62010CC0081_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Fellebbezésével a France Télécom SA (a továbbiakban: France Télécom) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑427/04. és T‑17/05. sz., Franciaország és France Télécom kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. november 30‑án hozott ítéletének (EBHT 2009., II‑4315. o., a továbbiakban: megtámadott ítélet)(2) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította a Franciaország által a France Télécom számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2004. augusztus 2‑i 2005/709/EK bizottsági határozat (az értesítés a C(2004)3061. számú dokumentummal történt) (a továbbiakban: vitatott határozat)(3) ellen a Francia Köztársaság (T‑427/04. sz. ügy) és a France Télécom (T‑17/05. sz. ügy) által indított megsemmisítés iránti keresetet.
2. A jelen ügy a France Télécom helyzetének a távközlési ágazat liberalizációja keretén belüli változásához kapcsolódik, és az adózási intézkedésekkel összefüggő előny azonosításával, valamint az olyan adózási intézkedés jogosultjai számára biztosított jogi védelemmel kapcsolatos kérdéseket vet fel, amely jogellenes állami támogatásnak minősül.
3. 1990‑ig a France Télécom által folytatott tevékenységek a ministère des Postes et Télécommunications (francia postaügyi és távközlési minisztérium) (PTT) egyik igazgatóságának hatáskörébe tartoztak. A France Télécomot sui generis
közjogi jogi személyként 1991. január 1‑jével hozta létre a postai és távközlési közszolgáltatás megszervezéséről szóló, 1990. július 2‑i 90‑568. törvény.(4) A France Télécom nemzeti vállalatról szóló, 1996. július 26‑i 96‑660. törvény(5) alapján 1998. december 31‑én a France Télécom nemzeti vállalattá alakult, és a jelen jogvita alapját képező tényállás megvalósulásának idején alaptőkéjének több mint fele közvetlenül vagy közvetve az állam tulajdonában állt. A France Télécomra vonatkozó szabályokat tehát a 90‑568. törvény állapította meg, egyebekben pedig – amennyiben az említett törvénnyel nem állt ellentétben – a részvénytársaságokra vonatkozó szabályozás vonatkozott rá.
II – Jogi háttér
4. A 659/1999/EK rendeletet(6) az Európai Bizottság által az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozóan kialakított és megszilárdított egységes gyakorlat kodifikálása érdekében fogadták el, az átláthatóság és a jogbiztonság növelése céljából. 1999. április 16‑án lépett hatályba.
5. A 659/1999 rendelet (14) preambulumbekezdése kimondja, hogy „mivel a jogbiztonság biztosítása érdekében indokolt egy 10 éves jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő] megállapítása a jogellenes támogatások tekintetében, amelynek lejárta után a visszatérítés [helyesen: visszatéríttetés] már nem rendelhető el.”
6. A 659/1999 rendelet 15. cikke értelmében:
„(1) A Bizottság támogatás visszatéríttetésre vonatkozó hatásköre tízéves jogvesztő határidőn [helyesen: elévülési időn] belül érvényesíthető.
(2) A jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő] azon a napon kezdődik, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezettnek egyedi támogatás formájában vagy támogatási program részét képező támogatás formájában nyújtják. A Bizottság vagy a Bizottság kérésére eljáró tagállam jogellenes támogatással kapcsolatos intézkedései megszakítják a jogvesztő határidőt [helyesen: elévülési időt]. A jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő] minden megszakítástól számítva újra indul. A jogvesztő határidőt fel kell függeszteni [helyesen: Az elévülés nyugszik], amíg a Bizottság határozata az Európai Közösségek Bírósága előtt függőben lévő eljárás alá tartozik [helyesen: folyamatban lévő eljárás tárgyát képezi].
(3) Minden támogatást, amellyel kapcsolatban a jogvesztő határidő [helyesen: elévülési idő] lejárt, létező támogatásnak kell tekinteni.”
III – A jogvita alapját képező tényállás
A – A France Télécomra alkalmazandó adózási rendszert meghatározó nemzeti rendelkezések
1. A France Télécomra kivetett iparűzési adó. Az iparűzési adó általános rendszere(7)
7. Amint a megtámadott ítélet 16–24. pontja összefoglalja, az iparűzési adó egy helyi adó, amelynek szabályait törvény rögzíti, és az általános adókódex szabályozza. Az adott évben valamennyi, önálló vállalkozóként rendszeresen szakmai tevékenységet végző természetes vagy jogi személynek iparűzési adót kell fizetnie, amely január 1‑jén esedékes. Az iparűzési adó megállapítására a kötelezettek hozzájárulási képessége alapján kerül sor, amelyet az általuk a kedvezményezett önkormányzat területén végzett tevékenységek mértékétől függő gazdasági kritériumok határoznak meg.
8. Ebből következően az iparűzési adó olyan adó, amelynek alapját nem a vállalkozás tevékenységéből származó nyereségből képzik, hanem a jelen jogvita alapjául szolgáló tényállás megvalósulásának időpontjában a kötelezett által azon településeken felhasznált termelési tényezők – tőke és munkaerő – értékének hányadosából, ahol az adókötelezettséget bevezették.
9. Ami az 1994‑től 2002‑ig terjedő időszakban kivetett adót illeti, a társasági adó alanyainak minősülő jogi személyek esetében az iparűzési adó alapja egyrészt a referencia‑időszakban a kötelezett szakmai tevékenységét szolgáló tárgyi eszközök bérleti értékéből, másrészt pedig a referencia‑időszakban kifizetett bérek bizonyos hányadából tevődött össze. A fent említett referencia‑időszak megegyezik az adókötelezettség keletkezésének évét megelőző utolsó előtti év, amennyiben a tevékenység végzése egybeesik a naptári évvel, vagy – ennek hiányában – amennyiben a tevékenység végzése lezárul az adókötelezettség keletkezésének évét megelőző utolsó előtti év során.
10. Az iparűzési adó minden olyan településen kivetésre kerül, ahol a kötelezett helyiséggel vagy telekkel rendelkezik, az ott található vagy oda kapcsolódó eszközök bérleti értéke, illetve az ott foglalkoztatott alkalmazottaknak kifizetett bérek arányában.
2. A France Télécomra alkalmazandó szabályok
a) Az általános szabályok szerinti adóztatás elvéről
11. A France Télécom létrehozásának alapjául szolgáló 90‑568. törvény különös szabályokat állapít meg az adózással kapcsolatban. Bizonyos kivételek figyelembevétele mellett a France Télécom főszabály szerint alanya minden olyan adónak, amelynek alanyai az ugyanolyan tevékenységet folytató magánvállalkozások.
b) Az átalánybefizetésről
12. A France Télécomra 1994. január 1‑jéig kizárólag olyan adókat lehetett kivetni, amelynek alanya ténylegesen az állam volt. Ennek következtében a France Télécom különösen nem minősült sem a társasági adó, sem a helyi adók, köztük az iparűzési adó alanyának. Ennek ellentételezéseként a France Télécomnak 1991‑től 1993‑ig hozzájárulást kellett fizetnie, amelyet évente rögzített a költségvetési törvény olyan összegben, amelynek aktualizálás előtti alapja az 1989‑es évre megállapított elkülönített távközlési költségvetés egyenlege volt.
c) Az 1994‑től alkalmazandó különös adózási szabályokról
13. Az adó megállapítására az adókódex általános szabályai szerinti adóalapra vetítve került sor, a helyi önkormányzatok által az előző évben megszavazott adómértékek országos súlyozott átlagából származó adómérték alkalmazásával. Ezenkívül 8% helyett 1,9%‑ban állapították meg a France Télécomot terhelő igazgatási díj mértékét.
14. E tekintetben azonnal megjegyzem, hogy ily módon az iparűzési adót az állami adóhatóságok szedik be, és nem az érintett helyi önkormányzatok. Az állam által a fent említett igazgatási díj címén levont összegek az adóigazgatási szerveknél az adózók jegyzékének felállításával és az iparűzési adó helyi önkormányzatok javára történő behajtásával összefüggésben felmerült költségek kompenzálását szolgálta.
15. Az adó összege az államot illette meg, illetve annak az 1994‑re megfizetett összeget meghaladó, a fogyasztói árindex alapján évente kiigazított hányadát a Fonds national de péréquation de la taxe professionnelle‑be (az iparűzési adó országos kiegyenlítő alapja) kellett befizetni.
16. Az iparűzési adóra vonatkozó különös szabályozást, amelyet időtartambeli korlátozás nélkül írtak elő, a 2003. évi költségvetési törvény megszüntette.(8)
B – A vitatott határozat elfogadását megelőző közigazgatási eljárás
17. 2001. március 13‑án az Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun (a területi önkormányzatok által a France Télécomra és a La Poste‑ra kivetett iparűzési adó általános szabályok hatálya alá való visszavezetése érdekében létrehozott szövetség) panasszal élt a Bizottságnál, amely szerint a különös adózási szabályok a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősülnek. A panaszos különösen arra a bevételkiesésre hivatkozott, amelyet egyes településeken az adómérték országos súlyozott átlagának alkalmazása idézett elő.
18. E panasz nyomán 2001. június 8‑án a Bizottság úgy határozott, hogy előzetes vizsgálati eljárást indít a különös adózási szabályokkal kapcsolatban, és ebben a tárgyban tájékoztatást kért a Francia Köztársaságtól.
19. 2003. január 30‑án a Bizottság határozatot hozott arról, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján hivatalos vizsgálati eljárást indít, különösen a France Télécom 1991‑től 1993‑ig terjedő időszakra vonatkozó iparűzési adó alóli mentességével és a különös adózási szabályokkal kapcsolatban. A hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozatban a Bizottság 1994‑től évi 1 milliárd FRF‑ra becsülte a France Télécom számára biztosított előnyt (73. és 74. pont). Az eljárást megindító határozatot 2003. március 12‑én tették közzé.(9)
20. A francia hatóságok és a Bizottság közötti levélváltás során a 2004. július 5‑én megküldött telefaxban a Francia Köztársaság – hangsúlyozva becslései közelítőleges jellegét – újabb modellezést nyújtott be azokról a költségvetési következményekről, amelyek az iparűzési adónak a France Télécomra 1991 és 2002 között alkalmazott szabályozásából származtak. Ezen, a France Télécomra a 2003‑ban ténylegesen kivetett iparűzési adó összege alapján végzett új becslés azt mutatta, hogy a France Télécomot ezen időszak alatt aktualizálás nélkül több mint 1,7 milliárd euró összegű túladóztatás sújtotta.
C – A vitatott határozat
21. A Bizottság tagjainak testülete 2004. július 19‑én és 20‑án tartott 1667. ülésén határozattervezetet hagyott jóvá, amely megállapította, hogy a France Télécom a rá vonatkozó különös adózási szabályok folytán az 1994‑től 2002‑ig terjedő időszakban állami támogatásban részesült, és felhatalmazta a versenyügyekért felelős tagját, hogy az elnökkel egyetértésben hozza meg a határozat francia nyelvű hiteles végleges változatát.
22. 2004. augusztus 2‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyről 2004. augusztus 3‑án értesítették a Francia Köztársaságot.
23. A vitatott határozatban a Bizottság először is megállapította, hogy az 1991‑től 1993‑ig terjedő időszakra előírt átalánybefizetés úgy tekinthető, hogy az az egyébként ugyanezen évekre fizetendő iparűzési adó helyébe lépett. Ebből következően ezen időszak alatt az iparűzési adó alóli mentesség nem minősül állami támogatásnak (a vitatott határozat (22)–(33) és (53) preambulumbekezdése).
24. Ezzel szemben a Bizottság úgy vélte, hogy az 1994 és 2002 között alkalmazott különös adózási szabályok állami támogatásnak minősülnek, amely abban testesül meg, hogy az az adókötelezettség, amely a France Télécomot az általános szabályok szerint terhelte volna, eltér attól az összegtől, amelyet iparűzési adóként ténylegesen kivetettek rá (a továbbiakban: adóterhek közötti eltérés). E jogellenesen nyújtott új támogatás egyébiránt összeegyeztethetetlen a közös piaccal. Ebből következően vissza kell téríttetni (a vitatott határozat (34)–(53) preambulumbekezdése).
25. A Bizottság a különös adózási szabályok állami támogatásnak való minősítésé t a következőképpen indokolta.
26. Elsőként a Bizottság kifejtette azokat az indokokat, amelyek alapján álláspontja szerint el kellett utasítani a francia hatóságok arra vonatkozó érvét, hogy az 1994‑től 2002‑ig terjedő időszak tekintetében megállapított előny bőven megtérült a France Télécomra az 1991‑től 1993‑ig terjedő időszakban kirótt átalánybefizetések összege folytán (a vitatott határozat (35)–(41) preambulumbekezdése).
27. Másodsorban a Bizottság úgy vélte, hogy az adóterhek közötti eltérés előnyt biztosított a France Télécom számára olyan források révén, amelyek egyébként az állami költségvetés részét képezték volna, és ennélfogva állami támogatásnak minősül (a vitatott határozat (42) preambulumbekezdése).
28. Harmadsorban a vitatott határozat (43) és (44) preambulumbekezdésében a Bizottság jelezte, hogy az állami támogatás fennállását megállapító határozat szakaszában nem tudja figyelembe venni a Francia Köztársaság azon érvét, hogy a France Télécom tiszta előnyének meghatározásához tekintettel kell lenni a társasági adó alapjának csökkentésére, amelyet a magasabb összegű iparűzési adó megfizetése vont volna maga után.
29. Negyedszer a Bizottság – elutasítva a Francia Köztársaság által előadott azon érveket, amelyek szerint a kérdéses támogatást nem lehet visszatéríttetni a 659/1999 rendelet 15. cikke szerinti elévülési szabályok alkalmazása miatt – megállapította, hogy a kérdéses támogatás új támogatásnak minősül, nem pedig létező támogatásnak (a vitatott határozat (45) preambulumbekezdése). A Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy mivel az első azonosított támogatást az 1994‑es évre adták, vagyis 2001. június 28‑át kevesebb mint tíz évvel megelőzően, a kérdéses támogatás teljes összegét vissza kell téríttetni (a vitatott határozat (51) preambulumbekezdése).
30. Ötödikként a Bizottság kifejtette, hogy a francia hatóságok egyetlen pontos érvet sem hoztak fel a kérdéses támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének alátámasztására, és hogy nem lát olyan jogalapot, amely alapján a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek lehetne nyilvánítani (a vitatott határozat (52) preambulumbekezdése).
31. Ebből következően a vitatott határozat (53) preambulumbekezdésében a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy egyfelől az iparűzési adónak az 1991 és 1993 közötti időszak során a France Télécomra alkalmazandó rendszere nem minősül állami támogatásnak, másfelől pedig az adóterhek közötti azon eltérés, amely a különös adózási szabályok folytán a France Télécom javára 1994 és 2002 közötti időszakban érvényesült, a közös piaccal összeegyeztethetetlen és jogellenesen bevezetett állami támogatásnak minősül, amelyet ennélfogva vissza kell téríttetni.
32. A visszatéríttetendő összeget illetően a Bizottság becslése alapján a támogatás összege – kamatok nélkül – 798 millió euró és 1,14 milliárd euró között van (a vitatott határozat (54)–(59) preambulumbekezdése). A Bizottság álláspontja szerint a pontos visszatéríttetendő összeget a francia hatóságoknak kell meghatározniuk a vitatott határozat végrehajtása során a jóhiszemű együttműködési kötelezettségüknek megfelelően (a vitatott határozat (59) és (60) preambulumbekezdése).
33. A vitatott határozat rendelkező részének 1. cikke ekképp szól:
„Az állami támogatás, amelyet [a Francia Köztársaság] jogellenesen adott az EK[…] 88. cikk (3) bekezdésével ellentétesen a France Télécomnak az erre a vállalatra alkalmazandó iparűzési adó rendszere [helyesen: iparűzésiadó‑rendszer] révén az 1994. január 1. és 2002. december 31. közötti időszakban [...], összeegyeztethetetlen a közös piaccal.”
34. 2006. október 25‑én a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránt keresetet nyújtott be abból a célból, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Francia Köztársaság – mivel az előírt határidőn belül nem hajtotta végre a vitatott határozatot – nem teljesítette a vitatott határozat 2. és 3. cikkéből, az EK 249. cikk negyedik bekezdéséből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit. A Bíróság a C‑441/06. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2007. október 18‑án hozott ítéletében(10) a Bizottság keresetét megalapozottnak találta.
IV – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
35. A vitatott határozattal szemben az Elsőfokú Bíróság előtt indított megsemmisítés iránti keresetben a Francia Köztársaság és a France Télécom lényegében arra hivatkozott, hogy a Bizottság tévesen jutott egyfelől arra a következtetésre, hogy a France Télécom jogellenes állami támogatásban részesült, másfelől hogy ezt a támogatást vissza kell téríteni.(11)
36. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság elutasította a Francia Köztársaság és a France Télécom által hivatkozott összes jogalapot, és következésképpen megállapította a vitatott határozat jogszerűségét.
V – A fellebbezésről és a jogalapok vizsgálatáról
37. Fellebbezésében a France Télécom öt jogalapra hivatkozik, amelyek közül a második három részből, a harmadik pedig két részből áll. A France Télécom lényegében az állami támogatás és az előny fogalmának megsértését, valamint a bizalomvédelem elvének a megsértését rója fel az Elsőfokú Bíróságnak. Az elévülés kérdésével kapcsolatos érvekre válaszul továbbá a megtámadott ítélet indokolására irányuló kötelezettség megsértésére hivatkozik. Végül a jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó jogalap tekintetében a megtámadott ítélet téves jogalkalmazásban szenved, és sérti az indokolási kötelezettséget.
38. Legelőször is meg kell állapítani, hogy a France Télécom által a fellebbezésében felhozott jogalapok számuktól függetlenül három szempont köré csoportosíthatók.
39. Az első szempont, amely az első és második jogalap tárgyát képezi, az állami támogatás fogalmával, valamint e fogalom egyik elemének minősülő előny fogalmával kapcsolatos. Második jogalapjával a France Télécom azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az előny fogalmát, mivel elutasította az eltérést előíró szabályozás összességében történő vizsgálatát. Az első, az állami támogatás fogalmának megsértésére alapított jogalap keretében a France Télécom valójában arra szorítkozik, hogy téves jogalkalmazást rójon fel az Elsőfokú Bíróságnak, amennyiben az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy az előny azonosítása nem a szabályozás saját jellegzetességeitől függ, hanem külső tényezőktől, amelyek csak utólagosan állapíthatók meg. Mivel az e két jogalap keretében felhozott érvek szorosan összefüggnek, ezek együttes vizsgálatát javaslom, az előny fennállásának kérdésével kapcsolatos közös cím alatt.
40. A második szempont az elévülési idő számítását érinti, amely a France Télécom által hivatkozott negyedik jogalaphoz, nevezetesen a megtámadott ítélet indokolására irányuló kötelezettség megsértéséhez kapcsolható.
41. A harmadik szempont, amely a fellebbezés harmadik és ötödik jogalapjához kapcsolható, az általános jogelvek, így a bizalomvédelem elvének, valamint a jogbiztonság elvének a megsértésére vonatkozik.
42. Következésképpen a fellebbezésnek a France Télécom által hivatkozott érvek fent említett szempontok szerinti csoportosításában történő elemzését javaslom.
VI – Az állami támogatás és az előny fogalmáról (12)
A – Az előny azonosításáról
43. A jelen fellebbezés kulcseleme az előny mind ténybeli, mind pedig időbeli azonosításának a kérdése.
44. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján valamely intézkedésnek a Szerződés értelmében vett állami támogatásként való minősítése feltételezi, hogy az EK 87. cikkének (1) bekezdésében említett négy együttes feltétel mindegyike teljesül.(13) A tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatásról van szó, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. A támogatás e rendelkezés értelmében vett fogalma általánosabb, mint a szubvencióé, mivel nemcsak az olyan pozitív juttatásokat foglalja magában, mint maguk a szubvenciók, hanem azon beavatkozásokat is, amelyek különböző módon könnyítenek a vállalkozás költségvetésére általában nehezedő terheken, a hasonló helyzetben lévő vállalkozással összehasonlítva.(14)
45. Ebből következően az az intézkedés, amellyel az állami hatóságok adómentességet biztosítanak egyes vállalkozásoknak, amelyek ugyan nem járnak együtt állami források átruházásával, de pénzügyileg kedvezőbb helyzetbe hozzák a kedvezményezettet, mint a többi befizetőt, állami támogatásnak minősül az EK 87. cikk (1) bekezdése alapján.(15) Ugyanígy állami támogatásnak minősülhet az az intézkedés, amely egyes vállalkozásoknak adócsökkentést vagy egyébként esedékes adófizetés halasztását engedélyezi.
46. Annak eldöntése érdekében, hogy egy ilyen előny támogatást jelent‑e az EK 87. cikke értelmében, meg kell vizsgálni, hogy a kedvezményezett vállalkozás olyan gazdasági előnyben részesül‑e, amelyben rendes piaci feltételek között nem részesült volna.(16)
47. Amint arra a Bíróság előtt folyamatban lévő C‑106/09. P. és C‑107/09. P. sz., Bizottság és Spanyolország kontra Government of Gibraltar és Egyesült Királyság egyesített ügyekre vonatkozóan ismertetett indítványomban(17) rámutattam, az olyan intézkedés, amely adózási támogatásnak tekinthető, szükségszerűen bizonyos veszteséggel jár a költségvetés számára. A Bizottságnak meg kell tudnia állapítani a vélelmezett támogatási összeg által képviselt aktuális vagy jövőbeli adóbevétel‑kiesés összegét. Az említett bevételkiesés értékének becslése céljából a Bizottság rendelkezésére álló egyetlen módszer a vizsgálat tárgyát képező hivatkozás keretében alkalmazandó általános szabályozásra történő utalás.
48. Márpedig a France Télécom a fellebbezésében kiemeli, hogy az eltérést előíró szabályozás bevezetésének időpontjában lehetetlen volt meghatározni, hogy a vitatott szabályozás majd olyan előnyt vezet‑e be, amely állami támogatásnak minősülhet.
49. Legelőször emlékeztetni kell arra, hogy ez az érv hipotetikus jellegű, mivel a nemzeti hatóságok nem jelentették be a 90‑568. törvénnyel bevezetett szabályozást. Ebben a szakaszban tehát nem tudható, hogy a Bizottság vizsgálata milyen eredményre jutott volna az adott időszakban.
50. Egyébiránt általánosságban meg kell jegyezni, hogy több éven át tartó intézkedések esetén a Bizottság számára rendkívül nehéznek bizonyulhat a nyújtott támogatás pontos értékének a meghatározása.
51. E tekintetben – anélkül, hogy az ex ante, és mindenesetre az említett intézkedések hatályba lépése előtti értékelés nehézségeit kisebbíteni akarnám – különbséget kell tenni a támogatás pontos összege számszerűsítésének lehetősége és a szóban forgó intézkedések tervezetének az EK 87. cikk szempontjából történő vizsgálatára irányuló lehetőség között.
52. Magától értetődő, hogy – a meghatározott vállalkozás számára nyújtott egyéni támogatástól eltérően – a meghatározatlan számú kedvezményezettre alkalmazandó, bizonyos adónemmel kapcsolatos szabályozás formájában megjelenő adószabályozás esetén nem lehetséges, hogy a Bizottság vagy a tagállam a támogatás pontos összegét ex ante
meghatározza.
53. A szóban forgó szabályozás által – akár csak potenciálisan is – a versenyre gyakorolt hatások értékelése keretében azonban ez a körülmény nem mentesítheti a tagállamot a bejelentési kötelezettsége alól, továbbá nem mentesítheti a Bizottságot azon lehetőségtől sem, hogy a Szerződés állami támogatásokra vonatkozó rendelkezéseire tekintettel a szabályozást megvizsgálja és minősítse.
54. Következésképpen – amennyiben a vizsgálat tárgyát képező hivatkozás keretében alkalmazandó általános szabályozásra történő utaláskor a Bizottság bizonyítani tudja a feltételezett kedvezményezett vállalkozások számára nyújtott, vélelmezett támogatás összege által képviselt aktuális vagy jövőbeli adóbevétel‑kiesés fennállását – az előny fennállását bizonyítottnak kell tekinteni. Ennélfogva az értékének a pontos meghatározása eleinte csak másodlagos jelentőségű kérdés, amely az esetleges visszatéríttetés időpontjában merül fel, ha a vizsgált intézkedések jogellenesnek bizonyulnak.
55. A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a vizsgált időszakban a France Télécomra vonatkozó adózási rend kivételt képvisel az általános szabályok alól.
56. Így a France Télécomra külön adózási szabályok vonatkoztak, amelyek annak biztosítására irányultak, hogy (a főszabály szerint az egyes települések által meghatározott mérték alapján helyi szinten beszedett) iparűzési adóból származó források továbbra is az általános állami költségvetésbe folyjanak be. E cél elérése érdekében a 90‑568. törvény bevezette a France Télécomra alkalmazandó, a településeken alkalmazott adómértékek súlyozott átlagából származó adómérték alapján kiszámított, és az adott társaság székhelye alapján beszedett „országos” iparűzési adót.
57. Az átmeneti szabályozás értelmében az 1991‑től 1993‑ig terjedő időszakban a France Télécom a jogszabályban meghatározott átalánybefizetés teljesítésével mentesült a társasági adó és helyi adók alól. A 1994‑től 2002‑ig alkalmazandó végleges szabályozás értelmében a France Télécomra a társasági adó általános szabályait, valamint a helyi adók, köztük az iparűzési adó különös szabályait kellett alkalmazni. E tekintetben hozzá kell fűzni, hogy az iparűzési adó további mentesség alkalmazását írta elő, az állam által beszedett igazgatási díjaknak az általános szabályok szerintiek háromnegyedéig történő csökkentését.
58. Amint az ügy irataiból kiderül, nem ez az egyetlen a France Télécomra alkalmazandó különös adózási rendelkezések közül, amelyek előnynek minősülnek. A Bizottság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a támogatás az adóterhek közötti azon eltérésből áll, amely az azon összegek közötti különbségben testesül meg, amely a vállalkozást iparűzési adó címén akkor terhelte volna, ha az általános szabályok vonatkoznak rá, illetve amely a különös adózási rendelkezések alapján ténylegesen terhelte.
59. Egy vegyes intézményről van tehát szó, amelyben az előny fennállása egyfelől az általános szabályokhoz képest a France Télécomra alkalmazandó különös adózási szabályokkal összefüggő állandó elemen, másfelől a ténykörülményektől függő változó elemen, mégpedig a helyiségek vagy a telkek különböző településeken való elhelyezkedésén, valamint az adónak szóban forgó önkormányzatoknál alkalmazott mértékén alapul.
60. A jelen esetben ezen, az előny azonosítására alkalmazott különös módszer jelentős következményekkel jár az előny éves mértékére, a France Télécomra egymást követően vonatkozó két adózási rendszer elválaszthatóságára, valamint az elévülési idő számítására nézve.
61. Végül meg kell jegyezni, hogy a France Télécomra 1994 és 2003 között alkalmazandó szabályozás sajátos jellege semmiképp nem zárhatja ki rögtön azt, hogy az EK 87. cikk értelmében állami támogatásnak minősítsék.
62. E tekintetben ki kell emelnem, hogy azok az indokok, amelyek alapján a francia hatóságoknak be kellett volna jelenteniük a France Télécomra alkalmazandó adózási szabályokat, legelőször is az igazgatási díj 8%‑ról 1,9%‑ra való csökkentésében keresendők. Továbbá ki kell emelni, hogy a 90‑568. törvényben nincs olyan korrekciós mechanizmus, amely lehetővé tette volna a különös szabályozás által a France Télécom versenyhelyzetére gyakorolt hatások évenkénti vizsgálatát, mivel a jogalkotónak – az általános szabályokhoz képesti egyéb módosítások bevezetése nélkül – be kellett volna érnie pusztán azzal, hogy a France Télécom iparűzési adójából származó bevételekhez való jogot az államra ruházza át.(18)
B – Az előny fogalmának a France Télécom második jogalapjában hivatkozott megsértése – előzetes észrevételek
63. Második jogalapjával a France Télécom lényegében az előny fogalmának téves értelmezésekor elkövetett téves jogalkalmazást rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, mivel az úgy ítélte meg, hogy az adóterhek közötti eltérés előnynek minősül, és ez alapján elutasította a két adózási időszak közötti kompenzációt. A France Télécom szerint az Elsőfokú Bíróság nem teljesítette azon kötelezettségét, hogy az eltérést előíró szabályozásban szereplő összes rendelkezés átfogó vizsgálja, és ezáltal megsértette az előny fent említett fogalmát.
64. A France Télécom által a fellebbezésének alátámasztására felhozott különböző jogi megállapítások elemzésének megkönnyítése érdekében a jelen jogalap részeit a fellebbezés jogalapjának részeihez képest fordított sorrendben vizsgálom meg, azon állítólagos téves jogalkalmazással kezdve, amely a vitatott határozatban meghatározott előny értelmezését érinti, majd ezt követően azon kérdések elemzésével folytatva, amelyek a szabályok átfogó vizsgálatával és a kompenzáció kérdésével kapcsolatban ebből erednek.
C – A második jogalap második részéről, amely azon téves jogalkalmazásra vonatkozik, amelyet az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozat értelmezése során és az indokolás megváltoztatásával vétett
1. A felek állításai
65. A France Télécom azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a vitatott határozatot, amikor megállapította, hogy a Bizottság nem úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó támogatás a France Télécomra alkalmazandó különös adózási rendelkezésekből áll, hanem az évenként megállapított adóterhek közötti eltérésből, a saját indokolásával helyettesítve az említett határozat indokolását.
66. A France Télécom megjegyzi, hogy a vitatott határozat (42) preambulumbekezdése annak megállapítására szorítkozik, hogy nem lehetséges a két adózási időszak közötti kompenzáció. E preambulumbekezdés alapján nem állapítható meg, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó támogatás nem a France Télécomra alkalmazandó különös adózási rendelkezésekből áll, hanem az adóterhek között azon években megállapított eltérésből, amelyekben fizetendő volt az iparűzési adó.
67. A France Télécom továbbá rámutat arra, hogy ez az értelmezés egyébiránt nyilvánvalóan ellentétes a vitatott határozat rendelkező részével, amely megállapítja, hogy a szóban forgó támogatás az 1994. január 1. és 2002. december 31. közötti időszakban az iparűzési adó erre a vállalatra alkalmazandó rendszeréből áll.
68. A Bizottság arra hivatkozik, hogy a jogalap hatástalan, de mindenesetre megalapozatlan. Az Elsőfokú Bíróság által levont következtetések ugyanis nem függnek az iparűzési adó évenkénti esedékességétől, sem pedig azon megállapítástól, miszerint a támogatás az adóterhek között évenként megállapított eltérésből áll. A Bizottság hangsúlyozza, hogy az iparűzési adó évenkénti esedékességére nem lehet hivatkozni, mivel kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság által az indokolásban megállapított más tények igazolják az átalánybefizetési rendszer, valamint az 1994 és 2002 között iparűzési adó címén történt állítólagos aluladóztatás közötti kompenzáció megtagadását.
2. Értékelés
69. Legelőször is a Bizottság által a második jogalap állítólagos hatástalanságára vonatkozóan felhozott érvet illetően elegendő megállapítani azt, hogy a Bizottság ezen állítását el kell utasítani, mivel a France Télécom e jogalappal az Elsőfokú Bíróság által követett érvelés egyik alkotóelemét vitatja.
70. A második jogalap második részében a France Télécom az Elsőfokú Bíróságnak különösen a megtámadott ítélet 201. és 202. pontjában szereplő megállapításait vitatja.
71. Az említett 201. pontban az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozatnak az 1994 és 2002 közötti szabályozás elemzésére vonatkozó (42) preambulumbekezdésére utal, amelyből kiderül, hogy „a France Télécom által ténylegesen kifizetett iparűzési adó és az 1994. január 1‑je és 2003. január 1‑je között, az általános rend [helyesen: szabályok] szerint fizetendő iparűzési adó közötti különbség állami támogatást képvisel, mivel az [a] France Télécomnak juttatott előny, olyan források révén, amelyek egyébként az állami költségvetés részét képezték volna.”
72. Így miután a vitatott határozat előző pontjaiban megtagadott minden, a francia hatóságok által hivatkozott formában történő kompenzációt a szóban forgó két adózási szabályozás között, a Bizottság arra a következtetésre jutott, miszerint az adóterhek között általa megállapított eltérés állami támogatásnak minősül.
73. E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a megtámadott ítélet 201. pontjában az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazás elkövetése nélkül értelmezte a vitatott határozat szövegét, miszerint az állami támogatás az adóterhek közötti eltérésből származik. Az Elsőfokú Bíróság tehát a megtámadott ítélet 219–225. pontjában ellenőrizte az adóterhek közötti eltérés valódiságát, amely érvelést a France Télécom ebben az összefüggésben nem illetett semmilyen kritikával.
74. Továbbá a France Télécom állításaival ellentétben az Elsőfokú Bíróság által adott értelmezés, miszerint a támogatás az adóterhek közötti azon eltérésből áll, amely az eltérést előíró szabályozást bevezető jogszabályi rendelkezések alkalmazásából ered, továbbra is összhangban van a vitatott határozat rendelkező részével, amelyből kitűnik, hogy kizárólag a France Télécomra 1994 és 2002 között alkalmazandó szabályok minősülnek a közös piaccal összeegyeztethetetlen és jogellenes állami támogatásnak. A France Télécom ugyanis ezen eltérést előíró szabályozás alapján nem fizette be az állami költségvetésbe azon adó összegét, amelyet az általános szabályok alapján meg kellett volna fizetnie.
75. Az előzőekre tekintettel ki kell emelni, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 201. pontjában szereplő megállapításai pontosan tükrözik azt az érvelést, amelynek az EK 87. cikk rendelkezései szolgálnak alapul, mivel az állami támogatás fogalmának keretei között egyfelől meg kell különböztetni azt a formát, amelyet a bejelentési kötelezettség alá eső konstitutív aktusban megjelenő állami támogatás ölt, másfelől azon intézkedés objektív hatásait, amelynek elemzése lehetővé teszi az előny fennállásának megállapítását.
76. Tehát az állami támogatás fogalma keretén belül alapvető fontosságú egyfelől a jogalkotási aktushoz, közigazgatási határozathoz vagy bármilyen más, a tagállamnak tulajdonítható aktushoz vagy gyakorlathoz hasonló, a vitatott intézkedés alapjául szolgáló normatív aktussal kapcsolatos szempont meghatározása, másfelől azon gazdasági szempont meghatározása, amelyhez képest az említett aktus hatásai annak megállapítása tekintetben vizsgálandók, hogy szelektív előnyről van‑e szó.
77. Következésképpen pontatlan lenne annak megállapítása, hogy az adózási rendelkezések önmagukban állami támogatásoknak minősülnek. A szelektív előny ugyanis kizárólag az említett rendelkezéseknek az érintett vállalkozásokra történő alkalmazásának hatásaiból eredhet. Márpedig abban az esetben, ha a szóban forgó intézkedés az adó kiszámítására alkalmazandó különleges tényezőnek minősül anélkül, hogy közvetlen (nyílt/átlátható) adókedvezménynek minősül, e hatások csak évenkénti alapon határozhatók meg, amennyiben az adóév ennek az időtartamnak felel meg.
78. Egyébiránt az egész vitatott határozat azon az előfeltevésen alapul, hogy az iparűzési adó 90‑568. törvényben szereplő szabályozása vezetett a France Télécom aluladóztatásához, az érintett önkormányzatok által az előző évben megszavazott adómértékek országos súlyozott átlagából származó adómérték alkalmazása révén, azon összeggel összehasonlítva, amelyet akkor kellett volna megfizetnie, ha az általános szabályok vonatkoztak volna rá. Ezt az álláspontot egyébiránt megerősíti a vitatott határozat rendelkező részének szövege.
79. A megtámadott ítélet 202. pontját és az indokolás állítólagos megváltozatását illetően meg kell állapítani, hogy a Bizottság gazdasági értékelésének a saját értékelésével történő helyettesítésével az Elsőfokú Bíróság nem lépte túl a szükséges bírósági felülvizsgálat mértékét, mivel a szóban forgó rendszer éves jellegével kapcsolatos kérdés a Bizottság érvelésének szerves részét képezi a vitatott határozatban. Ezen túlmenően semmilyen, az indokok közötti ellentmondás nem róható fel az Elsőfokú Bíróságnak, mivel az említett 202. pontban az iparűzési adó évenkénti esedékességére úgy hivatkozik, mint amely az általános adókódex rendelkezéseiből ered. Tehát egyértelmű, hogy az adózási rendelkezésekre vonatkozó szempont az előny fennállása vizsgálatának szerves elemét képezi.
80. Az előzőekre tekintettel el kell utasítani a France Télécom második jogalapjának második részét.
D – A második jogalapnak az eltérést előíró adószabályozás átfogó elemzésének hiányára alapított harmadik részéről
1. A felek állításai
81. A France Télécom úgy ítéli meg, hogy sem az adó évenkénti esedékessége, sem pedig a két adózási időszak közötti különbségek nem igazolják a vitatott különös adószabályozás részleges elemzését. Úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen tagadta meg az eltérést előíró adószabályozás hatásainak elemzése során azon túladóztatás figyelembevételét, amelyet ezen átalánybefizetés képviselt a vállalkozásra nézve azon adózási szinthez képest, amelyet akkor kellett volna megfizetnie, ha 1991 és 1993 között az általános szabályok vonatkoztak volna rá.
82. A France Télécom álláspontja szerint – feltételezve akár azt, hogy az adó évenkénti esedékessége figyelembe vehető az elemzés során – az Elsőfokú Bíróságnak el kellett volna ismernie, hogy az eltérést előíró adószabályozás első éveiben a versenytársaihoz képest túladóztatás érte.
83. A France Télécom ebből arra következtet, hogy az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett volna követelnie, hogy az érintettre alkalmazandó, eltérést előíró adószabályozásnak az általános szabályozással való összehasonlítása magában foglalja az eltérést előíró adószabályozás összes hatását, vagyis nem csupán a vállalkozás által az 1994‑től 2002‑ig terjedő időszakban kapott esetleges előnyöket, hanem azon kivételes túladóztatást is, amely a France Télécomot 1991 és 1993 között érte.
2. Értékelés
84. Az Elsőfokú Bíróság, miután helytállóan emlékeztetett azon ítélkezési gyakorlatra, amely alapján a Bizottság köteles az összetett intézkedéseket átfogóan tekintetbe venni, a megtámadott ítélet 200. pontjában úgy ítélte meg, hogy a 90‑568. törvény a France Télécomra alkalmazandó, eltérést előíró adószabályozást vezetett be, amelyet két, egymástól eltérő időszak jellemzett.
85. A megtámadott ítélet 203. pontjában az Elsőfokú Bíróság joggal emlékeztetett arra, hogy a Bizottság a vitatott határozatban foglalkozott a két adózási időszak közötti eltéréssel, fenntartva többek között azt, hogy az 1991 és 1993 közötti átalánybefizetést teljesen felváltotta az iparűzési adó fizetése, míg a különös szabályozás 1994‑től 2002‑ig való alkalmazása minden évben az adóterhek közötti eltéréshez vezetett. Az Elsőfokú Bíróság ezért úgy ítélte meg, hogy az említett határozatban a Bizottság kétségkívül átfogóan elemezte az összes releváns rendelkezést, azonban a két adózási időszak között megállapított különbségekre tekintettel megtagadta a kompenzációt.
86. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bizottság által igenis elvégzett átfogó elemzés követelménye nem egyezik meg azzal, hogy köteles lenne figyelembe venni valamennyi időszakot az előny fennállásának megállapítása céljából. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság határozhatott úgy, hogy a Bizottság a szabályozás egészét elemezve jutott arra a következtetésre, miszerint kizárólag a második időszak során alkalmazandó adózási szabályozás minősül a France Télécom számára nyújtott állami támogatásnak.
87. Következésképpen a második jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
E – A második jogalap első részéről – a kompenzációról
1. A felek állításai
88. A France Télécom azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, mivel nem végezte el az általános szabályok és a 90‑568. törvényben szereplő valamennyi rendelkezés összehasonlítását. Az ilyen előny fennállásának meghatározásához ugyanis az Elsőfokú Bíróságnak össze kellett volna hasonlítania az eltérést előíró szabályozással a France Télécomra rótt terheket azon adó mértékével, amelyet akkor vetettek volna ki rá, ha az általános adózási szabályok vonatkoztak volna e társaságra. Márpedig ezt az összehasonlítást az 1994‑től 2002‑ig terjedő időszakra korlátozta anélkül, hogy figyelembe vette volna azt az adóterhet, amelyet a France Télécomnak 1991‑től 1993‑ig kellett viselnie.
89. A France Télécom úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bíróság C‑66/02. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2005. december 15‑én hozott ítéletére(19) alapozva tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem hasonlította össze a különböző adózási időszakokat. Az Elsőfokú Bíróság tehát tévesen következtetett arra az említett ítéletből, hogy valamely mentesítés nem kompenzálható egy eltérő jellegű és az előnnyel kapcsolatban nem álló különleges teherrel.
2. Értékelés
90. A második jogalap e részével a France Télécom a megtámadott ítélet 207. és 214. pontját vitatja. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis, miután helybenhagyta a Bizottság azon érvelését, amely különbséget tett az 1991 és 1993 között hatályos átalánybefizetés, valamint az 1994 és 2002 között hatályos, eltérést előíró adórendszer között, elutasított minden arra irányuló kötelezettséget, hogy a jelen esetben kompenzációt végezzen a két adózási időszak között.
91. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében, amennyiben a Bizottság azt vizsgálja, hogy valamely intézkedés minősülhet‑e állami támogatásnak, köteles figyelembe venni az ezen intézkedés által az esetleges kedvezményezettre gyakorolt valamennyi hatást, és többek között adott esetben levonni az előnyt terhelő különleges terheket.(20)
92. Legelőször is igaz ugyan, hogy a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 34. pontjának az Elsőfokú Bíróság általi idézése nem pontos. Az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 207. pontjában kimondott elv ugyanis nem vezethető le az említett 34. pontból.
93. Amint arra a Bizottság hivatkozik, az Elsőfokú Bíróság valószínűleg egy másik, Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 34. pontjára(21) szándékozott utalni. Az említett ítélet e pontjában a Bíróság elvetette az olasz hatóságok azon érvét, miszerint a szóban forgó adócsökkentés nem „állami támogatás”, mivel az abból keletkező bevételcsökkenést a munkanélküli biztosítási járadék címén kifizetett járulékok segítségével ellensúlyozzák.
94. A Bíróságnak mindazonáltal meg kell elégednie e hivatkozási hiba megállapításával, amely azonban nem minősül olyan jogalkalmazási hibának, amely az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül helyezését eredményezhetné.
95. Az ítélkezési gyakorlat e téves hivatkozása ellenére egyértelmű, hogy a z Elsőfokú Bíróság részletesen és kimerítő jelleggel igazolta azokat az indokokat, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy a Bizottság – a 90‑568. törvényből eredő szabályozás átfogó elemzésére irányuló kötelezettségét teljes mértékben teljesítve – megalapozottan utasította el a France Télécom által hivatkozott kompenzációt.
96. Az Enirisorse‑ügyben hozott ítélet(22) fényében ugyanis ki kell emelni, hogy azon átfogó elemzési kötelezettségnek, amely a különös adózási intézkedések keretében lehetővé teszi az előny fennállásnak pontos azonosítását, érdemi alapon kell nyugodnia.
97. Nyilvánvalónak tűnik számomra, hogy pusztán az, hogy ugyanabban a törvényben két adózási időszak szerepel, nem elegendő az egyetlen és ugyanazon kedvezményezettre alkalmazandó intézkedések közötti kompenzációs kötelezettség igazolására. Az említett intézkedések ugyanis különböző jogi modelleken alapulnak, ily módon különbséget lehetett tenni a támogatásnak minősülő intézkedés és az EK 87. cikkben szereplő követelményeket nem teljesítő intézkedés között.
98. E tekintetben meg kell állapítani, hogy ‑ amint az ügy irataiból kitűnik – az 1991 és 1993 között alkalmazandó befizetést eltérő szempontok alapján határozták meg, mint az iparűzési adó különleges szabályozása keretében 1994‑től alkalmazandó szempontokat.
99. Megjegyzem, hogy a francia Assemblée nationale (nemzetgyűlés) előtti vitákból egyértelműen kiderül, hogy az 1994‑es időpontot azért fogadták el, hogy elegendő idő álljon rendelkezésre az iparűzési adó adóalapjainak kiszámításához, mivel a kormány nem rendelkezett az ingatlanokra és az adólapokra vonatkozó részletes értékeléssel.(23)
100. Ezenfelül ki kell emelni, hogy – feltételezve akár azt, hogy helyes azon állítás, miszerint a France Télécomra alkalmazandó szabályok két, egymástól elválaszthatatlan időszakból tevődnek össze, amelyből az első a vállalkozás túladóztatását, a második pedig az aluladóztatását eredményezte – nem vitatott, hogy a szóban forgó szabályozásban nem szerepelt semmilyen olyan mechanizmus, amely egyfelől lehetővé tenné az iparűzési adó összegei közötti kompenzáció kiszámítását, másfelől azon összeg meghatározását, amelynek alapul vételével sor került az 1990 és 1993 közötti időszakra vonatkozó állítólagos túladóztatás kompenzációjára. Ugyanis – akár a France Télécom ezzel kapcsolatban hivatkozott állítását követve – a szóban forgó túladóztatás hatásai meghatározott idő elteltével kimerültek, és így attól kezdve – az 1994‑gyel kezdődő időszak során – előnyt biztosítottak a France Télécomnak. Mindazonáltal ilyen mechanizmus hiányában azonban nem reális a kompenzáció szükségességével kapcsolatos állítás.
101. Végül ki kell zárni a szerkezeti hátrányok kompenzációjának az EK 87. cikkre tekintettel történő minősítésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlat relevanciáját, amely lehetővé teszi az állami támogatásnak való minősítés kizárását azokban a különleges esetekben, amelyek valamely vállalkozás kedvezőtlen versenyhelyzetének kiigazítására irányulnak.(24) A jelen esetben ugyanis nem állítható joggal, hogy az 1994‑től alkalmazandó adórendszer annak orvoslását szolgálta, hogy a France Télécomnak a különös szabályokból eredően olyan többletterheket kellett viselnie, amelyeket az általános szabályozás hatálya alá tartozó versenytárs vállalkozások a piac rendes feltételei között elkerültek. Éppen ellenkezőleg, amint a Sénat‑ban (szenátus) és a francia Assemblée nationale‑ban lezajlott vitákból kiderül, az 1994‑től alkalmazandó, eltérést előíró szabályozás célja az volt, hogy az állam, és ne a helyi önkormányzatok számára tegyék lehetővé a France Télécom által megfizetett iparűzési adó beszedését.(25) Mindenesetre ki kell emelnem, hogy az előny megállapítása szempontjából csekély jelentősége van annak a kérdésnek, hogy az iparűzési adó összegét az államnak vagy a helyi önkormányzatok költségvetésének szánták‑e.
102. Mindenesetre megjegyzem, hogy az ügy irataiból kiderül, hogy a France Télécom köteles volt a Fonds national de péréquation de la taxe professionnelbe olyan összeget befizetni, amely megegyezett azzal, amit az állam a France Télécom létrehozását megelőzően a korábbi administration des postes et télécommunications‑tól (postaügyi és távközlési igazgatóság) (PTT) üzemeltetési többlet címén szedett be. A Bizottság ráadásul emiatt ítélte meg úgy, hogy az általános költségvetés javára teljesített befizetés, amelyet a France Télécomnak 1991 és 1993 között kellett teljesítenie, vegyes jellegű volt, részben adózási és részben az államnak mint tulajdonosnak a működési eredményekben való részesedésére irányult.(26)
103. Így a France Télécomra alkalmazandó szabályok jellemzőinek, céljainak és időbeli hatályának vizsgálatát követően az Elsőfokú Bíróság helyesen határozott úgy a megtámadott ítélet 231. pontjában, hogy az átalánybefizetés a France Télécom elkülönült adózási rendjének minősül, amely nem vehető figyelembe az 1994‑től alkalmazandó adózási szabályok következményeinek kompenzációja céljából.
104. Következésképpen a második jogalap első részét is el kell utasítani.
F – A France Télécom első, az állami támogatás fogalmának téves értelmezésére vonatkozó jogalapjáról
1. A felek állításai
105. A France Télécom – miután megjegyezi, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy abban az időpontban, amikor bevezették az eltérést előíró szabályozást, „lehetetlen” volt meghatározni, hogy az állami támogatásnak fog‑e minősülni – kifejti, hogy az Elsőfokú Bíróság egyben úgy ítélte meg, hogy az előny fennállását évenként kell megállapítani, és az külső szempontoktól függ.
106. A France Télécom azonban azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte az állami támogatás fogalmát e minősítés megállapításakor, míg elismerte, hogy valamely esetleges előny fennállása (vagy annak hiánya) nem a France Télécomra alkalmazandó szabályok jellegzetességeitől függ, hanem olyan külső szempontoktól, amelynek hatásai csak utólagosan állapíthatók meg. A France Télécom szerint a külső és előre nem látható tényezőkből eredő kedvező vagy kedvezőtlen hatások alapján nem minősíthető támogatásnak az olyan intézkedés, amely az elfogadásának időpontjában nem volt az.
107. Ezen túlmenően a Stardust Marine társasággal kapcsolatos C‑482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre(27) hivatkozva a France Télécom vitatja a szóban forgó intézkedés államnak való tulajdoníthatóságát, mivel az előny fennállása „kizárólag” a különös adózási szabályokon kívüli feltételektől függhet, amint azt az Elsőfokú Bíróság elismerte.
108. A francia kormány a maga részéről kiemeli, hogy az eltérést előíró adózási rendszer önmagában nem alkalmas arra, hogy állami támogatásnak minősüljön. Az ilyen szabályozás ugyanis nem feltétlenül jelent az érintett vállalkozások számára szelektív előnyt.
109. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy az első jogalap elfogadhatatlan, mivel nem hivatkoztak rá első fokon. Hozzáfűzi, hogy nincsenek kétségei afelől, hogy a France Télécom által vitatott tények szerepelnek a vitatott határozatban.
110. Másodlagosan a Bizottság előadja, hogy a jogalap megalapozatlan. A szóban forgó, eltérést előíró szabályokból eredő adózás pontos mértéke nem határozható meg minden egyes évre előre. E szabályok azonban alacsonyabb adóztatást eredményeznek az iparűzési adó általános szabályainak alkalmazásából eredőhöz képest.
2. A jogalap elfogadhatóságának értékelése
111. A Bizottság által előterjesztett, a jogalap új jellegére alapított elfogadhatatlansági kifogást illetően meg kell állapítani, hogy – az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében – ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot, amelyet az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre a fellebbezési eljárásban korlátozott. A fellebbezési eljárás keretében tehát a Bíróság hatásköre az elsőfokú bíróság előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik.(28)
112. E tekintetben azonban meg kell állapítani, hogy a felperes a Bizottság állításaival ellentétben nem új jogalapot hozott fel a Bíróság előtt, hanem az állami támogatás fennállására alapított jogalapba illeszkedő, az Elsőfokú Bíróság előtt – nevezetesen az első és második jogalap keretében hivatkozott – már megvitatott érvet. Ennélfogva az elfogadhatatlansági kifogásnak nem lehet helyt adni.
3. Érdemi értékelés
113. E jogalappal a France Télécom az Elsőfokú Bíróságnak többek között a megtámadott ítélet 323. és 324. pontjában szereplő érvelését vitatja. E jogalap teljes körű megválaszolása érdekében be kell mutatni a korábban az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 199–241. pontjában az első fokon felhozott első és második jogalapra válaszul kifejtett érvelést.
114. Legelőször megállapítom, hogy a megtámadott ítélet 324. pontjára történő hivatkozás, amelyet a France Télécom azon megállapítás alátámasztása érdekében tesz, miszerint az Elsőfokú Bíróság elfogadta azt, hogy az eltérést előíró szabályok bevezetésének időpontjában nem lehetett meghatározni az előnyt, a megtámadott ítélet téves olvasatából származik.
115. Az említett ítélet 324. pontjában az Elsőfokú Bíróság ugyanis – a felperes által első fokon az elévüléssel kapcsolatban felhozott érvelésre válaszolva – egy ezzel kapcsolatos jogi érv elutasítására szorítkozott. Az Elsőfokú Bíróság szövegkörnyezetéből kiragadott érvelésének egy részéből nem lehet olyan jogi állításra következtetni, amely fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálatának tárgyát képezheti, és az Elsőfokú Bíróság válaszának tárgyát képező problémától eltérő problémára vonatkozik.
116. Másodsorban a France Télécomra alkalmazandó szabályok különleges jellégének – ideértve az iparűzési adó évenkénti esedékességét is –, valamint a különös adózási szabályokon kívüli körülményekkel összefüggő előny vizsgálatát illetően mindjárt meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság anélkül, hogy az állami támogatás fogalmát megsértette volna, helyesen alkalmazta az EK 87. cikk rendelkezéseit. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis helytállóan törekedett a France Télécomra alkalmazandó különös adózási rend – ideértve a megállapított előny évenkénti esedékessége – minden jogi következményének levonására.
117. Az állami támogatás fennállásának értékelésére vonatkozó releváns ítélkezési gyakorlat, és különösen a France Télécomnak nyújtott előny fennállásának pontos bemutatását követően az Elsőfokú Bíróság elsőként azt vizsgálta, hogy a Bizottság elemezhette‑e az átalánybefizetéstől függetlenül a különös adóztatási szabályokat, másodsorban a Bizottság megalapozottan utasította‑e el a kompenzációt, hogy aztán ily módon elemezze az adóterhek közötti eltérés fennállásának megalapozottságát.
118. Így az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 199–241. pontjában válaszolt részletesen és kimerítő jelleggel azokra a kifogásokra, amelyek azzal voltak kapcsolatosak, hogy a jelen ügyben fennállt‑e állami támogatás. Az említett ítéletnek a France Télécom által az első jogalap keretében vitatott szövegrészei mindössze a megtámadott ítélet fent említett részében kifejtett érvelés megismétlését képezik.
119. Az említett érveléssel összefüggésben a megtámadott ítélet 323. pontjából kitűnik, hogy „az iparűzési adó évenkénti esedékességéből következően a France Télécom javára fennálló előny az egyes években attól függött, hogy a különös adózási szabályok alapján alacsonyabb mértékű iparűzési adót vetettek‑e ki a France Télécomra annál, mint amelyet az általános szabályok hatálya alatt kellett volna megfizetnie. Meg kell állapítani, hogy már a kérdés maga a különös adózási szabályokon kívüli körülményektől függött, különösen azoktól az adómértékektől, amelyeket évente szavaztak meg azok a területi önkormányzatok, amelyek területén a France Télécom telephellyel rendelkezett.”
120. A France Télécom által megfogalmazott kritika tehát a megtámadott ítélet téves olvasatán alapul, mivel – a France Télécom állításaival ellentétben – az Elsőfokú Bíróság egyáltalán nem ismerte el, hogy az előny fennállása nem függ a szóban forgó szabályozás saját jellegzetességeitől.
121. Éppen ellenkezőleg, éppen a France Télécomra alkalmazandó adózási szabályok összetett jellegének vizsgálatakor állapította meg az Elsőfokú Bíróság helyesen, hogy a támogatásnak a jelen esetben való fennállása „külső körülményeken” alapult, amelyeket az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 323. pontjában egyértelműen úgy határoz meg, mint amelyek azon adómértékekben rejlenek, amelyeket évente szavaztak meg azok a területi önkormányzatok, amelyek területén a France Télécom telephellyel rendelkezett.
122. E tekintetben a megtámadott ítéletnek a France Télécom által vitatott szövegrészében szereplő egyetlen megállapítása alapján sem állapítható meg, hogy az Elsőfokú Bíróság vélelmezte a France Télécomnál jelentkező szelektív előny fennállását, és ezáltal jogalkalmazási hibát vétett.
123. Végül az intézkedés államnak való tulajdoníthatóságát illetően elegendő emlékeztetni arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy az előnyök az EUMSZ 107. cikkének (1) bekezdése szerinti támogatásnak minősüljenek, egyrészről közvetlenül vagy közvetve állami forrásból kell származniuk, másrészről az államnak tulajdoníthatónak kell lenniük.(29) Továbbá az állami vagy az állami forrásból finanszírozott beavatkozásnak nem kell szükségszerűen az érintett állam központi hatalmi szerve által elfogadott intézkedésnek lennie. E beavatkozás éppen úgy származhat valamely, az államnál alacsonyabb szintű hatóságtól is.(30) Ezért meg kell állapítani, hogy a „külső körülményeknek” az Elsőfokú Bíróság általi fent említett jellemzését figyelembe véve e megállapítás semmiképp nem fosztja meg a France Télécomra alkalmazandó adózási szabályokat az állami jellegüktől.
124. Mivel a France Télécom nem bizonyította, hogy az Elsőfokú Bíróság az állami támogatás fogalmának alkalmazása során bármilyen jogalkalmazási hibát vétett volna, az első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
VII – Az elévülés kérdéséről (31)
A – A felek állításai
125. A France Télécom negyedik jogalapjában emlékeztet arra, hogy a 659/1999 rendelet 15. cikke megállapítja, hogy a Bizottság támogatás visszatéríttetésre vonatkozó hatásköre tízéves elévülési időn belül érvényesíthető. Előadja, hogy a francia hatóságok a közigazgatási eljárás során kifejtették, hogy a vállalkozásnak az 1994‑től 2002‑ig terjedő időszakban történő esetleges aluladóztatása semmi esetre sem téríttethető vissza, mivel a szabályozást több mint tíz évvel korában vezették be. Márpedig a France Télécom úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság e kérdéssel kapcsolatos érvelése nem kellőképpen indokolt, mivel az ítélet nem pontosítja, hogy melyik kötelező jogi aktus minősül az elévülési idő kezdetének. Márpedig ez az aktus a France Télécom szerint mindenképpen a 90‑568. törvény.
126. A Bizottság emlékeztet arra, hogy az állami támogatásokra vonatkozó elévülési szabályok ez utóbbiak visszatéríttetésére vonatkoznak. Márpedig csak akkor lehetséges egy támogatást visszatéríttetni, ha annak összege meghatározható. A vitatott adózási szabályokat illetően az előny kizárólag évenkénti alapon állapítható meg. A támogatások visszatéríttetésének elrendelésére nyitva álló elévülési idő kezdete tehát nem lehet olyan időpont, amikor ezt a visszatéríttetést még nem lehetett elrendelni.
127. A Francia Köztársaság válaszbeadványában a maga részéről rámutat arra, hogy a France Télécom által a fellebbezésében hivatkozott öt jogalap közül négyet támogat. Az elévül ést illetően a francia kormány azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet indokolása ellentmondásos. Ugyanis egyfelől ezen ítélet 324. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 659/1999 rendelet 15. cikke szerinti elévülési idő 1994‑ben megkezdődött. Másfelől az említett ítélet 276. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy a bejelentési kötelezettséget a 90‑568. törvény elfogadásának időpontjára kell tűzni.
B – Az elévülés kérdéséről
128. Emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet 15. cikkének (1) bekezdése alapján a Bizottságnak a támogatás visszatéríttetésére vonatkozó hatásköre tízéves elévülési időn belül gyakorolható. A fenti cikk (2) bekezdéséből kitűnik, hogy az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezettnek nyújtják.
129. Azonnal kiemelem, hogy az elévülés tárgya a jogellenes támogatásokra korlátozódik, vagyis a be nem jelentett támogatásokra. Következésképpen az elévülés következményeként a jogellenes támogatás létező támogatássá válik.
130. A 659/1999 rendelet 15. cikkében szerepelő elévülési idő értelmezése szempontjából a meghatározó tényező tehát a támogatás nyújtásának fogalma.
131. E tekintetben ki kell emelni, hogy a támogatás nyújtása időpontjának meghatározása a szóban forgó támogatás jellegétől függően változhat.
132. Támogatási program esetén ugyanis, amikor a támogatás nyújtása kötelező jogi aktusok elfogadásától függ, úgy kell tekinteni, hogy a támogatást főszabály szerint ezen aktus elfogadásának időpontjától kezdődően nyújtják.
133. Azon intézkedések rendszerének sokféleségére és összetettségére tekintettel, amelyek többek között a közvetlen adózás területén állami támogatásoknak minősülhetnek, az előző megállapítás nem meríti ki azon lehetőségek skáláját, amelyekkel a Bizottság a bejelentett vagy a be nem jelentett rendelkezések vizsgálata során találkozhat.
134. Így az olyan többéves szabályozás keretében, amely kifizetésekből vagy előnyök időszakosan ismétlődő nyújtásából áll, időben jelentős mértékben eltérhet egymástól azon jogi aktus elfogadásának időpontja, amely a támogatás nyújtása alapjának minősül, és az az időpont, amikor a kedvezményezettek ténylegesen részesülnek az előnyből (vagy tapasztalják annak következményeit, mint az adómentesség esetében).
135. Ebben az esetben az a véleményem, hogy az adótámogatást úgy kell tekinteni, mint amelyet kizárólag abban az időpontban nyújtottak a kedvezményezettnek, amikor abból anyagi jogi értelemben véglegesen részesült. Ugyanis az elévülési idő számítása szempontjából kizárólag az intézkedésből való végleges részesülés a meghatározó, amely egyenértékű az előny szűk értelemben vett keletkezésével.
136. E tekintetben úgy ítélem meg, hogy az adózási előnyökre vonatkozó elévülési idő az egyes előnyök tényleges nyújtásának időpontjaiban – adott esetben évenként – kezdődik, amely egybeesik azon helyzetek konszolidációjának időpontjával, amelyek alapján az adóteher mértékét meghatározták. Jövedelemadó esetén ez megfelel azon adóév végének, amelynek során az említett adó alapjába tartozó jövedelmeket megszerezték.(32)
137. Ezenfelül meg kell jegyezni, az elévülési idő számítása függhet az előny azonosításának módjától, és következésképpen magától az állami támogatástól. Az említett határidő számítása tehát az előny megállapításától függhet.
138. Úgy tűnik számomra, hogy a jelen esetben is ez áll fenn, mivel magának a támogatás fennállásának megállapítását nem kizárólag a nemzeti jog alapján kell elvégezni, hanem az azokon az egyes településeken alkalmazandó adómértékek alapján, ahol a France Télécom ingatlanjai találhatók.
139. Így, amint már kifejtettem, úgy ítélem meg, hogy az Elsőfokú Bíróság elvégezte az iparűzési adó évenkénti esedékessége és az ebből származó következmények pontos vizsgálatát.
140. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 324. pontjában, hogy az iparűzési adó évenkénti esedékessége folytán a kérdéses támogatás „nyújtását” nem lehet megállapítani 1994 előtt, mivel ekkor fogadták el azon kötelező jogi aktusokat, amelyek első alkalommal lehetővé tették az adóterhek közötti eltérés fennállásának megállapítását.
141. A szóban forgó aktusok Elsőfokú Bíróság általi azonosításának hiányára alapított kifogást illetően tehát az a véleményem, hogy rosszul felvetett jogi problémáról van szó. Ugyanis az eltérést előíró szabályozás átfogó elemzéséből kitűnik, hogy az nemzeti szinten vezeti be az iparűzési adót, amelynek összegét a helyi önkormányzatok által az előző évben megszavazott adómértékek országos súlyozott átlagából származó adómérték útján határozzák meg.
142. Amint a megtámadott ítélet 24. pontjából kitűnik, az adóalapra vetítendő adómértéket az adó kedvezményezettjének minősülő önkormányzatok képviselőtestületei évente szavazzák meg. A France Télécomra vonatkozóan országos szinten egy egyedi adómértéket kell megállapítani a fizetendő iparűzési adó kiszámítása céljából. Ennélfogva az érintett helyi önkormányzatoknak az egyedi adómérték meghatározására vonatkozó határozatait olyan tényezőknek kell tekinteni, amelyeket a 90‑568. törvényben szereplő „jogi tények” meghatározása során figyelembe kell venni, amely jogi tények elengedhetetlenek a France Télécom tényleges adóterhének, valamint az általános szabályozásból eredő adóteher megbecsléséhez, és következésképpen az előny fennállásának megvalósulásához.
143. Egyébként megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet vitatott szövegrészét a megtámadott ítélet 323. pontjával együttesen kell értelmezni, ahol az Elsőfokú Bíróság kettős utalást tesz a megtámadott ítélet 202. pontjára, majd 17. pontjára, amely kifejti az általános adókódex releváns rendelkezéseit. Ugyanis tekintetbe kell venni egyfelől a jogszabály, nevezetesen a 90‑568. törvény, és másfelől a jogi tény, nevezetesen a helyi önkormányzatok által az előző évben megszavazott adómértékek országos súlyozott átlagából származó adómérték közötti fogalmi különbséget. E határozatok nem azon iparűzési adó kivetésére vonatkoznak, amelynek a France Télécom az alanya, hanem az országos átlag meghatározásához járulnak hozzá, meghatározva azon egyedi adómértékeket, amelyek alapján az említett átlagot számítják.
144. Ezenfelül az Elsőfokú Bíróság által elfogadott megközelítésmódot megerősíti a 659/1999 rendelet 15. cikkének szövege, amelyből kiderül, hogy a Bizottság támogatás visszatéríttetésre vonatkozó hatásköre tízéves elévülési időn belül érvényesíthető. Márpedig ha a támogatást igazából még nem nyújtották abban az értelemben, hogy azt ténylegesen rendelkezésre bocsátották volna, a Bizottság nem követelhet semmilyen visszatéríttetést. Ezenfelül akkor sem követelhet semmilyen visszatéríttetést, ha még maga sem biztos abban, hogy a szóban forgó intézkedés állami támogatásnak fog‑e minősülni.
145. Végül a francia kormánynak egyfelől a megtámadott ítélet indokolásában az annak 276. pontja, másfelől pedig 323. és 324. pontja közötti állítólagos ellentmondásokra alapított érvét illetően elegendő azt megjegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság az eltérést előíró szabályozást egyfelől a bejelentési kötelezettség, másfelől az alapjogszabály által a szóban forgó intézkedés kedvezményezettjei körében az előny megállapítására vonatkozóan kiváltott hatások szempontjából elemezte.
146. Így az Elsőfokú Bíróságnak a fent említett 276. pontban szereplő érvelése a bizalomvédelem elvével kapcsolatos érvek körébe tartozik, amelyet az első fokon előterjesztett harmadik jogalap keretében vitattak meg. Az Elsőfokú Bíróság helyesen emlékeztetett a bejelentési kötelezettségre, amely az EK 87. cikk értelmében arra a tagállamra vonatkozik, amely a jelen esetben érintetthez hasonló, eltérést előíró adószabályozást kíván bevezetni. Ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság az említett jogszabály hatásairól többek között a megtámadott ítéletnek az iparűzési adó évenkénti esedékességére vonatkozó 323. és 324. pontjában nyilatkozik. Mivel ez a két szempont az állami támogatás fogalmára vonatkozó nélkülözhetetlen elemzés két vetületének minősül, az indokolásban nem állapítható meg semmilyen ellentmondás.
147. Az előzőekre tekintettel el kell utasítani a fellebbezés negyedik jogalapját.
VIII – Az általános jogelvek megsértésére alapított jogalapról (33)
A – A harmadik, a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapról
1. A felek állításai
148. Habár a France Télécom a harmadik, a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapját három részre osztja, közös tárgyukra tekintettel ezek együttes vizsgálatát javaslom.
149. A harmadik jogalap első részét arra alapítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a bizalomvédelem elvére való hivatkozást lehetővé tevő körülményeket illetően tévesen alkalmazta a jogot.
150. A France Télécom elsőként arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság a bizalomvédelem elvére való hivatkozás lehetőségét kizárólag arra az esetre korlátozta, amikor a támogatást bejelentették. Azonban utalt arra, hogy – ha rendkívüli körülmények azt igazolják – ettől eltérő megoldás is alkalmazható. Márpedig a jelen esetben fennálltak ilyen körülmények.
151. Másodsorban a France Télécom azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása ellentmondásos, és azon a téves feltevésen alapul, miszerint minden adójogi eltérés előnynek minősül. A jelen esetben a vállalkozás által a bizalomvédelem elvének érvényesítése érdekében hivatkozott rendkívüli körülmények abban állnak, hogy az előny fennállása nem határozható meg ex ante, hanem kizárólag ex post, a különös adózási szabályokon kívüli körülmények alakulása alapján.
152. Harmadsorban a France Télécom előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem határozta meg sem azt az aktust, amely bejelentési kötelezettség tárgyát képezi, sem pedig azt az időpontot, amikor arra sort kellett volna keríteni. Ha ugyanis az előny megfelel az adóév végén, az egyes években megállapított adóterhek közötti eltérésnek, nem lehet a vitatott szabályok előzetes bejelentési kötelezettségét megállapítani.
153. A harmadik jogalap második részében a France Télécom azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a La Poste‑ra vonatkozó határozatból(34) fakadó jogkövetkezményeket. Így az Elsőfokú Bíróság megtagadta a bizalomvédelem elvének alkalmazását, mivel úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem foglalt állást az 1994‑től alkalmazandó, eltérést előíró szabályozást érintően. Márpedig a France Télécom szerint a Bizottság La Poste‑ra vonatkozó határozata olyan pozitív aktusnak minősül, amely joghatásokat válthat ki és jogos bizalmat keletkeztethet a tekintetben, hogy a vitatott szabályok megfelelnek‑e az állami támogatások területére vonatkozó szabályoknak.
2. Értékelés
a) Általános észrevételek
154. Emlékeztetni kell arra, hogy a szóban forgó szabályok Bizottság általi vizsgálata egy harmadik személy, nevezetesen az Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun panaszán alapul.
155. Márpedig a bejelentési kötelezettség az állami támogatások Szerződésben szereplő ex ante
ellenőrzési rendje egyik sarokkövének minősül. E rendszer keretében a tagállamokat egyfelől bejelentési kötelezettség terheli minden olyan intézkedés tekintetében, amely az EK 87. cikk hatálya alá tartozhat, amennyiben az új támogatásnak minősülhet, másfelől az EK 88. cikk (3) bekezdésében szereplő, ún. „standstill” kötelezettség terheli. Az említett rendszer eljárási és érdemi biztosítékokat nyújt a tagállamoknak és az esetleges kedvezményezetteknek egyaránt.(35)
156. Előzetes bejelentést előíró szabály megsértése esetén a tagállamok kötelesek vállalni ennek következményeit a szóban forgó intézkedés jogellenes támogatásnak való minősítését és az általános jogelvekre való hivatkozás lehetőségét illetően.
157. Egyébiránt, amennyiben a France Télécom arra hivatkozik, hogy az eltérést előíró szabályozás hatálybalépésekor nem tudta meghatározni, hogy az olyan előnyt vezet‑e be, amely állami támogatásnak minősülhet, ki kell emelni, hogy a szóban forgó szabályok különös összetettsége és az esetlegesen állami támogatásnak minősülő intézkedés időszakonként ismétlődő jellege alapján sem mentesíthető az állam a bejelentési kötelezettsége alól. A Bizottság által indított vizsgálati eljárás során a tagállam és a Bizottság közötti jóhiszemű együttműködés szellemében tett erőfeszítések ezzel szemben eredményezhetnek a szóban forgó rendszer sajátosságaihoz alkalmazkodó megoldásokat.
158. Az a tagállam ugyanis, amely azt kéri, hogy a Szerződés szabályaitól eltérve támogatásokat nyújthasson, köteles a Bizottsággal együttműködni. Ez annál inkább érvényes arra a tagállamra, amely az EK 88. cikk (3) bekezdését megsértve elmulasztotta bejelenteni a támogatási programot a Bizottságnak.(36)
159. Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a szilárd ítélkezési gyakorlat szerint a bizalomvédelem elve az Unió alapvető elvei közé tartozik.(37)
160. Szintén az ítélkezési gyakorlatból ered, hogy a bizalomvédelemre való hivatkozás joga feltételezi, hogy az uniós közigazgatás olyan pontos biztosítékokat nyújtson, amelyek e biztosítékok címzettjében jogos várakozást kelthetnek, valamint hogy e biztosítékok összhangban álljanak az alkalmazandó szabályokkal.(38)
161. Az a tagállam, amelynek hatóságai az EK 88. cikkben előírt eljárási szabályok megsértésével nyújtottak támogatást, nem hivatkozhat a kedvezményezettek jogos bizalmára a Bizottság támogatás visszatéríttetésére kötelező határozatának végrehajtására figyelemmel szükséges intézkedések meghozatalára vonatkozó kötelezettség alóli mentesülés érdekében.(39)
162. A Bíróság úgy határozott, hogy ugyanez méginkább érvényes arra a tagállamra, amely a bizalomvédelemre a saját érdekében hivatkozik, miközben nem tartotta be a bejelentési kötelezettséget.(40)
163. Továbbá szintén az állandó ítélkezési gyakorlatból ered, hogy nem zárható ki a jogellenes támogatásban részesülő kedvezményezett azon lehetősége, hogy olyan kivételes körülményekre hivatkozzon, amelyek megalapozhatták az e támogatás jogszerűségébe vetett bizalmát, és hogy ebből következően megtagadja annak visszafizetését. Ilyen esetben az adott ügyben eljáró nemzeti bíróság feladata, hogy értékelje a szóban forgó körülményeket.(41)
164. Végül megjegyzem, hogy valamely adó jellegű állami támogatás visszatérítése azt eredményezheti, hogy a mag ánszemélynek olyan, az adóval megegyező összeget kell az állam számára megfizetnie, amelynek megfizetésére nem volt köteles. Olyan visszatérítésről van tehát szó, amely veszélyezteti az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Alapjogi Charta)(42) 17. cikkében elismert alapvető jogot, a tulajdonhoz való jogot, valamint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény(43) első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikkében foglalt alapvető jogot, a tulajdon védelmét.
b) A megtámadott ítéletről
165. A megtámadott ítélet 259. és 262. pontjában az Elsőfokú Bíróság – miután helyesen emlékeztetett a bizalomvédelem elvére való hivatkozás lehetőségét meghatározó szabályokra(44) – úgy határozott, hogy a 659/1999 rendelet 14. cikke alapján akkor lehet a támogatás kedvezményezettjét megillető bizalomvédelemre hivatkozni,(45) ha ez utóbbi a Bizottság pozitív cselekvéséből származó, kellően egyértelmű biztosítékokkal rendelkezik, amely alapján úgy vélheti, hogy az intézkedés nem minősül az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében állami támogatásnak.
166. Az Elsőfokú Bíróság helytállóan határozott úgy, hogy a Bizottságnak a bejelentett intézkedéssel kapcsolatos kifejezett állásfoglalása hiányában azonban az intézmény hallgatása nem zárhatja ki – az állami támogatás által kedvezményezett vállalkozást megillető bizalomvédelem elvére alapozva – a támogatás visszatéríttetését.(46) Ugyanakkor helytállóan elismerte a rendkívüli körülmények figyelembevételének lehetőségét.
167. E tekintetben elegendő megállapítani, hogy az említett körülmények meghatározását illetően semmilyen hiba nem róható fel az Elsőfokú Bíróságnak, mivel ez utóbbi a megtámadott ítélet 263–268. pontjában kimerítő jelleggel megvizsgált valamennyi előtte hivatkozott olyan érvet, amely ilyen körülménynek minősülhet.
168. A hivatkozott rendkívüli körülmények között szerepelt a 90‑568. törvény 21. cikkének a Bizottság általi vizsgálata, amely rendelkezés tekintetében a Bizottság arra a következtetésre jutott a La Poste‑ra vonatkozó határozatában, hogy a La Poste‑ra alkalmazandó adóalapcsökkentés nem minősült állami támogatásnak.
169. A Bizottság La Poste‑ra vonatkozó határozatbeli hallgatását, valamint annak a France Télécomra alkalmazandó szabályok vizsgálatára gyakorolt jogkövetkezményeit illetően elegendő arra emlékeztetni, hogy a Bizottság által az állami támogatások területén gyakorolt megelőző jellegű ellenőrzés rendszeréből, így többek között az új támogatásoknak a végleges határozat elfogadása előtti végrehajtásának tilalmából következik, hogy az ilyen támogatás összeegyeztethetőségét kimondó bizottsági határozat léte nem lehet kétség alapja. Ez annál inkább igaz akkor, ha a jelen esethez hasonlóan az EK 88. cikk (3) bekezdése alapján nem jelentették be a támogatást a Bizottságnak, mivel ez veszélybe sodorja azt a jogbiztonságot, amelynek biztosítására e rendelkezés irányul.
170. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság helytállóan állapította meg, hogy a France Télécom által felhozott egyetlen érv sem tekinthető úgy, mint amely a Bizottság határozata kifejeződésének minősül. A szóban forgó adózási rendszer engedélyezése különösen nem vezethető le a Bizottság puszta hallgatásából.
171. A France Télécom által a fellebbezése 99. pontjában kifejtett érvet illetően, miszerint az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy a szóban forgó szabályozás bevezetésének időpontjában nem lehetett meghatározni, hogy ez utóbbi állami támogatást hoz‑e létre, elegendő rámutatni arra, hogy ezzel az érvvel már foglalkoztam a jelen fellebbezés első jogalapjával kapcsolatos elemzés során.
172. A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
B – Az ötödik, a jogbiztonság elvének megsértésére alapított jogalapról
1. A felek állításai
173. Az ötödik jogalap első része a megtámadott ítélet indokolására irányuló kötelezettség megsértésén és azon téves jogalkalmazáson alapul, miszerint nem lehetséges a visszatéríttetendő összeg megállapítása.
174. A France Télécom úgy érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság nem válaszolt azon évre, miszerint a jelen eset körülményeit figyelembe véve a visszatéríttetési kötelezettség sérti a jogbiztonság elvét.
175. A jogalap második része a támogatási összeg becslésére alkalmazott módszerek értékelését érintő állítólagos téves jogalkalmazáson alapul. A France Télécom ugyanis arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta jogot, amikor úgy határozott, hogy a Bizottság helyesen állapított meg a visszatéríttetendő összeget egy sávra utalva a francia hatóságok által a hivatalos vizsgálati eljárás során adott becslések alapján, és hogy ennélfogva nem állapítható meg a jogbiztonság elvének a megsértése. A France Télécom szerint a megtámadott ítélet nincs e tekintetben indokolva.
176. A France Télécom azzal érvel, hogy a szóban forgó becsléseket nem az adóterhek között az 1994‑től 2002‑ig terjedő időszak alatti eltérés valódi mértékének meghatározása céljából küldték meg a francia hatóságok. E becsléseket annak bizonyítása céljából adták át, hogy a vállalkozás esetleges aluladóztatását nagyrészt ellensúlyozta a 90‑568. törvényben szereplő, eltérést előíró adószabályozás első évekbeli túladóztatása. E körülmények között a France Télécom úgy ítéli meg, hogy e megközelítő becslések alapján nem lenne megállapítható a vállalkozás adójának mértéke, ha az általános szabályok vonatkoztak volna rá, és hogy ezen az alapon a Bizottságnak el kellett volna tekintenie a támogatás visszatéríttetésének elrendelésétől.
177. Következésképpen a France Télécom szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen és a megtámadott ítélet e tekintetben történő indokolása nélkül ismerte el, hogy a Bizottság támaszkodhatott bizonytalan és feltételezett becslésekre azon előny számszerűsítése céljából, amelyben a vállalkozás részesülhetett.
2. Értékelés
178. Az ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettségnek a kérdéses aktus természetéhez kell igazodnia, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnniük az aktust kibocsátó intézmény által figyelembe vett megfontolásoknak oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést alátámasztó körülményeket, illetve hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek, nemcsak a szövege, hanem a háttere, valamint az érintett tárgyra vonatkozó szabályok összessége alapján kell megítélni.(47)
179. E tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy a megtámadott ítélet 296–300. pontjában az Elsőfokú Bíróság – miután helytállóan idézte az állami támogatások visszatéríttetésének területére alkalmazandó ítélkezési gyakorlatot – az említett ítélet 301–305. pontjában igyekezett ezen ítélkezési gyakorlatot a jelen esetre vonatkoztatni anélkül, hogy a határozata indokolására irányuló kötelezettségét elmulasztotta volna.
180. Ezenfelül ki kell emelni, hogy a France Télécom helyzete már korábban a Bíróság ítéletének tárgyát képezte,(48) és a Francia Köztársaságot nem csupán azért marasztalta el, mert nem téríttetett vissza egy jogellenesnek minősített támogatást, hanem azért is, mert megsértette az EK 10. cikk szerinti jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kötelezettségét.
181. A Bíróság ebben az ítéletében kimondta, hogy a közösségi jog egyetlen rendelkezése sem írja elő, hogy a Bizottság, amikor a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánított támogatás visszatérítését rendeli el, megállapítsa a visszatérítendő támogatás pontos összegét. Elegendő, ha a Bizottság határozata olyan információkat tartalmaz, amelyek lehetővé teszik a címzett számára, hogy jelentős nehézség nélkül maga állapítsa meg ezt az összeget.(49)
182. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság helyesen hagyta helyben a vitatott határozat jogszerűségét, amennyiben az a visszatéríttetendő támogatás összegét csak egy sávban állapította meg, tiszteletben tartva a jogbiztonság elvét.
183. Következésképpen az ötödik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
IX – Az uniós jogban a jogellenes támogatások visszatéríttetésével kapcsolatban a kedvezményezett jogállására vonatkozó kiegészítő észrevételek
184. A végkövetkeztetések levonása előtt hangsúlyozni kívánom, hogy az alábbi elemzések nem vonják kétségbe a megtámadott ítélet elemzésének helyességét, mivel az Elsőfokú Bíróság által adott értelmezés jogszerűségének a megerősítését javaslom.
185. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogellenes támogatás visszatéríttetés útján történő megszüntetése a támogatás jogellenessége megállapításának logikus következménye.(50) Ennélfogva az a tagállam, amely jogellenes támogatások visszatéríttetésére kötelező határozat címzettje, az EK 249. cikk értelmében köteles minden megfelelő intézkedést megtenni, hogy biztosítsa e határozat végrehajtását.(51) Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik továbbá, hogy a Bizottság által a belső piaccal összeegyeztethetetlennek tekintett támogatások esetében a tagállamra a támogatás megszüntetését illetően kirótt kötelezettség célja az eredeti állapot visszaállítása az uniós piacon.(52)
186. Mivel a jelen esetben az állami támogatást jogellenesnek nyilvánító és annak visszatéríttetését elrendelő bizottsági határozatot a Bíróság ítélete helybenhagyta, a következőkben azon jogi lehetőségeket kell megvizsgálni, amelyek a szóban forgó támogatás esetleges kedvezményezettjei számára nyitva állhatnak.
187. Úgy tűnik nekem, hogy a France Télécom számára a fő nehézség a potenciális visszatérítési kötelezettségében rejlik, figyelembe véve, hogy a vitatott határozat meglehetősen változó becsléseken alapul, és nem a France Télécom esetében ténylegesen megállapított adóalapok révén az iparűzési adó visszaható hatályú alkalmazásából fakadó, feltételezett adón.(53)
188. Ugyanis az a tagállam, amely köteles a jogellenes állami támogatás visszatéríttetésére, szabadon választhatja meg, hogy milyen módon hajtja végre e kötelezettséget, feltéve, hogy a választott intézkedések nem sértik az uniós jog alkalmazási körét és hatékonyságát.(54)
189. Nem vitatott, hogy az uniós jog fogalma felöleli az Alapjogi Charta által a magánszemélyek számára biztosított alapvető jogokat. Ebből következik, hogy a tagállamok visszatéríttetésre irányuló feltétlen kötelezettségének fennállta nem veszélyeztetheti azon személyek alapvető jogait, akik kedvezményekben részesülhettek a nemzeti hatóságok által a Szerződés megsértésével biztosított intézkedések folytán.
190. E tekintetben megjegyzem, hogy valamely állami támogatás visszatéríttetése megköveteli, hogy a kedvezményezett visszatérítse azt az előnyt, amelyből a folyósított támogatásnak köszönhetően részesült. A kedvezményezett eszközeinek a tagállamra történő átruházásáról van tehát szó.(55) Az ilyen aktus, ha a kedvezményezett nem fogadja azt el önkéntesen, nem vezethet máshoz, mint bíróság előtti jogorvoslathoz, amely az érintett kedvezményezettel szemben lefolytatott méltányos eljárás után hoz határozatot.
191. Következésképpen, amennyiben az Alapjogi Charta által biztosított olyan jogok kerülnek szóba, mint a tulajdonhoz való jog védelme,(56) a tagállamot terhelő feltétel nélküli visszatéríttetési kötelezettség nem eredményezheti automatikusan a magánszemélyek hasonló visszatérítési kötelezettségét.
192. Éppen ellenkezőleg, kétségbevonhatatlannak tűnik számomra, hogy a visszatérítési kötelezettséget méltányos eljárás keretében vitathatja a kedvezményezett, akinek részesülnie kell az Alapjogi Chartából és az EJEE‑ből eredő összes eljárási és anyagi jogi biztosítékban.(57)
193. Kétségtelen, hogy a kedvezményezett már nem támaszkodhat sem az állami támogatás fennállásának, sem a támogatás jogellenességének vitatására. Azonban, még ha a vitatott határozat érvényességét meg is erősítette ítéletében az Elsőfokú Bíróság, a kedvezményezett véleményem szerint vitathatja a visszatérítési kötelezettségét, valamint e kötelezettsége terjedelmét.(58)
194. E megfontolásokat el kell választani attól az ítélkezési gyakorlattól, amely a kedvezményezettek számára lehetőséget biztosít arra, hogy a nemzeti bíróság előtt olyan rendkívüli körülményre hivatkozzanak, amely jogos bizalmat alapozott meg a nyújtott támogatások szabályszerűsége tekintetében, mivel a 659/1999 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alapján e bizalomba ütközik az, hogy a Bizottság elrendelje az érintett támogatások visszatéríttetését.(59)
195. Az EK 88. cikkben rögzített közigazgatási eljárás ugyanis olyan bizottsági határozat elfogadását eredményezi, amelyet az érintett tagállamnak címeznek. A kedvezményezett vállalkozás nem fél ebben az eljárásban, és nem is címzettje a Bizottság határozatának, még akkor sem, ha egyébként megsemmisítés iránti keresetet indíthat e határozat ellen.(60) A Bíróság szintén megerősítette, hogy az állami támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás során az érdekelt felek(61) – a támogatás nyújtásáért felelős tagállam kivételével – nem rendelkeznek a Bizottság igazgatási aktájában meglévő dokumentumokba való betekintési joggal.(62)
196. Következésképpen a megtámadott ítélet nem képezheti akadályát annak, hogy a kedvezményezett a nemzeti bíróságok előtt vitassa a visszatérítendő összeget, vagy akár a visszatérítési kötelezettségének a fennállását. Ilyenkor az adott ügyben megkeresett nemzeti bíróság feladata – adott esetben az értelmezésre vonatkozó előzetes döntéshozatalra irányuló kérdéseknek a Bíróság elé terjesztését követően –, hogy értékelje a szóban forgó körülményeket.
X – Végkövetkeztetések
197. Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy:
– utasítsa el a France Télécom SA fellebbezését,
– kötelezze a France Télécom SA‑t a költségek viselésére, és
– kötelezze a Francia Köztársaságot a saját költségei viselésére.
(1) .
(2)  –	Tekintettel arra, hogy a megtámadott ítéletet 2009. november 30‑án hozta az Elsőfokú Bíróság, a Szerződés rendelkezéseire történő hivatkozások az Európai Unió működéséről szóló szerződés hatálybalépését megelőzően alkalmazandó számozást követik.
(3)  –	HL L 269., 30. o.
(4)  –	JORF 1990. július 8., 8069. o.
(5)
–	JORF 1996. július 27., 11398. o.
(6)  –	Az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.).
(7)  –	Az iparűzési adót a korábbi iparűzési adó megszüntetéséről és az új iparűzési adó bevezetéséről szóló, 1975. július 29‑i 75‑678. törvény (JORF 1975. július 31., 7763. o.) vezette be.
(8)  –	Lásd a 2003. évi költségvetésről szóló 2002. december 30‑i 2002‑1575. törvény (JORF 2002. december 31.) 29. cikkét.
(9)  –	HL C 57., 5. o.
(10)  –	EBHT 2007., I‑8887. o.
(11)  –	Az Elsőfokú Bíróság előtti keresetet a Francia Köztársaság és a France Télécom indította. A Francia Köztársaság négy jogalapra hivatkozott kérelmeinek alátámasztása érdekében, amelyeket az Elsőfokú Bíróság mint megalapozatlant elutasított. A négy jogalapot az alábbiakra alapította: nyilvánvaló mérlegelési hiba és téves jogalkalmazás, amelyet a Bizottság akkor követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy az 1994 és 2002 között hatályos, eltérést előíró adózási szabályok előnyt biztosítottak (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 191–241. pontjában), a védelemhez való jog megsértése (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 136–142. pontjában), a 659/1999 rendelet elévülési időre vonatkozó 15. cikkének megsértése (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 318–327. pontjában), és végül a bizalomvédelem elvének megsértése (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 259–279. pontjában). A France Télécom a maga részéről öt jogalapra hivatkozott az Elsőfokú Bíróság előtt, amelyeket ez utóbbi szintén elutasított, és amelyeket az alábbiakra alapított: a védelemhez való jog megsértése (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 146–153. pontjában), három nyilvánvaló mérlegelési hiba és téves jogalkalmazás, amennyiben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a France Télécom előnyben részesült (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 191–241. pontjában), a 659/1999 rendelet elévülési időre vonatkozó 15. cikkének megsértése (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 318–327. pontjában), a bizalomvédelem és a jogbiztonság megsértése (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 259–305. pontjában), és végül a Bizottság határozatainak elfogadására vonatkozó szabályok megsértése (lásd az Elsőfokú Bíróság elemzését a megtámadott ítélet 114–130. pontjában).
(12)  –	A France Télécom első és második fellebbezési jogalapja.
(13)  –	Lásd többek között a C‑237/04. sz. Enirisorse‑ügyben 2006. március 23‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑2843. o.) 38. és 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑169/08. sz. Presidente del Consiglio dei Ministri ügyben 2009. november 17‑én hozott ítélet (EBHT 2009., I‑10821. o.) 52. pontját.
(14) – Lásd többek között a C‑143/99. sz., Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben 2001. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑8365. o.) 38. pontját; a C‑501/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6717. o.) 90. pontját, valamint a C‑393/04. és C‑41/05. sz., Air Liquide Industries Belgium egyesített ügyekben 2006. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑5293. o.) 29. pontját.
(15)  –	Lásd a C‑387/92. sz., Banco Exterior de España ügyben 1994. március 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑877. o.) 14. pontját.
(16)  –	Az előny megállapításának a szelektivitás vizsgálatára gyakorolt hatására vonatkozóan lásd a fent hivatkozott Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ügyben hozott ítélet 41. pontját; a C‑409/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2003. február 13‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑1487. o.) 47. pontját; a C‑428/06–C‑434/06. sz., UGT‑Rioja és társai egyesített ügyekben 2008. szeptember 11‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑6747. o.) 46. pontját, valamint a C‑487/06. P. sz., British Aggregates kontra Bizottság ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑10515. o.) 82. pontját.
(17)  –	Az indítvány 160. és azt követő pontjai.
(18)  –	Ebben az esetben nem zárható ki, hogy a jogalkotó nem tekintette volna az igazgatási díj csökkentését indokoltnak, amennyiben semmilyen közigazgatási eszközzel nem könnyítik az iparűzési adó beszedését az általános szabályokhoz képest.
(19)  –	EBHT 2005., I‑10901. o.
(20)  –	A 47/69. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1970. június 25‑én hozott ítélet (EBHT 1970., 487. o.) 7. pontja.
(21)  –	A 173/73. sz. ügyben 1974. július 2‑án hozott ítélet (EBHT 1974., 709. o.).
(22)  –	A fent hivatkozott ítélet 43. pontja és Poiares Maduro főtanácsnok ugyanezen ügyre vonatkozó indítványának 32. pontja.
(23)  –	Lásd az Assemblée nationale 1990. május 11‑i 3. ülésének teljes jegyzőkönyvét, amely az alábbi internetes címen érhető el: http://archives.assemblee-nationale.fr/9/cri/1989-1990-ordinaire2/042.pdf.
(24)  –	Lásd e tekintetben a 67/85., 68/85. és 70/85. sz., Kwekerij van der Kooy és társai kontra Bizottság ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 219. o.) 30. pontját, valamint a fent hivatkozott Enirisorse‑ügyben hozott ítélet 32. pontját.
(25)  –	Lásd a Sénat 1990. június 7‑i ülésének (JORF 1990. június 8., 1361. o.) és az Assamblée nationale1990. június 19‑i ülésének jegyzőkönyvét (JORF 1990. június 20., 2604. o.).
(26)  –	Lásd a vitatott határozat 25–31. pontját.
(27)  –	A 2002. május 16‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑4397. o.) 71., 77. és 81. pontja.
(28)  –	Lásd többek között a C‑186/02. P. és C‑188/02. P. sz., Ramondín és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. november 11‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑10653. o.) 60. pontját, és a C‑68/05. P. sz., Koninklijke Coöperatie Cosun kontra Bizottság ügyben 2006. október 26‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑10367. o.) 96. pontját.
(29)  –	Lásd a C‑345/02. sz., Pearle és társai ügyben 2005. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑7139. o.) 35. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(30)  –	Lásd többek között a 248/84. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 1987. október 14‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 4013. o.) 17. pontját és a C‑88/03. sz., Portugália kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 6‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑7115. o.) 55. pontját.
(31)  –	A France Télécom negyedik fellebbezési jogalapja.
(32)  –	Magától értetődő, hogy az állami adótámogatásból származó kedvezmény végleges jellegének megállapítására vonatkozó feltételek a különböző jogrendszerekben elfogadott megoldások alapján különbözőek lehetnek. Úgy tűnik számomra, hogy az ilyen adózási jellegű technikai részletek nincsenek hatással az elévülési idő számítására.
(33)  –	A France Télécom harmadik és ötödik fellebbezési jogalapja.
(34)  –	1995. február 8‑i határozat (HL C 262., 11. o.).
(35)  –	Lásd e tekintetben a C‑465/09. P.–C‑470/09. P. sz., Diputación Foral de Vizcaya és társai kontra Bizottság ügyben 2011. június 9‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 93. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(36)  –	A fent hivatkozott Diputación Foral de Vizcaya és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 152. pontja.
(37)  –	Lásd többek között a 112/80. sz. Dürbeck‑ügyben 1981. május 5‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 1095. o.) 48. pontját.
(38)  –	A C‑414/08. P. sz., Sviluppo Italia Basilicata kontra Bizottság ügyben 2010. március 25‑én hozott ítélet (EBHT 2010; I‑2559. o.) 107. pontja, valamint a C‑369/09. P. sz., ISD Polska és társai ügyben 2011. március 24‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 123. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(39)  –	A fent hivatkozott Diputación Foral de Vizcaya és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 150. pontja.
(40)  –	A fent hivatkozott Diputación Foral de Vizcaya és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 151. pontja.
(41)  –	A Bíróság C‑372/97. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑3679. o.) 111. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(42)  –	HL 2010. C 83., 389. o.
(43)  –	Az 1950. november 4‑én, Rómában aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE).
(44)  –	Lásd a Bíróság 265/85. sz., Van den Bergh en Jurgens és Van Dijk Food Products (Lopik) kontra EGT ügyben 1987. március 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1987., 1155. o.) 44. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑66/96. és T‑221/97. sz., Mellett kontra Európai Bíróság egyesített ügyekben 1998. július 21‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑449. és II‑1305. o.) 104. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(45)  –	A C‑5/89. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1990. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3437. o.) 16. pontja.
(46) – Lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑183/02. P. és C‑187/02. P. sz., Demesa és Territorio Histórico de Álava kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. november 11‑én hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑10609. o.) 44. pontját.
(47)  –	Lásd többek között a C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1719. o.) 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑413/06. P. sz., Bertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala ügyben 2008. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑4951. o.) 166. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(48)  –	A fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet.
(49)  –	Lásd többek között a C‑480/98. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2000. október 12‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑8717. o.) 25. pontját és a C‑415/03. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2005. május 12‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑3875. o.) 39. pontját.
(50)  –	Lásd többek között a C‑183/91. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1993. június 10‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3131. o.) 16. pontját; a C‑404/97. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 2000. június 27‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4897. o.) 38. pontját és a C‑507/08. sz., Bizottság kontra Szlovákia ügyben 2010. december 22‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 42. pontját.
(51)  –	Lásd a C‑209/00. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑11695. o.) 31. pontját; a C‑404/00. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2003. június 26‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑6695. o.) 21. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 42. pontját. A tagállamnak biztosítania kell a megfizetendő összegek tényleges visszatéríttetését (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 44. pontját).
(52)  –	A C‑350/93. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1995. április 4‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑699. o.) 21. pontja, és a C‑75/97. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1999. június 17‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3671. o.) 64. pontja.
(53)  –	Hozzá kell fűzni, hogy a visszatéríttetési kötelezettség terjedelmének kiszámításával kapcsolatos probléma ténykörülmény, amely nem tartozik a Bíróság határkörbe a fellebbezés keretében.
(54)  –	A C‑210/09. sz., Scott és Kimberly Clark ügyben 2010. május 20‑án hozott ítélet (EBHT 2010; I‑4613. o.) 21. pontja, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Szlovákia ügyben hozott ítélet 51. pontja.
(55)  –	Ez a szempont különösen feltűnő az adózási támogatások visszatéríttetése esetén, ha a kedvezményezettet azon előnynek megfelelő összeg megfizetésére kötelezik, amelyben akkor részesült, amikor az adó alacsonyabb volt.
(56)  –	Lásd az Alapjogi Charta 17. cikkét, valamint az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikkét.
(57)  –	Az Alapjogi Charta „A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” című 47. cikkét az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése inspirálta, amely előírja, hogy „[m]indenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően.”
(58)  –	Emlékeztetek arra, hogy a 659/1999 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének megfelelően valamely jogellenes támogatásnak a Bizottság határozata által előírt visszatéríttetését késedelem nélkül és az érintett tagállam nemzeti joga szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, feltéve, hogy e rendelkezések lehetővé teszik az említett határozat azonnali és hatékony végrehajtását.
(59)  –	A fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 111. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd továbbá a C‑310/99. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2289. o.) 103. pontját.
(60)  –	Amint az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a támogatás nyújtásáért felelős tagállamtól eltérő érdekelt felek maguk nem tarthatnak igényt a Bizottsággal történő olyan kontradiktórius vitára, mint amilyen az említett államot illeti meg. Lásd a Bíróság fent hivatkozott Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben hozott ítéletének 59. pontját; a C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 24‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑7869. o.) 82. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑62/08. sz., ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni kontra Bizottság ügyben 2010. július 1‑jén hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 162. pontját. Hozzáfűzöm, hogy a kedvezményezett lehetősége arra, hogy a Bizottság határozatait megtámadja az Elsőfokú Bíróság előtt, nem foglalja magában, hogy az említett kedvezményezett címzettje e határozatnak.
(61)  –	A 659/1999 rendelet 1. cikkének megfelelően a támogatás kedvezményezettje az „érdekelt felek” csoportjába tartozik, akik az említett rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat meghozatalát követően egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül észrevételeket nyújthatnak be.
(62)  –	Lásd a C‑139/07. P. sz., Bizottság kontra Technische Glaswerke Ilmenau ügyben 2010. június 29‑én hozott ítéletet (az EBHT‑ban még nem tették közzé).