62024CJ0481_RES
Kohtuasi C‑481/24
E. sp.j.
versus
C. sp. z o.o.
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie)
Euroopa Kohtu (neljas koda) 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2011/7/EL – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Artikli 3 lõige 1 ja lõike 3 punkt a – Viivis – Artikli 6 lõiked 1 ja 2 – Sissenõudmiskulude hüvitamine – Tingimused – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette vastastikuste nõuete tasaarvestamise tagasiulatuva jõuga avalduse alusel – Nõuete samaaegne kustutamine väiksema summa ulatuses – Mõju viivistele ja hüvitisele
Õigusaktide ühtlustamine – Hilinenud maksmisega võitlemine äritehingute puhul – Direktiiv 2011/7 – Viivis – Sissenõudmiskulude hüvitamine – Liikmesriigi õigusnormid, mis näevad ette vastastikuste nõuete tasaarvestamise tagasiulatuva jõuga avalduse alusel – Sellise avalduse esitamine pärast võla lepingujärgse tasumistähtaja möödumist – Mõju – Võlausaldaja õiguse saada nimetatud viivist ja hüvitist tagasiulatuv lõppemine – Lubatavus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/7, artikli 3 lõige 1 ja lõike 3 punkt a ning artikli 6 lõiked 1 ja 2)
(vt punktid 30–38, 41–44, 46–50, 54 ja resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (Varssavi linna rajoonikohus Varssavis, Poola) esitas eelotsusetaotluse, täpsustas küsimust, milline ulatus on äritehingute puhul hilinenud maksmist käsitlevate õigusnormide ühtlustamisel, mis tuleneb direktiivist 2011/7 (
1
), ning milline on liikmesriikide autonoomia selle direktiiviga antud õigustele vastavate nõuete kustutamise mehhanismide reguleerimisel, nagu seda on tagasiulatuva jõuga avalduse alusel toimiv tasaarvestamise mehhanism.
Äriühingul E. on mitu nõuet äriühingu C. vastu. Need nõuded tulenevad veoteenuste osutamisest, mille alusel väljastati arved, mis jäeti ettenähtud tähtaja jooksul tasumata. Nõuete hilinenud maksmise tõttu esitas äriühing E. eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi, milles nõudis nende nõuete tasumist koos seadusjärgses määras viivisega ning sissenõudmiskulude hüvitamist vastavalt Poola ülemääraste viivituste seaduse sätetele.
Äriühing C. väitis, et tema võlg on lõppenud eelkõige seetõttu, et 2. septembril 2022 esitas ta tasaarvestusavalduse, mis põhines kahju hüvitamise nõudel, mis tal oli äriühingu E. vastu. Äriühingu C. hinnangul kaotas äriühing E. alates 7. märtsist 2022, mil möödus selle kahju hüvitamise nõude tasumise tähtaeg, Poola tsiviilseadustiku artikliga 499 niisugusele avaldusele antud tagasiulatuva jõu tõttu õiguse nõuda Poola ülemääraste viivituste seaduses ette nähtud viivist ja hüvitist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletas meelde, et tsiviilseadustiku selle sätte kohaselt on tasaarvestusavaldusel tagasiulatuv mõju alates hetkest, mil tasaarvestus sai võimalikuks, st kui avalduse esitaja nõue muutus maksetähtaja möödumise tõttu sissenõutavaks. Selles kontekstis soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tagasiulatuv jõud, mille tõttu kaotab võlausaldaja õiguse nõuda nii viivist kui ka sissenõudmiskulude hüvitamist, võib tähendada direktiivi 2011/7 artikli 3 lõike 1 ja lõike 3 punkti a ning artikli 6 lõigete 1 ja 2 (edaspidi „sätted, mille tõlgendamist taotletakse“) rikkumist.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuletas Euroopa Kohus meelde, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel ei tule arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on.
Euroopa Kohus märkis kõigepealt nende sätete sõnastuse kohta, mille tõlgendamist taotleti, et direktiivi 2011/7 artikli 3 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et ettevõtjate vaheliste äritehingute puhul on võlausaldajal õigus saada hilinenud maksmise korral viivist ilma vastavat meeldetuletust esitamata, kui on täidetud kaks tingimust: esiteks on võlausaldaja täitnud oma kohustused ja teiseks ei ole ta saanud makstavat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav. Lisaks on selle direktiivi artikli 3 lõike 3 punktis a sätestatud, et kui need tingimused on täidetud, siis on võlausaldajal õigus saada hilinenud maksmise korral viivist alates päevast, mis järgneb lepingus kindlaksmääratud maksetähtpäevale või maksetähtaja lõpule. Kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 1 kohaselt tagavad liikmesriigid, et kui ettevõtjate vaheliste äritehingute puhul tuleb maksta viivist, on võlausaldajal õigus võlgnikult sisse nõuda minimaalne kindel summa 40 eurot. Lisaks kohustab selle artikli lõige 2 liikmesriike tagama, et nimetatud kindel summa kuulub maksmisele ilma vastava meeldetuletuseta ja see on ette nähtud võlausaldajale tekkivate sissenõudmiskulude hüvitamiseks. Direktiivis 2011/7 ette nähtud viivis ja minimaalne kindel summa muutuvad automaatselt sissenõutavaks selle direktiivi artikli 3 lõigetes 3–5 ette nähtud maksetähtaja möödumisel eeldusel, et täidetud on selle artikli lõikes 1 sätestatud tingimused.
Euroopa Kohus leidis siiski, et tõlgendatavate sätete sõnastusest ei nähtu, et need reguleerivad tingimusi, mille korral sellele viivisele ja kindlale summale vastavad nõuded võivad teatud juhtudel lõppeda, eelkõige nende aluseks oleva põhinõude kadumise tõttu.
Seda grammatilist tõlgendust kinnitab pealegi nende sätete kontekst. On tõsi, et direktiiv 2011/7 näeb ette, et võlausaldaja õigus saada viivist ja kindlat summat tekib „hilinenud maksmisest“. See mõiste hõlmab mis tahes makseid, mida ei ole tehtud lepingujärgse ja seadusjärgse maksetähtaja jooksul, kui võlausaldaja on täitnud oma lepingujärgsed ja seadusjärgsed kohustused ega ole saanud tasumisele kuuluvat summat õigel ajal, välja arvatud juhul, kui võlgnik ei ole viivituse eest vastutav (
2
). Lisaks on mõiste „makstav summa“ (
3
) määratletud kui põhisumma, mis oleks pidanud olema makstud lepingujärgse või seadusjärgse maksetähtaja jooksul, sealhulgas kohaldatavad maksud, tollimaksud, tasud või lõivud. Siiski ei näe need määratlused, mõiste „viivis“ (
4
) ega ka ükski teine direktiivi 2011/7 säte ette tingimusi, mille korral võivad sellele viivisele ja kindlale summale vastavad nõuded lõppeda.
Lõpuks kinnitab tõlgendatavate sätete sõnasõnalist tõlgendust ka direktiivi 2011/7 eesmärk, milleks on võidelda maksetega viivitamise vastu äritehingutes, et tagada siseturu nõuetekohane toimimine ja parandada seeläbi ettevõtjate konkurentsivõimet. Selle eesmärgi saavutamiseks ei ühtlustata selle direktiiviga siiski täielikult kõiki hilinenud maksmisega seotud eeskirju äritehingute puhul. Nimelt on selles direktiivis sätestatud vaid osa eeskirju, mille hulgas on ka reeglid hilinenud maksmise korral tasutava viivise ja sissenõudmiskulude hüvitise kohta. Seega ei ole direktiivi 2011/7 eesmärk lepinguliste kohustuste valdkonnas üldise õigusliku raamistiku kehtestamine, vaid see piirdub teatavate erinormide sätestamisega, mis tuleb integreerida liikmesriikide tsiviil- ja kaubandusõigusesse.
Seetõttu leidis Euroopa kohus, et liikmesriikidel on vabadus reguleerida direktiivis 2011/7 ette nähtud viivisele ja kindlale summale vastavate nõuete lõpetamise mehhanismi, näiteks tasaarvestusmehhanismi, kuid seda siiski tingimusel, et ei eirata selle direktiiviga taotletavaid eesmärke ega võeta direktiivilt selle soovitavat toimet.
Kuna käsitletavas asjas ei lõpe vastastikused nõuded mitte tasaarvestusavalduse kuupäeval, vaid varasemal kuupäeval, s.o kuupäeval, mil tasaarvestamine muutus võimalikuks, leidis Euroopa Kohus, et neist nõuetest ei saa tekkida mingit õigust saada hilinenud maksmise eest viivist alates nende nõuete lõppemise kuupäevast. Lisaks, kuna tagasiulatuva jõuga tasaarvestusavaldus ei too kaasa õiguse kaotust nimetatud viivisele, vaid selle tulemusena loetakse, et sellist õigust pole kunagi olnud, ei ole oluline, et tasaarvestuse esemeks olevad nõuded oleksid hilinenud maksmise korral võinud anda alust viivise arvutamiseks teistsuguse määra alusel, sõltuvalt sellest, milline on asjaomaste nõuete õiguslik, lepinguline või hüvituslik laad.
Seoses asjaoluga, et tagasiulatuva jõuga tasaarvestusavalduse esitamise järel ei ole sellise avalduse saanud võlausaldajal õigust saada sissenõudmiskulude eest hüvitist, märkis Euroopa Kohus, et direktiivi 2011/7 artikli 6 lõikest 1 tulenevalt tekib selles sättes ette nähtud õigus minimaalse kindla summa saamiseks samadel tingimustel, millel on ette nähtud viivise kogunemine. Seega ei saa mingit õigust kindlale summale tekkida juhul, kui õigus niisugusele viivisele puudub. On tõsi, et võlausaldaja, kes ei saa makset ettenähtud tähtaja jooksul, võib võtta meetmeid oma nõude sissenõudmiseks ja kanda seega kulusid, mida tal ei ole võimalik tasaarvestuse tagasiulatuva jõu tõttu tagasi saada. Siiski peab iga tavapäraselt ettevaatlik võlausaldaja arvestama sellise tasaarvestuse võimalusega, kui ta muutub samal ajal teise ettevõtte võlgnikuks ja võlausaldajaks.
Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2011/7 artikli 3 lõiget 1 ja lõike 3 punkti a ning artikli 6 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt ei tule võlausaldajale maksta seadusjärgset viivist ja sissenõudmiskulude hüvitist, kui võlgnik on makstava summa tasunud tasaarvestusavalduse alusel, mis on aga esitatud pärast lepingulise maksetähtaja möödumist, kuna sellel avaldusel on tagasiulatuv jõud alates hetkest, kui tasaarvestus osutus võimalikuks.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta direktiiv 2011/7/EL hilinenud maksmisega võitlemise kohta äritehingute puhul (ELT 2011, L 48, lk 1).
(
2
)	Selle mõiste määratlus tuleneb direktiivi 2011/7 artikli 2 punktist 4 koostoimes selle direktiivi artikli 3 lõikega 1.
(
3
)	Selle mõiste määratlus on esitatud direktiivi 2011/7 artikli 2 punktis 8.
(
4
)	Selle mõiste määratlus on esitatud direktiivi 2011/7 artikli 2 punktis 5.