62006TO0011_HU
Felek
Az ítélet indoklása
Rendelkező rész
Felek
A T‑11/06. R. sz. ügyben,
a Romana Tabacchi SpA
(székhelye: Róma [Olaszország], képviselik: M. Siragusa és G. C. Rizza ügyvédek),
felperesnek
az Európai Közösségek Bizottsága
(képviselik: É. Gippini Fournier és F. Amato, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen
egyrészt az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazására irányuló eljárással kapcsolatos 2005. október 20‑i bizottsági határozat (COMP/C.38.281/B.2 – nyersdohány – Olaszország ügy) – a felperessel szembeni 2,05 millió EUR bírság kiszabására vonatkozó részében való – részleges felfüggesztése, másrészt pedig a szóban forgó bírság nem azonnali behajtásának feltételét képező bankgarancia nyújtásának kötelezettsége alóli mentesítés megszerzése érdekében benyújtott kérelme tárgyában,
AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK
ELSőfokú bíróságánAk elnöke
meghozta a következő
Végzést
Az ítélet indoklása
A tényállás, az eljárás és a felek kereseti kérelmei
1. 2005. október 20‑án a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazására irányuló eljárással kapcsolatos határozatot fogadott el (COMP/C.38.281/B.2 – nyersdohány – Olaszország ügy; a továbbiakban: határozat). A határozat 1. cikke értelmében a Bizottság megállapította, hogy a nyersdohány-feldolgozás ágazatában tevékenységet végző fő vállalkozások közül hét, közöttük a Romana Tabacchi SpA, a nyersdohány Olaszországban – mind közvetlenül a termesztők, mind pedig a csomagolók, mint harmadik személyek tekintetében – való eladási feltételeinek meghatározására irányuló megállapodásokat kötött, és összehangolt magatartást folytatott. A Bizottság megállapította különösen, hogy a felperes ezen összehangolt magatartásban 1997 októberétől 1999. november 5‑ig, illetve 2001. május 29‑től 2002. február 19‑ig vett részt.
2. A határozat 2. cikke a felperessel szemben egy 2,05 millió EUR bírságot szab ki, amely a határozat 2005. november 10‑én történt közlésétől számított három hónapon belül esedékes.
3. A határozatot közlő, 2005. november 9‑i levél tartalmazta, hogy amennyiben a felperes az Elsőfokú Bírósághoz nyújt be keresetet, a Bizottság, míg az ügy e bíróság előtt folyamatban van, eltekint a bírság behajtásától, azzal a kitétellel, hogy a tartozás a bírság esedékességének napjától számítva kamatozik, és hogy legkésőbb e határidővel, vagyis 2006. február 10‑ével elfogadható bankgaranciát nyújt.
4. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. január 19‑én benyújtott keresetlevelével terjesztette elő a felperes az EK 230. cikk negyedik francia bekezdése értelmében a határozat részleges – a felperessel szemben kiszabott bírság kiszámítására vonatkozó részében való – megsemmisítése és a pénzbüntetés összegének ebből következő csökkentése iránti keresetet.
5. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához ugyanazon a napon benyújtott külön beadványban a felperes az EK 242. cikk és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 104. cikke alapján terjesztette elő a jelen kérelmet, amely egyrészt a határozat végrehajtásának felfüggesztésére, másrészt pedig arra irányul, hogy a felperest mentesítse a bírság nem azonnali behajtásának feltételét képező bankgarancia nyújtásának kötelezettsége alól.
6. 2006. február 10‑én a Bizottság benyújtotta az ideiglenes intézkedés iránti kérelemre vonatkozó írásbeli észrevételeit.
7. Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró felhívására a felperes 2006. március 3‑án újabb észrevételeket nyújtott be, amelyekkel kapcsolatban a Bizottság 2006. március 29‑én nyújtotta be saját észrevételeit.
8. 2006. május 8‑án a felperes kiegészítő iratokat nyújtott be, amelyekből kiderül, hogy a 2006. április 20‑i levelében a bírság részletekben való kifizetésére tett javaslatot, amelyet azonban a Bizottság a 2006. május 5‑i levelében elutasított.
9. Az Elsőfokú Bíróság elnöke 2006. május 15‑én meghallgatta a felek szóbeli észrevételeit.
10. A tárgyaláson a felek kötelezték magukat, hogy a bírság közös megegyezés alapján való részletekben történő megfizetésének lehetőségét megvizsgálják, és hogy a tárgyalásaik eredményét az Elsőfokú Bíróság elnökével közlik.
11. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. május 26‑án benyújtott, és később 2006. május 30‑án módosított külön beadványban a felperes az Elsőfokú Bíróság elnöke elé terjesztette a részletfizetési javaslatát, amelyet az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. június 6‑án benyújtott külön beadványban a Bizottság elutasított.
12. A felperes a kérelmében azt kéri, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró:
– függessze fel a határozat végrehajtását a felperest a bírság megfizetésére kötelező részében az alapügyet eldöntő ítélet meghozataláig;
– mentesítse a felperest azon kötelezettség alól, hogy legkésőbb 2006. február 10‑ig a bírság nem azonnali behajtásának feltételeként bankgaranciát nyújtson;
– kötelezze a Bizottságot a jelen ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeinek viselésére;
– rendeljen el minden, általa szükségesnek tartott intézkedést.
13. Az alperes az észrevételeiben azt kéri, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró:
– utasítsa el az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet;
– kötelezze a felperest a költségek viselésére.
A jogkérdésről
14. Az Elsőfokú Bíróság egyrészt az EK 242. és az EK 243. cikk egymással összefüggő rendelkezései, másrészt az EK 225. cikk (1) bekezdése alapján végzéssel rendelkezhet a megtámadott jogi aktus végrehajtásának felfüggesztéséről vagy a szükséges ideiglenes intézkedés elrendeléséről, ha úgy ítéli meg, hogy a körülmények ezt megkövetelik.
15. Az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §‑a úgy rendelkezik, hogy az ideiglenes intézkedés iránti kérelmeknek meg kell jelölniük a jogvita tárgyát, a sürgősségre okot adó körülményeket, valamint azokat a ténybeli és jogi alapokat, amelyek valószínűsítik ( fumus boni iuris ) a kért ideiglenes intézkedés szükségességét. Ezek a feltételek konjunktívak, tehát amennyiben egy is hiányzik közülük, az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet el kell utasítani (a Bíróság elnöke C‑268/96. P. (R) sz., SCK és FNK kontra Bizottság ügyben 1996. október 14‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑4971. o.] 30. pontja). Az ideiglenes intézkedésről határozó bírónak adott esetben mérlegelnie kell továbbá az érintett érdekeket (az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑245/03. R. sz., FNSEA és társai kontra Bizottság ügyben 2004. január 21‑én hozott végzésének [EBHT 2004., II‑271. o.] 13. pontja).
A kérelem elfogadhatóságáról
A felek érvei
16. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a felperes által a kérelmében felhozott jogalapok egyike sem elégíti ki az eljárási szabályzat 104. cikkében meghatározott feltételeket, különösen mivel nem kellően bizonyítottak, és nem szolgáltatják azokat a lényeges tényállási elemeket, amelyekre a felperes támaszkodik.
17. A felperes ezzel szemben úgy véli, hogy az ideiglenes intézkedés iránti kérelemnek nem kell mindazon bizonyítékokat tartalmaznia, amelyekre az alapügyben benyújtott kereset támaszkodik. Véleménye szerint ugyanakkor az eljárási szabályzat 104. cikke a jogbiztonságnak és a bíróságok megfelelő működésének biztosítását szolgálja, különösen annak biztosítása érdekében, hogy az alperes előterjeszthesse észrevételeit. Ugyanakkor a jelen ügyben a Bizottságot semmi nem gátolta abban, hogy benyújtsa saját észrevételeit, hiszen az ideiglenes intézkedés iránti kérelemre részletesen válaszolt.
Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró álláspontja
18. Amennyiben ‑ amint azt a Bizottság állítja ‑ a felperesnek az alapügyben benyújtott keresete alapjául szolgáló jogalapokkal kapcsolatos előadása nem felelne meg az eljárási szabályzat 104. cikkében meghatározott egyértelműség követelményének, a kérelmet elfogadhatatlannak kell tekinteni (lásd ebben a vonatkozásban az Elsőfokú Bíróság elnöke T‑236/00. R. sz., Stauner és társai kontra Parlament és Bizottság ügyben 2001. január 15‑én hozott végzésének [EBHT 2001., II‑15. o.] 34. pontját).
19. A fumus boni iuris
fennállásának alátámasztására felhozott egyes jogalapok megvizsgálásának keretében vizsgáljuk meg a Bizottság ezzel kapcsolatos érveit.
20. Az ideiglenes intézkedés iránti kérelem elfogadhatóságának vizsgálatára tehát a felhozott jogalapok vizsgálatának keretében kerül sor.
A kérelem tárgyáról
A felek érvei
21. A Bizottság fenntartja, hogy a felperes kérelmét akként kellene értelmezni, hogy annak egyetlen célja a határozat által kiszabott bírság összegének nem azonnali behajtása feltételeként meghatározott bankgarancia nyújtásának kötelezettsége alóli mentesítés megszerzése, és következésképpen nem a határozat végrehajtásának felfüggesztésére irányul.
22. A felperes nem terjesztett elő ezzel kapcsolatos észrevételt.
Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró álláspontja
23. A kérelmében a felperes egyrészt a határozat végrehajtásának felfüggesztését kéri a Bizottság által kiszabott bírság megfizetésére kötelező részében, amíg az Elsőfokú Bíróság az alapügyben határozatot nem hoz, másrészt pedig a bírság nem azonnali behajtásának feltételeként meghatározott bankgarancia nyújtásának kötelezettsége alóli mentesítést kér.
24. Kétségtelen azonban, hogy a Bizottság a határozatot közlő, 2005. november 9‑i levelében kifejtette a felperes számára, hogy amennyiben az Elsőfokú Bírósághoz keresetet nyújt be, a Bizottság, míg az ügy e bíróság előtt folyamatban van, eltekint a bírság behajtásától, azzal a kitétellel, hogy a tartozás a bírság esedékességének napjától számítva kamatozik, és legkésőbb 2006. február 10‑ig a Bizottság számára elfogadható, a fő tartozásra, valamint a kamatokra és az esetleges növelésekre kiterjedő bankgaranciát mutatnak be.
25. Ugyanakkor a meghalllgatás során a Bizottság kifejtette, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró határozatára várva még nem kezdte meg a határozat végrehajtását.
26. A fentiekből következik, hogy a felperes kérelme, amint azt a Bizottság állítja, csakis arra irányulhat, hogy a határozatban kiszabott bírság összege nem azonnali behajtásának feltételeként meghatározott bankgarancia nyújtásának kötelezettsége alóli mentesülést szerezzen.
A fumus boni iuris- ról
A felek érvei
27. A felperes szerint a fumus boni iuris- szal kapcsolatos feltétel teljesül.
28. A felperes elsősorban úgy véli, hogy a határozatból hiányzik a vizsgálat, az indokolása logikátlan, ráadásul a határozat sérti az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét, mivel a Bizottság a bírság alapösszegének kiszámításakor nem vette figyelembe azt, hogy a kartellnek ténylegesen nem, vagy legalábbis csak mérsékelten volt hatása a piacra.
29. Másodsorban a felperes úgy véli, hogy a határozat az indokolásának logikátlansága és az egyenlő bánásmód elvének megsértése miatt hibás. Egyrészt a bírság alapösszege fokozatosságának megállapítása során a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a felperes, illetve a versenytársainak piaci részesedése közötti különbséget, annak érdekében, hogy az az érintett vállalkozás fajsúlyával arányban álljon. Másrészt a Bizottságnak a felperes jogsértés elkövetésében való részvétele alatti átlagos piaci részesedését kellett volna figyelembe vennie, és nem csupán a jogsértés elkövetésében való részvételének utolsó éve alatti piaci részesedését. A felperes véleménye szerint mindemellett a Bizottság nem vette figyelembe a jogsértés elkövetésében való részvételét megszakító időszakokat.
30. Harmadsorban a határozat indokolási és bizonyításfelvételi hibában szenved, a bizonyítási teherrel kapcsolatos kötelezettségnek nem tesz eleget, és a tényállás megállapítása tekintetében nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz, amennyiben a Bizottság a bírság alapösszegének megállapítása során a felperesnek a jogsértés elkövetésében való részvételének időtartamát azon bizonyítékokra tekintet nélkül számította ki, amelyek azt mutatják, hogy 1999 februárjában a kartellben való részvételét teljesen megszakította, és hogy azt többé nem folytatta. A felperes kartellben való részvételének időtartamát ennek megfelelően két év hat hónapról tizenkilenc hónapra kellene csökkenteni.
31. Negyedsorban, a Bizottság nem tett eleget az indokolási kötelezettségének, és nyilvánvalóan megsértette a gondos és független bizonyításfelvételre vonatkozó kötelezettségét, egyrészt mivel nem vette figyelembe a más vállalkozások által a felperesre gyakorolt nyomásra, valamint a merőben passzív szerepére vonatkozó enyhítő körülményeket, másrészt pedig a tényállás megállapítása során nem vette kellően figyelembe, hogy a kartell alapelveit nem alkalmazták rendszeres jelleggel.
32. Végül, ötödsorban, a Bizottság hatáskörrel való visszaélést követett el, mivel a határozat a felperes szervezeti és vagyoni felépítésére, illetve tényleges fizetőképességére tekintettel méltánytalannak és aránytalannak bizonyult, ráadásul oly módon, hogy a fennmaradása komolyan veszélybe kerül, hiszen a felperessel szemben kiszabott bírság összege megközelíti a társaság saját tőkéjének kétszeresét.
33. A Bizottság úgy véli, hogy a felperes által felhozott jogalapok egyrészt elfogadhatatlanok, másrészt, mégha elfogadhatóak lennének is, nem engednének a fumus boni iuris
fennállására következtetni.
34. Az első jogalapot illetően a Bizottság úgy véli, hogy a felperes elmulasztja megemlíteni azokat a tényállási elemeket, amelyekre azon meggyőződését alapítja, miszerint a kartellnek semmiféle hatása nem – vagy legalábbis a legcsekélyebb mértékben – volt a piacra. Lehetetlen tehát az alapügy vizsgálata nélkül azt mérlegelni, hogy ez a jogalap a fumus boni iuris
fennállását bizonyító minimális követelményeket kielégíti‑e. Éppen ezért a szóban forgó jogalap nem elégíti ki az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §‑ában meghatározott feltételeket; következésképpen elfogadhatatlan, és nem vehető figyelembe a fumus boni iuris
fennállásának vizsgálata során.
35. Mégha azonban az első jogalap elfogadhatónak is bizonyul, az nem megalapozott. A Bizottság úgy értékeli, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az árkartellek, mint a jelen ügyben is, természetüknél fogva az EK 81. cikk különösen súlyos megsértésének minősülnek, és hogy az ilyen jogsértések esetén a Bizottság mindig széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság összegének megállapítását illetően, azonban a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) meghatározott feltételeket tiszteletben kell tartania.
36. A második jogalapot illetően a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a felperes elmulaszt olyan lényeges tényállási elemeket szolgáltatni, amelyek lehetővé tennék – az alapügyben benyújtott kereset vizsgálata nélkül – annak mérlegelését, hogy a szóban forgó jogalap a fumus boni iuris
fennállása tekintetében megkövetelt minimális feltételeket kielégíti‑e. A felperes mindenekelőtt nem fejti ki, hogy véleménye szerint mekkora piaci részesedéssel rendelkezik vagy rendelkezett ő, illetve a két versenytársa akár a jogsértés elkövetésének utolsó évében, illetve mekkora átlagos piaci részesedéssel rendelkeztek a kartell végrehajtásának évei során. Ezt a jogalapot tehát a fumus boni iuris
fennállásának vizsgálata szempontjából elfogadhatatlannak kell tekinteni.
37. Mégha azonban a második jogalap elfogadható is lenne, az nem lenne megalapozott. A Bizottság véleménye szerint ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a bírság ugyanazon alapösszegének a nem túlságosan széles sávban elhelyezkedő piaci részesedéssel rendelkező vállalkozásokra való alkalmazása nem valósítja meg az egyenlő bánásmód elvének sérelmét. A jelen ügyben ez a sávszélesség 9 és 11% között helyezkedik el, tehát nem túlságosan széles.
38. A felperes kartellben való részvételének időtartamára vonatkozó harmadik jogalap a Bizottság szerint elfogadhatatlan, de legalábbis nyilvánvalóan nem alkalmas a fumus boni iuris
fennállásának bizonyítására, hiszen a felperes ennek alátámasztására semmiféle bizonyítékot nem szolgáltatott.
39. Ami a negyedik jogalapot illeti, a Bizottság szerint a felperes egyrészt semmiféle bizonyítékot nem szolgáltat a kartellben résztvevő többi vállalkozás által vele szemben gyakorolt állítólagos nyomást illetően, másrészt pedig nem indokolja meg, hogy miért véli úgy, hogy a kartell keretében kifejtett passzív vagy zavaró magatartása a határozatban nem kapott kellő figyelmet. A jogalap tehát elfogadhatatlan, de legalábbis nyilvánvalóan megalapozatlan.
40. Ami az ötödik jogalapot illeti, a Bizottság úgy véli, hogy az túl általános kritikákra támaszkodik ahhoz, hogy a komolyságát és megalapozottságát értékelni lehessen. Következésképpen a fumus boni iuris
vizsgálata szempontjából elfogadhatatlan.
41. A Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogással szemben a felperes azzal érvel, hogy az ideiglenes intézkedés iránti kérelem elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli és jogi elemek, amelyeken a kereset alapul, ha legalább összefoglaló jelleggel is, de összefüggő és érthető módon kitűnjenek magának a keresetlevélnek a szövegéből. Ezzel szemben, a Bizottság állításával ellentétben, nem szükséges a felhozott jogalapokat alátámasztó bizonyítékokat azonnal szolgáltatni, mivel a felperesnek az alapeljárás keretében teljes egészében meg kell felelnie a bizonyítás követelményeinek.
42. A felperes azzal érvel, hogy amennyiben a Bizottság benyújtja észrevételeit, és amennyiben az ideiglenes intézkedésről határozó bíró meg tudja kezdeni a vizsgálatot, a kérelmet elfogadhatónak kell tekinteni. Valójában a Bizottság észrevételeinek benyújtása azt bizonyítja, hogy a kérelemben felhozott jogalapok kielégítik az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §‑ában meghatározott feltételeket, és hogy e kérelem elfogadható. Ebben a vonatkozásban a felperes azt állítja, hogy az elfogadhatatlansági kifogásaitól eltekintve a Bizottság a kérelemre pontos és a tárgyra vonatkozó észrevételek benyújtásával felelt, ezáltal bizonyítva a felperes által a kérelme alátámasztására előterjesztett érvek összefüggő és érthető jellegét, igazolva a fumus boni iuris
fennállását.
Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró álláspontja
43. El kell ismerni, hogy a felperes által felhozott jogalapok legalábbis némelyike első látásra relevánsnak, de mindenesetre nem teljesen megalapozatlannak tűnik.
44. Különösen igaz ez az első jogalapra és a második jogalap egy részére.
– Különösen az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított első jogalapról
45. A felperes úgy érvel, hogy a Bizottság a bírság alapösszegének számításakor nem vette figyelembe azt, hogy a kartellnek ténylegesen nem, vagy legalább is csak a legcsekélyebb mértékben volt hatása a piacra.
46. A Bizottság egyrészt a jogalappal szemben elfogadhatatlansági kifogást emel, mivel az nem említi meg azokat a tényállási elemeket, amelyekre a felperes azon meggyőződését alapítja, miszerint a kartellnek semmiféle hatása nem volt a piacra, másrészt úgy tűnik az álláspontja, hogy mivel a jogsértéseket jellegüknél fogva különösen súlyosnak kell tekinteni, a kartell piacra gyakorolt hatását nem szükséges mérlegelni.
47. A jogalap elfogadhatóságát illetően azonban felidézendő, hogy az eljárási szabályzat 104. cikkének 3. §‑a és 44. cikkének 1. §‑a értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia kell a felhozott jogalapok rövid ismertetését. E megjelöléseknek kellően világosnak és pontosnak kell lenni annak érdekében, hogy lehetővé tegyék az alperes számára védekezésének előkészítését, és az Elsőfokú Bíróság számára a kereset elbírálását, adott esetben minden más további információ nélkül is. A jogbiztonság és a bíróságok megfelelő működése érdekében a kérelem elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli és jogi elemek, amelyeken a kereset alapul, ha legalább összefoglaló jelleggel is, de összefüggő és érthető módon kitűnjenek magának a keresetlevélnek a szövegéből (az Elsőfokú Bíróság elnöke T‑171/05. R. II., Nijs kontra Számvevőszék ügyben 2006. február 17‑én hozott végzésének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 23. pontja).
48. A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az alperes nem állítja, hogy az ideiglenes intézkedés iránti kérelem nem kellően világos és pontos jellege miatt ne tudta volna a védekezését előkészíteni. Mint azt a felperes hangsúlyozza, a Bizottság a szóban forgó jogalappal szemben észrevételek beterjesztésével részletesen válaszolt.
49. Meg kell tehát állapítani, hogy a kérelem megjelöli a jogvita tárgyát és a felperes által felhozott jogalapok rövid ismertetését, amelyek lehetővé teszik magáról a kérelemről való határozathozatalt.
50. A Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást tehát el kell utasítani.
51. Továbbá, a fentiekből és a fenti 16–20. pontban kifejtett megfontolásokból következik, hogy a kérelmet önmagában elfogadhatónak kell tekinteni.
52. Ezen jogalap érdemben való vizsgálatát illetően a felperes az Elsőfokú Bíróságnak azon ítélkezési gyakorlatára támaszkodik, amelynek értelmében az árkartellek esetében a jogsértés súlyosságának meghatározásakor meg kell állapítani, hogy a megállapodások az érintett vállalkozások számára lehetővé tették‑e, hogy magasabb tranzakciós árszínvonalat érjenek el, mint amely a kartell hiányában érvényesült volna (az Elsőfokú Bíróság T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.] 151. pontja).
53. A Bizottság ezzel szemben egyrészt az Elsőfokú Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára támaszkodik, amelynek értelmében az iránymutatás a különösen súlyos jogsértések leírása során egyáltalán nem tesz említést sem a sajátos földrajzi területre gyakorolt befolyás követelményéről, sem a sajátos földrajzi területre gyakorolt hatások meglétéről (lásd ebben a vonatkozásban az Elsőfokú Bíróság T‑38/02. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4047. o.] 150. pontját). Másrészt azt, hogy a kartell hatását a bírság összegének kiszámításakor nem vette figyelembe, az iránymutatására támaszkodva indokolja, amely kimondja, hogy a Bizottság csak akkor köteles figyelembe venni a jogsértés hatását, ha ez a hatás mérhető. A jelen ügyben a Bizottság arra hivatkozik, hogy nem álltak rendelkezésére e hatás mérését lehetővé tevő tényezők, következésképpen e hatás nem volt mérhető.
54. Meg kell azonban állapítani, hogy az iránymutatás (1.A. pontjának első francia bekezdése) értelmében „[a] jogsértés súlyosságának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés […] piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető […]”.
55. Ugyanígy, az ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság köteles ezt megvizsgálni, amennyiben ez a hatás mérhetőnek tűnik (a fenti 52. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 45. és 143. pontja, illetve az Elsőfokú Bíróság T‑241/01. sz., Scandinavian Airlines System AB kontra Bizottság ügyben 2005. július 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2917. o.] 122. pontja).
56. Meg kell azonban állapítani, hogy ezen a ponton nem lehetséges, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró első pillantásra kimondja egyrészt azt, hogy a szóban forgó vállalkozást terheli a közigazgatási eljárásban annak bizonyítása, hogy a jogsértés hatása mérhető, és hogy ennek következtében a Bizottság köteles azt figyelembe venni, másrészt pedig, hogy a jelen ügyben a jogsértés hatása mérhető volt‑e, vagy sem.
57. A fentiekből következik, hogy a jelen jogalap nem teljesen megalapozatlan, és alkalmas arra, hogy az Elsőfokú Bíróság az alapügyben benyújtott kereset keretében részletesen megvizsgálja.
– Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított második jogalapról
58. A felperes vitatja a piaci részesedések kiszámításának feltételét, amelyet a Bizottság a bírság összegének megállapítása végett alkalmazott.
59. A felperes véleménye szerint a megszakításokkal elkövetett jogsértésben való részvétel esetén a bírság megállapításának feltételét képező piaci részesedésnek nem a jogsértés utolsó teljes évére kellene vonatkoznia. Inkább olyan átlagértékre kellene vonatkoznia, amely figyelembe veszi a kartellben való részvétel évei során bekövetkezett piaci részesedések valamennyi variációját, valamint a jogsértésben való részvétel megállapított megszakításait.
60. A jelen ügyben a felperes úgy véli, hogy a bírság alapösszegének a jogsértés súlyossága alapján való megállapítása során a Bizottságnak az 1997 és 2001 közötti időszak átlagos piaci részesedésére és nem kizárólag a 2001‑es üzleti évre kellett volna hivatkoznia, figyelembe véve az 1999–2000‑es évek során bekövetkezett megszakítást. Mivel a felperes és a kartell azon más résztvevői esetében, amelyek megszakítás nélkül vettek részt a kartellben, azonos számítási módot alkalmazott, a határozat az érintett féllel szemben az eltérő bánásmód és az indokolás logikátlansága miatt hibás.
61. Mivel a Bizottság által e jogalap elfogadhatóságával kapcsolatban előterjesztett elfogadhatatlansági kifogások megegyeznek az első jogalap kapcsán felhozottakkal, a fenti 47–50. pontban kifejtett okokra tekintettel el kell azokat utasítani.
62. E jogalap megalapozottságát illetően azonban meg kell állapítani, hogy a Bizottság az ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel kapcsolatos észrevételeiben ezt az érvet nem vitatja. Elsőként a 2006. március 29‑i észrevételeiben foglalkozik ezzel a kérdéssel. Az észrevételeiben megelégszik az arra való hivatkozással, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a jogsértés elkövetésének évei alatt a piaci részesedés átlagértéke lényegesen alacsonyabb lenne a felperes 2001‑es piaci részesedésénél.
63. Ennélfogva ebből az következik, hogy a Bizottság nem nyilatkozott azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a határozat sérti‑e az egyenlő bánásmód elvét, amennyiben úgy találta, hogy a felperes és a kartell azon más résztvevői esetében, amelyek megszakítás nélkül vettek részt a kartellben, azonos számítási módot kell alkalmazni.
64. Felidézendő továbbá, hogy – az átláthatóság miatt és az érintett vállalkozások jogbiztonságának növelése érdekében – a Bizottság közzétette az iránymutatást, amelyben meghatározza a bírság megállapításának rá nézve minden egyes esetben kötelező módját. Ebben a vonatkozásban a Bíróság egyébként úgy vélte, hogy az ilyen magatartási szabályok elfogadásával és közzétételével kijelentette, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, a Bizottság korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének – megsértése címén felelősségre vonható legyen. Ugyanakkor az iránymutatás, még ha nem képezi is a határozat jogi alapját, általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszertant, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban kiszabott bírságok összegének megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 211. és 213. pontja).
65. E vonatkozásban az iránymutatás 1A. pontja kimondja, hogy figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír.
66. E feltételek mellett azonban az ideiglenes intézkedésről határozó bíró nem zárhatja ki a felperes azon érvét, miszerint a károkozásra alkalmas tényleges gazdasági lehetőséget az érintett vállalkozásnak a jogsértés – esetleges félbeszakadásokat is figyelembe vevő – időtartama alatti piaci részesedésének átlaga alapján pontosabban lehetne értékelni, mint e vállalkozásnak csupán a jogsértés utolsó évére vonatkozó piaci részesedésének figyelembevételével.
67. A fentiekből következik, hogy a jelen jogalap nem teljesen megalapozatlan.
68. A fenti megfontolások elegendőek annak megállapításához, hogy első látásra a felperes által előterjesztett jogalapoknak legalább egy része elfogadható, de legalábbis nem nélkülöz minden jogalapot. E feltételek mellett a jelen ügyben el kell ismerni a fumus boni iuris
fennállását (lásd ebben a vonatkozásban a fenti 15. pontban hivatkozott FNSEA és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés 55. pontját).
A sürgősségről
A felek érvei
69. A felperes úgy véli, hogy a sürgősséggel kapcsolatos feltétel a jelen ügyben teljesül.
70. Elöljáróban a felperes azzal érvel, hogy nem egy nagy csoport, hanem két természetes személy ‑ Marina D’Ottavi és Paolo Baiani (a továbbiakban: Baiani házaspár) ‑ alá tartozik, és hogy nem nagy vállalkozás, hiszen a társaság saját tőkéje csupán 1,1 millió EUR, míg a 2004. évre vonatkozó üzleti forgalma csupán hozzávetőleg 20 millió EUR volt.
71. A felperes elsősorban azt állítja, hogy két banktól, névszerint az UniCredit Banca d’Impresa SpA‑tól és a Sanpaolo IMI SpA‑tól hiába kért bankgaranciát.
72. A megtagadás oka könnyen megállapítható, tekintettel egyrészt arra, hogy mivel a bírság a felperes saját tőkéjének megközelítőleg kétszerese, a bírságnak a társaság éves beszámolójába való bevezetése elegendő lenne a felszámoláshoz, másrészt pedig, hogy a szóban forgó bankok tisztában voltak azzal, hogy a felperes a piaci részesedésének mindössze két üzleti év alatti 33%‑os csökkenése miatt (a 2002. évi 12,15%‑ról 2004‑ben 8,1%‑ra) néhány éve nehéz időszakon ment keresztül. Ez a nehéz időszak adja annak magyarázatát, hogy az utolsó három üzleti évet negatív szaldóval zárta, ami 2004‑ben 361 642 EUR veszteséghez, 2003‑ban 93 030 EUR veszteséghez, 2002‑ben pedig 66 709 EUR veszteséghez vezetett.
73. Másodsorban, a felperes megjegyzi, hogy a Baiani házaspár, mint a felperes részvényesei, ugyanezen bankoknál külön is kértek hasonló garanciát. A bankok ezen esetben is megtagadták a kért bankgarancia nyújtását.
74. Végül, harmadsorban, a felperes véleménye szerint a bírság azonnali behajtása súlyos és helyrehozhatatlan károkat okozna számára. E behajtás többek között a piacról való eltűnéséhez vezetne.
75. A Bizottság a maga részéről emlékeztet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a bírság összegének nem azonnali behajtása feltételeként meghatározott bankgarancia nyújtására vonatkozó kötelezettség végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelem csakis különleges körülmények fennállása esetén fogadható el. A Bizottság véleménye szerint azonban e különleges körülmények főszabály szerint akkor állhatnak fenn, ha az a fél, aki a kért bankgarancia nyújtása alóli mentesítést kéri, elsősorban bizonyítja, hogy számára objektíve lehetetlen e garancia nyújtása, vagy másodsorban, hogy ennek nyújtása a fennmaradását veszélyeztetné.
76. A második feltételt illetően a felperes sem érveket, sem pedig bizonyítékokat nem szolgáltatott az állításai alátámasztására.
77. Az első feltételt illetően a Bizottság úgy véli, hogy a felperes nem bizonyította, hogy számára objektíve lehetetlen volt e bankgarancia nyújtása.
78. Elsősorban a két bank levelét illetően a felperes először is nem szolgáltatott magyarázatot arra, hogy miért csak két bankot keresett meg. Továbbá nem fejtette ki, hogy e két banknak állandó ügyfele‑e. Ezenfelül nem ajánlott megfelelő garanciát. Végül, nem nyújtotta be a gazdasági és pénzügyi helyzetére vonatkozó iratokat.
79. Másodsorban ugyanezen megfontolások vonatkoznak a felperes két részvényesével kapcsolatos levelekre. Különösen egyrészt nem derül ki, hogy a két bank állandó ügyfelei‑e, vagy sem, másrészt pedig a gazdasági és pénzügyi helyzetükre vonatkozó egyetlen iratot sem nyújtottak be.
80. Harmadsorban a Bizottság azt állítja, hogy a felperes azon állítása alátámasztására, miszerint a bírság a társaság saját tőkéjének kétszeresével egyenlő, semmilyen bizonyítékot nem nyújtott be. A Bizottság azt állítja, hogy a felperes vesztesége az üzleti forgalmához képest, különösen a 2002. és 2003. évet illetően, nem magas.
81. Negyedsorban a felperes semmilyen bizonyítékot nem nyújtott be azon állításának alátámasztására, miszerint a bírságnak az éves beszámolóba való bevezetése a felszámolásához vezetne.
82. Végül, ötödsorban, a Bizottság felhívja a figyelmet arra, hogy 2005 decemberéig a felperes egy holland multinacionális csoport tagja volt, amely a felperes tőkéjében való 80%-os részesedését röviddel a határozat közlését követően eladta a Baiani házaspárnak.
83. A felperes a 2006. március 3‑i észrevételeiben vitatja a Bizottság érveit.
84. A felperes elsősorban azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a bankgarancia nyújtásának két hitelintézet általi megtagadása elegendő e garancia megszerzése lehetetlenségének bizonyításához. Ezenkívül e két megkeresett banknál lévő bankszámláinak kivonatait benyújtotta, amelyekből kitűnik, hogy a felperes által a Sanpaolo IMI‑nél nyitott számla 1991 óta, és az UniCredit Banca d’Impresánál nyitott számla 1995 óta létezik, ily módon a felperes e két bank állandó ügyfelének tekinthető.
85. Másodsorban a felperes kifejti, hogy a két bank igen jól ismeri a felperes gazdasági és pénzügyi helyzetét, és hogy a helyzetének hanyatlása miatt tőle már megvonták a hitelkeretét.
86. Harmadsorban a felperes dokumentumokat terjeszt elő, amelyekről kifejti, hogy a kérelem benyújtásakor még nem álltak rendelkezésére: többek között a 2005. december 31‑i eredménykimutatást (a továbbiakban: 2005‑ös mérleg), a könyvvizsgálók 2006. január 10‑i jelentését és a részvényesek 2006. január 20‑i rendes közgyűlésének jegyzőkönyvét.
87. A 2005‑ös mérlegből következik, hogy a 962 870 EUR negatív szaldó figyelembe veszi azt a céltartalékot, amelyet annak érdekében hoztak létre, hogy az 1 000 000 EUR‑ig terjedő bírság megfizetésének kockázatát fedezze. Azonban, annak ellenére, hogy e szaldó e tartalékképzés nélkül 37 130 EUR‑val pozitív lett volna, a felperes hozzáteszi, hogy ezen eredmény elérése érdekében el kellett adnia a Cerratinában (Olaszország) található üzemét, így az ingatlanvagyonának értéke ezt követően már csak 563 874 EUR‑ra tehető; vagyis kevesebb, mint a bírság összege. Ugyanígy a felperes 4 534 558 EUR‑ra tehető követelései kevesebbek, mint a 11 569 438 EUR‑ra tehető tartozásai. Végül a felperes üzleti forgalma a 2004. évi 20 568 101 EUR‑ról 2005‑ben 14 674 014 EUR‑ra csökkent.
88. A bírságnak a felperes éves beszámolójába való bevezetése hatásait illetően a felperes kifejti, hogy az olasz polgári törvénykönyv 2447. cikke és 2484. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a társasági tőke kétszeresével egyenlő kötelezettségeknek a mérlegbe való bevezetése – mint a jelen ügyben a kiszabott bírság esetében – ezt a tőkét nullára csökkentheti. A tőkének a jogszabályi minimum alatti szintre való csökkentése viszont ‑ amennyiben nem kerül sor újratőkésítésre ‑, a közgyűlésnek a társaság felszámolásáról való döntés érdekében történő összehívásának kötelezettségét vonná maga után, és ezáltal a csődeljárás megindítását jelentené.
89. A felperes részvényeseinek a számukra bankgarancia adását megtagadó bankokkal való viszonyát illetően a felperes azt állítja, hogy e részvényesek az UniCredit Banca d’Impresánál legalább 1999 óta számlát tartanak fenn, és hogy ezáltal állandó ügyfélnek tekinthetők.
90. A felperes tőkéjének az őt 2005 decemberéig ellenőrző holland csoportból való kivételét illetően a felperes kifejti, hogy a holland Nicotiana Holding BV társaság 2002‑ben a Baiani házaspártól megvette a felperes tőkéjében való részesedését. A határozat közlését követően a Baiani házaspár úgy határozott, hogy a részesedést ugyanazon az áron, mint amennyiért három évvel azelőtt azt eladták, visszaveszik, mivel igen valószínűnek tartották a számukra fontos kereskedelmi partnerrel, a Nicotiana Holdinggal való jogvitát.
91. A Bizottság a 2006. március 29‑i észrevételeiben először is kétségeit fejezi ki a Cerratina üzemnek a 2005‑ös mérlegből következő értékével kapcsolatban. Továbbá felhívja a figyelmet arra, hogy a felperes a bírság megfizetésének kötelezettsége ellenére más tartozásainak kielégítését részesített előnyben, jóllehet azok még nem voltak esedékesek. Végül a Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperes soha nem javasolta a bírság részletekben való megfizetését.
92. Ami azonban a részvényeknek a Baiani házaspár általi visszavásárlását illeti, a Bizottság arra hivatkozik, hogy a felperes először is nem nyújtotta be a részvények adásvételéről szóló, 2002‑ben aláírt szerződést. Továbbá a szerződés aláírását megelőző jogi vizsgálat során tájékoztatta a vevőt a bírság veszélyéről. Végül nem ad arra magyarázatot, hogy a visszavásárlásnak miért kellett közvetlenül a határozat közlését követnie, sem pedig annak indokát nem nevezi meg, hogy a Nicotiana Holdinggal való esetleges jogvita kimenetele miért lenne olyan kockázatos, mint azt a felperes feltételezi.
93. Az Elsőfokú Bíróság elnökének kérésére a tárgyalást követően a felperes egyrészt benyújtotta a részvények adásvételéről 2002‑ben aláírt szerződést, amelyben a Baiani házaspár a felperes tőkéjében való részesedését a Nicotiana Holdingnak eladta, másrészt pedig bizonyos, a felperes részvényesei gazdasági és pénzügyi helyzetének értékelését lehetővé tevő, kiegészítő információt szolgáltatott.
94. A felperes véleménye szerint e dokumentumokból kitűnik, hogy a részvényeseinek pénzügyi helyzete nem teszi lehetővé sem azt, hogy a bírság egészét kifizessék, sem pedig azt, hogy a Bizottság által kért bankgaranciát nyújtsanak.
95. A Bizottság ezzel szemben egyrészt úgy értékeli, hogy a felperes által benyújtott dokumentumok nem elegendőek a részvényesei pénzügyi helyzetének megállapításához, másrészt pedig, hogy az e dokumentumokból következő helyzet mindenesetre lehetővé tehetné a Baiani házaspár számára legalább a részletfizetési javaslatuk helyesbítését.
96. A Bizottság arra következtet, hogy a felperes nem bizonyította, hogy számára objektíve lehetetlen volt a bankgarancia nyújtása, illetve hogy ennek nyújtása a fennmaradását veszélyeztetné.
Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró álláspontja
97. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a bírság összegének nem azonnali behajtása feltételeként meghatározott bankgarancia nyújtására vonatkozó kötelezettség végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelem csakis különleges körülmények fennállása esetén fogadható el (a Bíróság elnöke 107/82. R. sz., AEG kontra Bizottság ügyben 1982. május 6‑án hozott végzésének [EBHT 1982., 1549. o.] 6. pontja). A pénzügyi biztosíték nyújtása követelményének lehetőségét a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatai ugyanis kifejezetten az ideiglenes intézkedés iránti eljárások esetére határozzák meg, amely megfelel a Bizottság általános és ésszerű eljárásmódjának (az Elsőfokú Bíróság elnöke T‑79/03. R. sz., IRO kontra Bizottság ügyben 2003. augusztus 5‑én hozott végzésének [EBHT 2003., II‑3027. o.] 25. pontja és a fenti 15. pontban hivatkozott FNSEA és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés 77. pontja).
98. E különleges körülmények főszabály szerint akkor állhatnak fenn, ha az a fél, aki a kért bankgarancia nyújtása alóli mentesítést kéri, bizonyítja, hogy számára objektíve lehetetlen e garancia nyújtása (a fenti 15. pontban hivatkozott FNSEA és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés 78. pontja), vagy hogy ennek nyújtása a fennmaradását veszélyeztetné (a fenti 97. pontban hivatkozott IRO kontra Bizottság ügyben hozott végzés 26. pontja).
99. A jelen ügyben a felperes nem állítja, hogy a bankgarancia nyújtása a fennmaradását veszélyeztetné. Ezzel szemben viszont állítja, hogy e garancia nyújtása számára objektíve lehetetlen.
100. E feltételek mellett azt kell tehát megvizsgálni, hogy a felperes kellő mértékben bizonyította‑e azt, hogy számára a bankgarancia nyújtása objektíve lehetetlen volt.
101. A felperes által előadott fő érv szerint semelyik hitelintézet sem mutatott készséget arra, hogy a Bizottsággal szemben fennálló tartozásaiért garanciát vállaljon, mivel a pénzügyi helyzete e tartozások kiegyenlítését nem teszi lehetővé.
102. Ugyanakkor, ami elsősorban a Bizottságnak a felperes és a megkeresett hitelintézetek közötti viszonyra vonatkozó érveit illeti, elsőként meg kell jegyezni, hogy – amint arra a felperes helyesen hivatkozik – a bankgarancia nyújtását megtagadó levelek jelentőségét a felperes objektív gazdasági helyzetére tekintettel kell értékelni (lásd ebben a vonatkozásban az Elsőfokú Bíróság elnöke T‑191/98. R. II. sz., Cho Yang Shipping kontra Bizottság ügyben 2000. június 28‑án hozott végzésének [EBHT 2000., II‑2551. o.] 43. pontját). Következésképpen e levelek jelentőségét, mint olyat, csupán a csekély számukra tekintettel nem lehet kizárni.
103. Következésképpen a Bizottság azon érve, miszerint csupán két elutasító levél benyújtása nem elegendő annak megállapításához, hogy a felperes számára lehetetlen volt a bankgarancia nyújtása, nem fogadható el.
104. Másodsorban a Bizottság azzal érvel, hogy a felperes egyrészt nem bizonyította kellően, hogy a megkeresett két bank állandó ügyfele volt, másrészt pedig nem nyújtotta be a gazdasági és pénzügyi helyzetére vonatkozó dokumentumokat.
105. Egyrészt azonban meg kell állapítani, hogy a felperes a szóban forgó két banknál nyitott folyószámláinak kivonatait benyújtotta; és e bankszámlák több éve fennállnak. Úgy kell tehát tekinteni, hogy a felperes állandó ügyfele volt azon két banknak, amelyektől bankgaranciát kért.
106. Másrészt a felperes a 2005. évre vonatkozó éves beszámolóját benyújtotta, amint azt a könyvvizsgálói jóváhagyták.
107. A jelen ügyben először is meg kell állapítani, hogy a 2005‑ös mérleg 962 870 EUR‑s negatív szaldót mutat, amely – bár egy 1 000 000 EUR‑s céltartalékot is magában foglal – csupán a felperessel szemben ténylegesen kiszabott bírság összegének felét veszi figyelembe. Továbbá a felperes eredményeinek az azt megelőző évhez képest pozitív tendenciáját annak figyelembevételével kell értékelni, hogy ez a tendencia – legalábbis részben – egy ingatlan eladásának, és nem az üzleti forgalom növekedésének tudható be, és hogy ez az eredmény azonban nem elegendő ahhoz, hogy a bírság teljes összegét fedezze. Végül, a felperes ingatlanainak értéke csupán 563 874 EUR‑ra, vagyis a bírság teljes összegénél alacsonyabb összegre tehető. Ezenfelül a felperes eladósodása jelentős, éppen úgy, mint az üzleti forgalmának csökkenése a 2004. évhez képest.
108. A jelen ügyben azonban a felperes 2005. december 28‑i és 2006. január 9‑i egybehangzó leveleiben bankgaranciát kért az UniCredit Banca d’Impresától és a Sanpaolo IMI‑től. Az első bankot illetően meg kell állapítani, hogy ez az elutasítását kifejezetten a felperes negatív gazdasági és pénzügyi helyzetére alapozza. A második bankot illetően, jóllehet az nem hivatkozik kifejezetten e körülményekre, az iratok alapján kétségtelen, hogy ezek képezik az elutasítása alapját.
109. A fentiekre tekintettel úgy kell tekinteni, hogy a két bank a felperes gazdasági és pénzügyi helyzetét figyelembe véve utasította el a Bizottság által kért bankgarancia nyújtását.
110. Ebből következően el kell ismerni, hogy a felperes kellő mértékben bizonyította, hogy számára lehetetlen a Bizottság által megkövetelt bankgarancia megszerzése.
111. Annak értékelésére, hogy a felperes képes‑e a szóban forgó bankgaranciát nyújtani, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében figyelembe kell venni azt a vállalkozáscsoportot is, amelyhez közvetlenül vagy közvetve tartozik, különösen a bankok által kérhető biztosíték adását illetően. Ez a követelmény egyrészt a Bizottság határozatainak végrehajtásához fűződő közérdeken és a Közösség pénzügyi érdekeinek védelmén, másrészt pedig azon előnyökön nyugszik, amelyeket egy társaság esetleges versenyellenes magatartásából következően a részvényesek szerezhetnek. Azon csoport helyzetének figyelembevétele, amelyhez tartozik, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a bírság vagy a jogsértésért való felelősség harmadik személyekre hárul (lásd az Elsőfokú Bíróság elnöke T‑191/98. R. sz., DSR-Senator Lines kontra Bizottság ügyben 1999. július 21‑én hozott végzésének [EBHT 1999., II‑2531. o.] 64. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
112. Bizonyos, hogy abban az időpontban, amikor a felperes lépéseket tett a bankgarancia szolgáltatása érdekében, a felperes egyetlen részvényesei a Baiani házaspár voltak, akik együttesen a felperes részvényeinek összességét birtokolták. A Baiani házaspár a mai napig is a felperes egyetlen részvényese. A felperes azonban megerősíti, hogy számukra lehetetlen volt, hogy a javára bankgaranciát nyújtsanak.
113. Előzetesen meg kell jegyezni, hogy azon tény miszerint a Nicotiana Holding a részesedését éppen a határozat közlését követően adta el, a jelen ügy szempontjából nem releváns.
114. Miután ugyanis megszűnt a felperes részvényese lenni, egyrészt tőle semmiféle támogatás nem várható, másrészt pedig a felperessel szemben kiszabott bírság megfizetésére csakis akkor lenne kötelezhető, ha a jogsértésért való felelőssége megállapítható lenne (lásd ebben a vonatkozásban a Bíróság C‑279/98. P. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9693. o.] 78. pontját).
115. Meg kell állapítani ez utóbbi pont vonatkozásában, hogy először is a Nicotiana Holding a felperes tőkéjében való részesedését 2002 augusztusában szerezte meg, vagyis olyan időpontban, amikor a felperes – amint a Bizottság megállapítja – megszűntette a kartellben való részvételét.
116. Továbbá a Bizottság a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott 10%‑os határt kizárólag a felperes üzleti forgalma, és nem pedig a Nicotiana Holding-csoport üzleti forgalma alapján számította ki.
117. Végül a határozatnak a Nicotiana Holding nem címzettje.
118. A fentiekre tekintettel azt kell meghatározni, hogy a felperes jelenlegi részvényesei számára a gazdasági és pénzügyi helyzetük alapján objektíve lehetetlen‑e, hogy a javára bankgaranciát nyújtsanak.
119. Ebben a vonatkozásban először is meg kell állapítani, hogy a felperes benyújtotta a 2005. december 28‑i és 2006. január 9‑i leveleket, amelyekkel a részvényesek az UniCredit Banca d’Impresától és a Sanpaolo IMI‑től a bírság megfizetésére bankgaranciát kértek. E levelekből egyértelműen kitűnik, hogy a részvényesek készek voltak arra, hogy a szóban forgó bankok számára – a tulajdonukban lévő személyes javakra és ingatlanra tekintettel – biztosítékot ajánljanak.
120. Továbbá a felperes e két részvényes bankszámlakivonatait is benyújtotta, amelyekből kitűnik, hogy 2005 szeptemberétől az UniCredit Private Banking SpA ügyfelei voltak.
121. Végül a felperes a részvényesei 2004. évre vonatkozó jövedelembevallásának kivonatait is benyújtotta, amelyekből kitűnik, hogy a Baiani házaspár vagyona nem volt elegendő a bírság teljes egészének megfizetésére.
122. E tényezők alapján el kell ismerni, hogy a felperes kellően bizonyította, hogy a részvényesei számára objektíve lehetetlen volt a Bizottság által kért bankgarancia nyújtása.
123. Másodsorban a felperes azon érveit illetően, melyek szerint súlyos és helyrehozhatatlan kárt szenvedhet el, amennyiben a bírság nem azonnali behajtásának feltételeként meghatározott bankgarancia nyújtásának kötelezettségét nem függesztik fel, felidézendő először is, hogy a bírság teljes összege meghaladja a felperes társaság saját tőkéjét, amely – amint az a 2005‑ös mérlegből kiderül – csupán 1,1 millió EUR‑ra tehető; ezt a Bizottság nem vitatja. Továbbá az olasz polgári törvénykönyv kimondja, hogy – amennyiben nem kerül sor újratőkésítésre – a tőkének a jogszabályi minimum alatti szintre való csökkentése a társaság felszámolását és a csődeljárás megindítását jelenti. Végül a fentiekből következik, hogy a felperes jelenlegi részvényesei a bírság teljes összegére nézve nem tudnak bankgaranciát nyújtani, és hogy a társaság tőkéjéhez a csődeljárás elkerüléséhez elegendő mértékben nem tudnak hozzájárulni.
124. A fentiekből következik, hogy a felperes kellő mértékben bizonyította a rendkívüli körülmények fennállását, amennyiben súlyos és helyrehozhatatlan kárt szenvedhet el, ha a kért bankgaranciát jelenleg kell nyújtania.
Az érdekek mérlegeléséről
A felek érvei
125. A felperes véleménye szerint a jelen ügyben az érdekek mérlegelésekor a mérleg a határozat végrehajtásának felfüggesztése irányába billen.
126. Ebben a vonatkozásban a felperes hangsúlyozza, hogy a piacról való azt megelőző eltűnése, hogy az Elsőfokú Bíróság érdemben határozhatott volna, mind az olasz nyersdohánypiac versenystruktúrájára, mind általában a közösségi iparra nagymértékben káros lenne. A határozat végrehajtása ugyanis, mivel a bírság azonnali behajtását írja elő, a felperes eltűnését okozná, és az olasz dohánynak számos kelet‑európai, közép-keleti és dél-amerikai országba való exportjának jelentős csökkenését vonná magával.
127. A Bizottság pénzügyi érdekeinek védelmét ugyanakkor nem szolgálná jobban azon határozat végrehajtása, amely – mivel a felperes azonnali felszámolásához vezet – ha nem is lehetetlenítené el a bírság teljes behajtását, megnehezítené azt, mivel a Bizottságnak akkor a követelést a csődeljárás – amelynek keretében a Bizottság nem élvez elsőbbséget – passzívái közé kellene bevezetnie.
128. Ezzel szemben, amennyiben a felperes mentesül a bankgarancia nyújtása alól, az eltűnést legalábbis ideiglenesen elkerülhetné. A felperes véleménye szerint ugyanis, amennyiben az ideiglenes intézkedés iránti jelen kérelem helyt kap, úgy az Elsőfokú Bíróság érdemi határozathozataláig kizárt, hogy a bírság összege teljes egészében esedékes lenne. A kérelemnek helyt adó végzés a jogalapját képezhetné annak, hogy a felperes egyetlen ügyvezetője a gondos mérlegelés keretében és a könyvvizsgálók testületének egyetértésével a bírság összegét meg nem haladó mértékű céltartalékot képezzen, amely lehetővé tenné a felperes számára, hogy a vállalkozás tevékenységét az Elsőfokú Bíróság érdemi határozathozataláig fenntartsa.
129. A Bizottság ezzel szemben úgy véli, hogy az érdekek mérlegelésekor a mérleg a jelen ügyben az ő irányába billen, különösen egyrészt a bírság behajtásához fűződő pénzügyi érdekére, másrészt pedig a közösségi versenyszabályok hatékonyságának fenntartásához és a bírságnak az elrettentő hatás fenntartása miatti megfizetéséhez fűződő közérdekre tekintettel.
130. A Bizottság, különösen a pénzügyi érdekeit illetően úgy véli, hogy fennáll annak a veszélye, hogy a felperes eszközei az alapkereset esetleges elutasítása pillanatában nem lesznek elegendőek a bírság megfizetésére, de legalábbis, hogy e veszély nem zárható ki minden bizonnyal. Következésképpen a bírság összegének az alapeljárás befejezését követő akár részleges behajtásának lehetősége még távolabb kerül, mint ezen összegnek a határozat végrehajtásának azonnali kikényszerítése útján való behajtása.
131. Ezenfelül a Bizottság azt állítja, hogy a felperes által a kérelme alátámasztására felhozott érdekek megalapozatlannak, de mindenesetre kevésbé jelentősnek tűnnek, mint a Bizottság fent említett érdekei.
132. Elsősorban a felperes azon érvét illetően miszerint az eltűnése hatással lenne az olaszországi dohánypiac versenystruktúrájára, a Bizottság úgy véli, hogy a versenyjognak nem célja, hogy azon vállalkozásokat védje, amelyek a piacon nem tudnak fennmaradni, és hogy következésképpen egy piaci szereplő esetleges eltűnése önmagában nem ellentétes a verseny érdekeivel.
133. Másodsorban a felperes azon érvét illetően, miszerint az eltűnése az olasz dohány számos kelet‑európai, közép-keleti és dél-amerikai országba való exportálásának jelentős csökkenését váltaná ki, a Bizottság úgy értékeli, hogy a harmadik államok érdekei nem élvezhetnek elsőbbséget a Közösség pénzügyi érdekeivel szemben, vagy általánosabban a közösségi versenyjogi szabályok hatékonyságának fenntartásához fűződő közérdekkel szemben.
134. Harmadsorban a felperes azon érvét illetően, miszerint az eltűnése az olasz barnadohánypiacra nézve súlyos következményekkel járna, a Bizottság úgy véli, hogy ez a kijelentés cáfolható egyrészt a szóban forgó tevékenység jellege miatt, amely harmadik személyek számára is elérhető, másrészt pedig azáltal, hogy a felperesnek a lehetséges csődje miatti esetleges felszámolása nem jár szükségszerűen az üzleti értékének elvesztésével. A felszámolással vagy a csődeljárással megbízott hatóság feladata ugyanis, hogy az olasz jog szerint rendelkezésre álló eszközökkel afelett őrködjön, hogy a felperes üzleti értéke épségben maradjon.
Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró álláspontja
135. Mérlegelni kell egyrészt a felperes annak elkerüléséhez fűződő érdekét, hogy – amennyiben nem tud bankgaranciát adni – a bírság azonnali behajtására sor kerüljön, másrészt pedig a Közösségnek az ezen összeg behajtásához fűződő pénzügyi érdekeit, valamint – általánosabban – a közösségi versenyjogi szabályok hatékonyságának megőrzéséhez és a Bizottság által kiszabott bírságok elrettentő erejéhez fűződő közérdeket (lásd ebben a vonatkozásban a Bíróság elnöke 56/89. R. sz., Publishers Association kontra Bizottság ügyben 1989. június 13‑án hozott végzésének [EBHT 1989., 1693. o.] 35. pontját és a fenti 15. pontban hivatkozott FNSEA és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés 119. pontját).
136. A Közösség pénzügyi érdekeit illetően felidézendő, hogy – amint az korábban megállapításra került – a felperes vagyona nem teszi lehetővé számára, hogy a bírság teljes összegét kifizesse, sem pedig, hogy a kért bankgaranciát nyújtsa. Így tehát igen valószínű, hogy amennyiben a Bizottság a felperessel szemben a bírságot végrehajtja, a kiszabott bírságnak megfelelő összeget nem kapja meg. Továbbá bizonyos, hogy a felperes csődje esetén a Bizottság a követelései tekintetében nem élvezne elsőbbséget a többi hitelezővel szemben. Ezen feltételek mellett nyilvánvaló, hogy a Bizottság pénzügyi érdekeit nem védené jobban, ha azonnali végrehajtási eljárást indítana, ahelyett hogy lehetővé tenné a felperes számára, hogy a tevékenységét folytassa, és nyereséget szerezzen, amely így a bírság megfizetésére lenne fordítható.
137. A felperes eltűnésének a piac versenystruktúrájára kifejtett hatásait illetően, mégha a versenyjognak nem is célja, hogy azon vállalkozásokat védje, amelyek a piacon nem tudnak fennmaradni, az ideiglenes intézkedés célja azonban annak elkerülésében áll, hogy azon fél, aki ezen intézkedést az alapügyben való határozathozatalra várva kéri, ne szenvedjen súlyos és helyrehozhatatlan károkat (a Bíróság elnöke C‑213/91. R. sz., Abertal és társai kontra Bizottság ügyben 1991. október 18‑án hozott végzésének [EBHT 1991., I‑5109. o.] 18. pontja és az Elsőfokú Bíróság elnöke T‑198/01. R. sz., Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ügyben 2002. április 4‑én hozott végzésének [EBHT 2002., II‑2153. o.] 96. pontja).
138. Továbbá meg kell jegyezni, hogy a Bizottság már a 2006. március 29‑i észrevételeiben, de különösen a tárgyalás során – legalábbis elvben – készséget mutatott arra, hogy amennyiben a bankgarancia adása lehetetlennek bizonyul, a bírság azonnali megfizetésének valós alternatíváit figyelembe vegye.
139. A felperes a 2006. május 8‑i levelében egy első részletfizetési javaslatot terjesztett elő, amelyet a Bizottság elutasított.
140. A tárgyalás során a felek kötelezték magukat, hogy a bírság közös megegyezés alapján való részletekben történő megfizetésének lehetőségét megvizsgálják. Ebben a vonatkozásban, figyelembe véve a 2003. és 2005. évre vonatkozó éves beszámolókban meghatározott, egyenként 25 000 EUR‑s és egymillió EUR‑s céltartalékokat, a felperes elismerte, hogy a 2006. május 8‑i levelében javasoltnál magasabb fizetés is számításba jöhet.
141. A felperes a 2006. május 26‑i levelében ennek megfelelően az alperesnek végül a bírság részletekben való megfizetésére tett javaslatot. A Bizottságnak különösen a következők szerinti részletfizetésre tett javaslatot:
– legkésőbb 2006. június 30‑ig a bírság összegére és kamataira kiterjedő, első felszólításra teljesítendő bankgarancia adása 400 000 EUR összegről;
– 2006. július 1‑jéig kifizetendő, 200 000 EUR összegű első részletfizetés;
– 2006. július 1‑jétől az alapügyben való határozathozatalig egyenként legkevesebb 100 000 EUR összegű, negyedévenkénti részletfizetés;
– a cerratinai üzemben található, 330 000 EUR körüli összegre értékelt berendezések harmadik személyek részére történő eladásából származó bevétel átutalása a Bizottságnak, amint az összeg a felperes rendelkezésére áll.
142. A Bizottság a felperes gazdasági és pénzügyi teljesítőképességének értékelése alapján elutasította a felperes javaslatát.
143. Megjegyzendő azonban egyrészt, hogy a Bizottság pénzügyi érdekeit a felperes olyan bankgarancia adására szóló ígérete is védené, amely a bírság nem jelentéktelen részét fedezné.
144. Másrészt a közösségi versenyjogi szabályok hatékonyságának megőrzéséhez és a Bizottság által kiszabott bírságok elrettentő erejéhez fűződő közérdeket illetően meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem fejtette ki, hogy a felperes által javasolt részleges felfüggesztés a jelen ügyben mennyiben csorbítaná ezen érdekeket.
145. Mindazonáltal, amint arra a Bizottság a 2006. június 6‑i levelében helyesen hivatkozik, egyrészt, jóllehet a Baiani házaspár rendelkezésére álló eszközök nem elegendőek a bírság teljes összegének megfizetésére, azonban a felperes számára legalább annak lehetőségét biztosítják, hogy jelentősebb részletfizetést tudjon teljesíteni, mint amelyre javaslatot tett. Másrészt, mivel a felperes negatív gazdasági és pénzügyi helyzete csak javulhat, előre látható, hogy a felperes képes lesz arra, hogy az elkövetkező hónapokban nyereséget szerezzen, és hogy ez a profit – mégha nem is feltételezhető, hogy ez számára a bírság teljes kielégítését lehetővé tenné – legalább azonban egy részének megfizetésére elegendő lenne.
146. A fentieket figyelembe véve és különös tekintettel a felperes utóbbi javaslatára, valamint arra, hogy a Bizottság nem tett számára elfogadhatónak tűnő részletfizetési javaslatot, a felperes számára biztosítani kell a kért mentesítést, a következő feltételekkel:
– a jelen végzés közlésétől számított két héten belül:
– bankgaranciát nyújt 400 000 EUR értékben;
– a Bizottságnak 200 000 EUR‑t fizet;
– a jelen végzés közlésétől számított három hónapon belül a Bizottságnak 330 000 EUR‑t fizet;
– 2007. január 1‑jétől kezdve a Bizottságnak negyedévente 100 000 EUR‑t fizet, mindaddig amíg a következő két feltétel egyike nem teljesül:
– az esedékes bírság még fennmaradó összegének a Bizottság határozatot közlő, 2005. november 9‑i levelében meghatározott kamatokkal növelt értékének megfizetése;
– az alapügyben hozandó ítélet kihirdetése.
147. Mindemellett meg kell jegyezni, hogy az eljárási szabályzat 108. cikke az ideiglenes intézkedésről határozó bíró számára biztosítja annak lehetőségét, hogy az ideiglenes intézkedés tárgyában hozott végzést a körülmények megváltozása esetén bármikor módosítsa vagy visszavonja (a fenti 137. pontban hivatkozott Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ügyben hozott végzés 123. pontja, amelyet a Bíróság elnöke megerősített az ellene előterjesztett fellebbezés keretében a C‑232/02. P.(R). sz., Bizottság kontra Technische Glaswerke Ilmenau ügyben 2002. október 18‑án hozott végzésével [EBHT 2002., I‑8977. o.]). Ebből az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a „körülmények megváltozása” alatt az ideiglenes intézkedésről határozó bíró különösen azon tényszerű körülményeket érti, amelyek alkalmasak arra, hogy a szóban forgó esetben a sürgősség feltételének mérlegelését módosítsák. A Bíróság véleménye szerint egyébként ez a lehetőség annak kifejezésére szolgál, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró számára rendelkezésre álló eszközök a közösségi jogban alapvetően ideiglenes jellegűek (a Bíróság C‑440/01. P.(R). sz., Bizottság kontra Artegodan ügyben 2002. február 14‑én hozott végzése [EBHT 2002. I‑1489. o.] és a fenti 15. pontban hivatkozott FNSEA és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés 129. pontja).
148. Adott esetben tehát a felek dolga, hogy az Elsőfokú Bírósághoz forduljanak, amennyiben a körülmények oly módon megváltoznak, hogy – különös tekintettel a felperes következő jóváhagyott éves beszámolójára – a jelen határozat módosításához vezethetnek.
Rendelkező rész
A fenti indokok alapján
AZ elsőfokú bíróság elnöke
a következőképpen határozott:
1) Az Elsőfokú Bíróság a Romana Tabacchi SpA azon kötelezettségét, hogy a Bizottság javára bankgaranciát nyújtson annak érdekében, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében indított eljárással kapcsolatos 2005. október 20‑i bizottsági határozat (COMP/C.38.281/B.2 – nyersdohány – Olaszország ügy) 2. cikke értelmében vele szemben kiszabott bírság azonnali behajtását elkerülje, a következő feltételek mellett felfüggeszti:
a) a jelen végzés közlésétől számított két héten belül a felperes:
– bankgaranciát nyújt 400 000 EUR értékben;
– a Bizottságnak 200 000 EUR‑t fizet;
b) a jelen végzés közlésétől számított három hónapon belül a felperes a Bizottságnak 330 000 EUR‑t fizet;
c) 2007. január 1‑jétől kezdve a felperes a Bizottságnak negyedévente 100 000EUR‑t fizet, mindaddig, amíg a következő két feltétel egyike nem teljesül:
– az esedékes bírság még fennmaradó összegének a Bizottság határozatot közlő, 2005. november 9‑i levelében meghatározott kamatokkal növelt értékének megfizetése;
– az alapügyben hozandó ítélet kihirdetése.
2) Az Elsőfokú Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.
Luxembourg, 2006. július 13.