62023CJ0671
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
19 юни 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Предотвратяване на използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм — Директива (ЕС) 2015/849 — Член 59 — Понятието „систематично нарушение“ — Санкции — Национална правна уредба или практика, позволяваща да се наложи отделна имуществена санкция за всяко нарушение, установено при една и съща проверка — Съвместимост с правото на Съюза — Минимална хармонизация — Спазване на общите принципи на правото на Съюза — Ефективни, пропорционални и възпиращи санкции — Принцип ne bis in idem“
По дело C‑671/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) с акт от 8 ноември 2023 г., постъпил в Съда на 13 ноември 2023 г., в рамките на производство по дело
M
срещу
Lietuvos bankas,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: A. Kumin (докладчик), председател на състава, I. Ziemele и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за литовското правителство, от V. Kazlauskaitė-Švenčionienė и E. Kurelaitytė, в качеството на представители,
–
за испанското правителство, от M. Morales Puerta, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от C. Auvret, J. Jokubauskaitė и G. von Rintelen, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 59 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията (ОВ L 141, 2015 г., стр. 73).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между М, институция за електронни пари, и Lietuvos bankas (Национална банка на Литва) по повод на решението на последната да наложи на М осем отделни имуществени санкции за извършването на осем нарушения на националното законодателство относно предотвратяването на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 1, 2 и 59 от Директива 2015/849 гласят:
„(1)
Потоците от пари с незаконен произход могат да навредят на целостта, стабилността и репутацията на финансовия сектор и да застрашат вътрешния пазар на [Европейския съюз] и международното развитие. Изпирането на пари, финансирането на тероризма и организираната престъпност продължават да бъдат значителни проблеми, по които следва да се работи на равнището на Съюза. Освен по-нататъшното развитие на равнището на Съюза на наказателноправния подход към този проблем, целенасочените и пропорционални превантивни действия срещу използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма играят жизнено важна роля и може да дадат допълнителни резултати.
(2)
Надеждността, целостта и стабилността на кредитните институции и финансовите институции и доверието във финансовата система като цяло могат да бъдат сериозно подкопани от опитите на престъпни субекти и техните съучастници да прикрият произхода на приходите от престъпна дейност или да насочат парични средства със законен или незаконен произход за терористични цели. […] [С]ледва да се постигне баланс между целта да се защити обществото от престъпления и да се съхранят стабилността и целостта на финансовата система на Съюза, от една страна, и нуждата, от друга страна, да се създаде регулаторна среда, която да позволява на дружествата да развиват стопанската си дейност, без да понасят прекомерни разходи за постигане на съответствие.
[…]
(59)
Важността на борбата с изпирането на пари и финансирането на тероризма следва да доведе до въвеждане от държавите членки в националното право на ефективни, съразмерни и възпиращи административни санкции и мерки за неспазване на национални разпоредби, с които се транспонира настоящата директива. […] Поради това в настоящата директива следва да се предвидят редица административни санкции и мерки, с които държавите членки да разполагат най-малко при сериозни, повтарящи се или систематични нарушения на изискванията относно мерките за комплексна проверка на клиента, съхраняването на информация, докладването на съмнителни сделки и мерките за вътрешен контрол на задължените субекти. Обхватът на санкциите и мерките следва да бъде достатъчно широк, за да могат държавите членки и компетентните органи да отчитат различията между задължените субекти, най-вече между кредитните институции и финансовите институции и другите задължени субекти, по отношение на техния размер, особености и естеството на тяхната стопанска дейност. При транспонирането на настоящата директива държавите членки следва да гарантират, че при налагането на административни санкции и мерки съгласно настоящата директива и на наказателни санкции в съответствие с националното право не се нарушава принципът ne bis in idem“.
4
Член 1, параграфи 1 и 2 от тази директива предвижда:
„1.   Целта на настоящата директива е предотвратяване използването на финансовата система на Съюза за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
2.   Държавите членки гарантират, че изпирането на пари и финансирането на тероризъм са забранени“.
5
Съгласно член 58, параграфи 1 и 2 от посочената директива:
„1.   Държавите членки гарантират, че задължените субекти могат да бъдат подведени под отговорност за нарушения на националните разпоредби, с които се транспонира настоящата директива, в съответствие с настоящия член и членове 59—61. Всички произтичащи санкции и мерки трябва да са ефективни и пропорционални и да имат възпиращ ефект.
2.   Без да се засяга правото на държавите членки да предвиждат и налагат наказателни санкции, държавите членки установяват правила относно административните санкции и мерки и гарантират, че националните компетентни органи могат да налагат такива санкции и мерки във връзка с нарушения на националните разпоредби за транспониране на настоящата директива, и правят необходимото за тяхното прилагане.
[…]“.
6
Член 59 от същата директива гласи:
„1.   Държавите членки гарантират, че настоящият член се прилага най-малко при нарушения от страна на задължените субекти, които са сериозни, повтарящи се или систематични, или комбинират няколко от посочените характеристики, по отношение на изискванията, установени във:
а)
членове 10—24 (комплексна проверка на клиента);
б)
членове 33, 34 и 35 (докладване на съмнителни сделки);
в)
член 40 (съхраняване на информация); и
г)
членове 45 и 46 (вътрешен контрол).
2.   Държавите членки гарантират, че в случаите по параграф 1 административните санкции и мерки, които могат да бъдат наложени, включват най-малко следното:
а)
изявление, което се отправя към обществеността и в което се посочва физическото или юридическото лице и естеството на нарушението;
б)
разпореждане, с което се изисква физическото или юридическото лице да прекрати въпросното поведение и да не извършва повторно нарушение;
в)
когато задълженият субект е под разрешителен режим — отнемане или суспендиране на разрешението;
г)
временна забрана за всяко лице, натоварено с управленски отговорности в задължения субект, или всяко друго физическо лице, което е отговорно за нарушението, да изпълнява управленски функции в задължени субекти;
д)
максимални административни имуществени санкции на стойност най-малко двойния размер на ползата, вследствие на нарушението, когато размерът на тази полза може да бъде определен, или най-малко 1000000 [евро].
3.   Държавите членки гарантират, че когато задълженият субект е кредитна институция или финансова институция, чрез дерогация от параграф 2, буква д) могат да се прилагат и следните санкции:
а)
по отношение на юридически лица: максимални административни имуществени санкции на стойност най-малко 5000000 [евро] или 10 % от общия годишен оборот в съответствие с последните налични отчети, одобрени от управителния орган; когато задълженият субект е предприятие майка или дъщерно предприятие на предприятие майка, от което се изисква да изготвя консолидирани финансови отчети, в съответствие с член 22 от Директива 2013/34/ЕС [на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно годишните финансови отчети, консолидираните финансови отчети и свързаните доклади на някои видове предприятия и за изменение на Директива 2006/43/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директиви 78/660/ЕИО и 83/349/ЕИО на Съвета (OB L 182, 2013 г., стр. 19)], за съответен общ годишен оборот се приема общият годишен оборот или съответстващият вид доход съгласно директивите за счетоводството, в съответствие с последния наличен консолидиран отчет, одобрен от управителния орган на основното предприятие майка;
б)
по отношение на физически лица: максимални административни имуществени санкции на стойност най-малко 5000000 [евро] или — в държавите членки, чиято парична единица не е еврото — равностойността в националната парична единица към 25 юни 2015 г.
4.   Държавите членки могат да оправомощават компетентните органи да налагат допълнителни видове административни санкции освен предвидените в параграф 2, букви а)—г) или да налагат административни имуществени санкции, надвишаващи сумите, посочени в параграф 2, буква д) и в параграф 3“.
7
Съгласно член 60, параграф 4 от Директива 2015/849:
„Държавите членки гарантират, че при определяне на вида и степента на административните санкции или мерки компетентните органи вземат предвид всички значими обстоятелства, включително, където е приложимо:
а)
тежестта и продължителността на нарушението;
б)
степента на отговорност на носещото отговорност физическо или юридическо лице;
в)
финансовите възможности на носещото отговорност физическо или юридическо лице, определени например според общия оборот на носещото отговорност юридическо лице или годишния доход на носещото отговорност физическо лице;
г)
произтичащата от нарушението полза за носещото отговорност физическо или юридическо лице, когато размерът ѝ може да бъде определен;
д)
загубите, понесени от трети лица в резултат на нарушението, доколкото могат да бъдат определени;
е)
равнището на съдействие, което носещото отговорност физическо или юридическо лице оказва на компетентния орган;
ж)
предишните нарушения на носещото отговорност физическо или юридическо лице“.
Литовското право
Законът ПИП/ФТ
8
Lietuvos Respublikos pinigų plovimo ir teroristų finansavimo prevencijos įstatymas Nr. VIII‑275 (Закон на Република Литва № VIII‑275 за предотвратяване на изпирането на пари и финансирането на тероризма) от 19 юни 1997 г. (Žin., 1997 г., бр. 64—1502), в редакцията, изменена със Закон № XIII‑1440 от 30 юни 2018 г. (наричан по-нататък „Законът ПИП/ФТ“), транспонира Директива 2015/849 в литовското право. Член 34 от този закон гласи:
„1.   За сериозно нарушение на настоящия закон се счита:
1)
неспазването на изискванията относно идентификацията на клиента и на действителния собственик, предвидени в членове 9—15 от настоящия закон;
2)
неспазването на предвидените в член 16 от настоящия закон изисквания за докладване на съмнителни парични операции или сделки;
3)
неспазването на предвидените в член 19 от настоящия закон изисквания за съхраняване на информация;
4)
липсата на въвеждане от страна на финансова институция или друг задължен субект на процедурите за вътрешен контрол, предвидени в член 29 от настоящия закон.
2.   За систематично нарушение на настоящия закон се счита:
1)
извършването на нарушение на настоящия закон поне три пъти в рамките на период от една година, считано от налагането на санкция за нарушаване на настоящия закон;
2)
установяването едновременно на нарушения на разпоредби относно предотвратяването на изпирането на пари и/или на финансирането на тероризма, които обхващат няколко групи изисквания:
а)
изискванията относно идентификацията на клиента и на действителния собственик, предвидени в членове 9—15 от настоящия закон;
b)
предвидените в член 16 от настоящия закон изисквания за докладване на съмнителни парични операции или сделки;
c)
предвидените в член 19 от настоящия закон изисквания за съхраняване на информация;
d)
предвидените в член 29 от настоящия закон изисквания относно процедурите за вътрешен контрол“.
9
Съгласно член 39, параграф 1 от Закона ПИП/ФТ:
„Националната банка на Литва и Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba [(Служба за разследване на финансови престъпления, Литва)] могат да наложат на финансова институция или на клон на чуждестранна финансова институция следните имуществени санкции:
[…]
2)
за нарушения на настоящия закон, когато финансовата институция или клонът на чуждестранна финансова институция систематично нарушава настоящия закон или извърши сериозно нарушение на този закон, или повтори нарушение в рамките на период от една година, считано от датата на налагане на санкция за нарушение на настоящия закон — от 0,5 % до 10 % от брутния годишен оборот (ако 10 % от брутния годишен оборот са повече от 5100000 евро) или от 2000 евро до 5100000 евро (ако 10 % от брутния годишен оборот са по-малко от 5100000 евро)“.
Законът за Националната банка на Литва
10
Член 433, параграфи 7 и 10 от Lietuvos Respublikos Lietuvos banko įstatymas Nr. I‑678 (Закон на Република Литва № I‑678 за Националната банка на Литва) от 1 декември 1994 г. (Žin., 1994 г., бр. 99—1957), в редакцията, изменена със Закон № XIII‑1854 от 20 декември 2018 г. (наричан по-нататък „Законът за Националната банка на Литва“):
„7.   За да реши дали следва да се наложи санкция и за да определи конкретно приложената (приложените) санкция (санкции) и размера ѝ (им), Националната банка на Литва взема предвид:
1)
тежестта и продължителността на установеното нарушение;
2)
размера на дохода или на всяка друга имуществена полза, произтичаща за лицето от нарушението, на избегнатите загуби или на причинените вреди, доколкото е възможно този размер да бъде определен;
3)
отговорността на юридическото лице, формата на вината на физическото лице, както и финансовите възможности на лицето, на което се налага санкцията;
4)
предишните нарушения, извършени от лицето, на което се налага санкцията, и наложените му тогава санкции, както и дали лицето е сътрудничило на Националната банка на Литва в хода на разследването;
5)
смекчаващите и отегчаващите обстоятелства, предвидени от настоящия закон и от други закони, уреждащи финансовите пазари;
6)
отражението на установените нарушения на правната уредба и на предвидените санкции (мерки) върху стабилността и доверието на финансовите пазари;
7)
мерките, взети от лицето, на което е наложена санкцията, за да се предотврати бъдещо повтаряне на нарушението;
8)
всяко друго обстоятелство, което е предвидено в законите, уреждащи финансовите пазари, или което е важно.
[…]
10.   Когато приложимата санкция се изразява в имуществена санкция, размерът на конкретно наложената имуществена санкция се определя на три етапа, като се вземат предвид основният размер на имуществената санкция и обстоятелствата, посочени в параграфи 7, 8 и 9 на настоящия член. Първо, с оглед на тежестта и продължителността на установеното нарушение се определя основният размер на имуществената санкция, който не може да надвишава 50 % от максималната имуществена санкция, която може да се наложи за такова нарушение. Второ, когато е уместно, основният размер на имуществената санкция се намалява или увеличава с оглед на смекчаващите и отегчаващите обстоятелства и на другите обстоятелства, които са в полза или във вреда на засегнатото лице. […] Трето, когато е уместно, размерът на имуществената санкция, определен в рамките на първия и втория етап, се намалява или увеличава, като се отчита необходимостта от гарантиране на пропорционалността на санкцията и на възпиращ ефект, както и всяко друго релевантно обстоятелство, което не е било отчетено в рамките на предходните етапи. Надзорният орган приема акт, в който в съответствие с разпоредбите на настоящия член се определят правилата за изчисляване на имуществената санкция“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
11
М е институция за електронни пари, която е била проверена от Националната банка на Литва за периода от 1 април 2019 г. до 31 март 2020 г. След тази проверка с решение от 13 ноември 2020 г. (наричано по-нататък „спорното решение“) Националната банка на Литва налага на М осем имуществени санкции за осем нарушения, всяко от които се изразява в нарушаването на няколко разпоредби на Закона ПИП/ФТ и на указанията за участниците на финансовите пазари за предотвратяване на изпирането на пари и/или финансирането на тероризма. Националната банка на Литва приема, че всяко от тези нарушения е сериозно или относително сериозно и че седем от тях са и систематични по смисъла на член 34, параграф 2, точка 2 от Закона ПИП/ФТ.
12
Що се отнася до извършените от М систематични нарушения, Националната банка на Литва преценява, че тези нарушения, независимо дали попадат в една или в няколко от групите изисквания, посочени в тази разпоредба, трябва да се квалифицират като „отделни систематични нарушения“, всяко от които обосновава налагането на имуществена санкция.
13
Националната банка на Литва изчислява размера на наложените на М имуществени санкции, като се основава на член 433 от Закона за Националната банка на Литва и на описанието на изчисляването на имуществените санкции, прието от управителния съвет на Националната банка на Литва, като същевременно отчита максималния размер на имуществените санкции, предвиден в член 39, параграф 1, точка 2 от Закона ПИП/ФТ.
14
При това изчисляване Националната банка на Литва определя основния размер на имуществените санкции на 30 % от максималната имуществена санкция, що се отнася до пет нарушения, считани за сериозни, и на 20 % от максималната имуществена санкция, що се отнася до три нарушения, считани за относително сериозни. След това тя взема предвид смекчаващите и отегчаващите обстоятелства, както и принципите на разумност и справедливост и намалява тези основни размери, за да не бъдат имуществените санкции непропорционални спрямо брутния годишен оборот на М, като същевременно бъдат достатъчно високи, за да разубедят М от извършването на бъдещи нарушения. При това положение Националната банка на Литва налага на М пет имуществени санкции в размер на 55000 евро, две имуществени санкции в размер на 35000 евро и една имуществена санкция в размер на 25000 евро, тоест общ размер от 370000 евро.
15
М подава пред Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) жалба срещу Националната банка на Литва за частична отмяна на спорното решение, заедно с искане за издаване на разпореждане за извършване на действия. В подкрепа на тази жалба М посочва по-специално, че Националната банка на Литва е трябвало да установи не няколко „отделни систематични нарушения“ на Закона ПИП/ФТ, а само „едно-единствено систематично нарушение“ на този закон, и следователно тя е можела да наложи на М само една имуществена санкция.
16
С решение от 21 септември 2021 г. този съд уважава частично жалбата и намалява общия размер на наложените на М имуществени санкции до 200000 евро. Посоченият съд обаче отхвърля довода на М за наличието на „едно-единствено систематично нарушение“ на Закона ПИП/ФТ.
17
М обжалва това съдебно решение пред Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд), който е запитващата юрисдикция, като иска, от една страна, посоченото съдебно решение да бъде отменено в частта, в която частично се отхвърля жалбата, посочена в точка 15 от настоящото решение, и от друга страна, тази жалба да бъде уважена изцяло. Националната банка на Литва също обжалва въпросното съдебно решение, като иска неговата отмяна и отхвърляне на посочената жалба в нейната цялост.
18
M отбелязва, че член 34 от Закона ПИП/ФТ предвижда както „сериозни нарушения“, така и „систематични нарушения“, и счита, че наличието на няколко сериозни нарушения трябва да доведе до установяването на „едно-единствено систематично нарушение“ и следователно до налагането само на една имуществена санкция, чийто максимален размер е определен в този закон. Освен това съгласно езиковото тълкуване на този член 34 нарушения, попадащи в една и съща група изисквания, се считали за едно-единствено сериозно нарушение. В допълнение, М поддържа, че като не е установила „едно-единствено систематично нарушение“ и като е наложила на М няколко имуществени санкции, макар установените нарушения да се отнасят до неспазването на аналогични изисквания, Националната банка на Литва е нарушила принципа ne bis in idem.
19
От своя страна, като се позовава на член 39, параграф 1, точка 2 от Закона ПИП/ФТ, Националната банка на Литва поддържа, че докато намерението на законодателя е било да предвиди, че имуществена санкция може да се наложи на финансова институция, когато тя е извършила поне едно сериозно нарушение на този закон, за систематичното нарушение няма подобно правило, поради което дадено нарушение може да се счита за систематично само ако са установени и други нарушения на посочения закон, както е уточнено в член 34, параграф 2 от него. Освен това в областта на изпирането на пари и на финансирането на тероризма квалифицирането на няколко сериозни нарушения като „едно-единствено систематично нарушение“ противоречало на преследваните с Директива 2015/849 цели, а именно намаляване на заплахите в тази област и на отрицателните последици за икономиката и финансовата система в Съюза. Всъщност такова квалифициране насърчавало участниците на финансовите пазари да извършват сериозни и систематични нарушения в посочената област. Освен това то правело невъзможно индивидуализирането на имуществената санкция в зависимост от продължителността и тежестта на всяко нарушение, както и от другите обстоятелства около него, което засягало упражняването на правото на защита на съответното лице.
20
Запитващата юрисдикция счита, че настоящото дело повдига въпроса дали член 59 от Директива 2015/849 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която, ако компетентният национален орган на държава членка установи в рамките на една и съща проверка няколко нарушения или на една и съща група изисквания, или на различни групи изисквания по член 59, параграф 1, букви a)—г) от тази директива, всяко от тези нарушения се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция, изчислена, като се взема предвид максималната санкция, предвидена в националното законодателство за транспониране на посочената директива.
21
Тази юрисдикция твърди, че за разлика от член 59, параграф 1 от Директива 2015/849, член 34, параграф 2, точка 2 от Закона ПИП/ФТ предвижда, че за да се установи систематично нарушение, трябва да бъдат установени нарушения на няколко групи изисквания, посочени в последната разпоредба. В случая обаче в спорното решение Националната банка на Литва е установила отделни систематични нарушения както за нарушенията от една и съща група, така и за попадащите в различни групи изисквания. Посочената юрисдикция изразява съмнения относно съответствието с въпросния член 59 на национално правило, позволяващо да се приеме такова решение. Според нея, ако такова национално правило не съответства на посочения член, следва да се разгледа какви критерии трябва да се вземат предвид, за да се определи дали дадено нарушение има систематичен характер по смисъла на същия член. Освен това запитващата юрисдикция поставя въпроса дали, доколкото предвижда възможността за налагане на имуществена санкция за „сериозно нарушение на [този] закон“, член 39, параграф 1, точка 2 от Закона ПИП/ФТ транспонира правилно посочения член 59, параграф 1, в който се споменават „нарушения […], които са сериозни, повтарящи се или систематични, или комбинират няколко от посочените характеристики“.
22
Запитващата юрисдикция отбелязва също така, че Директива 2015/849 не съдържа подробно определение за систематично или сериозно нарушение. Тя посочва още, че видно от член 5 и от член 59, параграф 4 от тази директива, държавите членки разполагат с известна свобода да приемат по-строги разпоредби в рамките, определени от правото на Съюза. Въпреки това запитващата юрисдикция счита, че тези членове 5 и 59 не може да се тълкуват в смисъл, че тези държави членки имат правомощието да предвидят национални правила или разпоредби, според които компетентният орган на държава членка може да наложи отделна имуществена санкция за всяко от установените при една и съща проверка нарушения на изискванията, предвидени от посочената директива.
23
Запитващата юрисдикция е на мнение, че когато се установят нарушения по член 59, параграф 1 от Директива 2015/849, следва да се наложи една-единствена административна имуществена санкция, чийто максимален размер е определен в член 59, параграф 3, буква а) от тази директива. Всъщност според нея, ако отделни имуществени санкции могат да бъдат наложени за всяко от нарушенията по член 59, параграф 1 от посочената директива, които са били установени едновременно, общият максимален размер на имуществените санкции, наложени едновременно, би могъл да надхвърля максималната имуществена санкция, предвидена в посочения член 59, параграф 3, буква а), което би могло да засегне принципите на правна сигурност и на пропорционалност.
24
При това положение Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 59 от Директива 2015/849 да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която при констатиране от компетентния национален орган на няколко нарушения на различни групи изисквания по член 59, параграф 1, букви a)—г) от [тази директива] в рамките на една проверка, всяко от тези нарушения се счита за отделно систематично нарушение и за всяко от тези нарушения се налага отделна имуществена санкция, като се взема предвид максималната санкция, предвидена в националното законодателство за транспониране на [посочената директива]?
2)
Трябва ли член 59 от Директива 2015/849 да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която при констатиране от компетентния национален орган на няколко нарушения на една и съща група изисквания по член 59, параграф 1, букви a)—г) от [тази директива] в рамките на една проверка, всяко от тези нарушения се счита за отделно систематично нарушение и за всяко от тези нарушения се налага отделна имуществена санкция, като се взема предвид максималната санкция, предвидена в националното законодателство за транспониране на [посочената директива]?
3)
При утвърдителен отговор на поне един от предходните въпроси, какви критерии трябва да се вземат предвид, за да се определи дали е налице систематично нарушение по член 59 от Директива 2015/849?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
25
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 59 от Директива 2015/849 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба или практика, според която всяко от установените от компетентния орган на държава членка в рамките на една и съща проверка „систематични нарушения“ на посочените в параграф 1 на този член изисквания трябва да се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция, чийто размер се определя въз основа на максималната имуществена санкция, която може да бъде наложена по силата на тази национална правна уредба или практика.
26
Като начало следва да се уточни, че тези въпроси не целят да се установи дали всяко от осемте разглеждани в главното производство нарушения, взето отделно, попада в обхвата на понятието „систематично нарушение“ по смисъла на член 59, параграф 1 от Директива 2015/849, а дали тази разпоредба не допуска всяко от нарушенията, попадащо в обхвата на това понятие, да се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, когато всички те са били установени при една и съща проверка, и дали в този контекст е определящо обстоятелството, че тези нарушения са извършени в нарушение на изискванията по някоя от точки а)—г) на тази разпоредба или на няколко от тези точки.
По тълкуването на член 59 от Директива 2015/849
27
Съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само текстът ѝ, но също нейният контекст и преследваните цели от правната уредба, от която тя е част (решения от 17 ноември 1983 г., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, т. 12, и от 18 април 2024 г., Citadeles nekustamie īpašumi, C‑22/23, EU:C:2024:327, т. 30 и цитираната съдебна практика).
28
На първо място, според текста на член 59, параграф 1 от Директива 2015/849 „[д]ържавите членки гарантират, че настоящият член се прилага най-малко при нарушения от страна на задължените субекти, които са сериозни, повтарящи се или систематични, или комбинират няколко от посочените характеристики, по отношение на изискванията, установени във: а) членове 10—24 (комплексна проверка на клиента); б) членове 33, 34 и 35 (докладване на съмнителни сделки); в) член 40 (съхраняване на информация); и г) членове 45 и 46 (вътрешен контрол)“. Освен това член 59, параграфи 2 и 3 от тази директива предвижда административните санкции и мерки, които компетентният орган на дадена държава членка трябва най-малко да може да наложи в случаите по параграф 1.
29
В това отношение, най-напред, от употребата на израза „най-малко“ в член 59, параграфи 1—3 от Директива 2015/849 следва, че с тази директива се извършва само минимална хармонизация по отношение както на нарушенията, които трябва да бъдат санкционирани, така и на санкциите, които трябва да бъдат наложени от държавите членки. Това тълкуване се подкрепя от обстоятелството, че съгласно член 59, параграф 4 от посочената директива държавите членки могат да оправомощават компетентните органи да налагат допълнителни видове административни санкции освен предвидените в този член или да налагат административни имуществени санкции, надвишаващи сумите, посочени в него (решение от 2 март 2023 г., PrivatBank и др., C‑78/21, EU:C:2023:137, т. 65).
30
По-нататък, следва да се подчертае, че Директива 2015/849 не дефинира понятието „систематично нарушение“. Освен това следва да се посочи, както прави Европейската комисия, че групирането в член 59, параграф 1 на изискванията, предвидени от тази директива, не дава никакви насоки относно определянето на условията, при които следва да се установи наличието на „отделни систематични нарушения“. Всъщност нарушенията, изброени в точки а), б), в) и г) от тази разпоредба, се отнасят до един или няколко члена съответно от глави II, IV, V и VI от посочената директива, поради което това изброяване отразява единствено нейната структура.
31
Накрая, противно на твърденията на запитващата юрисдикция и на М, не следва всички „систематични нарушения“ и „сериозни нарушения“ по смисъла на член 59, параграф 1 от Директива 2015/849, установени при една и съща проверка от компетентния орган на държава членка, да бъдат преквалифицирани като „едно-единствено систематично нарушение“. Всъщност такова тълкуване не се основава на текста на тази разпоредба. В допълнение, употребата в посочената разпоредба на израза „комбинират няколко от посочените характеристики“ позволява да се приеме, дадено нарушение може да бъде едновременно „систематично“ и „сериозно“.
32
На второ място, що се отнася до контекста, в който се вписва член 59 от Директива 2015/849, следва да се отбележи, че съгласно член 60, параграф 4 от тази директива „[д]ържавите членки гарантират, че при определяне на вида и степента на административните санкции или мерки компетентните органи вземат предвид всички значими обстоятелства“. Съгласно последната разпоредба такива значими обстоятелства са тежестта и продължителността на нарушението, загубите, понесени от трети лица, както и степента на отговорност, равнището на съдействие, ползата вследствие на нарушението и предишните нарушения на носещото отговорност физическо или юридическо лице.
33
Национална правна уредба или практика, според която всяко от нарушенията, попадащи в обхвата на понятието „систематично нарушение“ по смисъла на член 59, параграф 1 от Директива 2015/849 и установени при една и съща проверка, се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, позволява на съответната държава членка да отчете всички от посочените значими обстоятелства в по-голяма степен в сравнение с национална правна уредба, съгласно която тези нарушения, взети заедно, би трябвало да се квалифицират като „едно-единствено систематично нарушение“.
34
Освен това при транспонирането на Директива 2015/849 държавите членки разполагат със значителна свобода на преценка, що се отнася до подходящия начин за въвеждане на задължението да се предвидят административни санкции и мерки в случай на нарушение на предвидените в тази директива изисквания (вж. по аналогия решение от 17 ноември 2022 г., Rodl & Partner, C‑562/20, EU:C:2022:883, т. 45).
35
На трето място, езиковото и контекстуалното тълкуване, които следват от точки 29 и 32—34 от настоящото съдебно решение, се потвърждават от телеологическото тълкуване на Директива 2015/849, която има за главна цел, както следва от нейното наименование и от член 1, параграфи 1 и 2, да се предотврати използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризъм. По-конкретно, с разпоредбите от тази директива се цели чрез подход, основан на риска, да се въведе набор от превантивни и възпиращи мерки, позволяващи ефективна борба с изпирането на пари и финансирането на тероризъм, за да не се допусне — както следва от съображение 1 от посочената директива — потоците от пари с незаконен произход да навредят на целостта, стабилността и репутацията на финансовия сектор на Съюза и да застрашат вътрешния му пазар и международното развитие (решение от 5 декември 2024 г., MISTRAL TRANS, C‑3/24, EU:C:2024:999, т. 25 и 26 и цитираната съдебна практика).
36
За тази цел с Директива 2015/849 се извършва минимална хармонизация по отношение както на нарушенията на предвидените в тази директива изисквания, които нарушения трябва да бъдат санкционирани, така и на санкциите, които трябва да бъдат наложени от държавите членки (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ, C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 44).
37
По изложените съображения член 59 от Директива 2015/849 следва да се тълкува в смисъл, че макар държавите членки да трябва най-малко да санкционират посочените в неговия параграф 1 нарушения, като при това предвидят поне административните санкции и мерки, посочени в параграфи 2 и 3, те все пак имат възможност да предвидят други санкции и мерки, включително за нарушения, различни от изброените във въпросния параграф 1, при положение че с член 59 се извършва само минимална хармонизация.
38
Така Директива 2015/849 по принцип допуска национална правна уредба или практика, която предвижда всяко от нарушенията със систематичен характер, установени при една и съща проверка, да се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция.
По спазването на общите принципи на правото на Съюза
39
В рамките на свободата на преценка, която им признава член 59 от Директива 2015/849, държавите членки са задължени да упражняват компетентността си при спазване на правото на Съюза и на неговите общи принципи, и по-специално при спазване на принципите на пропорционалност, ne bis in idem и на ефективност, последният от които изисква тези санкции да имат ефективен и възпиращ характер (вж. по аналогия решение от 17 ноември 2022 г., Rodl & Partner, C‑562/20, EU:C:2022:883, т. 49 и цитираната съдебна практика).
40
Този извод следва и от текста на съображение 59 и на член 58, параграф 1 от Директива 2015/849, според които държавите членки трябва да предвидят ефективни, пропорционални и възпиращи административни санкции и мерки.
– По принципа на ефективност
41
Що се отнася до принципа на ефективност, съгласно постоянната съдебна практика приложимата национална уредба не трябва да е съставена така, че да прави практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (решение от 5 март 2019 г., Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, т. 137 и цитираната съдебна практика).
42
В това отношение следва да се припомни, че изискването за ефективност по необходимост обхваща както преследването и санкционирането на нарушения, които засягат целостта, стабилността и репутацията на финансовата система на Съюза и които Директива 2015/849 има за цел да предотвратява, както е видно от член 1, параграф 1 във връзка със съображения 1 и 2 от нея, така и прилагането на наложените санкции, тъй като, ако не се изпълняват ефективно, санкциите не могат да са ефективни и възпиращи. В този контекст националният законодател трябва да гарантира, че процесуалният ред, приложим при преследването и санкционирането на тези нарушения, не е формулиран по такъв начин, че поради присъщи за него особености да съществува системен риск за ненаказуемост на деянията, представляващи такива нарушения (вж. по аналогия решение от 21 декември 2021 г., Euro Box Promotion и др., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 и C‑840/19, EU:C:2021:1034, т. 192 и 193).
43
Дадена мярка обаче е ефективна и възпираща, когато подтиква съответните субекти да избегнат санкции и — в случай че е наложена глоба — да заплатят последната в най-кратък срок (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2016 г., EL-EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, т. 47).
44
В настоящия случай следва да се приеме, че национална правна уредба или практика, според която всяко от нарушенията със систематичен характер, установени при една и съща проверка, се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция, подтиква съответните субекти да избегнат санкциите и предотвратява системен риск за ненаказуемост, доколкото такава правна уредба или практика разубеждава съответните субекти, извършили такова нарушение, да извършват повече нарушения. Следователно, освен ако се установи друго при проверка от запитващата юрисдикция, разглежданата в главното производство национална правна уредба или практика изглежда в съответствие с принципа на ефективност.
– По принципа на пропорционалност
45
Що се отнася до принципа на пропорционалност, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика административните или санкционните мерки, предвидени в съответното национално законодателство, не трябва да надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на легитимно преследваните от това законодателство цели, като се има предвид, че когато има избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до най-малко ограничителната и че причинените неудобства не трябва да са несъразмерни по отношение на преследваните цели. По-конкретно строгостта на наложените санкции трябва да бъде в съответствие с тежестта на наказваните с тях нарушения, включително и като гарантират реално възпиращ ефект, като същевременно съблюдават общия принцип на пропорционалност (решения от6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ, C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 99 и 100, и от 21 ноември 2024 г., Екострой, C‑61/23, EU:C:2024:974, т. 43 и 45 и цитираната съдебна практика).
46
Освен това принципът на пропорционалност е задължителен, що се отнася не само до определянето на елементите от състава на нарушението, но и до определянето на правилата относно тежестта на глобите и до преценката на обстоятелствата, които могат да бъдат отчитани при определянето на тези глоби (решение от 6 октомври 2021 г., ЕКОТЕКС БЪЛГАРИЯ, C‑544/19, EU:C:2021:803, т. 98 и цитираната съдебна практика).
47
Макар в крайна сметка националният съд, който е единствено компетентен да прецени фактите и да тълкува националното законодателство, да трябва да определи дали в конкретния случай тези изисквания са изпълнени, Съдът, в рамките на преюдициално производство, е компетентен въз основа на материалите по делото в главното производство и на представените пред него становища да даде на запитващата юрисдикция полезни насоки, които да ѝ позволят да реши спора, с който е сезирана (решение от 2 март 2023 г., PrivatBank и др., C‑78/21, EU:C:2023:137, т. 71 и цитираната съдебна практика).
48
В настоящия случай Законът ПИП/ФТ, който транспонира Директива 2015/849, има за цел, както е видно от заглавието му, да предотврати изпирането на пари и финансирането на тероризма. За тази цел член 34, параграф 2 от Закона ПИП/ФТ дефинира понятието „систематично нарушение“ на този закон, а член 39, параграф 1, точка 2 от посочения закон предвижда размера на имуществените санкции, които могат да бъдат наложени, когато е установено такова систематично нарушение. Съгласно предоставената от запитващата юрисдикция информация, по силата на разглежданата в главното производство национална правна уредба или практика всяко от установените от компетентния орган в рамките на една и съща проверка „систематични нарушения“ на същия закон трябва да се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция, чийто размер се определя, като се отчита максималният размер, предвиден от тази правна уредба.
49
Първо, що се отнася до въпроса дали разглежданата в главното производство национална правна уредба или практика е в състояние да гарантира осъществяването на преследваните цели, следва да се припомни, от една страна, че дадена национална правна уредба е в състояние да гарантира осъществяването на посочената цел единствено ако действително отговаря на стремежа за последователното и систематичното ѝ постигане, и от друга страна, че когато целта на национална правна уредба е, както в случая, предотвратяването на изпирането на пари и финансирането на тероризма, тази правна уредба трябва да се счита за годна да гарантира осъществяването на така изтъкнатата превантивна цел, ако спомага за намаляване на риска от изпиране на пари и финансиране на тероризма (решение от 2 март 2023 г., PrivatBank и др., C‑78/21, EU:C:2023:137, т. 72 и 73 и цитираната съдебна практика).
50
С разпоредбите от Директива 2015/849, които са с превантивен характер, се цели чрез подход, основан на риска, да се въведе набор от превантивни и възпиращи мерки, позволяващи ефективна борба с изпирането на пари и финансирането на тероризма, за да не се допусне — както следва от съображение 1 от тази директива — потоците от пари с незаконен произход да навредят на целостта, стабилността и репутацията на финансовия сектор на Съюза, както и да застрашат вътрешния му пазар и международното развитие (решение от 2 март 2023 г., PrivatBank и др., C‑78/21, EU:C:2023:137, т. 75).
51
Сред тези превантивни и възпиращи мерки, позволяващи ефективна борба с изпирането на пари и финансирането на тероризма, са посочените в член 59 от Директива 2015/849, който задължава държавите членки да санкционират най-малко нарушенията по параграф 1 на този член и за тази цел да предвидят най-малко санкциите по параграфи 2 и 3 от посочения член. Тези разпоредби обаче са транспонирани в литовското право с член 34 и член 39, параграф 1, точка 2 от Закона ПИП/ФТ.
52
Ето защо е видно, че национална правна уредба или практика като разглежданата в главното производство е подходяща да гарантира осъществяването на преследваните от нея легитимни цели, свързани с предотвратяването на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
53
Второ, що се отнася до въпроса дали разглежданата в главното производство национална правна уредба или практика е необходима, следва да се приеме, че само по себе си предвиждането, че всяко от систематичните нарушения на Закона ПИП/ФТ, установени от компетентния орган при една и съща проверка, трябва да се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция, не надхвърля необходимото за постигане на целта, преследвана с тази правна уредба или практика.
54
Всъщност, за да се предотврати изпирането на пари и финансирането на тероризма, следва съответните субекти, извършили нарушение на Закона ПИП/ФТ, да бъдат разубедени да извършват нови нарушения на този закон в бъдеще. За тази цел обаче е необходимо да се предвиди, че когато са установени няколко нарушения на този закон при една и съща проверка, на тези субекти може да бъде наложена или по-тежка санкция от тази за едно-единствено нарушение, или, както следва от точка 44 от настоящото решение, отделна санкция за всяко от допуснатите нарушения.
55
Въпреки че имуществена санкция се оказва по-малко ограничителна от отнемане или суспендиране на разрешението по смисъла на член 59, параграф 2, буква в) от Директива 2015/849 (вж. в този смисъл решение от 2 март 2023 г., PrivatBank и др., C‑78/21, EU:C:2023:137, т. 90), все пак запитващата юрисдикция следва да се увери, че когато са установени няколко систематични нарушения при една и съща проверка от страна на компетентния орган, определянето в съответствие с разглежданата в главното производство национална правна уредба или практика на размера на имуществената санкция за всяко от тези нарушения, отчитайки същия минимален размер и същия максимален размер като в случай на едно-единствено систематично нарушение, не надхвърля необходимото за постигането на преследваните цели.
56
Всъщност възможността за кумулиране на имуществени санкции, всяка от които не може да бъде по-ниска от минималния размер, предвиден в член 39, параграф 1, точка 2 от Закона ПИП/ФТ, като единственото ограничение е размер, равен на предвидения в тази разпоредба максимален размер, умножен по броя наложени имуществени санкции, може да доведе при такова положение до налагането на имуществени санкции в значителен размер, достигащ евентуално няколко милиона евро.
57
Въпреки че, взети поотделно, такива характеристики, отнасящи се до изчисляването на имуществените санкции, налагани за санкционирането на няколко систематични нарушения, които са установени при една и съща проверка, не надхвърлят непременно границите на необходимото за постигането на целите, преследвани с разглежданата в главното производство национална правна уредба или практика, това изискване все пак би могло да бъде нарушено от съчетанието на тези различни характеристики, и по-специално от възможността за кумулиране на имуществените санкции, които не могат да имат по-малък от предварително определен размер, като единственото ограничение е размер, съответстващ на неколкократния максимален размер, предвиден за всяка от тези имуществени санкции (вж. в този смисъл решения от 12 септември 2019 г., Maksimovic и др., C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 и C‑148/18, EU:C:2019:723, т. 42, 47 и 48, и от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект), C‑205/20, EU:C:2022:168т. 40 и 41).
58
При все това от член 433, параграф 10 от Закона за Националната банка на Литва е видно, че когато е уместно, размерът на имуществената санкция се намалява или увеличава, като се отчита необходимостта от гарантиране на пропорционалността на санкцията. Ето защо изглежда, че Националната банка на Литва разполага със свобода на преценка, която ѝ позволява да определя имуществени санкции по такъв начин, че да не надхвърлят необходимото за предотвратяване на изпирането на пари и финансирането на тероризма, което обаче следва да бъде проверено от запитващата юрисдикция в конкретния случай.
59
Трето, що се отнася до съответствието на санкциите с тежестта на установените нарушения, следва да се припомни, че когато националната правна уредба предвижда кумулирането на санкции, каквото е кумулирането на няколко имуществени санкции, компетентните органи имат задължението да се уверят, че тежестта на всички наложени санкции не надхвърля тежестта на установеното нарушение, тъй като в противен случай биха нарушили принципа на пропорционалност. Освен това този принцип изисква при определянето на санкцията и на размера на имуществената санкция да се отчитат конкретните обстоятелства по случая (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. T. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка), C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 66 и 67 и цитираната съдебна практика).
60
За да се прецени пропорционалността на санкциите, трябва да се вземе предвид и възможността националният съд да измени квалификацията спрямо дадената в акта, приет от компетентния орган на дадена държава членка, като тази възможност е от естество да доведе до налагането на по-лека санкция, както и възможността да нюансира санкцията спрямо тежестта на установеното нарушение (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2023 г., Г. СТ. T. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка), C‑655/21, EU:C:2023:791, т. 68 и цитираната съдебна практика).
61
В настоящия случай, от една страна, член 433, параграфи 7 и 10 от Закона за Националната банка на Литва предвижда, че при определянето на санкция и на размера на имуществената санкция следва да се отчитат конкретните обстоятелства по конкретния случай, както и необходимостта да се гарантира пропорционалността на санкциите, и от друга страна, както е видно от точка 14 от настоящото решение, Националната банка на Литва е отчела тези обстоятелства, като е намалила основния размер на разглежданите в главното производство имуществени санкции с мотива, че са непропорционално високи спрямо брутния годишен оборот на М.
62
В допълнение, член 59, параграф 2, буква д) и параграф 3 от Директива 2015/849 определя не таван, а праг по отношение на максималния размер на имуществените санкции, които държавите членки трябва да могат да налагат. Въпреки това запитващата юрисдикция следва да провери дали тежестта на всички наложени санкции, в случая на М, не надхвърля тежестта на установените нарушения.
63
Макар с оглед на изложеното по-горе разглежданата в главното производство национална правна уредба или практика да изглежда в съответствие с принципа на пропорционалност, все пак запитващата юрисдикция следва да се увери в случая, от една страна, че санкциите, наложени от Националната банка на Литва на М, не надхвърлят необходимото за предотвратяване на изпирането на пари и на финансирането на тероризма и от друга страна, че строгостта на тези санкции е в съответствие с тежестта на наказваните с тях нарушения.
– По принципа ne bis in idem
64
Що се отнася до принципа ne bis in idem, чиято приложимост трябва да се провери от запитващата юрисдикция (вж. в този смисъл решение от 14 септември 2023 г., Volkswagen Group Italia и Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, т. 46), следва да се припомни, че този принцип забранява кумулирането както на производства, така и на санкции, които имат наказателноправен характер по смисъла на член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), за същото деяние и срещу същото лице. Прилагането на посочения принцип е подчинено на две условия, а именно, от една страна, да има предходно окончателно решение (условието „bis“) и от друга страна, едни и същи деяния да са били предмет на предходно решение и на последващи производства или решения (условието „idem“) (решение от 25 януари 2024 г., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, т. 46 и 47 и цитираната съдебна практика).
65
Що се отнася до условието „bis“, за да може да се приеме, че дадено лице е осъдено с „окончателно съдебно решение“ за деянията, в извършването на които е обвинено, по смисъла на член 50 от Хартата, е важно, от една страна, възможностите за наказателно преследване да са окончателно изчерпани съгласно националното право, а от друга страна, това решение да е постановено след преценка по същество на съответното дело (решение от 25 януари 2024 г., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, т. 48 и 53 и цитираната съдебна практика).
66
От постоянната съдебна практика следва, че член 50 от Хартата се прилага не само към производства и санкции, квалифицирани от националното право като „наказателни“, но и към производства и санкции, за които независимо от тази квалификация по националното право трябва да се счете, че са с наказателноправен характер поради самото естество на нарушението или поради степента на тежест на санкцията, която може да бъде наложена на съответното лице (решение от 30 януари 2025 г., Engie Romania, C‑205/23, EU:C:2025:43, т. 49 и цитираната съдебна практика).
67
Що се отнася до условието „idem“, следа да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда релевантният критерий, за да се прецени дали е налице едно и също престъпление по смисъла на член 50 от Хартата, е идентичността на фактите, а именно наличието на съвкупност от неразделно свързани помежду си конкретни обстоятелства, довели до окончателното оправдаване или осъждане на съответното лице. Така този член забранява налагането за същото деяние на няколко санкции с наказателноправен характер в резултат на различни производства, водени с тези цели (решение от 25 януари 2024 г., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, т. 67 и цитираната съдебна практика). За сметка на това принципът ne bis in idem не намира приложение, когато съответните факти не са идентични, а само сходни (решение от 22 март 2022 г., bpost, C‑117/20, EU:C:2022:202, т. 36).
68
За да установят дали съществува такава съвкупност от конкретни обстоятелства, компетентните национални съдилища трябва да определят дали по различните производства фактите, съставляващи признаците от обективна страна, представляват съвкупност от факти, неразделно свързани помежду си във времето, пространството, както и по отношение на своя предмет (решение от 14 септември 2023 г., Bezirkshauptmannschaft Feldkirch, C‑55/22, EU:C:2023:670, т. 57 и цитираната съдебна практика).
69
В настоящия случай, противно на твърденията на М, преписката, с която разполага Съдът, не съдържа никакви данни, позволяващи да се направи извод за нарушение на принципа ne bis in idem. Макар действително да не може изначално да бъде изключено разглежданите в главното производство имуществени санкции да могат да се считат за имащи наказателноправен характер с оглед на степента им на тежест, тъй като член 58, параграф 2 от Директива 2015/849 позволява на държавите членки да предвиждат и налагат наказателни санкции, следва все пак да се констатира, от една страна, че от преписката не следва на М да са наложени имуществени санкции с окончателно решение, предхождащо спорното решение, относно факти, които са идентични на тези, до които се отнася това решение. От друга страна, различните нарушения, установени в посоченото решение, се отнасят до нарушаването на различни разпоредби от Закона ПИП/ФТ и на указанията за участниците на финансовите пазари за предотвратяване на изпирането на пари и/или финансирането на тероризма и следователно до факти, които са само сходни, а не идентични.
70
От съдебната практика обаче следва, че принципът ne bis in idem не се прилага спрямо положение, при което санкции относно няколко нарушения на различни разпоредби от националното право, транспониращи правото на Съюза, са наложени от един и същ орган с едно и също решение (вж. в този смисъл решение от 4 март 2020 г., Marine Harvest/Комисия, C‑10/18 P, EU:C:2020:149, т. 78).
71
По всички изложени съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 59 от Директива 2015/849 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба или практика, според която всяко от установените от компетентния орган на държава членка в рамките на една и съща проверка „систематични нарушения“ на посочените в параграф 1 на този член 59 изисквания трябва да се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция, чийто размер се определя въз основа на максималната имуществена санкция, която може да бъде наложена по силата на тази национална правна уредба или практика, при условие че са спазени общите принципи на правото на Съюза, и по-специално принципите на ефективност и на пропорционалност.
По третия въпрос
72
Предвид отговора на първия и втория въпрос не следва да се дава отговор на третия въпрос.
По съдебните разноски
73
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
Член 59 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба или практика, според която всяко от установените от компетентния орган на държава членка в рамките на една и съща проверка „систематични нарушения“ на посочените в параграф 1 на този член 59 изисквания трябва да се квалифицира като „отделно систематично нарушение“, за което се налага отделна имуществена санкция, чийто размер се определя въз основа на максималната имуществена санкция, която може да бъде наложена по силата на тази национална правна уредба или практика, при условие че са спазени общите принципи на правото на Съюза, и по-специално принципите на ефективност и на пропорционалност.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: литовски.