Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 23 октомври 2025 година(1)
Дело C‑224/24
Società Eredi Raimondo Bufarini Srl — Servizi Ambientali
срещу
Ministero dell’Interno,
Ministero della Transizione Ecologica,
Comitato tecnico regionale delle Marche,
Coordinamento per l’uniforme applicazione sul territorio nazionale di cui all’art. 11 del D.Lgs. 105/2015,
заинтересовани страни:
Regione Marche,
FP
(Преюдициално запитване, отправено от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия)
„ Преюдициално запитване — Директива
2012/18/ЕС — Инсталация за третиране на отпадъци — Опасни вещества — Понятие „наличие на опасни вещества“ — Предполагаемо наличие — Задължение за уведомяване “
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване, отправено от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия), се отнася до тълкуването на критериите за определяне на наличието на опасни вещества по смисъла на Директива
2012/18/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества (известна като „Директивата Севезо III“)(2).
2.        Директива
2012/18 е третата редакция на Директивата Севезо(3), чието име идва от случилата се през 1976 г. промишлена авария край град Севезо (Италия). Като една от най-тежките екологични катастрофи в историята, тя подтиква законодателния орган на тогавашната ЕИО да приеме правила, целящи предотвратяването на подобни катастрофи и смекчаването на последиците от тях.
3.        Накратко, Директива
2012/18 възлага различни задължения на предприятията, в които има опасни вещества в количества, равни или надвишаващи количествата, посочени в приложение I към нея. В зависимост от наличните количества предприятията могат да се класифицират като такива с нисък или с висок рисков потенциал (който задейства допълнителни задължения).
4.        Следователно повдигнатият по настоящото дело въпрос има съществено значение в рамките на структурата на Директива
2012/18, тъй като има пряко въздействие върху класификацията на предприятията, попадащи в приложното поле на тази директива, и в тези случаи — върху вида на задълженията, които тези предприятия трябва да спазват.
II.    Правна уредба
5.        Настоящото заключение се отнася главно до тълкуването на член 3, точка 12 от Директива
2012/18, съдържаща определението за „наличие на опасни вещества“, чийто текст е възпроизведен в точка 18 по-долу.
6.        В заключението ще се позова и на съображения 1—6, 26 и 29, както и на членове
1, 7, 8 и 10—12 от Директивата. Обратно, няма да се позовавам на разпоредбите на Директива
2008/98/ЕО(4) и на Директива
2010/75/ЕС(5). Въпреки че са посочени в първия преюдициален въпрос, тези директиви не изглеждат релевантни в рамките на настоящото производство.
7.        Директива 2012/18 е транспонирана в италианското право с Decreto legislativo 26 giugno 2015, n. 150 —
Attuazione della direttiva 2012/18/UE relativa al controllo del pericolo di incidenti rilevanti connessi con sostanze pericolose (Законодателен декрет № 105 от 26 юни 2015 г. —
Въвеждане в изпълнение на Директива
2012/18/ЕС относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 105“)(6).
III. Факти, производство и преюдициални въпроси
8.        Жалбоподателят по главното производство (Società Eredi Raimondo Bufarini Srl —
Servizi Ambientali, наричано по-нататък „Bufarini“) е дружество, което управлява инсталация за третиране на течни отпадъци (опасни и неопасни) във Фалконара Маритима (Италия) въз основа на комплексно екологично разрешително, издадено от провинция Анкона (Италия). Разрешителното позволява на Bufarini да съхранява до 800 тона опасни отпадъци и да обработва до 200 тона такива отпадъци на ден.
9.        В доклад, публикуван през 2020 г., Comitato tecnico regionale delle Marche (Регионален технически комитет Марке, Италия; наричан по-нататък „РТК“) стига до заключението, че управляваната от Bufarini инсталация, с оглед на капацитета си да съхранява и обработва опасни вещества, попада в приложното поле на Законодателен декрет № 105. Въз основа на този доклад РТК изпраща до Bufarini формално съобщение, с което го приканва да представи в срок от 60 дни предвидените в това законодателство уведомление и доклад.
10.      При липсата на подходящи мерки за привеждане в съответствие от страна на предприятието, с решение от 24 ноември 2020 г. РТК изпраща на Bufarini ново формално съобщение, с което изисква от него да представи поисканата преди това документация или, алтернативно, да ограничи физически използването на някои резервоари, разположени в неговата инсталация. РТК приема, че за целите на определянето на регулаторния режим, приложим към предприятие като управляваното от Bufarini съгласно Директива 2012/18, трябва да се вземе предвид максималното количество опасни вещества, които могат да бъдат съхранявани или обработвани при предвидими условия. Според него временното наличие на такива вещества на обекта само по себе си не е достатъчно, за да послужи като база за тази оценка.
11.      Bufarini оспорва това становище. Според него инсталацията му не попада в приложното поле на Законодателен декрет № 105. То
изтъква, че е въвело система за управление на складираните количества и за контрол, така че да не се превишават определените в законодателството прагове.
12.      Вследствие на това Bufarini обжалва решението на РТК пред Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (Регионален административен съд Марке, Италия). С решение от 23 юни 2021 г. този съд отхвърля жалбата.
13.      Bufarini обжалва това съдебно решение пред Consiglio di Stato (Държавен съвет). През 2022 г. тази юрисдикция спира производството и отправя до Съда три преюдициални въпроса. Третият преюдициален въпрос се отнася до тълкуването на член 3, точка 12 от Директива
2012/18.
14.      Тези въпроси са предмет на дело C‑144/22, по което Съдът се произнася с определение от 15 декември 2022 г., Società Eredi Raimondo Bufarini(7). В това определение обаче Съдът постановява, че не е необходимо да се отговаря на третия въпрос, тъй като той се поставя само в случай на положителен отговор на първия въпрос (който се отнася до обхвата на задължението за отправяне на преюдициално запитване по член 267, трета алинея ДФЕС), а такъв отговор не е даден.
15.      В контекста на същото национално производство, на 21 март 2024 г. Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството и да отправи до Съда второ преюдициално запитване. Поставените в настоящото производство въпроси са следните:
„1)      Допуска ли определението за „наличие на опасни вещества“ в член 3, точка 12 от Директива
[2012/18] практика, при която определянето на количествата опасни вещества, налични в инсталация за третиране на отпадъци, се извършва по оперативна процедура, прилагана от оператора (и евентуално възприета от разрешението, посочено в член 23 от Директива
[2008/98] или в член 4 от Директива
[2010/75]), която при класифицирането на отпадъците като „смеси“ по смисъла на член 3, точка 11 от Директива
[2012/18] предвижда непрекъснат мониторинг на количеството опасни вещества, налични в инсталацията, и гарантира, че не се превишават праговете за нисък и висок рисков потенциал, определени съответно в колона 2 и колона 3 от приложение I към Директива [2012/18]?
2)      Допуска ли член 7 от Директива [2012/18], който предвижда, че операторът е длъжен да изпрати „на компетентния орган уведомление“, съдържащо данните, изброени в член 7, параграф 1 от тази директива, тълкуван в светлината на принципите на конкуренцията и свободата на установяване, разпоредба като член 13, параграфи
1, 2 и 5 от [Законодателен декрет № 105/2015], която предвижда, че докладването на информация трябва да се извършва изключително чрез „уведомление, изготвено в съответствие с формуляра, посочен в приложение 5“ (параграф 1), „подписано под формата на лична декларация, както е установено от действащите разпоредби“ (параграф 2), „предадено от оператора на получателите, посочени в параграф 1, в електронен формат, като се използват услугите и средствата за пренос на данни, предоставени чрез списъка на предприятията, които могат да причинят голяма авария, посочен в член 5, параграф 3“, или „единствено чрез цифрово подписана сертифицирана електронна поща“ (параграф 5), като изключва начин на комуникация с помощта на „оперативна процедура, прилагана от оператора“, която предвижда непрекъснат мониторинг на количеството опасни вещества, налични в инсталацията, и гарантира, че не се превишават праговете за нисък и висок рисков потенциал, определени съответно в колона 2 и колона 3 от приложение I към Директива [2012/18]?“.
16.      Писмени становища са представили Bufarini и Европейската комисия.
IV.    Анализ
А.      По първия въпрос
17.      С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се изясни определението на понятието „наличие на опасни вещества“, съдържащо се в член 3, точка 12 от Директива 2012/18, и по-специално значението на включеното в него понятие „предполагаемо наличие“.
18.      Тази разпоредба гласи:
„наличие на опасни вещества“ означава действителното или предполагаемо наличие на опасни вещества в предприятието или на опасни вещества, за които с основание може да се предположи, че ще се образуват при загубата на контрол върху процесите, включително дейностите по складиране в някоя от инсталациите в предприятието, в количества, равни или надвишаващи праговите количества от част 1 или част 2 от приложение I“(8).
19.      От това следва, че опасните вещества по смисъла на тази директива се считат за налични в дадено предприятие — при условие че количествата им са равни или по-големи от посочените в приложение I към нея — в три хипотези: i) когато те са действително налични; ii) когато тяхното наличие може да се предположи; или iii) когато с основание може да се предположи, че те ще се образуват при загубата на контрол върху процесите в предприятието.
20.      Класифицирането на предприятието в една от трите хипотези по принцип трябва да се извърши преди започването на каквато и да е дейност, която включва третиране на опасни вещества. Както посочих по-горе, в настоящия случай става въпрос за втората хипотеза.
21.      По същество въпросът е дали националните органи (т.е. РТК) правилно са приели, че в случай като разглеждания по главното производство „предполагаемите“ количества следва да се определят въз основа на максималния капацитет на предприятието в съответствие с екологичното разрешително. Това становище се застъпва в настоящото производство и от Комисията.
22.      Обратно, Bufarini счита, че за да определи „предполагаемото наличие“ на опасни вещества, операторът може да използва механизъм, който предвижда постоянно наблюдение на количеството опасни вещества, налични в инсталацията, и гарантира, че не се надвишават определените в Директива 2012/18 прагове. То подчертава, че в неговото предприятие се съхраняват и обработват както опасни, така и неопасни вещества.
23.      Трябва да се отбележи, че Директива 2012/18 не дава определение на термина „предполагаемо“ и не внася допълнителни уточнения на неговото значение. Тази липса на точно определение повдига въпроси относно начина, по който компетентните органи трябва да преценят „предполагаемото“ наличие на опасни вещества за целите на класифицирането съгласно Директивата.
24.      Следователно при липсата на изрично определение тълкуването на понятието „предполагаемо“ трябва да се ръководи от текста на разпоредбата, както и от целите и общата структура на Директивата.
25.      Що се отнася до текста на разпоредбата, отбелязвам, че в общоупотребимия език думата „предполагаемо“ обикновено се схваща като синоним на понятия като „очаквано“, „мислимо“, „планирано“, „прогнозирано“ или „предвидено“. Съпоставката на текстовете на Директивата на различните езици потвърждава тази теза(9).
26.      С оглед на гореизложеното се оказва, че буквалното тълкуване на член 3, точка 12 от Директива 2012/18 не е в подкрепа на
становището, изразено от РТК и защитавано от Комисията, че „предполагаемо наличие“ трябва да е равнозначно на максимален капацитет. Текстът на разпоредбата,
изглежда,
изисква поне разумна вероятност въпросните опасни вещества да са налични в даден момент в количества, надвишаващи посочените в приложение I.
27.      Това се потвърждава и от текста на член 7, параграф 1 от Директива
2012/18, който изисква от операторите да изпратят на компетентния орган уведомление, съдържащо, наред с останалото, „достатъчно информация, за да се установят опасните вещества и категорията на съответните вещества или на тези, за които има вероятност да се установят“, както и „количеството и физичната форма на опасните вещества или на съответните вещества“(10). По подобен начин в бележка 3 от
приложение I
към Директива
2012/18 се посочва, че „[к]оличествата, които се взимат предвид при прилагането на съответните членове, са максималните количества, които присъстват или има вероятност да присъстват във всеки един момент“(11).
28.      Моето тълкуване на термина „предполагаемо“ също съответства в по-голяма степен на текста на член 3, точка 12 от Директива 2012/18 във връзка с третата хипотеза, в която се приема, че в дадено предприятие са налични опасни вещества, когато „с основание може да се предположи, че те ще се образуват при загубата на контрол върху процесите […] в предприятието“. Тази част от разпоредбата предполага също, че сама по себе си теоретичната възможност за наличие на опасни вещества в количества, равни или надвишаващи посочените в приложение I, не е достатъчна, за да се задейства прилагането на Директива
2012/18.
29.      Във всеки случай, ако прилагането на Директивата трябваше да се задейства дори само при наличието на капацитет на дадено предприятие да съхранява, обработва или образува опасни вещества, може разумно да се очаква, че законодателят на Съюза би формулирал релевантните разпоредби по съответния начин. Употребата на израза „предполагаемо наличие“ за обозначаване на понятието за максимален общ капацитет изглежда неточна от езикова и концептуална гледна точка, особено в контекста на законодателен акт, чиито разпоредби според самия законодател на Съюза
имат за цел да бъдат „ясни, последователни и лесни за разбиране, за да се спомогне подобряването на прилагането и контрола“(12).
30.      Контекстуалното и телеологичното тълкуване на разпоредбите на Директива
2012/18 също не са в подкрепа на предложеното от РТК и от Комисията тълкуване на термина „предполагаемо“.
31.      Що се отнася до контекста, не намирам за убедителни доводите на Комисията, че е необходимо тълкуването на думата „предполагаемо“ да се основава на капацитета, тъй като няколко от предвидените в Директива 2012/18 задължения трябва да бъдат изпълнени предварително, т.е. преди опасните вещества да са налични за първи път в предприятието. Комисията се позовава по-конкретно на задълженията за изготвяне и прилагане на политика за предотвратяване на големи аварии (член 8 от нея), за представяне на доклад за безопасност (член 10 от нея), за съставяне на авариен план и за предоставяне на съответната информация на компетентните национални органи (член 12 от нея)(13).
32.      Това изглежда донякъде като кръгов аргумент, защото се основава на предположението, че въпросните разпоредби трябва да се прилагат за всяко предприятие, което не е в състояние да предвиди ex ante точните количества опасни вещества, налични във всеки един момент. Според мен това предположение е необосновано. При условие че праговете, определени в приложение I, не са превишени, невъзможността за предварителна оценка на точните количества третирани вещества във всеки един момент е ирелевантна. Следователно опасенията на Комисията във връзка с прилагането на членове
8, 10 и 12 от Директива 2012/18 по принцип не могат да се проявят.
33.      Доводът на Комисията, изведен от текста на член 7, параграф 4 и на член 11 от Директива
2012/18, също не е убедителен. Комисията подчертава, че съгласно тези разпоредби операторите трябва да уведомяват предварително компетентния орган за значително увеличаване или намаляване на количеството на наличното опасно вещество и ако е необходимо, да предприемат подходящи мерки. Както подчертава Комисията, това не е осъществимо по отношение на непредвидени и внезапни увеличения поради неправилно функциониране на процеса на наблюдение.
34.      Според мен тези разпоредби по никакъв начин не насочват към правилното тълкуване на член 3, точка 12 от Директива 2012/18. Както се вижда от текста и контекста на член 7, параграф 4, буква а) и на член 11
от Директива
2012/18, тези разпоредби се отнасят до дългосрочно увеличаване или намаляване на наличното количество опасни вещества в предприятието.
35.      Непредвидени и преходни ситуации, които могат да доведат до увеличаване на количествата съхранявани, обработвани или образувани опасни вещества над нивата, за които са уведомени органите (и в зависимост от случая, над нивата, допуснати в разрешителното), могат потенциално да възникнат в много, ако не и във всички предприятия. Това се отнася и за тези, които спазват всички предвидени в Директивата задължения. Пределно ясно е, че в такива ситуации операторите не са задължени да преразглеждат или актуализират уведомлението, политиката за предотвратяване на големи аварии и т.н.
36.      Логично е същото да важи и в случаите, когато, както твърди Bufarini, действа механизъм за постоянно наблюдение на количеството опасни вещества в предприятието, за да се гарантира, че определените в приложение I към Директива 2012/18 прагове не се превишават. Ако в даден момент по погрешка праговете бъдат превишени, това би накарало оператора да предприеме действия за намаляване на количеството под праговете, определени в приложение I. В тези случаи също няма дългосрочна промяна в количеството на третираните опасни вещества, дори ако операторът не успее да реагира незабавно. Следователно тези ситуации не попадат в приложното поле на разпоредбите, на които
се позовава Комисията(14).
37.      По-нататък, що се отнася до телеологичното тълкуване на разпоредбите на Директива
2012/18, ще отбележа следното.
38.      Преди всичко, вярно е, че крайната цел на Директивата е да осигури високо ниво на защита на човешкото здраве и околната среда(15). Въпреки това нейният обхват е ограничен — както става ясно по-конкретно от съображения 1—6 и член 1 от нея — до „предотвратяването на големи аварии […] и ограничаването на последствията от тях“(16). Директивата не е инструмент, насочен към всички промишлени аварии, които включват опасни вещества, а само към тези, които създават значителни опасности за човешкото здраве и околната среда. Тя също така няма за цел да сведе рисковете до нулеви (което, естествено, е невъзможна задача) или близки до нулеви нива(17).
39.      Не трябва да се забравя, че дори в случай на неизправност на механизми за наблюдение като описаните от Bufarini, при който може да се стигне до временно надвишаване на определените в приложение I прагови количества опасни вещества, такова събитие само по себе си не би довело пряко до авария, а още по-малко до голяма авария. Такъв е по-специално случаят, когато операторът е в състояние да се намеси бързо и ефективно, за да намали включените количества и да възстанови условията за безопасност. Следователно рисковият потенциал на предприятието не би се повишил значително, при условие че се приложат бързо подходящи мерки за намаляване на риска. Това подчертава колко е важно при оценката на потенциалните рискове съгласно Директива
2012/18, да се вземат предвид както съществуващите технически гаранции, така и способността на оператора да реагира.
40.      Освен това тази крайна цел трябва да бъде съчетана с други обществени интереси. По-конкретно, както е обяснено в съображение 4 от Директивата, законодателят на Съюза се е стремил и да „[намали] ненужната административна тежест посредством рационализиране или опростяване, при условие че не се застрашават безопасността и защитата на околната среда и човешкото здраве“. Подобна загриженост се изразява и в съображение 18 от Директивата, където се посочва необходимостта „[к]огато е възможно, [да се намали] административната тежест, особено за малките и средните предприятия“.
41.      Да се приеме даденото от Комисията тълкуване на член 3, точка 12 от Директива
2012/18, би означавало да се изисква и от операторите с много нисък рисков потенциал(18) да съблюдават редица задължения, чието изпълнение може да бъде скъпо. Тези административни и финансови тежести изглеждат непропорционални и далеч от реалистичния подход към управлението на опасностите от големи аварии(19).
42.      В
светлината на принципа на пропорционалност е разумно да се предположи, че законодателят на Съюза е възприел прагматичен, а не твърде формалистичен подход, дефинирайки понятието „наличие на опасни вещества“ като параметър за определяне на обхвата на Директива
2012/18 и за разграничаване на предприятията с нисък и с висок рисков потенциал.
43.      Затова считам, че понятието „предполагаемо наличие“ трябва да се тълкува по начин, който отразява основан на риска подход, съответстващ на превантивната цел на Директивата, като се фокусира върху предвидимите условия за експлоатация, а не върху теоретичния максимален капацитет. Такова тълкуване е в съответствие с целта на Директивата за предотвратяване на големи аварии чрез изисквания към държавите членки и операторите да оценяват вероятността за реално наличие и обработване на опасни вещества, улеснявайки по този начин пропорционалните и изпълняеми регулаторни мерки.
44.      Споделям, разбира се, опасенията на Комисията във връзка с необходимостта да се избягват положения, при които операторите — поради недобросъвестност или просто поради небрежност — биха могли лесно да заобиколят задълженията си по Директива
2012/18. Тълкуване на понятието „предполагаемо наличие“, което de facto дава на операторите carte blanche да се позовават на субективните си очаквания и оценки, би накърнило ефективността на системата за защита, въведена с Директива
2012/18.
45.      Приложимостта на Директива
2012/18 за дадено предприятие или за квалифицирането му като предприятие „с нисък рисков потенциал“ или „с висок рисков потенциал“ според мен трябва да се основава на обективни данни, които бързо и лесно могат да бъдат проверени от компетентните органи. В противен случай системата за инспекции и санкции, предвидена от законодателя на Съюза, не би функционирала добре(20).
46.      Съгласно член 20, параграф 1 от Директива 2012/18 „[д]ържавите членки трябва да осигурят организиране от страна на компетентните органи на система за инспекции“. Тези инспекции имат за цел преди всичко да осигурят „предприемане от компетентните органи на необходимите мерки в случай на несъответствия“ с Директивата (съображение 26). Освен това член 28 от Директива
2012/18, както е отразено и в съображение 29 от нея, задължава държавите членки да предвидят и ефективно да прилагат санкции за нарушения на националните разпоредби, приети съгласно тази директива, които да са ефективни, съразмерни и възпиращи.
47.      В този контекст считам, че система като предвидената от Bufarini би могла при определени обстоятелства да бъде подходяща, за да се гарантира, че „предполагаемото наличие“ на опасни вещества в предприятието се запазва под праговете, определени в приложение I. Тази система се състои в изграждането на механизъм за непрекъснато наблюдение на наличното в предприятието количество опасни вещества, който позволява на оператора да се намеси незабавно, когато съществува риск веществата да превишат праговете, определени в приложение I.
48.      Трябва ясно да се заяви, че за да може да се приеме, че дадена система отговаря на изискванията на Директива
2012/18, тя трябва да дава възможност на оператора да се намеси превантивно, т.е. преди количествата опасни вещества да надвишат праговете, определени в приложение I. Всеки механизъм, който функционира единствено чрез последващи корективни мерки и който сравнително редовно води до наличие на опасни вещества над тези прагове, не може да се счита за равностоен. В такива случаи превишаването не е аварийно, а предвидимо и като такова недвусмислено задейства прилагането на Директивата.
49.      Освен това такава система следва да записва и наличните към всеки един момент количества, така че компетентните органи да могат по всяко време да проверят дали въпросните прагове са били надвишени, и ако това е така, да получат необходимата информация (например дати, продължителност и честота на събитията, надвишаващи количества и т.н.).
50.      Естествено, дали конкретният механизъм, въведен от даден оператор, е точен, надежден и ефективен, следва да се установи от националните органи, на първо място — от административните, а в случай на спор — от съдебните.
51.      С оглед на гореизложените съображения считам, че член 3, точка 12 от Директива
2012/18 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална практика, при която „предполагаемото“ наличие на опасни вещества в дадено предприятие се оценява въз основа на въведени от оператора механизми, които осигуряват непрекъснато наблюдение на действително наличните количества. Тези механизми трябва да позволяват незабавна намеса за намаляване на тези количества в случаите, когато съществува предвидим риск от надвишаване на праговете, определени в приложение I. Този подход обаче е допустим само когато механизмът
запазва
подходящи записи, като по този начин
дава възможност на компетентните органи да извършват необходимите проверки.
Б.      По втория въпрос
52.      С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали националното законодателство може да изисква уведомлението по член 7, параграф 1 от Директива
2012/18 да бъде направено по един конкретен начин, изключвайки формите на уведомяване, базирани на по-нови технологии. В това отношение запитващата юрисдикция се позовава на технологиите, използвани от Bufarini и други оператори, които са въвели механизми за контрол като обсъдените по-горе.
53.      Причините, поради които запитващата юрисдикция поставя този въпрос, не ми изглеждат съвсем ясни. В допълнение, не виждам как отговорът на този въпрос би могъл да се отрази на висящото понастоящем пред запитващата юрисдикция производство.
54.      Доколкото разбирам, в основата на спора по главното производство е методът, който трябва да се използва, за да се определи дали дадено предприятие попада в обхвата на Директива
2012/18 поради действителното или предполагаемо наличие на опасни вещества в предприятието в количества, равни или надвишаващи праговете, определени в приложение I към Директива
2012/18. Bufarini твърди, че използваният в това отношение от него метод съответства на разпоредбите на Директивата. Това би означавало, че неговото предприятие е извън обхвата на Директивата.
55.      Определянето на начина, по който операторът трябва да направи предвиденото в член 7 от Директива
2012/18 уведомление — ако предположим, че тази разпоредба е приложима за Bufarini — изглежда ирелевантно за повдигнатите в главното производство въпроси. Същият извод важи a fortiori, ако на първия преюдициален въпрос се отговори по начина, който предложих по-горе.
56.      Поради това считам, че вторият преюдициален въпрос е недопустим.
V.      Заключение
57.      В заключение предлагам на Съда да отговори на въпросите, отправени от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия) по следния начин:
„1)      Член 3, точка 12 от Директива
2012/18/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества,
трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална практика, при която „предполагаемото“ наличие на опасни вещества в дадено предприятие се оценява въз основа на въведени от оператора механизми, които осигуряват непрекъснато наблюдение на действително наличните количества. Тези механизми трябва да позволяват незабавна намеса за намаляване на тези количества в случаите, когато съществува предвидим риск от надвишаване на праговете, определени в приложение I към Директива
2012/18. Това е така, при условие че механизмът запазва подходящи записи, като по този начин дава възможност на компетентните органи да извършват необходимите проверки.
2)      Вторият преюдициален въпрос е недопустим.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Директива за изменение и последваща отмяна на Директива
96/82/ЕО на Съвета (ОВ L 197, 2012 г., стр. 1).
3      Първата ѝ редакция е от 1982 г.: Директива
82/501/ЕИО на Съвета от 24 юни 1982 година относно опасностите от големи аварии в определени промишлени дейности (ОВ L 230, 1982 г., стр. 1).
4      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви (ОВ L 312, 2008 г., стр. 3).
5      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 24 ноември 2010 година относно емисиите от промишлеността (комплексно предотвратяване и контрол на замърсяването) (ОВ L 334, 2010 г., стр. 17).
6      GURI, бр. 161 от 14 юли 2015 г.
7      EU:C:2022:1013.
8      Курсивът е мой.
9      Вж. например текста на Директива
2012/18 на немски („vorgesehene“), гръцки („προβλεπόμενη“), испански („anticipada“), френски („anticipée“), нидерландски („verwachte“), италиански („prevista“), полски („przewidywaną“), португалски („prevista“), румънски („anticipată“) и фински език („niitä ennakoidaan olevan“).
10      Курсивът е мой.
11      Курсивът е мой.
12      Вж. съображение 4 от Директива 2012/18.
13      Следва да се отбележи, че членове
10 и 12 от Директива 2012/18 се прилагат само за предприятия с висок рисков потенциал.
14      Положението обаче би могло да е различно, когато количествата не могат да бъдат намалени бързо. В тези случаи неправилното функциониране на системата за наблюдение може не само
да доведе до налагане на санкции (вж. т. 48 по-долу), но дори да задейства прилагането на Директива
2012/18.
15      Вж. по-специално съображения
2—4 и 6 и член 1 от Директива
2012/18.
16      Курсивът е мой. В този контекст вж. също решение от 17 юни 1999 г., Комисия/Италия (C‑336/97, EU:C:1999:314, т. 20 и цитираната съдебна практика).
17      Вж. например OECD. OECD Guiding Principles for Chemical Accident Prevention, Preparedness and Response (Ръководни принципи на ОИСР за предотвратяване, готовност и реагиране при химически аварии) трето издание, 2023 г., стр. 15: „Предприетите от промишлеността мерки за справяне с рисковете от химически аварии следва да бъдат подходящи, за да бъдат практически осъществими“. Курсивът е мой.
18      В това отношение е интересно да се отбележи, че в неотдавнашен доклад Комисията отбелязва, че според нейната специална база данни по-голямата част от авариите (включително „големи аварии“), регистрирани през периода 2019—2022 г., са настъпили в предприятия с висок рисков потенциал. Вж. Доклад на Комисията до Европейския парламент и Съвета за прилагането и ефективното функциониране на Директива [2012/18] относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества, за периода 2019—2022 година, COM(2025) 508 final от 19 септември 2025 г., стр. 13.
19      Вж. в това отношение Становище на Икономическия и социален комитет относно „Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно контрола на опасностите от големи аварии, които включват опасни вещества“, COM(2010) 781 окончателен — 2010/0377 (COD), точка 4.9.
20      Що се отнася до значението на правилното прилагане на такава система, вж. решение от 17 юни 1999 г., Комисия/Италия (C‑336/97, EU:C:1999:314, т. 25).