62022CC0573
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 12. septembra 2024 (
1
)
Vec C‑573/22
A,
B,
Foreningen C
proti
Skatteministeriet
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Østre Landsret (Východný vyšší súd, Dánsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spoločný systém DPH – Smernica 2006/112/ES – Článok 370 a časť A bod 2 prílohy X – Výnimka – Pôsobnosť – Činnosti verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom povinného poplatku za vlastníctvo rozhlasových alebo televíznych zariadení“
Úvod
1.
Dánsky koncesionársky poplatok za rozhlas a televíziu sa nedožil svojho stého výročia. Bol zavedený v roku 1926 ako koncesionársky poplatok za rozhlas a po mnohých zmenách zrušený v roku 2022 pod pojmom koncesionársky poplatok za médiá (medielicens).
2.
Tento poplatok je však prinajmenšom z jedného hľadiska ešte stále sporný, konkrétne pokiaľ ide o zákonnosť uplatnenia dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) naň. Táto daň sa totiž od jej zavedenia v Dánsku v roku 1967 vyberala z koncesionárskeho poplatku za rozhlas a televíziu.
3.
Z hľadiska práva Únie to bolo odôvodnené výnimkou zo všeobecných predpisov týkajúcich sa DPH, ktorá bola podobná výnimke, ktorú Súdny dvor skúmal vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok GIS (
2
). V prejednávanom prípade však vzniká otázka, či sa na ňu neobmedzene vzťahujú závery vyplývajúce z tohto rozsudku vzhľadom na zmeny, ktorými dánsky koncesionársky poplatok za rozhlas a televíziu prešiel počas doby svojej platnosti. V dôsledku týchto zmien nemožno priamo uplatniť vyššie uvedený rozsudok, ale treba objasniť, aký je jeho vplyv na prejednávaný prípad.
Právny rámec
Právo Únie
4.
Článok 2 ods. 1 písm. c) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (
3
) stanovuje:
„DPH podliehajú tieto transakcie:
…
c)
poskytovanie služieb za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká;
…“
5.
V článku 132 ods. 1 písm. q) tejto smernice sa uvádza:
„Členské štáty oslobodia od dane tieto transakcie:
…
q)
činnosti verejnoprávnych rozhlasových a televíznych inštitúcií s výnimkou činností komerčného charakteru“.
6.
Článok 370 uvedenej smernice stanovuje:
„Členské štáty, ktoré k 1. januáru 1978 zdaňovali transakcie uvedené v zozname v časti A prílohy X, môžu pokračovať v ich zdaňovaní.“
7.
Napokon v časti A bode 2 („Transakcie, ktoré členské štáty môžu naďalej zdaňovať“) prílohy X k smernici 2006/112 sú uvedené „činnosti verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií inej ako obchodnej povahy“.
Dánske právo
8.
Koncesionársky poplatok za rozhlas bol zavedený v dánskom práve v roku 1926 a v roku 1951 zmenený na koncesionársky poplatok za rozhlas a televíziu. V lov nr. 421 om radio‑ og fjernsynsivrkomshed (zákon č. 421 o rozhlasovom a televíznom vysielaní) z 15. júna 1973 bol vymedzený ako „poplatok za používanie rozhlasových a televíznych zariadení“.
9.
Na základe zákona, ktorým sa mení zákon o rozhlasovom a televíznom vysielaní, z 27. decembra 1996 sa príjmy z tohto poplatku môžu používať nielen na financovanie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ale aj na „prípadné iné účely súvisiace s médiami“.
10.
Prostredníctvom ďalšej zmeny zákona o rozhlasovom a televíznom vysielaní 20. decembra 2006 bola časť koncesionárskeho poplatku za rozhlas týkajúca sa televízneho vysielania premenovaná na „koncesionársky poplatok za médiá“, ktorý sa vyberal zo všetkých zariadení „schopných prijímať a prehrávať audiovizuálne programy a služby vysielané pre verejnosť“.
11.
Koncesionársky poplatok za médiá sa od roku 2013 postupne rušil a napokon 1. januára 2022 bol zákonom, ktorým sa mení zákon o rozhlasovom a televíznom vysielaní, z 18. decembra 2018 úplne zrušený.
Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
12.
A, B (fyzické osoby) a Foreningen C (skupina fyzických osôb, ktoré podali hromadnú žalobu) podali na vnútroštátnom súde žaloby proti Skatteministeriet (ministerstvo financií, Dánsko), ktorými sa domáhali vrátenia DPH, ktorú zaplatili z koncesionárskeho poplatku za médiá za obdobie od roku 2007 do roku 2017. Tieto žaloby boli po prvé založené na tom, že DPH z koncesionárskeho poplatku za médiá sa vyberala v rozpore so smernicou 2006/112 a musí sa vrátiť, keďže nepredstavuje protiplnenie za poskytovanie služieb za protihodnotu v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) tejto smernice. Žalobcovia vo veci samej subsidiárne tvrdia, že aj keby sa výber DPH z koncesionárskeho poplatku za médiá na základe článku 370 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k smernici 2006/112 v zásade mal považovať za zákonný, zmeny právnej úpravy týkajúcej sa tohto poplatku, ku ktorým došlo po 1. januári 1978, spôsobili zásadnú zmenu podstaty tohto poplatku, takže sa nemožno odvolávať na klauzulu „standstill“ obsiahnutú v tomto ustanovení.
13.
Podľa vnútroštátneho súdu je nesporné, že koncesionársky poplatok za médiá nepredstavuje protiplnenie za poskytovanie služieb za protihodnotu v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) smernice 2006/112, ako to vyplýva z rozsudku Český rozhlas (
4
). Tento súd má však pochybnosti o uplatniteľnosti článku 370 uvedenej smernice.
14.
Za týchto okolností Østre Landsret (Východný vyšší súd, Dánsko) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 370 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k smernici Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty vykladať v tom zmysle, že umožňuje dotknutým členským štátom uplatňovať DPH na zákonom stanovený koncesionársky poplatok za médiá, ktorý je určený na financovanie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií inej ako obchodnej povahy, aj keď nejde o ‚poskytovanie služieb za protihodnotu‘ v zmysle článku 2 ods. 1 tejto smernice?
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku sa žiada, aby Súdny dvor odpovedal na tieto prejudiciálne otázky:
2.
Má sa článok 370 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X [k smernici 2006/112] vykladať v tom zmysle, že možnosť členského štátu uplatňovať DPH na zákonný koncesionársky poplatok za médiá uvedená v prvej otázke môže zostať zachovaná, ak členský štát po nadobudnutí účinnosti [šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia] (
5
), teda 1. januára 1978, zmenil svoju právnu úpravu týkajúcu sa koncesionárskych poplatkov za rozhlas, podľa ktorej sa koncesionárske poplatky môžu vyberať za vlastníctvo rozhlasového alebo televízneho zariadenia, na právnu úpravu, podľa ktorej sa koncesionárske poplatky môžu vyberať za vlastníctvo akéhokoľvek zariadenia, ktoré môže priamo prijímať audiovizuálne programy a služby, vrátane smartfónov, počítačov atď.?
3.
Má sa článok 370 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X [k smernici 2006/112] vykladať v tom zmysle, že možnosť členského štátu uplatňovať DPH na zákonný koncesionársky poplatok za médiá, uvedená v prvej otázke, môže zostať zachovaná, ak členský štát po nadobudnutí účinnosti [smernice 77/388] zmenil svoju právnu úpravu týkajúcu sa rozhlasových koncesionárskych poplatkov tak, že menšia časť vybratých koncesionárskych poplatkov sa podľa uváženia ministra kultúry použije na financovanie (i) iných ako verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sú prijímateľmi verejných dotácií, a (ii) mediálnych a filmových organizácií, ktoré sa podieľajú na činnostiach týkajúcich sa rozhlasového a televízneho vysielania, ale samy tieto činnosti nevykonávajú?“
15.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 26. augusta 2022. Žalobcovia v konaní vo veci samej, dánska a francúzska vláda, ako aj Európska komisia predložili písomné pripomienky. Tí istí účastníci konania sa zúčastnili aj na pojednávaní konanom 14. marca 2024.
16.
Dňa 26. októbra 2023 vydal Súdny dvor rozsudok GIS.
Posúdenie
17.
V prejednávanom prípade predložil vnútroštátny súd Súdnemu dvoru tri prejudiciálne otázky.
18.
Svojou prvou otázkou sa uvedený súd v podstate pýta, či sa má článok 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici vykladať v tom zmysle, že povoľuje výber DPH z poplatku na financovanie činnosti verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, akým je dánsky koncesionársky poplatok za médiá, hoci tento poplatok nepredstavuje protiplnenie za poskytovanie služieb za protihodnotu v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) uvedenej smernice.
19.
Odpoveď na túto otázku podľa môjho názoru vyplýva priamo z rozsudku GIS. Tento rozsudok sa síce týka článku 378 ods. 1 smernice 2006/112, ale týmto ustanovením sa pre Rakúsko zavádza výnimka, ktorá je v podstate totožná s výnimkou obsiahnutou v článku 370 tejto smernice, ktorá platí pre krajiny, ktoré pred 1. januárom 1978 boli členom Európskeho spoločenstva. Článok 378 spomenutej smernice sa pritom týka činností uvedených v bode 2 časti A prílohy X tejto smernice, a teda rovnakého druhu činností, o aké ide v prejednávanom prípade. Okrem toho je dánsky koncesionársky poplatok za médiá poplatkom rovnakého druhu ako poplatok spomenutý vo výroku rozsudku GIS. Výklad článku 378 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k smernici 2006/112 podaný v tomto rozsudku sa preto môže priamo uplatniť v rámci prvej otázky položenej v prejednávanej veci.
20.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa na základe žiadosti Súdneho dvora v týchto návrhoch obmedzím na úvahy a návrhy odpovedí na obe zostávajúce prejudiciálne otázky.
O druhej prejudiciálnej otázke
21.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici vykladať v tom zmysle, že sa uplatní na zdanenie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného koncesionárskeho poplatku za vlastníctvo zariadení na príjem programov vysielaných týmito inštitúciami, ak sa právna úprava tohto poplatku po 1. januári 1978 zmenila v tom zmysle, že tento poplatok sa nevyberá len – ako to bolo pôvodne – za vlastníctvo rozhlasového alebo televízneho zariadenia, ale aj za vlastníctvo akéhokoľvek iného zariadenia, ktoré môže prijímať tieto programy, ako sú smartfóny, počítače atď., čím sa potenciálne rozšíri okruh poplatníkov.
22.
Podľa môjho názoru treba na túto otázku odpovedať kladne.
23.
Ako vyplýva analogicky z rozsudku GIS, predmetné ustanovenie smernice 2006/112 oprávňuje členské štáty, ktoré sú v ňom uvedené a ku ktorým patrí aj Dánsko (
6
), ponechať v platnosti systém zdanenia činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií platný 1. januára 1978, ak podmienky tohto zdanenia zostanú v podstate nezmenené. (
7
) To však nevylučuje také zmeny tohto systému zdanenia, ktoré sa obmedzujú na zohľadnenie technologických inovácií, ku ktorým medzičasom došlo, bez toho, aby sa zmenila skutočnosť zakladajúca povinnosť platiť poplatok určený na financovanie týchto činností. (
8
)
24.
Tieto zásady vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora, podľa ktorej členské štáty pri uplatňovaní klauzuly „standstill“, ktorá sa nachádza v smernici 2006/112 (
9
), v podstate nie sú oprávnené rozšíriť situácie, v ktorých sa uplatňujú výnimky zo všeobecných predpisov spoločného systému DPH, ale môžu prispôsobiť svoje vnútroštátne právne predpisy novým okolnostiam (
10
).
25.
Zmena dánskej právnej úpravy týkajúca sa koncesionárskeho poplatku za médiá rozobratá v rámci tohto skúmania druhej prejudiciálnej otázky spočívala v rozšírení povinnosti platiť tento poplatok, ktorá sa pôvodne týkala len vlastníkov rozhlasových a televíznych zariadení, na vlastníkov iných zariadení, ktoré sú schopné prijímať rozhlasové a televízne programy, ako sú počítače, smartfóny atď. Táto zmena súvisela s technickým vývojom, ktorý umožnil príjem rozhlasových a televíznych programov pomocou iných zariadení, než sú prijímače osobitne určené na tento účel.
26.
Pôsobnosť výnimky stanovenej v článku 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici však touto zmenou nebola rozšírená. Toto ustanovenie dovoľuje zachovať zdanenie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií. V systéme, akým je dánsky systém, dochádza k tomuto zdaneniu prostredníctvom výberu DPH zo zákonom stanoveného poplatku, ktorý slúži na financovanie činností týchto verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií. Poplatok, o ktorý ide v prejednávanom prípade, konkrétne koncesionársky poplatok za médiá, slúži nezávisle od okruhu poplatníkov na financovanie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií. Pokiaľ ide o sporné ustanovenia smernice 2006/112, situácia preto zostáva nezmenená. Z tohto hľadiska je totiž dôležitý účel príjmov z tohto poplatku, a nie ich pôvod.
27.
Na tom nič nemení ani okolnosť, ktorú zdôrazňuje vnútroštátny súd, že rozšírením kategórie zariadení, s ktorou je spojená povinnosť platiť koncesionársky poplatok za médiá, sa zároveň rozšíril okruh poplatníkov. Článok 370 smernice 2006/112 totiž neobsahuje požiadavku, aby skutočný rozsah základu dane, ktorý je podľa tohto ustanovenia povolený, zostal nezmenený.
28.
Argument, ktorý uvádzajú žalobcovia v konaní vo veci samej a Komisia, že príjem rozhlasových a televíznych programov na rozdiel od rozhlasových a televíznych zariadení nie je hlavnou funkciou zariadení, ako sú počítače alebo smartfóny, je tiež chybný.
29.
V rozsudku Český rozhlas Súdny dvor konštatoval, že poplatok, akým je koncesionársky poplatok za médiá, o ktorý ide v prejednávanom prípade, nie je protihodnotou za poskytovanie služby verejnoprávneho vysielania, lebo platobná povinnosť je nezávisle od toho, ako sa určité zariadenie používa, viazaná na jeho vlastníctvo. (
11
) Zdanenie na základe článku 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici preto nie je harmonizovanou daňou, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou spoločného systému DPH, ale predstavuje výnimku z pôsobnosti tohto systému. (
12
) Na to, aby bolo zdanenie na tomto základe zákonné, preto nie je potrebné, aby existovala súvislosť medzi používaním zariadení, ktorých vlastníctvo zakladá povinnosť platiť sumy, ktoré podliehajú tejto dani, a zdaňovanou činnosťou, teda činnosťou verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií.
30.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku tak, že článok 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatní na zdanenie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného koncesionárskeho poplatku za vlastníctvo zariadení na príjem programov vysielaných týmito inštitúciami, ak sa právna úprava tohto poplatku po 1. januári 1978 zmenila v tom zmysle, že tento poplatok sa nevyberá len – ako to bolo pôvodne – za vlastníctvo rozhlasového alebo televízneho zariadenia, ale aj za vlastníctvo akéhokoľvek iného zariadenia, ktoré môže prijímať tieto programy, ako sú smartfóny, počítače atď., aj keď sa tým potenciálne rozšíri okruh poplatníkov.
O tretej prejudiciálnej otázke
31.
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici vykladať v tom zmysle, že sa uplatní na zdanenie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného koncesionárskeho poplatku za vlastníctvo zariadení na príjem programov vysielaných týmito inštitúciami, ak sa právna úprava tohto poplatku po 1. januári 1978 zmenila takým spôsobom, že malá časť vybratých poplatkov sa môže použiť na financovanie činností iných inštitúcií, než sú verejné rozhlasové a televízne inštitúcie.
32.
Podľa informácií obsiahnutých v návrhu na začatie prejudiciálneho konania bola od roku 2007 do roku 2017 malá časť (nie viac ako 5 %) príjmov z koncesionárskeho poplatku za médiá použitá na financovanie iných inštitúcií, než sú verejné rozhlasové a televízne inštitúcie. To sa týkalo najmä rozhlasového vysielateľa, ktorý je síce súkromnou inštitúciou, ale plní verejnú mediálnu funkciu, podlieha podobným právnym obmedzeniam ako verejné rozhlasové a televízne inštitúcie a financuje sa prevažne z príjmov z koncesionárskeho poplatku za médiá, dánskeho filmového inštitútu, ktorého funkcia spočíva v tom, aby v spolupráci s verejnými rozhlasovými a televíznymi inštitúciami finančne podporoval filmovú produkciu, a filmovej školy pre deti a mládež, ktorú prevádzkuje nadácia, ktorej zakladateľmi sú okrem iného verejné rozhlasové a televízne inštitúcie.
33.
Tretiu prejudiciálnu otázku treba preskúmať v tomto skutkovom kontexte, keďže koncesionársky poplatok za médiá bol k 1. januáru 2022 definitívne zrušený, takže už nie je možné použiť príjmy na iné než vyššie uvedené účely. Nejde teda o abstraktné posúdenie ustanovení dánskeho práva týkajúcich sa koncesionárskeho poplatku za médiá, ale o posúdenie týchto ustanovení so zreteľom na ich skutočné uplatňovanie počas obdobia, ktoré je predmetom konania vo veci samej.
34.
Článok 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici dovoľuje členským štátom, ktoré sú v tomto ustanovení uvedené, zachovať zdanenie činnosti verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií inej ako obchodnej povahy. Ako vyplýva z legislatívneho vývoja tohto ustanovenia, ktorý vnútroštátny súd podrobne rozobral vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, jeho cieľom je umožniť zdanenie činností rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného poplatku, akým je koncesionársky poplatok za médiá, členskými štátmi, ktoré pred nadobudnutím účinnosti smernice 77/388 považovali také činnosti za zdaniteľné, aj keď sa neuskutočňovali za protihodnotu.
35.
Toto ustanovenie sa má vykladať vzhľadom na tento cieľ a tak, aby bol zaručený jeho potrebný účinok (effet utile). (
13
) Taký výklad podľa môjho názoru vyžaduje, aby sa pojem „činnosti verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií inej ako obchodnej povahy“ v zmysle sporného ustanovenia smernice 2006/112 považoval za totožný s pojmom činnosti, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného poplatku, akým je koncesionársky poplatok za médiá, o ktorý ide v prejednávanom prípade. Cieľom výnimky stanovenej v tomto ustanovení je totiž v podstate umožniť členským štátom výber DPH z takého poplatku. (
14
)
36.
Z tohto hľadiska okolnosť, že malá časť príjmov z koncesionárskeho poplatku za médiá sa použila na financovanie po prvé vysielateľa, ktorý – aj keď vo forme súkromnej inštitúcie – plnil podobnú úlohu ako verejné rozhlasové a televízne inštitúcie a bol financovaný prevažne z týchto príjmov, a po druhé na financovanie inštitúcií, ktoré síce nevykonávajú činnosť týkajúcu sa rozhlasového vysielania, ale iným spôsobom sa podieľajú na plnení úlohy verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií a sú s nimi organizačne a funkčne prepojené, nemení predmetnú vnútroštátnu právnu úpravu spôsobom, ktorý odporuje účelu článku 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici.
37.
Tento výklad tiež nie je v rozpore so znením predmetného ustanovenia smernice 2006/112, ktoré síce povoľuje zdanenie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ale nespresňuje, o aké činnosti má pritom ísť. Najmä nestanovuje, že ide len o vysielaciu činnosť, a nie je v ňom požitý pojem „vysielatelia“, ale „inštitúcie“. Preto podľa môjho názoru nič nebráni tomu, aby aj iné činnosti, ako napríklad produkčné alebo vzdelávacie činnosti, patrili do pôsobnosti tohto ustanovenia, pokiaľ sú súčasťou úlohy prenesenej na verejné rozhlasové a televízne inštitúcie a financujú sa prostredníctvom zákonom stanoveného poplatku, akým je koncesionársky poplatok za médiá, o ktorý ide v prejednávanom prípade.
38.
V spornom ustanovení smernice 2006/112 tiež nie je určená právna forma alebo vlastnícka štruktúra týchto inštitúcií. Ako správne zdôrazňuje dánska vláda, Súdny dvor v obdobnom prípade týkajúcom sa oslobodenia od dane stanoveného v článku 132 ods. 1 písm. a) tejto smernice pripustil výklad pojmu „verejné pošty“, ktorý sa opieral o verejný charakter služieb poskytovaných týmito inštitúciami, a nie o ich formálnu klasifikáciu ako verejnoprávnych inštitúcií alebo ako verejného majetku. (
15
) Podobný prístup možno podľa môjho názoru použiť v prejednávanej veci, v ktorej – ako uvádza vnútroštátny súd – bola časť úloh verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií prenesená na súkromného rozhlasového vysielateľa, ktorý sa však financuje z príjmov z koncesionárskeho poplatku za médiá.
39.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na tretiu prejudiciálnu otázku tak, že článok 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatní na zdanenie činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného koncesionárskeho poplatku za vlastníctvo zariadení na príjem programov vysielaných týmito inštitúciami, ak sa právna úprava tohto poplatku po 1. januári 1978 zmenila takým spôsobom, že malá časť vybratých poplatkov sa môže použiť na financovanie činností iných inštitúcií, než sú verejné rozhlasové a televízne inštitúcie.
40.
Pre prípad, že Súdny dvor neakceptuje mnou navrhnutú odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku, ktorá je určite menej jednoznačná než odpoveď na prvé dve otázky, prípadná nezlučiteľnosť dánskeho systému zdaňovania činností verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií so smernicou 2006/112 by sa však podľa môjho názoru týkala len DPH, ktorá sa vyberá z koncesionárskeho poplatku za médiá v časti, ktorá sa používa na financovanie iných inštitúcií, než sú verejné rozhlasové a televízne inštitúcie. Táto právna úprava je v zostávajúcej časti naďalej zlučiteľná s uvedenou smernicou, ako to vyplýva z odpovedí, ktoré treba dať na prvú a druhú prejudiciálnu otázku. Nie je totiž problematické vypočítať podiel DPH vybratej z koncesionárskeho poplatku za médiá, ktorý pripadá na časť tohto poplatku použitú na financovanie iných inštitúcií, než sú verejné rozhlasové a televízne inštitúcie. Preto nevidím dôvod, prečo by prípadná nezlučiteľnosť tejto časti DPH so smernicou 2006/112 mala viesť k nezlučiteľnosti celej právnej úpravy s touto smernicou.
Návrh
41.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú a tretiu prejudiciálnu otázku, ktoré mu položil Østre Landsret (Východný vyšší súd, Dánsko), takto:
1.
Článok 370 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa uplatní na zdanenie činnosti verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného koncesionárskeho poplatku za vlastníctvo zariadení na príjem programov vysielaných týmito inštitúciami, ak sa právna úprava tohto poplatku po 1. januári 1978 zmenila v tom zmysle, že tento poplatok sa nevyberá len – ako to bolo pôvodne – za vlastníctvo rozhlasového alebo televízneho zariadenia, ale aj za vlastníctvo akéhokoľvek iného zariadenia, ktoré môže prijímať tieto programy, ako sú smartfóny, počítače atď., aj keď sa tým potenciálne rozšíri okruh poplatníkov.
2.
Článok 370 smernice 2006/112 v spojení s časťou A bodom 2 prílohy X k tejto smernici
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa uplatní na zdanenie činnosti verejných rozhlasových a televíznych inštitúcií, ktoré sa financujú prostredníctvom zákonom stanoveného koncesionárskeho poplatku za vlastníctvo zariadení na príjem programov vysielaných týmito inštitúciami, ak sa právna úprava tohto poplatku po 1. januári 1978 zmenila takým spôsobom, že malá časť vybratých poplatkov sa môže použiť na financovanie činností iných inštitúcií, než sú verejné rozhlasové a televízne inštitúcie.
(
1
)	Jazyk prednesu: poľština.
(
2
)	Rozsudok z 26. októbra 2023 (C‑249/22, EU:C:2023:813; ďalej len „rozsudok GIS“).
(
3
)	Ú. v. EÚ L 347, 2006, s. 1.
(
4
)	Rozsudok z 22. júna 2016 (C‑11/15, EU:C:2016:470; ďalej len „rozsudok Český rozhlas“).
(
5
)	Ú. v. ES L 145, 1977, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23.
(
6
)	Pozri bod 19 vyššie.
(
7
)	Rozsudok GIS (body 42 a 43).
(
8
)	Pozri analogicky rozsudok GIS (body 45 a 47).
(
9
)	Alebo v predchádzajúcej smernici 77/388.
(
10
)	Pozri analogicky rozsudok z 2. mája 2019, Lotos Group (C‑225/18, EU:C:2019:349, bod 31 a citovaná judikatúra), a rozsudok GIS (bod 42).
(
11
)	Rozsudok Český rozhlas (body 26 a 28).
(
12
)	Pozri analogicky rozsudok GIS, bod 51.
(
13
)	Pozri analogicky rozsudok GIS (body 46 až 49).
(
14
)	Pozri analogicky rozsudok GIS (bod 47).
(
15
)	Pozri rozsudok zo 16. októbra 2019, Winterhoff a Eisenbeis (C‑4/18 a C‑5/18, EU:C:2019:860, bod 50 a citovaná judikatúra). Je pravda, že znenie článku 132 ods. 1 písm. a) smernice 2006/112 v niektorých jazykových verziách (najmä v angličtine alebo francúzštine) by mohlo vyvolávať dojem, že sa týka poštových služieb, a nie poskytovateľov služieb. Súdny dvor však už dávnejšie (na základe analogického ustanovenia smernice 77/388) spresnil, že tento pojem sa má chápať tak, že sa týka osôb (rozsudok z 11. júla 1985, Komisia/Nemecko_107/84, EU:C:1985:332, bod 11). Iné jazykové verzie článku 132 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice, najmä poľská („poczta państwowa [štátna pošta]“) alebo nemecká („öffentliche Posteinrichtungen [verejné poštové inštitúcie]“), navyše jednoznačne poukazujú na verejnoprávny charakter inštitúcie, na ktorú sa vzťahuje oslobodenie od dane, čo Súdnemu dvoru nebránilo v tom, aby podal flexibilnejší výklad. Analógia s časťou A bodom 2 prílohy X k uvedenej smernici je preto podľa môjho názoru odôvodnená.