62019CC0555
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 15. októbra 2020 (
1
)
Vec C‑555/19
Fussl Modestraße Mayr GmbH
proti
SevenOne Media GmbH,
ProSiebenSat.1 TV Deutschland GmbH,
ProSiebenSat.1 Media SE
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Stuttgart (Krajinský súd Stuttgart, Nemecko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Televízne vysielanie – Smernica 2010/13/EÚ – Článok 4 ods. 1 – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca regionálnu televíznu reklamu obsiahnutú v programe vysielanom na celoštátnej úrovni – Možnosť spolkovej krajiny, v ktorej sa reklama vysiela, povoliť takúto reklamu a stanoviť podmienky povolenia – Rovnosť zaobchádzania – Slobodné poskytovanie služieb – Článok 11 Charty základných práv Európskej únie“
Úvod
1.
Hoci nástup internetu nevyvolal zánik televízie, ako niektorí vyhlasovali, iste oslabil jej postavenie, najmä z ekonomického a finančného hľadiska. Nejde len o konkurenciu, ktorú predstavuje obsah prístupný na internete pre televízne programy, ale aj, ak nie predovšetkým, o schopnosť internetu konkurovať „tradičným“ médiám, najmä televíznym vysielateľom, na reklamnom trhu a znížiť im z toho vyplývajúce príjmy. K tomu sa pridáva všeobecne nepriaznivé ekonomické prostredie a po sebe nasledujúce krízy, najmä finančná kríza v roku 2008 a v súčasnosti zdravotná kríza súvisiaca s Covid‑19.
2.
Nie je preto prekvapujúce, že televízni vysielatelia hľadajú nové zdroje príjmov najmä tým, že podľa vzoru reklamy na internete rozširujú svoju reklamnú ponuku a ponúkajú flexibilnejšie podmienky. Práve v tomto kontexte sa nemecký televízny vysielateľ ProSiebenSat.1 pokúsil ponúknuť zadávateľom reklamy možnosť regionálnej reklamy (teda reklamy zacielenej na jednu alebo viac spolkových krajín) na svojich celoštátnych televíznych kanáloch. Takéto správanie však predstavovalo hrozbu pre ekonomické záujmy lokálnych a regionálnych televízií, pre ktoré predstavuje reklama významný zdroj príjmov. Pokus ProSiebenSat.1 teda najprv narazil na zákaz, ktorý vydal Medienanstalt Berlin‑Brandenburg (Krajinský mediálny úrad Berlín a Brandenbursko, Nemecko). Tento zákaz bol však zrušený rozsudkom, ktorý vyhlásil Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko) 17. decembra 2014 (
2
) na základe odvolania proti rozsudku Verwaltungsgericht Berlin (Správny súd Berlín, Nemecko) z 26. septembra 2013 (
3
). Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) sa totiž vo svojom rozsudku okrem iného domnieval, že keďže reklama nie je neoddeliteľnou súčasťou televízneho programu, licencia na televízne vysielanie na celoštátnej úrovni nebráni vysielaniu regionálnej reklamy, keďže táto licencia sa vzťahuje iba na redakčný obsah. (
4
)
3.
Po tomto rozhodnutí spolkové krajiny, ktoré majú v Nemecku právomoc v oblasti televízneho vysielania, prijali Achtzehnter Rundfunkänderungsstaatsvertrag (18. dodatok k štátnej zmluve o vysielaní) z 21. decembra 2015, ktorý do § 7 ods. 11 Staatsvertrag für Rundfunk und Telemedien (štátna zmluva o vysielaní a televíznych médiách) z 31. augusta 1991 (ďalej len „RStV“) zaviedol výslovný zákaz regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch. (
5
)
4.
Landgericht Stuttgart (Krajinský súd Stuttgart, Nemecko), vnútroštátny súd v prejednávanej veci, teraz požaduje posúdenie súladu tohto zákazu s rôznymi ustanoveniami a zásadami práva Únie.
Právny rámec
Právo Únie
5.
Podľa článku 1 ods. 1 písm. e) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) (
6
):
„Na účely tejto smernice sa uplatnia tieto definície:
…
e)
‚televízne vysielanie‘ alebo ‚televízna relácia‘ (t. j. lineárna audiovizuálna mediálna služba) je audiovizuálna mediálna služba poskytovaná poskytovateľom mediálnej služby pre simultánne sledovanie programov na základe programovej štruktúry;
…“
6.
Článok 4 ods. 1 tejto smernice 2010/13 stanovuje:
„Členské štáty majú naďalej možnosť požadovať od poskytovateľov mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, aby dodržiavali podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá v oblastiach koordinovaných touto smernicou za predpokladu, že tieto pravidlá sú v súlade s právom Únie.“
Nemecké právo
7.
RStV vo svojom § 2 ods. 1 stanovuje:
„Vysielanie je lineárna informačná a komunikačná služba; spočíva v organizácii a vysielaní ponuky vo forme pohybujúcich sa obrazov alebo zvukov, ktoré sú určené verejnosti a majú byť prijímané simultánne na základe programovej štruktúry a pomocou elektromagnetických vĺn.“
8.
§ 7 ods. 11 RStV stanovuje:
„Neceloštátne šírenie reklamy alebo iného obsahu v programe určenom alebo povolenom na celoštátne vysielanie je prípustné len a v rozsahu, v akom to dovoľuje právo spolkovej krajiny, v ktorej sa vysielanie uskutočňuje. Reklama alebo iný obsah súkromných poskytovateľov vysielaná len na časti štátneho územia musia byť osobitne povolené podľa práva spolkovej krajiny; udelenie tohto povolenia môže byť viazané na splnenie podmienok týkajúcich sa obsahu, ktoré ustanoví zákon.“
9.
Žiadna spolková krajina nevyužila k dnešnému dňu možnosť upravenú v § 7 ods. 11 RStV udeliť podľa práva dotknutej spolkovej krajiny povolenie pre regionálnu reklamu vysielanú v celoštátne vysielaných programoch.
Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
10.
Spoločnosť Fussl Modestraße Mayr GmbH, založená podľa rakúskeho práva, prevádzkuje sieť obchodov s módou v Rakúsku, ako aj v spolkovej krajine Bavorsko (Nemecko).
11.
Spoločnosť SevenOne Media GmbH, založená podľa nemeckého práva, je marketingovou spoločnosťou skupiny ProSiebenSat.1, súkromnoprávneho televízneho vysielateľa so sídlom v Nemecku.
12.
Dňa 25. mája 2018 uzavrela Fussl Modestraße Mayr so spoločnosťou SevenOne Media zmluvu, na základe ktorej mala byť iba v spolkovej krajine Bavorsko vysielaná televízna reklama v programoch na celoštátnom kanáli ProSieben s využitím bavorských káblových sietí spoločnosti Vodafone Kabel Deutschland GmbH. SevenOne Media odmietla plniť túto zmluvu z dôvodu, že regionálne vysielanie televíznej reklamy v programoch vysielaných na celom nemeckom území jej zakazuje § 7 ods. 11 RStV. Fussl Modestraße Mayr preto podala návrh na vnútroštátny súd, aby nariadil spoločnosti SevenOne Media plniť si povinnosti vyplývajúce z dotknutej zmluvy.
13.
Vnútroštátny súd uvádza, že medzi účastníkmi konania nie je sporné, že z technického hľadiska je SevenOne Media schopná vysielať v rámci svojich celoštátnych vysielaní dotknutú televíznu reklamu takým spôsobom, že táto reklama bude môcť byť zobrazená iba na území spolkovej krajiny Bavorsko. Jediná prekážka takéhoto vysielania má teda právnu povahu.
14.
Za týchto okolností Landgericht Stuttgart (Krajinský súd Stuttgart) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa
a)
článok 4 ods. 1 smernice 2010/13,
b)
zásada rovnosti [zaobchádzania] práva Únie a
c)
ustanovenia článku 56 ZFEÚ o slobode poskytovania služieb
vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zakazuje regionálne šírenie reklamy vo vysielacích programoch s povolením pre celý členský štát?
2.
Má sa prvá otázka posúdiť odlišne, ak vnútroštátne právo dovoľuje právne úpravy, podľa ktorých je možné regionálne šírenie reklamy zákonne povoliť, čo si v takom prípade vyžaduje dodatočné úradné povolenie?
3.
Má sa prvá otázka posúdiť odlišne, ak sa možnosť povolenia regionálnej reklamy opísaná v druhej otázke v skutočnosti nevyužíva a regionálna reklama je preto všeobecne zakázaná?
4.
Má sa článok 11 [Charty základných práv Európskej únie (ďalej len ‚Charta‘] pri zohľadnení článku 10 [Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len ‚EDĽP‘)], ako aj judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, a najmä zásady plurality informácií, vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je opísaná v prvej, druhej a tretej otázke?“
15.
Písomné pripomienky predložili Fussl Modestraße Mayr, nemecká vláda, ako aj Komisia. (
7
) Tí istí účastníci konania a SevenOne Media boli zastúpení na pojednávaní, ktoré sa konalo 2. júla 2020.
Analýza
16.
Prvé tri otázky položené vnútroštátnym súdom, ktoré navrhujem analyzovať spoločne, sa týkajú posúdenia zákazu regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch, obsiahnutého v § 7 ods. 11 RStV, s prihliadnutím na viaceré ustanovenia a zásady práva Únie. Toto posúdenie bude vyžadovať vykonanie testu proporcionality, ktorý okrem iného zohľadní možnosť spolkovej krajiny povoliť takúto reklamu, ako aj skutočnosť, že žiadna zo spolkových krajín túto možnosť nevyužila. Štvrtá otázka sa tak, ako ju chápem ja, týka principiálneho posúdenia toho istého zákazu s prihliadnutím na základné práva, najmä slobodu prejavu.
O prvej až tretej prejudiciálnej otázke
17.
Prostredníctvom prvých troch prejudiciálnych otázok sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 4 ods. 1 smernice 2010/13, zásada rovnosti zaobchádzania a článok 56 ZFEÚ majú vykladať v tom zmysle, že bránia takému zákazu regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch, aký vyplýva z § 7 ods. 11 RStV. „Regionálnou reklamou“ treba rozumieť reklamné bloky alebo spoty špecifické pre jeden alebo viacero regiónov vysielané televíznym kanálom s celoštátnym pokrytím, ktoré sa líšia od reklamy vysielanej v tom istom čase na zostávajúcej časti územia. Takto položená otázka sa týka aj významu, ktorý má prípadná možnosť zrušiť tento zákaz v jednom alebo vo viacerých regiónoch.
18.
Urobím analýzu dotknutého zákazu s prihliadnutím na jednotlivé pravidlá práva Únie v poradí, v akom sú uvedené v prejudiciálnych otázkach. Posúdim aj tvrdenie nemeckej vlády založené na článku 1 ods. 1 písm. e) smernice 2010/13.
O (ne)relevantnosti smernice 2010/13
19.
Vnútroštátny súd uvádza na prvom mieste článok 4 ods. 1 smernice 2010/13. Nemecká vláda súčasne uvádza na obhajobu dotknutého vnútroštátneho opatrenia tvrdenie založené na článku 1 ods. 1 písm. e) tejto smernice.
– O článku 4 ods. 1 smernice 2010/13
20.
Smernica 2010/13 upravuje voľný pohyb audiovizuálnych mediálnych služieb, teda televízneho vysielania a audiovizuálnych služieb na požiadanie, pričom v zásade zakazuje členským štátom, aby obmedzovali príjem a retransmisiu takýchto služieb z iných členských štátov na svojom území (článok 3 ods. 1). Tento voľný pohyb je sprevádzaný harmonizáciou pravidiel upravujúcich uvedené služby. Táto harmonizácia sa týka najmä oblastí ako je ochrana spotrebiteľov alebo niektorých skupín spotrebiteľov, podpora európskych diel alebo aj prístup vysielateľov k udalostiam veľkého významu pre spoločnosť. Pokiaľ ide o minimálnu harmonizáciu, článok 4 ods. 1 smernice 2010/13 obsahuje možnosť členských štátov upraviť prísnejšie pravidlá pre poskytovateľov, ktorí sú v ich právomoci, v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje harmonizácia vykonaná uvedenou smernicou.
21.
Nerozumiem, ako by toto ustanovenie mohlo brániť takému zákazu regionálnej reklamy, o aký ide vo veci samej.
22.
Po prvé si nemyslím, že tento zákaz patrí do oblasti upravenej smernicou 2010/13. Aj keď totiž táto smernica obsahuje pravidlá týkajúce sa televíznej reklamy, tieto pravidlá sa týkajú obsahu tejto reklamy, času, ktorý jej je vyhradený, a jasného oddelenia reklamy od redakčného obsahu. Hlavným cieľom týchto pravidiel je ochrana divákov. Naproti tomu opatrenie, o ktoré ide vo veci samej, sa týka rozdelenia reklamného trhu medzi celoštátnych a regionálnych vysielateľov a má chrániť postavenie regionálnych vysielateľov na tomto trhu. Táto otázka nepatrí do harmonizovanej oblasti smernice 2010/13.
23.
Po druhé, aj keby dotknuté vnútroštátne opatrenie patrilo do pôsobnosti smernice 2010/13, článok 4 ods. 1 tejto smernice sa obmedzuje na to, že upravuje možnosť členských štátov prijať prísnejšie pravidlá než sú pravidlá upravené touto smernicou, pričom nedefinuje obsah týchto pravidiel. Tento článok preto ťažko môže brániť takýmto pravidlám v prípade, ak ich členský štát príjme.
24.
Pokiaľ ide o výhradu, že tieto prísnejšie pravidlá musia byť v súlade s ostatnými ustanoveniami práva Únie, ide o klasické obmedzenie, ktorého cieľom je zabrániť tomu, aby sa možnosť ponechaná členským štátom odchýliť sa od ustanovení právneho aktu Únie vykladala tak, že umožňuje odchýliť sa od tohto práva vo všeobecnosti. Súlad pravidiel prijatých členským štátom s ostatnými ustanoveniami práva Únie sa však musí posúdiť so zreteľom na tieto iné ustanovenia, a nie so zreteľom na článok 4 ods. 1 smernice 2010/13.
25.
Súhlasím preto s názorom Komisie, že také ustanovenie, ako je § 7 ods. 11 RStV, nepatrí do pôsobnosti smernice 2010/13, a teda jej článku 4 ods. 1.
– O článku 1 ods. 1 písm. e) smernice 2010/13
26.
Nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že použitie výrazu „simultánne sledovanie programov“ v definícii „televízneho vysielania“ obsiahnutej v článku 1 ods. 1 písm. e) smernice 2010/13, ktorý je prevzatý do § 2 ods. 1 RStV, vyžaduje, aby bol ten istý obsah simultánne vysielaný na celom území pokrytom vysielaním televízneho kanála, a tak bráni regionálnej reklame na celoštátnych kanáloch.
27.
Nemyslím si, že tento názor je správny.
28.
Aj keby sa totiž výraz „simultánne sledovanie“, v rozpore s výslovným znením dotknutého ustanovenia, uplatňoval nielen na programy (teda redakčný obsah), ale aj na reklamu, tento výraz nijako nevyžaduje, aby bol obsah vysielaný na celom území pokrytom vysielaním rovnaký.
29.
Smernica 2010/13 sa zakladá na rozdiele medzi tzv. „lineárnymi“ službami a službami na požiadanie. Lineárne služby boli definované v článku 1 ods. 1 písm. e) tejto smernice. Podstatnou vlastnosťou týchto služieb je, že o obsahu vysielanom v určitom okamihu rozhoduje vysielateľ nezávisle od akejkoľvek požiadavky, pričom výber diváka sa obmedzuje na to, či príjme alebo neprijme vysielanie. Tieto služby sú teda lineárne v čase. Dôsledkom toho je, že všetci diváci, ktorým je obsah určený, ho sledujú simultánne. Nevyplýva však z toho žiadna požiadavka, podľa ktorej by všetkým divákom nachádzajúcim sa v oblasti pokrytia vysielania televízneho kanála musel byť určený rovnaký obsah. Televízny vysielateľ môže celkom istotne rozlišovať obsah na teritoriálnom základe alebo v závislosti od spôsobu prenosu (terestriálny, káblový, satelitný prenos, atď.), pričom jeho služba tým nestráca lineárnu povahu.
30.
Hoci podmienky povolenia na vysielanie alebo tak, ako v tomto prípade, pravidlá vnútroštátneho práva môžu zakázať takéto rozlišovanie, článok 1 ods. 1 písm. e) smernice 2010/13, a napokon ani žiadne iné ustanovenie tejto smernice, to vôbec nevyžaduje.
31.
Článok 1 ods. 1 písm. e) smernice 2010/13 teda nevyžaduje taký zákaz regionálnej reklamy, aký je obsiahnutý v § 7 ods. 11 RStV.
Zásada rovnosti zaobchádzania
32.
Vnútroštátny súd sa v druhom rade vo svojich prejudiciálnych otázkach odvoláva na zásadu rovnosti zaobchádzania ako referenčnú normu pre posúdenie súladu zákazu regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch, obsiahnutého v § 7 ods. 11 RStV, s právom Únie. Jeho obavy sa týkajú na jednej strane nevýhodného postavenia poskytovateľov celoštátnych lineárnych audiovizuálnych mediálnych služieb (t. j. vysielateľov) v porovnaní s poskytovateľmi nelineárnych audiovizuálnych mediálnych služieb vykonávajúcimi činnosť najmä na internete, pokiaľ ide o možnosť ponúkať zacielené reklamné služby. Vnútroštátny súd na druhej strane uvádza rozdielne zaobchádzanie s potenciálnymi zadávateľmi reklamy, teda príjemcami služieb televíznej reklamy vykonávajúcimi činnosť na regionálnej úrovni, ako je žalobkyňa vo veci samej, a väčšími subjektmi, pre ktoré je vhodná reklama na celoštátnej úrovni.
33.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zásada rovnosti zaobchádzania vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a s rozdielnymi rovnako, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené. (
8
)
34.
Nemyslím si však, že situácie, ktoré uvádza vnútroštátny súd, sú porovnateľné.
35.
Po prvé, pokiaľ ide o prevádzkovateľov celoštátnych televíznych kanálov, myslím si rovnako ako Komisia, že ich situácia nie je porovnateľná, v zmysle zásady rovnosti zaobchádzania, so situáciou poskytovateľov nelineárnych audiovizuálnych mediálnych služieb vykonávajúcich činnosť na internete. Spôsoby využívania týchto služieb, spôsob fungovania reklamy v televízii a na internete a napokon regulačný rámec, tak vnútroštátny, ako aj na úrovni Únie (
9
), sa odlišujú do tej miery, že porovnanie ich situácie vzhľadom na pravidlá upravujúce regionálnu reklamu sa mi javí ako nezmyselné. Súvisí to okrem iného so skutočnosťou, že reklama na internete nie je vďaka svojej interaktívnej povahe a zberu množstva informácií o užívateľoch obmedzená kritériom územia a môže zacieliť užívateľov individuálne, v závislosti od ich predpokladaných záujmov, čo je v prípade televízie nemožné. Možnosť ponúkať regionálnu televíznu reklamu nemôže odstrániť tieto rozdiely.
36.
Po druhé, pokiaľ ide o situáciu potenciálnych zadávateľov reklamy vykonávajúcich činnosť na regionálnej úrovni v porovnaní so situáciou zadávateľov reklamy vykonávajúcich činnosť na celoštátnej úrovni, tentokrát si na rozdiel od Komisie nemyslím, že rozdielny vplyv dotknutých pravidiel na tieto dve kategórie hospodárskych subjektov (prijímateľov reklamných služieb) možno považovať za nerovnosť zaobchádzania.
37.
Je skutočne pravda, že zákaz regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch sa môže viac dotknúť potenciálnych zadávateľov reklamy vykonávajúcich činnosť na regionálnej úrovni, ktorí by mohli využiť takúto reklamu, ako zadávateľov reklamy vykonávajúcich činnosť na celoštátnej úrovni, ktorí nemajú z takejto reklamy žiaden úžitok. Tento zákaz však nemá za cieľ regulovať reklamné príležitosti rôznych kategórií potenciálnych zadávateľov reklamy, ale tým, že je určený televíznym vysielateľom, má vyhradiť regionálny reklamný trh regionálnym a lokálnym televíznym vysielateľom. Vplyv tohto zákazu na rôzne kategórie potenciálnych prijímateľov reklamných služieb nevyplýva priamo z tejto úpravy, ale zo situácie, v ktorej sa tieto rôzne subjekty nachádzajú okrem iného z dôvodu svojej ekonomickej veľkosti. Pravidlá sú naopak rovnaké pre všetkých. Zásadu rovnosti zaobchádzania však podľa môjho názoru nemožno vykladať tak, že vyžaduje, aby sa právne pravidlá prispôsobili špecifickým potrebám každej osoby podliehajúcej súdnej právomoci.
38.
Aby som zhrnul uvedené, nemyslím si, že zásada rovnosti zaobchádzania bráni takému zákazu regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch, aký je obsiahnutý v § 7 ods. 11 RStV.
Článok 56 ZFEÚ
39.
V treťom rade sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 56 ZFEÚ má vykladať v tom zmysle, že bráni takému zákazu regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch, aký je obsiahnutý v § 7 ods. 11 RStV.
40.
Tento článok Zmluvy zakazuje každé obmedzenie slobody poskytovať služby v cezhraničných situáciách, pokiaľ toto obmedzenie nie je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.
– O existencii obmedzenia
41.
Podľa ustálenej judikatúry predstavuje vysielanie televíznych oznamov, vrátane reklamných oznamov, poskytovanie služieb patriace do pôsobnosti článku 56 ZFEÚ. (
10
) Do pôsobnosti slobody stanovenej v tomto článku patrí aj možnosť potenciálnych zadávateľov reklamy využívať služby televíznej reklamy. (
11
)
42.
Za obmedzenia slobodného poskytovania služieb však treba považovať všetky opatrenia, ktoré výkon tejto slobody zakazujú, prekážajú mu alebo ho robia menej príťažlivým. (
12
) To platí tým skôr, keď potenciálni zadávatelia reklamy pochádzajú z iných členských štátov, pretože obmedzenia možností využívať reklamné služby im zvlášť sťažujú prístup na trh členského štátu, ktorý zaviedol tieto obmedzenia. Takéto obmedzenia môžu existovať najmä vtedy, keď je reklama na činnosť potenciálneho zadávateľa reklamy povolená iba na kanáloch v lokálnej televízii, pričom na kanáloch v celoštátnej televízii je zakázaná. (
13
)
43.
Podobnú situáciu možno identifikovať v prejednávanej veci. Žalobkyňa vo veci samej, spoločnosť založená podľa rakúskeho práva, prevádzkuje módny obchodný reťazec v Rakúsku. Žalobkyňa chce rozšíriť svoju činnosť a preniknúť aj do Nemecka, ale iba do časti územia tohto členského štátu, a to do Bavorska.
44.
Na tento účel chce žalobkyňa vo veci samej využiť služby televíznej reklamy. Z dôvodu zákazu obsiahnutého v § 7 ods. 11 RStV však nemôže nechať vysielať reklamu obmedzenú na územie Bavorska na celoštátnom televíznom kanáli, ako to mala v úmysle, keď v tomto zmysle podpísala zmluvu so žalovanou vo veci samej. Jedinými možnosťami, ktoré má, sú buď kúpiť si reklamný čas na celoštátnej úrovni na celoštátnom televíznom kanáli, alebo využiť služby regionálnych a lokálnych televízií. Žalobkyňa vysvetľuje, že žiadna z týchto možností nezodpovedá jej potrebám.
45.
Reklama na celoštátnej úrovni je príliš drahá a do značnej miery zbytočná, pretože zahŕňa hlavne územie, na ktorom žalobkyňa nechce vykonávať činnosť. Takáto reklama by preto nebola rentabilná. (
14
)
46.
Reklama na regionálnych a lokálnych televíznych kanáloch zase neumožňuje dosiahnuť ciele sledované žalobkyňou. Po prvé tieto kanály zoskupujú iba minimálnu časť televíznych divákov (približne 5 % podľa údajov žalobkyne). Po druhé diváci týchto regionálnych a lokálnych kanálov nie sú cieľovou skupinou žalobkyne. Žalobkyňa má totiž záujem na tom, aby sa reklama vysielala pred alebo po televíznych programoch, ktoré môžu zaujímať jej potenciálnych zákazníkov, teda zákazníkov módnych výrobkov. Tento typ programov sa však vysiela na celoštátnych televíznych kanáloch, zatiaľ čo regionálne a lokálne televízne kanály sa zameriavajú na lokálne novinky a priťahujú iných divákov.
47.
Nemožnosť využiť reklamu obmedzenú na územie Bavorska na celoštátnom televíznom kanáli, vyplývajúca zo zákazu obsiahnutého v § 7 ods. 11 RStV, hoci je takáto reklama technicky možná a žalovaná vo veci samej je pripravená poskytnúť takúto službu, tak sťažuje prístup žalobkyne na nemecký trh. Je to spôsobené okrem iného tým, že žalobkyňa je v súťažnom vzťahu s módnymi obchodnými reťazcami vykonávajúcimi činnosť na celoštátnej úrovni, pre ktoré je reklama na celoštátnych televíznych kanáloch pokrývajúcich celé vnútroštátne územie dokonale uspôsobená.
48.
Za týchto okolností sa mi zdá nepopierateľné, že zákaz regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch, obsiahnutý v § 7 ods. 11 RStV, predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb zaručeného článkom 56 ZFEÚ. Skutočnosť, že RStV ponecháva spolkovým krajinám možnosť povoliť regionálnu reklamu na svojom území, nemení nič na tomto posúdení, pretože jednak táto možnosť stále podlieha rozhodnutiu každej spolkovej krajiny a jednak až doteraz žiadna z nich takúto reklamu nepovolila, takže táto možnosť zostáva čisto teoretická.
49.
Teraz treba posúdiť, či toto obmedzenie môže byť odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu.
– O odôvodnení obmedzenia
50.
Podľa ustálenej judikatúry obmedzenie slobodného poskytovania služieb zaručeného článkom 56 ZFEÚ môže byť odôvodnené, len keď zodpovedá naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, a pod podmienkou, že je spôsobilé zaručiť dosiahnutie cieľa, ktorý sleduje, a nejde nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné. (
15
) Je úlohou dotknutého členského štátu preukázať odôvodnenosť opatrenia, ktoré chce prijať alebo ponechať v účinnosti.
51.
Nemecká vláda uvádza ako odôvodnenie zachovanie plurality názorov na regionálnej úrovni, pre ktoré je existencia regionálnych a lokálnych kanálov kľúčová. Podľa tejto vlády je teda vyhradenie trhu s regionálnou reklamou regionálnym a lokálnym televíznym vysielateľom prostredníctvom § 7 ods. 11 RStV nevyhnutné na zaručenie ich ekonomického prežitia.
52.
Súdny dvor už mal príležitosť rozhodnúť, že dôvody politiky v oblasti kultúry súvisiace so zachovaním plurality médií môžu odôvodniť obmedzenia slobodného poskytovania služieb. Tieto opatrenia totiž prispievajú k zaručeniu slobody prejavu chránenej článkom 11 Charty. (
16
)
53.
Zdá sa, že rovnakú úvahu možno uplatniť v prejednávanej veci. Regionálne a lokálne televízie sa prirodzene zaoberajú témami lokálneho významu, ktoré nie sú alebo sú len veľmi málo zastúpené na celoštátnych televíznych kanáloch. Tieto televízie tak prispievajú k verejnej diskusii, a teda k pluralite názorov na tieto témy. Význam regionálnych a lokálnych médií pre zachovanie plurality názorov a pre zastupiteľskú demokraciu zdôraznili aj rôzne orgány Rady Európy. (
17
) Myslím si, že opatrenie, ktorého cieľom je zaručiť možnosť fungovania regionálnych a lokálnych televízií tým, že im vyhradí trh s regionálnou reklamou a tak im zabezpečí zdroj financovania, môže byť odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu politiky v oblasti kultúry.
54.
Aby však toto opatrenie bolo v súlade s článkom 56 ZFEÚ, musí byť spôsobilé zaručiť dosiahnutie cieľa, ktorý sleduje, a primerané v tom zmysle, že nejde nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné.
55.
Vnútroštátny súd, ako aj účastníci konania vo veci samej majú pochybnosti práve o týchto dvoch aspektoch.
– O vhodnosti dotknutého vnútroštátneho opatrenia
56.
Po prvé vnútroštátny súd pochybuje o systematickosti a koherentnosti dotknutého opatrenia v zmysle judikatúry Súdneho dvora (
18
) z dôvodu, že reklama zacielená na určité kategórie užívateľov je povolená na internete, najmä v spojení s nelineárnymi audiovizuálnymi mediálnymi službami poskytovanými na tejto sieti. Účastníci konania vo veci samej, ako aj Komisia uvádzajú podobné tvrdenia.
57.
Tieto tvrdenia ma nepresvedčili. Ako som už uviedol k zásade rovnosti zaobchádzania, reklama na internete funguje úplne inak ako televízna reklama. Na jednej strane je reklama na internete technicky nezávislá od obsahu, s ktorým je spojená. Hoci užívateľ má dojem, že reklama je neoddeliteľnou súčasťou tohto obsahu, v skutočnosti pochádza z odlišného zdroja. Na druhej strane poskytovatelia služieb na internete sú vďaka informáciám o svojich užívateľoch, ktoré zbierajú, schopní zacieliť reklamu na každého užívateľa internetu individuálne, v závislosti od konkrétnych záujmov, ktoré sú mu pripisované na základe zozbieraných informácií. Zemepisná poloha užívateľa je iba jednou zo zohľadnených skutočností. V dôsledku toho môže každý užívateľ pri prezeraní toho istého obsahu na internete dostávať svoj vlastný výber reklamy, ktorý je odlišný od výberu iných užívateľov. Tento mechanizmus je oveľa sofistikovanejší ako geografické rozdelenie televíznej reklamy, ktoré sleduje dotknuté vnútroštátne opatrenie.
58.
Hoci je skutočne pravda, že služby poskytované na internete sú konkurenciou pre regionálnych a lokálnych televíznych vysielateľov na reklamnom trhu a hrozbou pre ich príjmy pochádzajúce z tohto trhu, táto problematika nepatrí do legislatívnej právomoci spolkových krajín už len z dôvodu, že smernica 2000/31 značne obmedzuje spôsobilosť členských štátov regulovať tieto služby. (
19
) Okrem toho výzvy, ktoré predstavuje právna úprava internetu, sú úplne inej povahy ako tie, ktoré predstavuje právna úprava televízie. Členskému štátu teda nemožno vytýkať, že neupravil to, čo nepatrí do jeho regulačnej právomoci, ako to robí Komisia.
59.
Z tohto dôvodu nevidím ani analógiu medzi prejednávanou vecou a vecou, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Corporación Dermoestética (
20
). V uvedenej veci išlo o zákaz reklamy na lekárske a chirurgické zákroky. Tento zákaz sa však týkal iba celoštátnych televíznych kanálov, a nie regionálnych kanálov, na ktorých bola takáto reklama dovolená. Súdny dvor považoval túto úpravu za nekoherentnú, a teda odporujúcu článku 56 ZFEÚ. (
21
) Naproti tomu cieľom vnútroštátneho opatrenia, o ktoré ide v prejednávanej veci, nie je zakázať alebo obmedziť každú reklamu zacielenú na kategóriu televíznych divákov, ale vyhradiť špecifický trh, a to trh regionálnej televíznej reklamy tak, ako existuje, regionálnym a lokálnym televíznym vysielateľom. Existencia zacielenej reklamy na iných komunikačných kanáloch, najmä na internete, preto nespochybňuje koherentnosť tohto opatrenia.
60.
Okrem toho si nemyslím, že „konvergencia médií“, najmä televízie a internetu, na ktorú sa odvoláva žalovaná vo veci samej, môže spochybniť toto zistenie. Pokiaľ sú tieto dve média predmetom odlišnej právnej úpravy, je táto konvergencia iba procesom, ktorý zďaleka nie je zavŕšený. (
22
) Nesúhlasím preto s názorom Komisie o údajne „zastaralej“ povahe dotknutého vnútroštátneho opatrenia. V každom prípade toto opatrenie nie je zastaralejšie ako právna úprava Únie týkajúca sa rôznych druhov médií.
61.
Po druhé žalobkyňa vo veci samej, ktorú v tejto otázke, rovnako ako napokon aj v iných, podporuje žalovaná vo veci samej, spochybňuje predpoklad, na ktorom sa zakladá dotknuté vnútroštátne opatrenie, a síce že otvorenie trhu s regionálnou reklamou celoštátnym televíznym kanálom by značne poškodilo financovanie regionálnych a lokálnych televíznych vysielateľov. Toto tvrdenie sa zakladá najmä na štúdii vypracovanej na objednávku žalovanej vo veci samej. (
23
) Podľa tejto štúdie zadávatelia reklamy, ktorí by mohli využívať regionálnu reklamu na vnútroštátnych televíznych kanáloch, ako je žalobkyňa vo veci samej, nie sú tí istí ako tí, ktorí využívajú reklamné služby na regionálnych a lokálnych kanáloch. Otvorenie tohto trhu celoštátnym kanálom by tak nemalo za následok významnú stratu príjmov pre regionálne a lokálne kanály. Podľa tejto štúdie je pre príjmy týchto kanálov naopak škodlivá reklama na internete.
62.
Bez toho, aby som chcel vstupovať do polemiky týkajúcej sa skutkových posúdení, však považujem za ťažké s istotou predvídať budúce správanie subjektov na trhu v zmenenom právnom prostredí, najmä preto, že subjekty na trhu majú sklony prispôsobiť svoje správanie takýmto zmenám. Okrem toho po dovolení regionálnej reklamy by nič nebránilo celoštátnym televíznym kanálom ponúkať reklamné služby aj na subregionálnej a lokálnej úrovni, teda úrovni, ktorú v súčasnosti podľa vyššie uvedenej štúdie zaujali regionálni a lokálni televízni vysielatelia.
63.
Myšlienka, že existuje riziko, že vstup tak silných subjektov, ako sú celoštátne televízne kanály, na trh s regionálnou reklamou vážne zasiahne do podielov na tomto trhu, ktoré v súčasnosti držia regionálni a lokálni televízni vysielatelia, sa mi teda nezdá zjavne neopodstatnená. Myslím si preto, že nemecký zákonodarca bol v rámci svojej voľnej úvahy oprávnený vychádzať z tohto predpokladu pri zavedení zákazu regionálnej reklamy na vnútroštátnych televíznych kanáloch. Pokiaľ však ide o opatrenie, ktoré má chrániť slobodu prejavu zaručenú v článku 11 Charty, je voľná úvaha vnútroštátneho zákonodarcu osobitne široká. (
24
)
64.
Na záver tejto časti si myslím, že nemecký zákonodarca bol v rámci svojej voľnej úvahy oprávnený domnievať sa, že existovalo riziko, že vstup celoštátnych televíznych kanálov na trh s regionálnou reklamou poškodí financovanie regionálnych a lokálnych televíznych vysielateľov, a tým ohrozí pluralitu názorov na regionálnej úrovni, ku ktorej títo vysielatelia prispievajú. Myslím si teda, že dotknuté vnútroštátne opatrenie je vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorým je ochrana tejto plurality. Okrem toho existencia reklamy zacielenej na konkrétnych užívateľov na internete nespochybňuje koherenciu tohto opatrenia.
– O proporcionalite dotknutého vnútroštátneho opatrenia
65.
Na to, aby obmedzenie slobodného poskytovania služieb mohlo byť odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, musí byť nielen vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa, ale aj tomuto cieľu primerané, to znamená nesmie ísť nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné. Vzniká preto otázka, či by iné opatrenia nemohli umožniť dosiahnutie toho istého cieľa pri súčasnom menšom obmedzení slobodného poskytovania služieb.
66.
Tak účastníci konania vo veci samej, ako aj Komisia spochybňujú proporcionalitu dotknutého vnútroštátneho opatrenia a tvrdia, že toto opatrenie vážne poškodzuje možnosti reklamy, ktoré má žalobkyňa, pričom prináša iba veľmi obmedzený prospech regionálnym a lokálnym televíznym vysielateľom.
67.
Toto tvrdenie sa však zakladá na popieraní vhodnosti tohto opatrenia na dosiahnutie sledovaného cieľa týmito dotknutými osobami. Ako som však vysvetlil, nevhodnosť uvedeného opatrenia vo vzťahu k jeho cieľu sa mi nezdá byť preukázaná. Ak sa teda pripustí, že dotknuté opatrenie je spôsobilé dosiahnuť svoj cieľ, potom sa rovnováha dotknutých záujmov, a to záujmov podnikov, ktoré sa chcú propagovať prostredníctvom regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch a záujmov regionálnych a lokálnych televíznych vysielateľov, javí v inom svetle. Podľa môjho názoru sa totiž nemecký zákonodarca mohol oprávnene domnievať, že verejný záujem na existencii týchto vysielateľov a ich príspevku k verejnej diskusii na regionálnej a lokálnej úrovni prevažuje nad súkromným záujmom podnikov propagovať sa prostredníctvom daného komunikačného kanála.
68.
Zostáva teda položiť si otázku, či existujú iné menej obmedzujúce opatrenia, ktoré by umožnili dosiahnuť tento cieľ ochrany plurality médií na regionálnej a lokálnej úrovni.
69.
Žalobkyňa vo veci samej uvádza v tejto súvislosti riešenie, ktoré platí v Rakúsku, jej členskom štáte pôvodu. Toto riešenie spočíva v tom, že financovanie verejnoprávnych televíznych kanálov je zabezpečené z poplatku spolu so zákazom reklamy, a súkromným kanálom je v oblasti reklamy, vrátane regionálnej reklamy, ponechaná voľnosť.
70.
Podľa ustálenej judikatúry však skutočnosť, že jeden členský štát stanovuje menej prísne pravidlá, než sú pravidlá uložené v inom členskom štáte, neznamená, že posledné uvedené pravidlá sú neprimerané, a teda nezlučiteľné s právom Únie. (
25
) Existenciu menej prísnych pravidiel v Rakúsku preto nemožno považovať za dôkaz neprimeranosti dotknutého nemeckého opatrenia.
71.
Okrem toho, hoci financovanie médií z verejných prostriedkov môže predstavovať riešenie určitých problémov, môže tiež prinášať otázky skutočnej nezávislosti týchto médií. Z tohto hľadiska je skutočnosť, že vysielateľ disponuje vlastnými zdrojmi, napríklad vo forme príjmov z reklamy, ďalšou zárukou nezávislosti uvedených médií, a teda plurality názorov.
72.
Naproti tomu samotná existencia ustanovenia uvedeného v § 7 ods. 11 RStV umožňujúceho spolkovým krajinám, aby na svojom území povolili, prípadne s určitými podmienkami, regionálnu reklamu na celoštátnych televíznych kanáloch, naznačuje, že zákaz vyplývajúci z § 7 RStV je možné zmierniť bez poškodenia cieľa sledovaného týmto zákazom. Skutočnosť, že táto možnosť nebola ešte doteraz využitá, nemení nič na tom, že prijatím tohto ustanovenia nemecký zákonodarca uznal zlučiteľnosť takéhoto prípadného povolenia s cieľmi dotknutého opatrenia.
73.
Možno si predstaviť iné menej obmedzujúce opatrenia ako absolútny zákaz regionálnej reklamy na vnútroštátnych televíznych kanáloch, ako podiel regionálnych a lokálnych televíznych vysielateľov na príjmoch, ktoré by dosiahli celoštátni vysielatelia z takejto regionálnej reklamy. Takéto opatrenie by umožnilo zosúladiť záujmy potenciálnych zadávateľov reklamy, ako je žalobkyňa vo veci samej, so záujmami regionálnych a lokálnych televíznych vysielateľov.
74.
Prináleží v konečnom dôsledku vnútroštátnemu súdu, aby so zreteľom na konkrétne právne a skutkové okolnosti v Nemecku posúdil proporcionalitu dotknutého opatrenia a najmä existenciu prípadných menej obmedzujúcich opatrení. Aby bolo toto posúdenie realistické, musí tento súd zohľadniť iba opatrenia, ktoré môže vnútroštátny zákonodarca naozaj uplatniť. Nemalo by totiž žiaden zmysel kritizovať existujúce opatrenie v mene menej obmedzujúcich, ale čisto teoretických opatrení.
Návrh odpovede
75.
Vzhľadom na uvedené navrhujem odpovedať na prvé tri prejudiciálne otázky tak, že článok 4 ods. 1 smernice 2010/13 a zásada rovnosti zaobchádzania sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia takému zákazu regionálnej reklamy na vnútroštátnych televíznych kanáloch, aký je obsiahnutý v § 7 ods. 11 RStV. Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takémuto zákazu, pokiaľ neexistujú menej obmedzujúce opatrenia, ktoré je vnútroštátny zákonodarca skutočne schopný zaviesť a ktoré môžu umožniť dosiahnutie cieľa ochrany plurality názorov na regionálnej a lokálnej úrovni, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
O štvrtej prejudiciálnej otázke
76.
Svojou štvrtou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 11 Charty má vykladať v tom zmysle, že bráni takému zákazu regionálnej reklamy na vnútroštátnych televíznych kanáloch, aký je obsiahnutý v § 7 ods. 11 RStV.
77.
Vnútroštátny súd nevysvetľuje dôvod svojej pochybnosti o súlade dotknutého vnútroštátneho opatrenia s článkom 11 Charty. To isté platí pre žalobkyňu vo veci samej, ako aj Komisiu, ktoré iba tvrdia, že toto opatrenie porušuje uvedené ustanovenie Charty. Túto otázku treba napriek tomu posúdiť s cieľom odpovedať vnútroštátnemu súdu na jeho otázku.
78.
Ako správne poznamenáva Komisia, Charta sa uplatňuje v prejednávanej veci. Charta sa má totiž uplatňovať okrem iného v prípadoch, keď vnútroštátna právna úprava predstavuje obmedzenie slobody vnútorného trhu a členský štát uvádza na odôvodnenie tohto obmedzenia naliehavý dôvod všeobecného záujmu. (
26
)
79.
Podľa článku 52 ods. 3 Charty v rozsahu, v akom táto Charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným EDĽP, je zmysel a rozsah týchto práv rovnaký ako zmysel a rozsah práv stanovených v uvedenom dohovore. Sloboda prejavu je zaručená v článku 10 EDĽP. Zmysel a rozsah práv stanovených týmto dohovorom však definuje judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva.
80.
Ako zdôrazňuje Komisia, podľa tejto judikatúry sa sloboda prejavu vzťahuje na prejav hospodárskych subjektov a na reklamu. (
27
) Z toho vyplýva, že vnútroštátne opatrenie, o ktoré ide v prejednávanej veci, obmedzujúce možnosti reklamy, ktoré má žalobkyňa vo veci samej, treba posúdiť ako obmedzenie slobody prejavu zaručenej tak článkom 10 EDĽP, ako aj článkom 11 Charty.
81.
Podľa článku 52 ods. 1 Charty je však obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v Charte možné pod podmienkou, že je ustanovené zákonom, rešpektuje podstatu týchto práv a slobôd a skutočne zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo je potrebné na ochranu práv a slobôd iných. Pokiaľ ide o slobodu prejavu, podobná výhrada sa nachádza v článku 10 ods. 2 EDĽP.
82.
Vnútroštátne opatrenie, o ktoré ide v prejednávanej veci, sleduje cieľ ochrany plurality médií, čo je hodnota výslovne uznaná v článku 11 ods. 2 Charty. Podľa ustálenej judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva k uplatňovaniu článku 10 ods. 2 EDĽP sa však „rozsah voľnej úvahy, ktorou disponujú zmluvné štáty v danej oblasti… líši v závislosti od viacerých skutočností, spomedzi ktorých má osobitný význam druh daného ‚prejavu‘ alebo informácie. Hoci teda článok 10 [ods. 2] [EDĽP] nenecháva veľký priestor pre obmedzenia slobody prejavu napríklad v politickej oblasti, zmluvné štáty majú širokú mieru voľnej úvahy pri regulácii slobody prejavu v obchodnej oblasti“ (
28
). Túto zásadu už Súdny dvor uznal pri uplatňovaní základných práv v práve Únie. (
29
) Okrem toho podľa Európskeho súdu pre ľudské práva „keď je sledovaným cieľom ‚ochrana práv a slobôd iných‘ a keď tieto ‚práva a slobody‘ samotné patria k právam a slobodám zaručeným Dohovorom alebo jeho protokolmi, treba pripustiť, že potreba ich ochrany môže viesť štáty k obmedzeniu iných práv alebo slobôd rovnako zakotvených v [EDĽP]. Vyváženie prípadne vzájomne protichodných záujmov je potom náročné a zmluvné štáty musia mať v tejto súvislosti širokú mieru voľnej úvahy“ (
30
).
83.
Podľa môjho názoru nemecký zákonodarca prijatím dotknutého vnútroštátneho opatrenia neprekročil svoju voľnú úvahu pri zvážení slobody prejavu hospodárskych subjektov na jednej strane a záujmom na ochrane plurality názorov a médií na druhej strane.
84.
V tejto súvislosti je osobne dôležité uviesť, že dotknuté opatrenie neobsahuje žiaden zákaz reklamy na výrobky alebo ochrannú známku žalobkyne vo veci samej. Jeho účinky sa obmedzujú na to, že obmedzuje možnosť žalobkyne propagovať sa prostredníctvom jediného komunikačného kanála, a to prostredníctvom regionálnej reklamy na vnútroštátnych televíznych kanáloch. Hoci ide podľa žalobkyne o najrentabilnejší spôsob reklamy, pravdou zostáva, že žalobkyňa má k dispozícii iné spôsoby propagácie, najmä reklamu na internete, ktorá je podľa samotnej žalobkyne takmer rovnocenná televíznej reklame. K slobode prejavu žalobkyne tak treba uviesť, že dotknuté vnútroštátne opatrenie sa nedotýka podstaty jej práv. (
31
) Toto opatrenie ovplyvňuje nanajvýš jej obchodné príležitosti.
85.
Navrhujem teda odpovedať na štvrtú prejudiciálnu otázku tak, že článok 11 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takému zákazu regionálnej reklamy na vnútroštátnych televíznych kanáloch, aký je obsiahnutý v § 7 ods. 11 RStV.
Návrh
86.
Vzhľadom na uvedené navrhujem odpovedať na prejudiciálne otázky, ktoré položil Landgericht Stuttgart (Krajinský súd Stuttgart, Nemecko) takto:
Článok 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách), zásada rovnosti zaobchádzania, ako aj článok 11 Charty základných práv Európskej únie, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia takému zákazu regionálnej reklamy na celoštátnych televíznych kanáloch, aký je obsiahnutý v § 7 ods. 11 Staatsvertrag für Rundfunk und Telemedien (štátna zmluva o vysielaní a televíznych médiách) z 31. augusta 1991, zmenenej Achtzehnter Rundfunkänderungsstaatsvertrag (18. dodatok k štátnej zmluve o vysielaní) z 21. decembra 2015.
Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takémuto zákazu, pokiaľ neexistujú menej obmedzujúce opatrenia, ktoré je vnútroštátny zákonodarca skutočne schopný zaviesť a ktoré umožňujú dosiahnutie cieľa ochrany plurality názorov na regionálnej a lokálnej úrovni, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	6 C 32.13.
(
3
)	27 K 231.12.
(
4
)	MATZNELLER, P.: Le BVerwG autorise la régionalisation de la publicité par une chaîne nationale. In: IRIS: Observations juridiques de l’Observatoire européen de l’audiovisuel, 2015, č. 3, s. 8; TRUTE, H.‑H.: Zulässigkeit von Werbespots mit regional beschränktem Verbreitungsgebiet. In: Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht. Praxis im Immaterialgüterund Wettbewerbsrecht, 2015, č. 13, s. 284.
(
5
)	O tejto otázke pozri najmä IACINO, G.: La télévision régionale et locale en Europe. In: IRIS Spécial: Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbourg 2016, s. 60 – 61.
(
6
)	Ú. v. EÚ L 95, 2010, s. 1.
(
7
)	Písomné pripomienky spoločnosti SevenOne Media boli podané po uplynutí lehoty, a preto neboli založené do spisu.
(
8
)	Pozri v súvislosti s televíznou reklamou najmä rozsudok z 18. júla 2013, Sky Italia (C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 15).
(
9
)	Smernica 2010/13 a smernica 2000/31/ES Európskeho parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom obchode (smernica o elektronickom obchode) (Ú. v. ES L 178, 2000, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399).
(
10
)	Pozri už rozsudok z 30. apríla 1974, Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, bod 6). Pozri v súvislosti s nedávnym uplatnením rozsudok z 11. decembra 2019, TV Play Baltic (C‑87/19, EU:C:2019:1063, bod 34 a citovaná judikatúra).
(
11
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. júla 2008, Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, bod 33 na konci).
(
12
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, bod 32).
(
13
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. júla 2008, Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, bod 33).
(
14
)	Žalobkyňa vo veci samej uvádza aj to, že reklama na celoštátnej úrovni môže byť pre ňu dokonca škodlivá, pretože by vytvorila dopyt, ktorý žalobkyňa nie je schopná uspokojiť. Toto tvrdenie sa mi však javí čisto hypotetické, pretože nič nezaručuje takýto úspech ponuky žalobkyne spojený s televíznou reklamou.
(
15
)	Pozri naposledy rozsudok z 11. decembra 2019, TV Play Baltic (C‑87/19, EU:C:2019:1063, bod 37).
(
16
)	Pozri, pokiaľ ide o voľný pohyb tovaru, rozsudok z 26. júna 1997, Familiapress (C‑368/95, EU:C:1997:325, bod 18). Pozri tiež najmä rozsudky z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i. (C‑250/06, EU:C:2007:783, body 40 až 42), a z 11. decembra 2019, TV Play Baltic (C‑87/19, EU:C:2019:1063, body 38 až 40).
(
17
)	Pozri McGONAGLE, T., van EIJK, N.: La télévision régionale et locale en Europe. In: IRIS Spécial: Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbourg 2016, s. 12 – 20 a uvádzané dokumenty.
(
18
)	Vnútroštátny súd uvádza v tejto súvislosti rozsudok z 12. júla 2012, HIT a HIT LARIX (C‑176/11, EU:C:2012:454, bod 22). Pozri rovnako rozsudok zo 17. júla 2008, Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, bod 39).
(
19
)	Pokiaľ ide o audiovizuálne mediálne služby poskytované na internete, smernica 2010/13 upravuje niekoľko obmedzení reklamy. Tieto obmedzenia sa však netýkajú geografického rozsahu tejto reklamy.
(
20
)	Rozsudok zo 17. júla 2008 (C‑500/06, EU:C:2008:421).
(
21
)	Rozsudok zo 17. júla 2008, Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, body 39 a 40).
(
22
)	Na úrovni práva Únie smernica 2010/13 s osobitnými ustanoveniami týkajúcimi sa televízie a smernica 2000/31.
(
23
)	DEWENTER, R.: Führt das Verbot regionaler Fernsehwerbung auf bundesweiten Programmen zu einer Förderung von lokalen/regionalen Programmen? (https://www.hsu‑hh.de/ioek/wp‑content/uploads/sites/520/2020/01/Gutachten_P7S1_Dewenter_final.pdf).
(
24
)	Rozsudok z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i. (C‑250/06, EU:C:2007:783, bod 44).
(
25
)	Pozri najmä rozsudky z 10. mája 1995, Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, bod 51); z 13. júla 2004, Komisia/Francúzsko (C‑262/02, EU:C:2004:431, bod 37) ako aj v poslednom rade z 18. septembra 2019, VIPA (C‑222/18, EU:C:2019:751, bod 71).
(
26
)	Pozri naposledy rozsudok z 21. mája 2019, Komisia/Maďarsko (Užívanie poľnohospodárskych pozemkov) (C‑235/17, EU:C:2019:432, body 63 až 65).
(
27
)	Pozri rozsudok ESĽP, 16. júla 2013, Remuszko v. Poľsko (CE:ECHR:2013:0716JUD000156210, § 59).
(
28
)	Rozsudok ESĽP, 10. januára 2013, Ashby Donald a i. v. Francúzsko (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, § 39).
(
29
)	Pozri rozsudok z 23. októbra 2003, RTL Television (C‑245/01, EU:C:2003:580, bod 73).
(
30
)	Rozsudok ESĽP, 10. januára 2013, Ashby Donald a i. v Francúzsko (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, § 40).
(
31
)	Pozri analogicky rozsudok zo 4. mája 2016, Philip Morris Brands a i. (C‑547/14, EU:C:2016:325, bod 151).