62008CC0301
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JÁN MAZÁK
prednesené 25. júna 2009 (
1
)
Vec C-301/08
Irène Bogiatzi, vydatá Ventouras,
proti
Deutscher Luftpool a i.
„Dopravná politika — Nariadenie (ES) č. 2027/97 — Varšavský dohovor — Zodpovednosť leteckého dopravcu v prípade nehody — Lehota na podanie žaloby o náhradu škody“
I — Úvod
1.
Rozhodnutím z 26. júna 2008, ktoré bolo Súdnemu dvoru doručené, Cour de cassation (kasačný súd), Luxembursko, predložil Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES vo veci výkladu nariadenia Rady (ES) č. 2027/97 z o zodpovednosti leteckého dopravcu v prípade nehôd (
2
) (ďalej len „nariadenie č. 2027/97“) v spojení s Dohovorom o zjednotení niektorých pravidiel o medzinárodnej leteckej doprave podpísanom vo Varšave (ďalej len „Varšavský dohovor“).
2.
Prejudiciálne otázky boli položené v konaní o náhradu škody, ktoré sa začalo na návrh Irène Bogiatziovej proti spoločnosti Luxair a Deutscher Luftpool, združeniu založenému podľa nemeckého práva, v súvislosti s nehodou, ku ktorej došlo pri nastupovaní do lietadla spoločnosti Luxair 21. decembra 1998 (ďalej len „rozhodné obdobie“).
3.
S cieľom zistiť, či došlo k preklúzii nároku Irène Bogiatziovej na podanie žaloby o náhradu škody, sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či sa článok 29 Varšavského dohovoru, ktorý v súvislosti s takými nárokmi stanovuje prekluzívnu lehotu dvoch rokov, uplatňuje za okolností prejednávanej veci, hoci nariadenie č. 2027/97 neobsahuje žiadne výslovné ustanovenie v tomto zmysle, a ak áno, či túto lehotu možno prerušiť, pozastaviť alebo sa jej vzdať.
4.
V súvislosti s prvou prejudiciálnou otázkou však vzniká predbežný problém rozsahu právomoci Súdneho dvora podľa článku 234 ES podávať výklad Varšavského dohovoru.
II — Právny rámec
A — Varšavský dohovor
5.
Varšavský dohovor obsahuje okrem iného pravidlá o zodpovednosti leteckých dopravcov v prípade nehody. Bol viackrát zmenený, konkrétne Haagskym protokolom z 28. septembra 1955, Guadalajarským dohovorom z a štyrmi doplnkovými Montrealskými protokolmi z .
6.
Spoločenstvo síce nie je zmluvnou stranou Varšavského dohovoru, ale v rozhodnom období bolo zmluvnou stranou všetkých 15 štátov, ktoré v tom čase boli členmi Spoločenstva.
7.
Článok 29 Varšavského dohovoru v znení platnom v rozhodnom období v súvislosti so žalobami o náhradu škody stanovuje:
„1.   Právo na náhradu škody zanikne, ak nie je žaloba uplatnená v lehote dvoch rokov odo dňa príchodu na miesto určenia, alebo odo dňa, keď malo lietadlo pristáť alebo odo dňa, keď sa doprava zastavila.
2.   Spôsob výpočtu tejto lehoty sa určí podľa práva súdu, ktorý vo veci rozhoduje.“
8.
Dohovor o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu (ďalej len „Montrealský dohovor“) (
3
), ktorého cieľom bolo modernizovať a konsolidovať Varšavský dohovor a súvisiace právne nástroje, bol podpísaný 28. mája 1999 v Montreale. Spoločenstvo ho podpísalo a v mene Spoločenstva bol schválený rozhodnutím Rady 2001/539/ES z o uzavretí Montrealského dohovoru. (
4
)
9.
Montrealský dohovor, ktorého zmluvnou stranou je aj Spoločenstvo a 27 členských štátov, nadobudol platnosť 4. novembra 2003, to znamená po rozhodnom období. Treba však uviesť, že článok 35 tohto dohovoru s názvom „Obmedzenie žalôb“ je rovnaký ako článok 29 Varšavského dohovoru.
B — Nariadenie č. 2027/97
10.
V preambule k nariadeniu č. 2027/97 o zodpovednosti leteckého dopravcu v prípade nehôd v znení platnom v rozhodnom období sa v rozsahu relevantnom pre túto vec stanovuje:
„(1)
keďže v rámci spoločnej dopravnej politiky je potrebné zvýšiť úroveň ochrany cestujúcich dotknutých leteckými nehodami;
(2)
keďže pravidlá týkajúce sa zodpovednosti v prípade nehôd sa riadia Dohovorom o zjednotení niektorých pravidiel o medzinárodnej leteckej doprave podpísaným vo Varšave 12. októbra 1929 alebo týmto dohovorom zmeneným a doplneným v Haagu a dohovorom z Guadalajary z, bez ohľadu na to, ktorý z nich sa použije, v prípade, že sa použije v ďalšom texte, uvedie sa ako ‚Varšavský dohovor‘; pretože Varšavský dohovor platí na celom svete rovnako v prospech tak cestujúcich ako aj leteckých dopravcov;
(3)
keďže limit týkajúci sa zodpovednosti stanovený Varšavským dohovorom je príliš nízky vzhľadom k dnešným ekonomickým a sociálnym štandardom a vedie často k zdĺhavým právnym sporom, ktoré poškodzujú dobré meno leteckej dopravy, keďže z tohto dôvodu členské štáty niekoľkokrát zvýšili limit zodpovednosti, čo viedlo k rozdielnym lehotám a podmienkam prepravy na vnútornom trhu leteckej dopravy;
(4)
keďže navyše Varšavský dohovor platí len pre medzinárodnú dopravu; keďže na vnútornom trhu leteckej dopravy sa vnútroštátna a medzinárodná letecká doprava už nerozlišuje; keďže je z toho dôvodu vhodné dosiahnuť rovnakú úroveň a charakter zodpovednosti ako vo vnútroštátnej tak aj v medzinárodnej doprave;
(5)
keďže úplné prehodnotenie a novelizácia Varšavského dohovoru dlhodobo zaostáva a mal by z dlhodobého hľadiska na medzinárodnej úrovni predstavovať jednotnejšie a použiteľnejšie riešenie zodpovednosti leteckého dopravcu v prípade nehôd; keďže úsilie na zvýšenie limitov zodpovednosti stanovených Varšavským dohovorom by malo pokračovať formou rokovaní na mnohostrannej úrovni;
…
(7)
keďže je vhodné odstrániť všetky finančné limity zodpovednosti v zmysle článku 22 ods. 1 Varšavského dohovoru alebo akékoľvek právne alebo zmluvné limity v súlade so súčasnými trendmi na medzinárodnej úrovni;
…“
11.
Článok 2 ods. 2 nariadenia č. 2027/97 stanovuje:
„Právne pojmy obsiahnuté v tomto nariadení, ktoré nie sú definované v odseku 1, sú ekvivalentmi pojmov použitých vo Varšavskom dohovore.“
12.
Článok 5 ods. 1 a 3 stanovujú:
„1.   Letecký dopravca spoločenstva bez zbytočného odkladu a v každom prípade najneskôr do pätnástich dní po zistení totožnosti fyzickej osoby oprávnenej na kompenzáciu poskytne proporcionálne k vzniknutým ťažkostiam taký preddavok, aký môže byť požadovaný na úhradu bezprostredných ekonomických potrieb.
…
3.   Preddavok nepredstavuje uznanie zodpovednosti a môže byť kompenzovaný akoukoľvek následnou čiastkou zaplatenou na základe zodpovednosti leteckého dopravcu spoločenstva, nie je však návratný s výnimkou prípadov uvedených v článku 3 ods. 3 alebo za okolností, u ktorých sa následne dokáže, že osoba, ktorá obdržala preddavok, spôsobila alebo prispela k škode nedbalosťou alebo nebola osobou oprávnenou na kompenzáciu.“
13.
Po rozhodnom období bolo nariadenie č. 2027/97 zmenené a doplnené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 889/2002 z 13. mája 2002 (ďalej len „nariadenie č. 889/2002“) (
5
).
III — Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
14.
Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, Irène Bogiatzi spadla 21. decembra 1998 na asfaltovej ploche letiska v Luxemburgu pri nastupovaní do lietadla spoločnosti Luxair.
15.
Dňa 22. decembra 2003 podala na Tribunal d’Arrondissement de Luxembourg (Okresný súd v Luxemburgu) návrh na začatie konania proti spoločnostiam Deutscher Luftpool a Luxair, v ktorom tvrdila, že na základe nariadenia č. 2027/97 a Varšavského dohovoru by tieto spoločnosti mali byť zaviazané spoločne a nerozdielne na náhradu škody, ktorá jej vznikla.
16.
Tribunal d’Arrondissement de Luxembourg konštatoval, že vzhľadom na to, že žaloba bola podaná päť rokov po nehode, je neprípustná, pretože bola podaná po uplynutí dvojročnej lehoty, ktorá je stanovená v článku 29 Varšavského dohovoru na podávanie žalôb o náhradu škody. Tribunal v tejto súvislosti zastával názor, že táto lehota je vopred stanovená a nemožno ju pozastaviť ani prerušiť.
17.
V odvolacom konaní, ktoré sa začalo na návrh Irène Bogiatziovej, Cour d’Appel (odvolací súd), Luxembursko, rozsudkom z 28. marca 2007 rozhodol, že odvolanie bolo neprípustné v rozsahu, v ktorom sa týkalo poisťovne Foyer a Luxemburského veľkovojvodstva, ale vo zvyšnej časti v zásade potvrdil rozhodnutie tribunal.
18.
V konaní vo veci samej musí Cour de cassation rozhodnúť o odvolaní, ktoré Irène Bogiatzi podala proti uvedenému rozsudku v rozsahu, v ktorom sa v ňom stanovuje, že jej nárok na podanie žaloby proti leteckému dopravcovi Luxair a jeho poistiteľovi Deutscher Luftpool bol premlčaný. Odvolanie sa zakladá na viacerých odvolacích dôvodoch, okrem iného na porušení nariadenia č. 2027/97. Irène Bogiatzi sa konkrétne odvoláva voči uplatneniu dvojročnej lehoty stanovenej v článku 29 Varšavského dohovoru v situácii, na ktorú sa vzťahuje nariadenie.
19.
Za týchto okolností Cour de cassation rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Patrí Dohovor o zjednotení niektorých pravidiel o medzinárodnej leteckej doprave podpísaný vo Varšave 12. októbra 1929, zmenený a doplnený v Haagu, na ktorý sa odvoláva nariadenie (ES) č. 2027/971, medzi normy právneho poriadku Spoločenstva, ktoré má Súdny dvor Európskych spoločenstiev právomoc vykladať podľa článku 234 ES?
2.
Má sa nariadenie Rady (ES) č. 2027/97 z 9. októbra 1997 o zodpovednosti leteckého dopravcu v prípade nehôd vo svojom znení uplatniteľnom v čase nehody, a to, vykladať v tom zmysle, že pre otázky, ktoré nie sú výslovne upravené, sa ustanovenia Varšavského dohovoru, v danom prípade článok 29, naďalej uplatňujú na let medzi členskými štátmi Spoločenstva?
3.
V prípade kladnej odpovede na prvú a druhú otázku, má sa článok 29 Varšavského dohovoru v spojení s nariadením (ES) č. 2027/97 vykladať v tom zmysle, že v ňom upravená lehota dvoch rokov môže byť odložená alebo prerušená alebo že dopravca alebo jeho poistiteľ sa jej môžu vzdať aktom považovaným vnútroštátnym súdom za akt uznávajúci zodpovednosť?“
IV — Právna analýza
A — Hlavné tvrdenia účastníkov konania
20.
V tomto konaní predložili pripomienky Irène Bogiatzi, Luxair, francúzska vláda a Komisia. Všetci títo účastníci konania sa zúčastnili aj na pojednávaní 19. marca 2009.
21.
Pokiaľ ide o prvú prejudiciálnu otázku, Irène Bogiatzi tvrdí, že Súdny dvor má podľa článku 234 ES právomoc vykladať Varšavský dohovor. Keďže nariadenie č. 2027/97 odkazuje na tento dohovor, treba tento dohovor považovať za právny akt inštitúcie Spoločenstva a za súčasť jeho právneho poriadku. Výklad Súdneho dvora sa navyše vyžaduje aj v záujme jednotnosti vzhľadom na to, že cieľom nariadenia č. 2027/97 je zosúladenie v oblasti zodpovednosti leteckých dopravcov.
22.
Komisia a francúzska vláda naopak tvrdia, že na prvú otázku treba odpovedať záporne. Keďže Spoločenstvo nie je zmluvnou stranou Varšavského dohovoru, tento dohovor nemožno považovať za právny akt podobný právnemu aktu inštitúcie Spoločenstva v zmysle článku 234 ES, ktorý by Súdny dvor mal právomoc vykladať.
23.
Francúzska vláda okrem toho uvádza, že na Spoločenstvo neprešli právomoci, ktoré predtým vykonávali členské štáty v oblasti právnej úpravy Varšavského dohovoru, a to znamená, že nemožno tvrdiť, že jeho ustanovenia sú pre Spoločenstvo záväzné v zmysle rozsudku International Fruit Company a i. (
6
)
24.
Francúzska vláda a Komisia však pripúšťajú, že skutočnosť, že nariadenie č. 2027/97 odkazuje na Varšavský dohovor, má dôsledky na právomoc Súdneho dvora podľa článku 234 ES.
25.
Komisia v tejto súvislosti tvrdí, že Súdny dvor má právomoc vykladať len tie ustanovenia Varšavského dohovoru, ktorých sa týka nariadenie č. 2027/97. Francúzska vláda podobne tvrdí, že vzhľadom na ustanovenia nariadenia č. 2027/97 týkajúce sa Varšavského dohovoru Súdny dvor môže vykladať Varšavský dohovor len s cieľom vykladať ustanovenia nariadenia vo svetle tohto dohovoru. (
7
)
26.
Podľa spoločnosti Luxair Súdny dvor v tejto veci nemá vykladať Varšavský dohovor, ale použiť článok 307 ES, podľa ktorého dohody uzavreté pred nadobudnutím platnosti Zmluvy ES neovplyvnia ustanovenia práva Spoločenstva.
27.
Pokiaľ ide o druhú prejudiciálnu otázku, Irène Bogiatzi v zásade tvrdí, že Varšavský dohovor — konkrétne jeho článok 29 — sa použije len v tom prípade, keď je to výslovne uvedené v nariadení č. 2027/97. Pokiaľ nariadenie výslovne neodkazuje na Varšavský dohovor, musí sa vykladať samostatne. Z legislatívnej histórie nariadenia č. 2027/97 a z jeho odôvodnenia č. 7 zjavne vyplýva, že normotvorca Spoločenstva mal v úmysle zabezpečiť, aby bola zodpovednosť leteckých dopravcov upravená len nariadením a aby sa odstránili obmedzenia, ktoré v súvislosti so zodpovednosťou ukladal Varšavský dohovor. Keby sa článok 29 Varšavského dohovoru aj naďalej uplatňoval, cieľ nariadenia — konkrétne zosúladenie podmienok zodpovednosti — by bol ohrozený.
28.
Irène Bogiatzi napokon tvrdí, že lehoty na podanie žaloby o náhradu škody nemožno ponechať v procesnej autonómii členských štátov. Dvojročná lehota stanovená vo Varšavskom dohovore v nijakom prípade nespĺňa podmienky rovnocennosti a efektivity.
29.
Spoločnosť Luxair, francúzska vláda a Komisia naopak v zásade tvrdia, že lehoty, ktoré treba dodržať pri uplatnení nárokov na náhradu škody, sa aj naďalej riadia článkom 29 Varšavského dohovoru.
30.
Luxair v tejto súvislosti uvádza, že nariadenie č. 2027/97 sa o týchto lehotách nezmieňuje. Medzi týmto nariadením a Varšavským dohovorom preto neexistuje rozpor. Vzhľadom na to, že tento dohovor podpísali aj štáty, ktoré nie sú členskými štátmi Európskej únie, ale sú viazané ustanoveniami dohovoru vrátane jeho článku 29, Súdny dvor musí v tomto prípade uznať prednosť dohovoru.
31.
Francúzska vláda si nemyslí, že nariadenie č. 2027/97 malo nahradiť Varšavský dohovor v celom rozsahu, a zastáva názor, že vzhľadom na zásadu právnej istoty nariadeniu ani nemožno implicitne prisúdiť takú úlohu. Možno skôr povedať, ako vyplýva aj z jeho preambuly, že cieľom nariadenia č. 2027/97 je zlepšiť úroveň ochrany pasažierov, ktorí sa stanú obeťami nehôd, ale iba v súvislosti s niektorými aspektmi a s výnimkou napríklad otázky lehôt na podanie žaloby, ktorými sa nariadenie nezaoberá.
32.
Komisia navyše poukazuje na to, že podľa ustálenej judikatúry v prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva v určitej oblasti je vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Spoločenstva. (
8
) Pokiaľ sú členské štáty zmluvnými stranami Varšavského dohovoru, jeho procesné pravidlá možno uplatniť vo vnútroštátnom právnom poriadku v takej veci, akú vnútroštátny súd práve prejednáva. Komisia napokon spochybňuje, či je logické predpokladať, že nariadenie č. 2027/97 by bránilo uplatneniu predmetného procesného pravidla, ale súčasne by nestanovilo žiadne alternatívne ustanovenia.
33.
Pokiaľ ide o tretiu prejudiciálnu otázku, Irène Bogiatzi navrhuje, aby sa na ňu odpovedalo kladne. Na podporu svojho návrhu odkazuje predovšetkým na výklad článku 29 Varšavského dohovoru, ktorý urobil francúzsky Cour de cassation (kasačný súd), a na predmet úpravy a účel Varšavského dohovoru, ako aj nariadenia č. 2027/97, ktoré by podľa nej boli ohrozené, keby sa uvedené ustanovenie vykladalo striktne. Účelom týchto právnych nástrojov je totiž podporiť rýchle mimosúdne odškodnenie pre obete nehôd, a pokus o dosiahnutie mimosúdneho urovnania sporu tak so sebou nesie značné riziko pre dotknuté obete, pokiaľ lehota na podanie žaloby stanovená v článku 29 Varšavského dohovoru skutočne nemôže byť pozastavená, prerušená alebo sa jej nemožno vzdať.
34.
Luxair, francúzska vláda a Komisia v zásade tvrdia, že keďže Súdny dvor nemá právomoc vykladať Varšavský dohovor, je vecou vnútroštátnych súdov, aby určili, či lehoty stanovené v článku 29 možno pozastaviť, prerušiť alebo sa ich vzdať a ak áno, za akých podmienok.
35.
Komisia zdôrazňuje, že podľa zásady procesnej autonómie musia vnútroštátne súdy v každom prípade zabezpečiť, aby lehoty spĺňali podmienky rovnocennosti a efektivity.
B — Posúdenie
1. Úvodné poznámky
36.
Prvá prejudiciálna otázka sa týka predbežného problému spočívajúceho v tom, či Súdny dvor má podľa článku 234 ES právomoc vykladať Varšavský dohovor a vzhľadom na predmet veci prejednávanej vnútroštátnym súdom konkrétne jeho článok 29. Záporná odpoveď na túto otázku znamená neprípustnosť tretej prejudiciálnej otázky, ktorá sa týka výkladu predmetného ustanovenia. Druhá prejudiciálna otázka sa naopak predkladá ako otázka výkladu nariadenia č. 2027/97, a teda jednoznačne sa týka záležitosti práva Spoločenstva, o ktorej Súdny dvor v zásade môže rozhodnúť. Táto otázka v zásade smeruje k určeniu toho, či sa nariadenie č. 2027/97 má vykladať tak, že bráni uplatneniu článku 29 Varšavského dohovoru za okolností, aké existujú vo veci prejednávanej vnútroštátnym súdom.
37.
V tomto prípade je teda vo všeobecnosti problémom vzťah medzi možnými záväzkami členského štátu podľa právneho aktu sekundárneho práva Spoločenstva a záväzkami, ktoré mu vznikli na základe medzinárodnej dohody, ktorú uzavrel s rôznymi ďalšími členskými štátmi a tretími krajinami.
38.
V tejto súvislosti treba uviesť, že vzájomné pôsobenie záväzkov, ktoré môžu vzniknúť na základe práva Spoločenstva (napríklad na základe nariadenia č. 2027/97) a na základe článku 29 Varšavského dohovoru, pokiaľ ide o relevantné procesné lehoty, sa v skutočnosti môže vyznačovať nuansami jemnejšími ako naznačujú predložené prejudiciálne otázky. Preto po prvé, aj za predpokladu, že nariadenie č. 2027/97 nebráni vnútroštátnym súdom uplatňovať článok 29 Varšavského dohovoru v rámci žalôb o náhradu škody upravených — hoci nie konkrétne, pokiaľ ide o aspekt procesných lehôt — nariadením č. 2027/97, podľa práva Spoločenstva môže existovať niekoľko požiadaviek, napríklad požiadavky vytvorené so zreteľom na pojem „procesná autonómia“, ktoré v tejto súvislosti treba dodržať. Po druhé, aj keby sa zistilo, že Súdny dvor nemá podľa článku 234 ES právomoc vykladať Varšavský dohovor, neznamená to, že na tento dohovor nesmie prihliadnuť na účely výkladu nariadenia č. 2027/97.
2. Právomoc Súdneho dvora vykladať článok 29 Varšavského dohovoru
39.
Hneď na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 300 ods. 7 ES dohody uzavreté na základe podmienok tohto článku zaväzujú inštitúcie Spoločenstva a členské štáty.
40.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že dohoda, ktorú Rada uzavrie podľa článku 300 ES, sa vzhľadom na Spoločenstvo považuje za právny akt podobný právnemu aktu inštitúcie v zmysle bodu b) prvého odseku článku 234 ES a po nadobudnutí platnosti tejto dohody sa jej ustanovenia stávajú neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Spoločenstva. V rámci tohto právneho poriadku má preto Súdny dvor právomoc rozhodovať v prejudiciálnom konaní o výklade tejto dohody. (
9
)
41.
To by naznačovalo, že vzhľadom na to, že Spoločenstvo nie je zmluvnou stranou Varšavského dohovoru, tento dohovor sa v zásade nemôže stať neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Spoločenstva, ktorú Súdny dvor môže vykladať podľa článku 234 ES.
42.
Je nesporné, že v rozsudku International Fruit Company a i. Súdny dvor za určitých podmienok stotožnil situáciu, v ktorej Spoločenstvo formálne uzavrelo medzinárodnú dohodu podľa článku 300 ES so situáciou, keď sa ustanovenia medzinárodnej dohody stali záväznými pre Spoločenstvo v dôsledku toho, že Spoločenstvo na základe Zmluvy ES na seba prevzalo pôvodné záväzky členských štátov v oblasti, v ktorej sa dotknutá dohoda uplatňovala. (
10
)
43.
V oblasti medzinárodnej leteckej dopravy, čo je oblasť, ktorej sa Varšavský dohovor týka, však pravdepodobne nedošlo k preneseniu pôvodných právomocí členských štátov v plnom rozsahu, ako sa uvádza v spomínanej judikatúre, v dôsledku čoho by sa ustanovenia dohovoru stali pre Spoločenstvo záväznými. (
11
)
44.
Nemožno ani tvrdiť — a účastníci konania pred vnútroštátnym súdom sa o to ani nepokúšali — že ustanovenia Varšavského dohovoru, konkrétne jeho článok 29, by boli pre Spoločenstvo záväzné na tom základe, že predstavujú obyčajové pravidlo medzinárodného práva. (
12
)
45.
Napokon skutočnosť, že nariadenie č. 2027/97 vo svojej preambule a článku 2 ods. 2 odkazuje na Varšavský dohovor, nestačí na to, aby sa článok 29 považoval za nedeliteľnú súčasť právneho poriadku Spoločenstva, ktorý Súdny dvor môže vykladať podľa článku 234 ES.
46.
Pri výklade práva Spoločenstva Súdny dvor nepochybne môže prihliadnuť aj na relevantné pravidlá medzinárodného práva v rôznych súvislostiach, okrem iného na medzinárodné dohody, ktoré ako také nie sú pre Spoločenstvo záväzné.
47.
Ide najmä o prípad, keď — a v rozsahu, v ktorom — ustanovenie práva Spoločenstva výslovne odkazuje na pravidlo medzinárodného práva a „preberá“ ho do dotknutého pravidla Spoločenstva. (
13
) Príklad možno nájsť v článku 2 ods. 2 nariadenia č. 2027/97: podľa tohto ustanovenia Súdny dvor musí dať pojmom, ktoré nie sú v článku 2 ods. 1 nariadenia definované, rovnaký obsah ako sa im prisudzuje vo Varšavskom dohovore a v tomto rozsahu dohovor „vykladať“.
48.
Okrem toho pri výklade práva Spoločenstva Súdny dvor posudzuje relevantné ustanovenia medzinárodného práva aj vtedy, keď sa na ne neodkazuje. To vyjadruje snahu Spoločenstva vo všeobecnosti vykonávať svoje právomoci v súlade s medzinárodným právom, konkrétnejšie — ako to vyžaduje zásada spolupráce v dobrej viere stanovená v článku 10 ES — s náležitým ohľadom na medzinárodné záväzky svojich členských štátov. (
14
)
49.
V tejto veci je však nesporné, že nariadenie č. 2027/97 sa nezmieňuje o lehotách na podávanie žalôb o náhradu škody, ani výslovne neodkazuje na článok 29 Varšavského dohovoru. Výklad tohto ustanovenia preto podľa mňa nemožno vykonávať „popri“ výklade nariadenia č. 2027/97. Predloženú otázku právomoci Súdneho dvora vykladať článok 29 Varšavského dohovoru v rámci prejudiciálneho konania preto podľa môjho názoru treba odlíšiť od vyššie opísaných situácií, v ktorých Súdny dvor používa medzinárodné dohody ako pomoc pri výklade.
50.
Na základe uvedeného treba na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať v tom zmysle, že článok 29 Varšavského dohovoru nie je súčasťou právnych predpisov práva Spoločenstva, ktoré Súdny dvor môže vykladať podľa článku 234 ES.
51.
Z toho vyplýva, že Súdny dvor nemusí odpovedať na tretiu prejudiciálnu otázku.
3. Lehoty na podávanie žalôb o náhradu škody
52.
S cieľom posúdiť, do akej miery možno vzhľadom na nariadenie č. 2027/97 vo vnútroštátnom konaní brániť použitiu článku 29 Varšavského dohovoru, by bolo užitočné si najskôr pripomenúť niektoré aspekty vzťahu medzi dotknutými právnymi poriadkami a právnymi nástrojmi.
53.
V tejto súvislosti z článku 300 ods. 7 ES a z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že medzinárodné dohody, ktorých zmluvnou stranou je Spoločenstvo, majú prednosť pred ustanoveniami sekundárnych právnych predpisov Spoločenstva a — vzhľadom na to, že sú nedeliteľnou súčasťou právneho poriadku Spoločenstva — pred sporným vnútroštátnym právom. (
15
)
54.
Ako už však bolo uvedené, vzhľadom na to, že dotknuté ustanovenia Varšavského dohovoru nezaväzujú Spoločenstvo, nemôžu mať v prípade rozporu právnych noriem prednosť pred ustanoveniami nariadenia č. 2027/97.
55.
Je skôr jednoznačné, že podľa zásady prednosti práva Spoločenstva sú vnútroštátne súdy povinné vykonať ustanovenia nariadenia Spoločenstva v plnom rozsahu a zamietnuť použitie sporného ustanovenia vnútroštátneho práva a v zásade aj pravidiel vyplývajúcich z medzinárodných dohôd, ktorými sú dotknuté členské štáty viazané. (
16
) V prípadoch, kde sa ustanovenia nariadenia č. 2027/97 dostávajú do rozporu s ustanoveniami Varšavského dohovoru, by preto ustanovenia nariadenia mali prednosť pred dohovorom a v konaní pred vnútroštátnymi súdmi by to vylučovalo použitie sporného relevantného pravidla v dohovore.
56.
Toto tvrdenie o prednosti samozrejme treba bližšie vymedziť vo svetle prvého odseku článku 307 ES, podľa ktorého práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred nadobudnutím účinnosti Zmluvy medzi jedným členským štátom alebo viacerými na jednej strane a jednou treťou krajinou alebo viacerými na strane druhej, nie sú ovplyvnené ustanoveniami Zmluvy. Podľa tohto ustanovenia, ktoré v zásade možno použiť aj na Varšavský dohovor vzhľadom na to, že predstavuje skoršiu dohodu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, môže byť sporné pravidlo Spoločenstva zbavené svojej účinnosti v dôsledku skoršej medzinárodnej dohody, ktorú členský štáty uzavrel. Členský štát sa tak podľa neho môže odchýliť od svojich povinností vyplývajúcich z práva Spoločenstva, hoci — podľa do určitej miery striktného výkladu tohto ustanovenia, ktorý Súdny dvor poskytol — len do tej miery, ktorá je striktne nevyhnutná na splnenie jeho medzinárodných záväzkov voči tretím krajinám. (
17
)
57.
V tejto veci však treba uviesť, že pri tomto myšlienkovom postupe sa v podstate neukazuje žiaden priamy konflikt medzi nariadením č. 2027/97 a Varšavským dohovorom, pokiaľ ide o lehoty stanovené v článku 29 dohovoru, pretože podľa môjho názoru sa nariadenie touto záležitosťou vôbec nezaoberá.
58.
Odhliadnuc od skutočnosti, že v nariadení č. 2027/97 sa zjavne nenachádza žiadne výslovné ustanovenie týkajúce sa lehôt na podávanie žalôb o náhradu škody, v tejto súvislosti ani z predmetu úpravy alebo z účelu nariadenia nevyplýva, že by sa skutočne zameriavalo na lehoty alebo konkrétnejšie na to, aby ovplyvnilo lehoty stanovené v článku 29 Varšavského dohovoru.
59.
Je síce pravda, že — ako vyplýva najmä z odôvodnenia č. 1 a 2 jeho preambuly — nariadenie č. 2027/97 sa zameriava na zlepšenie úrovne zaručenej Varšavským dohovorom pre pasažierov v prípade leteckých nehôd, pokiaľ ide konkrétne o predpisy o zodpovednosti leteckých dopravcov v prípadoch nehôd, treba však uviesť, že v odôvodneniach nariadenia sa odkazuje na určité hmotnoprávne aspekty zodpovednosti leteckých dopravcov Spoločenstva, napríklad finančné obmedzenia a možnosť použiť na svoju obhajobu článok 20 ods. 1 Varšavského dohovoru. (
18
) Tieto záležitosti sú navyše upravené aj v normatívnej časti nariadenia. Naopak o procesnoprávnych aspektoch podávania žalôb o náhradu škody, napríklad o lehotách stanovených v článku 29 Varšavského dohovoru, sa v preambule nariadenia — a už vôbec nie v jeho jednotlivých článkoch — nič nehovorí.
60.
Za týchto okolností nemožno žiadne ustanovenie nariadenia ani implicitne vykladať v tom zmysle, že upravuje lehoty na podávanie žalôb o náhradu škody, a preto bráni uplatneniu lehoty podľa článku 29 Varšavského dohovoru. Ako Komisia skutočne správne uviedla, len ťažko sa dá predpokladať, že by nariadenie č. 2027/97 vylučovalo použitie uvedeného procesného pravidla, ale súčasne by nestanovilo nijaké iné alternatívne riešenie.
61.
Preto pokiaľ nariadenie č. 2027/97 neupravuje otázku lehôt, v ktorých treba podávať žaloby o náhradu škody spôsobenej leteckými dopravcami Spoločenstva, treba v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v oblasti procesnej autonómie členských štátov vysloviť záver, že v zásade musia členské štáty prijať procesné pravidlá pre túto oblasť vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku. (
19
)
62.
Z toho vyplýva, že členským štátom v zásade nič nebráni, aby vo vnútroštátnom konaní v tejto oblasti uplatnili podobné pravidlá ako článok 29 Varšavského dohovoru, ktoré vyplývajú z medzinárodných dohôd, ktorými sú štáty viazané.
63.
Pokiaľ ale žaloby o náhradu škody patria do rámca režimu zodpovednosti zavedeného nariadením č. 2027/97, a preto predstavujú žaloby na ochranu práv, ktoré jednotlivci odvodzujú z práva Spoločenstva, členské štáty sú podľa práva Spoločenstva povinné zabezpečiť, aby platné procesné pravidlá neboli menej výhodné ako predpisy týkajúce sa podobných vnútroštátnych žalôb (zásada rovnocennosti) a aby výkon práv vyplývajúcich z právneho poriadku Spoločenstva nebol prakticky nemožný alebo príliš obtiažny (zásada efektivity). (
20
)
64.
V tejto súvislosti to v zásade nie je Súdny dvor, ale vnútroštátny súd, ktorý má presne určiť povinnosti dotknutých členských štátov podľa článku 29 Varšavského dohovoru vo vzťahu k lehotám na podávanie žalôb o náhradu škody a zabezpečí rozsah, v rámci ktorého uplatnenie týchto lehôt môže brániť zlučiteľnosti z uvedenými dvoma zásadami. (
21
) Stačí však uviesť, že Súdny dvor už viackrát uznal, že určenie primeraných lehôt na podanie žaloby v záujme právnej istoty je zlučiteľné s právom Spoločenstva a že lehota dvoch rokov, stanovená v článku 29 Varšavského dohovoru, podľa mňa nevedie k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv na vymáhanie náhrady škody podľa nariadenia č. 2027/97. (
22
)
65.
Na základe uvedeného treba na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že nariadenie č. 2027/97 sa nemá vykladať, pokiaľ ide o lehoty na podávanie žalôb o náhradu škody v súvislosti so zranením, ku ktorému došlo pri lete medzi členskými štátmi podľa uvedeného nariadenia, v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym súdom, aby uplatnili lehotu stanovenú v článku 29 Varšavského dohovoru, pokiaľ je taká lehota zlučiteľná so zásadami efektivity a rovnocennosti, ktoré sú súčasťou práva Spoločenstva.
V — Návrh
66.
Navrhujem preto, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky odpovedal takto:
—
článok 29 Dohovoru o zjednotení niektorých pravidiel o medzinárodnej leteckej doprave podpísaného vo Varšave 12. októbra 1929 nie je súčasťou právnych predpisov práva Spoločenstva, ktoré Súdny dvor môže vykladať podľa článku 234 ES,
—
nariadenie Rady (ES) č. 2027/97 z 9. októbra 1997 o zodpovednosti leteckého dopravcu v prípade nehôd sa nemá vykladať, pokiaľ ide o lehoty na podávanie žalôb o náhradu škody v súvislosti so zranením, ku ktorému došlo pri lete medzi členskými štátmi podľa uvedeného nariadenia, v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym súdom, aby uplatnili lehotu stanovenú v článku 29 Varšavského dohovoru, pokiaľ je taká lehota zlučiteľná so zásadami efektivity a rovnocennosti, ktoré sú súčasťou práva Spoločenstva.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Ú. v. ES L 285, s. 1; Mim. vyd. 07/003, s. 489.
(
3
)	Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd. 07/005, s. 492.
(
4
)	Ú. v. ES L 194, s. 38; Mim. vyd. 07/005, s. 491.
(
5
)	Ú. v. ES L 140, s. 2; Mim. vyd. 07/006, s. 246.
(
6
)	Rozsudky z 12. decembra 1972, 21/72 až 24/72, Zb. s. 1219, bod 16, a z, Intertanko a i., C-308/06, Zb. s. I-4057, body 48 a 49.
(
7
)	Pozri okrem iného rozsudok z 23. októbra 2003, Nilsson, C-154/02, Zb. s. I-12733, bod 39.
(
8
)	Komisia poukazuje okrem iného na rozsudok z 12. februára 2008, Kempter, C-2/06, Zb. s. I-411, bod 57.
(
9
)	Pozri v tomto zmysle okrem iného rozsudky z 30. apríla 1974, Haegeman, 181/73, Zb. s. 449, bod 5; z, Andersson, C-321/97, Zb. s. I-3551, bod 26, a z, Merck Genéricos, C-431/05, Zb. s. I-7001, bod 31.
(
10
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky International Fruit Company a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 6, body 10 až 18; rozsudok z 19. novembra 1975, Nederlandse Spoorwegen, 38/75, Zb. s. 1439, bod 21; zo, Peralta, C-379/92, Zb. s. I-3453, bod 16, a Intertanko a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 49.
(
11
)	V tejto súvislosti treba uviesť, že samotné prijatie nariadenia č. 2027/97 nie je dostatočným dôkazom toho, že došlo k prenosu relevantných právomocí, pretože rozsah pôsobnosti nariadenia je zjavne užší ako rozsah pôsobnosti Varšavského dohovoru. Ako teda vyplýva z preambuly a jednotlivých článkov nariadenia č. 2027/97, jeho cieľom je zvýšiť ochranu pasažierov vo vzťahu k leteckým dopravcom Spoločenstva, pokiaľ ide o zodpovednosť za škodu v prípade smrti alebo zranenia, zatiaľ čo Varšavský dohovor upravuje aj prepravu batožiny a nákladu. Po druhé treba uviesť, že Montrealský dohovor, ktorý nahradil Varšavský dohovor, bol uzavretý prostredníctvom zmiešanej dohody Spoločenstva a jeho členských štátov na tom predpoklade, že v oblasti medzinárodnej leteckej dopravy upravenej Montrealským dohovorom stále existovala zmiešaná právomoc (pozri odôvodnenie č. 4 preambuly rozhodnutia Rady o uzavretí Montrealského dohovoru, už citované v poznámke pod čiarou 4). Nič napokon nenaznačuje, že by Spoločenstvo skutočne konalo ako právny nástupca členských štátov v súvislosti s Varšavským dohovorom alebo že by iné zmluvné strany tohto dohovoru uznali také postavenie Spoločenstva.
(
12
)	Porovnaj v tejto súvislosti rozsudky zo 16. júna 1998, Racke, C-162/96, Zb. s. I-3655, bod 45, a Intertanko a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 51.
(
13
)	Porovnaj v tomto zmysle napríklad rozsudky Nilsson, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 39, a z 23. októbra 2001, Tridon, C-510/99, Zb. s. I-7777, bod 25.
(
14
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. novembra 1992, Poulsen, C-286/90, Zb. s. I-6019, body 9 a 10, a Intertanko a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 6, bod 52.
(
15
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. septembra 1996, Komisia/Nemecko, C-61/94, Zb. s. I-3989, bod 52; z, IATA a ELFAA, C-344/04, Zb. s. I-403, bod 35, a z, Komisia/Helénska republika, 194/85 a 241/85, Zb. s. 1037, body 28 až 32.
(
16
)	Pozri v tomto zmysle okrem iného rozsudok z 9. marca 1978, Simmenthal, 106/77, Zb. s. 629, bod 21.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle okrem iného rozsudky zo 14. januára 1997, Centro-Com, C-124/95, Zb. s. I-81, body 55 až 57; z, Levy, C-158/91, Zb. s. I-4287, body 11 až 13; zo, Burgoa, 812/79, Zb. s. 2787, bod 6, a z, Komisia/Taliansko, 10/61, s. 1. Podľa tejto judikatúry je účelom článku 307 ES zabezpečiť, aby členský štát mohol v súlade so zásadami medzinárodného práva dodržať práva tretích krajín a vykonať svoje povinnosti podľa predchádzajúcej dohody.
(
18
)	Pozri odôvodnenia č. 3, 7 a 8 preambuly k nariadeniu č. 2027/97.
(
19
)	Pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 21. septembra 1983, Deutsche Milchkontor a i., 205/82 až 215/82, Zb. s. 2633, bod 17; zo, Rewe-Zentralfinanz a Rewe-Zentral, 33/76, Zb. s. 1989, bod 5, a zo, Peterbroeck, C-312/93, Zb. s. I-4599, bod 12.
(
20
)	Pozri v tomto zmysle okrem iného rozsudky Kempter, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 57; z 13. marca 2007, Unibet, C-432/05, Zb. s. I-2271, bod 43, a zo, Preston a i., C-78/98, Zb. s. I-3201, bod 31.
(
21
)	Porovnaj rozsudky Centro-Com, už citovaný v poznámke pod čiarou 17, bod 58, a z 28. marca 1995, Evans Medical a Macfarlan Smith, C-324/93, Zb. s. I-563, bod 29.
(
22
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok Kempter, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 58 a tam citovanú judikatúru. V súvislosti so zásadou rovnocennosti nevznikne za okolností prejednávanej veci nijaký osobitný problém, pokiaľ by sa tá istá lehota — stanovená v článku 29 Varšavského dohovoru — uplatnila jednak v kontexte práva Spoločenstva ako aj mimo neho na žalobu o náhradu škody, ku ktorej došlo v rámci letu medzi členskými štátmi, to znamená aj keby zodpovednosť za náhradu vzniknutej škody nebola upravená nariadením č. 2027/97.