kohtuotsuse tegemise huvides.
V. Apellatsioonkaebused
A. Poolte argumendid
38. Deutsche Post ja Saksamaa Liitvabariik väidavad, et vaidlustatud kohtumäärustes on toime pandud mitu õigusnormi rikkumist, kuivõrd Üldkohus ei kvalifitseerinud vaidlusalust akti vaidlustatava aktina EÜ artikli 230 tähenduses. Nad väidavad, et vastupidi Üldkohtu otsuses leitule on määruse artikli 10 lõikes 3 sätestatud teabe esitamise korraldusel siduvad õiguslikud tagajärjed ja see on seega vaidlustatav akt EÜ artikli 230 tähenduses.
39. Nad esitavad oma apellatsioonkaebuste põhjendamiseks viis väidet. Kolm esimest väidet käsitlevad EÜ artikli 249 rikkumist, vaidlustatavate aktide olemust käsitleva Euroopa Kohtu praktika eiramist ja vaidlusaluse akti õiguslike tagajärgede arvestamata jätmist. Neljas väide käsitleb tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte rikkumist ning viies väide komisjoni ja liikmesriikide vahelise pädevuse jaotuse rikkumist.
1. Esimene väide, et on rikutud EÜ artiklit 249
40. Deutsche Post ja Saksamaa Liitvabariik väidavad, et määruse artikli 10 lõige 3 annab komisjonile sõnaselgelt õiguse võtta vastu ametlik otsus. EÜ artikli 249 neljanda lõigu kohaselt on akt tervikuna siduv nende isikute suhtes, kellele see on adresseeritud.
41. Deutsche Post ja Saksamaa Liitvabariik viitavad vaidlusaluse akti siduvuse tõendamiseks samuti EÜ artiklis 10 ja määruse põhjenduses 6 käsitletud lojaalse koostöö põhimõttele. Liikmesriik, kes ei täida vaidlusaluses aktis määratud kohustust, rikub asutamislepingut ja tema suhtes võidakse seega algatada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus.
42. Vaidlusaluse akti siduvus mõjutab ka Deutsche Posti kui abi saajat. Nimelt oli Saksamaa Liitvabariigil oma kohustuse täitmiseks tingimata tarvis selle ettevõtja koostööd. Peale selle oli viimane ainus, kes nõutud teavet valdas.
43. Komisjon väidab sisuliselt, et vastavalt kohtupraktikale tuleb selleks, et määrata kindlaks, kas tühistamishagi saab esitada, võtta aluseks mitte akti vorm, vaid selle sisu. Ainuüksi meetmed, mis võivad tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, kujutavad endast vaidlustatavaid akte EÜ artikli 230 tähenduses.(20) Otsus EÜ artikli 249 tähenduses ei täida aga automaatselt seda kriteeriumi.(21)
2. Teine väide, et on eiratud vaidlustatavate aktide olemust käsitlevat kohtupraktikat
44. Saksamaa Liitvabariik vaidlustab selle, et käesolevas asjas on kohaldatav eespool viidatud kohtuotsuses IBM vs. komisjon(22) sõnastatud põhimõte, mille kohaselt vaidlustatav akt on ainuüksi meede, milles on kinnitatud institutsiooni lõplik seisukoht menetluse lõpus, mitte vahepealsed meetmed. Viidates Euroopa Kohtu praktikale, väidab Saksamaa Liitvabariik, et sellist põhimõtet ei saa üle võtta riigiabi valdkonnas.
45. Deutsche Post rõhutab, et teabe esitamise korralduste või abi maksmise peatamise korralduste ajutine iseloom ei tähenda, et nendel aktidel endil puuduvad õiguslikud tagajärjed.(23) Selles osas on Euroopa Kohus tema sõnul juba sedastanud, et abi maksmise peatamise korraldused on vaidlustatavad aktid.(24)
46. Komisjon tuletab meelde, et vaidlustada ei saa akte, milles ei ole kinnitatud tema lõplik seisukoht, vaid mille eesmärk on üksnes tema lõpliku otsuse ettevalmistamine. Komisjon leiab, et kui ettevalmistavaid akte saaks vaidlustada, siis oleks abi saajal võimalik otsustusprotsessi märkimisväärselt aeglustada, algatades süstemaatiliselt kohtumenetluse iga ettevalmistava akti suhtes. Lisaks, kuna ettevalmistavates aktides ei ole esitatud komisjoni lõplikku seisukohta, võib liidu kohus selleks, et tal oleks võimalik otsustada ajutise akti õiguspärasuse üle, olla sunnitud lõplikku otsust ette nägema. Lõpetuseks võib ettevalmistavate aktide võimalikule õigusvastasusele tugineda, vaidlustades lõpliku akti, mille väljatöötamisega need ettevalmistavad aktid seotud on.(25)
47. Eespool viidatud kohtuotsuses IBM vs. komisjon määratletud põhimõtteid on liidu kohus kohaldanud mitte ainult konkurentsiõiguse kontekstis, vaid ka mitmes muus valdkonnas. Lisaks kinnitab riigiabi valdkonnas menetluse algatamist käsitlev kohtupraktika, et ettevalmistavate aktide peale esitatud tühistamishagid on põhimõtteliselt vastuvõetamatud. Ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse peale esitatud hagi võib olla vastuvõetav üksnes juhul, kui see algatamisotsus tekitab otseselt õiguslikke tagajärgi, mis on erinevad lõpliku otsuse tagajärjest.
3. Kolmas väide, et on eiratud teabe esitamise korralduse õiguslikke tagajärgi
48. Deutsche Post ja Saksamaa Liitvabariik väidavad, et vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus,(26) on määruse artikli 10 lõike 3 kohasel teabe esitamise korraldusel siduvad õiguslikud tagajärjed, mis kahjustavad asjaomast liikmesriiki ja ettevõtjat. Saksamaa Liitvabariigi väitel lõpetab selline otsus riigiabi puudutava haldusmenetluse, kuivõrd see lõpetab komisjoni kohustuse tuvastada faktilised asjaolud omal vastutusel. Juhul kui liikmesriik ei vasta, võimaldab niisugune korraldus komisjonil teha oma otsuse toimikus olevate dokumentide põhjal. See toob kaasa menetluse katkemise, sest liikmesriigi ja komisjoni vahelise koostöö staadium asendub ametliku staadiumiga, mille ajakava ja sisu määrab otseselt kindlaks komisjon.
49. Apellandid lisavad, et korralduse täitmata jätmine kergendab komisjoni tõendamiskoormist ja takistab neil tugineda lõpliku otsuse faktilisele ebapiisavusele hilisema kaebuse raames. Peale selle rõhutavad nad, et lõpliku otsuse vaidlustamine ei võimalda heastada tagajärgi, mida tekitab liikmesriigi koostöö puudumine. Oma kaitseõiguste säilitamiseks on hagejad seega sunnitud korraldust täitma.
50. Lõpetuseks märgivad apellandid, et eespool viidatud kohtumääruse Deutsche Post vs. komisjon punktis 29 ja eespool viidatud kohtumääruse Saksamaa vs. komisjon punktis 28 mainitud sanktsiooni puudumine ei ole määrava tähtsusega.
51. Komisjon väidab, et riigiabi käsitlevas menetluses tuleneb asjaomase liikmesriigi kohustus esitada nõutud teave EÜ artiklist 10, mitte niivõrd vaidlusalusest aktist. Kuivõrd komisjonil ei ole mingit muud uurimispädevust, ei saa ta faktilisi asjaolusid välja selgitada ilma liikmesriikide lojaalse koostööta. Järelikult võimaldab mitte teabe esitamise korraldus, vaid liikmesriigi keeldumine selle korralduse täitmisest komisjonil otsustada kättesaadava teabe põhjal ja algatada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi. Selline hagi ei mõjuta aga Saksamaa Liitvabariigi huve ja mõjutab veelgi vähem Deutsche Posti huve. Niisamuti ei mõjuta vaidlusalune akt, mille eesmärk on tagada võistlevuse põhimõtte järgimine, selle liikmesriigi õiguslikku seisundit.
52. Lõpetuseks rõhutab komisjon asjaolu, et vaidlusaluse akti täitmata jätmisega ei kaasne ühtegi karistust. Asjaolu, et pooled ei saa hilisemas staadiumis enam tugineda faktilistele asjaoludele, mida nad ei esitanud haldusmenetluse käigus, ei kujuta endast mitte karistust, vaid võistlevuse põhimõtte otsest tagajärge.
4. Neljas väide, et on rikutud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet
53. Deutsche Post ja Saksamaa Liitvabariik väidavad, et vaidlustatud kohtumäärused rikuvad tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet.
54. Liidu kohus peab esiteks saama kontrollida, kas komisjon täitis määruses kehtestatud menetlusnõudeid, ja teiseks kontrollida komisjoni taotletud teabe proportsionaalsust ja vajalikkust. Lõppotsuse vaidlustatavus ei taga apellantide väitel piisavalt asjaomaste poolte huvisid.
55. Saksamaa Liitvabariik väidab samuti, et Üldkohus rikub vaidlustatud kohtumääruste punktides 42 õigusriigi põhimõtet, kuivõrd ta väidab, et sellel liikmesriigil on vabadus vaidlusalust akti täita või mitte täita. Õigusriiki ei peaks viima olukorda, kus tal tuleb rikkuda komisjoni seatud kohustust. Lisaks on sellise toimimisega seonduv ebasoodne mõju menetlusele äärmiselt tõsine.
56. Komisjon vastab kõigepealt, et apellantidele on tagatud tõhus kohtulik kaitse, kuna nad saavad vaidlusaluse akti õigusvastasusele tugineda lõpliku otsuse peale esitatud hagi raames.
57. Komisjon teeb seejärel vahet riigiabi kontrollimise menetluse ja konkurentsivastase tegevusega seoses ette nähtud menetluse vahel. Määruses nr 17(27) olevat ühenduse seadusandja sõnaselgelt sätestanud, et ettevõtja saab komisjoni esitatud korralduse vaidlustada. Ta olevat samuti sätestanud, et komisjon võib määrata trahve ja karistusmakseid, kui ettevõtja ei järgi seda korraldust. Need kaks süsteemi ei ole komisjoni hinnangul seega sarnased.
5. Viies väide, et on rikutud pädevuse jaotust komisjoni ja liikmesriikide vahel
58. Saksamaa Liitvabariik leiab, et Üldkohus rikkus pädevuse jaotuse süsteemi, kui ta leidis, et liikmesriigid võivad otsustada eirata neile antud korraldust. Nad võivad Üldkohtu arvates seega keelduda esitamast teavet, mida nad ei pea asjaolude tuvastamise jaoks vajalikuks. Saksamaa Liitvabariik leiab aga, et sellise arutluskäigu tulemusena läheks asjaolude tuvastamise ja menetluse eseme kindlaksmääramise kohustus üle liikmesriikidele.
59. Komisjon vastab, et vaidlustatud kohtumäärused ei too kaasa pädevuse üleminekut. Komisjon, kellel puudub igasugune uurimispädevus, sõltub asjaolude väljaselgitamisel liikmesriigi, abi saaja ja huvitatud kolmandate isikute koostööst. Selle, mida tuleb pidada teabeks, mis on komisjonile vajalik riigiabi kohta lõpliku otsuse tegemiseks, määratleb aga kõnealune institutsioon.
B. Kohtujuristi hinnang
60. Olen seisukohal, et vaidlustatud akt on vaidlustatav õigusakt EÜ artikli 230 tähenduses.
61. Sellele järeldusele jõudmiseks on kõigepealt vaja meenutada vaidlustatavate aktide olemust käsitlevat Euroopa Kohtu praktikat ning menetluslikku raamistikku, kuhu vaidlusalune akt kuulub.
1. Sissejuhatavad märkused
a) Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb vaidlustatavate aktide olemust tühistamishagi raames
62. Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb vaidlustatavate aktide olemust tühistamishagi raames, kujunes välja mõnikümmend aastat tagasi kohtuotsuses komisjon vs. nõukogu, nn AETR‑i kohtuotsuses(28) ja eespool viidatud kohtuotsuses IBM vs. komisjon(29) . Seda kohtupraktikat on rakendatud riigiabi valdkonnas pidevalt, viimati eespool viidatud kohtuotsuses Athinaïki Techniki vs. komisjon ja kohtuotsuses NDSHT vs. komisjon(30) .
63. Selleks et akti peale saaks esitada tühistamishagi, peavad olema täidetud kaks tingimust.
64. Esiteks peab vastavalt EÜ artiklile 230 olema tegemist aktiga, mille on vastu võtnud üks liidu institutsioonidest.
65. Teiseks peab olema tege mist aktiga, mis võib tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi. Teisisõnu peab see puudutama hagejate huve ja muutma selgelt nende õiguslikku seisundit. Vorm, milles akt või otsus on vastu võetud, ei oma põhimõtteliselt mingit tähtsust.(31) Selleks et kindlaks teha, kas sellel aktil on niisugused tagajärjed, tuleb seega lähtuda selle sisust.(32)
66. See kohtupraktika võimaldab laiendada vaidlustamisvõimaluse ulatust aktidele, mis ei vasta vormi poolest „otsuse” tunnustele, kuid mis sisuliselt tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi. See kohtupraktika võimaldab ka vältida seda, et institutsioonid hoiduvad liidu kohtu kontrollist lihtsalt seeläbi, et rikuvad vorminõudeid, näiteks akti pealkiri, põhjendused või akti õigusliku aluse moodustavate õigusnormide nimetamine.
67. Teine nimetatud tingimus on eriti oluline juhul, kui tuleb hinnata niisuguse akti vaidlustatavust, mis on osa mitmest staadiumist koosnevast haldusmenetlusest, nagu seda on riigiabi kontrollimise menetlus.(33)
68. Selles valdkonnas võtab komisjon vastu hulga akte, millega ta mitte ainult ei esita lõplikku hinnangut meetme kvalifitseerimise ja ühisturuga kokkusobivuse kohta, vaid määrab ka uurimise ja menetluse korraldamise meetmed. Kõik need aktid ei too aga kaasa õiguslikke tagajärgi asjaomastele liikmesriikidele ja ettevõtjatele.
69. Euroopa Kohus liigitab need aktid seega erinevatesse kategooriatesse.
70. Esimesse kategooriasse kuuluvad aktid, millega komisjon määrab lõplikult kindlaks oma seisukoha menetluse lõpus. Need aktid on vaidlustatavad aktid, kuivõrd nendel on siduvad õiguslikud tagajärjed ja nendele ei järgne ühtegi muud akti, mille peale võiks esitada tühistamishagi.
71. See on nõnda otsuste puhul, millega komisjon leiab pärast EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlikku uurimismenetlust, et asjaomane meede ei ole abi või et see on ühisturuga kokkusobiv või kokkusobimatu.(34) Selline olukord valitseb ka akti puhul, milles komisjon lõpetab väidetavat ebaseaduslikku abi käsitleva kaebuse menetlemise.(35)
72. Teise kategooriasse kuuluvad vahepealsed aktid, mille eesmärk on lõpliku otsuse ettevalmistamine.
73. Esiteks võib leida meetmeid, mis kujutavad endast põhimenetluse ühe eraldiseisva staadiumi lõppu ja tekitavad õiguslikke tagajärgi, ehkki need meetmed on võetud ettevalmistava menetluse raames.(36)
74. Selle kohta võib leida palju näiteid EÜ artiklite 81 ja 82 rakendamise menetlustest. Need menetlused on korraldatud mitme järjestikuse staadiumi kaupa, nagu eelneva uurimise staadium, võistleva menetluse staadium ja seejärel ärakuulamise staadium. Kohtuotsustes Hoechst vs. komisjon(37) ja Orkem vs. komisjon(38) nentis Euroopa Kohus, et otsused, milles komisjon palub ettevõtjatelt teavet või nõuab kohapealseid uuringuid, on vaidlustatavad aktid.
75. Niisamuti leidis Euroopa Kohus, et otsus, millega komisjon algatab oma esialgse analüüsi järel ametliku uurimismenetluse, kujutab endast vaidlustatavat akti.(39) Euroopa Kohus leiab, et selline otsus toob asjaomasele liikmesriigile või ettevõtjatele kaasa õiguslikke tagajärgi, sest komisjon võib nõuda meetme peatamist. Euroopa Kohtu sõnul on need tagajärjed lõpliku otsuse suhtes iseseisvad ja on võimalik, et neid ei saa muuta õiguspäraseks lõpliku otsuse peale esitatud hagi raames, jättes seega hagejad ilma piisavast kohtulikust kaitsest.(40)
76. Teiseks võib leida meetmeid, mis on „puhtalt”(41) või „pelgalt”(42) ettevalmistavad. Need meetmed kujutavad endast vaid üht etappidest, mis võimaldavad institutsioonil oma lõpliku otsuse teha. Nendel ei ole mingeid õiguslikke tagajärgi ja vastavalt kohtupraktikale ei ole need vaidlustatavad aktid. Seda silmas pidades leiab Euroopa Kohus, et nende meetmetega seonduda võivale eeskirjade eiramisele võib tugineda hagis, mis esitatakse selle lõpliku otsuse peale, mille koostamise etapiks need meetmed on.(43) Selline olukord on konkurentsiõiguses akti puhul, millega komisjon esitab oma vastuväited ettevõtjate suhtes.
77. Selle kohtupraktika meenutamine võimaldab teada saada nõudeid, mis juhivad Euroopa Kohtu tegevust selles valdkonnas.
78. Nagu ma eespool näitasin, on Euroopa Kohtu eesmärk tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste tõhus kohtulik kaitse. Eespool viidatud kohtuotsuses Athinaïki Techniki vs. komisjon tuletas Euroopa Kohus meelde, et kuna Euroopa Liit on õigusel põhinev ühendus, tuleb kaebustele kohaldatavaid menetlusnorme tõlgendada selliselt, et nende kohaldamine aitaks seda eesmärki saavutada.(44) Seetõttu ongi Euroopa Kohus seisukohal, et tühistamishagi peab saama esitada selliste ettevalmistavate aktide peale, millel võivad olla õiguslikud tagajärjed ja mis kujutavad endast põhimenetluse suhtes kõrvalmenetluseks oleva menetluse lõppu.
79. Euroopa Kohtu eesmärk on samas ka vältida seda, et ettevalmistavate meetmete peale esitatakse suurel hulgal hagisid, mis võivad halvata institutsioonide tegevuse. Euroopa Kohtu eesmärk on ka säilitada asutamislepingus korraldatud pädevuse jaotus ja õiguskaitsevahendite süsteem. Seega ei soovi Euroopa Kohus üldiselt tunnistada ettevalmistava akti peale esitatud hagi vastuvõetavaks, kui ta on selle tõttu sunnitud andma hinnangu küsimuste kohta, milles komisjon ei ole veel saanud seisukohta võtta. Selle tulemuseks oleks sisuliste arutelude ennetamine ja erinevate haldus- ja kohtumenetluste staadiumide segiajamine.(45)
80. Sellise kohtupraktika taustal tulebki vaidlusalune akt kvalifitseerida. Kas see on, nagu väitis Üldkohus vaidlustatud kohtumäärustes, „puhtalt ettevalmistav” meede, mis on vaidlustamatu, või on tegemist vaidlustatava aktiga, nagu väidavad Deutsche Post ja Saksamaa Liitvabariik?
81. Sellele küsimusele vastamiseks tuleb analüüsida ka vaidlusaluse akti menetluslikku raamistikku.
b) Vaidlusaluse akti menetluslik raamistik
82. Riigiabi kontrollimise menetluses on komisjonil ainupädevus selles osas, mis puudutab abi asutamislepinguga kokkusobivuse hindamist.(46) Komisjonil on täpsemalt kohustus tagada EÜ artiklit 87 järgides, et ei antaks ega säilitataks asutamislepinguga vastuolus olevat abi.(47)
83. Selleks et kindlustada selle sätte rakendamist ja ühitada liikmesriikide abi andmise õigust, tagades samas moonutamata konkurentsi liidus, on asutamislepingus ette nähtud riigiabi eelneva kontrolli ja lubamise menetlus, mille käigus luuakse dialoog asjaomase liikmesriigi ja komisjoni vahel. Liikmesriigil on lojaalse koostöö kohustus. Komisjonil omakorda on uurimispädevus ning tal tuleb selleks järgida teatud hulka menetlusnõudeid.
84. Määruse põhjendusest 6 nähtub, et liikmesriigid peavad vastavalt EÜ artiklile 10 tegema komisjoniga koostööd. See tähendab, et nad on kohustatud esiteks teatama komisjonile uutest abiprojektidest ja teiseks esitama sellele institutsioonile kogu vajaliku teabe, et viimane saaks hinnata abi ühisturuga kokkusobivust. Need kaks kohustust on tihedalt seotud, sest komisjon võib vastavalt määruse artiklile 5 lugeda teatise tagasivõetuks, kui liikmesriik keeldub esitamast vajalikku lisateavet ettenähtud tähtaja jooksul.
85. Sellisel juhul uurib komisjon abi vastavalt määruse artiklitele 10–15, mis käsitlevad ebaseaduslikku abi.(48)
86. Sellega seoses on komisjonil õigus anda korraldusi, mis võimaldab tal saada teavet ja piirata teatamata abi rakendamisega seotud kahju.
87. Vastavalt määruse artiklile 10 on komisjonil õigus saada asjaomaselt liikmesriigilt kõik dokumendid, kogu teave ja kõik andmed, mis on vajalikud, et kontrollida abi kokkusobivust ühisturuga. Tegemist on ainsa uurimispädevusega, mis on komisjonile antud seoses riigiabi kontrollimise menetlusega. See pädevus on astmeline. Komisjon võib taotleda (49) seda teavet kõnealuselt liikmesriigilt, saates talle vajadusel meeldetuletuse ja andes täiendava tähtaja. Vajaduse korral võib ta anda talle korralduse.(50)
88. On oluline rõhutada, et komisjon saab seda korralduse andmise õigust kasutada üksnes ebaseadusliku abiga seotud menetluses, st juhul, kui liikmesriik ei teata riigiabi andmise projektist, või kui ta küll teatab sellest, kuid ei esita komisjoni palutud lisateavet, vastavalt määruse artikli 5 lõikele 3.
89. Korralduses peab olema täpsustatud, millist teavet nõutakse, ja nähtud ette ajavahemik, mille jooksul see tuleb esitada.
90. Kui liikmesriik ei täida oma koostöökohustust ja jätab taotletud teabe esitamata, on komisjonil õigus menetlus lõpetada ja ta võib teha otsuse abi ühisturuga kokkusobivuse või kokkusobimatuse kohta üksnes tema käsutuses oleva materjali põhjal. Need põhimõtted määras Euroopa Kohus kindlaks 14. veebruari 1990. aasta kohtuotsuses Prantsusmaa vs. komisjon(51) ja need leidsid täpse väljenduse määruse artikli 13 lõikes 1.
91. Teised korralduse andmise õigused, mis on ette nähtud määruse artiklis 11, peavad komisjonil võimaldama võtta ajutisi meetmeid, et piirata teatamata abi rakendamisega seotud kahju. Nii võib komisjon nõuda asjaomaselt liikmesriigilt abi väljamaksmise peatamist või selle abi ajutist tagasinõudmist saajate käest, kuni komisjon on teinud otsuse abi ja ühisturu kokkusobivuse kohta.(52) Kui liikmesriik ei täida üht neist korraldustest, lubab määruse artikkel 12 sõnaselgelt komisjonil pöörduda Euroopa Kohtusse, et viimane tuvastaks asutamislepingu rikkumise.
92. Euroopa Kohus otsustas eespool viidatud 9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsuses Itaalia vs. komisjon, et abi saanud ettevõtja või asjaomane liikmesriik saavad esitada tühistamishagi abi maksmise peatamise korralduse peale. Euroopa Kohus leidis, et kõnealune akt on asjaomasele liikmesriigile ja ettevõtjatele vahetult siduv ja toob kaasa pöördumatuid tagajärgi, mida ei võimalda kõrvaldada lõpliku otsuse peale esitatud tühistamishagi.(53)
93. Sellest menetlusliku raamistiku ülevaatest saab teha kaks järeldust.
94. Esiteks järeldan, et liikmesriigil lasub lojaalse koostöö kohustus. Niisamuti nagu komisjon, peab ta tegema heauskset koostööd, et asutamislepingu sätteid järgides ületada abi kokkusobivuse hindamisel tekkivad raskused.(54)
95. Teiseks järeldan, et kui liikmesriik ei täida komisjoni antud korraldust, karistab ühenduse seadusandja seda erinevalt, sõltuvalt sellest, kas korraldusega on tahetud saada teavet või on selle eesmärk abi peatamine või ajutine tagastamine. See nähtub väga selgelt määruse põhjenduse 12 ja artiklite 12 ja 13 sõnastusest.
96. Kui liikmesriik ei järgi teabe esitamisega seotud korraldust, on komisjonil õigus teha otsus kättesaadava teabe põhjal. Seevastu juhul, kui see liikmesriik keeldub abi maksmise peatamisest või ajutisest tagasinõudmisest, võib komisjon pöörduda otse Euroopa Kohtusse.
97. Minu arvates saab seda eristamist seletada tagajärgedega, mida tekitab liikmesriigi keeldumine koostööst.
98. Esimesel juhul on teabe esitamise korralduse eesmärk anda komisjonile võimalikult täielik teave, enne kui ta teeb otsuse, mis võib mõjutada asjaomase liikmesriigi huve. Kui liikmesriik keeldub koostööd tegemast, võib tema käitumine mõjutada seega ennekõike tema enda huve.
99. Seevastu teisel juhul peavad abi peatamise ja tagastamise korraldused võimaldama komisjonil viivitamatult taastada tõhusa konkurentsi ühisturul. Kui liikmesriik keeldub nende täitmisest, ei mõjuta tema käitumine mitte ainult tema enda huve, vaid võib samuti tekitada rasket ja otsest kahju konkurentidele, mõjutades ühtlasi ka turu nõuetekohast toimimist.
100. Kas selline erinevus õigustab siiski seda, et erinevalt abi peatamise ja tagastamise korraldustest ei ole teabe esitamise korraldus vaidlustatav akt?
101. Ma ei arva nii. Kuigi vaidlusalune akt on ilmselgelt lõplikku otsust ettevalmistava iseloomuga, vastab see akt siiski kõikidele kohtupraktikas kindlaks määratud tingimustele, mille täitmisel saab selle peale tühistamishagi esitada.
2. Euroopa Kohtu praktika kohaldamine käesoleva juhtumi suhtes
102. Tuletan meelde, et kohtupraktika kohaselt on ettevalmistav akt vaidlustatav juhul, kui see kujutab endast põhimenetluse eraldiseisva staadiumi lõppu ja tekitab õiguslikke tagajärgi.
103. Esiteks arvan, et vaidlusalune akt kujutab endast tõepoolest komisjoni algatatud uurimismenetluse lõppu. Teabe esitamise korraldus on tegelikult isegi keskpunktiks menetluse uurimisstaadiumile, mille käigus liikmesriik on kohustatud koostööd tegema.
104. See pädevus on ulatuslik, sest komisjon võib nõuda, et liikmesriik esitaks talle kõik dokumendid, kogu teabe ja kõik andmed, mida ta peab abi hindamise jaoks vajalikuks (55), kusjuures komisjon peab üksnes täpsustama, millist teavet nõutakse. See õigus eeldab seega võimalust otsida erinevat teavet, mida komisjon veel ei tea või pole täpselt kindlaks teinud, näiteks kõnealuse abi summa, selle olemus, abi saanud ettevõtjad või ajavahemik, mille jooksul abi maksti. Kui aga asjaomane liikmesriik keeldub kõnealuse institutsiooniga koostööd tegemast, muutub abi hindamiseks vajaliku teabe kogumine institutsiooni jaoks raskeks. Komisjonil ei ole nimelt mingit muud uurimispädevust, erinevalt nendest volitustest, mis talle on antud konkurentsiõiguses määrusega nr 1/2003.(56) Kui liikmesriik ei täida oma koostöökohustust ja ei esita taotletud teavet, on komisjonil seega õigus teha otsus üksnes tema käsutuses oleva materjali põhjal. Nagu Euroopa Kohus on sõnaselgelt kinnitanud, on komisjonil „menetluse lõpetamise pädevus”.(57)
105. Teiseks olen seisukohal, et vaidlusalune akt tekitab asjaomasele liikmesriigile siduvaid ja vahetuid õiguslikke tagajärgi.
106. Ühelt poolt on see koostatud otsuse kujul, mis on EÜ artikli 249 kohaselt tervikuna siduv nende suhtes, kellele see on adresseeritud. Peale selle sisaldub korralduses endas nõue midagi teha, mis seab asjaomasele liikmesriigile kohese ja tõhusa täitmise kohustuse.
107. Teiselt poolt nähtub määruse artikli 10 lõigete 2 ja 3 sõnastusest selgelt, et ühenduse seadusandja soovis korraldust eristada lihtsast teabe taotlemisest, mida on käsitletud selle määruse artikli 10 lõikes 2. Viimane ei ole tõepoolest siduv.
108. Sellel eristamisel on mõtet üksnes juhul, kui korraldus on asjaomase liikmesriigi jaoks siduv ja toob kaasa õiguslikke tagajärgi juhul, kui kõnealune liikmesriik seda ei täida.
109. Komisjonil on nimelt õigus hinnata abi kokkusobivust üksnes tema käsutuses oleva teabe põhjal.
110. Lisaks on komisjonil vabadus esitada liikmesriigi suhtes kohustuste rikkumise hagi asutamislepingu rikkumise tõttu. Tuletan meelde, et kõnealune riik ei teatanud abist, mistõttu seda abi rakendati seega ebaseaduslikult, ning keeldub tegemast koostööd ning edastamast komisjoni taotletud teavet.
111. Vastupidi komisjoni väidetele ei ole sellise hagi esitamine tähendusetu. Liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise hagi eesmärk on karistada liikmesriigile süüks pandavat liidu õiguse rikkumist ja tagada ühenduse õiguskorra tõhus taastamine. Euroopa Kohtu tehtud deklaratiivne otsus toob seega EÜ artikli 228 kohaselt kaasa täitmiskohustuse, mille järgimata jätmist võib karistada uue kohustuste rikkumise hagiga või karistusmaksete määramisega. Peale selle ei tohi unustada, et liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise kohtuotsus võib hõlbustada liikmesriigi vastutusele võtmist siseriiklikes kohtutes.
112. Seega on mul raske nõustuda Üldkohtu seisukohaga, mille kohaselt liikmesriik „[võib] otsustada eirata [talle komisjoni poolt] antud korraldust”(58) . Nimelt ei saa ajendada liikmesriiki jätma oma kohustused täitmata, rikkuma liidu õigusnorme ja tekitama võimalust, et tema suhtes algatatakse kohtumenetlus. See on tõepoolest vastuolus õigusriigi põhimõtetega ja tõhusa kohtuliku kaitsega, nagu väidab Saksamaa Liitvabariik.
113. Kõiki neid asjaolusid silmas pidades olen seega arvamusel, et vaidlusalune akt tekitab asjaomasele liikmesriigile siduvaid õiguslikke tagajärgi.
114. Seega peab selle akti üle saama teostada kohtulikku kontrolli.
115. Komisjoni sunnimeetmete kohaldamise pädevuse tunnustamisega, mis tekitab lisaks võimaluse esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, peaks minu arvates liikmesriikide jaoks kaasnema menetluslike tagatiste tunnustamine.
116. Liidu kohus peaks saama kontrollida, kas komisjon järgis enne lõpliku otsuse vastuvõtmist määruse artikli 5 lõikes 2 ja artikli 10 lõikes 2 kehtestatud menetlusnõudeid.
117. Peale selle peaks ta saama kontrollida komisjoni nõutud teabe laadi, vajalikkust ja proportsionaalsust.
118. Nagu eespool ilmnes, selgub määruse sõnastusest, et teabetaotlused võivad olla väga laiaulatuslikud, kuna komisjonil on õigus paluda kogu vajalikku (59) teavet, kusjuures ta peab vaid kindlaks määrama, millist (60) teavet nõutakse. Seega peaks liidu kohus saama kontrollida, kas taotletud teavet sai tõesti pidada vajalikuks, arvestades eesmärki, mida komisjon ametliku uurimismenetluse käigus järgib, ja kas see ei välju kõnealuse menetluse raamest.
119. See kontroll ei hõlma seega abi ühisturuga kokkusobivuse sisulist hindamist, ning selle tulemusena ei tohi liidu kohus anda hinnangut küsimustes, mille kohta komisjon ei ole veel saanud oma seisukohta esitada, vältides seega sisulise arutelu ennetamist. Käesolevates kohtuasjades ei väljenda vaidlusalune akt ühtegi esialgset arvamust abi olemasolu kohta või selle ühisturuga kokkusobivuse kohta. Tühistamishagi esitamine vaidlusaluse akti peale ei peaks seega tekitama haldus- ja kohtumenetluste erinevate staadiumide segiajamise ohtu.
120. Selline eelnev kontroll võimaldaks vältida olukorda, kus liikmesriik peab ootama lõpliku otsuse vastuvõtmist, et tugineda selle peale esitatud hagis korralduse õigusvastasusele. Selline olukord võib kahjustada haldusmenetluse nõuetekohast kulgemist ning korrakohast õigusemõistmist.
121. Seda asjaolu saab näitlikustada kahe võimaliku olukorra abil.
122. Esimese võimaluse puhul võib ette kujutada, et liikmesriik ei täida korraldust sellepärast, et ta leiab, õigustatult või mitte, et menetlusnõudeid ei ole järgitud või et nõutud andmed on ebaproportsionaalsed.
123. Lõpliku otsuse vastuvõtmise ootamise vältel on liikmesriik seega olukorras, kus ta rikub liidu õigusnorme, ning liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamine ei ole sobiv õiguskaitsevahend selleks, et ta saaks toetuda korralduse õigusvastasusele. Komisjon omakorda peab tegema otsuse, mis ei põhine täielikel ja usaldusväärsetel andmetel.
124. Teise võimaluse puhul võib ette kujutada, et liikmesriik täidab komisjoni korralduse ning seejärel tugineb selle õigusvastasusele lõpliku otsuse peale esitatud hagi raames. Selline olukord ei võimalda tagada piisavat kohtulikku kaitset selles korralduses esineda võinud rikkumiste eest. Teave on juba esitatud ja see on juba suunanud komisjoni hinnangut. Teatud juhtudel võib aga olla raske hinnata selle teabe mõju menetluse käigule. Seega, isegi juhul, kui lõpliku otsuse peale esitatud hagi rahuldatakse, ei ole ma kindel, et kõiki kõnealuse korralduse tagajärgi on võimalik kustutada.
125. Kuigi minu pakutud lahenduse tulemuseks on tõepoolest vahepealsete kaebuste paljusus, ei peaks see aga komisjoni tegevust takistama. On ju teada, et akti peale tühistamishagi esitamine ei kaota selle akti adressaadi kohustust seda akti täita, arvestades, et hagi esitamine ei peata õigusakti toimet, tingimusel et ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik ei ole otsustanud, et õigusakti kohaldamine tuleb peatada.(61)
126. Peale selle tundub mulle, et see lahendus on täielikult kooskõlas konkurentsiõiguse vaidluste raames kehtestatud põhimõtetega.
127. Õigusnormidest ja Euroopa Kohtu praktikast nähtub üheselt mõistetavalt, et komisjoni poolt konkurentsivastase tegevuse kontrollimisega seoses esitatud teabenõuded on vaidlustatavad aktid EÜ artikli 230 tähenduses.(62) Need teabenõuded olid ette nähtud määruse nr 17 artiklis 11(63), ning seejärel kodifitseeriti need määruse nr 1/2003 artiklis 18. Komisjoni nõutud teave peab olema vajalik, niisamuti nagu seda peab olema riigiabi kontrollimise menetluses taotletud teave. Konkurentsiõiguse vaidlustes tähendab see aga seda, et Euroopa Kohtul on pädevus kontrollida, kas nõutud teave ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik, et võimaldada komisjonil rikkumine määratleda ja teha kindlaks selle kestus ning asjaga seotud ettevõtjate ring.(64)
128. Neid asjaolusid silmas pidades ning eespool esitatud kaalutlusi arvestades arvan, et ka vaidlusaluse akti üle peab saama teostada kohtulikku kontrolli.
129. Sellest tulenevalt leian, et vaidlusalune akt kujutab endast vaidlustatavat akti.
130. Apellantide esitatud apellatsioonkaebused on seega põhjendatud ja vaidlustatud kohtumäärused tuleb järelikult tühistada.
VI. Vaidlustatud kohtumääruste tühistamise tagajärjed
131. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
132. Kohtuasjas C‑475/10 P tuleb vastuvõetamatuse vastuväide, mille komisjon esitas Saksamaa Liitvabariigi hagi peale, eeltoodut arvestades tagasi lükata. Kõnealuse riigi esitatud tühistamishagi tuleb seega tunnistada vastuvõetavaks.
133. Kohtuasjas C‑463/10 P tugines komisjon Deutsche Posti hagi vastuvõetamatuse vastuväite põhjendamiseks veel teisele väitele, mille kohaselt Deutsche Postil puudub hagi esitamise õigus.
134. Ma arvan, et Euroopa Kohtu käsutuses on kõik vajalikud andmed selle väite üle otsustamiseks.
A. Poolte argumendid
135. Komisjon väidab, et vaidlusalune akt ei puuduta Deutsche Posti EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses isiklikult ega otseselt.
136. Isikliku puutumuse kohta märgib komisjon, et vaidlusalune akt on adresseeritud ainult Saksamaa Liitvabariigile ning ei sea Deutsche Postile ühtegi kohustust. Otsese puutumuse kohta väidab komisjon, et korralduse täitmisel on liikmesriigile jäetud kaalutlusõigus. Just liikmesriik määrab kindlaks, kes on korralduse adressaat, ja kehtestab nõutud teabe saamise viisi.
137. Deutsche Post vaidleb nendele hinnangutele vastu. Ta leiab, et ta on individualiseeritud kohtuotsuse Plaumann vs. komisjon tähenduses(65), sest ta on nõutud teabe ainuvaldaja ning ainus ettevõtja, kes on kohustatud kõnealuse abi tagastama. Deutsche Post leiab samuti, et vaidlusalune akt puudutab teda otseselt, sest vastupidi komisjoni väidetele ei ole Saksamaa Liitvabariigil seoses korralduse täitmisega mingit kaalutlusruumi. Komisjoni nõutud teabe kohta ei saa tekkida mingit kahtlust, see nähtub vaidlusalusest aktist, ilma et Saksamaa Liitvabariigil tuleks võtta vahepealseid meetmeid.
B. Kohtujuristi hinnang
138. Vastupidi komisjonile leian, et vaidlusalune akt puudutab Deutsche Posti isiklikult ja otseselt, mistõttu Üldkohtule esitatud tühistamishagi on vastuvõetav.
139. Ma tuginen selles analüüsis järgmistele kaalutlustele.
140. Riigiabi kontrollimise menetluses on komisjoni otsused adresseeritud ainult asjaomastele liikmesriikidele.(66) Füüsilised või juriidilised isikud, kes soovivad nende otsuste peale hagi esitada, peavad seega tõendama, et need otsused puudutavad neid otseselt ja isiklikult, vastavalt EÜ artikli 230 neljandale lõigule.
1. Deutsche Posti isiklik puutumus
141. Väljakujunenud kohtupraktikast tulenevalt saavad teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see otsus puudutab neid isiklikult, ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga.(67)
142. Samuti ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et kui otsus puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuuluvad majandustegevuses osalejate piiratud ringi.(68)
143. Käesolevates kohtuasjades aga on selge, et vaidlusalune akt individualiseerib Deutsche Posti. Komisjoni algatatud menetlus käsitleb sõnaselgelt meetmeid, mis Saksamaa Liitvabariik selle ettevõtja kasuks võttis, ja vaidlusalune akt puudutab konkreetselt kõnealuse ettevõtja kulusid ja tulusid viimase 20 aasta jooksul. Kuivõrd see akt määrab Deutsche Postile teabe esitamise kohustuse, puudutab see akt teda seega eriliselt.
144. Neid asjaolusid arvestades olen seisukohal, et vaidlusalune akt puudutab seega Deutsche Posti isiklikult.
2. Deutsche Posti otsene puutumus
145. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale eeldab tingimus, mille järgi vaidlustatud akt peab puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, kahe järgmise tingimuse täitmist: see akt peab avaldama otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale, võttes temalt mõne õiguse või seades talle mõne kohustuse; ja see akt ei tohi jätta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust. Selle tingimuse rakendamine peab seega olema puhtautomaatne ja tulenema vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme.(69)
146. Käesoleval juhul tundub, et need kaks tingimust on täidetud.
147. Esiteks leian, et vaidlusalune akt tekitab ise otseseid tagajärgi Deutsche Posti õiguslikule olukorrale. Nõudes, et Saksamaa Liitvabariik esitaks kogu teabe ettevõtja kulude ja tulude kohta alates aastast 1989, kohustab see akt Deutsche Posti edastama neid andmeid, mis on ainuüksi tema valduses. Vaidlusalune akt seab selle ettevõtja järelikult Saksamaa Liitvabariigiga samalaadsesse olukorda. Kuigi korraldus on adresseeritud liikmesriigile, kujutab see endast seega tegelikult vaheakti komisjoni ja uurimises nimeliselt mainitud ettevõtja vahel.(70)
148. Teiseks arvan, et Saksamaa Liitvabariigil ei ole vaidlusaluse akti rakendamisel mingit kaalutlusõigust.
149. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et juhul kui tegevus, mille liikmesriik peab institutsiooni poolt liikmesriigile adresseeritud ühenduse akti täitmiseks ette võtma, on puhtautomaatne või kui ühel või teisel viisil kehtestatakse selle akti tagajärjed üheselt, puudutab akt otseselt mis tahes isikut, keda see tegevus mõjutab.(71)
150. Euroopa Kohus leiab, et juhul kui vaidlustatud akti ja hageja vahel on siseriiklik rakendusmeede, ei ole iseenesest tegemist hagi vastuvõetamatust tingiva teguriga, kui see meede on puhtautomaatne ning kui selle mõte on etteaimatav ja selle saab tuletada liidu õigusnormidest.(72) Euroopa Kohus leidis näiteks, et selline oli olukord kohtuasjas, mis oli aluseks eespool viidatud kohtuotsusele komisjon vs . Infront WM. Kuigi vaidlustatud akti rakendamisel oli siseriiklikel ametiasutustel teatav tegutsemisruum, sedastas Euroopa Kohus nimetatud kohtuotsuse punktides 59–63, et neil siseriiklikel ametiasutustel ei ole mingit kaalutlusõigust taotletava tulemuse suhtes, kuna see oli määratletud üksnes nimetatud aktiga.(73)
151. Käesolevates kohtuasjades aga ei ole Saksamaa Liitvabariigil vaidlusaluse akti rakendamisel mingit tegutsemisruumi. See akt on oma olemuselt otsus ning kohustab kõnealust liikmesriiki tegutsema komisjoni poolt kindlaks määratud viisil, st esitama kogu teabe, mis institutsioon nõuab, olenemata kasutatud vahenditest.
152. Neid asjaolusid arvestades olen seega seisukohal, et vaidlusalune akt puudutab Deutsche Posti otseselt.
153. Nendest põhjendustest lähtudes leian, et Deutsche Posti esitatud tühistamishagi on vastuvõetav ning vastuvõetamatuse vastuväide, mis komisjon selle hagi vastu esitas, tuleb tagasi lükata.
154. Järgnevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku saata mõlemad kohtuasjad tagasi Üldkohtule, et see kohus otsustaks Deutsche Posti ja Saksamaa Liitvabariigi nõuete üle tühistada vaidlusalune akt.
VII. Ettepanek
155. Esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
– tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. juuli 2010. aasta määrused Deutsche Post vs. komisjon (kohtuasjas T‑570/08) ja Saksamaa vs. komisjon (kohtuasjas T‑571/08);
– lükata põhjendamatuse tõttu tagasi vastuvõetamatuse vastuväited, mis komisjon esitas Euroopa Liidu Üldkohtu menetluses;
– saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtule, et see kohus otsustaks Deutsche Post AG ja Saksamaa Liitvabariigi nõuete üle tühistada Euroopa Komisjoni 30. oktoobri 2008. aasta otsus, milles seda liikmesriiki kohustatakse esitama teavet Deutsche Post AG tulude ja kulude kohta ajavahemikus 1989–2007, ja
– kohtukulude kandmine otsustatakse hiljem.
(1) .
(2)  –	Edaspidi „Deutsche Post”.
(3)  –	Edaspidi koos „vaidlustatud kohtumäärused”.
(4)  –	Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ [artikli 88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339; edaspidi „määrus”).
(5)  –	Edaspidi „vaidlusalune akt”.
(6)  –	Määruse põhjendus 2.
(7)  –	Otsus 2002/753/EÜ meetmete kohta, mida Saksamaa Liitvabariik rakendas Deutsche Post AG kasuks (EÜT L 247, lk 27).
(8)  –	Riigiabi C 36/07 (ex NN 25/07) (ELT C 245, lk 21).
(9)  –	1. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑266/02: Deutsche Post vs. komisjon (EKL 2008, lk II‑1233).
(10)  –	Oma apellatsioonkaebustes vaidlustavad apellandid selle asjaolu.
(11)  –	2. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑399/08 P: komisjon vs. Deutsche Post (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata).
(12)  –	Eespool viidatud kohtumäärused Deutsche Post vs. komisjon, punktid 24 ja 25, ning Saksamaa vs. komisjon, punktid 22–24.
(13)  –	11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM vs. komisjon (EKL 1981, lk 2639, punkt 10).
(14)  –	17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑521/06 P: Athinaïki Techniki vs. komisjon (EKL 2008, lk I‑5829, punkt 46).
(15)  –	Eespool viidatud kohtumäärused Deutsche Post vs. komisjon, punktid 28 ja 29, ning Saksamaa vs. komisjon, punktid 27 ja 28.
(16)  –	Eespool viidatud kohtumäärused Deutsche Post vs. komisjon, punktid 30–32, ning Saksamaa vs. komisjon, punktid 29–31.
(17)  –	Eespool viidatud kohtumäärused Deutsche Post vs. komisjon, punktid 33–37, ning Saksamaa vs. komisjon, punktid 32–36.
(18)  –	9. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑400/99: Itaalia vs. komisjon (EKL 2001, lk I‑7303).
(19)  –	Eespool viidatud kohtumäärus Saksamaa vs. komisjon, punktid 37 ja 38.
(20)  –	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus IBM vs. komisjon, punkt 9.
(21)  –	Vt avaliku konkursi komisjoni nimetamise otsuse kohta Üldkohtu 22. juuni 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑32/89 ja T‑39/89: Marcopoulos vs. Euroopa Kohus (EKL 1990, lk II‑281, punkt 21) ja 15. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑17/90, T‑28/91 ja T‑17/92: Camara Alloisio jt vs. komisjon (EKL 1993, lk II‑841, punkt 39).
(22)  –	Punkt 23.
(23)  –	Deutsche Post viitab selles osas 13. aprilli 1994. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C‑324/90 ja C‑342/90: Saksamaa ja Pleuger Worthington vs. komisjon (EKL 1994, lk I‑1173).
(24)  –	10. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑400/99: Itaalia vs. komisjon (EKL 2005, lk I‑3657, punktid 15–18).
(25)  –	Eespool viidatud kohtuotsus IBM vs.
komisjon, punkt 12.
(26)  –	Apellandid osutavad vastavalt eespool viidatud kohtumääruse Deutsche Post vs. komisjon punktile 46 ja eespool viidatud kohtumääruse Saksamaa vs. komisjon punktile 45.
(27)  –	Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määrus nr 17, esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3).
(28)  –	31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas 22/70: komisjon vs. nõukogu (EKL 1971, lk 263, punkt 42).
(29)  –	Kohtuotsuse punktid 9–12.
(30)  –	18. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑322/09 P: NDSHT vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 45–48 ja seal viidatud kohtupraktika).
(31)  –	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused AETR, punkt 42, ja IBM vs. komisjon, punkt 9, ning 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑147/96: Madalmaad vs. komisjon (EKL 2000, lk I‑4723, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt hiljutise kohaldamise kohta 21. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑163/06 P: Soome vs. komisjon (EKL 2007, lk I‑5127, punkt 40).
(32)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon, punkt 27.
(33)  –	Sama kehtib ka seoses konkurentsivastase tegevuse kontrollimise menetlusega, mis on korraldatud nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrusega (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
(34)  –	Selles osas, mis puudutab komisjoni otsuseid jätta abi andmise kohta vastuväited esitamata, vt eelkõige 19. mai 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑198/91: Cook vs. komisjon (EKL 1993, lk I‑2487) ja 15. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑225/91: Matra vs. komisjon (EKL 1993, lk I‑3203).
(35)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus NDSHT vs. komisjon, punktid 45–48 ja seal viidatud kohtupraktika. Sel juhul põhines Euroopa Kohtu otsus akti sisul ja komisjoni kavatsustel. Peale selle tuvastas Euroopa Kohus, et menetlemise haldusliku lõpetamise akt tekitab siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis võivad mõjutada kaebuse esitaja huve, kuivõrd viimaselt võeti võimalus esitada märkusi EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlikus uurimismenetluses.
(36)  –	Eespool viidatud kohtuotsus IBM vs. komisjon, punkt 11.
(37)  –	21. septembri 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 46/87 ja 227/88: Hoechst vs. komisjon (EKL 1989, lk 2859).
(38)  –	18. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas 374/87: Orkem vs. komisjon (EKL 1989, lk 3283).
(39)  –	Eespool viidatud 9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon.
(40)  –	Ibidem, punktid 59, 60, 62 ja 63.
(41)  –	Eespool viidatud kohtuotsus IBM vs. komisjon, punkt 12.
(42)  –	Eespool viidatud 9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, punkt 63.
(43)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus IBM vs. komisjon, punkt 12.
(44)  –	Punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika.
(45)  –	Eespool viidatud kohtuotsuses IBM vs. komisjon leidis Euroopa Kohus, et menetluse algatamise ja vastuväiteteatise peale esitatud kaebus ei ole kooskõlas komisjoni ja Euroopa Kohtu vahelise pädevuse jaotuse süsteemiga (punkt 20).
(46)  –	Kui EÜ artikli 88 lõike 2 kolmandas lõigus Euroopa Liidu Nõukogule antud volitustest ei tulene teisiti.
(47)  –	15. juuli 1964. aasta otsus kohtuasjas 6/64: Costa (EKL 1964, lk 1141, 1162) ja 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑182/03 ja C‑217/03: Belgia ja Forum 187 vs. komisjon (EKL 2006, lk I‑5479, punktid 73 ja 74).
(48)  –	Komisjon võib nii tegutseda ka juhul, kui liikmesriik ei täida oma teatamiskohustust ja kui komisjoni teavitatakse väidetavalt ebaseaduslikust abist nt konkurentide esitatud kaebuse vahendusel.
(49)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(50)  –	Vt määruse artikli 10 lõiked 2 ja 3.
(51)  –	14. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑301/87: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 1990, lk I‑307, punktid 19 ja 22). Vt samuti Üldkohtu eespool viidatud otsus Deutsche Post vs. komisjon, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika.
(52)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punktid 19 ja 20.
(53)  –	Punktid 51, 59, 60 ja 63.
(54)  –	Vt 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑304/09: komisjon vs. Itaalia (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
(55)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(56)  –	Vt eelkõige selle määruse artiklites 18–21 sätestatud uurimisvolitused (teabe nõudmine, ütluste võtmise õigus ja kontrollivolitused).
(57)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punkt 22.
(58)  –	Vaidlustatud kohtumääruste punktid 42.
(59)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(60)  –	Idem.
(61)  –	Vt EÜ artikkel 242.
(62)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Orkem vs. komisjon ja Üldkohtu 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑112/98: Mannesmannröhren-Werke vs. komisjon (EKL 2001, lk II‑729).
(63)  –	See säte nägi ette kaheetapilise menetluse järgimise (vt 26. juuni 1980. aasta otsus kohtuasjas 136/79: National Panasonic vs. komisjon, EKL 1980, lk 2033, punkt 10), mis on samalaadne määruse artiklis 10 sätestatud menetlusega.
(64)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Orkem vs. komisjon, punkt 15.
(65)  –	15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann vs. komisjon (EKL 1963, lk 197).
(66)  –	2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (EKL 1998, lk I‑1719, punkt 45).
(67)  –	Vt eelkõige 13. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑125/06 P: komisjon vs. Infront WM (EKL 2008, lk I‑1451, pun kt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
(68)  –	Vt eelkõige 17. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 11/82: Piraiki‑Patraiki jt vs. komisjon (EKL 1985, lk 207, punkt 31); eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs. komisjon, punkt 60, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM, punkt 71.
(69)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika.
(70)  –	Viitan professor G. Isaaci kasutatud sõnadele, kes leiab, et „hagejat puudutab otseselt vaid selline akt, mille vahetu mõju tõttu jääb ta ilma mõnest õigusest või mis paneb talle mõne kohustuse, nii et ta satub samasugusesse olukorda, milles ta oleks akti adressaadina” (Isaac, G., Droit communautaire général, 7. tr, Paris, Colin, 1999, lk 266).
(71)  –	5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑386/96 P: Dreyfus vs . komisjon (EKL 1998, lk I‑2309, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika) ja Üldkohtu 10. septembri 2002. aasta määrus kohtuasjas T‑223/01: Japan Tobacco ja JT International vs . parlament ja nõukogu (EKL 2002, lk II‑3259, punkt 46).
(72)  –	Vt eelkõige 13. mai 1971. aasta otsus liidetud kohtuasjades 41/70–44/70: International Fruit Company jt vs . komisjon (EKL 1971, lk 411, punkt 25) ja 23. novembri 1971. aasta otsus kohtuasjas 62/70: Bock vs . komisjon (EKL 1971, lk 897, punktid 7 ja 8).
(73)  –	Seevastu siis, kui vaidlustatud akt jätab adressaadiks olevale liikmesriigile tõelise valiku, kas teatud viisil tegutseda või tegutsemata jätta, või kui see ei kohusta teda tegutsema kindlaksmääratud viisil, leiab Euroopa Kohus, et isik ei saa väita, et tal on õigus see vaidlustada. Vt eelkõige 21. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑73/97 P: Prantsusmaa vs . Comafrica jt (EKL 1999, lk I‑185). Selles kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et komisjoni 19. novembri 1993. aasta määrus (EÜ) nr 3190/93, millega kehtestatakse ühtne vähenduskoefitsient igale kategooria A ja B ettevõtjale eraldatava banaanide koguse määratlemiseks 1994. aasta tariifikvoodi raames (EÜT L 285, lk 28), ei puuduta ettevõtjaid otseselt, kuna tegelikult pidid pädevad siseriiklikud ametiasutused selle määruse alusel lõplikult kehtestama banaanide koguse, mille nad võivad selle ajavahemiku jooksul importida.