62009CP0403
STANOVISKO GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
YVES BOT
prednesené 9. decembra 2009 (
1
)
Vec C-403/09 PPU
Jasna Detiček
proti
Mauriziovi Sguegliovi
„Súdna spolupráca v občianskych veciach — Manželské veci a rodičovské práva a povinnosti — Nariadenie (ES) č. 2201/2003 — Predbežné opatrenia týkajúce sa práva na zverenie do starostlivosti — Rozhodnutie vykonateľné v členskom štáte — Protiprávne premiestnenie dieťaťa — Iný členský štát — Iný súd — Zverenie dieťaťa do starostlivosti druhému rodičovi — Právomoc — Naliehavé prejudiciálne konanie“
1.
V tomto prejudiciálnom konaní sa má Súdny dvor vyjadriť k rozsahu pôsobnosti článku 20 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (
2
).
2.
Podľa tohto ustanovenia môže súd členského štátu v týchto veciach v naliehavých prípadoch nariadiť predbežné alebo ochranné opatrenia týkajúce sa osôb alebo majetku, ktoré sa nachádzajú na území tohto štátu, aj keď na základe nariadenia č. 2201/2003 má právomoc rozhodnúť vo veci samej súd iného členského štátu.
3.
Skutkový stav v predloženej veci je takýto. Manželia Jasna Detiček, slovinská štátna príslušníčka, a Maurizio Sgueglia, taliansky štátny príslušník, žili v Taliansku, kde sa im narodila dcéra. V roku 2007 podali v Taliansku návrh na rozvod manželstva a taliansky súd, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, vydal v konaní o rozvod ich manželstva rozhodnutie, ktorým sa ich dcéra predbežne zveruje do osobnej starostlivosti otca. V deň, keď taliansky súd nariadil predbežné opatrenie, matka odišla s dcérou do Slovinska, kde aj zostala. Následne podala na slovinskom súde návrh na vydanie predbežného opatrenia, ktorým sa zveruje dcéra do jej osobnej starostlivosti, a slovinský súd tomuto návrhu vyhovel.
4.
Otázne je, či súd členského štátu, na území ktorého sa nachádza dieťa, mohol za uvedených podmienok vydať takéto predbežné opatrenie na základe článku 20 nariadenia č. 2201/2003.
5.
Dňa 27. októbra 2009 Súdny dvor rozhodol o prejednaní tejto veci v naliehavom konaní v súlade s článkom 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článkom 104b rokovacieho poriadku. V rámci tohto konania predložili písomné pripomienky J. Detiček, navrhovateľka v konaní vo veci samej, M. Sgueglia, odporca v konaní vo veci samej, vláda Slovinskej republiky a Európska komisia, ako jediné oprávnené subjekty. Okrem toho sa vo veci konalo pojednávanie.
6.
V tomto stanovisku navrhnem Súdnemu dvoru, aby rozhodol, že článok 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 sa má vykladať v prípade, ak súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, vydal opatrenie, ktorým dočasne zveril dieťa do osobnej starostlivosti jedného z jeho rodičov, v tom zmysle, že neumožňuje súdu iného členského štátu, aby po vydaní rozhodnutia spomenutého členského štátu vydal rozhodnutie, ktorým zverí dieťa do osobnej starostlivosti druhého z rodičov.
7.
Tiež uvediem, ako podľa môjho názoru z príslušných právnych predpisov a z ich spoločného cieľa, ktorým je záujem dieťaťa, vyplýva usporiadanie a potreba spolupráce súdov spoločného priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti.
I — Právny rámec
A — Haagsky dohovor z roku 1980
8.
V rámci svetovej organizácie pre cezhraničnú spoluprácu v občianskych a obchodných veciach bol 25. októbra 1980 v Haagu podpísaný Dohovor o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí (
3
).
9.
Tento dohovor stanovuje procesné pravidlá uplatniteľné v prípade únosu dieťaťa s cieľom zabezpečiť jeho okamžitý návrat do štátu jeho obvyklého pobytu a zabezpečiť ochranu práva styku. (
4
)
10.
Článok 12 Haagskeho dohovoru z roku 1980 znie:
„Ak bolo dieťa neoprávnene premiestnené alebo zadržané podľa článku 3 a v deň začatia konania pred justičným alebo správnym orgánom zmluvného štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, neuplynula odo dňa neoprávneného premiestnenia alebo zadržania lehota jedného roka, nariadi príslušný orgán okamžite návrat dieťaťa.
Justičný alebo správny orgán nariadi návrat dieťaťa, aj keď sa konanie začalo po uplynutí lehoty jedného roka uvedenej v predchádzajúcom odseku, okrem prípadu, že sa preukáže, že dieťa sa už zžilo s novým prostredím.
…“
11.
Článok 13 tohto dohovoru stanovuje:
„… justičný alebo správny orgán [členského štátu, na územie ktorého bolo dieťa premiestené] nemusí nariadiť návrat dieťaťa, ak osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá nesúhlasí s jeho vrátením, preukáže, že:
a)
osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá mala dieťa v osobnej starostlivosti, v čase premiestnenia alebo zadržania opatrovnícke právo skutočne nevykonávala alebo že súhlasila, či následne sa zmierila s premiestnením alebo zadržaním, alebo
b)
existuje vážne nebezpečenstvo, že návrat by dieťa vystavil fyzickej alebo duševnej ujme alebo ho inak priviedol do neznesiteľnej situácie.
Justičný alebo správny orgán môže odmietnuť nariadiť návrat dieťaťa aj vtedy, ak zistí, že dieťa nesúhlasí s návratom, a ak dosiahlo vek a stupeň vyspelosti, v ktorom je vhodné zohľadniť jeho názory.
…“
B — Právo Spoločenstva
12.
Cieľom nariadenia č. 2201/2003, ktoré nahradilo nariadenie č. 1347/2000, je zjednotiť vo vnútri priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti kritériá medzinárodnej súdnej právomoci vo veciach rozvodu, rozluky a anulovania manželstva, ako aj vo veciach rodičovských práv a povinností.
13.
Zatiaľ čo v nariadení č. 1347/2000 boli spory týkajúce sa rodičovských práv a povinností obmedzené na spory v rámci konania o zániku manželstva, podľa nariadenia č. 2201/2003 sa kritériá súdnej právomoci vzťahujú na všetky rozhodnutia týkajúce sa rodičovských práv a povinností, vrátane opatrení na ochranu dieťaťa, nezávisle na konaniach v manželských veciach. (
5
)
14.
Podľa článku 1 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 sa toto nariadenie uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností.
1. Všeobecné kritérium právomoci a výnimky
15.
S poukazom na najlepší záujem dieťaťa nariadenie č. 2201/2003 stanovuje kritérium blízkosti ako všeobecné kritérium územnej právomoci súdov, ale zároveň stanovuje výnimku z uplatňovania tohto kritéria, najmä v určitých prípadoch zmeny pobytu, čo vyplýva z článkov 8, 9, 10 a 12 tohto nariadenia.
16.
Článok 8 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností majú súdy členského štátu, v ktorom má dieťa obvyklý pobyt v čase začatia konania, pričom sa kritérium prítomnosti dieťaťa, ktoré môže byť odlišné od obvyklého pobytu dieťaťa, stáva dokonca dôvodom na založenie právomoci v prípade, ak nie je daný žiaden iný dôvod. (
6
)
17.
Výnimky z tohto pravidla sa použijú iba v stanovených prípadoch, v ktorých súd, na ktorom sa začalo konanie, má naďalej právomoc buď preto, aby sa zamedzilo nebezpečenstvu konfliktu, alebo preto, aby sa zabezpečila kontinuita riadne začatého konania podľa kritéria územnej právomoci, ktoré je v súlade s nariadením č. 2201/2003, a žiadny z účastníkov proti nemu nenamieta.
18.
To platí pre právo styku v prípadoch, v ktorých sa dieťa oprávnene presťahuje do iného členského štátu a nadobudne tam nový obvyklý pobyt. V tomto prípade zostáva zachovaná právomoc súdu členského štátu pôvodného obvyklého pobytu dieťaťa počas trojmesačného obdobia po presťahovaní vo veci zmeny rozhodnutia o práve styku, ktoré bolo vydané v tomto členskom štáte predtým, ako sa dieťa presťahovalo. (
7
)
19.
Článok 12 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 2201/2003 rovnako upravuje dohodu o právomoci v prospech súdu, na ktorom sa začalo konanie, na rozhodnutie vo veci zániku manželstva. Podľa tohto ustanovenia má tento súd právomoc v každej veci, ktorá sa týka rodičovských práv a povinností a ktorá súvisí s návrhom na rozhodnutie o zániku manželstva, ak aspoň jeden z manželov má rodičovské práva a povinnosti k dieťaťu a manželia a nositelia rodičovských práv a povinností uznali právomoc tohto súdu výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom. Táto právomoc musí navyše zodpovedať najlepšiemu záujmu dieťaťa a zaniká právoplatnosťou rozhodnutia o návrhu na rozhodnutie o zániku manželstva alebo právoplatnosťou rozhodnutí týkajúcich sa rodičovských práv a povinností. (
8
)
20.
Ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 8 až 13 nariadenia č. 2201/2003, právomoc v každom členskom štáte sa určí podľa práva tohto štátu. (
9
)
21.
Najlepší záujem dieťaťa môže byť tiež dôvodom na uplatnenie osobitnej výnimky vo forme odňatia právomoci súdu členského štátu v prospech súdu iného členského štátu.
22.
Článok 15 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje:
„… ak sa súdy členského štátu, ktoré majú právomoc vo veci samej, domnievajú, že súd iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu, je vo vhodnejšej situácii na prejednanie veci alebo jej špecifickej časti, a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa, môžu:
a)
prerušiť konanie vo veci alebo jej časti a vyzvať účastníkov, aby podali svoj návrh na súd tohto iného členského štátu…, alebo
b)
požiadali [požiadať — neoficiálny preklad] súd iného členského štátu, aby prevzal právomoc…“
23.
Podľa článku 15 ods. 2 tohto nariadenia sa odsek 1 použije na základe návrhu účastníka, vlastného podnetu súdu alebo žiadosti súdu iného členského štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu (
10
), pričom s postúpením na základe vlastného podnetu súdu alebo na žiadosť súdu iného členského štátu musí súhlasiť aspoň jeden z účastníkov.
2. Pravidlá aplikovateľné na špecifický prípad neoprávneného premiestnenia dieťaťa
24.
V prípade neoprávneného premiestnenia dieťaťa sa naďalej aplikujú pravidlá stanovené Haagskym dohovorom z roku 1980. Sú však doplnené ustanoveniami nariadenia č. 2201/2003, ktoré majú prednosť pred pravidlami stanovenými dohovorom. (
11
)
25.
Článok 2 bod 11 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia:
…
pojem ‚neoprávnené premiestnenie alebo zadržiavanie‘ znamená premiestnenie alebo zadržiavanie dieťaťa, ak:
a)
je porušením opatrovníckeho práva nadobudnutého rozsudkom, zo zákona alebo dohodou, ktorá má právne účinky, podľa práva členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním;
a
b)
za predpokladu, že v čase premiestnenia alebo zadržania sa toto opatrovnícke právo aj skutočne vykonávalo, buď spoločne alebo samostatne, alebo by sa bolo takto vykonávalo, ak by nedošlo k premiestneniu alebo zadržaniu. Opatrovnícke právo sa považuje za vykonávané spoločne, ak na základe rozsudku alebo zo zákona jeden nositeľ rodičovských práv a povinností nemôže rozhodnúť o mieste pobytu dieťaťa bez súhlasu druhého nositeľa rodičovských práv a povinností.“
26.
Pokiaľ ide o súdnu právomoc, článok 10 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje, že zostáva zachovaná právomoc súdu členského štátu, v ktorom malo dieťa svoj obvyklý pobyt pred svojím neoprávneným premiestnením.
27.
V súlade s kritériom blízkosti je však právomoc prenesená na súdy členského štátu, v ktorom dieťa nadobudlo nový obvyklý pobyt, ak:
a)
každá osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva opatrovnícke právo, sa zmieril s premiestnením alebo zadržaním;
alebo
b)
dieťa sa zdržiavalo v tomto inom členskom štáte najmenej jeden rok po tom, ako sa osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva opatrovnícke právo, dozvedel, alebo mal dozvedieť, o mieste pobytu dieťaťa, dieťa sa zžilo s novým prostredím a je splnená najmenej jedna z týchto podmienok:
i)
do jedného roka odvtedy, ako sa nositeľ opatrovníckeho práva dozvedel alebo mal dozvedieť o mieste pobytu dieťaťa, sa nepodala žiadosť o návrat dieťaťa na príslušné orgány členského štátu, do ktorého bolo dieťa premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané;
ii)
nositeľ opatrovníckeho práva vzal späť svoju žiadosť o návrat a v lehote stanovenej v bode i) sa nepodala nová žiadosť;
iii)
konanie na súde členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, sa skončilo podľa článku 11 ods. 7;
iv)
súdy členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, vydali rozsudok o opatrovníckom práve, z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa.
28.
Článok 11 nariadenia č. 2201/2003 je nazvaný „Návrat dieťaťa“. Podľa odseku 1 tohto článku keď osoba, ktorá vykonáva opatrovnícke právo, podá žiadosť na príslušné orgány členského štátu o vydanie rozsudku podľa Haagskeho dohovoru z roku 1980, aby dosiahla návrat dieťaťa, ktoré bolo neoprávnene premiestnené, uplatňujú sa odseky 2 až 8.
29.
Podľa článku 11 ods. 6 tohto nariadenia, ak súd iného členského štátu vydal rozhodnutie o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980, musí zaslať odpis tohto rozhodnutia a súvisiacich písomností súdu, ktorý má právomoc, alebo ústrednému orgánu členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním.
30.
Okrem toho podľa článku 11 ods. 8 nariadenia č. 2201/2003 každý následný rozsudok požadujúci návrat dieťaťa vydaný súdom, ktorý má právomoc podľa tohto nariadenia, je vykonateľný na účely zabezpečenia návratu dieťaťa podľa oddielu 4 kapitoly III tohto nariadenia, najmä podľa článkov 40, 42 a 43.
31.
Podľa článku 42 nariadenia č. 2201/2003 tento rozsudok, ktorým sa nariaďuje návrat dieťaťa, sa uznáva a je vykonateľný v inom členskom štáte bez potreby jeho vyhlásenia za vykonateľný a bez možnosti namietať proti jeho uznaniu.
32.
Na tento účel musí byť tento rozsudok osvedčený v členskom štáte pôvodu. Súd, ktorý je poverený osvedčením rozsudku, ktorým sa nariaďuje návrat dieťaťa, vydá osvedčenie, iba ak sú splnené tri kumulatívne podmienky. Z článku 42 ods. 2 prvého pododseku písm. a), b) a c) nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že osvedčenie možno vydať, iba ak dieťa malo možnosť vyjadriť sa, pokiaľ sa to vzhľadom na jeho vek a stupeň vyspelosti nepovažovalo za nevhodné, ak účastníci mali možnosť vyjadriť sa a ak súd pri vydaní svojho rozsudku vzal do úvahy dôvody a dôkazy, na ktorých sa zakladá vydaný rozsudok o nevrátení dieťaťa.
3. Spoločné ustanovenia o zániku manželstva a rodičovských právach a povinnostiach
33.
S cieľom riešiť naliehavé situácie článok 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje, že súdy členského štátu môžu prijať predbežné alebo ochranné opatrenia týkajúce sa osôb alebo majetku v tomto štáte, a to aj v prípade, ak má právomoc rozhodovať vo veci samej súd iného členského štátu.
34.
Platnosť týchto opatrení podľa článku 20 ods. 2 tohto nariadenia zaniká, keď súd, ktorý má právomoc rozhodovať vo veci samej, prijme opatrenia, ktoré považuje za primerané.
4. Uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností
35.
Podľa článku 21 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania. Článok 21 ods. 3 tohto nariadenia stanovuje, že každý účastník môže navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní alebo o neuznaní rozsudku.
36.
Dôvody neuznania rozsudku vo veci rodičovských práv a povinností sú vymedzené v článku 23 tohto nariadenia. Takýto rozsudok sa neuzná najmä vtedy, ak by uznanie bolo v zjavnom rozpore s verejným poriadkom, alebo ak tento rozsudok bol vydaný bez toho, aby dieťaťu bola daná možnosť vyjadriť sa.
37.
Okrem toho podľa článku 24 nariadenia č. 2201/2003 sa nesmie skúmať právomoc súdu členského štátu pôvodu. (
12
)
38.
Napokon v článku 28 ods. 1 tohto nariadenia sa uvádza, že „rozsudok o výkone rodičovských práv a povinností k dieťaťu vydaný v členskom štáte, ktorý je vykonateľný v tomto členskom štáte a ktorý bol doručený, sa vykoná v inom členskom štáte, ak tam bol vyhlásený za vykonateľný na návrh zainteresovaného účastníka“. Okrem toho každý z účastníkov sa môže odvolať proti rozhodnutiu o návrhu na vyhlásenie vykonateľnosti. (
13
)
5. Spolupráca medzi ústrednými orgánmi vo veciach rodičovských práv a povinností
39.
Podľa článku 53 nariadenia č. 2201/2003 každý členský štát určí jeden alebo niekoľko ústredných orgánov na pomoc pri uplatňovaní tohto nariadenia. Ich úlohou je poskytovať informácie o vnútroštátnych právnych predpisoch a postupoch, prijímať opatrenia na zlepšenie uplatňovania tohto nariadenia, ako aj prehlbovať spoluprácu medzi rôznymi ústrednými orgánmi členských štátov. (
14
)
40.
Článok 55 tohto nariadenia stanovuje, že ústredné orgány prijmú všetky potrebné opatrenia na zhromažďovanie a výmenu informácií o situácii dieťaťa, o všetkých prebiehajúcich konaniach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností a o všetkých vydaných rozhodnutiach týkajúcich sa dieťaťa. Musia najmä prijať všetky vhodné opatrenia na uľahčenie komunikácie medzi súdmi na účely uplatňovania článku 11 ods. 6 a 7 a článku 15 uvedeného nariadenia.
C — Vnútroštátne právo
41.
Článok 411 ods. 1 zákona o občianskom súdnom konaní (Zakon o pravdnem postopku) (
15
) stanovuje, že v rámci konaní o manželských sporoch a konaní týkajúcich sa vzťahov medzi rodičmi a deťmi môže súd na návrh účastníka konania alebo aj bez návrhu vydať predbežné opatrenia týkajúce sa zverenia spoločných detí do osobnej starostlivosti a ich výživy, ako aj predbežné opatrenia týkajúce sa zrušenia alebo obmedzenia práva styku s deťmi alebo o podmienkach výkonu tohto práva.
42.
Podľa článku 411 ods. 3 tohto zákona sa tieto predbežné opatrenia nariaďujú v súlade s ustanoveniami zákona, ktorý upravuje ochranné opatrenia.
43.
Podľa článku 267 zákona o výkone rozhodnutí a o ochranných opatreniach (Zakon o izvršbi in zavarovanju) (
16
) predbežné opatrenie možno nariadiť pred začatím súdneho konania, počas tohto konania alebo po jeho skončení, pokiaľ sa neuskutočnil výkon rozhodnutia.
44.
Článok 105 ods. 3 zákona o manželstve a o rodinných vzťahoch (Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih) (
17
) stanovuje, že ak sa rodičia napriek pomoci strediska sociálnych služieb nedohodnú o osobnej starostlivosti o deti a o ich výchove, súd na návrh jedného alebo oboch rodičov rozhodne, že všetky deti budú zverené do osobnej starostlivosti a výchovy jedného z nich, alebo že niektoré deti budú zverené do osobnej starostlivosti a výchovy jedného z rodičov a ostatné budú zverené do osobnej starostlivosti a výchovy druhého z rodičov. Súd môže rozhodnúť aj bez návrhu, že všetky deti alebo niektoré z nich budú zverené do osobnej starostlivosti a výchovy inej osoby.
II — Skutkový stav v konaní vo veci samej a prejudiciálne otázky
45.
J. Detiček, slovinská štátna príslušníčka, a M. Sgueglia, taliansky štátny príslušník, sú manželmi a bývali v Ríme 25 rokov. Ich dcéra Antonella, slovinská štátna príslušníčka, sa narodila 6. septembra 1997.
46.
Na Tribunale ordinario di Tivoli (Všeobecný súd v Tivoli) (Taliansko) sa začalo konanie o rozvod manželstva. Uznesením z 25. júla 2007 tento súd rozhodol o dočasnom zverení dieťaťa manželov do výlučnej starostlivosti M. Sguegliu a o jeho dočasnom umiestnení v internáte kalazanských sestier v Ríme.
47.
Zo spisu, ktorý predložil Višje sodišče v Mariboru (Odvolací súd v Maribore) Súdnemu dvoru, vyplýva že Tribunale ordinario di Tivoli nechcel zveriť dieťa do dočasnej starostlivosti J. Detičekovej na základe toho, že nebola schopná odlíšiť záujmy dieťaťa manželov od vlastných záujmov. Okrem toho podľa talianskeho súdu sa Antonella odmietala stýkať so svojím otcom. Preto tento súd rozhodol o zverení Antonelly do dočasnej starostlivosti M. Sguegliu a o jej umiestnení v internáte, aby bola vylúčená zo sporu, ktorý existuje medzi jej rodičmi. V tomto rozhodnutí, ktoré vydal taliansky súd, sa navyše uvádza, že J. Detiček sama navrhla a vybrala tento internát.
48.
V deň vydania uvedeného rozhodnutia J. Detiček a jej dcéra odišli z Talianska do Poljčane, v Slovinsku, kde sa usadili a v súčasnosti tam bývajú.
49.
Rozhodnutím Okrožno sodišče v Mariboru (Krajský súd v Maribore) (Slovinsko) z 22. novembra 2007, ktoré bolo potvrdené rozhodnutím Vrhovno sodišče (Najvyšší súd) (Slovinsko) z, bolo uznesenie Tribunale ordinario di Tivoli z vyhlásené za vykonateľné na území Slovinskej republiky. Na Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici (Okresný súd v Slovinskej Bistrici) (Slovinsko) prebieha konanie o výkon rozhodnutia, v ktorom sa navrhovateľ domáha zverenia dieťaťa otcovi a jeho umiestnenia do internátu v Ríme. Toto konanie bolo prerušené až do skončenia konania vo veci samej.
50.
Dňa 28. novembra 2008 sa J. Detiček obrátila na Okrožno sodišče v Mariboru s návrhom na vydanie predbežného opatrenia, ktorým bude dieťa zverené do jej osobnej starostlivosti.
51.
Uznesením z 9. decembra 2008 Okrožno sodišče v Mariboru vyhovel návrhu J. Detičekovej a dočasne zveril Antonellu do jej osobnej starostlivosti. Svoje rozhodnutie odôvodnil tým, že došlo k zmene okolností a že takéto rozhodnutie je v záujme dieťaťa, pričom vnútroštátny súd tieto okolnosti bližšie neobjasnil.
52.
Zo spisu, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, a najmä z uznesenia z 9. decembra 2008 však vyplýva, že došlo k týmto zmenám okolností. Antonella je v súčasnosti zžitá so slovinským prostredím. Podľa názoru slovinského súdu by jej návrat do Talianska a jej umiestnenie do internátu bolo v rozpore s jej blahom, pretože by jej to spôsobilo nenapraviteľnú fyzickú a psychickú ujmu. Okrem toho súd s Antonellou hovoril a Antonella vyjadrila svoje želanie zostať so svojou matkou.
53.
M. Sgueglia podal na tom istom súde sťažnosť proti tomuto uzneseniu, ktorá bola zamietnutá uznesením z 29. júna 2009. Súd odôvodnil prijatie ochranného opatrenia ustanovením článku 20 nariadenia č. 2201/2003 v spojení s článkom 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980.
54.
M. Sgueglia podal proti uzneseniu z 29. júna 2009 opravný prostriedok na Višje sodišče v Mariboru, ktorý rozhodol o prerušení konania a o predložení týchto prejudiciálnych otázok Súdnemu dvoru:
„1.
Má súd Slovinskej republiky… právomoc podľa článku 20 nariadenia [č. 2201/2003] nariadiť [predbežné] opatrenia, ak súd iného členského štátu, ktorý má na základe tohto nariadenia právomoc rozhodnúť vo veci samej, už nariadil [predbežné] opatrenie, ktoré bolo vyhlásené za vykonateľné v… Slovinsku?
2.
V prípade kladnej odpovede na túto otázku, môže slovinský súd na základe vnútroštátneho práva (ktorého uplatnenie článok 20 nariadenia [č. 2201/2003] umožňuje) nariadiť [predbežné] opatrenie v zmysle článku 20 [tohto] nariadenia…, ktorým zmení alebo zruší právoplatné a vykonateľné [predbežné] opatrenie vydané súdom iného členského štátu, ktorý má podľa [tohto] nariadenia právomoc rozhodnúť vo veci samej?“
III — Analýza
55.
Vnútroštátny súd sa položenými prejudiciálnymi otázkami v podstate pýta, či článok 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 možno vykladať v prípade, ak súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, vydal opatrenie, ktorým dočasne zveril dieťa do osobnej starostlivosti jedného z jeho rodičov, v tom zmysle, že umožňuje súdu iného členského štátu, aby po vydaní rozhodnutia spomenutého členského štátu vydal rozhodnutie, ktorým zverí dieťa do osobnej starostlivosti druhého z rodičov.
A — Úvodné poznámky
56.
Na úvod je podľa môjho názoru potrebné uviesť tieto poznámky.
57.
V prvom rade sa mi javí ako nesporná skutočnosť, že otázky predložené Súdnemu dvoru vznikli v spore, ktorého príčinou je neoprávnené premiestnenie dieťaťa v zmysle nariadenia č. 2201/2003.
58.
Z údajov poskytnutých Súdnemu dvoru vyplýva, že J. Detiček odišla z Talianska, štátu obvyklého pobytu rodiny manželov, do Slovinska spolu s Antonellou, spoločnou dcérou manželov, ktorá mala v tom čase desať rokov, v deň, keď taliansky súd, na ktorom manželia podali návrh na rozvod manželstva, v rámci tohto konania vydal rozhodnutie o dočasnom zverení Antonelly do osobnej starostlivosti jej otca, M. Sguegliu. Tento stav trvá proti vôli otca až doteraz.
59.
V dôsledku toho sú podľa môjho názoru splnené podmienky stanovené v článku 2 bode 11 nariadenia č. 2201/2003, ktorý vymedzuje neoprávnené premiestnenie dieťaťa ako premiestnenie, ktoré „je porušením opatrovníckeho práva nadobudnutého rozsudkom… podľa práva členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením…, za predpokladu, že v čase premiestnenia… sa toto opatrovnícke právo aj skutočne vykonávalo, buď spoločne alebo samostatne, alebo by sa bolo takto vykonávalo, ak by nedošlo k premiestneniu….“.
60.
Ďalej sa mi javí ako potrebné na úvod poukázať na to, že ak ustanovenia článku 11 tohto nariadenia, ktoré obsahujú úpravu spolupráce súdov v záujme dieťaťa, sa zjavne aplikujú v rámci konania o výkon rozhodnutia, teda v konaní o návrate dieťaťa, ktoré sa začalo na návrh otca na Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici, nie sú naopak aplikovateľné v konaní o návrhu matky vedenom na Okrožno sodišče v Mariboru.
61.
Z článku 11 ods. 1 uvedeného nariadenia vyplýva, že návrat dieťaťa prostredníctvom spomenutého postupu je možný iba v prípade, „keď osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva opatrovnícke právo, podá žiadosť na príslušné orgány členského štátu o vydanie rozsudku podľa [Haagskeho dohovoru z roku 1980], aby dosiahla návrat dieťaťa, ktoré bolo neoprávnene premiestnené alebo zadržané v inom členskom štáte ako členskom štáte, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním“.
62.
Z podkladov predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že jednak J. Detičekovej nebolo priznané opatrovnícke právo, a to ani ako spoločné právo, rozhodnutím Tribunale ordinario di Tivoli, ktoré bolo vydané 25. júla 2007 a stalo sa vykonateľným na základe rozhodnutia Vrhovno sodišče z, keď podala návrh na Okrožno sodišče v Mariboru, ktorým sa domáhala priznania opatrovníckeho práva, a jednak sa týmto návrhom nedomáhala návratu Antonelly. V tejto veci teda ide nielen o odlišnú, ale o úplne opačnú situáciu, ako je situácia uvedená v článku 11 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.
63.
Preto je potrebné skúmať túto otázku predloženú Súdnemu dvoru výlučne z hľadiska samostatných ustanovení článku 20 tohto nariadenia.
64.
Problémom spojeným s prejudiciálnou otázkou, ktorú položil vnútroštátny súd, je v skutočnosti zistenie, či v situácii, ktorá existuje v konaní vo veci samej, je možné dosiahnuť, aby súd, ktorého kritérium územnej právomoci bude splnené až po neoprávnenom premiestnení dieťaťa, vydal súdne rozhodnutie na základe článku 20 ods. 1 tohto nariadenia, a aby bolo toto rozhodnutie uznané za prednostne uplatniteľné.
65.
Znenie odpovede na túto otázku podľa môjho názoru závisí od odpovedí na nasledujúce dve otázky. Po prvé, aký je vo veci predloženej Súdnemu dvoru základný princíp nariadenia č. 2201/2003? Po druhé, aké je miesto ustanovení článku 20 tohto nariadenia v znení tohto nariadenia?
B — Systém vytvorený nariadením č. 2201/2003 v špecifickom prípade neoprávneného premiestnenia dieťaťa
66.
Podľa môjho názoru je nariadenie č. 2201/2003 založené na nasledujúcich premisách.
67.
V prvom rade treba pripomenúť, že cieľom tohto nariadenia je prispieť k vytvoreniu skutočného spoločného justičného priestoru stanovením kritérií právomoci v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ako aj uľahčením uznávania a výkonu rozsudkov vydaných v týchto veciach.
68.
Na splnenie tohto cieľa je nevyhnutné, aby rozsudky vydané v členskom štáte boli vzájomne uznávané. Ako je uvedené v odôvodnení č. 2 nariadenia č. 2201/2003, zásada vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí bola schválená ako základ na vytvorenie skutočného justičného priestoru. Z tohto dôvodu je uznávanie týchto rozhodnutí, ako aj ich výkon, založené na zásade vzájomnej dôvery a dôvody, ktoré umožňujú neuznanie týchto rozhodnutí, sú obmedzené na nevyhnutné minimum. (
18
)
69.
Po druhé treba pripomenúť skutočnosť, ktorú zdôrazňuje aj samotné nariadenie, že kritériá právomoci stanovené týmto nariadením boli vytvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa. (
19
) Z toho podľa môjho názoru jednoznačne vyplýva, že kritériá právomoci určené na boj proti neoprávnenému premiestneniu detí boli tiež vypracované v tomto duchu.
70.
V prípade rozvodu manželov odlišnej štátnej príslušnosti bolo kedysi veľmi častým javom, že ten z rodičov, ktorý si chcel zabezpečiť, aby jedno alebo viacero detí bolo v jeho osobnej starostlivosti, odišiel s týmto dieťaťom alebo deťmi do svojej krajiny pôvodu a domáhal sa na vnútroštátnom súde, aby rozhodol o osobnej starostlivosti, bez ohľadu na prípadné rozhodnutia vydané v inom štáte.
71.
Dôsledkom tohto javu bolo dlhoročné, či dokonca úplné prerušenie vzťahov medzi dieťaťom a jeho druhým rodičom, čo je situácia, o ktorej nikto nemôže tvrdiť, že zodpovedá záujmu dieťaťa, alebo, ako už uviedol aj Súdny dvor, blahu dieťaťa. (
20
)
72.
Tento prístup, ktorý v nedávnej minulosti, či dokonca v súčasnosti, potvrdzujú časté a bolestivé príklady, spočíva vo vyvolaní alebo v očakávaní priaznivej reakcie zo strany súdu konajúceho vo veci, ktorá by bola dôsledkom určitého druhu justičného nacionalizmu, ktorý je v súčasnosti úplne nezlučiteľný s pojmom priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Dieťa by bolo v takom prípade pozbavené svojich podstatných a skutočne základných práv. Okrem toho, že je ľahké dovtípiť sa, že rodinný tlak, ktorému je vystavené, ho aj v prípade, ak je už dostatočne vyspelé, zbavuje slobody voľby a možnosti využiť svoju slobodu pohybu a navštíviť svojho druhého rodiča, je jednoducho jeho základným právom udržiavať prirodzené vzťahy s obidvoma jeho rodičmi, ktoré mu je takto odňaté.
73.
S cieľom zamedziť týmto postupom, ktoré dieťaťu spôsobujú značnú ujmu, nariadenie č. 2201/2003 ustanovilo kogentné kritériá právomoci, ktorých cieľom je v prvom rade zabrániť správaniu, ktoré vedie k tomuto systému a predstavuje skutočné faktické riešenie.
74.
Konkrétny zákaz takýchto postupov teda predpokladá úplný zákaz účelovej voľby právomoci (forum shopping). Jediným účinným riešením je zachovať a neumožniť spochybnenie pôvodnej právomoci súdu konajúceho vo veci samej.
75.
Preto podľa môjho názoru nariadenie č. 2201/2003 po stanovení všeobecného kritéria právomoci vyplývajúceho z kritéria blízkosti (
21
) v záujme dieťaťa stanovuje rovnako v jeho záujme výnimky, pričom jedna z nich sa vzťahuje na neoprávnené premiestnenie dieťaťa.
76.
V tejto situácii, ktorú upravuje článok 10 uvedeného nariadenia, súdna právomoc patrí súdu členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením. Právomoc môže patriť súdu členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, iba ak sa toto premiestnenie stane oprávneným na základe výslovnej alebo konkludentnej legalizácie v prípadoch stanovených týmto nariadením.
77.
Tento článok upravuje situácie, keď osoba, ktorej patrí opatrovnícke právo, súhlasí s premiestnením, (
22
) alebo keď súd, ktorého právomoc zostala zachovaná na základe neoprávneného charakteru premiestnenia, vydá rozhodnutie, ktorým potvrdí premiestnenie, alebo rozhodne o opatrovníckom práve spôsobom, z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa. (
23
) Tento článok tiež upravuje prípad konkludentnej legalizácie, keď do jedného roka odvtedy, ako osoba oprávnená domáhať sa návratu dieťaťa buď nepodala žiadosť o návrat dieťaťa, alebo ju vzala späť a nepodala novú žiadosť o návrat dieťaťa. (
24
) Vo všetkých uvedených prípadoch bude právomoc prenesená na súd členského štátu, na územie ktorého bolo dieťa premiestnené.
78.
Z podkladov, ktoré Súdnemu dvoru poskytol vnútroštátny súd, je zrejmé, že v danej veci to tak nie je. M. Sgueglia po podaní návrhu na uznanie talianskeho opatrenia na slovinskom území, ktorému súd vyhovel, podal opravný prostriedok na Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici, ktorým sa domáhal návratu Antonelly prostredníctvom výkonu tohto opatrenia.
79.
Je teda nepochybné, že podľa nariadenia č. 2201/2003 zostala zachovaná právomoc talianskeho súdu s vylúčením právomoci akéhokoľvek iného súdu, čo okrem iného uznáva aj vnútroštátny súd.
80.
Na prejudiciálne otázky položené vnútroštátnym súdom treba teraz odpovedať z hľadiska týchto úvah.
C — Miesto článku 20 nariadenia č. 2201/2003 vo všeobecnej štruktúre tohto nariadenia
81.
Túto skutočnosť sa snaží zistiť svojimi prejudiciálnymi otázkami vnútroštátny súd, ktorý sa v podstate pýta, či na základe článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 v prípade, ak súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, vydal opatrenie, ktorým dočasne zveril dieťa do osobnej starostlivosti jedného z jeho rodičov, môže súd iného členského štátu po vydaní rozhodnutia spomenutého členského štátu vydať rozhodnutie o zverení dieťaťa do osobnej starostlivosti druhého z rodičov.
82.
V prvom rade pripomínam, že článok 20 ods. 1 tohto nariadenia umožňuje súdu, ktorý nemá právomoc rozhodnúť vo veci samej, aby výnimočne vydal predbežné opatrenie alebo ochranné opatrenie týkajúce sa majetku alebo osôb nachádzajúcich sa v tomto štáte, ak to vyžaduje naliehavosť veci.
83.
Podľa môjho názoru toto ustanovenie nepredstavuje všeobecné kritérium právomoci, ale oprávnenie konať v prípade, ak dieťaťu hrozí nebezpečenstvo a ak je na ochranu dieťaťa pred týmto nebezpečenstvom potrebné naliehavé konanie.
84.
Ako Komisia zdôrazňuje v bode 27 svojich pripomienok, článok 20 nariadenia č. 2201/2003 umožňuje dovolávať sa práva miesta súdu bez kritéria pôvodnej právomoci.
85.
Ako už bolo uvedené, kritériá právomoci, vrátane kritérií obsiahnutých v článku 10 tohto nariadenia, boli vytvorené v najlepšom záujme dieťaťa. K použitiu článku 20 uvedeného nariadenia, ktorý sa od nich úplne odchyľuje, teda možno pristúpiť iba za mimoriadne závažných okolností, ktoré priamo súvisia so situáciou dieťaťa.
86.
Súdny dvor už mal príležitosť špecifikovať rozsah pôsobnosti tohto ustanovenia vo vyššie citovanom rozsudku A. V tomto rozsudku Súdny dvor judikoval, že aplikácia článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 podlieha trom kumulatívnym podmienkam, podľa ktorých musia byť opatrenia naliehavé, musia byť prijaté vo vzťahu k osobám alebo majetku nachádzajúcim sa v členskom štáte, kde sídli súd, na ktorom sa začalo konanie, a musia mať dočasný charakter. (
25
)
87.
V konkrétnej situácii v rámci danej veci Súdny dvor uviedol, že „[predbežné opatrenia vydané na základe článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003] sa môžu použiť vo vzťahu k deťom, ktoré síce majú obvyklý pobyt v jednom členskom štáte, dočasne alebo príležitostne sa však na zdržiavajú v inom členskom štáte a sú v situácii, ktorá môže závažným spôsobom poškodiť ich blaho, vrátane ich zdravia a vývoja, a ktorá preto odôvodňuje okamžité prijatie ochranných opatrení.“ (
26
)
88.
K príkladu, ktorý uviedol Súdny dvor, možno pripojiť príklad, ktorý uvádza Komisia v praktickej príručke pre uplatňovanie nariadenia č. 2201/2003 (
27
), ktorý podľa môjho názoru vhodne ilustruje mechanizmus vytvorený článkom 20 tohto nariadenia.
89.
Táto príručka uvádza príklad rodiny, ktorá cestuje autom na území iného členského štátu, ako je štát obvyklého pobytu rodiny. Rodina sa stane účastníkom nehody a obaja rodičia sa dostanú do kómy, a teda nie sú schopní vykonávať svoje rodičovské práva a povinnosti. Orgány členského štátu, v ktorom sa rodina nachádza, musia byť teda oprávnené rýchlo vydať predbežné opatrenia na ochranu dieťaťa rodičov, ktoré nemá v tomto členskom štáte žiadnych príbuzných. V tomto prípade by tieto opatrenia mohli spočívať v umiestnení dieťaťa v detskom domove.
90.
Je zrejmé, že táto nevyhnutná výnimka zo všeobecného kritéria právomoci môže byť odôvodnená iba výnimočnými okolnosťami, ktorými sú napríklad okolnosti vyplývajúce z bezprostredného nebezpečenstva, na odvrátenie ktorého je nevyhnutné naliehavé opatrenie v prostredí, ktoré je buď zdrojom tohto nebezpečenstva, alebo ho nie je schopné odvrátiť.
91.
Nemyslím si, že v konaní vo veci samej ide o tento prípad.
92.
Ľahko si však dokážem predstaviť, aký zmätok musí dieťa v takejto situácii pociťovať; zmätok, ktorý je žiaľ spoločný deťom, ktorých rodičia aj po odlúčení vedú spory, ktoré malo toto odlúčenie upokojiť, a teda si neplnia základnú rodičovskú povinnosť, ktorou je chrániť dieťa, a to aj pred dôsledkami svojich vlastných nezhôd.
93.
Treba však uviesť, že tento zmätok zrejme nezodpovedá uvedeným kritériám, ktoré majú odôvodňovať rozhodnutie súdu, ktorý nemá právomoc rozhodnúť vo veci samej, a najmä vydanie opatrenia, ktorého cieľom by bolo nahradiť rozhodnutie súdu, ktorý má právomoc, vo veci samej.
94.
Mnou navrhnutý výklad sa môže zdať mimoriadne reštriktívny. Myslím si, že takýto výklad sa musí použiť nielen preto, že článok 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 je výnimkou z kritérií právomoci ustanovených týmto nariadením a že výnimky sa tradične majú uplatňovať reštriktívne, ale aj preto, že tento výklad vyplýva z potreby zabezpečiť potrebný účinok tohto nariadenia.
95.
V konkrétnej situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, ktorá presne zodpovedá tomu, čo uvedené nariadenie zakazuje, možno výnimky aplikovať len reštriktívne a v žiadnom prípade nemôžu predstavovať skrytú cestu pre návrat bývalých praktík. Ide tu o všeobecný záujem všetkých detí, ktorých rodičia, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi toho istého štátu, by sa mohli pokúšať o takéto postupy, ak by v judikatúre existoval základ na ich použitie v dôsledku príliš extenzívneho výkladu týchto výnimiek.
96.
Napokon podľa článku 20 ods. 2 nariadenia č. 2201/2003 vydané opatrenia môžu byť iba predbežné a musia podliehať rozhodnutiu vo veci samej.
97.
Vo veci predloženej Súdnemu dvoru ide o úplne odlišnú situáciu. Okrožno sodišče v Mariboru nielenže nepostupoval tak, aby pomohol súdu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, ale postavil sa na odpor tomuto súdu, keďže vydal vo veci samej rozhodnutie, ktorým úplne zmenil rozhodnutie vydané súdom, ktorý má právomoc, s cieľom nahradiť rozhodnutie tohto súdu.
98.
Preto v tejto veci nie sú splnené nevyhnutné podmienky na použitie článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003. Treba teda konštatovať, že súd prvého stupňa, na ktorý sa obrátila J. Detiček, nemá právomoc rozhodnúť o jej návrhu a že v každom prípade nebol oprávnený vydať rozhodnutia, ktoré vydal.
99.
Podľa môjho názoru, ak by sme pripustili, že slovinský súd môže vydať predbežné opatrenie týkajúce sa rovnakého predmetu a rovnakej veci ako rozhodnutie vydané súdom, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, v skutočnosti by to znamenalo neuznanie opatrenia vydaného súdom, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, a obídenie pravidiel právomoci, uznávania a výkonu rozsudkov ustanovených nariadením č. 2201/2003.
100.
Zásada vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí, založená na zásade vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, by tak bola vážne ohrozená a systém vytvorený týmto nariadením by bol spochybnený.
101.
Ako už bolo uvedené, snaha vytvoriť spoločný justičný priestor spočíva na týchto dvoch zásadách. Ak by sme pripustili, že aj v prípade, ak súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, už vo veci rozhodol, súd iného členského štátu môže vydať rozhodnutie týkajúce sa dieťaťa, znamenalo by to podlomenie vzájomnej dôvery, ktorá musí existovať medzi súdnymi systémami členských štátov Európskej únie.
102.
Okrem toho, vzhľadom na to, že ide o prípad neoprávneného premiestnenia dieťaťa, ktoré je v rozpore s nariadením č. 2201/2003 a s Haagskym dohovorom z roku 1980, ak by bol postup J. Detičekovej akceptovaný a ak by sa predbežné opatrenie vydané slovinským súdom považovalo za platné, podľa môjho názoru by to znamenalo legalizáciu faktického postupu. Odradzujúci účinok vo vzťahu k únosom detí rodičmi, ktorý sledujú tieto dva právne nástroje, by tak bol vylúčený.
103.
Nemá sa preto prihliadať na zmenu situácie, ktorá vznikla v dôsledku neoprávneného premiestenia Antonelly?
104.
Nezastávam tento názor. Táto zmena sa musí vziať do úvahy, pretože predstavuje skutočnosť, za ktorú dieťa nezodpovedá a ktorú je potrebné v jeho záujme skúmať a posúdiť. Ako Súdny dvor uviedol v rozsudku z 11. júla 2008 vo veci Rinau (
28
), nariadenie č. 2201/2003 je tvorené tak, aby zodpovedalo najlepšiemu záujmu dieťaťa. (
29
) Okrem toho v odôvodnení č. 33 tohto nariadenia sa uvádza, že toto nariadenie „predovšetkým sa snaží zabezpečiť rešpektovanie základných práv dieťaťa, ako je ustanovené [ktoré sú uvedené — neoficiálny preklad] v článku 24 Charty základných práv Európskej únie[ (
30
)]“.
105.
Podľa môjho názoru sa to však musí diať iba v súlade s nariadením č. 2201/2003 a prostredníctvom postupov, ktoré toto nariadenie upravuje.
106.
Zo znenia ustanovení tohto nariadenia podľa môjho názoru vyplýva, že práve v konaní na súde, na ktorom podal M. Sgueglia návrh na výkon rozhodnutia Tribunale ordinario di Tivoli z 25. júla 2007, sa musia uviesť a predložiť dôkazy založené na záujme dieťaťa, ktoré môžu viesť k tomu, že taliansky súd svoje rozhodnutie prehodnotí alebo na základe článku 15 uvedeného nariadenia dokonca postúpi svoju právomoc.
107.
Podľa môjho názoru toto konanie o výkon rozhodnutia je v skutočnosti konaním o návrat dieťaťa, v ktorom sa musia uplatňovať záruky stanovené v článku 11 nariadenia č. 2201/2003.
108.
Vzhľadom na to, že jediným cieľom tohto konania je návrat dieťaťa na základe výkonu rozhodnutia z 25. júla 2007, ktoré Vrhovno sodišče uznal za vykonateľné, je nevyhnutná správna kvalifikácia tohto konania a iba táto kvalifikácia umožní zabezpečiť rovnaké záruky bez ohľadu na zvolený postup. Preto tento výklad podľa môjho názoru vyplýva z najlepšieho záujmu samotného dieťaťa.
109.
Rôzne možnosti procesných postupov, ktoré článok 11 nariadenia č. 2201/2003 poskytuje príslušným súdom, sa teda budú uskutočňovať v rámci a v duchu priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Výsledkom nebude vytvorenie konkurencie, ale dialógu, ktorý musí prirodzene jestvovať medzi súdmi justičného priestoru založeného na vzájomnom uznávaní, ktorého jediným cieľom je riešenie, ktoré bude čo najviac zodpovedať záujmu dieťaťa.
110.
To napokon potvrdzuje duch samotného nariadenia. Pre prípad neoprávneného premiestnenia dieťaťa toto nariadenie v spojení s Haagskym dohovorom z roku 1980 vytvára osobitný mechanizmus spolupráce medzi príslušnými súdmi s cieľom umožniť okamžitý návrat dieťaťa do štátu, v ktorom malo obvyklý pobyt bezprostredne pred týmto premiestnením, pričom stanovuje maximum opatrení, ktoré súdy musia prijať v jeho záujme. (
31
)
111.
Ak teda vo veci predloženej Súdnemu dvoru Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici vydá rozhodnutie o nevrátení dieťaťa, bude musieť podľa článku 11 ods. 6 nariadenia č. 2201/2003 okamžite zaslať odpis tohto rozhodnutia a súvisiace písomnosti talianskemu súdu, ktorý ich bude musieť zohľadniť v rámci svojho konečného rozhodnutia.
112.
V prípade, ak by tento súd napriek všetkému nariadil návrat dieťaťa, jeho rozhodnutie by bolo, ako je uvedené v bode 30 tohto stanoviska, priamo vykonateľné.
113.
Tento súd teda bude musieť podľa článku 42 ods. 2 nariadenia č. 2201/2003 vydať osvedčenie súdu, ktorý vydal rozhodnutie o nevrátení, ktorým osvedčí, že dieťa bolo vypočuté, ibaže by to nebolo možné vzhľadom jeho vek a stupeň vyspelosti, že boli tiež vypočutí účastníci a že tento súd pri vydaní svojho rozhodnutia vzal do úvahy dôvody a dôkazy, na ktorých sa zakladá rozhodnutie o nevrátení.
114.
Zmeny okolností, na ktoré poukazuje J. Detiček na podporu svojho návrhu, budú teda zohľadnené v rámci tejto spolupráce.
115.
Z tohto hľadiska by bolo nemysliteľné, aby konečné rozhodnutie súdov o osude dieťaťa mohlo byť predurčené národným tropizmom.
116.
Zo samotnej povahy funkcie sudcovského rozhodovania, teda z povinnosti, ktorou je viazaná osoba poverená touto funkciou, vyplýva sudcovi, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, povinnosť vziať do úvahy okolnosti veci v čase rozhodovania s cieľom určiť, vylučujúc akékoľvek iné úvahy, ktoré riešenie je najlepšie, a umožniť zachovať záujem dieťaťa, teda zabezpečiť mu stabilitu v čo najlepšom prostredí, vrátane zabezpečenia normálnych a pokojných vzťahov s každým z jeho rodičov.
117.
Vzhľadom na všetky uvedené úvahy zastávam názor, že článok 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 sa má vykladať v prípade, ak súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, vydal opatrenie, ktorým dočasne zveril dieťa do osobnej starostlivosti jedného z jeho rodičov, v tom zmysle, že neumožňuje súdu iného členského štátu, aby po vydaní rozhodnutia spomenutého členského štátu vydal rozhodnutie, ktorým zverí dieťa do osobnej starostlivosti druhého z rodičov.
IV — Návrh
118.
Za týchto podmienok navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Višje sodišče v Mariboru, odpovedal takto:
Článok 20 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, sa má vykladať v prípade, ak súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, vydal opatrenie, ktorým dočasne zveril dieťa do osobnej starostlivosti jedného z jeho rodičov, v tom zmysle, že neumožňuje súdu iného členského štátu, aby po vydaní rozhodnutia spomenutého členského štátu vydal rozhodnutie, ktorým zverí dieťa do osobnej starostlivosti druhého z rodičov.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243.
(
3
)	Ďalej len „Haagsky dohovor z roku 1980“.
(
4
)	Pozri článok 1 tohto dohovoru.
(
5
)	Pozri odôvodnenie č. 5 nariadenia č. 2201/2003.
(
6
)	Pozri článok 13 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003. Podľa tohto ustanovenia, „ak nemožno určiť obvyklý pobyt dieťaťa a právomoc nemožno založiť podľa článku 12, právomoc majú súdy členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza.“
(
7
)	Článok 9 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.
(
8
)	Pozri článok 12 ods. 2 písm. a) a b) tohto nariadenia.
(
9
)	Pozri článok 14 tohto nariadenia.
(
10
)	Podľa článku 15 ods. 3 tohto nariadenia má dieťa osobitnú väzbu k členskému štátu napríklad v prípade, ak sa tento členský štát stal miestom obvyklého pobytu dieťaťa po začatí konania na súde, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, ak je tento členský štát miestom pôvodného obvyklého pobytu dieťaťa alebo je miestom obvyklého pobytu nositeľa rodičovských práv a povinností.
(
11
)	Pozri článok 60 písm. e) tohto nariadenia.
(
12
)	Podľa článku 2 bod 5 tohto nariadenia členský štát pôvodu je členský štát, v ktorom bol vydaný rozsudok, ktorý sa má vykonať.
(
13
)	Pozri článok 33 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.
(
14
)	Pozri článok 54 nariadenia č. 2201/2003.
(
15
)	V znení neskorších predpisov (Uradni list RS, št 26/99).
(
16
)	Uradni list RS, št 51/98.
(
17
)	Uradni list RS, št 69/04.
(
18
)	Pozri odôvodnenia č. 20 a 21 tohto nariadenia.
(
19
)	Pozri odôvodnenie č. 12 nariadenia č. 2201/2003.
(
20
)	Pozri rozsudok z 2. apríla 2009, A, C-523/07, Zb. s. I-2805, bod 48.
(
21
)	Pozri článok 8 tohto nariadenia.
(
22
)	Pozri článok 10 písm. a) nariadenia č. 2201/2003.
(
23
)	Pozri článok 10 písm. b) bod iv) tohto nariadenia.
(
24
)	Pozri článok 10 písm. b) body i) a ii) uvedeného nariadenia.
(
25
)	Bod 47.
(
26
)	Bod 48.
(
27
)	Praktická príručka pre uplatňovanie nového nariadenia Brusel II (verzia aktualizovaná k 1. júnu 2005).
(
28
)	Vec C-195/08 PPU, Zb. s. I-5271.
(
29
)	Bod 51.
(
30
)	Toto ustanovenie znie:
„1.
Deti majú právo na takú ochranu a starostlivosť, ktorá je potrebná pre ich blaho. Môžu slobodne vyjadrovať svoje názory. Tieto názory sa berú do úvahy pri otázkach, ktoré sa ich týkajú, s prihliadnutím na ich vek a vyspelosť.
2.
Pri všetkých opatreniach prijatých orgánmi verejnej moci alebo súkromnými inštitúciami, ktoré sa týkajú detí, sa musia v prvom rade brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa.
3.
Každé dieťa má právo na pravidelné udržiavanie osobných vzťahov a priamych stykov s obidvoma svojimi rodičmi, ak to nie je v rozpore s jeho záujmom.“
(
31
)	Pozri odôvodnenie č. 17 tohto nariadenia, ako aj preambulu tohto dohovoru.