62004CC0465_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania sa Corte suprema di cassazione (Taliansko) obracia na Súdny dvor s otázkou, ktorou ho žiada objasniť rôzne aspekty režimu zavedeného smernicou Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov(2) (ďalej len „smernica 86/653“ alebo „smernica“). Aspekty, ktoré je potrebné objasniť, sa týkajú predovšetkým podmienok uznania a výpočtu nároku obchodného zástupcu na náhradu stanoveného v článku 17 ods. 2 smernice a zákazu odchýliť sa od ustanovení článku 17 v neprospech obchodného zástupcu pred skončením zmluvy stanoveného článkom 19 tejto smernice. A to v osobitnom rámci talianskeho právneho poriadku, v ktorom kolektívne dohody uplatniteľné na obchodných zástupcov hrajú dlhodobo kľúčovú úlohu pri určovaní náhrad, na ktoré má obchodný zástupca nárok po zániku zmluvy.
I – Skutkový stav, právny rámec a prejudiciálne otázky predložené Súdnemu dvoru
2. Listom z 23. októbra 1997 vypovedala spoločnosť Honyvem Informazioni Commerciali Srl (ďalej len „Honyvem“) s účinnosťou od 30. júna 1998 zmluvu o obchodnom zastúpení uzatvorenú s Mariella De Zotti, ktorá sa podľa svojho bodu 10 riadila „ustanoveniami občianskeho zákonníka, osobitnými zákonmi o mandáte obchodného zástupcu, ako aj kolektívnymi zmluvami v oblasti obchodu“.
3. Žalobou podanou 12. apríla 1999 proti Honyvem na Tribunale di Milano pani De Zotti navrhovala, aby bolo zastúpenému uložené uhradiť jej náhradu za skončenie zmluvy, ktorá podľa nej pri uplatnení kritérií uvedených v článku 1751 talianskeho občianskeho zákonníka (codice civile, ďalej len „občiansky zákonník“) predstavovala sumu 181 889 420 lír.
4. Uvedené ustanovenie týkajúce sa náhrady pri skončení zmluvy prebralo do talianskeho právneho poriadku články 17, 18 a 19 smernice 86/653 a v čase zániku zmluvy malo toto znenie:
„V prípade zániku zmluvy je zastúpený povinný uhradiť obchodnému zástupcovi náhradu, ak je splnená aspoň jedna z týchto podmienok:
obchodný zástupca pre zastúpeného získal nových zákazníkov alebo významne rozvinul obchod s doterajšími zákazníkmi a zastúpený ma stále podstatné výhody vyplývajúce z obchodov s týmito zákazníkmi;
vyplatenie tejto náhrady je spravodlivé s prihliadnutím na všetky okolnosti, najmä na provízie, ktoré obchodný zástupca stráca a ktoré vyplývajú z obchodov uskutočnených s týmito zákazníkmi.
Nárok na náhradu nevznikne:
ak zastúpený skončil zmluvu pre porušenie povinnosti obchodného zástupcu, ktoré vzhľadom na svoju závažnosť neumožňuje ani dočasné pokračovanie zmluvného vzťahu;
ak obchodný zástupca skončil zmluvu a toto skončenie nie je odôvodnené okolnosťami na strane zastúpeného alebo vekom, invaliditou alebo chorobou obchodného zástupcu, pre ktoré od neho nemožno spravodlivo požadovať pokračovanie v činnosti;
ak v súlade s dohodou so zastúpeným obchodný zástupca prevedie práva a povinnosti zo zmluvy o obchodnom zastúpení na tretiu osobu.
Výška náhrady nesmie prekročiť primeranú ročnú náhradu vypočítanú z ročného priemeru náhrad získaných obchodným zástupcom v priebehu posledných piatich rokov a ak zmluva trvala menej ako päť rokov, náhrada sa vypočíta z priemeru náhrad za dané obdobie.
Poskytnutím náhrady nie je dotknutý nárok obchodného zástupcu na náhradu škody.
Nárok obchodného zástupcu na náhradu ustanovenú týmto článkom zanikne, ak do jedného roka od ukončenia zmluvy neoznámi zastúpenému, že uplatňuje svoje práva.
Od ustanovení tohto článku sa nie je možné odchýliť v neprospech obchodného zástupcu.“(3)
5. Tribunale prijal tvrdenia predložené žalovaným Honyvem a považoval za dlžnú nižšiu sumu vo výške 78 880 276 lír vyplývajúcu z uplatnenia kritérií výpočtu náhrady pri skončení zmluvy stanovených v hospodárskej kolektívnej zmluve (ďalej len „HKZ“) z 28. novembra 1992, ktorá bola uzatvorená 27. novembra 1992 medzi Confcommercio (organizácia zastupujúca podniky v sektore obchodu, cestovného ruchu a služieb) a FNAARC (organizácia zastupujúca obchodných zástupcov) a znie takto:
„…
Bod I
S odkazom na ustanovenia článku 1751 občianskeho zákonníka v znení článku 4 zákonného dekrétu č. 303 z 10. septembra 1991 a predovšetkým na zásadu spravodlivého zaobchádzania sa obchodnému zástupcovi vo všetkých prípadoch zániku zmluvy vyplatí náhrada, ktorej výška zodpovedá 1 % celkovej sumy provízií splatných a zaplatených počas trvania zmluvy.
Táto suma sa doplní týmito opatreniami:
A. Zástupcovia, ktorí sú viazaní záväzkom exkluzivity voči jedinému podniku:
– 3 % provízií do výšky 24 000 000 lír ročne,
– 1 % zo sumy provízií od 24 000 001 do 36 000 000 lír ročne.
B. Zástupcovia, ktorí nie sú viazaní záväzkom exkluzivity voči jedinému podniku:
– 3 % provízií do výšky 12 000 000 lír ročne,
– 1 % zo sumy provízií od 12 000 001 do 18 000 000 lír ročne.
Z tejto náhrady sa odpočíta suma, ktorú má obchodný zástupca nárok získať v dôsledku dobrovoľného poistenia uzavretého zastúpeným.
Na účely výpočtu náhrady pri skončení zmluvy sa tiež prihliadne na sumy uhradené výslovne a osobitne z dôvodu náhrady nákladov alebo príspevku na náklady.
Bod II
Stále podľa článku 1751 občianskeho zákonníka sa okrem súm uvedených v bode I vyplatí obchodnému zástupcovi ďalšia suma vypočítaná takto:
– 3 % provízií splatných v prvých troch rokoch trvania zmluvy o zastúpení,
– 3,5 % provízií splatných v štvrtom až šiestom roku,
– 4 % provízií splatných v priebehu ďalších rokov.
…
Bod III
Strany uznávajú, že vyššie uvedený systém dohodnutý v oblasti sadzieb a jednotlivých úrovní napĺňa zásadu spravodlivého zaobchádzania uvedenú v treťom odseku článku 1751 občianskeho zákonníka.
Bod IV
…
Ústne vyhlásenie
Zmluvné strany potvrdzujú, že tieto kolektívne ustanovenia o odmene pri ukončení zmluvy predstavujú podľa článku 1751 občianskeho zákonníka celkovo výhodnejší režim než zákonná úprava. Tieto ustanovenia sú vzájomne závislé a neoddeliteľné a nemožno ich kumulovať so žiadnym iným režimom.
…“
6. Pani De Zotti podala odvolanie proti rozhodnutiu Tribunale na Corte d’appello di Milano, ktorý čiastočne jej odvolaniu vyhovel. Podľa tohto súdu stanovuje článok 1751 občianskeho zákonníka kritérium inšpirované zásadou zásluhovosti, ktoré odmeňuje obchodného zástupcu za zákazníkov, ktorých získal a ktorí aj po skončení zmluvy neprestávajú zastúpenému prinášať výhody. Keďže HKZ naopak stanovuje kritériá úplne cudzie tejto zásade, nie je možné sa od kritérií uvedených v článku 1751 odchýliť na základe zmluvnej slobody. Corte d’appello teda uplatnením článku 1751 znížil sumu už priznanú súdom prvého stupňa a uhradenú Honyvem a priznal pani De Zotti dodatočnú sumu vo výške (zaokrúhlene) 57 000 000 lír zvýšenú o úroky a zhodnotenie.
7. Honyvem podal proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok, a to predovšetkým z dôvodu, že nie je možné sa odchýliť od režimu ustanoveného v článku 1751 iba v prípade, ak by to bolo v neprospech obchodného zástupcu, a že posúdenie výhodnejšej alebo nevýhodnejšej povahy ustanovení týkajúcich sa náhrady pri skončení zmluvy stanovených v HKZ v porovnaní s ustanoveniami článku 1751 občianskeho zákonníka sa nesmie vykonať ex post, teda po skončení zmluvy, ale ex ante . Za týchto podmienok bolo potrebné prísť k záveru, že režim kolektívnej zmluvy je výhodnejší ako režim stanovený v článku 1751 občianskeho zákonníka, pretože obchodnému zástupcovi náhradu zaručuje v každom prípade, zatiaľ čo zákonný režim mu túto náhradu nevyhnutne nezaručuje.
8. Pani De Zotti tiež podala kasačný opravný prostriedok z dôvodu, že náhrada pri skončení zmluvy jej nebola uhradená vo výške, ktorú požadovala.
9. Vzhľadom na tento skutkový a právny rámec Corte suprema di cassazione položil v rámci prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru otázku, ktorú treba preformulovať a rozdeliť na tieto dve podotázky:
„1. Môže sa článok 19 smernice 86/653 s ohľadom na obsah a účel článku 17 tej istej smernice vykladať v tom zmysle, že umožňuje, aby kolektívna zmluva stanovila náhradu, na ktorú má jednak obchodný zástupca nárok, bez ohľadu na to, či sú splnené podmienky uvedené v článku 17 ods. 2, a ktorá sa zároveň vypočítava nie na základe kritérií, ktoré môžu byť vyvodené zo smernice, ale v závislosti od iných kritérií stanovených v kolektívnej zmluve?
2. Musí sa výpočet náhrady stanovený v článku 17 ods. 2 vykonať analyticky alebo je možné pripustiť iné metódy, ktoré sa ďaleko viac odvolávajú na zásadu spravodlivého zaobchádzania?“
10. Súdny dvor má teda vykladať články 17 a 19 smernice 86/653(4) . Podľa článku 17 smernice:
„1. Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby obchodný zástupca po zániku zmluvu [zmluvy – neoficiálny preklad ] o obchodnom zastúpení dostal náhradu podľa odseku 2 alebo náhradu škody podľa odseku 3.
2. a) Obchodný zástupca má nárok na náhradu do takej miery, do akej:
– priviedol zastúpenému nových zákazníkov alebo podstatne zvýšil finančný objem obchodov s existujúcimi zákazníkmi, a pokiaľ zastúpený má aj naďalej podstatné prínosy z obchodu s týmito zákazníkmi a
– náhrada je primeraná všetkým skutočnostiam, najmä provízii za obchody, ktoré obchodný zástupca stratil [ktoré obchodný zástupca stráca a ktoré vyplývajú z obchodov s týmito zákazníkmi – neoficiálny preklad ]. Členské štáty môžu pre tieto prípady zahrnúť uplatňovanie alebo absenciu ustanovení o obmedzení obchodu v zmysle článku 20;
b) výška náhrady nesmie prekročiť čiastku rovnajúcu sa odškodneniu [náhrade – neoficiálny preklad ] za jeden rok vypočítanú [vypočítanej – neoficiálny preklad ] z priemernej ročnej odplaty obchodného zástupcu počas predchádzajúcich piatich rokov, a pokiaľ dohoda trvala kratšie ako päť rokov, odškodnenie [náhrada – neoficiálny preklad ] sa vypočíta ako priemer za toto obdobie;
c) poskytnutie odškodného [tejto náhrady – neoficiálny preklad ] nebráni obchodnému zástupcovi žiadať náhradu škody.
3. Obchodný zástupca má nárok na náhradu škody, ktorú utrpel v dôsledku svojho vzťahu [v dôsledku zániku svojich vzťahov – neoficiálny preklad ] so zastúpeným.
Tento nárok na náhradu škody sa bude považovať za oprávnený, ak sa ukončenie uskutočnilo [ak k tomuto zániku došlo – neoficiálny preklad ] za nasledovných okolností:
– odobratie provízie obchodnému zástupcovi, na ktorú by pri správnom výkone dohody [riadnom plnení zmluvy – neoficiálny preklad ] o obchodnom zastúpení mal nárok a pritom zastúpený získal značný prospech v súvislosti s činnosťou obchodného zástupcu,
– a/alebo keď obchodný zástupca nemohol amortizovať svoje náklady a výdavky, ktoré vynaložil v súvislosti s výkonom zmluvy o obchodnom zastúpení na radu zastúpeného.
4. Nárok na náhradu podľa odseku 2 alebo náhradu škody podľa odseku 3 taktiež vzniká v prípade smrti obchodného zástupcu [v prípade, ak k zániku zmluvy dôjde v dôsledku smrti obchodného zástupcu – neoficiálny preklad ].
5. Obchodný zástupca stratí svoj nárok na náhradu podľa odseku 2 a náhradu škody podľa odseku 3, ak počas jedného roka od ukončenia zmluvy neoznámil zastúpenému, že sa chystá takýto nárok uplatniť.
6. Komisia predloží Rade do ôsmich rokov po oznámení tejto smernice správu o uplatňovaní tohto článku a ak to bude potrebné, predloží návrh na zmeny a doplnenia.“
11. Článok 19 ustanovuje, že „zmluvné strany sa nesmú dohodnúť odchylne od ustanovení článkov 17 a 18 v neprospech obchodného zástupcu pred skončením platnosti zmluvy o obchodnom zastúpení“.
II – Posúdenie
12. Zákonodarca Spoločenstva v článku 17 ods. 2 a 3 smernice stanovil dva odlišné režimy náhrady pre obchodného zástupcu po ukončení zmluvy. Podľa odseku 1 tohto článku sa členské štáty môžu v čase prebratia smernice rozhodnúť pre jeden z týchto režimov. Taliansky zákonodarca sa rozhodol pre režim stanovený v článku 17 ods. 2.
13. Je známe, že pred prebratím smernice 86/653 existoval v Taliansku režim náhrady pri zániku zmluvy o obchodnom zastúpení, ktorý bol vo veľkej miere založený na kolektívnych dohodách a ktorý bol odlišný od obidvoch alternatívnych režimov stanovených v článku 17 ods. 2 a 3 smernice(5) . Za týchto okolností bolo Talianskej republike priznané dlhšie obdobie na prebratie smernice, pokiaľ ide o jej článok 17(6) . Hoci stanovenie takého režimu odráža zámer ponechať členským štátom určitý priestor, zákonodarca Spoločenstva priznal každému členskému štátu možnosť rozhodnúť sa pre jeden z dvoch alternatívnych režimov stanovených v článku 17 ods. 2 a 3 smernice, ale zjavne im nepriznal možnosť zvoliť si právny režim tertium genus, nezlučiteľný so žiadnym z týchto režimov.
A – Zmysel a účel náhrady stanovenej v článku 17 ods. 2 smernice 86/653
14. Náhrada stanovená v článku 17 ods. 2 smernice má veľmi osobitnú a mnohostrannú povahu, pokiaľ ide o ciele, ktoré sleduje, a jej pôvod treba hľadať v režime zavedenom v priebehu 50. rokov v článku 89b nemeckého obchodného zákonníka [Handelsgesetzbuch (HGB)](7) .
15. Tento režim osobitnej náhrady je odpoveďou na problém prameniaci zo zániku zmluvy o obchodnom zastúpení. Ak totiž zastúpený po zániku zmluvy o obchodnom zastúpení udržuje obchodné vzťahy so zákazníkmi, ktorých preňho získal obchodný zástupca, naďalej má prospech z nadhodnoty vyplývajúcej aspoň čiastočne z činnosti vykonávanej obchodným zástupcom počas doby trvania zmluvy a ktorých získanie v rámci zmluvy by malo bez ďalšieho za následok, že obchodnému zástupcovi by sa naďalej uhrádzali provízie.
16. V tomto kontexte zákonodarca Spoločenstva v článku 17 ods. 2 smernice stanovil, že obchodný zástupca má nárok na náhradu, ak sú splnené tri podmienky. V prvom rade treba, aby získal nových zákazníkov alebo významne rozvinul obchod s doterajšími zákazníkmi. V druhom rade treba, aby mal zastúpený naďalej podstatné výhody vyplývajúce z obchodov s týmito zákazníkmi aj po zániku zmluvy o obchodnom zastúpení. Táto podmienka bude logicky uplatniteľná iba v prípade, ak už neexistuje žiadna povinnosť platiť obchodnému zástupcovi provízie po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení. Nakoniec tiež treba, aby sa nepreukázala žiadna z okolností vylučujúcich nárok obchodného zástupcu na náhradu podľa článku 18 smernice.
17. Táto náhrada, ktorú možno náležite nazývať náhradou za zákazníkov, má z pohľadu obchodného zástupu povahu odmeny. Odmeňuje ho za jeho snahu v tom zmysle, že zastúpený získal ekonomické výhody, ktoré naďalej existujú v dôsledku získania zákazníkov obchodným zástupcom alebo rozvoja obchodu s týmito zákazníkmi obchodným zástupcom. Z pohľadu zastúpeného umožňuje náhrada za zákazníkov vylúčiť situáciu bezdôvodného obohatenia. V prípade neexistencie povinnosti náhrady po ukončení zmluvy by totiž zastúpený mohol – bez toho, aby mal povinnosť uhradiť obchodnému zástupcovi akúkoľvek protihodnotu – pokračovať v požívaní nadhodnoty, ku ktorej obchodný zástupca určitým spôsobom prispel svojou činnosťou(8) .
18. Výhody pre zastúpeného totiž nie sú výlučne viazané na obchody uzatvorené medzi zastúpeným a týmito zákazníkmi pred ukončením zmluvy. Môžu pokračovať v čase po ukončení zmluvy, ak sa tieto obchody naďalej realizujú. Súčasne už nedochádza k odmeňovaniu obchodného zástupcu platením provízií v jedinom okamihu, ktorý sa zhoduje s okamihom, keď obchodný zástupca získal zákazníka alebo s ním uzavrel obchod, a nespočíva ani v platení celkovej sumy. Naopak, ide o odmenu, ktorá je platená v priebehu času prostredníctvom provízií uhrádzaných vtedy, keď sa realizuje obchod medzi zastúpeným a zákazníkom(9) .
19. Zmluvný rámec takejto povahy zvyšuje riziko vzniku situácií bezdôvodného obohatenia zastúpeného po ukončení zmluvy a odôvodňuje preto pravidlo stanovené v článku 17 ods. 2 smernice. Je tiež zrejmé, že náhrada stanovená v článku 17 ods. 2 smernice vylučuje riziko oportunistického správania zastúpeného v okamihu skončenia zmluvy, ku ktorému by bol zastúpený motivovaný v prípade neexistencie takejto právnej úpravy(10) .
B – Porovnanie režimu náhrady stanoveného v článku 17 ods. 2 smernice 86/653 s režimom náhrady, ktorý stanovuje HKZ
20. Problém, ktorý prejednávaná vec vyvoláva, vyplýva z okolnosti, že zákonodarca Spoločenstva stanovil v článku 19 smernice 86/653, že „zmluvné strany sa nesmú dohodnúť odchylne od ustanovení článkov 17 a 18 v neprospech obchodného zástupcu pred skončením platnosti zmluvy o obchodnom zastúpení“. Práve v tomto kontexte si právna úprava náhrady stanovená v článku 17 ods. 2 smernice, ktorá bola prebratá článkom 1751 občianskeho zákonníka, a úprava stanovená v HKZ odporujú.
21. Z článku 19 vyplývajú, a contrario,
dva závery. Prvý je, že pred zánikom zmluvy sa zmluvné strany môžu odchýliť od ustanovení článku 17, ak sa dohodnú na režime, ktorý nebude nevýhodnejší pre obchodného zástupcu. Druhý je, že po skončení zmluvy si zmluvné strany môžu dohodnúť odchylný režim, hoci aj nevýhodnejší pre obchodného zástupcu(11) .
22. Otázka, ktorá vzniká a ktorá odráža diskusie v talianskej judikatúre a právnej náuke, teda spočíva v tom, či režim náhrady stanovený HKZ, popísaný vyššie, je pre obchodného zástupcu nevýhodnejší ako režim náhrady stanovený v článku 17 ods. 2 smernice. Ak je zmluvný režim pre obchodného zástupcu nevýhodnejší, je v dôsledku kogentnej povahy režimu ochrany obchodného zástupcu stanoveného v článkoch 17 až 19 smernice(12) protiprávny a neúčinný.
23. Na určenie však, či je zmluvný režim prípadne nevýhodnejší ako zákonný režim, je logicky potrebné, aby boli tieto dve právne úpravy porovnateľné. Nemožno porovnávať to, čo nie je porovnateľné. V tejto súvislosti sa domnievam, že takéto porovnanie nie je možné uskutočniť za podmienok, o aké ide v prejednávanej veci, pretože zmluvný režim zavádza náhradu, ktorá je založená na podmienkach a sleduje ciele úplne odlišné od tých, ktoré sú podkladom pre článok 17 ods. 2 smernice. V skutočnosti sú tieto dva režimy založené na protichodnej logike, ktorá neumožňuje určiť in abstracto, ktorý z nich je pre obchodného zástupcu výhodnejší.
24. V rámci režimu náhrady stanoveného HKZ nie je zohľadnená skutočnosť, že obchodný zástupca získal nových zákazníkov alebo upevnil vzťahy s existujúcimi zákazníkmi. Okrem toho nie je podstatné, že zastúpený má aj naďalej podstatné výhody z ekonomickej činnosti s týmito zákazníkmi po skončení zmluvy o obchodnom zastúpení. Naopak, na vymedzenie zmluvnej náhrady prináležiacej obchodnému zástupcovi je rozhodujúca dĺžka trvania zmluvy, výška ročnej odmeny obchodného zástupcu počas trvania zmluvy a výhradná alebo nevýhradná povaha zmluvy o obchodnom zastúpení.
25. Je tiež dôležité poznamenať, že na rozdiel od zákonnej náhrady, ktorá je stanovená tiež v závislosti od situácie po zániku zmluvy, zmluvná náhrada závisí výlučne od situácie v minulosti (súm uhradených obchodnému zástupcovi a dĺžky trvania zmluvného vzťahu).
26. Okrem uvedených hlavných rozdielov, pokiaľ ide o obsah a zmysel týchto dvoch režimov náhrady, treba tiež skonštatovať, že z hľadiska ich podstaty sleduje zmluvná náhrada ciele úplne odlišné od cieľov sledovaných náhradou stanovenou v článku 17 ods. 2 smernice. Táto nepochybne sleduje filozofiu zásluh, podľa ktorej sa obchodnému zástupcovi prizná nárok na náhradu, ak jeho činnosť spočívajúca v získaní zákazníkov a v rozvoji obchodu s nimi prispela k skutočnosti, že zastúpený má prospech z nadhodnoty aj po skončení zmluvy. Naopak, náhrada popísaná vyššie, akú stanovuje HKZ, je úplne v rozpore s touto logikou zásluhovosti. Táto náhrada je totiž priznaná každému obchodnému zástupcovi po skončení zmluvy, aj keď nezískal zákazníkov alebo nerozvinul obchod s existujúcimi zákazníkmi, a teda logicky, aj keď zastúpený po skočení zmluvy nemá žiaden prospech z obchodov s týmito zákazníkmi.
27. Určenie, ktorý z týchto dvoch režimov je pre obchodného zástupcu výhodnejší, závisí od obchodov, ktoré skutočne rozvíja, a môže byť uskutočnené iba a posteriori, v okamihu zániku zmluvy. Hoci zmluvný dokument výslovne uvádza, že stanovená náhrada zodpovedá zákonnej náhrade, tieto dva režimy nie sú vo svojej podstate porovnateľné vzhľadom na ich obsah a ich ciele. Ani právny názov prípadne daný zmluvnej náhrade v zmluve alebo v HKZ, ani prípadné vyhlásenie, že zmluvná náhrada úplne nahrádza zákonnú náhradu, nič nemenia na skutočnosti, že sú absolútne neporovnateľné.
28. Je zrejmé, že tieto dva režimy môžu byť porovnávané z pohľadu ich konkrétnych účinkov
na náhradu, ktorá vyplýva z uplatnenia každého z týchto režimov v okamihu zániku zmluvy. Ide však o porovnanie výsledkov alebo dôsledkov náhrady vykonané výlučne na základe vonkajšej skutočnosti, ktorá spôsobuje jej uplatnenie a ktorou je zánik zmluvy. Nejde o porovnanie dvoch režimov v pravom slova zmysle, ktoré by sa malo vykonať na základe ich obsahu a cieľov každého z nich.
29. Nemyslím si však, že porovnanie, ktoré má na mysli článok 19 smernice, je iba porovnaním výšok náhrady vyplývajúcich z konkrétneho uplatnenia režimov, zmluvného alebo zákonného, v okamihu zániku každej zmluvy. Podľa môjho názoru to, čo článok 19 smernice stanovuje, je vykonanie podstatného porovnania medzi zákonným a zmluvným režimom, pri ktorom sa zohľadní ich obsah a ich ciele; a nie iba jednoduché porovnanie konkrétnych účinkov náhrady vyplývajúcich z týchto režimov, ktoré závisia hlavne od určitého okamihu a okolností na trhu, ktoré existovali v okamihu zániku zmluvy. Z tohto pohľadu sú tieto dva režimy protikladné v tom zmysle, že sa zdá byť nemožné určiť, ktorý je pre obchodného zástupcu výhodnejší(13) .
30. Porovnanie, ktoré by sa uskutočnilo konkrétne v okamihu zániku zmluvy o obchodnom zastúpení, by okrem iného viedlo k vzniku situácie neistoty až do zániku zmluvy, pokiaľ ide o súlad zmluvného režimu so zákonným režimom náhrady za zákazníkov. Nemožno pripustiť, aby režimy dohodnuté v zmluve zostali v neistote, pokiaľ ide o ich zákonnosť, až do okamihu zániku zmluvy. Riešenie spočívajúce v porovnaní a posteriori
a in concreto, ktoré by zjavne vyvolalo neistotu u zastúpeného, pokiaľ ide uplatniteľný režim náhrady, by ho okrem toho viedlo k zachovávaniu zmlúv, ktoré by v skutočnosti mohli byť dosť kontraproduktívne a ktoré by preto bolo treba ukončiť, aby sa tak umožnil vstup nových, možno podnikavejších, obchodných zástupcov na trh.
31. Riešenie spočívajúce v porovnaní a posteriori
založené na zohľadnení konkrétnych účinkov náhrady môže byť podľa môjho názoru obhájiteľné iba vtedy, ak sa domnievame, že jediným záujmom sledovaným smernicou 86/653 je ekonomická ochrana obchodného zástupcu. A to tak zjavne nie je. Súdny dvor už mal príležitosť v tejto súvislosti potvrdiť, že okrem ochrany obchodného zástupcu je tiež cieľom smernice, ako vyplýva z jej preambuly, „zrušiť obmedzenia výkonu povolania obchodného zástupcu, harmonizovať podmienky hospodárskej súťaže vo vnútri Spoločenstva a zvýšiť ochranu obchodov“(14) . Ochrana obchodného zástupcu nepredstavuje teda cieľ sám osebe, ktorý musí byť za každú cenu zaručený pri výklade ustanovení smernice 86/653 a ktorý úplne vylučuje zohľadnenie záujmu chrániť bezpečnosť a právnu istotu pri obchodoch.
32. Honyvem má pravdu, keď vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že medzi predmetnými režimami treba urobiť porovnanie ex ante . Podľa môjho názoru nie je ale stanovisko Honyvem dôvodné v závere, ku ktorému dospel a podľa ktorého z analýzy ex ante
vyplýva, že režim náhrady stanovený HKZ je pre obchodného zástupcu výhodnejší ako zákonný režim stanovený v článku 17 ods. 2 smernice. Ak by to tak bolo, išlo by o dovolenú odchýlku od článku 19.
33. Ako som však už spomenul, na základe analýzy ex ante
nemožno dospieť k záveru, že režim obsiahnutý v zmluve, akou je HKZ, je in abstracto
pre obchodného zástupcu výhodnejší ako režim stanovený v článku 17 ods. 2 smernice.
34. Ak by sa malo dospieť k takémuto záveru, bolo by potrebné považovať za preukázanú premisu, z ktorej vychádza Honyvem – a ktorá je mimochodom v rozpore so zásluhovou teleológiou režimu Spoločenstva –, konkrétne, že všetci obchodní zástupcovia majú taký radikálny odpor k riziku, že nevyhnutne uprednostňujú režim rovnostárskeho typu zaručujúci aspoň niečo pre všetkých, pred režimom, ktorý stanovuje článok 17 ods. 2 smernice a ktorý zaručuje náhradu, hoci prípadne oveľa štedrejšiu, iba pre obchodných zástupcov, ktorí uspeli v získaní zákazníkov alebo v rozvoji obchodov s nimi počas trvania zmluvy.
35. Je pravda, že v rámci režimu zásluhovosti stanoveného v článku 17 smernice niektorí obchodní zástupcovia riskujú, že nebudú mať nárok na žiadnu odmenu. Za týchto podmienok a pri najväčšej prísnosti žiaden režim nemôže byť, in abstracto, horší ako režim zásluhovosti stanovený článkom 17 smernice, pretože jeho uplatnenie môže mať vždy za následok, že nevznikne nárok na žiadnu náhradu. Podľa tejto logiky by akýkoľvek režim zaručujúci bez ďalšieho obchodnému zástupcovi vyššiu ako nulovú náhradu predstavoval odchýlenie sa od režimu článku 17 smernice povolené článkom 19 tej istej smernice. To by znamenalo, že takmer všetky režimy náhrady, ktoré zaručujú obchodnému zástupcovi určitú náhradu pri skončení zmluvy, by spĺňali kritérium článku 19 ako povolené odchýlky od článku 17. Je zjavné, že nie je možné sa držať takejto logiky, pretože by pozbavila zákaz odchýlok ustanovený v článku 19 akéhokoľvek potrebného účinku.
36. Problém porovnania ex ante
medzi dvoma režimami náhrady podporovaný Honyvem v jeho pripomienkach spočíva v skutočnosti, že porovnanie je založené len na zohľadnení hypotetických obchodných zástupcov, ktorí by nemali nárok na náhradu, ak by sa na nich uplatnil režim zásluhovosti článku 17 ods. 2 smernice. Keď však článok 19 smernice stanovuje, že strany sa nemôžu odchýliť od ustanovení článku 17 „v neprospech obchodného zástupcu“, odvoláva sa abstraktne na akéhokoľvek obchodného zástupcu nachádzajúceho sa v individuálnom zmluvnom vzťahu, či už ide alebo nejde o obchodného zástupcu, ktorému je priznaná náhrada na základe článku 17 ods. 2 smernice.
37. Nemožno preto dôjsť k záveru, že na základe analýzy ex ante
je taký režim náhrady, aký stanovuje HKZ, pre obchodného zástupcu výhodnejší ako režim stanovený článkom 17 ods. 2 smernice.
38. Výklad článku 19 smernice, ktorý tu podávam, samozrejme nebráni tomu, aby boli dohody odchyľujúce sa od režimu článku 17 ods. 2 smernice dovolené, a ani tomu, aby boli tieto dohody prípadne určitým spôsobom podobné režimu, akým je režim HKZ. Dôležité je, aby zakladali režim, ktorý sa nemôže in abstracto
ukázať pre žiadneho
obchodného zástupcu horším ako režim stanovený článkom 17 ods. 2 smernice. To platí, aj keď ide o dohody inšpirujúce sa prípadne logikou, ktorá sa vo veľkej miere odchyľuje od logiky, ktorou sa inšpiruje režim Spoločenstva. Možno si takto napríklad predstaviť, že kolektívna dohoda zaručuje obchodnému zástupcovi minimálnu pevnú výšku náhrady určenú v závislosti od dĺžky trvania zmluvy a obratu bez ohľadu na to, či budú alebo nebudú splnené podmienky stanovené článkom 17 ods. 2 smernice, ku ktorej sa pridá suma vyplývajúca z uplatnenia tohto posledného menovaného režimu. Režim tohto typu by predstavoval bezpochyby odchýlku od článku 17 ods. 2 smernice v tom zmysle, že by sa uplatňoval nezávisle od skutočnosti, či sú tieto podm ienky splnené alebo nie. Žiaden
obchodný zástupca sa však nemôže domnievať, že ak by tomuto režimu podliehal, nachádzal by sa v horšej situácii, ako je situácia, v ktorej by sa nachádzal, ak by sa naň striktne a dôsledne uplatňoval režim článku 17 ods. 2 smernice. Odchýlka tohto typu by bola dovolená s ohľadom na článok 19 tejto smernice.
39. Nie je však prípustné, ako v súlade s určitou talianskou právnou náukou(15) zdôrazňuje pani De Zotti, aby sa s odvolaním na slobodu zmluvných strán a odkazom na prípadnú HKZ v skutočnosti zachovával v platnosti režim náhrady, ktorý je v podstate rovnaký, ako bol režim, ktorý existoval pred prebratím článku 17 ods. 2 smernice do talianskeho právneho poriadku a ktorý nezaručoval každému obchodnému zástupcovi o niečo viac, ako mu zaručuje režim Spoločenstva.
40. Domnievam sa preto, že Súdny dvor by mal na prvú otázku položenú Corte suprema di cassazione odpovedať tak, že článok 19 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že kolektívna dohoda, akou je HKZ, stanovujúca režim náhrady obchodného zástupcu po zániku zmluvy, ktorého obsah a ciele sú nezlučiteľné s tými, ktoré charakterizujú režim náhrady stanovený v článku 17 ods. 2 smernice, a ktorý má tento režim úplne nahradiť, musí byť považovaná za režim, ktorý sa odchyľuje v neprospech obchodného zástupcu.
C – Spôsoby výpočtu náhrady za zákazníkov stanovenej v článku 17 ods. 2 smernice 86/653
41. Treba predovšetkým zdôrazniť, že článok 17 smernice ustanovuje nielen podmienky priznania náhrady za zákazníkov, ale tiež samotné prvky potrebné na výpočet tejto náhrady. Vyplýva to zo samotného textu článku 17 ods. 2 smernice, ktorý používa výraz „do takej miery, do akej“. Toto ustanovenie sa preto neobmedzuje na vymenovanie podmienok, za ktorých musí byť náhrada za zákazníkov priznaná, ale uvádza tiež spôsoby výpočtu výšky tejto náhrady. Práve preto musia talianske súdy v súlade s ustálenou judikatúrou vykladať článok 1751 občianskeho zákonníka čo najviac, ako je to možné vo svetle znenia a účelu predmetnej smernice, aby sa dosiahol cieľ, ktorý táto smernica sleduje(16) .
42. Je zrejmé, že výpočet náhrady stanovenej v článku 17 ods. 2 smernice môže spôsobovať ťažkosti. Zahŕňa totiž predpokladaný odhad týkajúci sa obchodných vzťahov zastúpeného so zákazníkmi, ktorých získal alebo s ktorými rozvinul obchod obchodný zástupca, a ziskov, ktoré zastúpený získa z obchodov s týmito zákazníkmi po zániku zmluvy o obchodnom zastúpení bez toho, aby musel obchodnému zástupcovi platiť ďalšie provízie.
43. V každom prípade je vykonanie predpokladaného odhadu niečo, čo súdy bežne robia, najmä keď sú vyzvané vyčísliť škodu porovnaním situácie, ktorá existuje,
s hypotetickou situáciou, ktorá by existovala, keby nenastala určitá škodná udalosť. Bez ohľadu na ťažkosti spojené s uskutočnením tohto druhu výpočtu škody na základe predpokladaného odhadu ho súdy v praxi vykonávajú. Stačí v tejto súvislosti spomenúť napríklad výpočet ušlého zisku(17) alebo výpočet škody spočívajúcej v strate „príležitosti“, ktoré predstavujú nie len určitú analógiu medzi sebou(18), ale aj s výpočtom náhrady stanovenej v článku 17 ods. 2 smernice 86/653. Najmä v prípade talianskeho právneho poriadku, ktorý, zdá sa, umožňuje náhradu škody vyplývajúcu zo straty „príležitosti“ a bez ďalšieho pripúšťa možnosť vyčísliť túto škodu na základe predpokladaného odhadu a pravdepodobnosti(19), je zrejmé, že nie je osobitne náročné vyčísliť náhradu za zákazníkov podľa spôsobu stanoveného v článku 17 ods. 2 smernice. V konečnom dôsledku sa na vykonanie tohto výpočtu vyžaduje, aby sa urobil predpokladaný odhad týkajúci sa overenia určitých skutočností po zániku zmluvy o obchodnom zastúpení.
44. Prípadné ťažkosti s vykonaním tohto odhadu nie sú dostatočným dôvodom na nahradenie režimu náhrady stanoveného článkom 17 ods. 2 smernice takým iným režimom, ako je režim stanovený v prejednávanej veci HKZ. Aj keď posledný uvedený režim obsahuje jednoducho vykonateľný výpočet náhrady, svojím obsahom, zmyslom a svojím účelom je nezlučiteľný s režimom náhrady.
45. Na praktické účely možno výpočet náhrady uvedený v článku 17 ods. 2 smernice načrtnúť v troch fázach(20) .
46. V prvej fáze je dôležité odhadnúť z kvantitatívneho hľadiska výhody, ktoré zastúpený získa po zániku zmluvy a ktoré zhruba zodpovedajú províziám, ktoré už nebude musieť platiť obchodnému zástupcovi po zániku zmluvy za zákazníkov, ktorých tento obchodný zástupca získal alebo s ktorými rozvinul obchod. Z tohto pohľadu sa zdá zrejmé, že napríklad obrat a provízie uhradené obchodnému zástupcovi počas doby trvania zmluvy predstavujú vhodné faktory pre vyčíslenie výhod, o ktorých možno predpokladať, že zastúpený z nich bude v budúcnosti profitovať, a teda pre vyčíslenie výšky náhrady prináležiacej obchodnému zástupcovi. Tieto faktory sú však dôležité výlučne iba v rozsahu, v akom sú vzhľadom na svoju vlastnú hodnotu relevantné pre predpokladaný odhad, ktorý je nevyhnutý na výpočet náhrady stanovenej v článku 17 ods. 2 smernice, a nie v rozsahu, v akom sa považujú za dôležité v prípadnej kolektívnej dohode na účely výpočtu tejto náhrady.
47. Po tejto fáze bude nasledovať druhá fáza, v ktorej bude preskúmané, či je vyplatenie tejto náhrady spravodlivé. Spravodlivosť hrá v systematike článku 17 ods. 2 smernice druhoradú úlohu. Hrá úlohu poistného ventilu, ktorý má sudca k dispozícii, aby upravil výšku náhrady z hľadiska osobitných okolností konkrétneho prípadu, či prípadne, aby v hraničných situáciách vylúčil akúkoľvek náhradu. Kazuistická povaha vlastná každému odhadu vykonanému na základe spravodlivého zaobchádzania znemožňuje podľa môjho názoru akékoľvek vymenovanie alebo opis osobitných okolností konkrétneho prípadu, ktoré by mohli byť považované za podstatné pre takýto odhad. Takáto analýza bude zjavne prináležať príslušným vnútroštátnym súdnym orgánom.
48. Nakoniec v tretej fáze podlieha výška náhrady maximálnej hranici stanovenej v článku 17 ods. 2 písm. b) smernice. Ide o maximálnu hranicu, ktorú nemožno považovať za základ pre výpočet náhrady, ale za strop, ktorý je rozhodujúci iba vtedy, ak ho výška náhrady vyplývajúca z predchádzajúcich dvoch fáz prevyšuje.
49. Domnievam sa preto, že Súdny dvor by mal na druhú otázku položenú Corte suprema di cassazione odpovedať tak, že článok 17 ods. 2 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že stanovuje nielen podmienky priznania nároku obchodného zástupcu na náhradu, ale aj samotné prvky výpočtu tejto náhrady, čo má za následok, že kritériá spravodlivého zaobchádzania môžu byť zohľadnené iba vtedy, ak je vzhľadom na osobitné okolnosti konkrétneho prípadu potrebné napraviť výšku náhrady, ktorá bola bez ďalšieho vyčíslená v súlade s objektívnymi kritériami uvedenými v článku 17 ods. 2 písm. a) smernice 86/653.
III – Návrh
50. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky položené Corte suprema di cassazione takto:
1. Článok 19 smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov sa má vykladať v tom zmysle, že taká kolektívna dohoda, ako je hospodárska kolektívna zmluva v prejednávanej veci stanovujúca režim náhrady obchodného zástupcu po zániku zmluvy, ktorého obsah a ciele sú nezlučiteľné s tými, ktoré charakterizujú režim náhrady stanovený v článku 17 ods. 2 smernice 86/653, a ktorý má tento režim úplne nahradiť, musí byť považovaná za režim, ktorý sa odchyľuje v neprospech obchodného zástupcu.
2. Článok 17 ods. 2 smernice 86/653 sa má vykladať v tom zmysle, že stanovuje nielen podmienky priznania nároku obchodného zástupcu na náhradu, ale aj samotné prvky výpočtu tejto náhrady, čo má za následok, že kritériá spravodlivého zaobchádzania môžu byť zohľadnené iba vtedy, ak je vzhľadom na osobitné okolnosti konkrétneho prípadu potrebné napraviť výšku náhrady, ktorá bola bez ďalšieho vyčíslená v súlade s objektívnymi kritériami uvedenými v článku 17 ods. 2 písm. a) smernice 86/653.
(1) .
(2)  –	Ú. v. ES L 382, s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 177.
(3)  – Neskôr bol prijatý zákonný dekrét č. 65 z 15. februára 1999, ktorý obsahuje rôzne zmeny v úprave zmluvy o obchodnom zastúpení s cieľom zabezpečiť čo najpresnejšie prebratie smernice 86/653. Týmto spôsobom bol zmenený prvý odsek článku 1751 občianskeho zákonníka takto: „V prípade zániku zmluvy je zastúpený povinný zaplatiť obchodnému zástupcovi náhradu, ak sú splnené tieto podmienky“. Tiež bol doplnený nový odsek in fine, ktorý stanovuje, že náhrada sa vyplatí aj v prípade, že sa zmluva skončí v dôsledku smrti obchodného zástupcu.
(4)  –	Smernica 86/653 už bola predmetom výkladu Súdneho dvora, predovšetkým v rozsudkoch z 12. decembra 1996, Kontogeorgas (C‑104/95, Zb. s. I‑6643); z 30. apríla 1998, Bellone (C‑215/97, Zb. s. I‑2191); z 13. júla 2000, Centrosteel (C‑456/98, Zb. s. I‑6007), a zo 6. marca 2003, Caprini (C‑485/01, Zb. s. I‑2371). V rozsudku z 9. novembra 2000, Ingmar (C‑381/98, Zb. s. I‑9305), boli články 17 a 19 smernice priamo predmetom posúdenia. V poslednom čase generálny advokát Geelhoed predniesol 28. apríla 2005 svoje návrhy vo veci Poseidon Chartering (C‑3/04, prejednávanej pred Súdnym dvorom). V každom prípade sú otázky, ktoré boli doteraz preskúmavané Súdnym dvorom, odlišné od otázok predložených v prejednávanej veci Corte suprema di cassazione.
(5)  –	Pozri napríklad Baldi, R.: Il contratto di agenzia, 7. vydanie, Giuffrè, Milan, 2001, s. 247 a nasl.
(6)  –	Pozri šieste odôvodnenie, ktoré sa výslovne odvoláva na potrebu povoliť „dodatočné prechodné obdobia pre niektoré členské štáty, ktoré vyvinuli určité úsilie na prispôsobenie ich nariadení, najmä tých, ktoré sa týkajú odškodnenia za vypovedanie kontraktu medzi zastúpeným a obchodným zástupcom“. Na základe článku 22 ods. 3 smernice bola pritom Talianska republika jedným z týchto štátov, predovšetkým pokiaľ ide o povinnosti vyplývajúce z článku 17.
(7)  –	Táto okolnosť sa v právnej náuke často uvádza. Pozri tiež stranu 2 správy Komisie o uplatnení článku 17 smernice 86/653/EHS.
(8)  –	Pozri Monteiro, A.: „Il contratto di agenzia rivistato. La direttiva CEE n° 86/653“, in: Diritto privato comunitario, vol. I (a cura di Vito Rizzo), edizioni scientifiche italiane, 1997, s. 252 s 253, s Gomes, J.: O conceito de enriquecimento, o enriquecimento forçado e os vários paradigmas do enriquecimento sem causa, Publicações Universidade Católica, Porto, 1998, s. 279 až 282.
(9)  –	Pozri predovšetkým článok 10 smernice 86/653 v súvislosti s okamihom, keď vzniká nárok na províziu.
(10)  –	Súčasne je cieľom článku 18 zabrániť, aby mal obchodný zástupca nezákonne prospech z náhrady v prípade, ak je to on, kto je zodpovedný za ukončenie zmluvy, alebo v prípade, ak by získal spolu s náhradou za zákazníkov aj inú kompenzáciu podobnej povahy.
(11)  –	Právna náuka odôvodňuje toto obmedzenie slobody zmluvných strán „paternalistickým“ dôvodom vyplývajúcim z asymetrického postavenia, v akom sa zmluvné strany nachádzajú. Jeho cieľom je zabrániť, aby stav závislosti a asymetrie, pokiaľ ide o informácie obchodného zástupcu voči zastúpenému, ktorý existuje počas trvania zmluvy, v skutočnosti bránil obchodnému zástupcovi rozhodnúť sa pre to, čo je preňho najlepšie. Pozri napríklad Hoyningen-Huene, G.: in: Münchener Kommentar zum Handelsgesetzbuch,
Komentár k článku 89b bod 188, s. 1174, C. H. Beck, Munich, 1996 a Cunha, C.: A indemnização de clientela do agente comercial,
2003, Coimbra Editora, s. 346 a nasl.
(12)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudok Ingmar, už citovaný, body 21 a 22.
(13)  –	Tento názorový prúd možno nájsť v talianskej právnej náuke; ako príklad v poslednom čase v Sordi, P.: „La contrattazione collettiva e l’indennità di cessazione del rapporto nel contratto di agenzia“, in: Massimario di giurisprudenza del lavoro,
2001, s. 546 a nasl., osobitne s. 548, a ešte nedávnejšie takisto v Sordi, P.: „L’invalidità degli accordi del 1992 sull’indennità di cessazione del rapporto di agenzia“, in: Giustizia civile,
2002, s. 487. Baldi, R.: Il contratto di agenzia, c. d., s. 266, osobitne s. 278 až 282, zaujíma okrem iného stanovisko aj k neúčinnosti a nesúladu režimu kolektívnych dohôd s článkom 1751 občianskeho zákonníka a s článkom 17 ods. 2 smernice 86/653. Určitá nedávna talianska právna náuka, hoci evidentne menšinová, tiež rozvinula identickú argumentáciu, ako vyplýva z opisu uskutočneného Corte suprema di cassazione v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
(14)  –	Rozsudky Bellone a Ingmar, už citované, body 20 a 23.
(15)  –	Pozri najmä Baldi, R.: Il contratto d’agenzia,
c. d., s. 268.
(16)  –	Pozri nedávny rozsudok z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 113.
(17)  –	De Cupis, A.: Il danno – Teoria generale della responsabilità civile,
Volume I, 3 e édition, Giuffrè, Milan, 1979, s. 297 pripomína, že výpočet tohto druhu škody predpokladá zhodnotenie, „či sa určitá výhoda overila alebo nie… Istota nemôže byť v oblasti predpokladov absolútna: treba sa uspokojiť s relatívnou istotou, teda s dôvodným a primeraným očakávaním“ (voľný preklad).
(18)  –	Pozri v tomto zmysle Bocchiola, M.: „Perdita di una ‚chance’ e certezza del danno“ in: Rivista trimestrale di diritto e procedura civile,
ročník XXX (1976), s. 55 a nasl., najmä s. 61 a 61, ktoré zdôrazňujú, že keďže je istota iba relatívna, tak pokiaľ ide o stratu príležitosti, ako aj pokiaľ ide o ušlý zisk, „v konečnom dôsledku v praxi obidva predpoklady splývajú a prekrývajú sa“ (voľný preklad).
(19)  –	Pozri rozsudok Corte suprema di cassazione z 29. apríla 1993, č. 5029, in: Giurisprudenza italiana,
1994, prvá časť, sez. I, Zbierka 234 a nasl., najmä Zbierka 241 s anotáciou A. Musy.
(20)  –	Ako to uviedla Komisia vo svojej správe o uplatňovaní článku 17 smernice, už citovanom, s. 3 až 5.