62022CJ0540_RES
Věc C‑540/22
SN_ASaRA
v.
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Rechtbank Den Haag)
Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 20. června 2024
„Řízení o předběžné otázce – Volný pohyb služeb – Články 56 a 57 SFEU – Vyslání státních příslušníků třetích zemí podnikem z jednoho členského státu za účelem výkonu práce v jiném členském státě – Doba přesahující 90 dnů během období 180 dnů – Povinnost vyslaných pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, být držiteli povolení k pobytu v hostitelském členském státě v případě poskytování služeb delšího tří měsíců – Omezení doby platnosti vydaných povolení k pobytu – Výše poplatků za žádost o povolení k pobytu – Omezení volného pohybu služeb – Naléhavé důvody obecného zájmu – Přiměřenost“
Volný pohyb služeb – Ustanovení Smlouvy – Působnost – Meze – Právo zaměstnavatele na volný pohyb služeb – Odvozené právo pobytu vyslaných pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetí země – Nepřípustnost
(Články 56 a 57 SFEU)
(viz body 49–55, výrok 1)
Volný pohyb služeb – Ustanovení Smlouvy – Působnost – Pracovníci, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí legálně zaměstnanými v jednom členském státě a vyslanými do jiného členského státu za účelem poskytnutí služeb – Vnitrostátní právní úprava týkající se práva pobytu takových pracovníků – Zahrnutí
[Články 56 a 57 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1030/2002, čl. 1 odst. 2 písm. a); směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71, bod 20; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123, čl. 17 bod 9; směrnice Rady 2003/109, čl. 3 odst. 2 písm. e); Úmluva k provedení Schengenské dohody, čl. 21 odst. 1]
(viz body 59–66)
Volný pohyb služeb – Omezení – Podnik usazený v členském státě poskytující služby v jiném členském státě po dobu delší než tři měsíce – Právní úprava členského státu, v němž jsou služby poskytovány, ukládající takovému podniku povinnost získat povolení k pobytu pro každého pracovníka, který je státním příslušníkem třetí země jím vyslaným na území tohoto státu – Dotčené povolení předpokládající předchozí oznámení tohoto podniku příslušným orgánům o poskytování služeb, které je cílem vyslání, a předání určitých dokladů – Nepřípustnost – Odůvodnění – Zvýšení právní jistoty vyslaných pracovníků a usnadnění správních kontrol – Ochrana veřejného pořádku – Přiměřenost – Ověření předkládajícím soudem
(Článek 56 SFEU)
(viz body 67–76, 78–103, výrok 2)
Volný pohyb služeb – Omezení – Právní úprava členského státu omezující dobu platnosti povolení k pobytu, které může být vydáno pracovníkovi, jenž je státním příslušníkem třetí země vyslaným na jeho území – Doba, která může být kratší než doba nezbytná pro poskytnutí služby, k němuž je pracovník vyslán – Doba omezená na dobu platnosti povolení k práci a k pobytu, který má dotyčná osoba v členském státě, v němž je usazen poskytovatel služeb – Vydání uvedeného povolení vyžadující zaplacení poplatků přesahujících výši poplatků za vydání osvědčení o legálním pobytu občanovi Unie – Přípustnost – Podmínky
(Článek 56 SFEU)
(viz body 112–122, výrok 3)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému rechtbank Den Haag, zittingsplaats Middelburg (soud v Haagu zasedající v Middelbourgu, Nizozemsko), předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upřesňuje podmínky práva pobytu v hostitelském členském státě, za kterých mohou být státní příslušníci třetích zemí vysláni do členského státu podnikem usazeným v jiném členském státě.
Žalobci, kteří jsou ukrajinskými státními příslušníky, jsou držiteli povolení k dočasnému pobytu vydaného slovenskými orgány. Pracují pro slovenskou společnost ROBI spol. s.r.o., která je vyslala k nizozemské společnosti za účelem výkonu práce v přístavu Rotterdam (Nizozemsko). Za tímto účelem oznámila ROBI příslušným nizozemským orgánům povahu činností vykonávaných po dobu vyslání a její trvání.
Následně ROBI uvedené orgány informovala, že výkon těchto činností přesáhne dobu 90 dnů během období 180 dnů, kterou mají k dispozici cizinci, kteří jsou držiteli povolení k pobytu vydaného členským státem, na základě čl. 21 odst. 1 Úmluvy k provedení Schengenské dohody (
1
). ROBI proto podala k nizozemským orgánům žádosti o povolení k pobytu na dobu poskytování služeb pro každého z žalobců, přičemž za jejich vyřízení byly vybrány poplatky. Příslušný orgán, jednající jménem Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost, Nizozemsko), vydal požadovaná povolení k pobytu, avšak omezil jejich platnost na dobu platnosti slovenských povolení k dočasnému pobytu, tedy na kratší dobu, než byla doba jejich vyslání.
V dubnu 2021 státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost zamítl stížnosti podané žalobci proti každému z rozhodnutí, kterými jim bylo vydáno povolení k pobytu. Předkládající soud, k němuž byla podána žaloba proti rozhodnutím přijatým v dubnu 2021, se táže Soudního dvora na to, zda je s volným pohybem služeb, zakotveným v článcích 56 a 57 SFEU, slučitelná vnitrostátní právní úprava, která v rámci přeshraničního poskytování služeb ukládá pracovníkům, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí zaměstnanými poskytovatelem služeb usazeným v členském státě, povinnost být vedle povolení k pobytu v tomto členském státě po uplynutí doby 90 dnů stanovené ve výše uvedeném ustanovení ÚPSD i držiteli povolení k pobytu v členském státě poskytování služeb, přičemž platnost tohoto povolení může být časově omezena. Žádá rovněž, aby Soudní dvůr přezkoumal soulad ukládání poplatků za každou žádost o povolení k pobytu v členském státě, v němž jsou služby poskytovány, s unijním právem.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr ve svém rozsudku zaprvé rozhodl, že články 56 a 57 SFEU neukládají automatické přiznání „odvozeného práva pobytu“ pracovníkům, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí vyslanými do členského státu, v členském státě, ve kterém jsou zaměstnáni, ani v členském státě, do něhož jsou vysláni.
Zadruhé, pokud jde o povinnost podniku poskytujícího služby oznámit toto poskytování příslušným vnitrostátním orgánům a získat povolení k pobytu pro každého pracovníka, kterého hodlá do tohoto členského státu vyslat a který je státním příslušníkem třetí země, uloženou napadenou právní úpravou, konstatuje Soudní dvůr nejprve, že i když je v projednávaném případě dotčená právní úprava použitelná bez rozdílu, v případě, že by poskytování služeb podniky usazenými v jiném členském státě přesáhlo dobu tří měsíců, ukládá daným podnikům splnění dodatečných formalit nad rámec těch, kterým za účelem zaměstnání státních příslušníků třetích zemí v souladu se směrnicí 2009/52 (
2
) již podléhají v členském státě, v němž jsou usazeny. Taková právní úprava proto zavádí omezení volného pohybu služeb ve smyslu článků 56 a 57 SFEU.
Soudní dvůr dále zkoumá, zda toto omezení může být odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu, a uvádí zejména to, že je pravda, že snaha předejít narušování pracovního trhu představuje naléhavý důvod obecného zájmu. Takový důvod však nemůže odůvodnit vnitrostátní právní úpravu, která se použije na státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou vysláni podnikem poskytujícím služby usazeným v jiném členském státě, aby pod jeho dohledem a vedením poskytovali služby mimo rámec dočasného přidělení pracovní síly, jelikož tito vyslaní pracovníci nejsou považováni za působící na pracovním trhu členského státu, do něhož jsou vysláni.
Soudní dvůr nicméně připomíná, že cíl spočívající v zajištění právní jistoty vyslaných pracovníků tím, že jim bude umožněno snadno prokázat, že na území členského státu, v němž jsou služby poskytovány, byli vysláni legálně, a tudíž na něm pobývají v souladu se zákonem, rovněž představuje naléhavý důvod obecného zájmu. Pokud jde přitom o přiměřenost takového opatření, povinnost poskytovatelů usazených v jiném členském státě žádat o povolení k pobytu pro každého pracovníka, který je vyslaným státním příslušníkem třetí země, aby tito pracovníci měli doklad s ochrannými prvky, představuje opatření způsobilé k dosažení cíle zvýšení právní jistoty takových pracovníků, jelikož toto povolení prokazuje jejich právo pobytu v hostitelském členském státě. Krom toho se nejeví, že by dotčená právní úprava překračovala meze toho, co je k dosažení takového cíle nezbytné, jelikož povinnosti uložené podniku poskytujícímu služby jsou nezbytné zejména k prokázání zákonnosti vyslání. Dotčená právní úprava proto může být odůvodněna cílem zvýšení právní jistoty vyslaných pracovníků a usnadnění správních kontrol a v projednávaném případě musí být považována za přiměřenou.
Soudní dvůr rovněž připouští, že na cíl vycházející z nezbytnosti kontroly, zda dotyčný pracovník nepředstavuje hrozbu pro veřejný pořádek, je třeba nahlížet tak, že může odůvodnit omezení volného pohybu služeb. V projednávaném případě se sporné opatření jeví jako vhodné k dosažení tohoto cíle a mimo to nelze mít za to, že překračuje meze toho, co je k tomuto účelu nezbytné, pokud vede k odepření pobytu pouze osobám, které představují skutečné a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti. Jelikož se totiž posouzení hrozby, kterou může určitá osoba představovat pro veřejný pořádek, může v jednotlivých zemích lišit, případná existence obdobné kontroly v členském státě, v němž je usazen poskytovatel služeb, nemůže zbavit relevance takovou kontrolu v členském státě, ve kterém mají být služby poskytnuty. Navíc na rozdíl od oznamovacího postupu, který spočívá v kontrole na základě obdržených nebo již držených informací, může řízení o vydání povolení k pobytu tím, že vyžaduje, aby se dotyčná osoba fyzicky dostavila před příslušný orgán, umožnit důkladné ověření její totožnosti, které má v oblasti boje proti hrozbám pro veřejný pořádek zvláštní důležitost.
Cíl ochrany veřejného pořádku tak může odůvodnit, aby členský stát vyžadoval, aby poskytovatelé služeb usazení v jiném členském státě, kteří chtějí vysílat pracovníky, jež jsou státními příslušníky třetích zemí, získali při překročení tříměsíčního pobytu v prvním členském státě povolení k pobytu pro každého z těchto pracovníků. Tento cíl by odůvodňoval rovněž to, aby při této příležitosti členský stát podmínil vydání takového povolení ověřením, že dotyčná osoba nepředstavuje hrozbu pro veřejný pořádek a veřejnou bezpečnost, pokud nemohly být za tímto účelem kontroly spolehlivě provedeny na základě informací, jejichž předání by uvedený členský stát vyžadoval nebo mohl rozumně vyžadovat při oznamovacím postupu, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Soudní dvůr proto uvádí, že článek 56 SFEU nebrání právní úpravě členského státu, která stanoví, že v případě, kdy podnik usazený v jiném členském státě poskytuje v prvním členském státě služby po dobu přesahující tři měsíce, má tento podnik povinnost získat v hostitelském členském státě povolení k pobytu pro každého pracovníka, kterého hodlá do tohoto členského státu vyslat a který je státním příslušníkem třetí země, a za účelem získání tohoto povolení předem příslušným orgánům tohoto státu oznámí služby, k jejichž poskytnutí mají být tito pracovníci vysláni, a předloží orgánům povolení k pobytu, která tito pracovníci mají v členském státě, v němž je podnik usazen, jakož i jejich pracovní smlouvy.
A konečně, pokud jde o skutečnost, že poplatky za vydání povolení k pobytu pracovníkovi, který je státním příslušníkem třetí země vyslaným do členského státu podnikem usazeným v jiném členském státě, jsou vyšší než poplatky za vydání osvědčení o pobytu občanovi Unie, připomíná Soudní dvůr, že k tomu, aby opatření vyžadující zaplacení poplatků za vydání povolení k pobytu členským státem mohlo být považováno za slučitelné s článkem 56 SFEU, nesmí být v souladu se zásadou proporcionality výše těchto poplatků nadměrná nebo nepřiměřená. Přiměřenost poplatků musí být posuzována s ohledem na náklady způsobené vyřízením žádosti, které musí dotyčný členský stát nést. V tomto ohledu Soudní dvůr uvádí, že okolnost, že poplatky požadované za vydání povolení k pobytu vyslanému pracovníkovi, který je státním příslušníkem třetí země, jsou vyšší než poplatky požadované za vydání osvědčení o pobytu pro občana Unie, nemůže v zásadě postačovat k prokázání, že by výše těchto poplatků porušovala článek 56 SFEU. Tato okolnost však může představovat závažnou indicii neúměrnosti této výše, pokud kroky, které musí správní orgán učinit k vydání takového povolení k pobytu, jakož i výrobní náklady odpovídajícího dokladu s ochrannými prvky, odpovídají krokům a nákladům nezbytným k vydání osvědčení o pobytu pro občana Unie, což přísluší určit předkládajícímu soudu.
Soudní dvůr tudíž dospěl k závěru, že článek 56 SFEU nebrání vnitrostátní právní úpravě členského státu, podle níž platnost povolení k pobytu, které může být vydáno pracovníkovi, jenž je státním příslušníkem třetí země vyslaným do tohoto členského státu, nesmí v žádném případě přesáhnout dobu stanovenou dotčenou vnitrostátní právní úpravou, která tak může být kratší než doba nezbytná pro poskytnutí služby, k němuž je tento pracovník vyslán. Tento článek nebrání ani omezení platnosti takového povolení k pobytu na dobu platnosti povolení dotyčného k práci a k pobytu v členském státě, ve kterém je usazen poskytovatel služeb. A konečně, podle téhož článku může vydání uvedeného povolení k pobytu vyžadovat zaplacení poplatků přesahujících výši poplatků za vydání osvědčení o legálním pobytu občanovi Unie, pokud především počáteční doba platnosti povolení není zjevně příliš krátká na to, aby odpovídala potřebám většiny poskytovatelů služeb, dále je možné dosáhnout obnovení povolení bez příliš zatěžujících formalit a konečně výše uvedených poplatků přibližně odpovídá administrativním nákladům na vyřízení žádosti o takové povolení.
(
1
) – Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích, která byla podepsána v Schengenu dne 19. června 1990 a vstoupila v platnost dne 26. března 1995 (Úř. věst. 2000, L 239, s. 19), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 265/2010 ze dne 25. března 2010 (Úř. věst. 2010, L 85, s. 1), jakož i nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013 (Úř. věst. 2013, L 182, s. 1) (dále jen „ÚPSD“). Článek 21 odst. 1 ÚPSD zní: „Cizinci, kteří jsou držiteli platného povolení k pobytu vydaného některým členským státem, se mohou na základě tohoto povolení a platného cestovního dokladu volně pohybovat po dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů na území ostatních členských států, pokud splňují podmínky vstupu uvedené v čl. 5 odst. 1 písm. a), c) a e) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 ze dne 15. března 2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex)[…], a pokud nejsou uvedeni na vnitrostátním seznamu osob, jimž má být odepřen vstup na území příslušného členského státu.“
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/52/ES ze dne 18. června 2009 o minimálních normách pro sankce a opatření vůči zaměstnavatelům neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2009, L 168, s. 24).