62003CC0171_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. College van Beroep voor het bedrijfsleven
(Administracinis prekybos ir pramonės teismas (Nyderlandai) kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikdamas tris klausimus dėl išaiškinimo, susijusio su teisės aktuose, reglamentuojančiuose bendrą galvijienos rinkos organizavimą, įtvirtinto termino skaičiavimu, ir vieną klausimą dėl galiojimo, susijusį su šio termino nesilaikymo pasekmių proporcingumu.
I – Faktinės aplinkybės, teisinis pagrindas ir prejudiciniai klausimai
2. Pagrindinės bylos šalys yra dvi galvijų auginimu užsiimančios įmonės ( Maatschap Toeters ir M.C. Verberk) bei Productschap Vee en Vlees
(Prekybos galvijais ir mėsa tarnyba). Įmonės kreipėsi siekdamos priemokos už pirmalaikį veršelių pateikimą į rinką, nustatytos bendro galvijienos rinkos organizavimo srityje. Productschap Vee en Vlees jų paraiškas atmetė, kadangi jos buvo pateiktos praleidus taikytinuose teisės aktuose nustatytą trijų savaičių terminą.
3. Konkrečiai kalbant, Maatschap Toeters
veršeliai buvo paskersti 1998 m. kovo 12, 13 ir 16 d. Productschap Vee en Vlees
nusprendė, kad terminas paraiškoms pateikti pasibaigė atitinkamai 1998 m. balandžio 3, 6 ir 7 d. ir kad paraiška, gauta 1998 m. balandžio 8 d., buvo pavėluota. M. C. Verberk priklausantys veršeliai buvo paskersti 1998 m. sausio 27 ir 28 d., todėl Productschap Vee en Vlees
pripažino, kad trijų savaičių terminas pasibaigė atitinkamai 1998 m. vasario 18 ir 19 d. ir kad 1998 m. vasario 20 d. gauta paraiška taip pat buvo pavėluota.
4. Įmonės pareiškė ieškinį nacionaliniame teisme, kuris nusprendė, kad jo sprendimas priklauso nuo 1971 m. birželio 3 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1182/71, nustatančio terminams, datoms ir laikotarpiams taikytinas taisykles(2), 3 straipsnio išaiškinimo. Pagal šį straipsnį:
„1. < … > jeigu dienomis, savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojamas terminas turi būti skaičiuojamas nuo įvykio arba veiksmo pradžios momento, tai laikoma, kad ta diena, kurią prasideda įvykis ar veiksmas, neįeina į nagrinėjamą terminą.
2. Atsižvelgiant į 1 ir 4 dalių nuostatas: < … >
c) savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojamas terminas pradedamas skaičiuoti nuo pirmos termino dienos pirmosios valandos pradžios, o baigiamas – pasibaigus paskutinės savaitės, mėnesio ar metų dienos, kuri yra ta pati savaitės diena, kurią prasidėjo terminas, arba atitinka tą pačią datą, paskutinei valandai. < … > “.
5. Nacionalinis teismas nutarė, kad sprendimas taip pat priklausė nuo Reglamento Nr. 3886/92(3) 50a straipsnio 1 dalies, pagal kurią „kiekviena paraiška gauti priemoką yra pateikiama kompetentingai atitinkamos valstybės narės institucijai ne vėliau kaip per tris savaites po paskerdimo“, išaiškinimo ir galiojimo.
6. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą padavęs teismas pateikė šiuos prejudicinius klausimus:
„1) a) Ar Reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1182/71 3 straipsnio 2 dalies c punktas aiškintinas taip, kad Reglamento (EEB) Nr. 3886/92 50a straipsnyje numatytas savaitėmis skaičiuojamas terminas baigiasi paskutinės savaitės tos pačios dienos, kaip ir kita diena po paskerdimo, paskutinę valandą?
b) Ar valstybei narei taikant Reglamento (EEB) Nr. 3886/92 50a straipsnį paraiškos gauti priemoką pateikimo momentą galima nustatyti pagal nacionalines proceso taisykles, vidaus teisėje taikomas panašiems paraiškų pateikimo terminams?
c) Ar priešingu atveju Reglamento (EEB) Nr. 3886/92 50a straipsnis aiškintinas taip, kad priemokų paraiška taip pat laikytina „pateikta“ laiku, jeigu galima įrodyti, kad ji buvo įteikta paštui nesuėjus trijų savaičių terminui ir kompetentinga institucija ją gavo terminui pasibaigus tuo momentu, kai ji galėjo pranešti Komisijai reikiamą informaciją tą pačią dieną, kurią ji būtų ją pranešusi, jei priemokų paraiška būtų pateikta iki termino pabaigos?
2) Ar Reglamento (EEB) Nr. 3886/92 50a straipsnio 1 dalis galioja tiek, kiek ji visiškai atima teisę į priemoką iš asmenų, kurie kreipiasi dėl jos praleidę paraiškos pateikimo terminą, nepaisant šio termino praleidimo priežasties ir trukmės?“
7. Pastabas pateikė Nyderlandų vyriausybė, Productschap Vee en Vlees
ir Komisija.
II – Vertinimas
A – Pirmas klausimas
8. Šiuo klausimu nacionalinis teismas siekia išsiaiškinti, kaip skaičiuoti pagal Reglamentą Nr. 1182/71 savaitėmis skaičiuojamus terminus, prasidedančius tada, kai įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas. Remdamasis reglamento 3 straipsniu teismas daro išvadą, kad ta diena, kai įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, šiuo atveju diena, kurią veršeliai buvo paskersti, į terminą neįskaitoma, tačiau jam kyla abejonių dėl paskutinės termino dienos. Reglamento 3 straipsnio 2 dalies c punktas nustato, kad terminas pasibaigia dienos, kuri yra ta pati savaitės diena, kurią prasidėjo terminas, arba atitinka tą pačią datą, paskutinę valandą. Ar ši nuostata nurodo dieną, kurią įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, t. y. dieną, nuo kurios terminas pradedamas skaičiuoti, nors ji į terminą neįskaitoma? Ar tai kita diena, kuri yra pirma termino diena? Nacionalinis teismas pastebi, kad pagal pirmąjį aiškinimą savaitėmis skaičiuojamas terminas yra septynios dienos, o pagal antrąjį aiškinimą toks terminas bus viena diena ilgesnis. Taigi vienos savaitės terminas būtų aštuonios dienos, dviejų savaičių – penkiolika dienų ir t. t.
9. Nyderlandų vyriausybės nuomone, iš Reglamento Nr. 1182/71 3 straipsnio teksto matyti, kad paskutinė savaitėmis skaičiuojamo termino diena yra paskutinės termino savaitės diena, kuri yra ta diena, kai įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, nuo kurio prasideda terminas. Kadangi nagrinėjamu atveju paskerdimo diena į terminą neįskaitoma, diena, nuo kurios terminas skaičiuojamas, turi būti kita diena. Todėl jei veršeliai buvo paskersti 1998 m. kovo 16 d., pirmadienį, trijų savaičių terminas prasidėjo 1998 m. kovo 17 d., 00:00 val. ir baigėsi trečios po to einančios savaitės antradienį, 24:00 val., tai yra antradienį, 1998 m. balandžio 7 d., 24:00 val.
10. Komisija palaiko priešingą aiškinimą. Reglamento Nr. 1182/71 3 straipsnis yra pagrįstas dies a quo ir dies ad quem
sąvokomis. Iš 3 straipsnio 1 dalies Komisija daro išvadą, kad dies a quo yra diena, kurią įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, nuo kurio terminas turi būti skaičiuojamas. Remiantis 3 straipsnio 1 dalimi, dies a quo
neįskaitoma į terminą, kadangi šia taisykle siekiama, jog visiems asmenims, kuriems ji taikoma, būtų nustatytas tas pats terminas, nepaisant momento, kada įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas. Tačiau apskaičiuojant paskutinę termino dieną, diena, kurią įvyko įvykis ar buvo atliktas veiksmas, ir toliau yra dies a quo . Todėl vienos savaitės terminas yra septynios dienos. Priešingu atveju vienos savaitės terminas būtų aštuonios dienos, dviejų savaičių terminas būtų penkiolika dienų ir t. t., o tai, Komisijos manymu, yra nelogiška.
11. Šiuo klausimu iškeliama aiškinimo problema, kuri yra ne tik sudėtinga, bet ir gana svarbi atsižvelgiant į plačią Reglamento Nr. 1182/71 taikymo sritį. Pagal jo 1 straipsnį „jeigu nenumatyta kitaip, šis reglamentas taikomas Tarybos arba Komisijos teisės aktams, kurie buvo ar bus priimti pagal Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį“. Taigi šis reglamentas taikomas Bendrijos teisės aktais nustatytų terminų, datų ir laikotarpių skaičiavimui, išskyrus terminus, kurie įtvirtinti specialiose normose ir pirminėje teisėje ar kituose ne Tarybos ar Komisijos priimtuose teisės aktuose, pavyzdžiui, Teisingumo Teismo procedūros reglamente, kuris yra paties Teisingumo Teismo priimtas aktas, terminų atžvilgiu nustatantis specialias nuostatas.
12. Savo nagrinėjimą pradėsiu trumpu tekstų aptarimu ir tuomet pateiksiu sisteminį argumentą, kuris, mano nuomone, padeda teisingai atsakyti į iškeltą klausimą.
13. Tekstai įvairiomis kalbomis, į kuriuos atsižvelgiau, nepateikia galutinio atsakymo, kadangi visose Reglamento Nr. 1182/71 3 straipsnio redakcijose yra tam tikra dviprasmybė. Nustatant, kuri turi būti paskutinė savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojamo termino diena, šio straipsnio 2 dalyje tik nurodoma, kad tai yra bet kuri paskutinė savaitės, mėnesio ar metų diena, kuri yra ta pati savaitės diena, kurią prasidėjo terminas, arba atitinka tą pačią datą, nepatikslinant, ar tai yra diena, kurią įvyko įvykis ar buvo atliktas veiksmas, lėmęs termino pradžią, ar kita diena, kuri yra pirmoji termino diena.
14. Visų pirma remsiuosi Reglamento Nr. 1182/71 redakcijomis, kurios buvo oficialios jo priėmimo metu (t. y. redakcijomis vokiečių, prancūzų, italų ir olandų kalbomis). Nors Bendrijos pirminės ir antrinės teisės tekstai yra autentiški visomis oficialiomis kalbomis, siekiant suvokti prasmę naudinga atkreipti ypatingą dėmesį į tas jų kalbines redakcijas, kurios buvo priimtos.
15. Remiantis redakcija vokiečių kalba, terminas baigiasi paskutinės savaitės, mėnesio ar metų dienos pabaigoje „der dieselbe Bezeichnung oder dieselbe Zahl wie der Tag des Fristbeginns trägt“ (kuri yra ta pati savaitės diena ar atitinka tą pačią datą kaip ir termino pradžios diena). Nėra aišku, kas yra ši Tag des Fristbeginns . 3 straipsnio 2 dalies c punktas jau numatė, kad terminas prasideda ( beginnt ) pirmos valandos pradžioje „des ersten Tages der Frist“ (pirmos termino dienos), todėl atrodo, kad jis nurodo dieną, einančią po tos dienos, kurią įvyksta termino pradžią lemiantis įvykis ar veiksmas, kadangi pastaroji į terminą neįskaitoma. Tai, kad redakcijos vokiečių kalba 2 dalyje vartojamas veiksmažodis beginnen
ir terminas Fristbeggins, nors 1 dalyje pavartotas žodis „Anfang“, leidžia manyti, kad paskutinė termino diena turi būti skaičiuojama remiantis pirmąja termino diena, o ne diena, kurią įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, lemiantis jo pradžią. Vis dėlto ši kalbinė versija yra dviprasmiška.
16. Pagal redakciją prancūzų kalba paskutinė termino diena priklauso nuo „jour de départ“, kuri gali nukreipti tiek į pirmąją termino dieną („premier jour du délai“), tiek į dieną, kurią atliekamas veiksmas ar įvyksta įvykis, nuo kurio turi būti skaičiuojamas terminas („à partir du moment où survient un événement ou s’effectue un acte“). Sąvokų „jour de départ“ ir „à partir“ vartojimas gali leisti manyti, kad teisės aktų leidėjas omenyje turėjo dieną, kurią įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, o ne po jos einančią dieną, nors pastarosios galimybės taip pat negalima atmesti.
17. Redakcija italų kalba, nors nevisiškai aiški, atrodo pritarianti Nyderlandų vyriausybės argumentui, kadangi ji 3 straipsnio 2 dalies c punkte vartoja žodžių junginį „giorno iniziale“ (pirma diena) ir jau nurodė, kad terminas „comincia a decorrere all'inizio della prima ora del primo giorno del periodo“ (prasideda pirmosios termino dienos pirmąją valandą), nors 3 straipsnio 1 dalyje vartojamas posakis „a partire dal momento in cui si verifica un evento o si compie un atto“ (nuo įvykusio įvykio ar atlikto veiksmo).
18. Tekstas olandų kalba taip pat yra dviprasmiškas, kadangi reglamento 3 straipsnio 2 dalies c punkte nurodoma „dag waarop de termijn ingaat“ (diena, nuo kurios terminas prasideda), nors toje pačioje dalyje jau buvo minėta „gaat een in weken, maanden of jaren omschreven termijn in < … > “ (savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojamas terminas prasideda < … > ). Atrodo, kad to paties veiksmažodžio ( ingaan ) vartojimas reiškia, jog paskutinė termino diena yra ta pati savaitės diena, kaip ir diena, kurią terminas prasideda, tai yra diena po tos dienos, kurią įvyko įvykis ar buvo atliktas veiksmas, lėmęs jo pradžią. Vis dėlto 3 straipsnio 1 dalyje veiksmažodis ingaan
taip pat vartojamas nurodyti dieną, kurią pradedamas skaičiuoti terminas, todėl nėra aišku, kurią dieną jis nurodo.
19. Ta pati problema iškyla redakcijoje ispanų kalba („el día a partir del cual empieza a computarse un plazo“), portugalų kalba („o dia do início do prazo“, kuri lyg nurodo pirmą termino dieną) ir anglų kalba („the day from which the period runs“, kuri lyg nurodo pirmą įvykio ar veiksmo dieną).
20. Šis aiškumo trūkumas leidžia pateiktą klausimą atskirti nuo proceso Teisingumo Teisme ir Pirmosios instancijos teisme terminų, kurie įtvirtinti kiekvieno jų procedūros reglamento atitinkamai 80?82 ir 101?103 straipsniuose. Šios nuostatos yra aiškios, kadangi jos nustato, kad terminas pasibaigia „kartu su paskutinės jo savaitės, mėnesio arba metų diena, kuri atitinka tą savaitės, mėnesio arba metų dieną, kai įvyko įvykis arba buvo atliktas veiksmas, nuo kurio terminas yra skaičiuojamas“(4) . Neabejotina, kad atskaitos diena skaičiuojant termino pabaigą yra diena, kurią įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, lemiantis jo pradžią, ir todėl vienos savaitės terminas bus septynios dienos, dviejų savaičių terminas bus keturiolika dienų ir t. t. Vis dėlto kadangi nuostatos yra tokios skirtingos, sprendimas, kuris taikomas procesinių terminų atžvilgiu, nepadės aiškinant Reglamentą Nr. 1182/71. Be to, nėra jokios priežasties Reglamentą Nr. 1182/71 aiškinti atsižvelgiant į Teisingumo Teismo ar Pirmosios instancijos teismo darbo reglamentus ar atvirkščiai.
21. Kadangi tekstas neleidžia atsakyti į klausimą, reikia remtis kitais aiškinimo būdais. Iš teismų praktikos matyti, kad teksto neaiškumo ar Bendrijos teisės nuostatos kalbinių redakcijų skirtingumo atveju atitinkama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės aktų, kuriuose ji įtvirtinta, tikslą ir bendrą struktūrą(5) . Rūpimu atveju padėti gali tik sisteminė analizė, kadangi pagrindinis Reglamento Nr. 1182/71 tikslas šiuo klausimu yra neutralus. Iš tiesų šiuo reglamentu siekiama nustatyti „vienodas bendrąsias taisykles“(6), ir abu aiškinimai tokį tikslą užtikrina, jei Teisingumo Teismas pasirenka vieną iš jų.
22. Lemiamas argumentas yra pagrįstas ryšiu tarp Reglamento Nr. 1182/71 3 straipsnio 1 ir 2 dalių. 1 dalis turi būti skaitoma kaip nuostata, įtvirtinanti konkrečią taisyklę vienos rūšies terminams, t. y. tiems, kurie skaičiuojami „nuo įvykio arba veiksmo pradžios momento“. Tik šių terminų atžvilgiu nustatyta, kad diena, kurią įvykis ar veiksmas prasideda, į šį terminą neįskaitoma. Procesinių terminų atžvilgiu Teisingumo Teismas yra pasakęs, kad „teisės aktai, pagal kuriuos skaičiuojant procesinius terminus neįskaitoma įvykio, nuo kurio prasideda terminas, diena, yra skirti užtikrinti, kad bet kuri šalis galėtų nevaržoma pasinaudoti nustatytais terminais“(7) . Panašiai Reglamento Nr. 1182/71 atveju visiems asmenims taikomas vienodas terminas, nepaisant momento, kurį prasideda įvykis ar veiksmas, nuo kurio terminas turi būti skaičiuojamas.
23. Kita vertus, 2 dalyje įtvirtinta taisyklė taikoma visoms terminų rūšims, o ne tik tiems terminams, kurie priklauso nuo įvykio ar veiksmo pradžios. Dėl šios priežasties ji prasideda išimtimi „atsižvelgiant į 1 ir 4 dalių nuostatas“ (4 dalis nurodo konkretų atvejį, kai paskutinė termino diena yra valstybinė šventė, sekmadienis ar šeštadienis). Būtent 3 straipsnio 2 dalis, o ne 3 straipsnio 1 dalis terminų pradžią ir pabaigą nustato bendrais bruožais, ir toliau bus matyti, kad dėl jos savaitėmis skaičiuojami terminai visuomet bus viena diena ilgesni negu tada, jei imtumėme septynių dienų savaitę. Tai pat yra su mėnesiais ir metais skaičiuojamais terminais.
24. Tarkime, kad teisės aktų leidėjas nustato vienos savaitės terminą, skaičiuojamą ne nuo įvykio ar veiksmo pradžios, bet nuo konkrečios dienos(8), pavyzdžiui, nuo 2004 m. kovo 19 dienos. 3 straipsnio 1 dalyje numatyta speciali taisyklė nebus taikoma, kadangi tai nėra vienas iš šioje nuostatoje numatytų terminų. Tai logiška, kadangi jei terminas skaičiuojamas nuo konkrečios datos, visi asmenys, kuriems jis skirtas, gali nevaržomi pasinaudoti pirmąja termino diena. Tokiu atveju pagal 3 straipsnio 2 dalį terminas prasidės penktadienį, 2004 m. kovo 19 d., 00:00 val. ir pasibaigs paskutinės termino savaitės, t. y. kitos savaitės dieną, kuri yra ta pati savaitės diena arba atitinka tą pačią datą, kurią prasidėjo terminas, tai yra kovo 26 d., penktadienį, 24:00 val. Jei skaičiuotumėme praėjusių dienų skaičių, pamatytumėme, kad tai yra pilnos aštuonios dienos. Todėl pagal Reglamentą Nr. 1182/71 savaitėmis skaičiuojamas terminas visuomet bus viena diena ilgesnis negu dienų, kurios patenka į savaitėmis skaičiuojamą terminą, skaičius. Taigi vienos savaitės terminą sudarys aštuonios dienos, dviejų savaičių terminą sudarys penkiolika dienų ir taip toliau. Tokia pati situacija būtų su mėnesiais arba metais skaičiuojamais terminais. Todėl manau, kad Komisijos pateiktas argumentas, kuriuo siekiama Reglamento Nr. 1182/71 nustatytus terminus grįsti paprasto kalendoriaus logika, yra klaidingas.
25. Išvada turėtų būti aiški, kadangi Reglamentu Nr. 1182/71 nustatyti savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojami terminai negali skirtis pagal tai, ar jie prasideda konkrečią datą, ar priklauso nuo įvykio ar veiksmo. Jei 1 dalyje nustatydamas specialią taisyklę teisės aktų leidėjas siekė asmenims, kuriems terminai skirti, užtikrinti vienodą galimybę jais pasinaudoti, būtų nenuoseklu vienaip traktuoti asmenis, kuriems taikomas terminas, kurio pradžia priklauso nuo įvykio ar veiksmo, ir kitaip tuos asmenis, kuriems taikomas terminas, kuris skaičiuojamas nuo konkrečios datos. Taigi pagal Komisijos siūlomą aiškinimą savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojamų terminų atveju pastarieji įgytų dar vieną dieną, nesant jokios priežasties, galinčios pateisinti tokį nevienodą požiūrį. Be to, kadangi dienomis skaičiuojami terminai visuomet bus tokio paties ilgumo, nepaisant to, ar jie skaičiuojami nuo konkrečios dienos, ar nuo įvykio ar veiksmo pradžios, būtų nelogiška, kad savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojamo termino trukmė skirtųsi nuo atitinkamo termino rūšies.
26. Todėl reikia pripažinti, kad Reglamento Nr. 1182/71 3 straipsnio 1 dalis terminams, kurių pradžia priklauso nuo įvykio ar veiksmo, dies a quo
pradžią perkelia į kitos dienos pradžią. Iš tikrųjų likusios dienos, kurią įvyko įvykis ar buvo atliktas veiksmas, valandos negali būti panaudotos atlikti veiksmą, kuris priklauso nuo termino, kurį jos sudaro, pradžios. Kadangi dies a quo yra kita po įvykio ar veiksmo, nuo kurio terminas priklauso, einanti diena, pabaigos data turi sutapti su šios dies a quo
savaitės diena ar data, o ne su ankstesne diena, kuri, nors lemia termino pradžią, jam nepriklauso.
27. Man atrodo, kad šis argumentas yra būtinas ir pakankamas išspręsti pirmą klausimą taip, kaip siūlo Nyderlandų vyriausybė, bet galiu nurodyti ir kitas priežastis. Pirmoji yra ta, kad pradiniame Komisijos pasiūlyme 3 straipsnio 1 ir 2 dalys atitiko du skirtingus reglamento straipsnius (t. y. 3 ir 5 straipsnius)(9), todėl atrodo sudėtinga, kad sąvoka antrojoje dalyje galėtų nurodyti sąvoką pirmojoje dalyje. Aiškinant teisės aktų leidėjo priimtą galutinį tekstą taip pat reikėtų atsižvelgti ir į 2 dalies nuorodos į 1 dalį artumą bei neįtikimumą, kai pačioje 2 dalyje yra įtvirtinta paprasta nuoroda į paskutinę termino dieną. Galiausiai, susidūrus su teksto dviprasmiškumu, aiškinimas, kurį aš laikyčiau teisingu, yra tas, kuris užtikrina didžiausią teisinio saugumo laipsnį tiek asmenims, tiek nacionalinėms institucijoms, kurios turi taikyti Reglamente Nr. 1182/71 numatytus terminus.
28. Taigi Reglamento 1182/71 3 straipsnio 2 dalies c punktas aiškintinas taip, kad savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojami terminai, kurie turi būti skaičiuojami nuo momento, kai įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, pasibaigia paskutinės savaitės, mėnesio ar metų bet kurios dienos, kuri yra ta pati savaitės diena, kurią prasidėjo terminas, arba atitinka tą pačią datą, kaip diena, einanti po dienos, kurią įvyko įvykis ar atliktas veiksmas, nuo kurio skaičiuojamas įvykis, paskutinę valandą.
B – Antras klausimas
29. Šis klausimas yra kažkiek lengvesnis negu pirmasis. Tai rodo aplinkybė, kad nurodydamos panašius argumentus Komisija ir Nyderlandų vyriausybė siūlė į jį atsakyti neigiamai.
30. Iš tikrųjų Bendrijos teisė Reglamentų Nr. 3886/92 ir Nr. 1182/71 taisyklėmis nustato konkrečias sąlygas šioje byloje nagrinėjamoms paraiškoms. Šie reglamentai nustato bendrą galvijienos rinkos organizavimą bei bendras ir vienodas terminams taikytinas taisykles. Rūpimų klausimų atžvilgiu (t. y. termino, per kurį priemokų paraiška turi būti pateikta, ir jo skaičiavimo būdo) jie tai daro išsamiai. Jei būtų galima taikyti nacionalinės administracinės teisės nuostatas, iškiltų pavojus Bendrijos teisės vienodumui ir ūkio subjektų lygybei.
31. Todėl manau, kad taikydama Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnį valstybė narė negali paraiškos gauti priemoką pateikimo momento nustatyti pagal nacionalines proceso taisykles, vidaus teisėje taikomas panašiems paraiškų pateikimo terminams.
C – Trečias klausimas
32. Atsakymas į trečią klausimą, mano nuomone, taip pat yra paprastas. Kaip ir Nyderlandų vyriausybė bei Komisija, manau, kad Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnis aiškintinas taip, kad svarbu yra ne paraiškos įteikimas paštui, o tai, kada kompetentinga institucija ją gavo.
33. Toks yra teisingas didžiosios kalbinių redakcijų dalies aiškinimas. Tai taikoma redakcijoms prancūzų kalba („est à introduire auprès de l’autorité compétente“), ispanų kalba („se presentarán ante la autoridad competente“), anglų kalba („shall be lodged with the competent authority“), italų kalba („dev’essere presentata all’autoritá competente“), portugalų kalba („devem ser apresentados à autoridade competente“), vokiečių kalba („sind < … > bei der zuständigen Behörde < … > einzureichen“), danų kalba („indgives til medlemsstatens myndigheder“) ir švedų kalba („skall lämnas in hill den berörda medlemsstatens“). Redakcijos anglų ir prancūzų kalbomis yra ypač aiškios dėl jose pavartoto veiksmažodžio, kuris nukreipia į momentą, kada paraiška yra realiai įteikta kompetentingai institucijai. Kitos redakcijos taip pat yra aiškios, ypač turint omenyje, jog svarbu tai, kad paraiška pateikta kompetentingai institucijai . Nors kitose redakcijose pavartotas veiksmažodis (suomių kalba toimittaa, kuris, atrodo, kartu reiškia siųsti ir įteikti į kieno nors rankas; graikų kalba υποβάλλεται ) yra kiek labiau dviprasmiškas, konkretus kompetentingų institucijų paminėjimas reiškia, kad tikresnis aiškinimas yra tas, kuris leidžia suprasti, jog svarbi yra diena, kurią institucijos paraišką gavo, o ne kurią ji buvo išsiųsta.
34. Nuostatų aiškumas šią bylą atskiria nuo bylos Borgmann (C‑1/02)(10), kurioje, kadangi atitinkama data kai kuriose taikomo teisės akto redakcijose buvo išsiuntimo data, o kitose – gavimo data, Teisingumo Teismas pasirinko išsiuntimo datą, manydamas, kad nei teisės akto tikslas, nei jo struktūra šiam aiškinimui neprieštaravo, be to, užtikrino ūkio subjektų teisinį saugumą. Vis dėlto šioje byloje nėra jokių kalbinių skirtumų, kurie tokį aiškinimą pateisintų.
35. Man neatrodo, kad argumentas, jog nacionalinės institucijos galėtų atitinkamą informaciją nusiųsti Komisijai tuo pačiu metu, ar tai būtų išsiuntimo data, ar gavimo data, į kurią atsižvelgiama, negali pakeisti Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnio aiškinimo. Visiems ūkio subjektams nustatytas bendras terminas, ir jo poveikis iš esmės yra toks, kad veiksmas, su kuriuo jis susijęs, negali būti atliktas terminui pasibaigus. Priešingu atveju terminų pratęsimą atsižvelgiant į datas, kada veršeliai buvo paskersti ir kada duomenys buvo nusiųsti, Komisijai būtų sunku suderinti su lygybės ir teisinio saugumo principais, neatsižvelgiant į praktinio pobūdžio sunkumus, kuriuos toks pratęsimas sukeltų kompetentingoms nacionalinėms institucijoms.
36. Todėl manau, kad Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnis aiškintinas taip, kad pavėluotai gauta paraiška gauti priemoką negali būti laikoma pateikta laiku, net jei gali būti įrodyta, kad ji buvo išsiųsta iki trijų savaičių termino pabaigos ir kad nors kompetentinga institucija ją gavo šiam terminui pasibaigus, ji buvo gauta tokiu momentu, kad ši institucija galėjo pateikti Komisijai svarbią informaciją tą pačią dieną, kaip kad būtų, jei paraišką gauti priemoką kompetentingos institucijos būtų gavusios iki šio termino pabaigos.
D – Ketvirtas klausimas
37. Dėl klausimo, susijusio su Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnio galiojimu, visų pirma norėčiau pastebėti, jog jis susijęs ne su trijų savaičių termino galiojimu, bet su šio termino nesilaikymo pasekme, kuri visuomet, neatsižvelgiant į termino pažeidimo mastą, yra paraiškos atmetimas. Nacionalinio teismo teigimu, proporcingumo principas reikalauja, jog priemokos suma būtų sumažinta atsižvelgiant į pavėluotų dienų skaičių. Toks sprendimas būtų suderinamas su nuostata, kuri netaikoma šioje byloje nagrinėjamai priemokai, t. y. Reglamento Nr. 3887/92(11) 8 straipsnio 1 dalimi, numatančia, kad: „Išskyrus force majeure
atvejus, dėl pavėluotai pateiktos paraiškos prašomos pagalbos suma, į kurią ūkio subjektas būtų turėjęs teisę, jei paraiška būtų buvusi pateikta laiku, mažinama 1 proc. už kiekvieną darbo dieną. Jei pavėluojama daugiau negu 25 dienas, paraiška yra nepriimtina, ir jokia suma nebus išmokama.“ (Neoficialus vertimas)
38. Nyderlandų vyriausybė ir Komisija mano, kad Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnis atitinka proporcingumo principą. Šią bylą Nyderlandų vyriausybė atskiria nuo Pressler (12) bylos, kurioje Teisingumo Teismas pripažino negaliojančia nuostatą, susijusią su struktūrine priemone, kuri neatsižvelgė į vėlavimo pateikti paraišką trukmę. Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinės institucijos dar turėjo pakankamai laiko, kad Komisijai perduotų pareiškimų santrauką. Vis dėlto nagrinėjamu atveju kalbama apie konjunktūrinę priemonę, kuri skiriasi nuo struktūrinių priemokų, kurioms teisės aktai numato išdėstymą paraišką pateikus pavėluotai. Be to, kadangi tai yra konjunktūrinė priemonė, Komisija privalo turėti galimybę nuolat ir veiksmingai vertinti jos poveikį. Nyderlandų vyriausybės ir Komisijos nuomone, dėl šios priežasties termino turi būti griežtai laikomasi, kad jo nesilaikymo pasekmės būtų suderinamos su proporcingumo principu, kadangi jos neviršija to, kas būtina nagrinėjamos priemonės tikslams pasiekti.
39. Šiuo klausimu pasinaudosiu siekdamas paaiškinti teismų praktikos, susijusios su proporcingumo principo taikymu terminų atžvilgiu, aspektą, t. y. teismų praktiką, kuri ne visuomet atskiria terminus, už kurių nesilaikymą numatyta sankcija (pavyzdžiui, užstato praradimas ar baudos skyrimas), ir terminus, kurių nesilaikymas lemia nepalankų sprendimą (pavyzdžiui, priemokos neskyrimą). Manau, kad šis atskyrimas yra svarbus, kadangi sankcijos atveju pateisinamas dvigubas nagrinėjimas: tuo pačiu metu reikia nustatyti, ar terminas yra proporcingas ir ar paskirta sankcija yra proporcinga pažeidimo sunkumui. Šiuo klausimu pastebėtina, kad Teisingumo Teismas pripažino negaliojančiomis nuostatas, kurios nustatė tokią pačią sankciją, nepaisant pažeidimo sunkumo, vėlavimo trukmės ar jo įtakos nagrinėjamais teisės aktais siekiamo tikslo įgyvendinimui(13) .
40. Kita vertus, kai kalbama apie terminą, už kurio nesilaikymą sankcija nenumatyta, tačiau dėl jo nesilaikymo gali būti priimamas nepalankus sprendimas, proporcingumas turėtų būti vertinamas atsižvelgiant į nustatytą terminą, o ne į jo nesilaikymo pasekmes. Gali atrodyti, jog minėtas sprendimas Pressler
šiam požiūriui prieštarauja, kadangi Teisingumo Teismas negaliojančia paskelbė nuostatą, kuri ūkio subjektams neleido gauti pagalbos, jei jie savo paraiškas pateikė pavėluotai, „nepriklausomai nuo termino praleidimo trukmės“(14) . Vis dėlto motyvai, kurie Teisingumo Teismui leido šią nuostatą pripažinti negaliojančia, parodo, kad tai, kas buvo neproporcinga teisės akto tikslams, buvo nustatytas terminas, o ne jo nesilaikymo pasekmės(15) .
41. Priešingu atveju siūlomas požiūris atitinka sprendimą Denkavit France : „teisės praradimas dėl pavėluoto dokumentų pateikimo paprastai yra ne sankcija, o normali bet kurio imperatyvaus termino pasibaigimo pasekmė“(16) . Todėl manau, kad yra prieštaringa pripažinti, jog terminas, už kurio nesilaikymą nenumatyta sankcija, yra proporcingas atsižvelgiant į teisės akto tikslus, ir po to nagrinėti jo nesilaikymo pasekmių proporcingumą. Kitaip tariant, nepalankios pasekmės, kurios atsiranda asmenims dėl šio termino pažeidimo, nėra sankcija, tačiau jos atsiranda dėl jo imperatyvaus pobūdžio, t. y. dėl teisės praradimo, kurį paprastai patiria teisės subjektas, kuris nebegali atlikti veiksmo ar įgyvendinti teisės, priklausančių nuo šio termino. Panašiu atveju imperatyvaus pobūdžio proporcingumas aptariamas sprendime, kuris priimamas dėl paties termino proporcingumo, t. y. termino, kuris visiems asmenims taikomas vienodai ir kuris paprastai atitinka bendrą su geru administravimu susijusį interesą. Apibendrindamas manau, kad sankcijos proporcingumas turi būti atskirai nagrinėjamas tik tuo atveju, kai termino nesilaikymas lemia šios sankcijos taikymą. Kitais atvejais nagrinėjimas turi apsiriboti nustatyto termino proporcingumu.
42. Kadangi šioje byloje dėl termino nesilaikymo sankcija netaikoma, pakanka išnagrinėti termino proporcingumo klausimą, o tai aiškiai keičia nacionalinio teismo pateikto klausimo pobūdį. Kaip pažymėjo Komisija, bendros žemės ūkio politikos klausimais Bendrijos teisės aktų leidėjas turi diskreciją, o tai reiškia, kad Teisingumo Teismo atliekama peržiūra turi apsiriboti akivaizdžiu teisės akto, atsižvelgiant į jo tikslą, netinkamumu(17) . Todėl proporcingumo principas turi būti taikomas ne griežtai, o siekiant nustatyti, ar terminas yra akivaizdžiai neproporcingas. Nagrinėjamoje byloje man neatrodo, kad Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnyje nustatytas imperatyvus trijų savaičių terminas būtų akivaizdžiai neproporcingas; manau, kad jis būtinas išmokant laikinas priemokas, kurios reikalauja nuolatinės Komisijos, kuri prireikus turi jas pakoreguoti, priežiūros. Manau, kad jo trukmė yra pagrįsta ir tinkama tam, kad galimi naudos gavėjai savo paraiškas galėtų pateikti per numatytą terminą.
43. Be to, šis visapusiškas termino proporcingumo principo įvertinimas ? analizė, kurią atliekant nenagrinėjamas jo pasekmių proporcingumas ? leidžia išvengti gana nepagrįsto atskyrimo tarp konjunktūrinių priemonių, kurių atžvilgiu terminų turi būti griežtai laikomasi, ir struktūrinių priemonių, kurių atveju, priešingai, terminai yra privalomi, tik jei teisės aktai numato nepalankių termino nesilaikymo pasekmių perskirstymą, proporcingą praleisto termino trukmei. Galiausiai aišku, kad teisės aktų leidėjas gali numatyti tokį perskirstymą, tačiau tai nereiškia, kad bendras konstitucinį statusą turintis Bendrijos teisės principas, t. y. proporcingumo principas, reikalauja jį tai padaryti ir lemia tokių mechanizmų nenumatančių nuostatų negaliojimą.
44. Todėl manau, kad ketvirto klausimo nagrinėjimas neatskleidė nieko, kas galėtų paveikti Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnio galiojimą.
III – Išvada
45. Atsižvelgdamas į prieš tai išdėstytus motyvus, Teisingumo Teismui siūlyčiau į College van Beroep voor het bedrijfsleven pateiktus klausimus atsakyti taip:
„1) 1971 m. birželio 3 d. Reglamento Nr. 1182/71 (EEB, Euratomas), nustatančio terminams, datoms ir laikotarpiams taikytinas taisykles, 3 straipsnio 2 dalies c punktas aiškintinas taip, kad savaitėmis, mėnesiais ar metais skaičiuojami terminai, kurie turi būti skaičiuojami nuo momento, kai įvyksta įvykis ar atliekamas veiksmas, pasibaigia paskutinės savaitės, mėnesio ar metų bet kurios dienos, kuri yra ta pati savaitės diena, kurią prasidėjo terminas, arba atitinka tą pačią datą, kaip diena, einanti po dienos, kurią įvyko įvykis ar atliktas veiksmas, nuo kurio skaičiuojamas įvykis, paskutinę valandą.
2) Taikydama 1992 m. gruodžio 23 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3886/92, nustatančio išsamias Tarybos reglamente 805/68/EEB dėl bendrojo galvijienos rinkos organizavimo numatytų priemokų schemų taikymo taisykles ir panaikinančio Reglamentus (EEB) Nr. 1244/82 ir (EEB) Nr. 714/89, 50a straipsnį valstybė narė paraiškos gauti priemoką pateikimo momento negali savarankiškai nustatyti pagal nacionalines proceso taisykles, vidaus teisėje taikomas panašiems paraiškų pateikimo terminams.
3) Reglamento Nr. 3886/92 50a straipsnis aiškintinas taip, kad pavėluotai gauta paraiška gauti priemoką negali būti laikoma pateikta laiku, net jei gali būti įrodyta, kad ji buvo išsiųsta iki trijų savaičių termino pabaigos ir, nors kompetentinga institucija ją gavo šiam terminui pasibaigus, kad ji buvo gauta tokiu metu, kad ši institucija galėjo pateikti Komisijai svarbią informaciją tą pačią dieną, kaip kad būtų, jei paraišką gauti priemoką kompetentingos institucijos būtų gavusios iki šio termino pabaigos.
4) Nagrinėjant ketvirtą klausimą nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų turėti įtakos Reglamento Nr. 3386/92 50a straipsnio galiojimui.“
(1) .
(2)
– 	 OL L 124, p. 1.
(3)
– 	1992 m. gruodžio 23 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 3886/92, nustatantis išsamias Tarybos reglamente 805/68/EEB dėl bendrojo galvijienos rinkos organizavimo numatytų priemokų schemų taikymo taisykles ir panaikinantis Reglamentus (EEB) Nr. 1244/82 ir (EEB) Nr. 714/89 (OL L 391, p. 20), pakeistas 1996 m. gruodžio 2 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 2311/96 (OL L 313, p. 9).
(4)
– 	Tai Teisingumo Teismo procedūros reglamento redakcija po 1991 m. gegužės 15 d. pakeitimų (OL L 176, p. 1). Šis tekstas yra 1987 m. sausio 15 d. sprendimo Misset prieš Tarybą
(152/85, Rink. p. 223, 8 punktas) „kodifikacija“.
(5)
– 	Žr., pavyzdžiui, 1990 m. kovo 27 d. sprendimo Cricket St. Thomas, C‑372/88, Rink. p. I‑1345, 19 punktą.
(6)
– 	Reglamento Nr. 1182/71 antra konstatuojamoji dalis.
(7)
– 	2002 m. gegužės 17 d. nutartis Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑406/01, Rink. p. I‑4561, 14 punktas), kurioje Teisingumo Teismas nurodo minėto sprendimo Misset prieš Tarybą
8 punktą.
(8)
– 	Tokio pobūdžio terminai yra dažnai nustatyti. Žr., pavyzdžiui, 2001 m. liepos 9 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 1932/2001, nustatančiame išsamias Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3950/92, nustatančio papildomą mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, taikymo taisykles (OL L 187, p. 19), numatytus terminus.
(9)
– 	1969 m. liepos 27 d. Komisijos pateiktas pasiūlymas (EEB, Euratomas) dėl terminų skaičiavimo metodo (OL C 108, p. 10). (Neoficialus vertimas).
(10)
– 	2004 m. balandžio 1 d. sprendimas, Rink. p. I‑0000.
(11)
– 	1992 m. gruodžio 23 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 3887, nustatantis išsamias tam tikrų Bendrijos pagalbos schemų integruotos administravimo ir kontrolės sistemos įgyvendinimo taisykles (OL L 391, p. 36), pakeistas 1995 m. liepos 6 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1648/95 (OL L 156, p. 27).
(12)
– 	1992 m. sausio 21 d. sprendimas (C‑319/90, Rink. p. I‑203).
(13)
– 	Žr., pavyzdžiui, 1979 m. vasario 20 d. sprendimą Buitoni
(122/78, Rink. p. 677) ir 2000 m. liepos 6 d. sprendimą Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen
(C‑356/97, Rink. p. I‑5461).
(14)
– 	17 punktas.
(15)
– 	Ypač 16 dalis: „neatrodo, kad griežtas rugsėjo 7 d. laikymasis derliaus deklaracijoms pateikti yra būtinas užtikrinti, kad Komisija iki gruodžio 10 d. turi tinkamą informaciją apie vyno sektoriaus gamybą ir išteklius“.
(16)
– 	1986 m. sausio 22 d. sprendimo Denkavit, 266/84, Rink. p. 149, 21 punktas.
(17)
– 	Žr., pavyzdžiui, 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Fedesa ir kt., C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 14 punktą ir 1989 m. liepos 11 d. Sprendimo Schräder, 265/87, Rink. p. 2237, 21 ir 22 punktus.