Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 19 d.(1)
Byla C-530/24
DK
prieš
Tipico Co. Ltd.
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvė teikti paslaugas – SESV 56 straipsnis – Azartiniai lošimai – Sporto lažybos – Valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos
reikalaujama licencijos lažybų dėl sporto varžybų organizavimui ir draudžiama organizuoti lažybas be licencijos – Veiklos vykdytojas, teikiantis sporto lažybų paslaugas internetu iš kitos valstybės narės be reikalaujamos licencijos – Civiliniai ieškiniai, kuriuos vartotojas pareiškė veiklos vykdytojui, reikalaudamas grąžinti jo atliktų statymų sumas arba atlyginti lygiavertę žalą remiantis draudimu organizuoti lažybas neturint licencijos – Veiklos vykdytojo gynybos argumentas, kad jis negalėjo gauti licencijos dėl licencijavimo procedūros trūkumų – Teismų, į kuriuos kreiptasi, galimybė nurodyti, kad kyla taikytinoje civilinėje teisėje numatytos pasekmės “
I.      Įvadas
1.        Šis Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra vienas iš daugelio pateiktų keliose bylose(2) dėl civilinių ieškinių, kuriuos Vokietijos ar Austrijos vartotojai pareiškė Maltos internetinių lošimų organizatoriams. Iš esmės vartotojai, remdamiesi nepagrįsto praturtėjimo ir (arba) deliktinės atsakomybės taisyklėmis, siekia susigrąžinti veiklos vykdytojams sumokėtas statymų sumas dėl to, kad pastarieji pažeidė azartinius lošimus reglamentuojančius vietos teisės aktus.
2.        Nagrinėjamu atveju Vokietijos vartotojas pareiškė tokius ieškinius Maltos sporto lažybų organizatoriui Vokietijos civilinių bylų teismuose. Tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos aplinkybės, pagal Vokietijos teisę norint teisėtai siūlyti lažybas dėl sporto varžybų Vokietijoje buvo reikalaujama turėti licenciją. Atitinkamas
veiklos vykdytojas vykdė tokią veiklą neturėdamas tokios licencijos. Pagal Vokietijos teisę dėl tokios neleistinos veiklos su klientais sudarytos sutartys tampa niekinės, ir tai yra civilinės teisės pažeidimas, dėl kurio paveiktų vartotojų naudai gali būti pareikšti ieškiniai dėl restitucijos ar žalos atlyginimo.
3.        Atsiliepime į ieškinį veiklos vykdytojas, be kita ko, teigia, kad negalėjo gauti licencijos dėl tam tikrų licencijų išdavimo procedūros trūkumų. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tokiomis aplinkybėmis civilinių bylų teismai, į kuriuos kreiptasi, pagal Sąjungos teisės viršenybės principą privalo netaikyti visos nacionalinės licencijų išdavimo sistemos ir todėl atmesti vartotojo reikalavimus. Šioje išvadoje paaiškinsiu, kodėl atsakymas į šį klausimą nėra vienareikšmis.
II.    Bylai reikšmingų sporto lažybas reglamentuojančių Vokietijos teisės aktų apibendrinimas
4.        Staatsvertrag zum Glücksspielwesen (Vokietijos federalinių žemių sutartis dėl azartinių lošimų; toliau – 2008 m. GlüStV) įsigaliojo 2008 m. sausio 1 d. ir ja buvo nustatyta vienoda azartinių lošimų, įskaitant sporto lažybas, organizavimo, vykdymo ir tarpininkavimo Vokietijos Länder sistema.
5.        Pagal 2008 m. GlüStV 1 straipsnį šia sutartimi, be kita ko, buvo siekiama: i) užkirsti kelią priklausomybei nuo azartinių lošimų; ii) organizuotai ir su priežiūra „nukreipti“ gyventojų lošimo instinktą, kad azartinių lošimų pasiūla būtų ribota, taip neleidžiant nukrypti į lošimus, organizuojamus be leidimo, ir iii) apsaugoti nepilnamečius ir lošėjus.
6.        Šiuo tikslu 2008 m. GlüStV 4 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad azartiniams lošimams organizuoti (fizinėje vietoje) reikalingas išankstinis atitinkamos Land kompetentingos institucijos leidimas. Tokių lošimų siūlymas be tokio leidimo buvo uždraustas. Be to, pagal 4 straipsnio 4 dalį azartinių lošimų siūlymas internetu paprastai buvo draudžiamas.
7.        Pagal šios pirminės sutarties redakcijos 10 straipsnio 2 dalį kompetentingos Länder institucijos galėjo leisti organizuoti azartinius lošimus fizinėse vietose tik viešosios teisės reglamentuojamiems juridiniams asmenims arba per privatinės teisės reglamentuojamas bendroves, kurių kontrolinis akcijų paketas tiesiogiai ar netiesiogiai priklausė viešosios teisės reglamentuojamiems juridiniams asmenims. Pagal 10 straipsnio 5 dalį kiti privatūs veiklos vykdytojai neatitiko reikalavimų. Praktiškai tokį leidimą sporto lažyboms (fizinėse vietose) buvo gavęs vienas viešasis veiklos vykdytojas (ODDSET), todėl Vokietijoje turėjo šios veiklos valstybinį monopolį.
8.        Vis dėlto tiek prieš priimant Teisingumo Teismo sprendimus Stoß ir Carmen Media(3), tiek po jų Vokietijos teismai nusprendė, kad šis valstybės monopolis yra nesuderinamas, be kita ko, su SESV 56 straipsnyje numatyta laisve teikti paslaugas(4). Atrodo, kad tuose teismuose taip pat buvo ginčijamas internetinių azartinių lošimų draudimas, kiek tai susiję su sporto lažybomis.
9.        Todėl Länder priėmė Glücksspieländerungsstaatsvertrag (pakeitimo sutartis dėl lošimų; toliau – 2012 m. GlüStV). 2012 m. GlüStV buvo įvesti du svarbūs pokyčiai dėl sporto lažybų. Pirma, naujuose 4a–4e ir 10a straipsniuose buvo įtvirtinta speciali licencijavimo sistema, suteikianti galimybę privatiems veiklos vykdytojams veikti Vokietijos rinkoje. Konkrečiau kalbant, pagal 4a straipsnio 1 dalį sporto lažyboms organizuoti ar tarpininkauti reikėjo gauti licenciją (4 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas organizuoti azartinius lošimus be leidimo taikomas „pagal analogiją“). 10a straipsnyje buvo numatyta, kad reikalavimus atitinkantiems veiklos vykdytojams (įskaitant privačius veiklos vykdytojus) išduodama ne daugiau kaip 20 sporto lažybų licencijų septynerių metų „bandomajam laikotarpiui“ (t. y. iki 2019 m. birželio 30 d.). Antra, nukrypstant nuo 4 straipsnio 4 dalyje numatyto bendro internetinių lošimų draudimo, 2012 m. GlüStV buvo leista organizuoti sporto lažybas internetu, nes pagal 10a straipsnio 4 dalį šios licencijos turėjo leisti jų turėtojams siūlyti lažybas tiek fizinėse vietose, tiek internete.
10.      2012 m. GlüStV 4b straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad licencijos turi būti išduodamos paskelbus kvietimą pateikti pasiūlymus ir surengus skaidrią ir nediskriminacinę procedūrą. Skelbimas apie tai turėjo būti paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.
11.      2012 m. GlüStV 4a straipsnio 4 dalyje, 4b straipsnio 2 dalyje ir 4c straipsnio 3 dalyje buvo nustatytos licencijų išdavimo sąlygos. Konkrečiai kalbant, 4a straipsnio 4 dalyje buvo reikalaujama, kad procedūros dalyviai įrodytų savo „didesnį patikimumą“ (įskaitant teisėtą lošimų organizavimui reikalingų išteklių kilmę), jų „galimybę mokėti mokesčius“ iš azartinių lošimų ir lošimų „skaidrumą“ bei „saugumą“ (įskaitant pareigą sukurti sąsajas, skirtas visai azartinių lošimų organizavimo veiklai stebėti tikruoju laiku). 4b straipsnio 5 dalyje buvo išvardyti kriterijai, pagal kuriuos buvo galima pasirinkti iš kelių procedūros dalyvių, turinčių teisę gauti licenciją.
12.      Remiantis
4c straipsnio 2 dalimi ir 10a straipsnio 4 dalimi, išduotose licencijose turėjo būti nurodytos tam tikros „materialinės ir papildomos nuostatos“, privalomos atitinkamam licenciatui. Šiuo tikslu 4 straipsnio 5 dalis turėjo būti „taikoma pagal analogiją“. Pastarojoje nuostatoje buvo numatyta, kad „nukrypstant nuo [4 straipsnio 4 dalyje numatyto internetinių azartinių lošimų draudimo], Länder <...> gali leisti <...> organizuoti sporto lažybas internetu ir tarpininkauti dėl jų, jeigu <...> tenkinamos šios sąlygos: 1) tapatybės nustatymo ir patvirtinimo priemonėmis užtikrinama, kad nepilnamečiai arba lošėjai, kuriems draudžiama lošti, negalėtų to daryti; 2) didžiausia vieno lošėjo statoma suma iš esmės negali viršyti 1 000 EUR per mėnesį. Siekiant įgyvendinti 1 straipsnyje nurodytus tikslus, leidime gali būti nustatyta kita suma. <...>; 3) nėra galimybės specialiai skatinti priklausomybę greitai kartojant lošimą <...>; 5) lažybos ir loterijos nėra organizuojamos pasinaudojant tuo pačiu unikaliu interneto adresu, taip pat nėra daromos nuorodos į kitus azartinius lošimus ir juos siūlančias svetaines.“
13.      Galiausiai, taikant pereinamojo laikotarpio priemonę, pagal 2012 m. GlüStV 29 straipsnio 1 dalį ODDSET buvo leidžiama toliau siūlyti sporto lažybas ne ilgiau kaip vienus metus nuo pirmosios licencijos išdavimo.
III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniame teisme ir prejudiciniai klausimai
A.      Tipico ir ginčijama licencijų išdavimo procedūra
14.      Tipico Co. Ltd. (toliau – Tipico) yra Maltoje registruota bendrovė. Nuo 2005 m. ji turi Maltos valdžios institucijų išduotą azartinių lošimų licenciją, pagal ją Tipico leidžiama iš Maltos visoje Sąjungoje teikti sporto lažybų internetu paslaugas. Ji siūlo sporto lažybas internetu Vokietijoje per interneto svetainę vokiečių kalba su vokišku aukščiausiojo lygio domenu.
15.      2012 m. rugpjūčio 8 d. Vokietijos valdžios institucijos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbė skelbimą apie pirkimą, kuriame, remdamosi 2012 m. GlüStV 4a–4e ir 10a straipsniais, kvietė kandidatus pateikti pasiūlymus dėl 20 licencijų sporto lažyboms organizuoti.
16.      Tipico pateikė prašymą išduoti licenciją. Vis dėlto, pasibaigus įvairiems licencijos išdavimo procedūros etapams, šios bendrovės nebuvo tarp 20 konkurso dalyvių, kuriems perkančioji organizacija pranešė apie licencijos išdavimą.
17.      Vėliau Tipico kartu su kitais konkurso nelaimėjusiais dalyviais pateikė skundą Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas, Vokietija), prašydama peržiūrėti licencijų išdavimo procedūrą ir konstatuoti, kad ji turi teisę gauti licenciją.
18.      2015 m. birželio 10 d. nutartimi vieno iš konkurso dalyvių prašymu Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas) kaip laikinąją apsaugos priemonę nurodė perkančiajai organizacijai neišduoti licencijų, kol bus atliekama teisminė konkurso kontrolė. Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Heseno aukštesnysis
administracinis teismas, Vokietija) 2015 m. spalio 16 d. nutartimi patvirtino šią priemonę.
19.      2016 m. balandžio 15 d., išnagrinėjęs bylą iš esmės, Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas) konstatavo, kad licencijų išdavimo procedūra buvo vykdoma pažeidžiant Tipico teises į skaidrią ir nediskriminacinę licencijų išdavimo procedūrą
pagal SESV 56 straipsnį(5). Konkrečiai kalbant, buvo nuspręsta, kad: i) 2012 m. GlüStV numatytas licencijų skaičiaus apribojimas iki 20 pažeidžia skaidrumo reikalavimą, nes Länder negalėjo paaiškinti šio apribojimo, ir ii) perkančiosios organizacijos sprendimas atrinkti 20 veiklos vykdytojų licencijai gauti iš visų, kurie atitinka licencijos išdavimo sąlygas, taip pat buvo neskaidrus(6). Todėl minėtas teismas konstatavo: kadangi Tipico (be kita ko) atitiko visas 2012 m. GlüStV 4a–4c straipsniuose numatytas licencijų išdavimo sąlygas, perkančioji organizacija privalėjo šiam veiklos vykdytojui išduoti licenciją.
20.      Perkančioji organizacija apskundė tokį sprendimą. 2019 m. spalio 11 d. nutartimi Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Heseno aukštesnysis
administracinis teismas) šalių prašymu nutarė
sustabdyti bylos nagrinėjimą. Jis tai padarė, pirma, dėl to, kad pagal 2012 m. GlüStV 4a–4e ir 10a straipsnius licencijos galėjo būti išduotos tik iki 2019 m. birželio 30 d. (žr. šios išvados 9 punktą), taigi jos nebegalėjo būti išduotos pagal tas nuostatas, ir, antra, kad Länder bet kuriuo atveju 2019 m. kovo 26 d. priėmė naujas taisykles, reglamentuojančias sporto lažybų licencijų išdavimą, t. y. Dritter Staatsvertrag zur Änderung des Staatsvertrages zum Glücksspielwesen (trečioji Vokietijos federalinių žemių sutartis, kuria iš dalies keičiama federalinių žemių sutartis dėl lošimų; toliau – 2019 m. GlüStV).
21.      2019 m. GlüStV įsigaliojo 2020 m. sausio 1 d. Šiuo pakeitimu Länder, pirma, pratęsė bandomąjį etapą iki 2021 m. birželio 30 d. ir, antra, panaikino 20 licencijų apribojimą, taigi leido išduoti licencijas visiems licencijos išdavimo sąlygas atitinkantiems veiklos vykdytojams. Taigi 2020 m. spalio 9 d. perkančioji organizacija po naujos licencijų išdavimo procedūros išdavė sporto lažybų licenciją, be kita ko, Tipico. Tada Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Heseno aukštesnysis
administracinis teismas) nutraukė bylą dėl pradinio licencijų išdavimo konkurso, nusprendęs, kad joje nebereikia priimti sprendimo.
B.      Byla, kurią iškėlė DK
22.      Pradedant nuo 2013 m. DK, įprastai gyvenantis Vokietijoje, naudojosi Tipico sporto lažybų internetu paslaugomis(7). Tą darydamas jis ne kartą sutiko su bendrovės bendrosiomis sąlygomis, taigi sudarė kelias azartinių lošimų sutartis su šiuo veiklos vykdytoju.
23.      DK kreipėsi į savo gyvenamosios vietos Amtsgericht (apylinkės teismas, Vokietija), prašydamas pripažinti, kad Tipico privalo grąžinti šio veiklos vykdytojo interneto svetainėje už laikotarpį nuo 2013 m. spalio 9 d. iki 2020 m. spalio 9 d. DK įmokėtas ir prarastas statymų sumas, t. y. 3 719,26 EUR, kartu su palūkanomis ir per ikiteisminį procesą patirtų teisinių išlaidų atlyginimu.
24.      Grįsdamas ieškinį DK pirmiausia nurodė reikalavimą pripažinti azartinių lošimų sutartis niekinėmis ir grąžinti pagal jas įmokėtas statymų sumas. Jis teigė, kad pagal Bürgerliches Gesetzbuch (Vokietijos civilinis kodeksas; toliau – BGB)(8) 134 straipsnį sutartis, kuria pažeidžiamas „teisės aktuose nustatytas draudimas“, paprastai yra niekinė ir negalioja. Draudimas siūlyti azartinių lošimų paslaugas be Vokietijos valdžios institucijų išduotos licencijos pagal 2012 m. GlüStV nuostatas
buvo toks „teisės aktuose numatytas draudimas“. Kadangi klostantis bylos faktinėms aplinkybėms Tipico veikė Vokietijos rinkoje neturėdama tokios licencijos, nagrinėjamomis sutartimis toks „draudimas“ buvo pažeistas. Kadangi šios sutartys yra niekinės ab initio, pagal BGB, visų pirma jo 812 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį, Tipico privalo grąžinti visą iš DK gautą naudą.
25.      Papildomai DK pareiškė ieškinį dėl delikto pagal BGB 823 straipsnio 2 dalį, prašydamas atlyginti prarastas statymų sumas atitinkančią žalą. Pagal šią nuostatą bet kuris asmuo, pažeidęs „apsaugos nuostatą“ (Schutzgesetz), privalo atlyginti kitai šaliai dėl to padarytą žalą. 2012 m. GlüStV nustatytos licencijavimo taisyklės yra tokios nuostatos, nes jos, be kita ko, buvo skirtos apsaugoti Vokietijos lošėjus nuo grėsmių, susijusių su viešaisiais lošimais (žr. šios išvados 5 punktą). Veikdama be licencijos, Tipico pažeidė šias taisykles ir taip padarė civilinės teisės pažeidimą, dėl kurio DK atsirado reikalavimas atlyginti žalą.
26.      Amtsgericht (apylinkės teismas) atmetė DK reikalavimus. Apeliacinėje instancijoje Landgericht (apygardos teismas, Vokietija) patvirtino tokį sprendimą. Pirma, jis pritarė Tipico argumentui, kad DK neturi teisės į restituciją pagal BGB 812 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį, nes nagrinėjamos sutartys iš tikrųjų galiojo ir buvo vykdytinos. Minėto teismo teigimu, atsižvelgiant į SESV 56 straipsnį ir Sąjungos teisės viršenybę, civilinių bylų teismai negalėjo pripažinti šių sutarčių niekinėmis ir negaliojančiomis pagal BGB 134 straipsnį vien dėl to, kad klostantis bylos faktinėms aplinkybėms Tipico neturėjo licencijos, nes, kaip pripažino Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas), tokia situacija buvo susijusi su leidimo išdavimo procedūros trūkumais (žr. šios išvados 19 punktą). Antra, dėl iš esmės tų pačių priežasčių Landgericht (apygardos teismas, Vokietija) nusprendė, kad DK taip pat neturi teisės į kompensaciją pagal BGB 823 straipsnio 2 dalį.
27.      DK pateikė kasacinį skundą Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas). Tas teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.       Ar, atsižvelgiant į azartinių lošimų organizatoriaus, kurio buveinė yra kitoje Sąjungos valstybėje narėje, laisvę teikti paslaugas, internetu pagal privatinę teisę sudaryta sutartis dėl sporto lažybų, kurios buvo siūlomos neturint tam pagal nacionalinę teisę reikalingo leidimo, negali būti laikoma niekine, kai lažybų organizatorius Vokietijoje yra pateikęs prašymą suteikti leidimą organizuoti sporto lažybas, bet su tuo prašymu susijusi licencijos išdavimo procedūra buvo atlikta pažeidžiant Sąjungos teisę?
2.       Ar, atsižvelgiant į azartinių lošimų organizatoriaus, kurio buveinė yra kitoje Sąjungos valstybėje narėje, laisvę teikti paslaugas, nacionalinėje teisėje įtvirtintas sporto lažybų organizavimo internete neturint išankstinio leidimo draudimas negali būti laikomas apsaugine teisės norma, galinčia lemti pareigą atlyginti žalą tuo atveju, kai lažybų organizatorius Vokietijoje buvo pateikęs prašymą suteikti leidimą organizuoti sporto lažybas, bet su tuo prašymu susijusi licencijos išdavimo procedūra buvo surengta pažeidžiant Sąjungos teisę?“
28.      Rašytines pastabas pateikė DK, Tipico, Belgijos vyriausybė, Graikijos, Italijos, Maltos ir Portugalijos vyriausybės bei Europos Komisija. Šioms suinteresuotosioms šalims, išskyrus Italijos vyriausybę, buvo atstovaujama 2025 m. rugsėjo 24 d. vykusiame teismo posėdyje.
IV.    Analizė
29.      Kaip paaiškinta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pagal Vokietijos teisę DK reikalavimai Tipico iš esmės atrodo pagrįsti. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas preliminariai laikosi nuomonės, kad klostantis bylos faktinėms aplinkybėms siūlydama sporto lažybų paslaugas Vokietijoje neturėdama Vokietijos valdžios institucijų išduotos licencijos(9), Tipico pažeidė 2012 m. GlüStV 4 straipsnio 1 dalyje nustatytą draudimą organizuoti lošimus be leidimo(10). Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Vokietijos privatinę teisę(11) dėl tokio pažeidimo paprastai
i) veiklos vykdytojo su savo klientais sudarytos sutartys tampa niekinės (pagal BGB 34 straipsnį), todėl veiklos vykdytojui gali tekti grąžinti pagal šias sutartis įmokėtas statymų sumas (pagal BGB 812 straipsnio 1 dalį), ir ii) tai yra civilinės teisės pažeidimas, dėl kurio gali kilti to veiklos vykdytojo civilinė atsakomybė (pagal BGB 823 straipsnio 2 dalį).
30.      Vis dėlto savo dviem klausimais, kuriuos reikėtų nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tokie reikalavimai draudžiami pagal Sąjungos teisę. Konkrečiau kalbant, atsižvelgiant į tai, kad, viena vertus, 2012 m. GlüStV numatyta pareiga gauti licenciją sporto lažyboms ir šio reikalavimo pažeidimo pasekmės pagal civilinę teisę savaime yra suderinamos su SESV 56 straipsnyje įtvirtinta laisve teikti paslaugas (A ir B dalys), tačiau, kita vertus, licencijos nebuvo išduotos skaidriai, pažeidžiant iš šios nuostatos kylančius procedūrinius reikalavimus (C dalis), kyla klausimas, ar nacionaliniai teismai, remdamiesi Sąjungos teisės viršenybės principu, negali nustatyti, kad Tipico kyla tokios pasekmės (D dalis). Tolesnėse išvados dalyse paeiliui nagrinėsiu šiuos aspektus.
A.      Reikalavimo gauti licenciją suderinamumas su Sąjungos teise
31.      Vokietijos teismams konstatavus, kad Vokietijos valstybės sporto lažybų monopolis nesuderinamas su SESV 56 straipsniu ir ėmus kvestionuoti internetinių lažybų draudimą (žr. šios išvados 8 punktą) tapo būtina teisės aktų reforma, kad Vokietijos teisės aktai atitiktų Sąjungos teisę. Vis dėlto tokia išvada neįpareigojo Vokietijos valdžios institucijų visiškai nereguliuoti rinkos ir leisti kitose valstybėse narėse įsisteigusiems azartinių lošimų organizatoriams laisvai teikti paslaugas šioje valstybėje(12). Kaip teisingai pažymi Belgijos vyriausybė, Teisingumo Teismas nuosekliai laikosi pozicijos, kad neribota laisvė teikti azartinių lošimų paslaugas vidaus rinkoje būtų nepageidautina, ypač vertinant vartotojų apsaugos požiūriu.
32.      Teisingumo Teismas išties yra ne kartą pripažinęs, kad azartiniai lošimai kelia didelių grėsmių vartotojams ir apskritai visuomenės sveikatai, be kita ko, susijusių su pinigų eikvojimu ir priklausomybe(13). Jis taip pat yra pripažinęs, kad šias grėsmes didina internetiniai azartiniai lošimai, atsižvelgiant į „ypač lengv[ą] ir nepertraukiam[ą] prieig[ą] prie internetu siūlomų lošimų, taip pat galim[ą] didesn[į] tokios tarptautinio pobūdžio pasiūlos mast[ą] ir dažnum[ą] aplinkoje, kuriai, be kita ko, būdinga lošėjo izoliacija, anonimiškumas ir socialinės kontrolės nebuvimas“(14).
33.      Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, Teisingumo Teismas netgi pripažino, kad, „skirtingai nei laisvos <...> konkurencijos tradicinėje rinkoje sukūrimas“, tokios konkurencijos buvimas „itin specifinėje [azartinių lošimų] rinkoje gali turėti žalingą poveikį dėl to, kad [azartinių lošimų organizatoriai] bus linkę varžytis išradingumu, siekdami, kad vienų pasiūlymas būtų patrauklesnis nei konkurentų, ir taip padidins su lošimu susijusias vartotojų išlaidas ir jų priklausomybės riziką“(15).
34.      Nesant (teigiamo) suderinimo Sąjungos lygmeniu ir atsižvelgiant į tai, kad „azartinių lošimų reglamentavimas – tai viena iš sričių, kuriose valstybės narės turi savų moralės, religijos ar kultūros ypatumų“, nacionalinės valdžios institucijos, kiek tai susiję su jų šalies teritorija, išsaugo teisę priimti tokias reguliavimo nuostatas, kurias jos laiko tinkamomis vartotojams apsaugoti nuo tokių grėsmių, jeigu laikomasi proporcingumo principo. Konkrečiai kalbant, jos gali, kaip Vokietijos valdžios institucijos tai padarė pagal 2012 m. GlüStV 4a–4e ir 10a straipsnius tuo metu, kai klostėsi šios bylos faktinės aplinkybės, nustatyti, kad azartinių lošimų paslaugos nacionalinėje rinkoje gali būti teikiamos tik gavus licenciją(16).
35.      Mano nuomone, tokia licencijavimo sistema yra tinkama priemonė azartinių lošimų keliamoms grėsmėms vartotojams sumažinti, kaip pažymi pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Pirma, nustatydamos licencijavimo sąlygas nacionalinės valdžios institucijos gali užtikrinti, kad lažybas vartotojams galėtų siūlyti tik tie veiklos vykdytojai, kurie įrodo savo patikimumą ir azartinių lošimų saugumą (žr. šios išvados 11 punktą). Antra, nustatydamos specialius su licencija susijusius reikalavimus, šios valdžios institucijos gali užtikrinti, kad licencijuotų veiklos vykdytojų lažybų pasiūlymai būtų „saugesni“(17). Taigi nagrinėjamu atveju šie veiklos vykdytojai, be kita ko, privalėjo nustatyti privalomą mėnesio statymų limitą, kuris iš esmės yra 1 000 EUR vienam lošėjui, siūlyti lažybas tik dėl sporto renginių rezultato, ir nesiūlyti daugybės „spot bets“ (lažybų dėl konkretaus įvykio) dėl įvairių per tokį renginį įvykstančių įvykių(18) (pavyzdžiui, lažybų dėl to, kuri komanda pirmoji pelnys įvartį, kuris žaidėjas pirmas padarys pražangą ir pan.), ir toje pačioje interneto svetainėje neteikti nuorodų į nelicencijuotus lošimus (žr. šios išvados 12 punktą). Visi šie reikalavimai padeda apriboti vartotojų azartinių lošimų apimtį ir dažnumą, taigi ir pinigų eikvojimo bei priklausomybės riziką. Trečia, tokia sistema leidžia valdžios institucijoms atlikti išankstinę minėtų sąlygų laikymosi kontrolę ir užtikrinti licenciją gavusių veiklos vykdytojų nuolatinę kontrolę, siekiant patikrinti, ar iš tikrųjų laikomasi šių „papildomų reikalavimų“.
36.      Vis dėlto šioje byloje Tipico nesutinka su tuo, kad pagal 2012 m. GlüStV galimų licencijų skaičius būtų apribotas (iki 20). Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas), tikrindamas ginčijamą licencijavimo procedūrą, išties nusprendė, kad šis 2012 m. GlüStV aspektas nesuderinamas su SESV 56 straipsniu(19) (žr. šios išvados 19 punktą). Vis dėlto atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepritaria toms abejonėms. Savo ruožtu manau, kad toks apribojimas savaime nėra nesuderinamas su 2012 m. GlüStV siekiamu vartotojų apsaugos tikslu. Licencijų skaičiaus apribojimas ne tik palengvina nacionalinės valdžios institucijų vykdomą licencijuotų veiklos vykdytojų kontrolę, bet ir sumažina per didelės konkurencijos tarp nepagrįstai daug licencijų turėtojų ir su tuo susijusio nepageidaujamo poveikio riziką(20). Žinoma, tokį vertinimą turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Bet kuriuo atveju, net jei tas teismas nesutiktų su tokiu kiekybiniu apribojimu, tai neleistų suabejoti paties reikalavimo gauti licenciją teisėtumu.
37.      Dėl tokio reikalavimo gauti licenciją būtinumo tik norėčiau pažymėti, kad pagal SESV 56 straipsnį Vokietijos valdžios institucijos turėjo teisę taikyti šį reikalavimą ir tiems azartinių lošimų organizatoriams, kurie, kaip Tipico, turi kitos valstybės narės, šiuo atveju Maltos Respublikos, išduotą licenciją.
38.      Pirma, pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, atsižvelgiant į valstybių narių diskreciją azartinių lošimų srityje ir į tai, kad licencijų išdavimo sąlygos nėra suderintos Sąjungos lygmeniu, nėra jokios valstybės narės pareigos pripažinti kitų valstybių narių išduotas azartinių lošimų licencijas. Paprastai tokia licencija galioja tik ją išdavusios valstybės narės teritorijoje(21).
39.      Antra, kadangi Tipico ir Maltos vyriausybė rėmėsi pagal Maltos teisės aktus lošėjams jau suteikta apsauga ir Maltos valdžios institucijų vykdoma priežiūra, reikėtų priminti, kad azartinių lošimų srityje reguliavimo priemonės būtinumas turi būti vertinamas atsižvelgiant tik į apsaugos lygį, kurį siekia užtikrinti atitinkamos nacionalinės valdžios institucijos(22). Nagrinėjamu atveju, nors Maltos vyriausybė per teismo posėdį nurodė, kad, nepaisant „tam tikrų skirtumų“, pagal Maltos ir Vokietijos teisės aktus apsaugos lygis bylos faktinių aplinkybių klostymosi metu buvo „iš esmės lygiavertis“, šis teiginys toli gražu nėra akivaizdus. Konkrečiai kalbant, minėta vyriausybė negalėjo patikrinti, ar Maltos azartinių lošimų įstatyme, kaip antai 2012 m. GlüStV, buvo numatyti privalomi statymų apribojimai, nurodant „kelis <...> apribojimus, kurie gali būti taikomi lošėjams“, todėl atrodo, kad jie yra visiškai savanoriški. Be to, kadangi neatrodo, kad Maltoje išduodamų licencijų skaičius būtų kaip nors ribojamas, leidimas bet kuriam Maltoje licenciją gavusiam veiklos vykdytojui teikti paslaugas Vokietijoje būtent ir galėtų lemti nepateisinamą konkurenciją, aprašytą šios išvados 33 punkte. Galiausiai, kalbant apie Maltos valdžios institucijų vykdomą priežiūrą, iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad valstybė narė, kaip antai Vokietija, neprivalo „pasitikėti kitos valstybės narės institucijų atlikta kontrole naudojantis reguliavimo sistemomis, kurių ji pati nekontroliuoja“(23).
B.      Dėl pasekmių pagal civilinę teisę, kylančių dėl licencijos neturėjimo, suderinamumo su Sąjungos teise
40.      Kaip pagal SESV 56 straipsnį Vokietijos valdžios institucijoms nedraudžiama reikalauti licencijos siūlyti sporto lažybų paslaugas Vokietijos teritorijoje, pagal jį taip pat nedraudžiama, kad veiklos vykdytojams, kurie tai darė neturėdami pagal 2012 m. GlüStV reikalaujamos licencijos, būtų taikomos BGB numatytos civilinės teisės pasekmės.
41.      Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šios civilinės teisės pasekmės yra proporcingos 2012 m. GlüStV siekiamam vartotojų apsaugos tikslui. Visų pirma azartinių lošimų sutarčių negaliojimas, dėl kurio gali atsirasti pareiga grąžinti iš lošėjų gautus statymus(24), prisideda prie to, kad azartinių lošimų organizatoriai būtų atgrasomi nuo leidimų išdavimo sistemos apėjimo. Taigi tokios pasekmės yra tinkamos šiam tikslui pasiekti(25). Jos taip pat yra būtinos šiuo tikslu, nes administracinės ir baudžiamosios sankcijos, taikytinos už azartinių lošimų organizavimą be licencijos, savaime negali turėti pakankamo atgrasomojo poveikio, be kita ko, užsienyje įsisteigusiems veiklos vykdytojams.
42.      Be to, priešingai, nei teigia Tipico, šios civilinės teisės pasekmės atitinka pažeidimo sunkumą. Kaip paaiškinsiu šios išvados 56 punkte, veikla neturint vietoje išduotos licencijos reiškia paslaugų teikimą rinkoje be jokios teisės tą daryti. Taip pat primenu, kad licencijavimo sistemos tikslas – „nukreipti“ visuomenės instinktą lošti į licencijuotus pasiūlymus, kuriuos prižiūri nacionalinės valdžios institucijos ir kuriems taikomi reikalavimai, skirti sumažinti pinigų eikvojimo ir priklausomybės grėsmes. Tuo tarpu nelicencijuotų azartinių lošimų pasiūlymai, kurių šios institucijos iš esmės nekontroliuoja ir kurių atitiktis šiems reikalavimams negali būti patikrinta, gali sukelti labai rimtų neigiamų pasekmių visuomenei(26).
43.      Šios išvados nepaneigia Tipico argumentas, kad azartinių lošimų sutarčių negaliojimas ir pastatytų sumų grąžinimas lošėjams sukuria „žalingas paskatas“, t. y. lošėjai gali būti skatinami naudotis nelicencijuotomis azartinių lošimų paslaugomis, žinodami, kad visada gali susigrąžinti savo nuostolius ir dėl to vėl lošti, o tai prieštarauja tikslui apsaugoti lošėjus nuo pinigų eikvojimo ir priklausomybės.
44.      Iš tikrųjų azartiniai lošimai, kai juos organizuoja nelicencijuoti veiklos vykdytojai, kelia grėsmių lošėjams. Jeigu lošėjas laimi, o veiklos vykdytojas atsisako sumokėti, lošėjas negalės išsireikalauti mokėjimo per teismą, nes pagrindinės azartinių lošimų sutartys bus laikomos niekinėmis(27). Jei lošėjai patirtų nuostolių, jie taip pat negalėtų būti tikri, kad susigrąžins pastatytas sumas. Nors sutarties pripažinimas negaliojančia iš esmės reiškia teisę susigrąžinti naudą, kurią šalys gavo viena iš kitos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Vokietijos teisę (visų pirma BGB 814 straipsnį ir (arba) BGB 817 straipsnio antrą sakinį) teismo, į kurį kreiptasi, nuožiūra gali būti atsisakyta suteikti tą teisę, jeigu lošėjas sąmoningai dalyvavo neteisėtuose azartiniuose lošimuose(28). Dėl tokios padėties abiem šalims atsiranda pageidautino lygio netikrumas, atitinkantis 2012 m. GlüStV siekiamą tikslą. Iš tikrųjų dėl jo veiklos vykdytojai atgrasomi nuo licencijavimo sistemos apėjimo, nes jiems gali tekti kompensuoti gautas statymų sumas, o lošėjai taip pat patys atgrasomi nuo „lošimo“ sistemoje, nes jei jie tą darytų, jiems galėtų būti atsisakyta suteikti teisę į restituciją(29).
C.      Dėl ginčijamos licencijų išdavimo procedūros trūkumų
45.      Nors Vokietijos valdžios institucijos pagal SESV 56 straipsnį galėjo reikalauti, kad kitose valstybėse narėse įsisteigę azartinių lošimų organizatoriai, prieš teikdami paslaugas Vokietijos rinkoje, gautų vietos licenciją, ir galėjo su tuo susieti pagal civilinę teisę atsirandančias pasekmes, pagal tą nuostatą šios valdžios institucijos įpareigojamos atitinkamiems veiklos vykdytojams suteikti realią galimybę gauti tokią licenciją tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir nacionaliniams veiklos vykdytojams. Taigi licencijų išdavimo procedūra turėjo atitikti tam tikrus reikalavimus, kylančius iš SESV 56 straipsnio, siejamo su bendraisiais vienodo požiūrio ir nediskriminavimo dėl pilietybės principais, taip pat su iš jų kylančia skaidrumo pareiga. Konkrečiai kalbant, ši procedūra turėjo būti grindžiama objektyviais, nediskriminaciniais ir iš anksto žinomais kriterijais(30).
46.      Šiuo atveju Vokietijos valdžios institucijos surengė atvirą licencijų išdavimo procedūrą ir neatrodo, kad licencijų išdavimo kriterijais buvo tiesiogiai ar netiesiogiai diskriminuojami kitose valstybėse narėse įsisteigę veiklos vykdytojai. Vis dėlto vykdydamas šios procedūros teisminę kontrolę kompetentingas administracinis teismas, t. y. Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas), konstatavo, kad ji buvo neskaidri keliais aspektais (žr. šios išvados 19 punktą). Į šį trūkumą Teisingumo Teismas jau buvo atkreipęs dėmesį ankstesnėje byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Ince(31). Nors Teisingumo Teismas tame sprendime šį klausimą paliko atvirą, manau, kad dabar skaidrumo trūkumas yra nustatytas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, pritaria administracinio teismo išvadoms šiuo klausimu. Be to, dėl tokios teisminės kontrolės trukmės ir ginčijamo proceso sustabdymo šiomis aplinkybėmis minėta procedūra niekada nebuvo baigta. Lažybų licencijos privatiems veiklos vykdytojams, įskaitant Tipico, buvo išduotos tik 2020 m. pagal naują licencijų išdavimo procedūrą (žr. šios išvados 21 punktą).
D.      Dėl tokių trūkumų poveikio pagrindinei bylai
47.      Kaip jau minėta, abiem klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kokių pasekmių tokie procedūriniai trūkumai turėtų pagrindinei bylai. Šiuo tikslu jis remiasi Teisingumo Teismo jurisprudencija, suformuota Sprendime Placanica, pagal kurį valstybė narė „baudžiamųjų [arba administracinių] sankcijų negali taikyti“ kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam veiklos vykdytojui už „tai, kad nebuvo laikytasi administracinių formalumų“ (šiuo atveju – reikalavimo gauti lažybų licenciją pagal 2012 m. GlüStV), kai „pažeidžiant [Sąjungos] teisę valstybė narė neleido šio formalumo įvykdyti arba jo įvykdymą padarė neįmanomą“(32) (taip būtų šiuo atveju, atsižvelgiant į tai, kad ginčijama licencijos išdavimo procedūra nebuvo skaidri). Ši jurisprudencija vėliau buvo pakartota Sprendime Ince, kuris, primenu, buvo susijęs su ta pačia procedūra. Tokiomis aplinkybėmis Vokietijos teismai jau yra nusprendę, kad tokiems azartinių lošimų organizatoriams, kaip Tipico, negali būti skirta jokia baudžiamoji ar administracinė sankcija už tai, kad tuo metu, kai klostėsi bylos faktinės aplinkybės, jie Vokietijos rinkoje siūlė nelicencijuotas lažybas. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Vokietijos teismams taip pat draudžiama tokiam veiklos vykdytojui nustatyti BGB numatytas civilinės teisės pasekmes.
48.      Tipico ir Maltos vyriausybės nuomone, akivaizdu, kad atsakymas į tokį klausimą yra teigiamas. Iš esmės atrodo, kad šios suinteresuotosios šalys pirmesniame punkte nurodytą jurisprudenciją supranta ir apibendrina taip, kad tais atvejais, kai valstybė narė yra įdiegusi tam tikrų paslaugų licencijavimo sistemą, tačiau licencijų išdavimo procedūra yra diskriminacinė ir (arba) stokoja skaidrumo, nacionalinės valdžios institucijos – tiek administracinės institucijos, tiek teismai – pagal SESV 56 straipsnio viršenybę privalo  visai netaikyti šios sistemos. Vietoj to jos turi atsisakyti ją taikyti ir taip praktiškai toleruoti laisvą paslaugų teikimą jų teritorijoje, kol bus imtasi būtinų taisomųjų priemonių, t. y. licencijos bus pradėtos išdavinėti pagal naują, Sąjungos teisę atitinkančią procedūrą. Atsižvelgiant į tai, kadangi tuo metu, kai Vokietijos valdžios institucijos nebuvo nustačiusios Sąjungos teisę atitinkančios licencijų išdavimo procedūros, tokiems veiklos vykdytojams, kaip Tipico, negalėjo būti skiriamos jokios baudžiamosios ar administracinės sankcijos už lažybų siūlymą neturint licencijos, dėl tos pačios priežasties jiems negalėjo būti taikomos jokios civilinės teisės pasekmės.
49.      Kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, visų pastabas pateikusių vyriausybių bei Komisijos, manęs neįtikina toks radikalus požiūris. Mano nuomone, pakankamai maksimalistinį Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškinimą, kurį, atrodo, siūlo Tipico ir Maltos vyriausybė, t. y. kad SESV 56 straipsnį atitinkanti licencijavimo sistema turi būti visiškai netaikoma kiekvieną kartą, kai klostantis faktinėms aplinkybėms kyla sunkumų išduodant licencijas, reikėtų atmesti kaip nepagrįstą (1). Vietoj to ši jurisprudencija turėtų būti aiškinama su tam tikrais
niuansais: sistema iš esmės gali būti taikoma, tačiau azartinių lošimų organizatoriui už jos pažeidimą neturėtų būti taikomos administracinės ar baudžiamosios sankcijos ir (arba) civilinės teisės pasekmės, jei tokia reakcija konkrečiomis bylos aplinkybėmis būtų neproporcinga (2).
1.      Teisingumo Teismo jurisprudencijos dėl sankcijų maksimalistinis aiškinimas turėtų būti atmestas
50.      Manau, reikėtų priminti keletą svarbių aspektų. Pirma, apskritai SESV 56 straipsnis veikia tiesiogiai, todėl vienoje valstybėje narėje įsisteigusiems veiklos vykdytojams suteikia teises, kuriomis jie gali remtis kitų valstybių narių administracinėse ir teisminėse institucijose, įskaitant teismo procesus tarp privačių asmenų, kaip antai šioje byloje(33). Be to, pagal lojalaus bendradarbiavimo ir viršenybės principus šios institucijos privalo taikyti šią nuostatą ir užtikrinti veiksmingą šių teisių apsaugą savo nagrinėjamose bylose. Konkrečiai kalbant, kai šios institucijos nagrinėja bylas (baudžiamąsias, administracines ar civilines), iškeltas tokiam veiklos vykdytojui dėl nacionalinės licencijų išdavimo sistemos pažeidimo ir šis veiklos vykdytojas gindamasis teigia, kad tokia sistema nesuderinama su SESV 56 straipsniu, tos institucijos turi išnagrinėti šį klausimą ir, kiek tai būtina siekiant apsaugoti atitinkamas teises, netaikyti jokios jai prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos(34).
51.      Antra, šios išvados 47 punkte nurodyta jurisprudencija yra pagrįsta
vienais iš pirmųjų Teisingumo Teismo sprendimų
Auer(35) ir Rienks(36). Kiekvienoje iš tų bylų Sąjungos pilietis pirmojoje valstybėje narėje gavo diplomą, suteikiantį jam teisę verstis veterinarine medicina. Abiejose bylose tas asmuo vėliau įsisteigė kitoje valstybėje narėje ir siekė joje vykdyti šią veiklą. Priimančioji valstybė narė reikalavo, kad prieš pradedant dirbti pagal šią profesiją jos teritorijoje reikia užsiregistruoti Nacionalinėje veterinarų asociacijoje (Prancūzija). Suinteresuotasis asmuo pateikė prašymą dėl registracijos, bet asociacija atsisakė jį įregistruoti motyvuodama tuo, kad nepripažino jo užsienyje išduoto diplomo. Vis dėlto tas veterinarijos gydytojas pradėjo teikti paslaugas priimančiojoje valstybėje narėje ir galiausiai buvo patrauktas baudžiamojon atsakomybėn už neteisėtą veiklą. Jo gynybos argumentas buvo tas, kad reikalavimo registruotis vykdymo užtikrinimas taikant baudžiamąsias arba administracines sankcijas prieštarauja Sąjungos teisei.
52.      Tomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pagal tuo metu galiojusią Sąjungos antrinę teisę, susijusią su įsisteigimo laisve ir laisvu darbuotojų judėjimu(37), valstybės narės turėjo pareigą pripažinti veterinarų kitose valstybėse narėse įgytą profesinę kvalifikaciją. Taigi pagal Sąjungos teisę suinteresuotajam asmeniui buvo tiesiogiai suteikta teisė verstis veterinarijos gydytojo praktika priimančiojoje valstybėje narėje, turint tokį diplomą, kuriuo jis galėjo remtis šios valstybės valdžios institucijose. Nors priimančioji valstybė narė vis vien galėjo reikalauti, kad jis registruotųsi asociacijoje, toks reikalavimas galėtų būti nebent „administracinis formalumas“, nes pagal Sąjungos teisę jis turėjo teisę į tokią registraciją. Vis dėlto, kadangi buvo „atsisakyta registruoti pažeidžiant [Sąjungos] teisę“, jam negalėjo būti skirta jokia baudžiamoji ar administracinė sankcija už tai, kad jis vykdė šią veiklą be registracijos. Tokiomis aplinkybėmis neatsižvelgimas į pareigą registruotis, taigi ir sankcijų už šios pareigos pažeidimą netaikymas buvo tiesiog būtini siekiant apsaugoti nagrinėjamą teisę, antraip ji būtų tapusi „visiškai neveiksminga“(38).
53.      Po daugelio metų Teisingumo Teismas Sprendime Placanica pritaikė tokią išvadą azartinių lošimų sričiai. Toje byloje Italija nustatė licencijavimo reikalavimą lažybų paslaugų teikimui jos teritorijoje ir šis reikalavimas dėl pirma nurodytų priežasčių buvo suderinamas su SESV 56 straipsniu, tačiau licencijos nebuvo suteiktos skaidriai ir nediskriminuojant. Taigi kai kurie veiklos vykdytojai buvo neteisėtai pašalinti iš tos procedūros. Nurodęs Sprendimą Rienks, Teisingumo Teismas konstatavo, kad, kaip priminta šios išvados 47 punkte, „valstybė narė baudžiamųjų sankcijų negali taikyti už tai, kad nebuvo laikytasi administracinių formalumų, kai pažeidžiant [Sąjungos] teisę valstybė narė neleido šio formalumo įvykdyti ar jo įvykdymą padarė neįmanomą“(39). Taigi, atrodo, tuo norėta pasakyti, kad Italijos valdžios institucijos negalėjo užtikrinti jų nustatyto reikalavimo gauti licenciją vykdymo ir visų pirma negalėjo skirti baudžiamųjų sankcijų kaltinamiesiems už tarpininkavimą vykdant lažybas tokių veiklos vykdytojų vardu, kol neteisėtai pašalintų veiklos vykdytojų naudai nebuvo nustatyta nauja licencijų išdavimo procedūra(40).
54.      Su visa pagarba Teisingumo Teismui, nemanau, kad tos situacijos iš tikrųjų yra analogiškos. Jeigu nacionalinės valdžios institucijos yra nustačiusios reikalavimą turėti licenciją, kuris pats yra suderinamas su SESV 56 straipsniu, kitose valstybėse narėse įsisteigę azartinių lošimų organizatoriai pagal šią nuostatą neturi tokios pat tiesiogiai veikiančios
teisės kaip veterinarijos gydytojai bylose, kuriose buvo priimti sprendimai Auer ir Rienks (a). Reikalavimas, kad tos institucijos netaikytų tokio reikalavimo ir taip toleruotų veiklos vykdytojų daromą jo pažeidimą vien dėl to, kad klostantis faktinėms aplinkybėms galiojusi licencijavimo procedūra turėjo tam tikrų trūkumų, viršytų tai, kas būtina siekiant apsaugoti teisę, kurią šie veiklos vykdytojai turi pagal šią nuostatą (b). Be to, toks aiškinimas, mano nuomone, šiuo tikslu būtų neproporcingas (c). Manau, taip yra net ir tuo atveju, kai, kaip šioje byloje, licencijavimo reikalavimas buvo nustatytas siekiant pakeisti valstybės monopolį, kuris buvo pripažintas nesuderinamu su Sąjungos teise (d).
a)      Azartinių lošimų organizatorių teisė, kylanti iš SESV 56 straipsnio tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama šioje byloje
55.      Apskritai teisės, kurias veiklos vykdytojai turi pagal SESV 56 straipsnį, kyla iš šioje nuostatoje valstybėms narėms nustatytų pareigų. Nagrinėjamu atveju, kaip nurodyta šios išvados 31–39 punktuose, valstybės narės neprivalo leisti kitoje valstybėje narėje įsisteigusiems veiklos vykdytojams laisvai teikti azartinių lošimų paslaugas savo teritorijoje;
jos turi teisę nustatyti, kad tokiai veiklai būtų taikomas reikalavimas gauti licenciją. Be to, toje nuostatoje valstybėms narėms nenustatoma jokios pareigos pripažinti kitose valstybėse narėse išduotas azartinių lošimų licencijas.
56.      Darytina išvada, kad pagal SESV 56 straipsnį vienoje valstybėje narėje įsisteigusiems azartinių lošimų organizatoriams (ir tam tikrais atvejais – licencijuotiems lošimų organizatoriams) nesuteikiama jokia teisė teikti paslaugas kitoje valstybėje narėje. Bet kuri iš tokių teisių iš tikrųjų kyla tik iš licencijos, kurią veiklos vykdytojas turi gauti priimančiojoje valstybėje.
57.      SESV 56 straipsnyje taip pat nereikalaujama, kad valstybės narės automatiškai išduotų tokias licencijas šiems veiklos vykdytojams. Šiuo tikslu jos gali nustatyti tam tikras sąlygas, jei tokios sąlygos yra proporcingos ir nediskriminacinės, ir netgi gali apriboti galimų licencijų skaičių. Taigi tuo straipsniu šiems veiklos vykdytojams nesuteikiama pati teisė
gauti licenciją.
58.      Minėta nuostata valstybės narės tik įpareigojamos užtikrinti galimybę pasinaudoti nediskriminacine ir skaidria licencijų išdavimo procedūra ir veiklos vykdytojams šiuo tikslu suteikiama atitinkama teisė. Akivaizdu, kad šiems veiklos vykdytojams vietos azartinių lošimų licencijos gavimas negali būti laikomas vien „administraciniu formalumu“.
b)      Licencijos reikalavimo atsisakymas viršytų tai, kas būtina šiai teisei apsaugoti
59.      Tais atvejais, kai nacionalinės valdžios institucijos reikalauja licencijos azartinių lošimų paslaugoms teikti, tačiau ji
neišduodama taikant nediskriminacinę ir skaidrią licencijų išdavimo procedūrą, visiškas reikalavimo gauti licenciją atsisakymas bylose, kurias valdžios institucijos ar privatūs asmenys vėliau iškėlė azartinių lošimų organizatoriams, teikiančius nelicencijuotas paslaugas, viršytų tai, kas būtina siekiant apsaugoti pagal Sąjungos teisę suteiktą teisę(41).
60.      Šiuo klausimu primenu, kad azartinių lošimų srityje pats reikalavimas gauti licenciją yra suderinamas su Sąjungos teise. Jei išduodant licencijas kyla sunkumų, pagal Sąjungos teisę nėra reikalaujama, kad lošimų organizatoriams būtų iš karto leidžiama laisvai teikti paslaugas rinkoje ir išvengti bet kokių galimų dėl to atsirandančių pasekmių pagal nacionalinę teisę. Tinkama ir iš tikrųjų pakankama teisės, kurią šie veiklos vykdytojai kildina iš SESV 56 straipsnio, apsauga užtikrinama teisminių teisių gynimo priemonių, suteikiančių šiems veiklos vykdytojams galimybę ginčyti netinkamą licencijavimo procedūrą ar jos nebuvimą teisme, prieinamumu, kurį valstybės narės turi užtikrinti(42). Beje, būtent toks požiūris įtvirtintas antrinėje Sąjungos
teisėje dėl viešųjų pirkimų ir koncesijos sutarčių sudarymo, kuri, nors ir netaikytina šioje byloje, yra reikšmingas atskaitos taškas(43). Taigi, užuot atėję į rinką be licencijos, šie veiklos vykdytojai turėtų pasinaudoti šiomis teisių gynimo priemonėmis ir laukti tokios procedūros baigties.
61.      Nagrinėdami tokį ginčą dėl licencijų išdavimo procedūros arba jos nebuvimo kompetentingi teismai gali užtikrinti tinkamą ir pakankamą aptariamos teisės apsaugą, atsisakydami taikyti tuos nacionalinės teisės aspektus, reglamentuojančius licencijų išdavimą, kurie prieštarauja SESV 56 straipsniui (pvz., diskriminacinę licencijos sąlygą arba neproporcingą turimų licencijų skaičiaus apribojimą), panaikindami visus neteisėtus perkančiųjų organizacijų sprendimus ir įpareigodami šias organizacijas imtis reikiamų priemonių padėčiai ištaisyti (pavyzdžiui, surengti naują procedūrą laikantis Sąjungos teisės arba išduoti licenciją veiklos vykdytojui, atitinkančiam nacionalinėje teisėje nustatytas sąlygas)(44).
62.      Manęs neįtikina Tipico pateiktas argumentas, kad toks ginčas gali trukti ilgai ir bet kuriuo atveju užtikrintų pagal SESV 56 straipsnį azartinių lošimų organizatoriams suteikiamos teisės apsaugą tik „ateityje“, neatlyginant už komercinių galimybių praradimą, kurį tokie veiklos vykdytojai galimai patirtų, jei jiems nebūtų leista iš karto patekti į rinką.
63.      Pirma, pagal Sąjungos teisę reikalaujama, kad tokie ginčai būtų išnagrinėti kuo greičiau(45). Be to, kai valstybė narė pažeidžia iš SESV 56 straipsnio kylančią ekonominės veiklos vykdytojų teisę, laiku nenustačiusi nediskriminacinės ir skaidrios licencijų išdavimo procedūros, šie veiklos vykdytojai pagal Sąjungos teisę turi teisę, kaip teigia DK, Graikijos vyriausybė ir Komisija, reikalauti iš šios valstybės atlyginti dėl to padarytą žalą, įskaitant verslo galimybių praradimą(46). Vadinasi, tokia žala gali būti tinkamai atlyginta tokiu būdu.
c)      Licencijos reikalavimo atsisakymas būtų neproporcingas
64.      Jeigu nacionalinės valdžios institucijų būtų reikalaujama visiškai netaikyti licencijavimo sistemos ir faktiškai toleruoti azartinių lošimų organizatorių laisvę teikti paslaugas nacionalinėje teritorijoje, kol bus surengta Sąjungos teisę atitinkanti licencijų išdavimo procedūra arba a posteriori patvirtintas veiklos vykdytojo, kuris pateko į rinką, kai tokios procedūros nebuvo, elgesys, tai taip pat būtų neproporcinga priemonė apsaugoti šių subjektų teisę, kylančią iš SESV 56 straipsnio, atsižvelgiant į neigiamas tokio požiūrio pasekmes kitiems teisėtiems interesams.
65.      Pirma, toks Sąjungos teisės aiškinimas pakenktų ne tik nacionalinių licencijų išdavimo sistemų, kurios pačios atitinka Sąjungos teisę, bet ir pačioje Sąjungos teisėje nustatytų taisyklių, kuriomis reglamentuojama licencijų išdavimo procedūrų teisminė kontrolė, veiksmingumui ir teisiniam saugumui, kurį šiomis taisyklėmis siekiama užtikrinti. Kaip paaiškinta pirmiau, tikimasi, kad ekonominės veiklos vykdytojai, prieš patekdami į rinką, kreipsis dėl licencijos ir, jei reikia, prašys atlikti jos išdavimo sąlygų teisminę kontrolę. Tokia kontrolė leidžia nustatyti procedūros teisėtumą ex ante, taip užtikrinant tam tikrą saugumą visiems suinteresuotiesiems subjektams(47). Tuo tarpu maksimalistinis Teisingumo Teismo jurisprudencijos dėl sankcijų aiškinimas paskatintų veiklos vykdytojus, remiantis vien įtarimais dėl licencijavimo procedūros teisėtumo, neatsižvelgti į tokias taisykles ir „išlošti“ sau vietą rinkoje, tikintis, kad, jei vėliau jiems būtų iškelta byla, jie galėtų išvengti bet kokios atsakomybės ex post, pareikšdami prieštaravimus dėl licencijų išdavimo procedūros. Visgi dėl tokio elgesio kiltų daug nesaugumo, be kita ko, vartotojams, kurie gali ir nebebūti pajėgūs atskirti, kurie rinkoje veiklą vykdantys subjektai tą daro teisėtai, o kurie ne, arba konkurentams, kurie galbūt jau turi licenciją ir vis vien susiduria su nesąžininga licencijos neturinčių veiklos vykdytojų, kuriems dėl to netaikomi licencijavimo sistemos nustatyti apribojimai, konkurencija.
66.      Antra, ir tai yra dar svarbiau, primenu, kad, kaip paaiškinta pirma, reikalavimas gauti licenciją laikomas suderinamu su Sąjungos teise azartinių lošimų srityje būtent dėl to, kad azartiniai lošimai kelia didelių ir aiškiai pripažįstamų grėsmių vartotojams ir apskritai visuomenės sveikatai. Šiuo reikalavimu siekiama sumažinti šias grėsmes.
67.      Jei nacionalinės valdžios institucijos privalėtų visiškai netaikyti licencijavimo reikalavimo, kai tik būtų nustatyti trūkumai, turintys įtakos licencijų išdavimui, bet kuris kitoje valstybėje narėje įsisteigęs azartinių lošimų organizatorius galėtų laisvai teikti paslaugas atitinkamos valstybės narės rinkoje ir dėl to – net ir pereinamuoju laikotarpiu – gyventojams kiltų tokių grėsmių. Šiek tiek kitokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas labai daug dėmesio skyrė tam, kad būtų išvengta tokio rezultato(48).
68.      Pažymėtina, kad tokio maksimalistinio aiškinimo perkėlimas į kitas sritis padeda iliustruoti jo keliamas grėsmes. Pavyzdžiui, būtų galima įsivaizduoti situaciją, kad valstybė narė nusprendžia liberalizuoti medicininių kanapių pardavimą savo teritorijoje, tačiau šiai veiklai nustato išankstinio leidimo sistemą: šiuo produktu nustatytose vietose reguliuojamais kiekiais gali prekiauti tik ribotas kiekis veiklos vykdytojų, atrinktų vadovaujantis griežtais kriterijais, ir pan. Jei licencijų išdavimo procedūra būtų neskaidri arba tam tikros licencijų išdavimo sąlygos būtų laikomos diskriminacinėmis ar neproporcingomis, ar tai reikštų, kad nacionalinės valdžios institucijos nebegalėtų taikyti šios leidimų išdavimo tvarkos ir kad visi kitoje valstybėje narėje įsisteigę veiklos vykdytojai turėtų teisę laisvai pardavinėti medicinines kanapes atitinkamoje valstybėje narėje, kol bus nustatyta Sąjungos teisę atitinkanti procedūra? Sunku įsivaizduoti, kad Teisingumo Teismas laikytų tokį radikalų sprendimą proporcingu.
d)      Tai, kad nustačius reikalavimą gauti licenciją buvo pakeistas valstybės monopolis, laikomas nesuderinamu su Sąjungos teise, neturi reikšmės
69.      Šiuo etapu turiu išnagrinėti kitą Sprendimo Ince aspektą, dėl kurio, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jo nepaminėjo, suinteresuotosios šalys daug diskutavo Teisingumo Teisme.
70.      Reikėtų priminti, kad 2012 m. GlüStV 4a–4e ir 10a straipsniuose nustatyta licencijavimo sistema buvo siekiama pašalinti 2008 m. GlüStV numatyto valstybės monopolio sporto lažybų organizavimo ir tarpininkavimo srityje nesuderinamumą su SESV 56 straipsniu (žr. šios išvados 8 ir 9 punktus).
71.      Pagal tą sistemą (tariamai buvusi) monopolininkė ODDSET, kaip ir privatūs veiklos vykdytojai, turėjo gauti licenciją, kad galėtų teikti lažybų paslaugas. Vis dėlto išimties tvarka pagal 2012 m. GlüStV 29 straipsnį šiam lošimų organizatoriui buvo leidžiama pereinamuoju laikotarpiu išlaikyti savo pasiūlymą dėl azartinių lošimų galiojantį, bet ne ilgiau kaip vienus metus nuo pirmųjų licencijų išdavimo.
72.      Vis dėlto, atsižvelgiant į tai, kad pagal 2012 m. GlüStV dėl nepavykusios ginčijamos licencijų išdavimo procedūros faktiškai nebuvo išduota nė viena licencija ir kad ODDSET toliau teikė lažybų paslaugas pagal šią pereinamojo laikotarpio tvarką, Teisingumo Teismas Sprendime Ince konstatavo, kad tuo metu, kai klostėsi bylos faktinės aplinkybės, sporto lažybų monopolis „faktiškai buvo toliau taikom[a]s“. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad priėmus 2012 m. GlüStV 4a–4e ir 10a straipsniuose nustatytą licencijavimo sistemą nebuvo pašalintas šio valstybės monopolio „nesuderinamum[as] su SESV 56 straipsniu“. Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad pagal SESV 56 straipsnį valstybei narei „draudžiama“ nustatyti „sankcij[ą]“ už sporto lažybų organizavimą jos teritorijoje arba tarpininkavimą joms neturint licencijos(49).
73.      Suinteresuotosios šalys Teisingumo Teisme ilgai diskutavo dėl to, ar toks Sprendime Ince pateiktų argumentų aspektas gali būti pritaikytas pagrindinei bylai. DK ir Komisija mano, kad ne. Byla, kurioje priimtas tas sprendimas, buvo susijusi su azartiniais lošimais fizinėje vietoje(50), kuriems pagal 2008 m. GlüStV iš tikrųjų buvo taikomas valstybės monopolis ir kurių atveju klostantis bylos faktinėms aplinkybėms ODDSET pagal 2012 m. GlüStV 29 straipsnį toliau vykdė veiklą Vokietijos rinkoje. Vis dėlto ši byla susijusi su internetiniais azartiniais lošimais, kurie pagal 2008 m. GlüStV buvo visiškai draudžiami (žr. šios išvados 6 punktą). Taigi pagal 2012 m. GlüStV 29 straipsnį ODDSET neturėjo teisės siūlyti internetinių lažybų ir iš tikrųjų bylos faktinių aplinkybių klostymosi laikotarpiu to nedarė. Tipico tai įnirtingai ginčija ir teigia, kad iš tikrųjų tuo metu ODDSET monopolis tiek teisiniu, tiek praktiniu požiūriais apėmė internetą. Aišku, šį aspektą turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vis dėlto abejoju, ar tai bus būtina.
74.      Mano nuomone, minėta Sprendime Ince pateiktų Teisingumo Teismo argumentų dalis negali būti aiškinama pažodžiui ir maksimalistiškai. Kaip paaiškinta pirmiau, valstybė narė pagal SESV 56 straipsnį gali laisvai pakeisti monopolį, pripažintą nesuderinamu su Sąjungos teise, licencijavimo sistema. Mano nuomone, ji taip pat gali teisėtai leisti viešajam veiklos vykdytojui, kuris oficialiai turėjo šį monopolį, išlaikyti savo pasiūlymą pereinamuoju laikotarpiu, per kurį licencijos turėtų būti išduotos privatiems veiklos vykdytojams, siekiant užtikrinti, kad šiuo laikotarpiu vartotojai galėtų turėti teisėtų ir prižiūrimų azartinių lošimų pasiūlą, ir taip neleisti, kad tai virstų nekontroliuojama neteisėtai veiklą vykdančių subjektų pasiūla(51). Jei išduoti licencijas privatiems veiklos vykdytojams būtų vėluojama arba dėl jų išdavimo kiltų sunkumų, dėl visų pirmesnėse dviejose šios išvados dalyse nurodytų priežasčių Sąjungos teisės negalima suprasti taip, kad pagal ją reikalaujama, jog visa sistema nebūtų taikoma dėl „neteisėto monopolio išlikimo“ ir kad visi azartinių lošimų organizatoriai gali laisvai teikti paslaugas rinkoje, iki kol bus išduotos licencijos.
2.      Reikėtų pritarti Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškinimui su tam tikrais niuansais
75.      Dėl nurodytų priežasčių reikėtų atmesti šios išvados 47 punkte nurodytą maksimalistinį Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškinimą. SESV 56 straipsnio viršenybė neįpareigoja nacionalinių valdžios institucijų atsisakyti taikyti reikalavimą gauti licenciją, kuris pats suderinamas su šia nuostata, kai veiklos vykdytojas negalėjo gauti licencijos dėl šia nuostata suteiktos teisės į nediskriminacinę ir skaidrią licencijų išdavimo procedūrą pažeidimo. Tokiomis aplinkybėmis veiklos vykdytojas negali pradėti teikti paslaugų rinkoje neturėdamas licencijos, kaip „savikompensacijos“. Paprastai nacionalinės valdžios institucijos turi ir toliau turėti teisę užtikrinti šio reikalavimo laikymąsi ir priversti patirti nacionalinėje teisėje numatytas baudžiamąsias, administracines ar civilines pasekmes už tokio reikalavimo pažeidimą. Vietoj to atitinkamas veiklos vykdytojas turėtų ginčyti netinkamą licencijų išdavimo procedūrą arba jos nebuvimą nacionaliniuose teismuose ir laukti tokio teismo proceso rezultatų. Tokio teismo proceso prieinamumas užtikrina pakankamą iš SESV 56 straipsnio kylančios teisės apsaugą.
76.      Taigi, mano nuomone, nagrinėjamą jurisprudenciją reikia aiškinti atsižvelgiant į tam tikrus niuansus. Pagal tokį aiškinimą, nors paprastai licencijų išdavimo sistema gali būti toliau taikoma veiklos vykdytojams, teikiantiems paslaugas be licencijos pirmesniame šios išvados punkte aprašytomis aplinkybėmis, išimties tvarka ir pagal proporcingumo principą baudžiamosios ar administracinės sankcijos ir civilinės teisės reglamentuojamos pasekmės (visos ar iš dalies) neturėtų būti taikomos, jei konkrečiomis aplinkybėmis tai būtų neproporcinga(52).
77.      Kitaip tariant, net jei veiklos vykdytojas veikė neteisėtai, pažeisdamas reikalavimą gauti licenciją, kurio vykdymą galima užtikrinti, gali būti ypatingų aplinkybių, kai toks elgesys turėtų būti pateisinamas, o kompetentingi teismai pagal lojalaus bendradarbiavimo principą ir laikydamiesi nuoseklaus aiškinimo pareigos turėtų (iš dalies arba visiškai) atleisti atitinkamą veiklos vykdytoją nuo atsakomybės, taikydami nacionalinėje administracinėje, baudžiamojoje ir (arba) civilinėje teisėje numatytus mechanizmus(53).
78.      Manau, kad Sprendime Placanica pateikti argumentai turėtų būti suprantami būtent atsižvelgiant į tai. Byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, tarpininkavimas dėl lažybų užsienio lažybų organizatoriams pagal taikytinus Italijos teisės aktus iš pradžių atrodė teisėtas. Dėl tokios situacijos buvo sukurtas ir vystomas tarpininkų, investavusių kapitalą ir sukūrusių būtiną infrastruktūrą, tinklas. Tačiau vėliau, pakeitus šias taisykles, paaiškėjo, kad iš tikrųjų tokia veikla tapo neteisėta. Tokiems tarpininkams, kurie jau buvo sukūrę savo infrastruktūrą ir pradėję veiklą, staiga ėmė grėsti baudžiamasis persekiojimas. Teisingumo Teismas, suprantama, nusprendė, kad tokiomis aplinkybėmis baudžiamųjų sankcijų skyrimas atgaline data nebūtų buvęs proporcingas ar teisingas(54).
79.      Šioje byloje galbūt galėtų susiklostyti panašios aplinkybės. Tipico tvirtina, kad įvairiais momentais ir įvairiose oficialiose gairėse bei pareiškimuose Vokietijos valdžios institucijos internetinių lažybų organizatoriams nurodė, kad, atsižvelgiant į ginčijamos licencijavimo procedūros trūkumus, jos toleruos paslaugų teikimą Vokietijos rinkoje, jeigu bus įvykdytos tam tikros pagrindinės sąlygos (kurios nėra išsamiai aprašytos suinteresuotųjų šalių pastabose arba prašyme priimti prejudicinį sprendimą, tačiau Tipico teigia jas įvykdžiusi), kol bus surengta nauja procedūra.
80.      Vis dėlto Tipico teiginius ginčija DK. Šį aspektą turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Savo ruožtu norėčiau pažymėti, kad jei internetinių lažybų organizatoriams iš Vokietijos valdžios institucijų leidžiamų ir patikimų šaltinių būtų suteiktos tikslios, besąlyginės ir nuoseklios garantijos, kad prieš juos nebus remiamasi 2012 m. GlüStV numatytu licencijos reikalavimu, jeigu jie atitiks tam tikras pagrindines sąlygas, tada būtų neproporcinga (ir neteisinga) atgaline data skirti baudžiamąsias ar administracines sankcijas arba BGB numatytas civilinės teisės pasekmes už paslaugų teikimą Vokietijos rinkoje be licencijos tuo metu, kai klostėsi bylos faktinės aplinkybės, veiklos vykdytojams, kurie laikėsi šių sąlygų, kaip, atrodo, yra Tipico atveju.
81.      Tokia išvada yra paprasta, kiek tai susiję su baudžiamosiomis ar administracinėmis sankcijomis. Veiklos vykdytojai
neturėtų būti kaltinami, taigi ir baudžiami dėl to, kad jie veikė laikydamiesi valdžios institucijų pateiktų gairių. Be to, kalbant apie administracines sankcijas, būtų taikomas teisėtų lūkesčių principas: viešosios valdžios institucijoms tam tikra prasme būtų privalomi jų pačių patikinimai(55). Kalbant apie baudžiamąsias sankcijas, pažymėtina, kad jei veiklos vykdytojas veiktų rinkoje pagal tokius patikinimus, tai taip pat pateisintų atleidimą nuo atsakomybės, pavyzdžiui, pagal „klaidos“ teoriją.
82.      Dėl civilinės teisės pasekmių, kurios paprastai numatytos BGB, netaikymo reikėtų kai ką papildomai paaiškinti. Žinoma, kaip teigia DK ir Italijos vyriausybė, civilinėje teisėje numatytos pasekmės, kai veikla vykdoma neturint licencijos, kaip antai sutarčių negaliojimas ar civilinė atsakomybė, neturi tokio paties poveikio kaip baudžiamosios ar administracinės sankcijos. Dėl to veiklos vykdytojas atsiduria mažiau palankioje padėtyje nei tuo atveju, jei jis apskritai nebūtų atėjęs į rinką, o sutarčių negaliojimas ir statymų grąžinimas iš esmės tik atkurtų status quo ante. Be to, šios civilinėje teisėje numatytos pasekmės kyla iš vartotojams siūlomų teisių gynimo priemonių ir taip prisidedama prie licencijų išdavimo tvarka siekiamo vartotojų apsaugos tikslo.
83.      Vis dėlto, jei Vokietijos valdžios institucijos internetinių lažybų organizatoriams, įskaitant Tipico, išties suteikė tikslių, besąlyginių ir nuoseklių garantijų, kad 2012 m. GlüStV nustatytas licencijos reikalavimas jiems nebus taikomas, kol jie atitinka tam tikras pagrindines sąlygas, į šią aplinkybę negalima neatsižvelgti civilinėje byloje, kaip antai šioje byloje. Šie veiklos vykdytojai galėjo nuspręsti ateiti į Vokietijos rinką arba joje likti ir sudaryti sutartis su vartotojais būtent dėl tokių garantijų. Jei tokių garantijų nebūtų buvę, galbūt jie nebūtų to darę. Reikalavimas, kad toks veiklos vykdytojas po daugelio metų grąžintų pagal tokias sutartis gautas sumas, net jei dėl to būtų tik atkurta status quo ante, gali būti ne tik nesąžiningas, bet ir turėti didelį poveikį jo dabartinei veiklai. Tokia pareiga galėtų būti susijusi su tūkstančiais sutarčių, sudarytų per kelerius metus. Gali tekti grąžinti šimtus tūkstančių eurų pelno, siekiančio labai dideles sumas, praėjus daug laiko po to, kai veiklos vykdytojas sąžiningai jas gavo ir galbūt išleido arba investavo. Jei tokiomis aplinkybėmis vartotojai patirtų žalos, galimą atsakomybę galėtų prisiimti tik valdžios institucijos, suteikusios
atitinkamas garantijas(56).
84.      Šiomis aplinkybėmis ir darant prielaidą, jog veiklos vykdytojai, kaip antai
Tipico, gavo pirma nurodytas garantijas iš Vokietijos valdžios institucijų, manau, kad Vokietijos teismai, laikydamiesi lojalaus bendradarbiavimo principo ir Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo pareigos, turėtų taikyti Vokietijos privatinės teisės mechanizmus, kad atleistų tuos veiklos vykdytojus nuo šių civilinės teisės pasekmių. Nors šį klausimą turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš bylos medžiagos matyti, kad Vokietijos teisėje šiuo klausimu suteikiama pakankamai diskrecijos.
85.      Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad tuo atveju, kai sutartis sudaroma pažeidžiant „teisės akto nuostatą“, pavyzdžiui, kai paslaugų teikėjas pažeidžia 2012 m. GlüStV nustatytą licencijų išdavimo tvarką, negaliojimas pagal BGB 134 straipsnį nėra automatinis ir kad Vokietijos teismai turi tam tikrą diskreciją. Pagal šią nuostatą negaliojimas negalimas „įstatymo numatytais“ atvejais. Šios bendro pobūdžio formuluotės galbūt galėtų apimti situaciją, kai negaliojimas konkrečiomis bylos aplinkybėmis nėra galimas pagal Sąjungos teisę(57).
86.      Antra, kalbant apie civilinę atsakomybę pagal BGB 823 straipsnio 2 dalį už 2012 m. GlüStV numatytos licencijų išdavimo sistemos reikalavimų pažeidimą, atrodo, kad tokiai atsakomybei reikia galimo pažeidėjo kaltės(58). Su sąlyga, kad tai patvirtins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šią nuostatą galima aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė šioje byloje, atitinkamas veiklos vykdytojas negali būti laikomas kaltu dėl to, kad pažeidė ginčijamą licencijų išdavimo tvarką.
V.      Išvada
87.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip:
–        kai valstybė narė reikalauja licencijos teikti tam tikras paslaugas jos teritorijoje ir pats šis reikalavimas suderinamas su SESV 56 straipsniu, nacionalinės valdžios institucijos, įskaitant teismus, turi teisę reikalauti, kad veiklos vykdytojas, kuris teikė paslaugas neturėdamas reikalaujamos licencijos, laikytųsi šio reikalavimo. Šie teismai, be kita ko, gali nustatyti pasekmes, šiuo klausimu numatytas taikytinoje civilinėje teisėje. Taip yra ir tuo atveju, kai atitinkamas veiklos vykdytojas teigia, kad negalėjo gauti tokios licencijos dėl licencijų išdavimo procedūros trūkumų. Šiuo klausimu pažymėtina, kad teisės, kurią šis veiklos vykdytojas kildina iš SESV 56 straipsnio, apsauga pakankamai užtikrinama galimybe ginčyti licencijų išdavimo procedūrą arba jos nebuvimą teisme;
–        išimties tvarka tokios civilinėje teisėje numatytos pasekmės neturėtų būti taikomos pažeidus reikalavimą gauti licenciją, kai tai būtų neproporcinga. Taip yra tuo atveju, kai leistini ir patikimi nacionalinės valdžios institucijų šaltiniai atitinkamam veiklos vykdytojui suteikė tikslių, besąlyginių ir nuoseklių garantijų, kad šio licencijos reikalavimo vykdymas nebus užtikrinamas ir kad dėl to jis gali siūlyti savo paslaugas vartotojams nacionalinėje rinkoje be licencijos.
1      Originalo kalba: anglų.
2      Žr. mano pateiktas išvadas bylose Wunner (C‑77/24, EU:C:2025:432) (toliau – mano išvada byloje Wunner), European Lotto and Betting ir Deutsche Lotto- und Sportwetten (C‑440/23, EU:C:2025:668) (toliau – mano išvada byloje European Lotto) ir Mr Green (C‑198/24, EU:C:2025:852).
3      2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimas Stoß ir kt.
(C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ir C‑410/07, EU:C:2010:504; toliau – Sprendimas Stoß) ir
2010 m. rugsėjo 8 d. Sprendimas Carmen Media (C‑46/08, EU:C:2010:505; toliau – Sprendimas Carmen Media).
4      Iš esmės Vokietijos teismai nusprendė, kad sporto lažybų monopoliu nebuvo nuosekliai ir sistemingai siekiama nurodomo tikslo apsaugoti lošėjus nuo pinigų eikvojimo ir priklausomybės (žr. Sprendimo Stoß 88–107 punktus ir Sprendimo Carmen Media 64–71 punktus).
5      Šiuo klausimu žr. šios išvados C dalį.
6      Iš esmės Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas) nusprendė, kad šios atrankos kriterijai ir išsamios taisyklės kvietime teikti pasiūlymus nebuvo nustatyti aiškiai, tiksliai ir nedviprasmiškai. Jame nurodytas vienintelis kriterijus, t. y. „ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo“ kriterijus, nebuvo nei svarbus, nei suderinamas su 2012 m. GlüStV 4b straipsnio 5 dalimi.
7      Nors, kai klostėsi bylos faktinės aplinkybės, Tipico neturėjo Vokietijos valdžios institucijų išduotos licencijos, per savo interneto svetainę ji teikė paslaugas vartotojams Vokietijoje.
8      2002 m. sausio 2 d. paskelbtos redakcijos (BGBl. I, p. 42 ir 2909; 2003 I, p. 738).
9      Nors klostantis bylos faktinėms aplinkybėms Tipico jau turėjo Maltos valdžios institucijų išduotą licenciją teikti sporto lažybų internetu paslaugas visoje Sąjungoje (žr. šios išvados 14 punktą), Vokietijos valdžios institucijos šios licencijos nepripažino.
10      Tipico ginčija 2012 m. GlüStV 4 straipsnio 1 dalies taikytinumą jos paslaugoms. Jos nuomone, sporto lažyboms buvo taikoma tik speciali licencijų išdavimo tvarka, numatyta 2012 m. GlüStV 4a–4e ir 10a straipsniuose (žr. šios išvados 9 punktą). Šiuo klausimu tik norėčiau pažymėti, kad per procesą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pagal SESV 267 straipsnį ne Teisingumo Teismas, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, kurios nacionalinės teisės nuostatos taikomos pagrindinėje byloje. Bet kuriuo atveju atrodo, kad lygiavertis draudimas siūlyti azartinių lošimų paslaugas neturint licencijos taip pat kyla iš 2012 m. GlüStV 4a straipsnio. Taigi net jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas būtų rėmęsis klaidinga nuostata, tai neturėtų poveikio Tipico paslaugų neteisėtumui pagal Vokietijos teisę.
11      Vokietijos teisėje tokie reikalavimai reglamentuojami pagal taikytinas tarptautinės privatinės teisės normas. Dėl reikalavimo pripažinti sutartis niekinėmis ir restitucijos žr. mano išvadą byloje European Lotto (30 punktas); dėl reikalavimo pagal deliktų teisę žr. mano išvadą byloje Wunner (41–71 punktai).
12      Šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 24 d. Sprendimą Stanleybet ir kt. (C‑186/11 ir C‑209/11, EU:C:2013:33, 46 ir 47 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
13      Kaip konstatuota dar 1994 m. kovo 24 d. Sprendime
Schindler (C‑275/92, EU:C:1994:119, 60 punktas).
14      Žr. Sprendimą Carmen Media (103 punktas).
15      Žr. 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Stanley International Betting ir Stanleybet Malta
(C‑375/17, EU:C:2018:1026, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
16      Žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
(C‑42/07, EU:C:2009:519, 57 punktas) ir Sprendimą Stoß (92 punktas).
17      Žr. 2018 m. vasario 28 d. Sprendimą Sporting Odds (C‑3/17, EU:C:2018:130, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Žr. 2012 m. GlüStV 21 straipsnio 1 ir 4 dalis.
19      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir suinteresuotųjų šalių paaiškinimų nėra visiškai aišku, ar Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vysbadeno administracinis teismas) nepritarė: a) licencijų skaičiaus apribojimo principui, ar b) tiksliam šių licencijų apribojimui iki 20.
20      Mutatis-mutandis žr. 2010 m. birželio 3 d. Sprendimą Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, 31 punktas) ir 2018 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Stanley International Betting ir Stanleybet Malta (C‑375/17, EU:C:2018:1026, 47 ir 48 punktai).
21      Žr., be kita ko, Sprendimą Stoß (108–116 punktai) ir 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Biasci ir kt. (C‑660/11 ir C‑8/12, EU:C:2013:550, 41 punktas). Tai, kad Maltos Respublika, atrodo, išduoda licencijas, skirtas leisti jų turėtojams teikti azartinių lošimų paslaugas visoje vidaus rinkoje (žr. šios išvados 14 punktą), šiuo klausimu neturi reikšmės.
22      Žr., be kita ko, 2017 m. birželio 22 d. Sprendimą Unibet International (C‑49/16, EU:C:2017:491, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
23      Žr., be kita ko, 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Biasci ir kt. (C‑660/11 ir C‑8/12, EU:C:2013:550, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
24      Tokios pasekmės yra įprastos valstybių narių teisėje. Žr., be kita ko, 1994 m. kovo 24 d. Sprendimą Schindler (C-275/92, EU:C:1994:119, 32 punktas) ir Infante Ruiz, F. J. ir Oliva Blazquez, F., „Contracts contrary to fundamental principles and mandatory rules of European Contract Law“, InDret, 2 t., 2022, p. 24. Šioje išvados dalyje daugiausia dėmesio skiriama sutarčių negaliojimui ir restitucijai, nes suinteresuotosios šalys dėl šių klausimų diskutavo daugiausiai. Vis dėlto tie patys argumentai mutatis mutandis taikomi pareigai sumokėti kompensaciją pagal BGB 823 straipsnio 2 dalį.
25      Pagal analogiją žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 61–66 punktai).
26      Pagal analogiją žr. 2021 m. spalio 14 d. Sprendimą Landespolizeidirektion Steiermark (Lošimo automatai)
(C‑231/20, EU:C:2021:845, 46 punktas).
27      Dėl tokio atvejo žr. 2024 m. kovo 14 d. Nutartį N1 Interactive (C‑429/22, EU:C:2024:245, 9–13 punktai).
28      Toks sprendimas taip pat gana plačiai paplitęs valstybių narių teisėje. Šiuo klausimu žr. von Bar, C. ir Clive, E. (red.), „Principles, definitions and model rules of European private law: Draft Common Frame of Reference (DCFR): full edition“, Oxford University Press, 2010, I t., p. 548–550.
29      Maltos vyriausybė taip pat teigia, kad tokie reikalavimai dėl restitucijos turėtų būti laikomi neleistinais pagal Sąjungos teisę, nes taip lošėjai piktnaudžiautų Sąjungos teise. Savo išvadoje byloje European Lotto (94–97 punktai) jau paaiškinau priežastis, dėl kurių piktnaudžiavimo Sąjungos teise principas šiomis aplinkybėmis neturi įtakos, nes tokie reikalavimai grindžiami tik nacionaline teise.
30      Žr., be kita ko, 2010 m. birželio 3 d. Sprendimą Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, 39 bei 44–49 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
31      2016 m. vasario 4 d. sprendimas (C‑336/14, EU:C:2016:72, 33–38 ir 86–88 punktai) (toliau – Sprendimas Ince).
32      Žr. 2007 m. kovo 6 d. Sprendimą Placanica ir kt. (C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, EU:C:2007:133, 69 punktas) (toliau – Sprendimas Placanica); Sprendimą Stoß (115 punktas); 2012 m. vasario 16 d. Sprendimą Costa ir Cifone (C‑72/10 ir C‑77/10, EU:C:2012:80, 43 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimą Dickinger ir Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582, 43 punktas) ir 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Pfleger ir kt. (C‑390/12, EU:C:2014:281, 64 punktas).
33      Žr. 1963 m. vasario 5 d. Sprendimą van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, p. 11–13) ir 2010 m. birželio 3 d. Sprendimą Ladbrokes Betting & Gaming ir Ladbrokes International (C‑258/08, EU:C:2010:308, 47–49 punktai).
34      Be kita ko, žr. 1976 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Simmenthal (35/76, EU:C:1976:180, 16 ir 21 punktai) ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimą Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 38, 49, 55 ir 61–63 punktai); taip pat žr. mano išvadą byloje European Lotto (41–44 ir 92 punktai). Iš tiesų daug Teisingumo Teismo sprendimų buvo priimta dėl nacionalinių bylų, susijusių su vietos azartinių lošimų taisyklių pažeidimais, kai atsakovas teigė, kad šios taisyklės nesuderinamos su Sąjungos teise. Taip visų pirma buvo Sprendime
Ince (žr. 2, 23 ir 24 punktus).
35      1983 m. rugsėjo 22 d. Sprendimas (271/82, EU:C:1983:243; toliau – Sprendimas Auer).
36      1983 m. gruodžio 15 d. Sprendimas (5/83, EU:C:1983:382; toliau – Sprendimas Rienks).
37      1978 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyva 78/1026/EEB dėl veterinarijos gydytojo diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas (OL L 362, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 81).
38      Žr. Sprendimą Auer (11–19 punktai) ir Sprendimą Rienks (6–11 punktai). Pagal analogiją žr. 1980 m. liepos 3 d. Sprendimą Pieck (157/79, EU:C:1980:179, 12, 13, ir 17–19 punktai); 1989 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, 9–13 punktai) ir 1996 m. vasario 29 d. Sprendimą Skanavi ir Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 31–36 punktai).
39      Vėliau tokį teiginį taip pat arba iš esmės panašiai pakartojo Teisingumo Teismas keliose panašiose bylose, be kita ko, Sprendime Ince. Žr. šios išvados 32 išnašoje nurodytą jurisprudenciją.
40      Žr. Sprendimą Placanica (63 ir 69–71 punktai).
41      Žr. Cuyvers, A., „Joined Cases C‑338/04, C‑359/04 and C‑360/04, Massimiliano Placanica, Christian Palazzese and Angelo Sorricchio (Placanica) – Judgment of the Grand Chamber of 6 March 2007, ECR [2007] I-1891“, Common Market Law Review, 45 t., 2 leidimas, 2008, p. 515–536, visų pirma p. 529–534.
42      Šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 3 d. Sprendimą Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, 50 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Dėl pasinaudojimo tokia teisių gynimo priemone žr. 2015 m. sausio 22 d. Sprendimą Stanley International Betting ir Stanleybet Malta
(C‑463/13, EU:C:2015:25, 34 punktas).
43      Žr. 2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/23/ES dėl koncesijos sutarčių suteikimo (OL L 94, 2014, p. 1) 81 konstatuojamąją dalį ir 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo (OL L 395, 1989, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246) trečią konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnio 1 dalį.
44      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Placanica (63 punktas) ir pagal analogiją – Direktyvos 89/665 2 straipsnio 1 dalies b punktą
45      Pagal analogiją žr. Direktyvos 89/665 1 straipsnio 1 dalį.
46      Žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimą Berlington Hungary ir kt. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 103–106 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Pagal analogiją žr. Direktyvos 89/665 2 straipsnio 1 dalies c punktą.
47      Be to, tokiems procesams taikomomis taisyklėmis siekiama užtikrinti veiklos vykdytojų lygybę (pvz., numatant galimybę sustabdyti licencijų išdavimą arba jų padarinius, kol bus nustatytas procedūros teisėtumas). Pagal analogiją žr. Direktyvos 89/665 2 straipsnio 1 dalies a punktą.
48      Žr. 2013 m. sausio 24 d. Sprendimą Stanleybet ir kt. (C‑186/11 ir C‑209/11, EU:C:2013:33, 38, 39 ir 43–48 punktai).
49      Sprendimas Ince (atitinkamai 91, 93 punktai ir rezoliucinė dalis).
50      Konkrečiai kalbant, ji buvo susijusi su atsakovės įrengtu lošimo automatu sporto bare pažeidžiant šį monopolį (žr. Sprendimo Ince 24 punktą).
51      Pagal analogiją žr. 2014 m. birželio 12 d. Sprendimą Digibet ir Albers (C‑156/13, EU:C:2014:1756, 32 ir 41 punktai).
52      Šiuo klausimu taip pat žr. 1996 m. vasario 29 d. Sprendimą Skanavi ir Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 36 ir 37 punktai) ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Gambelli ir kt.
(C‑243/01, EU:C:2003:597, 73 punktas).
53      Tai taip pat reiškia, kad net jei tokiu būdu veiklos vykdytojas kartą galėtų išvengti sankcijų, jis neturėtų toliau teikti neteisėtų paslaugų ir turėtų atitinkamais kanalais kreiptis dėl licencijos išdavimo.
54      Šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Gambelli ir kt.
(C‑243/01, EU:C:2003:597, 20 ir 73 punktai). Dėl tos pačios nuomonės žr. Cuyvers, A., op. cit., p. 529 ir 530.
55      Žr., be kita ko, 2015 m. birželio 11 d. Sprendimą Berlington Hungary ir. kt. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 74 bei 75 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija); 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Admiral Gaming Network ir kt.
(C‑475/20–C‑482/20, EU:C:2022:714, 61 punktas) ir 2025 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Cairo Network ir kt.
(C‑764/23–C‑766/23, EU:C:2025:691, 142–145 punktai). Norėčiau pabrėžti, kad tie argumentai, susiję su nacionalinių valdžios institucijų pateiktomis teigiamomis garantijomis, netaikytini tuomet, kai nacionalinės institucijos tik imasi ribotų vykdymo užtikrinimo priemonių nelicencijuotų veiklos vykdytojų atžvilgiu arba imasi priemonių, kaip antai pelno mokesčio surinkimas iš tokių veiklos vykdytojų. Iš tiesų veiklos vykdytojai vien iš tokių aplinkybių negali pagrįstai kildinti teisėto lūkesčio, kad tos institucijos toleruos nelicencijuotų paslaugų teikimą rinkoje. Iš tiesų menkas vykdymo užtikrinimo lygis gali būti susijęs su sunkumais, kurių gali kilti toms institucijoms bandant patraukti atsakomybėn užsienyje įsisteigusius veiklos vykdytojus, o valstybėms yra gana įprasta apmokestinti tiek teisėtą, tiek neteisėtą veiklą.
56      Puikiai suprantu, kad pagrindinėje byloje tokią galimą Vokietijos valdžios institucijų poziciją savaime galėjo lemti tai, kad Vokietijos teismai nusprendė, jog dėl licencijavimo procedūros trūkumų 2012 m. GlüStV nustatytą licencijavimo sistemą reikėjo visiškai atsisakyti taikyti. Atrodo, kad toks požiūris savo ruožtu išplaukia iš Teisingumo Teismo šioje srityje suformuotos jurisprudencijos maksimalistinio aiškinimo, kuris, kaip ką tik paaiškinau šioje išvadoje, yra ginčytinas. Nors tikrai pageidautina, kad Teisingumo Teismas išaiškintų šį klausimą ateičiai, nagrinėjamu atveju būtų neproporcinga tokiems veiklos vykdytojams, kaip Tipico, nurodyti, jog dėl to, kad jie veikė pagal Vokietijos valdžios institucijų suteiktas garantijas, jiems kyla civilinėje teisėje numatytos pasekmės.
57      Juo labiau kad pripažinus sutartį negaliojančia būtų užtikrintas nacionalinės teisės sistemos nuoseklumas, o tai yra vienas iš tikslų, kuriais grindžiamas BGB 134 straipsnis, nes šioje byloje taip pat nebūtų galima taikyti administracinių ir baudžiamųjų sankcijų.
58      Žr. BGB 823 straipsnio 2 dalies antrą sakinį: „[j]ei iš įstatymo turinio matyti, kad jis gali būti pažeistas ir nesant kaltės, pareiga atlyginti žalą atsiranda tik kaltės atveju“ (kursyvu išskirta mano).