62010CC0533_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Kalbėdamas apie pirmąjį iš dviejų prejudicinėje procedūroje pateiktų klausimų, kuriuo iš esmės prašoma išaiškinti 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą(2), 236 straipsnio 2 dalyje pavartotą sąvoką force majeure, dėl priežasčių, kurios bus nurodytos toliau, manau, jog tai platesnis klausimas, kuriuo siekiama nustatyti, ar minėtame Bendrijos muitinės kodekso straipsnyje numatyto antidempingo muito, dėl kurio paaiškėjo, kad tokiu, kaip antai nagrinėjamas šioje prejudicinėje procedūroje, atveju jo teisiškai neprivaloma sumokėti, grąžinimui arba atsisakymui išieškoti galima taikyti trejų metų senaties terminą. Kad ir kaip būtų, pagrindinis bylos klausimas susijęs su 1997 m. lapkričio 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2398/97, kuriuo buvo įvestas galutinis antidempingo muitas medvilninės patalynės iš Indijos, Egipto ir Pakistano importui(3), pripažinimo negaliojančiu, kaip tai buvo nuspręsta 2007 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo sprendime Ikea Wholesale (4), pasekmėmis.
I – Teisinis pagrindas
A – Tarptautinė teisė
2. 1994 m. balandžio 15 d. Europos bendrija Marakeše pasirašė Baigiamąjį dokumentą, išreiškiantį daugiašalių derybų dėl prekybos Urugvajaus raundo (1986–1994) rezultatus, Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutartį (PPO), taip pat jos 1–4 prieduose pateiktus susitarimus ir protokolus. Tarp jų yra 1994 m. Bendrasis susitarimas dėl muitų tarifų ir prekybos bei Susitarimas dėl ginčų sprendimo taisyklių ir tvarkos (toliau – Susitarimas dėl ginčų)(5) .
3. Iš PPO steigimo sutarties preambulės matyti, kad „siekdamos prisidėti prie šių tikslų įgyvendinimo [Susitariančiosios šalys] sudaro abipusiai naudingas sutartis dėl didelio tarifų ir kitų prekybos barjerų sumažinimo bei diskriminacinio tarptautinių prekybinių santykių režimo panaikinimo“.
4. Pagal PPO steigimo sutarties III straipsnio 2 dalį „ši sutartis sudaro sąlygas deryboms tarp jos valstybių narių dėl jų daugiašalių prekybinių santykių“.
5. PPO steigimo sutarties II straipsnio 2 dalyje įtvirtinta, kad „sutartys ir su jomis susiję dokumentai, įtraukti į 1, 2 ir 3 priedus < ... > yra šios Sutarties sudėtinė dalis, privaloma visoms valstybėms narėms“.
6. PPO steigimo sutarties XVI straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad „kiekviena valstybė narė užtikrina savo įstatymų, kitų teisės aktų ir administracinių procedūrų atitiktį savo įsipareigojimams, numatytiems pridedamose Sutartyse“.
7. 1994 m. Bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos VI straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad dempingas, dėl kurio „vienos valstybės prekės yra pateikiamos kitos valstybės prekybai žemesne, negu yra jų tikroji vertė [kaina], turi būti panaikintas, jei tai sukelia arba gali sukelti esminės žalos Susitariančiosios šalies teritorijoje įsteigtai pramonės šakai arba iš esmės žlugdo vietinės pramonės kūrimą“.
8. Taigi antidempingo priemonės gali būti patvirtintos Antidempingo sutarties, kurios 18 straipsnio 4 dalyje Susitariančiosios šalys įpareigojamos imtis „visų būtinų bendrojo ar konkretaus pobūdžio priemonių, kad užtikrintų, kad < ... > jos įstatymai, įstatymų lydimieji aktai ir administracinės procedūros atitiktų šios Sutarties nuostatas < ... > “, numatytomis sąlygomis ir aplinkybėmis.
9. Susitarimo dėl ginčų 3 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jo tikslas yra „apsaugoti šalių narių pagal apibrėžtąsias sutartis prisiimtas teises ir įsipareigojimus ir padėti išaiškinti tų sutarčių galiojančias nuostatas pagal priimtas viešosios tarptautinės teisės aiškinimo taisykles.
10. Pagal šio Susitarimo dėl ginčų 3 straipsnio 7 dalies nuostatas, kai abiem šalims priimtino sprendimo nepasiekiama, ginčų sprendimo mechanizmo tikslas yra „užtikrinti, kad būtų atšauktos aptariamos priemonės, jei nustatoma, kad jos neatitinka bet kokios iš apibrėžtųjų sutarčių nuostatos“.
11. Kai neatitinkančios priemonės neįmanoma nedelsiant panaikinti, Susitarimo dėl ginčų 21 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad atitinkamai šaliai duodamas pagrįstas laikotarpis tai padaryti. Jeigu jai nepavyksta to padaryti, pagal Susitarimo 22 straipsnio 2 dalį ji gali pradėti derybas su bet kokia ginčo sprendimo procedūras inicijavusia šalimi, siekdama nustatyti abiem pusėms priimtiną kompensaciją. Nesusitarus dėl kompensacijos, bet kokia ginčo sprendimo procedūras inicijavusi šalis gali prašyti, kad Ginčų sprendimo taryba (toliau – GST) leistų laikinai sustabdyti nuolaidų ar kitų įsipareigojimų taikymą atitinkamai šaliai narei.
B – Bendrijos teisė
1. Bendrijos muitinės kodeksas
12. Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnyje numatyta:
„1. Importo arba eksporto muitai grąžinami nustačius, kad tada, kai jie buvo sumokėti, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
Importo arba eksporto muitus atsisakoma išieškoti nustačius, kad tada, kai jie buvo įtraukti į apskaitą, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
Muitai negrąžinami ir neatsisakoma jų išieškoti, jeigu įvykių, dėl kurių buvo sumokėta arba įtraukta į apskaitą teisiškai neprivaloma sumokėti pinigų suma, priežastis buvo tyčiniai suinteresuoto asmens veiksmai.
2. Importo arba eksporto muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu per trejus metus nuo skolininko informavimo apie tokių muitų sumą dienos atitinkamai muitinės įstaigai pateikiamas prašymas.
Šis laikotarpis pratęsiamas, jeigu suinteresuotas asmuo pateikia įrodymus, kad pateikti tokį prašymą per nustatytą laikotarpį jam sukliudė ypatingos aplinkybės arba force majeure .
Jeigu muitinė per šį laikotarpį pati nustato, kad susidarė kuri nors iš šio straipsnio 1 dalies pirmojoje ar antrojoje pastraipose aprašytų padėčių, ji grąžina arba atsisako išieškoti muitą savo iniciatyva.“
2. Reglamentas Nr. 2398/97 ir po jo priimti aktai
13. Reglamentu Nr. 2398/97 nustatytas galutinis antidempingo muitas medvilninės patalynės, kurios kilmės šalys yra Egiptas, Indija ir Pakistanas, importui.
14. Praėjus keliems mėnesiams, remiantis Indijos Respublikos 1999 m. rugsėjo 7 d. skundu, pateiktu GST, buvo pradėtos konsultacijos su Bendrija dėl Reglamento Nr. 2398/97.
15. Kadangi abiem šalims priimtino sprendimo nepavyko pasiekti, 1999 m. rugsėjo 7 d. Indijos Respublika kreipėsi į GST su prašymu sudaryti kolegiją ir įpareigoti ją išnagrinėti Reglamento Nr.2398/97 atitiktį PPO nuostatoms.
16. Ši 1999 m. spalio 27 d. sudaryta kolegija 2000 m. spalio 30 d. parengė ataskaitą(6), kurioje mus dominančiu klausimu buvo padaryta išvada, jog Bendrijos veiksmai neatitinka jos įsipareigojimų pagal Antidempingo sutartį. Be kita ko, ji nurodė, pirma, kad Bendrija pažeidė Antidempingo sutarties 2.4.2 straipsnį, nes nustatydama svertinį dempingo maržos vidurkį taikė neigiamų dempingo maržų „sumažinimo iki nulio“ metodą, antra, kad Bendrijos elgesys buvo nesuderinamas su tos pačios sutarties 3.4 straipsniu, kai nustatydama, ar Bendrijos pramonei buvo padaryta žala, ji atsižvelgė į informaciją, gautą ne iš vietinės pramonės gamintojų, kaip tai buvo nustačiusi tyrimą atliekantį valdžios institucija, ir neatsižvelgė į visus svarbius tos pramonės būklės veiksnius.
17. PPO Apeliacinis komitetas patvirtino kolegijos ataskaitą 2001 m. kovo 1 d. paskelbta ataskaita(7) . GST ją patvirtino 2001 m. kovo 12 d.
18. Vadovaudamasi Susitarimo 19 straipsnio 1 dalimi GST paprašė Bendrijos suderinti savo priemones su Antidempingo sutartimi.
19. Remdamosi Susitarimo 21 straipsnio 3 dalimi Europos Bendrijos ir Indijos Respublika 2001 m. balandžio 26 d. nusprendė nustatyti penkių mėnesių ir dviejų dienų terminą GST rekomendacijoms ir sprendimams įvykdyti. Šis laikotarpis baigėsi 2001 m. rugpjūčio 14 d.
3. Priemonės, kurių Komisija ėmėsi po GST ataskaitos
20. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1515/2001 dėl priemonių, kurių gali imtis Bendrija remdamasi PPO Ginčų sprendimo tarybos patvirtinta ataskaita antidempingo ir apsaugos nuo subsidijavimo klausimais(8), priimtas 2001 m. liepos 23 d. Šiomis priemonėmis, kaip nustatyta jo 1 straipsnio 1 dalyje, Bendrija gali „panaikinti arba pakeisti ginčijamą priemonę“ [a punktas] arba „taikyti kitas specialias priemones, kurios, jos nuomone, yra tinkamos tomis aplinkybėmis“ [b punktas]; be to, šios dvi priemonės gali būti taikomos tuo pačiu metu.
21. Pagal Reglamento Nr. 1515/2001 3 straipsnį „bet kurios pagal šį reglamentą patvirtintos priemonės pradedamos taikyti nuo jų įsigaliojimo dienos ir nedaro įtakos muitų, surinktų iki tos dienos, grąžinimui, nebent būtų nurodyta kitaip“.
22. Dėl importo iš Indijos Europos Sąjungos Taryba 2001 m. rugpjūčio 7 d. priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1644/2001, iš dalies keičiantį Reglamentą Nr. 2398/97 ir laikinai sustabdantį jo taikymą importui iš Indijos(9) .
23. Remiantis 2002 m. sausio 28 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 160/2002, iš dalies keičiančiu Reglamentą (EB) Nr. 2398/97 ir nutraukiančiu tyrimo procedūrą dėl importo iš Pakistano(10), antidempingo procedūra dėl dempingo iš Pakistano buvo užbaigta, nes nauji skaičiavimai parodė, jog nė viena Pakistano įmonė, importuodama atitinkamas prekes, netaikė dempingo.
24. Po penkerių metų minėtame Sprendime Ikea Wholesale
Teisingumo Teismas nusprendė, pirma, kad Reglamento Nr. 2398/97 1 straipsnis yra negaliojantis, nes Taryba taikė „sumažinimo iki nulio“ metodą, antra, kad importuotojas, pareiškęs ieškinį dėl sprendimų, kuriais iš jo reikalaujama sumokėti antidempingo muitą pagal Reglamentą Nr. 2398/97, iš esmės turi teisę remtis tuo, kad šis reglamentas pripažintas neteisėtu, siekdamas susigrąžinti šiuos muitus pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalį.
II – Pagrindinės bylos aplinkybės ir CIVAD veiksmai
25. CIVAD SA (toliau – CIVAD), kurios buveinė yra Prancūzijoje ir kurios pagrindinė veikla yra prekių pardavimas nuotoliniu būdu, prekiauja medvilnine patalyne iš Pakistano. Nuo 1997 m. gruodžio 15 d. ji mokėjo pagal Reglamentą Nr. 2398/97 nustatytus antidempingo muitus.
26. Remdamasi tuo, jog buvo priimtas Reglamentas Nr. 160/2002, CIVAD 2002 m. liepos 26 d. ir 2002 m. spalio 28 d. raštais paprašė grąžinti antidempingo muitus, sumokėtus už medvilninės patalynės iš Pakistano importą nuo 1997 m. gruodžio 15 d. iki 1999 m. liepos 23 d.
27. Po šešerių metų, priėmus minėtą Sprendimą Ikea Wholesale, Direction régionale des douanes et droits indirects de Lille (Lilio regioninė muitų ir netiesioginių mokesčių direkcija) 2008 m. kovo 17 d. raštu atmetė CIVAD prašymus grąžinti antidempingo muitus, sumokėtus pagal 1997 m. gruodžio–1999 m. sausio mėnesių ir 1999 m. vasario–2002 m. sausio mėnesių importo deklaracijas. Šios regioninės direkcijos nuomone, Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatytas trejų metų terminas gali būti pratęstas, tik jeigu suinteresuotasis asmuo pateikia įrodymų, jog pateikti prašymą jam s ukliudė ypatingos aplinkybės, arba force majeure, o mokesčio surinkimą reglamentuojančio Bendrijos reglamento panaikinimas nėra tokia aplinkybė.
28. 2008 m. rugpjūčio 14 d. muitinės administracija atmetė 2008 m. balandžio 24 d CIVAD prašymą persvarstyti sprendimą, motyvuotą tuo, kad ji negalėjo pateikti prašymų dėl grąžinimo iki paskelbimo apie tyrimo procedūros nutraukimą Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje .
29. Remdamasi Bendrijos muitinės kodekso 243 straipsnio nuostatomis 2009 m. liepos 2 d. raštu CIVAD Tribunal d’instance de Roubaix
(Prancūzija) pateikė skundą dėl receveur des douanes de Roubaix C.R.D.
(Rubė C.R.D. muitų surinkimo įstaiga), directeur régional des [douanes] et droits indirects de Lille
(Lilio regioninis [muitų] ir netiesioginių mokesčių direktorius) ir administration des douanes
(muitinė) veiksmų ir pareikalavo grąžinti antidempingo muitus.
III – Prejudiciniai klausimai
30. Šiomis aplinkybėmis Tribunal d’instance de Roubaix
nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar Bendrijos reglamento, dėl kurio ūkio subjektas nei faktiškai, nei teisiškai negali pateikti atskiro ieškinio dėl panaikinimo, neteisėtumas yra jo atžvilgiu force majeure
aplinkybė, dėl kurios galima nesilaikyti Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatyto termino?
2. Atsakius į pirmąjį klausimą neigiamai, ar pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio [2 dalies trečią pastraipą] muitinės įstaigos privalo savo iniciatyva grąžinti antidempingo muitus, kai šio reglamento neteisėtumas buvo nustatytas po to, kai PPO valstybė narė užginčijo jo teisėtumą:
a) skaičiuojant nuo pirmo atitinkamos šalies, kuri užginčijo antidempingo reglamento teisėtumą, pranešimo;
b) skaičiuojant nuo specialios grupės, kuri nustatė antidempingo reglamento neteisėtumą, ataskaitos;
c) skaičiuojant nuo PPO Ginčų sprendimo tarnybos ataskaitos, po kurios Europos bendrija pripažino antidempingo reglamento neteisėtumą, pateikimo?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
31. Teisingumo Teismo kanceliarija prašymą priimti prejudicinį sprendimą užregistravo 2010 m. lapkričio 17 d.
32. CIVAD, Prancūzijos ir Čekijos vyriausybės bei Europos Komisija pateikė pastabas.
33. 2011 m. spalio 6 d. vykusiame posėdyje dalyvavo CIVAD, Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos atstovai, kurie pateikė pastabas žodžiu. Vykstant posėdžiui CIVAD atstovas pateikė 2011 m. rugsėjo 28 d. Komisijos raštą dėl muitų grąžinimo pagal 2008 m. gegužės 17 d. Reglamentą (EB) Nr. 261/2008, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas tam tikriems importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės kompresoriams(11) . Kitos proceso šalys neprieštaravo, kad šis dokumentas būtų įtrauktas į bylos medžiagą.
V – Argumentai
34. CIVAD iš esmės teigia, kad reglamento pripažinimas neteisėtu kaip neįprasta, neprognozuojama ir nepatenkanti į atitinkamo subjekto atsakomybės ribas aplinkybė yra Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatytas force majeure
atvejis. Be to, kad šis neteisėtumas nustatomas per procedūrą, kurioje negali dalyvauti privatūs subjektai, jie galėjo apie jį sužinoti tik paskelbus vėlesnį reglamentą (Reglamentas Nr. 160/2002), todėl tik nuo šio momento jie galėjo pateikti prašymą grąžinti muitus. Kad ir kaip būtų, CIVAD mano, kad Komisija bet kuriuo atveju turėjo numatyti terminą prašymams dėl muitų grąžinimo pateikti po to, kai viešai paskelbta apie Reglamento Nr. 2398/97 neteisėtumą. Galiausiai ji nurodo, kad pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalį valstybės narės privalo savo iniciatyva grąžinti antidempingo muitus nuo pirmos PPO kolegijos ataskaitos paskelbimo dienos (2000 m. spalio 30 d.).
35. Prancūzijos Respublika, Čekijos Respublika ir Komisija sutaria, kad Reglamento Nr. 2398/97 neteisėtumas nėra force majeure
atvejis, nes aplinkybė, jog tokioje teisinėje bendruomenėje, kaip antai Europos Sąjunga, reglamentas gali būti pripažintas negaliojančiu, nėra neįprasta. Kiek tai susiję su CIVAD elgesiu, ši bendrovė nesiėmė tinkamų priemonių susidūrusi su galimu minėto reglamento neteisėtumu, nes turėjo galimybę tam tikru momentu kreiptis dėl muitų grąžinimo ir remtis nacionalinėse valdžios institucijose šiuo neteisėtumu, o prireikus prašyti Prancūzijos teismų pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą.
36. Dėl kito klausimo abi vyriausybės ir Komisija tvirtina, kad GST ataskaita nacionalinės valdžios institucijoms nesuteikia galimybės netaikyti reglamento ir kad jos negalėjo pradėti grąžinimo procedūros savo iniciatyva, nes Reglamente Nr. 160/2002 nėra nuostatų dėl jau sumokėtų muitų grąžinimo.
VI – Argumentų vertinimas
37. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmajame klausime nurodo sudėtingą situaciją, kai, pirma, privatus subjektas, su kuriuo Bendrijos reglamentas tiesiogiai susijęs, anksčiau negalėjo pareikšti ieškinio dėl jo panaikinimo, ir, antra, po tam tikro laiko pripažinus reglamentą negaliojančiu, jis šia aplinkybe galėjo pasinaudoti tik iš dalies, nes administracinė institucija šiuo atveju pritaikė Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatytą senaties terminą. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo konkrečiai klausia, ar tokia situacija gali būti force majeure
atvejis, kuriam taikoma šioje 2 dalyje įtvirtinto minėto termino taikymo išimtis.
38. Taip suformulavus pirmąjį iš dviejų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų, manau, į jį gali būti atsakyta tik neigiamai. Tačiau šio atsakymo pasekmės bus labai skirtingos, o atsižvelgiant į šio atsakymo pagrindimą – netgi priešingos.
A – Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatytas trejų metų terminas netaikomas situacijai, kai reglamentas pripažintas neteisėtu
39. Manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi klaidinga prielaida, jog Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnis taikomas Reglamento Nr. 2398/97 pripažinimo negaliojančiu atvejui, todėl jam taikomas šiame 236 straipsnyje numatytas trejų metų senaties terminas, o prireikus ir force majeure
išimtis. Tačiau, mano nuomone, tai yra klaidinga prielaida, todėl negalima kalbėti apie force majeure
išimtį.
40. Todėl norėčiau paraginti Teisingumo Teismą dar kartą išaiškinti Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnį remiantis dviejų rūšių argumentais, susijusiais, pirma, su tinkamu Teisingumo Teismo teisminių galių vykdymu ir, antra, su privalomaisiais reikalavimais, išplaukiančiais iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisinę gynybą(12) .
41. Dėl pirmos argumentų grupės iš esmės reikia priminti, kad Teisingumo Teismo sprendimai dėl akto pripažinimo negaliojančiu savaime nekuria teisės, todėl jų atgalinis poveikis iš esmės prasideda nuo išaiškintos teisės normos įsigaliojimo(13) .
42. Tačiau gali būti numatyta šios taisyklės išimtis, jeigu jos taikymas konkrečiu atveju gali lemti sunkius ekonominius padarinius(14) .
43. Vis dėlto tik teismas, priimantis sprendimą pripažinti reglamentą negaliojančiu, gali priimti sprendimą dėl šio sprendimo galiojimo atgal išimties. Taip, be abejo, yra tiesioginių ieškinių dėl akto pripažinimo negaliojančiu atveju, o remiantis teismo praktika ir taikant pagal analogiją SESV 264 straipsnį, taip yra ir tuo atveju, kai sprendimas pripažinti aktą negaliojančiu priimamas nagrinėjant prejudicinį klausimą(15) . Tai reiškia išimtinę Teisingumo Teismo teisę nustatyti ieškinį tenkinančio sprendimo, t. y. sprendimo, kuriuo ginčijamas aktas pripažįstamas „niekiniu“, bendrąsias pasekmes.
44. Kiek tai susiję su Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio nagrinėjimu, akivaizdu, kad jo 1 dalyje nurodoma grąžinti importo ar eksporto muitus arba atsisakyti juos išieškoti, jei nustatoma, kad tokių muitų suma „nebuvo teisiškai privaloma sumokėti“.
45. Toks „teisinio pagrindo nebuvimas“, manau, neabejotinai apima atvejus, kai preziumuojant, kad norma, kuria buvo reikalaujama sumokėti importo ar eksporto muitus, galioja, ji taikyta neteisingai, t. y. „neteisėtai“, pačios taikytos normos požiūriu. Tačiau išvada apie patį taikytos teisės normos neteisėtumą turi būti kitokia.
46. Aišku, kad Reglamento Nr. 2398/97 pripažinimas negaliojančiu reiškia, jog remiantis juo reikalaujamus sumokėti mokesčius nebuvo „teisiškai privaloma sumokėti“. Tačiau tai nėra įprastas neteisėtumas, panašus į prieš tai paminėtą neteisėtumą, nes jį nulemia būtent paties Reglamento Nr. 2398/97 negaliojimas, grindžiamas jam taikytinomis normomis, kurios gali lemti jo neteisėtumą, nesvarbu, ar tai yra Sutarties, ar kitos antrinės teisės normos. Be to, kaip jau minėjau, antrinės teisės normos pripažinimo negaliojančia pasekmes reglamentuoja SESV 264 straipsnio nuostatos ir teismo praktika, pagal kurią šios nuostatos apima ir negaliojimo pripažinimą prejudicine tvarka.
47. Todėl Bendrijos 236 straipsnyje, visų pirma jo 2 dalyje, numatytos situacijos turi reikšmę tik jeigu jų aiškinimas susiaurinamas iki atvejo, kai mokėtinų muitų teisinio pagrindo nebuvimą lemia neteisingas teisės normos taikymas, kuris ir sudaro pažeidimą. Taigi, daroma prielaida, kad taikoma norma visada yra galiojanti, o keliamas tik jos taikymo teisėtumo klausimas.
48. Taip 236 straipsnį reikia aiškinti ir atsižvelgiant į privačių subjektų teises, todėl pereinu prie antros šios išvados 40 punkte paminėtų argumentų grupės.
49. Jei Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnyje daroma nuoroda tik į „neteisėtumą“, kurį lemia tai, kad su taikoma teisės norma nesuderinamas konkretus aktas, kuriuo reikalaujama grąžinti importo ar eksporto muitus, tai yra neteisėtumas, kurį nuo pat pradžių galima nustatyti, todėl juo galima remtis nedelsiant apskundus taikymo aktą. Šiomis aplinkybėmis 236 straipsnio 3 dalyje numatytas trejų metų terminas turi visiškai kitokią reikšmę, nes suprantamas kaip teisės, kuri nuo pat pradžių galėjo būti „įgyvendinta“, apribojimas dėl administracinės institucijos mokestinių lūkesčių užtikrinimo.
50. Priešingu atveju, t. y. jei Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnis suprantamas kaip apimantis teisės normos, kuria remiantis padarytas pažeidimas, pripažinimo negaliojančia atvejus, trejų metų terminas turės neigiamų pasekmių piliečių saugumui ir teisėms, nes galimas muito, kurio nereikėjo mokėti, grąžinimas priklausytų nuo neprognozuojamos aplinkybės, nepriklausančios nuo atitinkamų asmenų galių.
51. Iš tiesų dėl minėto aiškinimo Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnis tampa norma, kuria a priori
įtvirtinama teisė į mokesčio grąžinimą per trejus metus, nesvarbu, kada ši teisė atsirado. Kai neteisėtumo pripažinimas gali užtrukti, be kita ko, dėl sunkumų, susijusių, kaip žinoma, su konkrečios sąsajos kriterijumi, Teisingumo Teismui aiškinant šią sąlygą(16), akivaizdu, kad jei Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnis būtų siejamas su reglamento neteisėtumo pripažinimo teisme pasekmėmis laiko atžvilgiu, tai tam tikromis aplinkybėmis galėtų lemti situacijas, kurios yra nesuderinamos su pagrindiniais teisinės valstybės principais. Šiomis aplinkybėmis galima paaiškinti tokius neįprastus sprendimus, pavyzdžiui, kvalifikuoti kaip force majeure
atvejį, kai teismas pripažįsta teisės normą negaliojančia.
52. Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija pati remiasi tuo pačiu aiškinimu, nes, kaip matyti iš šios išvados 33 punkto, Komisija bent jau tam tikrais atvejais ragino suinteresuotuosius asmenis prašyti grąžinti muitus, kurie buvo iš jų pareikalauti remiantis neteisėtais teismų pripažintais(17) reglamentais, nesvarbu praėjęs laikas.
53. Apibendrindamas tai, kas išdėstyta, manau, kad Teisingumo Teismas turi išnagrinėti galimybę pripažinti, jog Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnyje numatytas trejų metų terminas neapima situacijų, kai teisinio pagrindo reikalauti sumokėti importo ar eksporto muitus nebuvimą lemia normos, kuria remiantis aptariamą muitą buvo reikalaujama sumokėti, neteisėtumas.
54. Esant tokiai išvadai, matyti, kad bylos aplinkybės nėra force majeure
atvejis, kaip tai suprantama pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnį. Todėl prielaida, kuria rėmėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (kad šis straipsnis apima Reglamento Nr. 2398/97 negaliojimo galimybę), turi būti pripažinta klaidinga. Jei ši prielaida yra neteisinga, Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnyje numatytos išimties, šiuo atveju force majeure, apimtis šioje byloje neturi jokios reikšmės.
B – Alternatyva: reglamento pripažinimas neteisėtu nėra Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatytas „force majeure“ atvejis
55. Net jei būtų nuspręsta, kad Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnis apima atvejus, kai reglamentas pripažintas neteisėtu, todėl šiais atvejais turi būti taikomas trejų metų terminas, manau, jog bet kuriuo atveju šio straipsnio 2 dalyje numatyta force majeure
išimtis netaikoma dėl lengvai paaiškinamos priežasties.
56. Iš Komisijos ginamos pozicijos aišku, jog tikimybė, kad Teisingumo Teismas pripažins aktą negaliojančiu, neatsižvelgiant į didesnius ar mažesnius sunkumus pareiškiant teisme ieškinį, galintį lemti tokį pripažinimą tokioje teisės sistemoje, kuri, pavyzdžiui, Sąjungoje, yra sukurta teisinės valstybės principu, todėl grindžiama teisėtumo principu ir kurioje jo laikymasis užtikrinamas teisminėms institucijoms vykdant kontrolę, negali būti laikoma neįprasta, išimtine ar netikėta aplinkybe. Taigi dėl Sąjungos teisės prigimties
ją sudarančios normos gali būti pripažintos negaliojančiomis.
57. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nors ir neatvirauja, atrodo, supranta, kad force majeure reiškia apribojimus, su kuriais susiduria privatūs subjektai ginčydami su jais tiesiogiai susijusį reglamentą. Tačiau net jei tai yra neginčijamas faktas, taip pat akivaizdu, jog force majeure
sąvoka negali apimti visos teisės sistemos, visų pirma jos procedūrinės dalies, nes ši sistema neatsiejama nuo galimybės ją numatyti. Jei ši teisės sistema tam tikrais aspektais sukeltų probleminių pasekmių, jas būtų sunku pašalinti taikant minėtą force majeure
sąvoką. Todėl negalima sutikti, jog susidūrėme su force majeure
atveju.
58. Tačiau jei Teisingumo Teismas pritartų šiems teiginiams, manau, jis neturėtų apsiriboti vien tokia išvada. Iš tikrųjų abejoju, kad šis galimas atsakymas padės Tribunal d’instance de Roubaix
priimti pakankamą ir, svarbiausia, teisingą sprendimą. Kitaip kalbant, mano nuomone, Teisingumo Teismas turi vengti, kad kažkaip dėl jo tylėjimo būtų patvirtintas aptariamo straipsnio aiškinimas, pagal kurį tais atvejais, kai nėra force majeure, turi būti būtinai taikomas Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatytas terminas. Iš tikrųjų vykstant teismo posėdžiui pasidarė aišku, kad pagrindinėje byloje pateiktas klausimas yra platesnis nei vien force majeure
atvejo nustatymo klausimas.
C – Kita alternatyva: galimas Sprendimo „Ikea Wholesale“ pasekmių aiškinimas
59. Šiuo atžvilgiu reikia pradėti nuo Teisingumo Teismo sprendimo, kuriuo buvo panaikintas Reglamentas Nr. 2398/97, t. y. nuo minėto Sprendimo Ikea Wholesale
ir, konkrečiai kalbant, nuo to, kaip Teisingumo Teismas apibrėžė jo pasekmes.
60. Šiame sprendime, kaip minėjau 24 punkte, Teisingumo Teismas, pirma, nusprendė, kad Reglamento Nr. 2398/97 1 straipsnis yra negaliojantis, nes Taryba taikė „sumažinimo iki nulio“ metodą, antra, apibrėžė tokio pripažinimo pasekmes, nes importuotojas, pareiškęs ieškinį dėl sprendimų, kuriais iš jo reikalaujama sumokėti antidempingo muitą pagal Reglamentą Nr. 2398/97, iš esmės turi teisę remtis šio reglamento pripažinimu negaliojančiu, siekdamas susigrąžinti šiuos muitus pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalį.
61. Iš pirmo žvilgsnio, kaip savo pastabų 36 punkte pažymi Komisija, iš minėto Sprendimo Ikea Wholesale matyti, kad Reglamento Nr. 2398/97 negaliojimo pasekmės savaime dar nėra Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje numatytų sumų, kurios nebuvo teisiškai privalomos jas pervedant, grąžinimo sąlygų išimtis.
62. Iš tikrųjų šio sprendimo 67 punkte Teisingumo Teismas teigė, „kad nacionalinės valdžios institucijos savo nacionalinėje teisėje turi numatyti pripažinimo negaliojančiu pasekmes, kai tai buvo padaryta pateikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo įvertinimo (1975 m. spalio 30 d. Sprendimo Rey Soda, 23/75, Rink. p. 1279, 51 punktas), o tai reikštų, kad pagal Reglamentą Nr. 2398/97 sumokėti antidempingo muitai nebelaikomi teisiškai privalomi Reglamento Nr. 2913/92 236 straipsnio 1 dalyje pavartota prasme ir iš principo muitinės institucijos juos turi grąžinti pagal šią nuostatą, jeigu įvykdomos tokiam grąžinimui taikomos sąlygos, įskaitant numatytą šio straipsnio 2 dalyje (18), o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas“.
63. Tačiau reikia turėti omenyje, kad Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalis nepaminėta Sprendimo Ikea Wholesale
rezoliucinėje dalyje, atvirkščiai, paminėta tik to paties straipsnio 1 dalis. Šio sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkte pažymėta, kad „importuotojas, kaip antai aptariamas pagrindinėje byloje, nacionaliniame teisme pareiškęs ieškinį dėl sprendimų, kuriais iš jo reikalaujama sumokėti antidempingo muitą pagal šiuo teismo sprendimu negaliojančiu pripažintą Reglamentą Nr. 2398/97, iš esmės turi teisę remtis šiuo negaliojimu pagrindinėje byloje (19), siekdamas susigrąžinti šiuos muitus pagal [Bendrijos muitinės kodekso] 236 straipsnio 1 dalį.
64. Pažymėjau žodžius „pagrindinėje byloje“, nes manau, kad šiais dviem pripažinimais Teisingumo Teismas norėjo atskirti dvi skirtingas situacijas, kad apibrėžtų pripažinimo negaliojančiu taikymą praeities atžvilgiu. Pirma, situacija, kai subjektai, pervedę pagal neteisėtu pripažintą reglamentą mokėtinus muitus, susitaikė su tuo ir neužginčijo jo įgyvendinimo aktų nacionalinėse valdžios institucijose. Antra situacija, kai subjektai, kaip antai Ikea Wholesale Ltd
ir CIVAD, kaip pamatysime, užginčijo reglamento taikymą ir galiausiai sulaukė negaliojimą pripažįstančio Teisingumo Teismo sprendimo. Jei pirmiesiems turėtų būti taikomi Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje nustatyti apribojimai, antriesiems, remiantis teismo sprendimų dėl pripažinimo negaliojančiais galiojimu atgal, atvirkščiai, nebūtų jokių apribojimų.
65. Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje aiškiai nenumatyta galimybė kaip nors reikalauti grąžinti nepagrįstai sumokėtas sumas praėjus trejų metų terminui, skaičiuojant nuo informavimo apie jas dienos, nes vienintelė išimtis yra force majeure .
66. Tačiau toks požiūris yra priimtinas tik tų asmenų atžvilgiu, kurie nepasinaudojo turimomis teisinėmis priemonėmis ir neužginčijo reglamento, kuris galiausiai buvo pripažintas neteisėtu. Be abejo, šis požiūris negali būti taikomas asmenims, dėl kurių toks pripažinimas tapo įmanomas, t. y. asmenims, kurie užginčijo reglamentą įgyvendinančius aktus ir suteikė Teisingumo Teismui galimybę priimti sprendimą. Išskyrus išimtinius atvejus, kai Teisingumo Teismas tinkamai motyvuotu sprendimu nuspręstų priešingai, tokiems asmenims, atvirkščiai, turėtų būti taikomas teismo sprendimų pripažinti aktą niekiniu galiojimo atgal principas(20) .
67. Priešingu atveju, t. y. apribojus šio pripažinimo poveikį laiko atžvilgiu motyvuojant tuo, jog taikant terminą, kurio dies a quo panašus į numatytąjį Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje, būtų gautas sunkiai su teise į veiksmingą teisinę gynybą (Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis) suderinamas rezultatas. Tokiu atveju prie sunkumų, su kuriais susidūrė privatus subjektas, kaip antai atitinkamas importuotojas, siekdamas, kad būtų užtikrinta reglamento, kaip antai Reglamento Nr. 2398/97(21), teisminė kontrolė, pagal iškreiptą analogiją reikėtų pridėti nusivylimą dėl negalėjimo pasinaudoti faktiniais ir praktiniais šio pripažinimo niekiniu rezultatais.
68. Todėl manau, kad minėto Sprendimo Ikea Wholesale
rezoliucinėje dalyje Teisingumo Teismas nenurodė, kad pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalį Ikea Wholesale Ltd
„pagrindinėje byloje“ galėjo reikalauti išplėsti atskiroje Teisingumo Teismo procedūroje pripažinto negaliojimo pasekmių poveikį laiko atžvilgiu.
69. Tačiau kitaip yra kalbant apie asmenis, kurie kaip nors neužginčijo Reglamentą Nr. 2398/97 įgyvendinančių aktų, kuriems, kaip numatyta minėto Sprendimo Ikea Wholesale
67 punkte, Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje nustatytas terminas taikomas be apribojimų.
70. O kaip dėl CIVAD? Mano nuomone, jei pagrindinėje byloje būtų įrodyta, kad CIVAD elgesį procese galima prilyginti Ikea Wholesale Ltd
elgesiui, kiek tai susiję su pastangomis užginčyti Reglamentą Nr. 2398/97, šio reglamento pripažinimo niekiniu pasekmės abiem įmonėms neturėtų skirtis(22) . Jei nacionalinis teismas nebūtų ėmęsis veiksmų, kurie leidžia Teisingumo Teismui priimti atskirą sprendimą dėl taikyto reglamento galiojimo(23), tai nebūtų padarę įmonei CIVAD tokios neigiamos įtakos, kad jos padėtis faktiškai taptų panaši į subjektų, neužginčijusių normos, kurios neteisėtumą ji nurodė, kai tik tokia galimybė atsirado, pateikusi argumentus, kuriais galėjo teisėtai remtis.
71. Galiausiai, mano nuomone, į pirmąjį prejudicinį klausimą taip pat reikia atsakyti, kad nagrinėjamas atvejis nėra foce majeure
atvejis, tačiau reglamento neteisėtumo pripažinimas, kaip antai Reglamento Nr. 2398/97 minėtame Sprendime Ikea Wholesale, nereiškia, jog atsiranda teisė į grąžinimą arba atsisakymą išieškoti, kuri, kaip numatyta Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, yra apribota laiko atžvilgiu tuo atveju, kai importuotojas, kaip antai pagrindinėje byloje, remdamasis šio reglamento neteisėtumu imasi veiksmų, o pastarąją aplinkybę turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
D – Kitas „Tribunal d’instance de Roubaix“ papildomai pateiktas klausimas
72. Dabar apžvelkime kitą klausimą, kuris pateiktas su sąlyga, kad atsakydamas į pirmąjį klausimą Teisingumo Teismas pripažins, jog nagrinėjama situacija nėra force majeure
atvejis. Ar muitinės įstaiga privalo imtis veiksmų nuo momento, kai PPO paskelbė apie Reglamento Nr. 2398/97 nesuderinamumą su Antidempingo sutartimi(24) ?
73. Mano nuomone, remdamasi vien šiuo pagrindu Prancūzijos administracinė įstaiga negali imtis veiksmų ir grąžinti pervestus muitus paprasčiausia dėl to, kad pagal Reglamentą Nr. 1515/2001 Bendrija yra įpareigota patvirtinti priemones, kurių ji gali imtis remdamasi PPO patvirtinta ataskaita antidempingo ir apsaugos nuo subsidijavimo klausimais. Šiomis priemonėmis, kaip nustatyta jo 1 straipsnio 1 dalyje, gali būti „panaikinta arba pakeista ginčijama priemonė“ [a punktas] arba „taikomos kitos specialios priemonės, kurios, [Bendrijos] nuomone, yra tinkamos tomis aplinkybėmis“ [b punktas]; be to, šios dvi priemonės gali būti taikomos tuo pačiu metu.
74. Taigi galima reakcija į Sąjungos reglamento pripažinimą nesuderinamu su Antidempingo sutartimi yra Sąjungos institucijų prerogatyva, todėl nacionalinė valdžios institucija, kuri nuspręstų imtis priemonių, neišvengiamai pažeistų Bendrijos kompetenciją. Pakanka priminti, kad nacionalinės valdžios institucijos motu proprio patvirtintas grąžinimas prieštarautų reglamentui, kuris nors ir nesuderinamas su Antidempingo sutartimi, yra visiškai galiojantis Sąjungoje.
75. Taip pat reikia pridurti, kad reakcija, kurios tikimasi sulaukti iš Sąjungos, nebūtinai yra sumokėtų muitų grąžinimas. Pirmiausia, dėl to, kad nesuderinamumas su Antidempingo sutartimi, kiek tai susiję su PPO, kaip jau pastebėjau, yra tik dėl pareigos pradėti konsultacijas ir derybas, todėl negalima atmesti prielaidos, kad per šį derybų procesą bus priimta sprendimų, kurie nebūtinai lems šių muitų grąžinimą. Antra, kadangi Reglamente Nr. 1515/2001 numatytos galimybės grąžinti muitus arba iš dalies pakeisti reglamentą, arba taikyti „bet kokias kitas specialias priemones, kurios, [Bendrijos] nuomone, yra tinkamos tomis aplinkybėmis“, taip pat negalima atmesti galimybės, kad, išnagrinėjus situaciją atsižvelgiant į GST ataskaitą, muitus, kurie galbūt yra nepagrįsti dėl šioje ataskaitoje nurodytų priežasčių, vis dėlto bus galima išreikalauti remiantis kitu pagrindu nei tas, kurį kritikuoja PPO.
VII – Išvada
76. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip suformuluoti atsakymą į prejudicinius klausimus:
„1. a) 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 236 straipsnio 2 dalyje numatytas trejų metų terminas neapima atvejų, kai teisinio pagrindo reikalauti sumokėti importo ar eksporto muitus nebuvimą lemia pačios normos, kuria remiantis aptariamą muitą buvo reikalaujama sumokėti, neteisėtumas.
b) Kadangi šis terminas netaikomas, jo išimtis, force majeure, taip pat negali būti taikoma.
2. Arba:
Teisei į muitų grąžinimą arba atsisakymą juos išieškoti, kuri atsiranda pripažinus reglamentą neteisėtu, kaip tai buvo padaryta 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Ikea Wholesale
(C-351/04) dėl 1997 m. lapkričio 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2398/97, nustatančio galutinį antidempingo muitą medvilninės patalynės, kurios kilmės šalys yra Egiptas, Indija ir Pakistanas, importui, Reglamento Nr. 2913/92 236 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatytas apribojimas laiko atžvilgiu netaikomas tuo atveju, jei importuotojas vykdė veiklą imdamasis reikalingų atsargumo priemonių.
3. Arba:
a) Bendrijos reglamento pripažinimas neteisėtu nėra Reglamento Nr. 2913/92 236 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatytas force majeure
atvejis.
b) Pagal Reglamento Nr. 2913/92 236 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą muitinės įstaigos neprivalo savo iniciatyva grąžinti antidempingo muitus remdamosi tik tuo, kad pripažintas nesuderinamumas su Pasaulio prekybos organizacijos taisyklėmis.“
(1) .
(2)  –	OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307; toliau – Bendrijos muitinės kodeksas.
(3)  –	OL L 332, p. 1.
(4)  –	2007 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas Ikea Wholesale, C-351/04, Rink. p. I-7723.
(5)  –	OL L 336, p. 234; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 325.
(6)  –	WT/DS 141/R Europos Bendrijos – Antidempingo muitas medvilninės patalynės iš Indijos importui, 2000 m. spalio 30 d. kolegijos ataskaita.
(7)  –	WT/DS 141/AB/R Europos Bendrijos – Antidempingo muitas medvilninės patalynės iš Indijos importui, 2001 m. kovo 1 d. Apeliacinio komiteto ataskaita.
(8)  –	OL L 201, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 38 t., p. 50.
(9)  –	2001 m. rugpjūčio 7 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1644/2001, iš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 2398/97, kuriuo buvo įvestas galutinis antidempingo muitas medvilninės patalynės iš Indijos, Egipto ir Pakistano importui, ir laikinai sustabdantis jo taikymą importui iš Indijos (OL L 219, p. 1).
(10)  –	2002 m. sausio 28 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 160/2002, iš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 2398/97, kuriuo buvo įvestas galutinis antidempingo muitas medvilninės patalynės iš Indijos, Egipto ir Pakistano importui, ir nutraukiantis tyrimo procedūrą dėl importo iš Pakistano (OL L 26, p. 1).
(11)  –	OL L 81, p. 1.
(12)  –	Kalbama būtent apie byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Ikea Wholesale, ir 2010 m. gegužės 10 d. Sprendime Cabletron
(C-463/98, Rink. p. I-3495, 26 punktas) pateiktą išaiškinimą.
(13)  –	2011 m. rugsėjo 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas Q-Beef ir Bosschaert
(C-89/10 ir C-96/10, Rink. p. I-7819, 48 punktas).
(14)  –	Šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimą Albron Catering
(C-242/09, Rink. p. I-10309, 35–37 punktai).
(15)  –	Šiuo klausimu žr. 1985 m. vasario 27 d. Sprendimą Produits de Maïs
(112/83, Rink. p. 719, 16–18 punktai); 1994 m. balandžio 26 d. Sprendimą Roquette Frères
(C-228/92, Rink. p. I-1445, 17–20 ir 25–30 punktai). Žr. W. Cremer „Art. 231, Rn. 6“, Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C. H. Beck, 3-iasis leidimas, Miunchenas, 2007, taip pat W. B. Wegener „Art. 234, Rn. 39–42“_Callies/Ruffert, EUV. EGV Kommentar, C. H. Beck, 3-iasis leidimas, Miunchenas, 2007.
(16)  –	Šiuo klausimu žr. U. Haltern Europarecht. Dogmatik im Kontext, Mohr Siebeck, 2-asis leidimas, 2007, pastabos 509–543.
(17)  –	Žr., pavyzdžiui, 2009 m. lapkričio 17 d. Europos Sąjungos Pirmosios instancijos teismo sprendimą MTZ Polyfilms prieš Tarybą
(T-143/06, Rink. p. II-4133), kuriame 2006 m. vasario 27 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 366/2006, iš dalies keičiantis Reglamentą (EB) Nr. 1676/2001, įvedantį galutinį antidempingo muitą importuojamai polietileno tereftalato (PET) plėvelei, kurios kilmės šalis, inter alia, yra Indija (OL L 68, p. 6), buvo pripažintas neteisėtu. Dėl to Komisija, ėmusis įvairių priemonių, Pranešimu apie antidempingo priemones, nustatytas importuojamai Indijos kilmės polietileno tereftalato plėvelei, ir apie iš dalies atnaujinamą antidempingo tarpinės peržiūros tyrimą dėl importuojamos Indijos kilmės polietileno tereftalato (OL C 131, 2010, p. 3) nusprendė paraginti suinteresuotuosius asmenis kuo greičiau teikti atitinkamus prašymus grąžinti ir aiškiai nurodė, jog taikytinuose muitų teisės aktuose nustatytas terminas nebus taikomas. Panašių formuluočių priemonė buvo priimta ir Reglamento Nr. 261/2008 atveju, kai dokumentu, kurį CIVAD pateikė per teismo posėdį ir kuris minėtas 33 punkte, Komisija sutiko grąžinti muitus, nors neturėjo pareigos tai daryti neteisėtumą pripažįstančiu teismo sprendimu.
(18)  –	Išskirta mano.
(19)  –	Išskirta mano.
(20)  –	Tačiau dėl išsamumo turiu pažymėti, kad, kaip nurodė Komisija, ankstesniame sprendime (minėtas Sprendimas Cabletron ) Teisingumo Teismas aiškiai pritarė generalinio advokato F. G. Jacobs, kuris savo išvados 115 punkte pažymėjo: „taigi nematau priežasčių riboti mano siūlomos išvados dėl akto negaliojimo ex tunc
poveikį. Kad ir kaip būtų, bus pažymėta, kad sprendimas turės praktinį poveikį tik laikotarpiu iki 2000 m. sausio 1 d. ir kad Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 2 dalyje nustatytas tik trejų metų terminas grąžinti arba atsisakyti išieškoti teisiškai neprivalomus sumokėti muitus“, pasiūlytam sprendimui.
(21)  –	Nemanau, kad galima lengvai įrodyti, jog nagrinėjamas reglamentas yra „konkrečiai“ susijęs, kaip tai suprantama pagal teismų praktiką. Šiuo klausimu, inter alia,
žr. K. Lenaerts „Le traité de Lisbonne et la protection juridictionnelle des particuliers en droit de l’Union“, Cahiers de droit européen, Nr. 5/6, 2009, p. 711–745.
(22)  –	Šioje byloje gali būti nurodyti kai kurie sprendimo elementai. Faktiškai dar 1998 m. kovo 2 d. CIVAD kartu su kitomis bendrovėmis užginčijo Reglamentą Nr. 2398/97 pareikšdamos ieškinį dėl panaikinimo Pirmosios instancijos teisme. Šis ieškinys buvo atmestas dėl su teisėtais atstovais susijusių procedūrinių klaidų 2000 m. vasario 24 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi FTA ir kt. prieš Tarybą, Rink. p. II-373). Šis ieškinys bet kuriuo atveju nebuvo grindžiamas motyvais, dėl kurių vėliau buvo priimtas minėtas Sprendimas Ikea Wholesale, nes jo pareiškimo momentu (1998 m. kovo mėn.) konsultacijos, inicijuotos PPO remiantis Indijos pateiktu skundu (1998 m. rugpjūčio mėn.), dar net nebuvo pradėtos. Neatsižvelgiant į šio pirmojo bandymo užginčyti reglamentą (dėl kurio Taryba ir Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo, susijusį su teisės pareikšti ieškinį neturėjimu) nesėkmę, man atrodo, yra įdomu ją paminėti kaip CIVAD suinteresuotumo ir pastangų pareikšti ieškinį dėl Reglamento Nr. 2398/97 rodiklį.
(23)  –	Reikia pabrėžti, kad pati CIVAD nacionalinėms valdžios institucijoms nurodė, kad būtų geriau sulaukti Teisingumo Teismo sprendimo šiuo klausimu.
(24)  –	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausime išskiria tris momentus, kurie yra svarbūs vykstant PPO procedūrai dėl Reglamento Nr. 2398/97 suderinamumo su Antidempingo sutartimi nustatymo. Kaip nurodau toliau, nei pati procedūra, nei joje padaryta išvada pagal Sąjungos teisę negalėjo būti pakankamas pagrindas nacionalinės valdžios institucijoms imtis CIVAD kritikuojamų veiksmų. Būtent todėl manau, kad skirtumas tarp šių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išskirtų procedūrinių momentų nėra svarbus.