62004CC0073_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht (Vyšší oblastný odvolací súd) Hamm, sa týka výkladu článku 16 bodu 1 písm. a) Bruselského dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (ďalej len „Dohovor“).(2) Prípad sa týka najmä otázky či toto ustanovenie platí v konaniach, ktorých predmetom je takzvané užívanie vo „vymedzenom čase“.
II – Právny rámec
2. Všeobecné pravidlo Dohovoru, ktoré upravuje právomoc vnútroštátnych súdov v prípadoch spadajúcich do jeho pôsobnosti je uvedené v článku 2 a znie takto: „Ak nie je v tomto dohovore uvedené inak, osoby s bydliskom na území zmluvného štátu sa bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť žalujú na súdoch tohto štátu…“ [ neoficiálny preklad ]. Pokiaľ ide o žalovaných s pobytom v členskom štáte, článok 4 Dohovoru stanovuje: „Ak žalovaný nemá bydlisko na území zmluvného štátu, právomoc súdov každého zmluvného štátu sa určí podľa právneho poriadku tohto členského štátu, ak nestanoví niečo iné článok 16.“ [ neoficiálny preklad ]
3. Článok 16 Dohovoru predstavuje výnimku z týchto všeobecných pravidiel. Tento článok priznáva pre päť druhov konania výlučnú právomoc súdom zmluvného štátu s najbližším vzťahom k predmetu konania. Pravidlá stanovené v článku 16 majú prednosť pred inými ustanoveniami Dohovoru upravujúcimi právomoc. Nie je možné sa od nich odchýliť prostredníctvom dohody medzi stranami konania (ako je to stanovené v článku 17 Dohovoru) a žalovaný sa ich nemôže vzdať prostredníctvom dostavenia sa na pojednávanie (ako je upravené v článku 18 Dohovoru).
4. Článok 16 ods. 1 Dohovoru stanovuje:
„Výlučnú právomoc majú tieto súdy bez ohľadu na bydlisko
1.a) v konaniach, ktorých predmetom sú vecné práva k nehnuteľnosti alebo nájom nehnuteľnosti, súdy zmluvného štátu, v ktorom sa tento majetok nachádza;
b) avšak v konaniach, ktorých predmetom je nájom nehnuteľnosti na dočasné súkromné použitie na dobu maximálne šesť za sebou nasledujúcich mesiacov, právomoc majú tiež súdy zmluvného štátu, v ktorom má bydlisko žalovaný, za predpokladu, že prenajímateľ aj nájomca sú fyzické osoby a že obaja majú bydlisko v tom istom zmluvnom štáte.“ [ neoficiálny preklad ]
5. Dôvodom pre zavedenie pravidla výlučnej právomoci upravenej v článku 16 bode 1 písm. a) spočíva v tom, že právna a zemepisná blízkosť súdu, v ktorého pôsobnosti sa nachádza nehnuteľnosť, znamená, že súd štátu, v ktorom sa nachádza nehnuteľnosť, je najlepšie predurčený na rozhodnutie sporu. Súdny dvor formuloval účel tohto ustanovenia takto:
„Najpodstatnejším dôvodom výlučnej právomoci súdu zmluvného štátu, v ktorom sa nachádza nehnuteľnosť, je okolnosť, že vzhľadom na vzdialenosť miestny súd je najlepšie predurčený na zistenie skutkového stavu, pričom uplatní pravidlá a obyčaje, ktoré sú v zásade pravidlami a obyčajami štátu, kde sa nehnuteľnosť nachádza.“(3)
6. Jenardova správa(4) odôvodňuje výlučnú právomoc v konaniach zahrnutých v článku 16 bode 1 podobným spôsobom:
„… Tento druh sporu často zahrňuje… overovania, vyšetrovania a znalecké posudky, ktoré musia byť vykonané na mieste. Navyše, vec sa často riadi obyčajami, ktoré sú známe len miestnemu súdu alebo súdu krajiny, kde sa nachádza nehnuteľnosť. Napokon prijatý systém prihliada na potrebu vkladu do katastrov nehnuteľností, ktoré sa nachádzajú tam, kde leží nehnuteľnosť… Prijatie tohto ustanovenia bolo potrebné vzhľadom na skutočnosť, že nájom nehnuteľností je väčšinou upravený osobitnými právnymi normami, ktoré by vzhľadom na svoju špecifickosť mali byť uplatňované iba súdmi krajiny, v ktorej platia. Okrem toho viacero štátov stanovuje výlučnú právomoc v týchto konaniach, ktorá je poväčšine priznaná špeciálnym súdom.“ [ neoficiálny preklad ]
III – Skutkové okolnosti
7. Roku 1992 manželia Klein s bydliskom v Nemecku uzavreli zmluvu so spoločnosťou Rhodos Management so sídlom na ostrove Man, ktorou sa zaviazali zaplatiť sumu 13 300 (približne 6 700 eur) za právo užívať byt v hotelovom komplexe nachádzajúcom sa v Grécku počas jedného týždňa v roku až do roku 2031.
8. Celková suma, ktorú zaplatili v zmysle zmluvy, bola rozdelená podľa zmluvných podmienok takto: členský poplatok („Mitgliedschaftsgebühr“) – 10 153 DEM; poplatok za „užívanie“ („Nutzungsgebühr“) – 2 048 DEM; zmluvný a administratívny poplatok – 432 DEM; poplatok za údržbu za rok 1993 – 317 DEM; poplatok za členstvo v RCI (organizácia koordinujúca výmenu dovolenkových „miest“ a bytov) za tri roky – 350 DEM.
9. Zmluva, ktorá bola nazvaná „žiadosť o členstvo a zmluva o členstve“, takisto stanovila, že manželia Klein sa stanú členmi Sun Beach Holiday Club. Toto bolo nevyhnutnou podmienkou pre uzavretie zmluvy, keďže ju nebolo možné uzatvoriť bez toho, aby sa zmluvná strana stala členom klubu. Zmluvné strany mali takisto právo na štandardné služby, ktoré poskytoval hotel členom klubu a iným hosťom, ako napríklad recepciu a zmenáreň.
10. V deň podpisu zmluvy manželia Klein zaplatil formou zálohy sumu 2 640 DEM. Následne zaplatil ďalšiu čiastku 13 300 DEM, aj keď v zmysle ustanovení zmluvy dlžná suma bola iba 10 660 DEM.
11. V marci 1996 manželia Klein podali žalobu na Dortmund Landgericht (Regionálny súd) proti, mimo iných, spoločnosti Rhodos Management, od ktorej žiadali zaplatenie sumy 15 490 DEM s odôvodnením, že predmetná zmluva bola neplatná, pretože porušila pravidlá „Sittenwidrigkeit“ (teda bola v rozpore s dobrými mravmi); a pokiaľ ide o sumu 2 640 DEM zaplatenú nad rámec dohodnutej zmluvnej ceny, táto bola zaplatená omylom, a preto predstavuje bezdôvodné obohatenie, na základe ktorého vzniklo právo na jej vrátenie.
12. Spoločnosť Rhodos Management tvrdila, že Landgericht nemal právomoc rozhodovať v tejto veci, pretože predmetom konania bol nájom nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v Grécku a podľa článku 16 bodu 1 písm. a) Dohovoru mali právomoc prejednávať tento spor iba grécke súdy.
13. Rozsudkom z mája 2003 Landgericht prijal toto tvrdenie a z tohto dôvodu zamietol žalobu ako neprípustnú.
14. V odvolaní na Oberlandesgericht Hamm manželia Klein tvrdili, že zmluva o členstve v klube nebola „nájmom“ v zmysle článku 16 bodu 1 písm. a), vzhľadom na to, že sa na ňu vzťahuje právo obchodných spoločností.
15. Uznesením z 27. januára 2004 Oberlandesgericht predložil Súdu tieto prejudiciálne otázky:
„1. Vzťahuje sa pojem konanie, ktorého predmetom je… nájom nehnuteľností‘ v článku 16 bode 1 písm. a) Bruselského dohovoru… na spory týkajúce sa každoročného užívania bytu v hotelovej rezidencii, určeného podľa druhu a polohy počas určitého kalendárneho týždňa prakticky na obdobie štyridsať rokov aj napriek tomu, že zmluva súčasne a povinne stanovuje členstvo v klube, ktorého prvoradou úlohou je zaručiť jeho členom výkon tohto užívacieho práva?
2. V prípade kladnej odpovede, vzťahuje sa výlučná právomoc vyplývajúca z článku 16 bodu 1 písm. a) Bruselského dohovoru… rovnako aj na práva, ktoré zjavne vychádzajú z nájmu tohto druhu, ale právne ani skutkovo nemajú nič spoločné s nájmom, konkrétne na právo na vrátenie sumy zaplatenej omylom, prevyšujúcej sumu za užívacie právo k bytu alebo za členstvo v klube?“
16. V zmysle článku 23 Štatútu Súdneho dvora boli písomné pripomienky predložené manželmi Klein, spoločnosťou Rhodos Management a Komisiou Európskych spoločenstiev, takisto ako vládou Nemecka a Spojeného kráľovstva.
IV – Analýza
O prvej otázke
17. Svojou prvou otázkou sa Oberlandesgericht pýta, či výlučná právomoc upravená v článku 16 bode 1 zahrňuje konania týkajúce sa zmluvy o užívaní konkrétneho typu bytu v hotelovom komplexe, počas určitého obdobia v roku, počas skoro 40 rokov, aj keď zmluva vyžaduje súbežné a povinné členstvo v klube.
18. Je zjavné, že sporná zmluva vo veci samej je typom takzvanej dohody o „užívaní vo vymedzenom čase“. Dohody o užívaní vo vymedzenom čase, ako je dobre známe, v sebe zahrňujú právo užívať majetok počas obmedzenej doby – to znamená počas určitého obdobia každého roka – a sú často uzavierané dovolenkujúcimi, ktorí uprednostňujú pred kúpou dovolenkovej nehnuteľnosti jednoducho kúpu práva na pobyt v nehnuteľnosti iba po určitú časť roka. Poplatky za správu a údržbu majetku sú zvyčajne rozdelené medzi rôznych „vlastníkov“ vo vymedzenom čase.
19. Na úvod poznamenávam, že vo svojom podaní vláda Spojeného kráľovstva požiadala Súdny dvor, aby odpovedal na otázku vymedzenú širšie, ako ju položil vnútroštátny súd, teda či a za akých okolností dohody o užívaní vo vymedzenom čase spadajú do pôsobnosti článku 16 bodu 1 písm. a) Dohovoru.
20. Aj keď teoreticky je myšlienka všeobecne použiteľného „testu“ príťažlivá, nerád by som sa pokúšal o formuláciu takéhoto testu. Dôvodom pre tento môj odpor je hlavne to, že obsah a právny charakter dohôd o užívaní vo vymedzenom čase je rôzny v závislosti na členskom štáte. Takéto dohody napríklad spadajú v niektorých členských krajinách do záväzkového práva, v niektorých do práva obchodných spoločností,(5) a v niektorých členských štátoch medzi vecné práva.
21. Táto rôznorodosť je uznaná v hlavnom právnom nástroji Spoločenstva v tejto oblasti, konkrétne v smernici Európskeho parlamentu a Rady č. 94/47/ES, týkajúcej sa ochrany kupujúcich v súvislosti s niektorými prvkami zmlúv o kúpe práva na časovo vymedzené užívanie nehnuteľností(6) . Preambula tejto smernice napríklad stanovuje: „Povaha právnych vzťahov, ktoré sú predmetom zmlúv upravených touto smernicou, [t. j. zmluvy o užívaní vo vymedzenom čase] sa značne mení od jedného členského štátu k druhému…“.(7) Smernica bola veľmi opatrná, aby sa zdržala pokusu o harmonizáciu týchto práv, stanovujúc, že „nie je určená pre účely úpravy rozsahu, do ktorého sa môžu v členských štátoch uzatvárať zmluvy na časovo vymedzené užívanie jednej alebo viacerých nehnuteľností alebo právneho základu pre takéto zmluvy…“.(8) Z tohto dôvodu uplatnenie tejto smernice, ktorá smeruje k vytvoreniu minimálneho základu spoločných pravidiel pre dohody o užívaní vo vymedzenom čase, aby bolo zaistené správne fungovanie vnútorného trhu a ochrana kupujúcich, je obmedzené na veľmi špecifické aspekty takýchto dohôd, presnejšie na „informácie o zmluvných stranách uzatvárajúcich zmluvu, spôsoby oznamovania týchto informácií a postupy a spôsoby ukončenia a odstúpenia od takýchto zmlúv“.(9)
22. Ako výsledok tejto heterogénnosti by všeobecné „pravidlo“ o uplatniteľnosti článku 16 bodu 1 písm. a) na dohody o užívaní vo vymedzenom čase, podľa môjho názoru, nebolo vhodné a mohlo by ohroziť samotný zmysel tohto ustanovenia, čo som zhrnul vyššie. Takýto test by vzhľadom na tento cieľ predstavoval riziko, že bude za niektorých okolností zahrňovať príliš veľa a na príliš málo prípadov. Aj keď je pravdou, ako to podotkla vláda Spojeného kráľovstva, že výklad článku 16 bodu 1 písm. a) nemôže závisieť na formálnom charaktere každého dohovoru o užívaní vo vymedzenom čase vo vnútroštátnom práve, podľa môjho názoru, rozdiely v právnom charaktere týchto dohôd medzi členskými štátmi sú takého veľkého rozsahu, že by pokus o formuláciu jednotne použiteľného pravidla bol umelý a kontraproduktívny. Toto by bolo zvlášť nevhodné vzhľadom na to, že ako výnimka z týchto všeobecných pravidiel právomoci podľa Dohovoru článok 16 bod 1 „nesmie byť vykladaný širšie ako vyžaduje jeho účel“.(10)
23. Majúc na pamäti uvedené, posúdim na základe skutkových okolností tejto veci, ktoré predložil vnútroštátny súd, či systém užívania vo vymedzenom čase, ktorého účastníkmi sú manželia Klein, spadá pod pravidlo výlučnej právomoci podľa článku 16 bodu 1 písm. a) Dohovoru. Je jasné, že odpoveď na túto otázku závisí na výklade slovného spojenia „konania, ktorých predmetom je… nájom nehnuteľností“, slovné spojenie, ktoré musí byť vykladané samostatne, ako otázka práva Spoločenstva.(11)
24. Podľa môjho názoru, táto otázka má byť zodpovedaná kladne a to z týchto dôvodov.
25. Po prvé je pri hodnotení, či sporná zmluva vo veci samej spadá do pôsobnosti článku 16 bodu 1, rozhodujúci obsah dohody zmluvných strán a nie len jej forma. Ako poznamenala nemecká vláda, je úlohou Súdneho dvora, aby pri analýze skutočnej podstaty zmluvy „odhrnul závoj“, ktorým je jej forma. Aj keď jazyk použitý v dohode, ako aj jej formálne zaradenie do vnútroštátneho práva sú faktory, ktoré treba brať do úvahy pri takomto hodnotení, žiadny z týchto faktorov nie je rozhodujúci. Preto v tomto prípade nie je rozhodujúce, že sporný systém užívania vo vymedzenom čase mal formu členstva v „klube“, že názov tejto zmluvy bol „Žiadosť o členstvo a zmluva o členstve“ a že podľa ustanovení zmluvy väčšia časť dlžnej zmluvnej ceny bola vo forme „členského poplatku“ („Mitgliedschaftsgebühr“). Ak by to bolo inak, dovolilo by to obísť pravidlá Dohovoru, čo by narušilo ucelenosť ich uplatnenia. Rád by som dodal, že riziku takéhoto obchádzania by malo byť zvlášť zabránené v kontexte dohôd o užívaní vo vymedzenom čase, ktoré typicky obsahujú vzťahy medzi spotrebiteľmi a obchodnými spoločnosťami.
26. Po druhé je pri hodnotení podstaty dohody potrebné odpovedať na otázku, či hlavným predmetom dohody bol nájom nehnuteľnosti. Teda v rozsudku Sanders Súdny dvor rozhodol, že dohoda, ktorou jedna strana súhlasila prevziať prevádzku obchodu s kvetinami a platiť druhej strane za dobrú povesť, ako aj mesačný nájom, nespadá do pôsobnosti článku 16 bodu 1 Dohovoru, keďže princíp tohto ustanovenia „neplatí tam, kde hlavný cieľ dohody je iného charakteru, najmä ak sa týka prevádzky obchodu“.(12) Obdobne v rozsudku Hacker Súdny dvor rozhodol, že komplexná zmluva týkajúca sa celého radu služieb poskytovaných za celkovú cenu zaplatenú spotrebiteľom, nespadá do pôsobnosti článku 16 bodu 1 s odôvodnením, že takáto dohoda je „mimo rámca, v ktorom má zásada výlučnej právomoci stanovená v článku 16 bode 1 svoje raison d’être …“(13)
27. Domnievam sa, že uplatnenie tohto odôvodnia na prejednávanú vec vedie k tomu, že, ako poznamenal vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, podstatou a hlavným predmetom zmluvy pre manželov Klein bolo, hoci prostredníctvom členstva v Sun Beach Holiday Club, právo užívať byt vo vymedzenom čase. Mimo tohto užívacieho práva sa dodatočné výhody z členstva – hlavne právo využívať výmennú organizáciu RCI, ako aj právo na prístup k hotelovým službám ako napríklad recepcia – zdajú byť, na základe skutočností predložených Súdnemu dvoru, okrajové.(14) V tejto súvislosti tento prípad možno odlíšiť od prípadu Hacker, v ktorom rozsah dodatočných služieb – vrátene poskytnutia informácií a poradenstva, rezervácie ubytovania, rezervácie miest v spojitosti s cestovaním a prípadne poistenia zrušenia cesty – boli zjavne oveľa väčšieho rozsahu.(15)
28. Tretím štádiom analýzy podstaty zmluvy je zváženie, či sa dohoda vyznačuje hlavnými charakteristickými črtami nájmu nehnuteľnosti. Ako poznamenala nemecká vláda, podstatou takého nájmu je uzavretie dohody o nájme nehnuteľnosti na určitý čas za nájomné ako protihodnotu.(16) Vyhlásenie Súdneho dvora v rozsudku Rösler, v ktorom vymenoval niekoľko typických znakov nájmu, sa mi zdá v tomto smere zaujímavé:
„Nájmy všeobecne obsahujú ustanovenia týkajúce sa odovzdania prenajatej nehnuteľnosti nájomcovi, spôsobu užívania, povinnosti prenajímateľa a nájomcu vo vzťahu k údržbe majetku, doby nájmu a odovzdania majetku prenajímateľovi, nájomného, poplatkov spojených s užívaním nehnuteľnosti, ktoré má zaplatiť nájomca, ako sú poplatky za vodu, plyn a elektrinu.“(17)
29. Ďalší zaujímavý aspekt rozsudku Rösler v súvislosti s prejednávanou vecou je vyhlásenie, že výnimka v článku 16 bode 1 Dohovoru sa uplatňuje aj na nájom na krátku dobu spočívajúci v užívaní a obývaní dovolenkového domu. Pri dosiahnutí tohto záveru Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na nejasnosti, ktoré by boli vyvolané v prípade, ak boli udelené výnimky zo všeobecného pravidla článku 16 bodu 1 písm. a), tento článok platí pre „všetky nájmy nehnuteľností bez ohľadu na ich špecifický charakter.“(18)
30. V prejednávanej veci podľa môjho názoru dohoda dostatočným spôsobom preukazuje charakter „nájmu nehnuteľnosti“, aby na ňu mohol byť uplatnený článok 16 bod 1. Konkrétne zmluva oprávňuje manželov Klein k užívaniu bytu v hotelovom komplexe každoročne na určitú dobu v roku za protihodnotu vo forme nájomného a poplatkov za údržbu. Aj keď sa na základe návrhu na začatie prejudiciálneho konania možno zdá, že manželia Klein sa nemusia vrátiť do toho istého bytu každý rok, nemyslím si, že táto skutočnosť je dostatočná na to, aby som zmenil svoje posúdenie. Podľa môjho názoru zmysel priznania výlučnej právomoci podľa článku 16 bodu 1, že súdy v mieste, kde sa nachádza nehnuteľnosť, majú osobitné výhody právnej a zemepisnej blízkosti k sporu, platí rovnako pre túto situáciu.(19) Navyše jeden z pohľadov na právnu štruktúru dohody o užívaní vo vymedzenom čase, ktorá je podľa môjho názoru užitočná pre prejednávanú vec, je dohoda o nájme určitého bytu počas určitej doby s možnosťou prípadnej budúcej výmeny tohto bytu za iný.
31. Z týchto dôvodov sa domnievam, že dohoda o užívaní vo vymedzenom čase, ako je tá, ktorá je sporná vo veci samej, spadá do rozsahu pôsobnosti článku 16 bodu 1 písm. a) Dohovoru.
O druhej otázke
32. Svojou druhou otázkou sa Oberlandesgericht pýta, či v prípade kladnej odpovede na prvú otázku sa výlučná právomoc podľa článku 16 bodu 1 písm. a) Dohovoru rozšíri o nárok na vrátenie sumy omylom zaplatenej nad rámec zmluvného nájmu.
33. Podľa môjho názoru výlučná právomoc priznaná článkom 16 bodom 1 písm. a) sa nevzťahuje na takýto nárok.
34. Ako som už spomenul, ako výnimka z viac všeobecných pravidiel upravujúcich právomoc v Dohovore by mala byť pôsobnosť článku 16 bodu 1 písm. a) vykladaná presne a toto ustanovenie možno použiť iba v rozsahu, v akom to je nevyhnutné pre dosiahnutie jeho cieľa.(20) Tri rozsudky sú podľa môjho názoru osobitne zaujímavé pri výklade tejto pôsobnosti v súvislosti s prejednávanou vecou.
35. Prvý je rozsudok Reichert, v ktorom Súdny dvor prijal zúžený prístup pri stanovení druhov konaní, ktoré sú pokryté týmto ustanovením, a uviedol, že:
„Článok 16 bod 1 sa má vykladať v tom zmysle, že výlučná právomoc zmluvného štátu, v ktorom sa nachádza nehnuteľnosť, nezahŕňa všetky konania týkajúce sa vecných práv k nehnuteľnostiam, ale vzťahuje sa iba na tie, ktoré sú v rámci rozsahu pôsobnosti Bruselského dohovoru, ktorých predmetom je určenie rozsahu, obsahu, vlastníctva alebo držby nehnuteľnosti alebo existencie iných vecných práv k týmto nehnuteľnostiam a ktoré chránia právne záujmy držiteľov týchto práv.“(21)
36. Súdny dvor rozhodol, že nároky založené na francúzskej action paulienne, žalobe, ktorou veritelia napádajú prevody vykonané ich dlžníkmi s úmyslom ukrátiť uspokojenie ich pohľadávky, nespadajú do rozsahu pôsobnosti článku 16 bodu 1, keďže tieto žaloby sú „založené na osobnom nároku veriteľa voči dlžníkovi a snažia sa ochrániť akékoľvek záruky, ktoré má veriteľ na dlžníkovom majetku“.(22)
37. Rovnako v rozsudku Rösler Súdny dvor rozhodol, že rozsah uplatnenia článku 16 bodu 1 sa vzťahuje na „akýkoľvek spor týkajúci sa existencie nájmu alebo výkladu jeho ustanovení, trvania, vrátenia držby prenajímateľovi, opravy škody spôsobenej nájomcom, vrátenie nájomného a iných poplatkov spojených s užívaním bytu a platených nájomcom, ako napríklad poplatky za vodu, plyn a elektrinu. Konania, ktorých predmetom sú povinnosti prenajímateľa alebo nájomcu v zmysle ustanovení nájomnej zmluvy spadajú do výlučnej právomoci. Na druhej strane konania, ktoré sa týkajú len nepriamo užívania prenajímaného majetku, ako napríklad tie, ktoré sa týkajú straty potešenia z dovolenky a cestovných výdavkov, nespadajú do výlučnej právomoci upravenej v tomto článku“.(23)
38. Posledným rozsudkom je rozsudok Dansommer, ktorý sa týkal žaloby na náhradu škody, ktorá vznikla z dôvodu zlej údržby miestností, v dôsledku čoho vznikla škoda na ubytovaní, ktoré si fyzická osoba prenajala na niekoľko týždňov dovolenky; žaloba nebola podaná vlastníkom nehnuteľnosti, ale cestovnou kanceláriou, na ktorú majiteľ previedol svoje nároky. Pri rozhodnutí, že takáto žaloba nespadá pod článok 16 bod 1 Dohovoru, Súdny dvor zdôraznil, že aj keď na to, aby žaloba spadala pod toto ustanovenie nestačí, aby bola „spojená“ s nehnuteľnosťou,(24) hlavnou otázkou bolo, či predmet sporu bol priamo spojený s nájmom nehnuteľnosti.(25) Ustanovenie všeobecných podmienok predmetnej zmluvy vzťahujúce sa na poistenie v prípade zrušenia bolo iba vedľajším ustanovením, ktoré nemohlo zmeniť status nájomnej zmluvy, ktorej sa týkalo, a to tým viac, že toto ustanovenie nebolo napadnuté pred vnútroštátnym súdom.(26)
39. Pri uplatnení týchto dôvodov na prejednávanú vec je z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasné, že nárok na vrátenie sumy, ktorá bola zaplatená nad rámec zmluvného nájomného, nie je založený na práve alebo povinnosti vyplývajúcich z dohody o užívaní vo vymedzenom čase. Skôr sa zdá, že základom tohto nároku je žaloba na vrátenie bezdôvodného obohatenia.(27) Podľa môjho názoru na takýto nárok sa nevzťahuje článok 16 bod 1 Dohovoru, to znamená, že konanie o tomto nároku nezahŕňa hodnotenie skutočností alebo uplatnenie pravidiel a postupov miesta, kde sa nachádza nehnuteľnosť v takej miere, ktorá by odôvodnila priznanie právomoci súdu štátu, v ktorom sa nachádza nehnuteľnosť.(28) Následne nárok nemá požadované blízke spojenie so súdom, v pôsobnosti ktorého sa nachádza nehnuteľnosť, a teda, podľa môjho názoru, je mimo rozsahu uplatnenie článku 16 bodu 1.(29)
V – Návrh
40. Preto zastávam názor, že Súdny dvor by mal odpovedať na otázky predložené Oberlandesgericht takto:
1. Pojem konaní „ktorých predmetom je… nájom nehnuteľností“ v zmysle článku 16 bodu 1 písm. a) Bruselského dohovoru sa vzťahuje na konanie, ako je to, ktorého sa týka vec sama, týkajúci sa práva užívať jeden týždeň v roku, po dobu takmer 40 rokov, byt v hotelovom komplexe.
2. Pôsobnosť článku 16 bodu 1 písm. a) sa nevzťahuje na právo na vrátenie sumy zaplatenej omylom nad rámec sumy požadovanej ako protihodnotu za užívanie bytu.
(1) .
(2)
–	Ú. v. ES C 27, 1998, s. 1.
(3)
– Rozsudok z 10. januára 1990, Reichert a i., C‑115/88, Zb. s. I‑27, bod 10; pozri tiež rozsudok zo 14. decembra 1997, Sanders, 73/77, Zb. s. 2383, body 13 až 15.
(4)
–	Ú. v. ES C 59, 1979, s. 35.
(5)
–	Komisia poukazuje na prípad kupujúceho, ktorý sa stane spoločníkom spoločnosti, ktorá vlastní nehnuteľnosť užívanú vo vymedzenom čase. Postavenie spoločníka v spoločnosti by bolo spojené s právom užívať tento majetok vo vymedzenom čase po určitý počet rokov v priebehu vymedzeného časového obdobia v rámci roka.
(6)
–	Ú. v. ES L 280, s. 83; Mim. vyd. 13/013 s. 315.
(7)
–	Odôvodnenie č. 3.
(8)
–	Odôvodnenie č. 4.
(9)
–	Odôvodnenie č. 2; pozri tiež článok 1 tejto smernice.
(10)
–	Rozsudok Sanders, už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 18.
(11)
–	Rozsudok Reichert a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 8.
(12)
–	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 16.
(13)  –	Rozsudok z 26. februára 1992, C‑280/90, Zb. s. I‑1111, bod 15.
(14)
–	Pozri analogicky rozsudok z 27. januára 2000, Dansommer, C‑8/98, Zb. s. I‑393, bod 34.
(15)
–	Pozri tiež analogicky vedľajší charakter poistných služieb vo veci Dansommer, už citovanej v poznámke pod čiarou 14.
(16)
–	Pozri najmä rozsudok z 15. januára 1985, Rösler, 241/83, Zb. s. 39.
(17)
– Tamže, bod 27.
(18)
–	Tamže, body 23 a 24.
(19)
–	Pozri tiež odôvodnenie Court of Appeal of England and Wales (Civil Division) vo veci Jarret/Barclays Bank [1996] EWCA Civ 847: „Vo svetle rozsudku Súdneho dvora v prípade Rösler… nevidím žiadny dôvod pre upretie štatútu nájmov v zmysle článku 16 bodu 1 dohodám v týchto veciach. V každom prípade je jedna strana oprávnená výlučne užívať nehnuteľnosť, ktorá je v zmysle zmluvy vo vlastníctve niekoho iného, po určitú dobu, za peňažnú protihodnotu… Všetky dôvody, ktoré viedli Súdny dvor pri výklade článku 16 bodu 1 k tomu, že zahrnul pod pojem nájmu na krátke obdobie dohody v prejednávaných veciach, ako aj nájom na krátky čas v prípade Rösler“ (stanovisko, ktoré vydal sudca Morritt).
(20)
–	Pozri najmä rozsudok Dansommer, už citovaný v poznámke pod čiarou 14, bod 21.
(21)
– Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 11. Toto odzrkadľuje odôvodnenie v Jenardovej správe, ktorá uvádza, že „priznaním súdom členských štátov, v ktorých sa nachádza nehnuteľnosť, právomoci rozhodovať v sporoch o nájme nehnuteľností výbor zamýšľal upraviť spory, ktoré vznikli medzi prenajímateľom a nájomníkom o existencii a výklade nájomných zmlúv, zodpovednosti za škodu spôsobenú nájomcom, výpovede z nájmu, atď. Toto pravidlo sa podľa výboru neuplatňuje na konanie, ktorého predmetom je iba zaplatenie nájomného, pretože toto konanie sa týka predmetu, ktorý je iný ako samotná prenajatá nehnuteľnosť“.
(22)
–	Rozsudok Reichert a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 12.
(23)
–	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 29.
(24)
–	Rozsudok Dansommer, už citovaný v poznámke pod čiarou 14, bod 22.
(25)
–	Tamže, bod 25.
(26)
–	Tamže, bod 34.
(27)
–	Pozri analogicky odôvodnenie Court of Appeal v tretej otázke posudzovanej vo veci Jarrett/Barclays Bank, už citované v poznámke pod čiarou 19.
(28)
–	Pozri analogicky rozsudok Reicher a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 3, bod 12.
(29)
–	Pozri analogicky rozsudok z 27. septembra 1988, Kalfelis (189/87, Zb. s. 5565), v ktorom Súdny dvor odmietol tvrdenie, že iba súdy jedného členského štátu môžu mať právomoc posúdiť všetky otázky v rámci konania týkajúceho sa článku 5 bodu 3 Dohovoru.