62022CJ0115_RES
Дело C‑115/22
SO
(Преюдициално запитване, отправено от Unabhängige Schiedskommission Wien)
Решение на Съда (голям състав) от 7 май 2024 година
„Преюдициално запитване — Допустимост — Член 267 ДФЕС — Понятието „юрисдикция“ — Национална арбитражна комисия, компетентна в областта на борбата с допинга в сферата на спорта — Критерии — Независимост на запитващия орган — Принцип на ефективна съдебна защита — Недопустимост на преюдициалното запитване“
Преюдициални въпроси — Сезиране на Съда — Национална юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС — Понятие — Unabhängige Schiedskommission Wien (Независима арбитражна комисия Виена, Австрия) — Изключване
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 34—38, 48—50, 52—54, 56 и 57 и диспозитива)
Преюдициални въпроси — Сезиране на Съда — Национална юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС — Понятие — Критерий за независимост — Статут на членовете на съответния национален орган — Изискване на несменяемост — Обхват
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 41—44)
Преюдициални въпроси — Сезиране на Съда — Национална юрисдикция по смисъла на член 267 ДФЕС — Понятие — Критерий за независимост — Безпристрастност — Понятие
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 45—47)
Право на Съюза — Предимство — Противоречащо национално право — Национална арбитражна комисия, компетентна в областта на борбата с допинга в сферата на спорта — Задължение да се оставят без приложение националните разпоредби, които не са в съответствие с разпоредбите от правото на Съюза с директен ефект
(вж. т. 55)
Резюме
Съдът, заседаващ в голям състав, отхвърля като недопустимо преюдициалното запитване, отправено от Unabhängige Schiedskommission Wien (Независима арбитражна комисия Виена, Австрия, наричана по-нататък „USK“), с мотива че този орган не отговаря на критерия за независимост, която се изисква, за да може да бъде квалифициран като „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
Жалбоподателката в главното производство е била професионална спортистка от 1998 г. до 2015 г. През 2021 г. Nationale Anti-Doping Agentur Austria GmbH (NADA), независима агенция за борба с допинга, подава искане до Österreichische Anti-Doping Rechtskommission (Австрийска антидопингова комисия, наричана по-нататък „ÖADR“) за извършване на проверка спрямо жалбоподателката, тъй като счита, че последната е нарушила антидопинговите правила (
1
).
С решение от 31 май 2021 г. ÖADR признава жалбоподателката за виновна за това нарушение. Тя обявява за невалидни всички резултати, които последната е постигнала през разглеждания период и отнема всички премии за участие и/или парични награди, получени от нея. Освен това ÖADR налага на жалбоподателката наказанието лишаване от състезателни права по отношение на всякакви спортни състезания за период от четири години. В хода на производството жалбоподателката прави искане това решение да не се разкрива пред обществеността, като по-специално не се оповестяват, нито се публикуват нейното име и други нейни лични данни. ÖADR отхвърля това искане.
Жалбоподателката подава искане за преразглеждане пред запитващия орган по настоящото дело — USK, като иска посоченото решение да бъде изменено, така че обществеността да не бъде информирана чрез публикуване на пълното ѝ име на свободно достъпен уебсайт за извършените от нея нарушения във връзка с употребата на допинг и за наложените ѝ санкции. С решение от 21 декември 2021 г. USK потвърждава тези санкции. Тя обаче решава да се произнесе с отделно решение по искането да не се публикува информация за извършените от жалбоподателката нарушения във връзка с употребата на допинг и за произтичащите от това санкции, като отлага произнасянето си в това отношение.
Тъй като изпитва съмнения относно съответствието на това публикуване с ОРЗД (
2
), USK отправя преюдициално запитване до Съда.
Съображения на Съда
Най-напред Съдът проверява дали предвид актуалното развитие на неговата практика (
3
) запитващият орган може да се квалифицира като „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
Най-напред Съдът припомня постоянната си практика по този въпрос, съгласно която, за да прецени дали съответният запитващ орган притежава качеството на „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС — въпрос, уреден единствено от правото на Съюза, Съдът взема предвид съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постоянно действащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали той прилага правни норми и дали е независим. Освен това националните юрисдикции могат да сезират Съда само ако пред тях има висящ спор и ако се произнасят в производство, което приключва с правораздавателен акт. Ето защо възможността на определен орган да сезира Съда следва да се прецени въз основа на критерии, свързани както с неговото устройство, така и с неговите функции.
Що се отнася до тези устройствени критерии, Съдът отбелязва, че от данните, съдържащи се в представената пред него преписка, и по-специално от разпоредбите на Федералния антидопингов закон от 2021 г. (
4
), е видно, че USK отговаря на критериите да е законоустановен орган, който е постоянно действащ, юрисдикцията му е задължителна и производството пред него е състезателно. За разлика от това, се поставя въпросът дали USK отговаря на критерия за независимост.
Що се отнася до този критерий, Съдът подчертава, че независимостта на националните съдилища, която е необходима за осигуряването на ефективна съдебна защита, е присъща за правосъдната дейност. Следователно тази независимост е от основно значение за правилното функциониране на системата за съдебно сътрудничество, въплътена в предвидения в член 267 ДФЕС механизъм на преюдициалното запитване, доколкото съгласно постоянната практика на Съда този механизъм може да бъде задействан само от орган, който изпълнява този критерий за независимост. По този начин Съдът припомня, че понятието за независимост на съдебната власт има два аспекта.
Първият аспект, който е външен, изисква съответният орган да упражнява функциите си напълно самостоятелно, без да е йерархично обвързан или да е подчинен на когото и било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид, като по този начин е защитен от външна намеса или натиск, които могат да накърнят независимостта на членовете му при вземането на решение и да повлияят на техните решения. В това отношение несменяемостта на членовете на съответната инстанция представлява присъща гаранция за независимостта на съдиите, доколкото цели да защити лицата, изпълняващи правораздавателна функция.
По-конкретно принципът на несменяемост, чието кардинално значение следва да се подчертае, изисква по-специално съдиите да могат да останат на служба, докато не достигнат задължителната пенсионна възраст или до края на техния мандат, когато той е за определен срок. Без този принцип да е абсолютен по своя характер, изключения от него може да има само по легитимни и императивни съображения и при спазване на принципа на пропорционалност. Ето защо е общопризнато, че съдиите могат да бъдат освободени от длъжност, ако не са в състояние да продължат да изпълняват функциите си поради (физическа) неспособност или сериозно нарушение на задълженията си и при спазване на съответните процедури. Така гаранцията за несменяемост на членовете на дадена юрисдикция изисква случаите на освобождаване от длъжност на членовете на съответния орган да са определени в специална правна уредба посредством изрични законови разпоредби, които предоставят гаранции, надхвърлящи предвидените в общите правила на административното и трудовото право и приложими в случай на злоупотреба при освобождаване от длъжност.
Вторият аспект на понятието „независимост“, който е от вътрешен порядък, е свързан с понятието за безпристрастност и визира еднаквата отдалеченост от страните по спора и от съответните им интереси с оглед на предмета на спора. Този аспект изисква запазването на обективност и липсата на всякакъв интерес от изхода на спора извън строгото прилагане на правната норма. Така понятието „независимост“ предполага преди всичко съответната инстанция да има качеството на трето лице по отношение на органа, който е приел обжалваното решение. Тези гаранции за независимост и безпристрастност изискват наличието на правила, по-конкретно що се отнася до състава на органа, назначаването, срока на упражняване на функциите, както и основанията за самоотвод, отвод и освобождаване от длъжност на членовете му, които правила да дават възможност да се отстрани всяко оправдано съмнение в съзнанието на страните в производството относно неподатливостта на органа към външни фактори и неутралността му по отношение на противопоставящите се интереси.
В този смисъл, във връзка с USK, Съдът констатира, че процедурният правилник на тази комисия относно ADBG предвижда, че членовете ѝ са независими при упражняване на функциите си и за тях се прилага принципът на безпристрастност. Съгласно ADBG (
5
) обаче членовете на USK се назначават от федералния министър на изкуството, културата, държавната служба и спорта за срок от четири години, който може да бъде подновяван, като е възможно предсрочното им освобождаване от длъжност „поради сериозни причини“, без това понятие да е дефинирано в националното законодателство. По-специално несменяемостта на членовете на USK изобщо не е гарантирана със специална норма. Освен това решение за освобождаване от длъжност на членовете на USK може да се вземе само от федералния министър, а именно от изпълнителен член, без предварително да са установени точни критерии или гаранции.
От това Съдът заключава, че приложимото национално законодателство не гарантира, че членовете на USK са защитени от външен натиск, независимо дали пряк или непряк, който може да породи съмнение в тяхната независимост, така че този орган не отговаря на характерното за юрисдикциите изискване за независимост, разглеждано във вътрешния му аспект. При това положение USK не може да се квалифицира като „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС.
Съдът уточнява обаче, че това обстоятелство не я освобождава от задължението да гарантира прилагането на правото на Съюза при приемането на своите решения и при нужда да оставя без приложение националните разпоредби, които изглеждат противоречащи на разпоредбите от правото на Съюза с директен ефект, тъй като всъщност такива задължения обвързват всички компетентни национални органи, а не само националните юрисдикции.
От друга страна, Съдът отбелязва, че от информацията, с която разполага, следва, че жалбоподателката в главното производство e сезирала Österreichische Datenschutzbehörde (австрийски орган за защита на данните) с жалба за нарушение на тази защита в съответствие с член 77, параграф 1 от ОРЗД. Този орган е приел решение за отхвърляне на жалбата, което подлежи на обжалване пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) съобразно член 78, параграф 1 от ОРЗД (
6
). Производството по тази жалба е спряно до произнасянето на Съда по поставените по настоящото дело въпроси.
(
1
)	International Association of Athletics Federations (Международна асоциация на федерациите по лека атлетика) приема състезателните правила за 2014—2015 г. и антидопингови правила — през 2017 г.
(
2
)	По-специално с член 5, параграф 1, букви а) и в), член 6, параграф 3 и членове 9 и 10 от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/ЕО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1, наричан по-нататък „ОРЗД“).
(
3
)	В съображенията си Съдът посочва по-конкретно решения от 21 януари 2020 г., Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17), и от 3 май 2022 г., CityRail (C‑453/20, EU:C:2022:341).
(
4
)	Anti-Doping-Bundesgesetz 2021 (Федерален антидопингов закон от 2021 г.) от 23 декември 2020 г. (BGBl. I, 152/2020, наричан по-нататък „ADBG“).
(
5
)	Съгласно член 8, параграф 3 от ADBG.
(
6
)	Вж. в това отношение решение от 7 декември 2023 г., SCHUFA Holding (Освобождаване от остатъка по задълженията) (C‑26/22 и C‑64/22, EU:C:2023:958, т. 52 и 70).