62023TJ0329_RES
Byla T‑329/23
Čekijos Respublika
prieš
Europos Komisiją
2025 m. balandžio 9 d. Bendrojo Teismo (dešimtoji išplėstinė kolegija) sprendimas
„Sąjungos nuosavi ištekliai – Valstybių narių finansinė atsakomybė – Valstybių narių prievolė perduoti Komisijai nuosavus išteklius – Neišieškotų nuosavų išteklių sumų pervedimas Komisijai – Importo muitai – Tekstilės gaminių, avalynės ir akinių nuo saulės importas iš Azijos – Muitinė vertė – Nuvertinimo nebuvimas – Prievolės pateikti garantiją prieš išleidžiant prekes nebuvimas – Sąjungos nepagrįstas praturtėjimas“
Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir perdavimas – Perdavimas su išlygomis – Ieškinys, grindžiamas nepagrįstu Sąjungos praturtėjimu – Įrodinėjimo pareiga
(SESV 268 straipsnis ir 340 straipsnio antra pastraipa)
(žr. 38, 39 punktus)
Muitų sąjunga – Bendrasis muitų tarifas – Muitinė vertė – Nustatymas – Nustatymo metodai – Nustatymas remiantis statistine verte, pavyzdžiui, priimtina minimalia kaina (PMK) – Muitinės vertės nustatymo pagal likutinį metodą nepriimtinumas – Naudojimasis statistine verte, skirtas importui, kuris gali būti įvykdytas nuvertinant prekes, nustatyti
(Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 2913/92 29 straipsnis)
(žr. 82–84, 93 punktus)
Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga – Valstybių narių pareigos – Garantijos už importuotas prekes, kurių muitinė vertė galėjo būti sumažinta, pateikimas – Sąlyga – Informacija, pagal kurią galima apskaičiuoti didesnę nei pagal deklaruotą muitinę vertę nustatytą muito sumą
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 2913/92 13 straipsnio 1 dalis, 29, 30 ir 31 straipsniai; Komisijos reglamento Nr. 2454/93 248 straipsnio 1 dalis)
(žr. 85–87, 94, 95 punktus)
Santrauka
Bendrasis Teismas priėmė ieškinį dėl Europos Sąjungos nepagrįsto praturtėjimo ir jį išnagrinėjęs priėmė sprendimą, pirma, dėl valstybės narės pareikšto ieškinio dėl tariamo nepagrįsto praturtėjimo gavus nuosavų išteklių muitų srityje ir, antra, dėl prekių muitinės vertės apskaičiavimo atsižvelgiant į jų statistinę vertę; šie klausimai iki tol nebuvo nagrinėti.
Nuo 2005 m. sausio 1 d. Sąjungai panaikinus visas kvotas, taikytinas tekstilės gaminių ir drabužių importui iš Pasaulio prekybos organizacijai (PPO) priklausančių šalių, įskaitant Kiniją, į Sąjungą importuota labai daug tekstilės gaminių ir avalynės iš Azijos (visų pirma – iš Kinijos), taip pat kilo rizika, kad bus sumažinta tų importuotų prekių muitinė vertė. Dėl šios rizikos buvo atlikta prioritetinio tikrinimo operacija (
1
)ACP Discount, kurioje dalyvavo visos valstybės narės, skirta išsamesniam tam tikrų tekstilės gaminių, avalynės ir akinių nuo saulės (visų jų muitinė vertė yra nedidelė) importo iš Kinijos, Tailando ir Vietnamo tikrinimui. Vykdant šią operaciją buvo nustatytos rizikos ribos, kurios leido valstybių narių muitinėms nustatyti ypač mažas importo metu deklaruotas prekių vertes, taigi ir importą, kai kyla didelė rizika, kad prekių muitinė vertė bus sumažinta. Tuo tikslu buvo sukurta dvidešimt Europos Sąjungos integruotojo muitų tarifo kodų, o kiekvienam iš jų Europos Komisija nustatė „pataisytą vidutinę kainą“ (toliau – PVK). Tuomet Sąjungos vidurkis buvo apskaičiuotas remiantis aritmetiniu visose valstybėse narėse nustatytų PVK vidurkiu; į neįprastai dideles (arba mažas) vertes nebuvo atsižvelgta. Galiausiai buvo apskaičiuota ir kaip rizikos riba naudota „priimtina minimali kaina“ (toliau – PMK), atitinkanti 50 % PVK.
2014 m. lapkričio 10–14 d. Komisija Čekijos Respublikoje atliko patikrinimą, norėdama nustatyti, kaip ši valstybė narė įgyvendino ACP Discount. Po šio patikrinimo Komisija Čekijos valdžios institucijoms pateikė ataskaitą, kurioje išreiškė abejonių dėl šios operacijos įgyvendinimo. Konkrečiai, ji padarė išvadą, kad nebuvo tinkamai patikrintos visos atitinkamos muitinės deklaracijos ir kad visos prekės buvo išleistos nepareikalavus pateikti garantijos, nepaisant pagrįstų abejonių dėl minėtų prekių muitinės vertės sumažinimo. Komisijos teigimu, dėl susidariusios padėties buvo prarasta Sąjungos tradicinių nuosavų išteklių, už kuriuos atsakingos Čekijos valdžios institucijos; šį praradimą sudarė skirtumas tarp muito, apskaičiuoto pagal deklaruotą muitinę vertę, ir muito, apskaičiuoto remiantis PMK. Čekijos Respublika keitėsi informacija su Komisija ir pateikė jai įrodymų, tačiau ši atsisakė juos priimti; Komisija ne kartą reikalavo, kad Čekija iš pradžių į Sąjungos biudžetą pervestų muito, apskaičiuoto pagal deklaruotą muitinę vertę, ir muito, apskaičiuoto pagal PMK, o vėliau – muito, apskaičiuoto pagal deklaruotą muitinę vertę, ir muito, apskaičiuoto pagal PVK (o ne pagal PMK), skirtumą. Čekijos Respublika, nors ir ne kartą tam prieštaravusi, su tam tikromis sąlygomis į Sąjungos biudžetą pervedė dėl nurodytų skirtumų apskaičiuotas sumas. 2020 m. birželio 22 d. Čekijos Respublikai buvo grąžinta dalis jos sumokėtos sumos.
Tokiomis aplinkybėmis Čekijos Respublika pareiškė ieškinį dėl nepagrįsto Sąjungos praturtėjimo.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma Bendrasis Teismas priminė įrodinėjimo taisykles, taikomas nepagrįstu Sąjungos praturtėjimu grindžiamam ieškiniui dėl žalos atlyginimo. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, nagrinėdamas tokį valstybės narės, perdavusios Komisijai Sąjungos nuosavų išteklių sumą ir pareiškusios išlygų dėl tos institucijos pozicijos pagrįstumo, pareikštą ieškinį, Bendrasis Teismas turi, be kita ko, įvertinti, ar valstybės narės ieškovės nuostoliai, atitinkantys šią Komisijai perduotą sumą, ir atitinkamas šios institucijos praturtėjimas yra pagrįsti šiai valstybei narei pagal Sąjungos teisę Sąjungos nuosavų išteklių srityje tenkančiomis pareigomis, ar, priešingai, tokio pagrindimo nėra (
2
).
Taigi šiomis aplinkybėmis valstybė narė turi įrodyti, kad pagal nuosavų išteklių sistemą reglamentuojančias Sąjungos taisykles ji neprivalo perduoti Komisijai nuosavų išteklių sumos, dėl kurios kilo ginčas, ir kad įvykdė savo pareigas. Vis dėlto ši įrodinėjimo pareiga nereiškia, kad Komisija gali apsiriboti bendrais teiginiais, nepateikdama įrodymų, kad valstybės narės nurodytų aplinkybių nepakanka.
Antra, dėl statistinės vertės svarbos muitinei vertei nustatyti Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija iš esmės tvirtina, kad, kol deklaruota muitinė vertė yra mažesnė už PMK, su ja negalima sutikti, todėl nacionalinės valdžios institucijos prieš išleisdamos prekes turi reikalauti pateikti garantiją. Jis pripažino, kad darant tokią prielaidą, pagal kurią bet kokią už PMK mažesnę muitinę vertę iš esmės reikia atmesti, nesvarbu, kiek abejonių gali likti atlikus muitinės patikrinimus ir kontrolę, būtų neatsižvelgiama į valstybių narių laisvę atlikti muitinį tikrinimą ir muitinės taisykles, kuriose numatyta konkreti procedūra kilus abejonių dėl deklaruotos muitinės vertės.
Taigi Bendrasis Teismas pripažino, kad statistinė vertė (kaip antai PMK) gali būti naudojama tik kaip rizikos analizės priemonė, t. y. priemonė, skirta, remiantis rizikos profiliais, aptikti importui, kuris gali būti įvykdytas nuvertinant prekes ir kurį būtina patikrinti, o ne jo muitinei vertei nustatyti.
Galiausiai, trečia, vertindamas realias Čekijos muitinės galimybes nustatyti didesnę muitinę vertę, Bendrasis Teismas išnagrinėjo, ar, taikydama antrinius metodus (
3
) muitinei vertei nustatyti, ši muitinė galėjo nustatyti didesnę muitinę vertę nei sandorio vertė (
4
) ir ar dėl to garantijos pateikimas iki atitinkamų prekių išleidimo būtų prisidėjęs prie Sąjungos finansinių interesų apsaugos.
Šiomis aplinkybėmis jis priminė, kad garantijos paskirtis – leisti muitinei, pirma, išleisti prekes, toliau tikrinant jas ir lydimuosius dokumentus, ir, antra, užtikrinti galimos per tokį patikrinimą nustatytos skolos muitinei išieškojimą. Vadinasi, garantijos pateikimas prisideda prie Sąjungos finansinių interesų apsaugos tik tuo atveju, kai valstybės narės muitinė turi informacijos, leidžiančios apskaičiuoti didesnę nei pagal deklaruotą muitinę vertę mokėtiną muito sumą ir nustatyti Sąjungai priklausančią papildomą nuosavų išteklių sumą. Bendrasis Teismas taip pat priminė, kad statistinė vertė (kaip antai PMK) netinka prekių muitinei vertei nustatyti, net ir nustatant jų vertę pagal likutinį metodą.
Atsižvelgiant į tai, kad pagal Bendrijos muitinės kodeksą (
5
) ir jurisprudenciją draudžiama naudoti savavališkai nustatytas arba fiktyvias muitines vertes, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad byloje nėra įrodymų, leidžiančių daryti išvadą, kad likutinio metodo (
6
) taikymas būtų leidęs surinkti papildomą muitų sumą, taigi ir gauti Sąjungos nuosavų išteklių.
Taigi Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad pagal nuosavų išteklių sistemą reglamentuojančias Sąjungos taisykles Čekijos Respublika neprivalėjo perduoti Komisijai nuosavų išteklių sumos, dėl kurios kilo ginčas, ir nurodė Komisijai ją grąžinti tai valstybei narei.
(
1
)	Pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307; toliau – Bendrijos muitinės kodeksas), 13 straipsnio 2 dalį.
(
2
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimą Čekijos Respublika / Komisija (C‑575/18 P, EU:C:2020:530, 83 punktas).
(
3
)	Numatytus Bendrijos muitinės kodekso 30 ir 31 straipsniuose.
(
4
)	Pagal Bendrijos muitinės kodekso 29 straipsnį.
(
5
)	Bendrijos muitinės kodekso 30 straipsnio 2 dalis.
(
6
)	Pagal Bendrijos muitinės kodekso 31 straipsnį.