62024CC0076
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
DEAN SPIELMANN
esitatud 27. märtsil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
versus
PH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Intellektuaalomand – Riigisisesed kaubamärgid – Direktiiv (EL) 2015/2436 – Artikli 10 lõike 3 punkt b – Kaubamärgi mõju – Õigus keelata kõikidel kolmandatel isikutel ladustada kaupa selleks, et seda pakkuda või turule viia – Mõiste „kauba ladustamine“ – Kauba ladustamine teises liikmesriigis – Territoriaalsuse põhimõte – E-kaubandus – Kauba saatmine kaubamärgile kaitse andnud riiki
Sissejuhatus
1.
Eelotsusetaotlus puudutab direktiivi (EL) 2015/2436 (
2
) artikli 10 lõike 3 punkti b tõlgendamist.
2.
Selle eelotsusetaotluse esitas Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), kes vaatab asja läbi viimase kohtuastmena pärast esimese astme kohtu ja apellatsioonikohtu tehtud otsuseid Saksa sukeldumistarvikute kaubamärkide omaniku PH ja Hispaanias asutatud äriühingu Tradeinn Retail Services S.L. (edaspidi „TRS“) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb nendest kaubamärkidest tulenevate õiguste rikkumise lõpetamise hagi.
3.
Euroopa Kohtul tuleb arutada küsimust ühe liikmesriigi territooriumil kaitstud riigisisese kaubamärgiga kaasnevate õiguste kohta, kui seda kaubamärki kandvaid tooteid ladustab kolmas isik teises liikmesriigis, eesmärgiga neid pakkuda või turule viia kaubamärgile kaitse andnud liikmesriigis.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
4.
Direktiivi 2015/2436 artiklis 10 „Kaubamärgiõigused“ on sätestatud:
„1.   Kaubamärgi registreerimine annab kaubamärgiomanikule selle suhtes ainuõiguse.
2.   Ilma et see piiraks kaubamärgiomanike õigusi, mis on omandatud enne registreeritud kaubamärgi taotluse esitamise kuupäeva või prioriteedikuupäeva, on registreeritud kaubamärgi omanikul õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid kasutamast äritegevuse käigus ilma tema loata kaupade või teenustega seoses mis tahes tähist, kui:
a)
tähis on identne kaubamärgiga ja seda kasutatakse kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille suhtes kaubamärk on registreeritud;
b)
tähis on identne või sarnane kaubamärgiga ning seda kasutatakse kaupade või teenuste puhul, mis on identsed või sarnased selliste kaupade või teenustega, mille suhtes on kaubamärk registreeritud, kui nende äravahetamine üldsuse poolt on tõenäoline; äravahetamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et tähist seostatakse kaubamärgiga;
c)
tähis on identne või sarnane kaubamärgiga, sõltumata sellest, kas seda kasutatakse seoses kaupade või teenustega, mis on identsed, sarnased või ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille suhtes kõnealune kaubamärk on registreeritud, juhul kui kaubamärk on liikmesriigis üldtuntud ja juhul kui kõnealuse tähise põhjuseta kasutamine tähendaks kaubamärgi eristusvõime või omandatud maine ebaausat ärakasutamist või kahjustamist.
3.   Lõike 2 alusel võib eelkõige keelata järgmised toimingud:
[…]
b)
tähisega kaupade pakkumine, turulelaskmine või ladustamine nimetatud otstarbel või tähisega teenuste pakkumine või nende osutamine;
[…]
e)
tähise kasutamine äridokumentidel või reklaamides;
[…]“.
Saksa õigus
5.
25. oktoobri 1994. aasta kaubamärkide ja muude eristavate tähiste kaitse seaduse (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen –Markengesetz (BGBl. 1994 I, lk 3082)), mida on muudetud 11. detsembri 2018. aasta direktiivi 2015/2436 ülevõtmise seadusega (Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (BGBl. 2018 I, lk 2357)), (edaspidi „MarkenG“) § 14 „Kaubamärgiomaniku ainuõigus, rikkumise lõpetamise nõude esitamise õigus ja kahju hüvitamise nõue“ lõigete 1–3 eesmärk on võtta üle direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõiked 1–3.
6.
MarkenG § 14 lõike 2 esimese lause punkti 1 kohaselt on kolmandatel isikutel ilma kaubamärgiomaniku nõusolekuta keelatud kasutada kaupade ja teenustega seotud äritegevuses kaubamärgiga identset tähist kaupade või teenuste jaoks, mis on identsed kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega
7.
MarkenG § 14 lõike 3 punktides 2 ja 6 on sätestatud, et kui selle paragrahvi lõikes 2 sätestatud tingimused on täidetud, on eelkõige keelatud tähisega kauba pakkumine, turuleviimine või ladustamine nimetatud otstarbel ning tähise kasutamine äridokumentidel või reklaamides.
8.
MarkenG § 14 lõikes 5 on sätestatud, et kaubamärgiomanik võib esitada isiku suhtes, kes kasutab tähist viisil, mis rikub lõikeid 2–4, sellest tulenevate õiguste rikkumise lõpetamise nõude, juhul kui esineb selle rikkumise kordumise risk. See õigus on ka juhul, kui on esineb esmakordse rikkumise oht.
Asjaolud, menetlus põhikohtuasjas, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
9.
PH‑le kuuluvad kaks alljärgnevalt esitatud Saksa kujutismärki, mis sisaldavad muu hulgas sõnamärke, mis on registreeritud kaupade „sukeldumisvarustus, skafandrid, tuukriülikonnad, kindad sukeldujatele, sukeldumismaskid ja akvalangisti, allveeujuja hingamisaparaadid, akvalangid“ jaoks:
10.
Hispaanias asutatud TRS reklaamis ja pakkus enda hallataval veebisaidil www.scubastore.com ja kauplemisplatvormil www.amazon.de müügiks sukeldumistarvikuid, kasutades PH kaubamärke. Osalt kasutati seejuures tootefotosid, millel olid kujutatud neid kaubamärke kandvad kaubad. Seda tehti raskustasku puhul, mille PH ostis 8. juunil 2019 tehtud testostu raames, kuid mis tarniti talle ilma, et tootele ja selle pakendile oleks neid kaubamärke kantud.
11.
Pärast hoiatust, mis ei olnud tulemuslik, esitas PH Landgericht Nürnberg-Fürthi (Nürnberg-Fürthi esimese astme kohus, Saksamaa) hagi, milles palus kohustada TRS‑i lõpetama asjaomaste kaubamärkide kasutamise Saksamaal äritegevuses sukeldumistarvikute jaoks. Ta palus eelkõige, et TRS‑il keelataks kõnealuste tähiste kandmine sukeldumistarvikutele või nende etiketile või pakendile, nende tähiste all sukeldumistarvikute pakkumise, tootmise, turustamise või muul viisil turule viimise, reklaamimise ja nende toodete nimetatud otstarbel ladustamise. PH palus samuti, et TRS‑i kohustataks hüvitama kahju, andma teavet ja hüvitama hoiatusega seotud kulud, millele lisandub viivis.
12.
TRS võttis hagi õigeks osas, milles hageja palus lõpetada sukeldumistarvikute pakkumine või reklaamimine kõnealuste kaubamärkide all, ja osas, milles hageja palus anda kõnealuse tegevuse kohta teavet ja tuvastada tema kohustus hüvitada vastav kahju.
13.
Landgericht Nürnberg-Fürth (Nürnberg-Fürthi esimese astme kohus) rahuldas 3. veebruari 2022. aasta kohtuotsusega hagi osas, milles TRS hagi õigeks võttis, ning mõistis PH kasuks välja ka hoiatusega seotud kulud summas, millele lisandub viivis. Ülejäänud osas jättis kohus hagi rahuldamata.
14.
PH apellatsioonkaebuse peale laiendas Oberlandesgericht Nürnberg (liidumaa kõrgeim üldkohus Nürnbergis, Saksamaa) kohtuotsust rikkumise lõpetamise kohta, eelkõige lisades sinna sõnad „samuti turustada ning nimetatud otstarbel ladustada“, ja jättis ülejäänud osas apellatsioonkaebuse rahuldamata.
15.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), esitatud kassatsioonkaebuses vaidlustab TRS eelkõige selle, et Oberlandesgericht Nürnberg (liidumaa kõrgeim üldkohus Nürnbergis) leidis, et ta rikub õigusnormi sukeldumistarvikute ladustamise tõttu, mis rikub PH kaubamärgiõigusi, ning palub jätta Landgericht Nürnberg-Fürthi (Nürnberg-Fürthi esimese astme kohus) esimese astme otsus jõusse.
16.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selleks, et oleks täidetud kauba omavolilise ladustamise koosseisutunnus MarkenG § 14 lõike 2 ja lõike 3 punkti 2 tähenduses, peab objektiivse elemendina esinema kaubamärgiõigust rikkuva kauba ladustamine ja subjektiivse elemendina kauba ladustamise tahtlikkus eesmärgiga kaup teatud õigusliku tehingu, sealhulgas kauba pakkumise kaudu turule viia. Kuna nimetatud sätete eesmärk on direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 2 punkti a ja lõike 3 punktide b ja e ülevõtmine, tuleb neid tõlgendada selle direktiiviga kooskõlas.
17.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused puudutavad objektiivset elementi. Esiteks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et intellektuaalomandi õiguse suhtes kohaldatava territoriaalsuse põhimõtte kohaselt on Saksa kaubamärgi kaitse kohaldatav üksnes Saksamaa Liitvabariigi territooriumil ning nõudeid saab esitada üksnes riigi territooriumil toime pandud tegude korral. Seda põhimõtet silmas pidades tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse, kas riigisisese kaubamärgi omanik saab lasta direktiivi (EL) 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b alusel keelata kolmandal isikul ladustada välisriigis tema kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuvat kaupa selleks, et seda kaupa kaitse andnud riigis pakkuda või turule viia.
18.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et seda sätet on võimalik tõlgendada kahte moodi. Vastavalt territoriaalsuse põhimõttele võiks nimelt arvata, et isik, kes ladustab kaupa välisriigis, ei riku Saksa kaubamärgist tulenevaid õigusi, isegi kui kauba ladustamise eesmärk on kaupa selle tähise all pakkuda ja turule viia Saksamaal.
19.
Ent mõeldav on asuda ka apellatsioonikohtu pooldatud seisukohale, mille kohaselt piisab riigisisesest kaubamärgist tuleneva õiguse rikkumise tuvastamiseks sellest, et välisriigis ladustamise eesmärk on kaupa selle tähise all pakkuda ja turule viia kaitse andnud riigis. Selle tõlgenduse põhjendamiseks viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtu otsusele, (
3
) milles see kohus sedastas autoriõiguse kohta, et ainuüksi liikmesriigis kaitstud õigust rikub ka tegevus, mis leiab aset välisriigis.
20.
Teiseks tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse, kas mõiste „ladustamine“ (saksakeelses versioonis besitzen) direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tähenduses nõuab, et kaubamärgiõigust rikkuv kaup on tegelikult käes, või piisab võimalusest mõjutada isikut, kelle käes see kaup tegelikult on.
21.
Selle kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Saksa õiguse kohaselt on mõiste „Besitz“ lai ning hõlmab nii „otsest valdust“ kui ka „kaudset valdust“. „Otsene valdus“ kestab alates tegeliku võimu saamisest asja üle ning lõpeb, kui omanik loobub tegelikust võimust asja üle või tegelikult kaotab selle. Seevastu juhul, kui keegi valdab asja sellises suhtes, millest tulenevalt tal on teise isiku suhtes õigus või kohustus asja ajutiseks valdamiseks, siis saab teisest isikust „kaudne valdaja“. Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob sealjuures näiteks kaugmüügi, mille raames saab kauba saatjaks olevast müüjast hetkel, mil kaup antakse üle logistikateenuse osutajale, kes veab kauba müüjalt ostjale, kaudne valdaja, ning kõnealune vedaja muutub otseseks valdajaks.
22.
Kuigi Saksa õiguses võiks TRS‑i seega kvalifitseerida „kaudseks valdajaks“, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kaheldavaks, et direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkt b hõlmab kolmandate isikute valdust. Ta võtab sealjuures aluseks kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepaneku kohtuasjas Coty Germany, (
4
) millest selgub tema arvates, et mõistet „valdus“ ei esine kõikides määruse (EL) 2017/1001 (
5
) artikli 9 keeleversioonides, kuna teatud versioonides eelistatakse tegusõnu või nimisõnu, mis tähendavad kaupade „ladustamise“ toimingut, mille puhul on nõutav see, et kaup oleks otseselt käes.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et liidu õigus on juba võimaldanud pidada ettevõtjat vastutavaks logistikateenuse osutaja või vedaja tegevuse eest, millega rikutakse riigisisest intellektuaalomandi õigust. (
6
)
24.
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas riigisisese kaubamärgi omanik võib lasta [direktiivi 2015/2436] artikli 10 lõike 3 punkti b alusel keelata kolmandal isikul ladustada välisriigis kaubamärgiõigust rikkuvat kaupa selleks, et seda kaitse andnud riigis pakkuda või turule viia?
2.
Kas mõiste „ladustamine“ [direktiivi 2015/2436] artikli 10 lõike 3 punkti b tähenduses sõltub selles, kas kaubamärgiõigust rikkuv kaup on tegelikult käes või piisab võimalusest avaldada mõju isikule, kelle käes kaup tegelikult on?“
25.
Kirjalikud seisukohad esitasid Saksa kaubamärkide omanik ja Euroopa Komisjon.
Analüüs
26.
Vastavalt direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõikele 1 annab kaubamärgi registreerimine kaubamärgiomanikule ainuõiguse, mis selle artikli 10 lõike 2 punkti a kohaselt annab sellele omanikule õiguse takistada kõiki kolmandaid isikuid kasutamast äritegevuse käigus ilma tema loata kaupade või teenuste jaoks tähist, mis on identne selle kaubamärgiga, kaupade või teenuste jaoks, mis on identsed nendega, mille suhtes kaubamärk on registreeritud. Kõnealuse direktiivi artikli 10 lõikes 3 on seejärel mitteammendavalt loetletud mitut laadi kasutamine, mille kaubamärgi omanik võib keelata. (
7
) Muu hulgas näeb selle direktiivi artikli 10 lõike 3 punkt b ette, et registreeritud kaubamärgi omanik võib keelata tema kaubamärgiga kaupade pakkumise, turuleviimise või ladustamise nimetatud otstarbel.
27.
Kõigepealt tuletan meelde, et kaubamärkide kaitset iseloomustab Euroopa Liidus mitme kaitsesüsteemi kooseksisteerimine. Esiteks teeb liidu seadusandja direktiivi 2015/2436 kaudu pingutusi liikmesriikide kaubamärke käsitlevate õigusaktide ühtlustamiseks. Teiseks kehtestas määrus 2017/1001 ühtse kaubamärgiõiguse, mis on kohaldatav kogu liidu territooriumil. Liidu kaubamärgiõigus ei asenda liikmesriikide kaubamärgiõigusi, vaid täiendab riigisiseseid kaitsesüsteeme. Riigisisesed kaubamärgid jäävad alles, sest neid peetakse vajalikuks ettevõtjate jaoks, kes ei soovi oma kaubamärgi liiduülest kaitset. (
8
)
28.
Olgu samuti meelde tuletatud, et territoriaalsuse põhimõtte (lex loci protectionis) alusel on riigisisese kaubamärgi õiguslik mõju piiratud selle riigi territooriumiga, kus see kaubamärk on kaitstud. (
9
) See põhimõte tähendab, et kaitse tingimused on kindlaks määratud selle riigi õigusega, kus kaubamärgi kaitset on taotletud. Lisaks saab riigisisese õiguse alusel tõkestada üksnes asjaomase riigi territooriumil toime pandud tegusid. Sellest tuleneb, et riigisisese kaubamärgi omanik ei saa kõnealusele kaitsele üldjuhul väljaspool seda territooriumi tugineda. (
10
) See põhimõte kehtib ka Euroopa Liidu kaubamärkide puhul, kuna liidu tasandil saadud kaitse ei võimalda põhimõtteliselt tugineda kaitsele väljaspool liitu asuvatel territooriumidel. (
11
)
29.
Käesolevas asjas ei ole arutluse all territoriaalsuse põhimõte ise. Seevastu tekib küsimus, kas võivad tekkida konkreetsed olukorrad, kus välisriigis toime pandud tegusid loetakse riigisisesest kaubamärgist tuleneva õiguse rikkumiseks, mille tulemusena võib selle õiguse omaja tugineda direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punktile b, et keelata tema riigisisest kaubamärki kandva kauba pakkumise, turuleviimise või ladustamise nimetatud otstarbel. Mõlema esitatud eelotsuse küsimusega on konkreetsemalt palutud määratleda, milline ulatus on ühel nendest toimingutest, mille kaitstud kaubamärgi omanik võib keelata: nimelt kauba „ladustamisel nimetatud otstarbel“.
30.
Lisan selle kohta, et Euroopa Kohus on juba täpsustanud, et direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b sõnastusest tuleneb, et väljend „ladustamine nimetatud otstarbel“ tähistab ladustamist kauba pakkumiseks või turuleviimiseks. Selleks, et kaitstud kaubamärgiga identset tähist kandva kauba ladustamist võiks lugeda selle tähise kasutamiseks kõnealuse direktiivi artikli 10 lõike 2 tähenduses ning võimaldada selle kaubamärgi omanikul tugineda oma õigustele ja selle direktiivi artikli 10 lõike 3 punktile b, peavad järelikult ettevõtja enda eesmärgiks olema selles sättes viidatud toimingud, nimelt kauba pakkumine või turuleviimine. Kauba ladustamine selle turuleviimise eesmärgil on seega tarbimisse lubamise eeltingimus, mille liidu seadusandja on sellisena sõnaselgelt määratlenud ning mille kaubamärgiomanik võib vaidlustada. (
12
)
Esimene küsimus, mis käsitleb riigisisesest kaubamärgist tuleneva õiguse rikkumist väljaspool territooriumi ladustamise tõttu
31.
Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et riigisisese kaubamärgi omanik võib lasta keelata kolmandal isikul ladustada välisriigis tema kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuvat kaupa selleks, et seda kaitse andnud riigis pakkuda või turule viia.
32.
Leian, et Euroopa Kohtu praktika alusel saab sellele küsimusele vastata jaatavalt.
33.
Arutades kaitstud kaubamärgiga identse või sarnase tähisega kauba interneti müügipakkumist või reklaami, mis on suunatud liidus asuvale tarbijale, leidis Euroopa Kohus, et kaubamärgist tulenevate õiguste kaitset käsitlevate normide tõhusust kahjustaks see, kui need ei kohalduks liidus registreeritud kaubamärgiga identse või sarnase tähise kasutamisele liidus asuvale tarbijale suunatud interneti müügipakkumises või reklaamis ainult selle tõttu, et pakkumise või reklaami taga olev kolmas isik asub kolmandas riigis või asub selles riigis tema poolt kasutatava veebisaidi server või siis asub kolmandas riigis pakkumise või reklaami ese. Euroopa Kohus leidis, et kaubamärgi omanik võib niisiis keelata niisuguse müügi, müügipakkumise või reklaami kas esimese direktiivi 89/104 artikli 5 või siis määruse nr 40/94 artikli 9 alusel. (
13
)
34.
Euroopa Kohus lisas, et pelgalt selle põhjal, et veebisaidile pääses ligi kaubamärgiga hõlmatud territooriumil, ei saa järeldada, et sellel avaldatud müügipakkumised on suunatud sellel territooriumil asuvatele tarbijatele. Liikmesriigi kohtute ülesanne on anda juhtumipõhiselt hinnang sellele, kas asjakohaste tõendite põhjal saab järeldada, et kaubamärgiga hõlmatud territooriumilt juurdepääsetaval e-turul avaldatud müügipakkumine on suunatud sellel territooriumil asuvatele tarbijatele, võttes eelkõige arvesse asjaolu, et müügipakkumisele on lisatud täpsustusi nende geograafiliste piirkondade kohta, kuhu müüja on valmis kaupa saatma. (
14
)
35.
Teatud kohtuasjades, mis käsitlesid meetmeid, mille võtmist intellektuaalomandiõiguse omaja võib taotleda juhul, kui liidus müüakse tema kaubamärgiga kaupa, mis on pärit kolmandast riigist, eelkõige juhul, kui selle kauba pakkumine või müük toimub sel ajal, kui kaup on suunatud välistransiidi- või tolliladustamisprotseduurile, on Euroopa Kohus peale selle sisuliselt leidnud, et kaitstud intellektuaalomandiõiguste rikkumisega võib olla tegemist siis, kui isegi enne selle kaitsega hõlmatud territooriumile toomist on kolmandast riigist pärit kauba osas toimunud selle territooriumi tarbijatele suunatud kaubanduslik toiming, nagu müük või müügipakkumine. Kaubamärgi omanik võib seega keelata sellise kauba pakkumise või müügi, kui see toob tingimata kaasa selle kauba turuleviimise liidus. (
15
)
36.
Lisaks, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, leidis Euroopa Kohus autoriõigusega kaitstud teostega loata kauplemisele kaasaaitamist käsitlevas kriminaalmenetluses esitatud eelotsusetaotlust arutades, et välisriigis toime pandud teod võivad rikkuda õigust, mis on kaitstud ainuüksi riigi territooriumil. Nimelt leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Donner, et ettevõtja, kes suunab oma reklaami isikutele üldsuse seast, kes elavad mõnes liikmesriigis, ja loob või pakub neile kasutada spetsiifilist kättetoimetamise ja tasumise süsteemi või võimaldab kolmandal isikul seda teha, et isikutel üldsuse seast oleks võimalik saada selles liikmesriigis autoriõigusega kaitstud teoste koopiaid, tegeleb liikmesriigis, kus kättetoimetamine aset leiab, tegevusega, mis rikub kõnealust õigust. (
16
)
37.
Ka kohtuasjas, mis käsitles liikmesriikide kohtute pädevust autori varalise õiguse väidetava rikkumise puhul, leidis Euroopa Kohus, et selle liikmesriigi kohtud, kus on tagatud autori varalised õigused, peavad arutama väiteid nende õiguste rikkumise kohta, isegi kui nende õiguste väidetav rikkumine tulenes mõnes teises liikmesriigis toime pandud tegudest, juhul kui väidetav kahju võib tekkida selle kohtu tööpiirkonnas. (
17
)
38.
Kogu sellest kohtupraktikast tuleneb, et põhitegur, mis võimaldab teha kindlaks, kas intellektuaalomandi õiguse omaja võib sellele tugineda seoses välisriigis toime pandud tegudega, on sisuliselt asjaolu, et need teod, nagu asjaomase kauba müük, müügiks pakkumine või turuleviimine, on suunatud tarbijatele, kes asuvad territooriumil, kus asjaomane intellektuaalomandi õigus on kaitstud.
39.
Kaalutlused, mis käsitlevad intellektuaalomandi õiguse omaja käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid juhul, kui seda õigust väidetavalt rikutakse tegudega, mis on toime pandud välisriigis, väljaspool territooriumi, kus see õigus on kaitstud, on oma olemuselt valdkonnaülesed ning seega saab need minu arvates käesolevas asjas üle võtta, sõltumatult kõnealuste kohtuotsuste konkreetsest kontekstist.
40.
Nimelt tuleb käesolevas asjas samamoodi vältida, et kolmas isik, kes kasutas riigisisese kaubamärgiga identset tähist ilma selle kaubamärgi omaniku loata toodete jaoks, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, võiks vaidlustada direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b kohaldamise ning seega kahjustada selle sättega soovitavat toimet, tuginedes kauba ladustamise kohale, juhul kui ta kavatseb neid pakkuda või turule viia territooriumil, kus see kaubamärk on kaitstud.
41.
Kuna kauba ladustamine selle pakkumise või turuleviimise eesmärgil on direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 2 tähenduses üks kasutamise viisidest, mille kaubamärgiomanik võib keelata, ning mida on selle sätte lõike 3 punktis b sõnaselgelt nimetatud, peab riigisisese kaubamärgi omanik minu arvates kaubamärgiga antud ainuõiguse alusel saama selle vaidlustada.
42.
Direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tuleb seega tõlgendada nii, et sellega on tagatud riigisisese kaubamärgi kaitse sellest kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuva kauba ladustamise eest väljaspool selle kaitse territooriumi, juhul kui selle ladustamise eesmärk on kaupa pakkuda või turule viia kaubamärgile kaitse andnud riigis.
43.
Kuna peab esinema asjakohane seos kaubamärgile kaitse andnud riigi territooriumiga, on selle sätte niisugune tõlgendus kooskõlas territoriaalsuse põhimõttega. See on samuti kooskõlas Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikaga, kus on korduvalt meenutatud, et kaubamärgiomaniku ainuõigus on antud selleks, et võimaldada tal kaitsta oma konkreetseid huve selle kaubamärgi omanikuna, st tagada, et see kaubamärk saaks täita oma ülesandeid. Seda õigust võib kasutada vaid juhul, kui tähise kasutamine kolmanda isiku poolt kahjustab või võib kahjustada kaubamärgi ülesandeid, mille hulka kuulub kaubamärgi peamine ülesanne tagada tarbijale või lõppkasutajale, et kaubamärgiga tähistatud kaup on konkreetset päritolu, et tarbija või lõppkasutaja saaks kõnealust kaupa võimaliku segiajamiseta eristada muud päritolu kaubast. (
18
)
44.
Eespool toodud kaalutlusi arvestades järeldan, et direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et riigisisese kaubamärgi omanik võib lasta keelata kolmandal isikul ladustada teises liikmesriigis tema kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuvat kaupa selleks, et seda kaitse andnud riigis pakkuda või turule viia.
Teine küsimus, mis puudutab mõistet „ladustamine“
45.
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et selle sätte tähenduses ladustamise tuvastamiseks peab kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuv kaup tegelikult käes olema või piisab võimalusest avaldada mõju isikule, kelle käes kaup tegelikult on.
46.
Arvestades mõiste „Besitz“ tähendust Saksa õiguses, mis nähtub käesoleva ettepaneku punktist 21, tuleb eelotsuse küsimust mõista nii, et sellega soovitakse teada, kas ladustamine direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tähenduses (saksakeelses versioonis besitzen) hõlmab ainuüksi „tegeliku võimu saamist“ kauba üle, mistõttu see lõppeb siis, kui kaup ei ole enam tegelikult omaniku käes, või hõlmab see, nagu Saksa õiguses, ka olukorda, kus isik „annab“ selle kauba suhtes „õiguse“ või „seab kohustuse valdamiseks“ kolmandale isikule, mistõttu sellel isikul on kõnealuse kolmanda isiku suhtes otsustav mõju kauba sihi üle otsustamiseks.
47.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest, et liidu õigusnorme, milles ei ole nende sisu ja ulatuse täpsustamiseks viidatud otseselt liikmesriigi õigusele, tuleb üldjuhul kogu Euroopa Liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt, võttes sealjuures arvesse asjaomase õigusakti konteksti ja eesmärki. (
19
)
48.
Peale selle nõuab vajadus tõlgendada liidu õigusnormi eri keeleversioone ühetaoliselt, et juhul, kui keeleversioonides esineb erinevusi, lähtutaks asjaomase õigusnormi tõlgendamisel selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest, millesse säte kuulub. (
20
)
49.
Direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punktis b ei ole aga selle sisu ja ulatuse täpsustamiseks ühtegi viidet liikmesriikide õigusele ning selle sätte eri keeleversioonide võrdlevast analüüsimisest selgub, et nendes on teatud erinevusi.
50.
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti rõhutas, käsitles Euroopa Kohus mõistet „ladustamine“ kohtuotsuses Coty Germany. Eelkõige tuli selles kindlaks teha, kas kaubamärgist tulenevat õigust rikkuva kauba ladustamist ilma seda ise müügiks pakkumata või turule viimata ning ilma, et kavatsetaks seda kaupa müügiks pakkuda ega turule viia, saab käsitada kaubamärgi „kasutamisena“ määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 1 ja määruse 2017/1001 artikli 9 lõigete 1 ja 2 tähenduses, ning eelkõige, kas seda saab käsitada kauba „ladustamisena“ pakkumise või turuleviimise otstarbel määruse nr 207/2009 artikli 9 lõike 2 punkti b tähenduses, mille sisu on üle võetud määruse 2017/1001 artikli 9 lõike 3 punktis b. (
21
)
51.
Selle kohta on kohtujurist Campos Sánchez-Bordona õigesti leidnud, et terminit „valdus“ liidu määruse 2017/1001 artikli 9 lõike 3 punkti b kõikides keeleversioonides ei esine. Prantsuskeelses (détenir) ja saksakeelses (besitzen) versioonis on kasutatud sõnu, mis on otseselt seotud „valdamise“ (possessio) õigusliku institutsiooniga. Teistes keeleversioonides, näiteks hispaania-, itaalia-, portugali-, inglis- ja rootsikeelses versioonis (almacenarlos, stoccaggio, armazená-los, stocking ja lagra), eelistatakse tegusõnu või nimisõnu, mis tähendavad kauba ladustamise toimingut. (
22
)
52.
Kuigi kohtuotsuses Coty Germany ei olnud Euroopa Kohtul lõpuks tarvis otsustada, kuidas konkreetselt tuleb mõista määruse 2017/1001 artikli 9 lõike 3 punkti b tähenduses mõistet „ladustamine“, ning ta keskendus „kaupade pakkumise või turuleviimise otstarbel“ ladustamise kaubanduslikule eesmärgile, annab see kohtuotsus ja Euroopa Kohtu praktika kasulikke orientiire käesolevas asjas esitatud küsimusele vastamiseks.
53.
Nimelt, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 30, on kaitstud kaubamärki kandva kauba ladustamine üks kaubamärgi „kasutamise“ viisidest määruse 2017/1001 artikli 9 lõike 2 tähenduses või direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 2 tähenduses, mis on mitteammendavalt loetletud nende sätete lõikes 3 ja mille Euroopa Liidu kaubamärgist või riigisisesest kaubamärgist tulenevate õiguste omaja võib keelata, juhul kui selle ladustamise eesmärk on kauba pakkumine või turuleviimine.
54.
Euroopa Kohtul on aga juba olnud põhjust rõhutada, et sõna „kasutamine“ selle tavatähenduses eeldab aktiivset tegutsemist ning otsest või kaudset kontrolli kasutamistoimingu üle. See kohus märgib selle kohta, et määruse nr 207/2009 artikli 9 lõikes 2 ja direktiivi 2008/95 artikli 5 lõikes 3, mille sisu on üle võetud direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõikesse 3 ning milles on esitatud mitteammendav loetelu neist kasutusviisidest, mida kaubamärgiomanik võib keelata, on nimetatud üksnes kolmandate isikute aktiivne tegevus. (
23
) Neil asjaoludel meenutas Euroopa Kohus, et määruse nr 207/2009 artikli 9 ja direktiivi 2008/95 artikli 5 eesmärk on anda Euroopa Liidu või riigisisese kaubamärgi omanikule õiguslik vahend, mis võimaldab tal keelata ja seeläbi lõpetada selle kaubamärgi mis tahes kasutamine kolmanda isiku poolt, mis toimub ilma tema loata. Samas on ainult kolmandal isikul, kes saab kasutamistoimingut otseselt või kaudselt kontrollida, tegelikult võimalik selline kasutamine lõpetada ning seega nimetatud keeldu järgida. (
24
)
55.
Euroopa Kohus käsitles seega erinevaid olukordi, kus kolmandast isikust teenuseosutaja – internetipõhise kauplemiskoha haldaja, reklaamija või laopidaja – on kasutanud teiste isikute kaubamärgile vastavat tähist, ning see kohus tegi kindlaks, kas oli alust järeldada, et see kolmas isik „kasutas“ seda tähist.
56.
Neil asjaoludel leidiski Euroopa Kohus, et internetipõhiste kauplemiskohtade haldajad, kes pakuvad nendel kauplemiskohtadel tegutsevatele müüjatele ladustamisteenuseid ning kelle eesmärk ei ole ladustatavat kaupa ise pakkuda või turule viia, ei „kasuta“ ladustatavale kaubale kantud tähiseid. Euroopa Kohus täpsustas, et tähise kasutamiseks vajalike tehniliste tingimuste loomine ja selle teenuse eest tasu saamine ei tähenda tingimata, et sellise teenuse osutaja kasutab seda tähist ise. Välja arvatud juhul, kui tuvastatakse seos kõnealuse tähise ja kolmandast isikust teenuseosutaja osutatavate teenuste vahel, on kõnealuse kasutamise toimingu läbiviijaks teenuseosutaja klient. (
25
)
57.
Peale selle on Euroopa Kohus leidnud, et reklaami tellija ei vastuta tähise kasutamise eest, kui reklaamkuulutused on teinud teised ettevõtjad, nagu veebiotsingusaidi haldajad, kes eiravad reklaami tellija antud sõnaselgeid juhiseid, millega soovitakse niisugust kasutamist vältida, või kellega reklaami tellijal ei ole mingit otsest või kaudset lepingulist suhet ning kes ei tegutse selle reklaami tellija tellimusel ega tema nimel, vaid omal initsiatiivil ning enda nimel. Seega ei saa direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõiget 2 seega tõlgendada nii, et isikut võib tema tegevusest sõltumata pidada teise isiku kaubamärgiga identse või sarnase tähise kasutajaks ainuüksi põhjusel, et selline kasutamine võib anda talle majandusliku eelise. (
26
)
58.
Sellise laopidaja kohta, kes üksnes hoiab oma tavapärase ametialase tegevuse käigus kaupa kolmanda isiku jaoks, on Euroopa Kohus samuti leidnud, et asjaolu, et ta osutab teise isiku kaubamärki kandva kauba ladustamise teenust, ei kujuta endast tähise „kasutamist“. Vahendajad, nagu ladude haldajad, kes osutavad oma klientidele teenuseid, ei vastuta seega kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumise eest, mille nad võivad toime panna, juhul kui nad ei kasuta kaubamärki omaenda kaubanduslikes teadaannetes ega oma majandustegevuses. Asi on aga teisiti ettevõtja puhul, kes turuleviimise eesmärgil annab sellele laopidajale üle ja ladustab tema juures temale mittekuuluva kaubamärgiga kaupa. See ettevõtja tuleb seega kvalifitseerida „nimetatud otstarbel ladustajaks“ direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tähenduses. Vastupidisel juhul ei saaks selle artikli 10 lõikes 3 nimetatud turuleviimise eesmärgiga ladustamist, mis toimub tavaliselt ilma otsese kontaktita potentsiaalsete tarbijatega, kvalifitseerida „kasutamisena“ selle artikli tähenduses ja seda ei saaks seega keelata, samas kui liidu seadusandja on neid sõnaselgelt nimetanud toiminguteks, mida võib keelata. (
27
)
59.
Selleks, et teha kindlaks, kas kolmas isik on kasutanud kaitstud kaubamärgiga identset või sarnast tähist direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 2 tähenduses, tegi Euroopa Kohus seega teenusepakkujate vahel vahet selle alusel, milliseid teenuseid nad pakuvad ja milline on nende tegevus. Sellist kasutust ei esine, kui kolmas isik lihtsalt pakub tähise kasutamiseks vajaliku tehnilise lahenduse või kui ta tegevus on olnud passiivne, ilma kasutamistoimingut otseselt või kaudselt kontrollimata. (
28
) Seevastu on sellise kasutusega kõnealuse sätte tähenduses tegemist juhul, kui asjaomasel kolmandal isikul on keelatud kasutamistoimingu üle otsene või kaudne kontroll. See võib olla müüja, kes kasutab internetipõhist kauplemiskohta selleks, et pakkuda või viia turule kaupa, mis kannab kaubamärki, mille omanik ta ei ole, või siis ettevõtja, kes annab sellise kauba selle turuleviimise eesmärgil üle laopidajale ja kes kasutab kaitstud kaubamärki omaenda kaubanduslikes teadaannetes. (
29
)
60.
Kõikidest eelnevalt esitatud kaalutlustest tuleneb, et esiteks on kauba pakkumise või turuleviimise otstarbel „ladustamine“ üks direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punktis b sõnaselgelt viidatud kasutusi, mille kaitstud kaubamärgi omanik võib keelata. Teiseks on Euroopa Kohus juba sisuliselt sedastanud, et ettevõtja, kes annab laopidajale üle sellist kaubamärki kandva kauba, mille omanik ta ei ole, selle turuleviimise eesmärgil, kasutab seda kaubamärki ja ladustab kaupa kõnealuse sätte tähenduses. Seega leian, et direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punktiga b on kaitstud riigisisese kaubamärgi omanikule antud õigus esitada hagi iga kolmanda isiku vastu, kellel on selle ladustamise üle otsene või kaudne kontroll.
61.
Kauba ladustamist pakkumise või turuleviimise otstarbel tuleb seega mõista nii, et see hõlmab kõiki olukordi, kus kolmas isik, kelle vastu on kaitstud kaubamärgi omanik nõude esitanud, ladustab ise kaupa eesmärgiga seda pakkuda või turule viia territooriumil, kus kaubamärk on kaitstud, või siis laseb enda arvel teisel isikul sel otstarbel kaupa ladustada ja omab selle isiku üle otsustavat mõju, mis tähendab et see kolmas isik võib otsustada selle kauba sihi üle, isegi kui ta teeb seda kaudselt.
62.
Direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b niisugune tõlgendus on kooskõlas ka selle direktiivi artikli 10 eesmärgiga, milleks on anda kaubamärgiomanikule õiguslik vahend, mis võimaldab tal keelata ja seega lõpetada oma kaubamärgi mis tahes kasutamine kolmanda isiku poolt ilma tema loata. Nagu komisjon õigesti välja toob, võimaldab see tõlgendus tagada kaubamärgiomanikule tegeliku kaitse. Vastupidisel juhul võiks kolmas isik, kes teostab kaudselt kontrolli mõne teise isiku kaudu, vältida direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b õiguslikke tagajärgi, samas kui tal on – olgugi et kaudne – kontroll kauba üle, eesmärgiga seda pakkuda või turule viia territooriumil, kus see on kaitstud.
63.
Seega järeldan, et direktiivi 2015/2436 artikli 10 lõike 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et ladustamine selle sätte tähenduses hõlmab asjaolu, et on olemas võimalus mõjutada otsustavalt isikut, kelle käes kaup tegelikult on, et otsustada – kas või kaudselt – selle kauba sihi üle.
Ettepanek
64.
Kõiki neid kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/2436 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 10 lõike 3 punkti b
tuleb tõlgendada nii, et
–
riigisisese kaubamärgi omanik võib lasta keelata kolmandal isikul ladustada teises liikmesriigis tema kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuvat kaupa, kui kolmanda isiku eesmärk on seda kaupa pakkuda või turule viia asjaomasele kaubamärgile kaitse andnud riigis;
–
ladustamine selle sätte tähenduses hõlmab võimalust mõjutada otsustavalt isikut, kelle käes kaup tegelikult on ja kes saab otsustada – kas või kaudselt – selle kauba sihi üle.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta direktiiv kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (ELT 2015, L 336, lk 1).
(
3
)	21. juuni 2012. aasta kohtuotsus Donner (C‑5/11, edaspidi kohtuotsus Donner, EU:C:2012:370, punkt 30).
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, punktid 46 ja 47.
(
5
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrus Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2017, L 154, lk 1).
(
6
)	Vt kohtuotsus Donner (punkt 27).
(
7
)	Vt 17. novembri 2022. aasta kohtuotsus Merck Sharp & Dohme jt (C‑224/20, edaspidi kohtuotsus Merck Sharp & Dohme jt, EU:C:2022:893, punkt 112 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 17. novembri 2022. aasta kohtuotsus Impexeco ja PI Pharma (C‑253/20 ja C‑254/20, EU:C:2022:894, punkt 44).
(
8
)	Vt selle kohta määruse 2017/1001 põhjendused 5–8. Vt ka 22. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, punktid 30 ja 31) ning kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, punktid 31–33).
(
9
)	Vt määruse 2017/1001 põhjendus 5, vt ka kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, punkt 29) ning muu hulgas Wertheimer, H. W., „The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries“, International and Comparative Law Quarterly, 1967, vol. 16, nr 3, lk 630, ja Dinwoodie, G. B., „Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model“, Notre Dame Law Review, 2017, vol. 92, nr 4, lk 1673.
(
10
)	Vt selle kohta 22. juuni 1994. aasta kohtuotsus IHT Internationale Heiztechnik ja Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, punkt 22) ja 19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, punkt 25).
(
11
)	Vt selle kohta 7. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Coca-Cola vs. EUIPO – Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, punkt 81) ja 21. detsembri 2022. aasta kohtuotsus International Masis Tabak vs. EUIPO – Philip Morris Brands (sigaretipaki kujutis) (T‑44/22, EU:T:2022:843, punkt 78).
(
12
)	Vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus TOP Logistics jt (C‑379/14, EU:C:2015:497, punktid 38, 41 ja 42), milles on viidatud nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92) artikli 5 lõikele 3. See direktiiv asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiiviga 2008/95/EÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (ELT 2008, L 299, lk 25), mis omakorda asendati direktiiviga 2015/2436. Esimese direktiivi 89/104 artikli 5 lõikeid 1 ja 2 ning lõike 3 punkti b ei ole aga sõnastuse, konteksti ega eesmärgi osas oluliselt muudetud võrreldes vastavate sätetega direktiivis 2008/95, nimelt artikli 5 lõigetega 1 ja 2 ning lõike 3 punktiga b, ning direktiivis 2015/2436, nimelt artikli 10 lõigetega 1 ja 2 ning lõike 3 punktiga b. Järelikult on viited kohtupraktikale, mis puudutab kõnealuseid direktiivi 89/104 ja direktiivi 2008/95 sätteid, endiselt asjakohased direktiivi 2015/2436 artikli 10 tõlgendamiseks.
Vt ka 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Coty Germany (C‑567/18, edaspidi kohtuotsus Coty Germany, EU:C:2020:267, punktid 44 ja 45), milles käsitleti nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta artikli 9 lõike 2 punkti b (ELT 2009, L 78, lk 1). Kuna määruse 2017/1001 artikkel 9, mille sisu on üle võetud määruse nr 207/2009 artiklist 9 ja nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT 1994, L 11, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) artiklist 9, on sõnastatud peaaegu samamoodi kui direktiivi 2015/2436 artikkel 10, saab nende Euroopa Liidu kaubamärki käsitlevate määruste sätete kohta tehtud arutluskäike mutatis mutandis üle võtta direktiivi 2015/2436 kõnealuse sätte puhul. Vt selle kohta kohtuotsus Merck Sharp & Dohme jt (punktid 112–116), vt samuti kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas ÖKO-Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, punkt 26).
(
13
)	Vt 12. juuli 2011. aasta kohtuotsus L’Oréal jt (C‑324/09, edaspidi kohtuotsus L’Oréal jt; EU:C:2011:474, punktid 62, 63 ja 67), mis käsitles eelkõige kaupa, mis asus Euroopa Majanduspiirkonnast väljaspool paiknevas kolmandas riigis, millele oli kantud liidu liikmesriigis registreeritud kaubamärk ja mida ettevõtja ilma selle kaubamärgi omaniku loata reklaamis ning pakkus müügiks e-turul tarbijatele, kes asusid selle kaubamärgiga hõlmatud territooriumil.
Vt selle kohta ka 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AMS Neve jt (C‑172/18, EU:C:2019:674, punktid 47–49 ja seal viidatud kohtupraktika), mis käsitles ühe liikmesriigi kohtute pädevust menetleda Euroopa Liidu kaubamärgist tulenevate õiguste rikkumise hagi, kui elektrooniliselt avaldatud reklaam ja müügipakkumised olid suunatud kõnealuse riigi tarbijatele, ehkki kolmas isik on selliseks elektrooniliseks avaldamiseks teinud otsused ja võtnud meetmed teises liikmesriigis. Selles kohtuotsuses võttis Euroopa Kohus eelkõige aluseks kohtuotsuses L’Oréal jt kasutatud arutluskäigu.
(
14
)	Vt kohtuotsus L’Oréal jt (punktid 64 ja 65 ning seal viidatud kohtupraktika) ning 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AMS Neve jt (C‑172/18, EU:C:2019:674, punkt 56).
(
15
)	Vt selle kohta 18. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, punktid 58–61), mis puudutas eelkõige esimese direktiivi 89/104 artikli 5 lõigete 1 ja 2 ning lõike 3 punkti b ning määruse nr 40/94 artikli 9 lõike 1 ja lõike 2 punkti b tõlgendamist; vt ka 1. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Philips (C‑446/09 ja C‑495/09, EU:C:2011:796, punktid 56–58), mis käsitles kaupa, mis võib rikkuda registreeritud disainilahendustega saadud ainuõigusi, teatud autoriõigusi ning Euroopa Liidu kaubamärgiõigusi, ja milles Euroopa Kohus viitas kohtuotsusele L’Oréal jt ning 18. oktoobri 2005. aasta kohtuotsusele Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Vt ka 6. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, punktid 32–35).
(
16
)	Kohtuotsus Donner (punkt 30). Konkreetsemalt järeldas Euroopa Kohus, et see ettevõtja tegeleb „üldsusele levitamisega“ Euroopa Parlamendi 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230) artikli 4 lõike 1 tähenduses.
(
17
)	Vt 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, punktid 43–47). Euroopa Kohus täpsustas, et asja menetlev kohus on pädev tuvastama vaid oma asukohaliikmesriigis tekitatud kahju.
(
18
)	Vt selle kohta muu hulgas 27. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Soda-Club (CO2) ja SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, punktid 35 ja 36), Merck Sharp & Dohme jt (punkt 45) ja 25. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Audi (embleemi kasutamine auto iluvõrel) (C‑334/22, EU:C:2024:76, punkt 31).
(
19
)	Vt muu hulgas 13. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
20
)	Vt 22. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Kohtuotsus Coty Germany (punkt 35).
(
22
)	Vt kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, punkt 46).
(
23
)	Vt 3. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Daimler (C‑179/15, edaspidi kohtuotsus Daimler, EU:C:2016:134, punkt 40): „nagu tähise „kandmine“ kaubale või selle pakendile, tähise „kasutamine“ äridokumentidel või reklaamides, kaupade „pakkumine“, „turuleviimine“ või „ladustamine“ nimetatud otstarbel või kõnealuse tähisega teenuste pakkumine või osutamine või teenuste „importimine“ ja „eksportimine“ kõnealuse tähise all.“
(
24
)	Vt kohtuotsus Daimler (punktid 39–41), 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Mitsubishi Shoji Kaisha ja Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, punkt 38), kohtuotsus Coty Germany (punktid 37 ja 38) ning 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Louboutin (kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuva tähise kasutamine veebipõhisel kauplemiskohal) (C‑148/21 ja C‑184/21, EU:C:2022:1016, punktid 27 ja 28).
(
25
)	Vt selle kohta 23. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Google France ja Google (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, punktid 57 ja 72), L’Oréal jt (punktid 92, 102 ja 103), 15. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, punktid 29 ja 32) ning kohtuotsus Coty Germany (punktid 40–48), milles ladustaja pealegi ei teadnud, et ta ladustas kaubamärgist tulenevaid õigusi rikkuvat kaupa; vt ka 19. veebruari 2009. aasta kohtumäärus UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, punkt 47).
(
26
)	Vt selle kohta kohtuotsus Daimler (punktid 34–36, 39 ja 42) ja 2. juuli 2020. aasta kohtuotsus mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, punktid 21–25).
(
27
)	Vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus TOP Logistics jt (C‑379/14, EU:C:2015:497, punktid 42–45), milles on viidatud esimese direktiivi 89/104 artikli 5 lõikele 3.
(
28
)	Vt selle kohta kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, punkt 39), kus on viidatud määruse 2017/1001 artikli 9 lõikele 2.
(
29
)	Vt selle kohta analoogia alusel ka kohtuotsus Donner (punkt 27), milles Euroopa Kohus leidis, et ettevõtja on vastutav kõigi toimingute eest, mida ta teeb ise või mida tehakse tema nimel ja mis vastavad direktiivi 2001/29 artikli 4 lõike 1 tähenduses „üldsusele levitamisele“ liikmesriigis, kus levitatav ese on autoriõigusega kaitstud. Euroopa Kohus lisas, et talle saab omistada ka kõik kolmandate isikute teostatud vastavad toimingud, kui asjaomane ettevõtja on suunanud oma tegevuse sihtliikmesriigi üldsusele ja kolmandate isikute tegevus ei saa talle teadmata olla.