62011CC0663
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
ELEANOR SHARPSTON
prednesené 31. januára 2013 (
1
)
Vec C-663/11
Scandic Distilleries SA
proti
Direcţia Generală de Administrare a Marilor Contribuabili
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Curtea de Apel Oradea (Rumunsko)]
„Smernica 92/12/EHS — Spotrebná daň z výrobkov určených na spotrebu v inom členskom štáte — Zamietnutie vrátiť daň zaplatenú v prvom členskom štáte — Zlučiteľnosť s právom Únie“
1.
Rumunská spoločnosť uviedla vo svojom členskom štáte do daňového voľného obehu alkoholické výrobky určené na spotrebu v Českej republike. Preto zaplatila spotrebnú daň z týchto výrobkov v Rumunsku. Výrobky boli následne prepravené do Českej republiky, kde bola opäť zaplatená spotrebná daň. Spoločnosť potom požiadala o vrátenie dane zaplatenej v Rumunsku. Žiadosť bola zamietnutá z dôvodu, že mala byť podaná pred odoslaním tovaru. Spoločnosť namieta, že to nemohla urobiť, lebo úplná žiadosť musela obsahovať listinný dôkaz o doručení výrobkov do Českej republiky.
2.
Curtea de Apel Oradea – Secţia a II-a Civilă, de Contencios Administrativ şi Fiscal (Odvolací súd Oradea – Druhá civilná komora pre správne a daňové veci) chce v podstate vedieť, či je uplatňovanie rumunských predpisov, ktoré má za následok toto zamietnutie, v súlade s právom Únie, najmä so smernicou 92/12 (
2
).
Smernica 92/12
3.
Smernica 92/12 nie je práve najprehľadnejšia. Vyznačuje sa častými krížovými odkazmi v rámci celkovej štruktúry, v ktorej je ťažké jednoznačne rozlíšiť najmä rôzne režimy upravujúce prepravu tovaru podliehajúceho spotrebnej dani medzi členskými štátmi. (
3
) Na správne pochopenie otázok, ktoré sú predmetom prejednávanej veci, je potrebné mať na zreteli viacero ustanovení, ktorých vzájomný vzťah nie je priamo zo znenia smernice vždy zrejmý.
4.
Článok 4 obsahuje tieto definície:
„a)
oprávnený vlastník skladu: fyzická alebo právnická osoba oprávnená na základe kompetentných úradov členského štátu vyrábať, spracovávať, skladovať, dostávať a odosielať výrobky, podliehajúce spotrebnej dani v rámci jeho obchodu [v rámci svojej podnikateľskej činnosti, pričom výrobky sú v režime s podmienečným oslobodením od spotrebnej dane – neoficiálny preklad];
b)
daňový sklad: miesto, kde sa tovar podliehajúci spotrebnej dani vyrába, spracúva, skladuje, prijíma alebo odosiela za zmluvných podmienok o pozastavení dane [v režime s podmienečným oslobodením od dane – neoficiálny preklad] oprávneným vlastníkom skladu v rámci jeho obchodu [jeho podnikateľskej činnosti – neoficiálny preklad]…;
c)
systém o pozastavení: daňová úprava aplikovaná na výrobu, spracovanie, skladovanie a pohyb výrobkov, platba spotrebnej dane sa pozastavuje [režim s podmienečným oslobodením od dane : daňový režim vzťahujúci sa na výrobu, spracovanie, skladovanie a pohyb výrobkov podmienečne oslobodených od spotrebnej dane – neoficiálny preklad];
d)
registrovaný obchodník: fyzická alebo právnická osoba bez štatútu oprávneného vlastníka skladu, oprávnená kompetentnými orgánmi členského štátu dostávať v rámci svojho obchodu [v rámci svojej podnikateľskej činnosti – neoficiálny preklad] výrobky podliehajúce spotrebnej dani od iného [z iného – neoficiálny preklad] členského štátu za podmienok dohôd o pozastavení daní [v režime s podmienečným oslobodením od dane – neoficiálny preklad]. Tento druh obchodníka nesmie skladovať, ani odosielať takéto výrobky, ktoré sú v dohode o pozastavení spotrebnej dane [v režime s podmienečným oslobodením od spotrebnej dane – neoficiálny preklad];
e)
neregistrovaný obchodník: fyzická alebo právnická osoba bez štatútu autorizovaného vlastníka skladu, ktorá je oprávnená v rámci svojho obchodu [v rámci svojej podnikateľskej činnosti – neoficiálny preklad] príležitostne dostávať výrobky podliehajúce spotrebnej dani z iného členského štátu za podmienok dohody o pozastavení spotrebnej dane [v režime s podmienečným oslobodením od spotrebnej dane – neoficiálny preklad]. U takéhoto druhu obchodníka sa nesmú skladovať, ani odosielať výrobky, ktoré sú v podmienkach pozastavenia spotrebnej dane [v režime s podmienečným oslobodením od spotrebnej dane – neoficiálny preklad]. …“
5.
Článok 6 ods. 1 stanovuje všeobecné pravidlo, že „spotrebná daň sa začne vyberať v čase uvoľnenia výrobkov na spotrebu, alebo ak sa zaznamená nedostatok, čo musí podliehať spotrebnej dani… [spotrebná daň je splatná v okamihu uvedenia výrobkov do daňového voľného obehu, alebo keď sa zistí, že chýbajú výrobky, ktoré podliehajú spotrebnej dani – neoficiálny preklad]“. „Uvoľnenie výrobkov na spotrebu, ktoré podliehajú spotrebnej dani [uvedením výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad]“, je:
„a)
akúkoľvek odchýlku, vrátane nepravidelnej výnimky z dohody o pozastavení [akékoľvek prepustenie vrátane protiprávneho prepustenia z režimu s podmienečným oslobodením od dane – neoficiálny preklad];
b)
akúkoľvek výrobu, vrátane nepravidelnej výroby tých výrobkov, ktorú sú mimo dohôd o pozastavení [akákoľvek výroba vrátane protiprávnej výroby týchto výrobkov mimo režimu s podmienečným oslobodením od dane – neoficiálny preklad];
c)
akýkoľvek import týchto výrobkov, vrátane nepravidelného importu, kde tieto výrobky neboli zaradené do dohody o pozastavení [akýkoľvek dovoz vrátane protiprávneho dovozu týchto výrobkov, pokiaľ tieto výrobky nespadajú pod režim s podmienečným oslobodením od dane – neoficiálny preklad].“
6.
Podľa článku 7 ods. 1 až 6:
„1.   V prípade výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani a už uvoľnených na spotrebu [už uvedených do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad] v jednom členskom štáte, určených [skladovaných – neoficiálny preklad] na komerčné účely v inom členskom štáte, spotrebná daň sa má vyberať v tom členskom štáte, v ktorom sú tieto výrobky skladované.
2.   Pre tento cieľ, bez ohľadu na článok 6, kde sú už výrobky určené na spotrebu, ako je definované v článku 6, distribuované v jednom členskom štáte, alebo určený na dodávku v rámci iného členského štátu alebo použitie v inom členskom štáte na účely obchodníka, ktorý vykonáva ekonomickú aktivitu nezávisle alebo na účely orgánu, ktorý je riadený štátnym zákonom, spotrebná daň sa bude uplatňovať v tomto ďalšom členskom štáte [Na tento účel bez toho, aby bol dotknutý článok 6, ak sú výrobky, ktoré už boli v jednom členskom štáte uvedené do daňového voľného obehu v zmysle článku 6, dodané alebo určené na dodanie v inom členskom štáte, alebo použité v inom členskom štáte pre potreby obchodníka nezávisle vykonávajúceho hospodársku činnosť alebo pre potreby orgánu, ktorý podlieha verejnému právu, spotrebná daň sa vyberie v tomto inom členskom štáte – neoficiálny preklad].
3.   V závislosti na všetkých okolnostiach, daň sa bude uplatňovať voči osobe vykonávajúcej distribúciu alebo skladovanie výrobkov určených na distribúciu alebo od osoby, ktorá získa výrobky s cieľom ich použitia v členskom štáte inom, než je členský štát, kde výrobky boli už uvoľnené na spotrebu [uvedené do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad], alebo voči príslušnému obchodníkovi, alebo orgánu, ktorý podlieha verejnému právu.
4.   Výrobky uvedené v odseku 1 majú mať zabezpečený pohyb medzi územiami rôznych členských štátov na základe sprievodného dokumentu, v ktorom sú uvedené hlavné údaje z dokumentu uvedeného v článku 18 [ods. 1]. …
5.   Osoba, obchodník alebo orgán uvedený v odseku 3 musí spĺňať nasledovné požiadavky:
a)
pred odoslaním výrobkov vykonať deklaráciu [urobiť vyhlásenie – neoficiálny preklad] pre daňové úrady cieľového členského štátu a zabezpečiť platbu spotrebnej dane;
b)
zaplatiť spotrebnú daň cieľového členského štátu v súlade s procesom [postupom – neoficiálny preklad] stanoveným týmto členským štátom;
c)
súhlas na akúkoľvek kontrolu umožňujúcu administráciu cieľového členského štátu, aby mal istotu, že tovar bol dodaný a že spotrebná daň, na ktorú bol viazaný, bola vyplatená [podrobiť sa akejkoľvek kontrole, ktorá umožní správnym orgánom cieľového členského štátu presvedčiť sa, že tovar bol skutočne dodaný a že spotrebná daň, ktorej podlieha, bola zaplatená – neoficiálny preklad].
6.   Spotrebná daň zaplatená v prvom členskom štáte uvedená [uvedenom – neoficiálny preklad] v odseku 1 má byť uhradená [sa vráti – neoficiálny preklad] v súlade s článkom 22 [ods. 3].“ (
4
)
7.
Článok 8 stanovuje:
„Pokiaľ ide o výrobky získané [nadobudnuté – neoficiálny preklad] súkromnými osobami pre ich vlastné použitie a nimi prepravované, princíp získavania vnútorného trhu [zásada, ktorou sa riadi vnútorný trh – neoficiálny preklad] stanovuje, že spotrebná daň sa má vyberať v členskom štáte, v ktorom boli získané [nadobudnuté – neoficiálny preklad].“
8.
Podľa článku 9 ods. 1:
„Bez ohľadu na články 6, 7 a 8 sa spotrebná daň má vyberať tam, kde [má vyberať v prípade, ak – neoficiálny preklad] sa výrobky pre spotrebu v členskom štáte skladujú na komerčné účely v inom členskom štáte.
V tomto prípade bude daň povinná [splatná – neoficiálny preklad] v členskom štáte, na ktorého území sa nachádzajú výrobky, a bude sa vyberať od vlastníka [držiteľa – neoficiálny preklad] výrobkov.“
9.
Článok 9 ods. 2 poskytuje usmernenia týkajúce sa spôsobu určenia, či je tovar určený na obchodné (a nie na súkromné) účely.
10.
Článok 10 sa týka výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani, „ktoré predávajú nie oprávnení vlastníci skladov alebo registrovaní, alebo neregistrovaní obchodníci a odosielané alebo prepravované priamo alebo nepriamo obchodníkom alebo v jeho zastúpení [zakúpených osobami, ktoré nie sú oprávnenými vlastníkmi skladov alebo registrovanými či neregistrovanými obchodníkmi, a odoslaných alebo prepravovaných priamo alebo nepriamo predajcom alebo v jeho mene – neoficiálny preklad]“ (inak povedané, v podstate ide o predaj na diaľku). Ak dochádza k preprave medzi rôznymi členskými štátmi, spotrebná daň sa má vybrať v cieľovom členskom štáte. Ak tovar už bol v prvom členskom štáte uvedený do daňového voľného obehu, daň sa má vrátiť v súlade s článkom 22 ods. 4.
11.
Hlava III smernice 92/12 je nazvaná „Pohyb tovaru“ a zahŕňa články 15 až 21. Tieto články obsahujú ustanovenia upravujúce pohyb tovaru podliehajúceho spotrebnej dani v režime s podmienečným oslobodením od dane medzi daňovými skladmi alebo z daňovému skladu k obchodníkovi oprávnenému prijímať taký tovar v tomto režime. Upravujú najmä záruky, kontroly a dokumentáciu, ako aj zodpovednosť a možnosť výberu dane v prípade porušenia predpisov. Článok 18 ods. 1 okrem iného stanovuje: „… ku každému tovaru podliehajúcemu spotrebnej dani, ktorý je v priebehu konania zdanenia [v režime s podmienečným oslobodením od dane – neoficiálny preklad] dopravovaný medzi rôznymi členskými štátmi…, [bude] priložený sprievodný doklad vyhotovený odosielateľom“.
12.
Článok 22 stanovuje:
„1.   Vo vhodných prípadoch výrobky podliehajúce spotrebnej dani, ktoré boli uvoľnené na spotrebu [uvedené do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad], môžu na požiadanie obchodníka v rámci jeho obchodu [jeho podnikateľskej činnosti – neoficiálny preklad] prichádzať do úvahy pre refundáciu [vrátenie – neoficiálny preklad] spotrebnej dane daňovými úradmi členského štátu, kde boli uvoľnené pre spotrebu [uvedené do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad], ak neboli [nie sú – neoficiálny preklad] určené na spotrebu v tomto členskom štáte.
Avšak členské štáty môžu odmietnuť [túto] požiadavku na refundáciu [žiadosť o vrátenie – neoficiálny preklad], ak táto nezodpovedá správnosti kritérií [kritériám správnosti – neoficiálny preklad][ (
5
) ], ktoré stanovujú.
2.   Pri uplatňovaní odseku 1 sa majú brať do úvahy nasledovné opatrenia [Pri uplatňovaní odseku 1 platia tieto ustanovenia – neoficiálny preklad]:
a)
pred odoslaním tovaru odosielateľ musí zostaviť požiadavku a refundáciu kompetentnými orgánmi jeho členského štátu [musí podať žiadosť o vrátenie od príslušných orgánov svojho členského štátu – neoficiálny preklad] a poskytnúť dôkaz, že spotrebná daň bola zaplatená. Avšak kompetentné orgány nemôžu odmietnuť refundáciu z jediného dôvodu, ak nebol prezentovaný dokument, ustanovený tými istými orgánmi [nemôžu odmietnuť vrátenie len z dôvodu nepredloženia dokladu vystaveného týmito orgánmi – neoficiálny preklad], ktorým sa potvrdzuje, že počiatočná platba bola vykonaná;
b)
pohyb tovaru, o ktorom sa hovorí v [písm.] a), má byť zaradený do súlade [sa uskutoční v súlade – neoficiálny preklad] s ustanoveniami [h]lavy III;
c)
odosielateľ má predložiť kompetentným orgánom jeho členského štátu vrátenú kópiu [vrátený exemplár – neoficiálny preklad] dokumentu, o ktorom sa hovorí v [písm.] b),[ (
6
) ] so starostlivými poznámkami príjemcu [riadne označeného príjemcom – neoficiálny preklad], ktorý musí byť doplnený buď dokumentom, ktorý potvrdzuje, že spotrebná daň bola zabezpečená v členskom štáte spotreby výrobkov, alebo má byť doložený nasledovnými podrobnosťami:
—
adresou príslušného úradu daňových orgánov v cieľovom členskom štáte,
—
dátumom prijatia deklarácie [vyhlásenia – neoficiálny preklad] týmto úradom spolu s referenciou [referenčným – neoficiálny preklad] alebo registračným číslom tejto deklarácie [tohto vyhlásenia – neoficiálny preklad];
d)
výrobky podliehajúce spotrebnej dani a uvoľnené na spotrebu [uvedené do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad] v členskom štáte a majúce daňové označenie alebo identifikačnú značku tohto členského štátu môžu byť stanovené pre refundáciu spotrebnej dane, ktorú majú vyberať daňové úrady členských štátov [môžu byť spôsobilé na vrátenie splatnej spotrebnej dane od daňových úradov členských štátov – neoficiálny preklad], ktoré vydali daňové označenia alebo identifikačné značky, za predpokladu, že daňové úrady členského štátu, ktorý ich vydal, stanovil [zistil – neoficiálny preklad], že takéto označenia alebo značky boli zničené.
3.   V prípadoch uvedených v článku 7 odosielajúci členský štát je požiadaný o refundáciu zaplatenej spotrebnej dane len tam, kde spotrebná daň bola vopred [je povinný vrátiť zaplatenú spotrebnú daň len vtedy, ak spotrebná daň bola predtým – neoficiálny preklad] zaplatená v cieľovom členskom štáte v súlade s procesom [postupom – neoficiálny preklad] uvedeným v článku 7 [ods. 5].
Avšak členské štáty môžu odmietnuť túto požiadavku na refundáciu, kde to nezodpovedá správnosti kritérií [túto žiadosť o vrátenie, ak nezodpovedá kritériám správnosti – neoficiálny preklad], ktoré stanovujú.
4.   V prípadoch uvedených v článku 8b odosielajúci členský štát musí na požiadanie obchodníka (predajcu) uhradiť zaplatenú spotrebnú daň tam, kde obchodník dodržal procedúry [na žiadosť predajcu vrátiť zaplatenú spotrebnú daň, ak predajca dodržal postupy – neoficiálny preklad] stanovené v článku 10 [ods. 3].
Avšak členské štáty môžu odmietnuť túto požiadavku na refundáciu, kde táto nezodpovedá správnosti kritérií [túto žiadosť o vrátenie, ak nezodpovedá kritériám správnosti – neoficiálny preklad], ktoré stanovujú.
Tam, kde obchodník je [Ak je predajca – neoficiálny preklad] oprávneným vlastníkom skladu, členské štáty môžu stanoviť, aby proces refundácie [postup vrátenia – neoficiálny preklad] bol zjednodušený.
5.   Daňový orgán každého členského štátu má stanoviť monitorovacie procesy a metódy aplikovaním refundácie vykonanej na ich území. Členské štáty majú zabezpečiť, aby refundácia spotrebnej dane nepresiahla sumu bežne zaplatenú [Daňové orgány každého členského štátu určia kontrolné postupy a metódy vzťahujúce sa na vrátenie uskutočnené na ich území. Členské štáty zabezpečia, aby vrátenie spotrebnej dane nepresiahlo skutočne zaplatenú sumu – neoficiálny preklad].“
Relevantné rumunské predpisy
13.
V rámci hlavy VII rumunského zákona o daniach (ďalej len „zákon o daniach“) článok 1926 ods. 1 (nazvaný „Vrátenie spotrebnej dane z výrobkov, z ktorých bola zaplatená spotrebná daň“) v znení uplatniteľnom v čase relevantnom pre konanie vo veci samej stanovoval:
„Obchodník môže v rámci svojej podnikateľskej činnosti požiadať o vrátenie spotrebnej dane z výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani uvedených do daňového voľného obehu v Rumunsku, ak sú tieto výrobky určené na spotrebu v inom členskom štáte, za predpokladu splnenia týchto podmienok:
a)
obchodník, ktorý odosiela výrobky, musí pred ich odoslaním požiadať o vrátenie dane príslušný daňový úrad a preukázať, že spotrebná daň bola zaplatená;
b)
dodanie výrobkov do cieľového členského štátu sa musí uskutočniť v súlade s článkom 1924;[ (
7
) ]
c)
obchodník, ktorý odosiela výrobky, musí predložiť príslušným daňovým orgánom kópiu dokladu uvedeného v článku 1925[ (
8
) ] potvrdenú príjemcom, ku ktorej musí byť priložený doklad o tom, že spotrebná daň bola zaplatená v cieľovom členskom štáte. Obchodník, ktorý odosiela výrobky, je tiež povinný uviesť adresu príslušného daňového orgánu cieľového členského štátu a dátum prijatia vyhlásenia príjemcu príslušným daňovým orgánom cieľového členského štátu, spolu s referenčným alebo registračným číslom uvedeného vyhlásenia.“
14.
Bod 184 vykonávacích pravidiel k článku 1926 ods. 1 zákona o daniach v relevantnom čase stanovoval:
„1.   Obchodník, ktorý odosiela výrobky a chce požiadať o vrátenie spotrebnej dane zaplatenej za výrobky určené na spotrebu v inom členskom štáte, musí pred odoslaním výrobkov podať na daňovom orgáne, ktorý je miestne príslušný a na ktorom je registrovaný ako platiteľ dane, žiadosť o vrátenie dane, ktorej vzor je uvedený v prílohe č. 11, a musí preukázať, že spotrebná daň z týchto výrobkov bola zaplatená.[ (
9
) ]
2.   Po doručení výrobkov príjemcovi a zaplatení spotrebnej dane v cieľovom členskom štáte musí obchodník, ktorý odosiela výrobky, podať na daňový orgán, ktorý je miestne príslušný a na ktorom je registrovaný ako platiteľ dane, doklady podľa článku 1926 ods. 1 písm. c) zákona o daniach na účely vrátenia spotrebnej dane.[ (
10
) ]
3.   Vrátená spotrebná daň zodpovedá skutočne dodanému a prijatému množstvu výrobkov.
4.   Spotrebná daň sa vráti v súlade s ustanoveniami zákona o daňovom konaní.
…“
15.
Medzi informácie, ktoré sa mali poskytnúť na vzorovom tlačive uvedenom v prílohe č. 11 spomenutom v bode 184 ods. 1 vykonávacích pravidiel, patril dátum doručenia výrobkov, doručené množstvo, dátum zaplatenia spotrebnej dane v cieľovom členskom štáte a číslo dokumentu potvrdzujúceho túto platbu.
16.
V rámci zákona o daňovom konaní, na ktorý odkazuje bod 184 ods. 4 vykonávacích pravidiel, článok 135 stanovuje všeobecné pravidlo, že nárok daňovníka na náhradu alebo vrátenie v súvislosti s daňovými pohľadávkami sa premlčí za päť rokov od 1. januára nasledujúceho po roku, v ktorom nárok na náhradu alebo vrátenie vznikol.
Skutkové okolnosti, konanie a položené otázky
17.
SC Scandic Distilleries SA (ďalej len „Scandic“) je rumunský výrobca destilovaných alkoholických výrobkov, ktoré predáva v Rumunsku a v iných členských štátoch. Vo februári, marci, máji, júni a júli 2009 Scandic uviedla v Rumunsku do daňového voľného obehu alkoholické výrobky určené na spotrebu v Českej republike a zaplatila z týchto výrobkov v Rumunsku spotrebnú daň vo výške 203060 RON (približne 45000 EUR). V období od septembra 2009 do februára 2010 Scandic požiadala príslušný rumunský daňový orgán podľa článku 22 smernice 92/12 a článku 1926 rumunského zákona o daniach o vrátenie tejto dane, keďže výrobky boli odoslané do Českej republiky, kde bola spotrebná daň tiež zaplatená.
18.
Scandic v každom prípade poskytla informácie vyžadované na vzorovom tlačive. Tiež predložila doklady, ktoré potvrdzovali správnosť týchto informácií.
19.
Všetky žiadosti o vrátenie dane boli podané až po doručení výrobkov do Českej republiky. Scandic uviedla, že medzi informácie vyžadované na vzorovom tlačive patrili dátum doručenia výrobkov a doručené množstvo. Nemohla poskytnúť tieto informácie alebo potrebné potvrdzujúce doklady pred odoslaním tovaru. Z tlačiva navyše vyplývalo, že žiadosti o vrátenie dane sa majú predkladať mesačne a nie pred uvedením výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani do obehu v cieľovom členskom štáte. Napriek možnému oneskoreniu si Scandic chcela byť istá, že žiadosť nebude zamietnutá pre nedostatok dôkazov.
20.
Daňový orgán neodpovedal na tieto tri žiadosti o vrátenie dane ani na oznámenie zaslané spoločnosťou Scandic 7. mája 2010 ako nevyhnutný predpoklad podania žaloby.
21.
Scandic preto podala žalobu, ktorou sa domáhala, aby súd uložil daňovému orgánu povinnosť vrátiť spotrebnú daň vo výške 203060 RON spolu s úrokmi. Daňový orgán odpovedal, že hoci Scandic predložila všetky doklady vyžadované podľa článku 1926 zákona o daniach, nepožiadala o vrátenie dane pred odoslaním výrobkov do iného členského štátu.
22.
Žaloba spoločnosti Scandic bola v konaní na prvom stupni zamietnutá a v súčasnosti o nej rozhoduje v odvolacom konaní vnútroštátny súd, ktorý sa pýta:
„1.
Ide o porušenie práva Európskej únie (články 7 a 22 smernice 92/12/EHS, ako aj odôvodnenia smernice), ak rumunské daňové orgány odmietnu vyhovieť žiadosti o vrátenie spotrebnej dane za predpokladu, že:
a)
obchodník, ktorý žiada o vrátenie spotrebnej dane, preukázal splnenie všetkých technických podmienok ustanovených rumunskými právnymi predpismi potrebných na prijatie žiadosti o vrátenie dane, najmä tých, ktoré sa týkajú: i) dokladu o zaplatení spotrebnej dane v Rumunsku; a ii) dokladu o odoslaní výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani do iného členského štátu;
b)
niektoré doklady, ktoré mali byť priložené k žiadosti o vrátenie dane, mohli byť poskytnuté v súlade s požiadavkami rumunského daňového práva (článok 1926 zákona o daniach, bod 184 vykonávacích ustanovení uvedených v rozhodnutí vlády č. 44/2004 a príloha č. 11 hlavy VII zákona o daniach) až po doručení výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani do iného členského štátu;
c)
rumunské daňové predpisy (článok 184 ods. 4 vykonávacích ustanovení, ktorý odkazuje na článok 135 zákona o daňovom konaní) stanovujú všeobecnú lehotu piatich rokov na podanie akejkoľvek žiadosti o náhradu/vrátenie dane?
2.
Má sa [článok 22 ods. 2 písm. a) (
11
)] smernice 92/12/EHS vykladať v tom zmysle, že nepodanie žiadosti o vrátenie spotrebnej dane v členskom štáte, v ktorom bola spotrebná daň zaplatená, pred dodaním výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani do iného členského štátu, v ktorom sú výrobky určené na spotrebu, znamená stratu nároku obchodníka na vrátenie už zaplatenej spotrebnej dane?
3.
V prípade kladnej odpovede na druhú otázku, je rozhodnutie o strate nároku obchodníka na vrátenie spotrebnej dane, ktoré vedie k dvojitému zdaneniu výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani (v členskom štáte, v ktorom boli tieto výrobky pôvodne uvedené do daňového voľného obehu, a v členskom štáte, v ktorom sú výrobky určené na spotrebu), v súlade so zásadou daňovej neutrality?
4.
V prípade kladnej odpovede na druhú otázku, je extrémne krátka lehota medzi dátumom zaplatenia spotrebnej dane z výrobkov uvedených do daňového voľného obehu v jednom členskom štáte a dátumom odoslania výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani do iného členského štátu, v ktorom sú určené na spotrebu, v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity? Je z tohto hľadiska významnou skutočnosť, že všeobecná lehota na podanie žiadosti o náhradu/vrátenie dane, poplatku alebo príspevku v uvedenom členskom štáte je podstatne dlhšia?“
23.
Písomné pripomienky predložili Scandic, Poľsko, Portugalsko a Rumunsko, ako aj Európska komisia. Pojednávanie nebolo navrhnuté ani sa nekonalo.
Posúdenie
24.
Rumunsko tvrdí, že prvá položená otázka je neprípustná, lebo vnútroštátny súd sa ňou v podstate pýta, či smernica 92/12 dovoľuje daňovému orgánu zamietnuť žiadosť o vrátenie dane, ak sú splnené všetky podmienky na vrátenie dane stanovené vo vnútroštátnych právnych predpisoch. Rumunsko však ďalej uvádza, že právna otázka, na ktorú chcel vnútroštátny súd poukázať, je obsiahnutá v troch ďalších otázkach. Za týchto okolností sa domnievam, že nie je potrebné zaoberať sa otázkou prípustnosti.
25.
Naopak, súhlasím s prístupom, ktorý zaujala Komisia a poľská a portugalská vláda, podľa ktorého sa treba zaoberať všetkými štyrmi otázkami spoločne. Ide v podstate o jedinú otázku. V jednom členskom štáte sa zaplatí spotrebná daň z tovaru, ktorý sa následne odošle do iného členského štátu, kde je určený na spotrebu a v ktorom sa tiež zaplatí spotrebná daň. Odosielateľ požiada po doručení tovaru a po zaplatení dane v cieľovom členskom štáte o vrátenie dane v prvom členskom štáte. Žiadosť sa zamietne z dôvodu, že nebola podaná pred odoslaním tovaru. Je takéto zamietnutie v súlade s článkami 7 a 22 smernice 92/12 – prípadne vykladanými z hľadiska zásad daňovej neutrality a (najmä ak je ako všeobecné pravidlo na podanie žiadosti o vrátenie dane stanovená oveľa dlhšia lehota) ekvivalencie a efektivity, ktoré vyplývajú z práva Únie?
26.
Uvedené tri členské štáty navrhujú odpovedať na túto otázku kladne a Scandic a Komisia navrhujú zápornú odpoveď. Ich podrobné tvrdenia sú založené na dvoch odlišných prístupoch. Prvý sa týka predchádzania podvodom a druhý zamedzenia dvojitému zdaneniu (teda zabezpečenia daňovej neutrality v zmysle, v akom tento pojem používa vnútroštátny súd).
27.
Chcela by som zdôrazniť, že oba tieto ciele majú zásadný význam pre správne uplatňovanie smernice 92/12. Tieto ciele si v zásade ani vôbec neodporujú. Spája ich úsilie zabezpečiť, že každý daňovník zaplatí a štátna pokladnica každého členského štátu dostane len toľko, koľko sa má zaplatiť v rámci jednotného trhu. Nielenže by preto malo byť možné vykladať smernicu (a akékoľvek vnútroštátne právne predpisy, ktoré ju správne preberajú) tak, aby bolo zabezpečené dosiahnutie oboch cieľov, ale takýto výklad sa podľa môjho názoru musí uprednostniť vždy, keď je to možné, pred akýmkoľvek iným výkladom, ktorý by bol v prospech jedného cieľa na úkor druhého cieľa.
28.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o znenie smernice 92/12, tri uvedené členské štáty zdôrazňujú podmienky stanovené v článku 22 ods. 2 a osobitne požiadavku uvedenú v prvej vete písmena a), že „pred odoslaním tovaru odosielateľ musí [podať žiadosť o vrátenie od príslušných orgánov svojho] členského štátu a poskytnúť dôkaz, že spotrebná daň bola zaplatená“. Pripomienky uvedených členských štátov (a spoločnosti Scandic) teda vychádzajú z predpokladu, že táto požiadavka [ktorá bola podľa všetkého takmer doslovne prebratá do článku 1926 ods. 1 písm. a) rumunského zákona o daniach] sa nevyhnutne vzťahuje na transakcie, o ktoré ide v konaní vo veci samej.
29.
Komisia však vo svojich vyjadreniach vychádza z odlišnej analýzy článku 22 smernice 92/12. Tvrdí, že odsek 2 tohto článku sa týka len pohybu tovaru podliehajúceho spotrebnej dani v režime s podmienečným oslobodením od dane. Ak sa medzi členskými štátmi prepravuje tovar, za ktorý bola zaplatená daň, vrátenie dane sa spravuje odsekom 3. Komisia poznamenáva, že je jasné, že výrobky, o ktoré ide v konaní vo veci samej, neboli prepravované v režime s podmienečným oslobodením od dane. V dôsledku toho sa uplatnia požiadavky uvedené v článku 22 ods. 3 a článku 7 ods. 5, a nie požiadavky uvedené v článku 22 ods. 2.
30.
Hneď na úvod treba uznať, že analýza Komisie nevyplýva úplne jednoznačne zo štruktúry a znenia článku 22 smernice 92/12. Odsek 1 sa podľa jeho znenia zrejme vzťahuje na všetky situácie, v ktorých bol tovar podliehajúci spotrebnej dani uvedený do daňového voľného obehu v členskom štáte, ale nebol určený na spotrebu v tomto štáte, a v ktorých je vhodné vrátiť daň zaplatenú v tomto štáte. Odsek 2 následne obsahuje ustanovenia, ktoré majú platiť „pri uplatňovaní odseku 1“. Odseky 3 a 4 zrejme nestanovujú výnimku z odseku 2 a neupravujú situácie, na ktoré sa nevzťahuje odsek 1. Skôr sa zdá, že pre dve podkategórie z celkovej kategórie v článku 22 ods. 1, konkrétne prípady uvedené v článkoch 7 a 10, stanovujú popri podmienkach uvedených v týchto článkoch ďalšie podmienky.
31.
Domnievam sa však, že ak sa má smernica vykladať koherentným a realizovateľným spôsobom, pri dôslednom preskúmaní znenia smernice môže byť správna jedine analýza Komisie.
32.
Aj keď sa tovar podliehajúci spotrebnej dani skladuje na obchodné účely, nemožno ho vždy prepravovať medzi členskými štátmi v režime s podmienečným oslobodením od dane. Len oprávnení vlastníci skladov môžu odosielať tovar v takom režime a len oprávnení vlastníci skladov a registrovaní alebo neregistrovaní obchodníci môžu prijímať tento tovar. Z podnikateľského hľadiska môže byť opodstatnené, aby sa tovar, z ktorého bola daň zaplatená v jednom členskom štáte, neskôr prepravil na obchodné účely do iného členského štátu. Okrem toho je jasné, že vrátenie spotrebnej dane, ktorá už bola zaplatená v odosielajúcom členskom štáte, nie je obmedzené na režim s podmienečným oslobodením od dane. Článok 22 ods. 2 však stanovuje podmienku, aby tovar bol prepravený v súlade s hlavou III a v dôsledku toho v režime s podmienečným oslobodením od dane. Vrátenie dane v iných situáciách – ako je preprava tovaru, z ktorého bola zaplatená daň – sa preto nemôže spravovať týmto odsekom.
33.
Článok 22 ods. 3 smernice 92/12 sa týka vrátenia dane v prípadoch uvedených v článku 7. V tomto článku nie je vôbec spomenutý režim s podmienečným oslobodením od dane (tento článok sa týka tovaru, z ktorého bola zaplatená daň), pričom jeho odseky 5 a 6 všeobecne upravujú postup, podľa ktorého sa také vrátenie dane môže uskutočniť až po zaplatení dane v cieľovom členskom štáte. (
12
) Na to, aby to bolo možné, teda tovar musí byť prepravený so zaplatenou daňou a – namiesto akéhokoľvek podmienečného oslobodenia od dane – musí existovať akokoľvek krátke obdobie, počas ktorého je daň zaplatená v oboch členských štátoch. Článok 22 ods. 4 sa týka vrátenia dane v prípadoch uvedených v článku 10, v ktorých príjemca nie je oprávneným vlastníkom skladu ani registrovaným či neregistrovaným obchodníkom. V takýchto prípadoch teda logicky nemôže ísť o režim s podmienečným oslobodením od dane.
34.
Naproti tomu odseky 1 a 5 článku 22 sú formulované všeobecne a netýkajú sa len jednej z konkrétnych situácií, na ktoré sa vzťahuje článok 22 ods. 2, 3 a 4.
35.
Preto zastávam názor, že v článku 22 smernice 92/12:
—
odsek 1 uvádza celý článok a všeobecne sa týka všetkých prípadov, v ktorých bol tovar podliehajúci spotrebnej dani uvedený do daňového voľného obehu v členskom štáte, ale nie je určený na spotrebu v tomto štáte, a v ktorých je vhodné vrátiť daň zaplatenú v tomto štáte, (
13
)
—
odsek 2 sa napriek tomu, že jeho doslovné znenie odkazuje späť na odsek 1, v skutočnosti týka len tých prípadov, v ktorých dochádza k pohybu tovaru podliehajúceho spotrebnej dani v režime s podmienečným oslobodením od dane, lebo vyžaduje, aby sa tovar prepravoval v súlade s ustanoveniami hlavy III,
—
odsek 3 sa osobitne týka tých prípadov upravených v odseku 1, ktoré sú uvedené v článku 7, teda prípadov, v ktorých nedochádza k pohybu v režime s podmienečným oslobodením od dane, ale s výnimkou prípadov uvedených v článku 10,
—
odsek 4 sa osobitne týka tých prípadov upravených v odseku 1, ktoré sú uvedené v článku 10, teda výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani zakúpených osobami, ktoré nie sú oprávnenými vlastníkmi skladov alebo registrovanými či neregistrovanými obchodníkmi, a odoslaných alebo prepravovaných priamo alebo nepriamo predajcom alebo v jeho mene,
—
odsek 5 je opäť všeobecným ustanovením, ktoré sa týka všetkých situácií, ktoré sa spravujú článkom ako celkom.
36.
Vzhľadom na vyššie uvedené, keďže v situácii opísanej v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nedošlo k preprave tovaru v režime s podmienečným oslobodením od dane, podmienky stanovené v článku 22 ods. 2 smernice 92/12 by sa nemali vzťahovať na vrátenie dane, o ktoré ide v konaní vo veci samej. Vnútroštátny súd bude musieť určiť, či sa uplatní článok 22 ods. 3 alebo 4. Z listín predložených spoločnosťou Scandic spolu s jej pripomienkami vyplýva, že príjemcom v Českej republike bol obchodník, a teda je nepravdepodobné, že tento prípad by spadal pod článok 10, a teda aj pod článok 22 ods. 4. Zostáva teda článok 22 ods. 3.
37.
Článok 22 ods. 3 smernice 92/12 vyžaduje vrátenie spotrebnej dane zaplatenej v odosielajúcom členskom štáte len vtedy, ak daň bola najprv zaplatená v cieľovom členskom štáte, v súlade s postupom uvedeným v článku 7 ods. 5. Tento postup vyžaduje, aby osoba, ktorá je povinná zaplatiť daň v poslednom uvedenom členskom štáte: a) pred odoslaním tovaru urobila vyhlásenie pre daňové úrady tohto členského štátu a zabezpečila tam platbu dane; b) zaplatila túto daň v súlade s postupom stanoveným predmetným členským štátom a c) podrobila sa akejkoľvek kontrole, ktorá umožní správnym orgánom tohto členského štátu presvedčiť sa, že tovar bol skutočne dodaný a že z neho bola zaplatená daň. Nevyžaduje, aby osoba, ktorá zaplatila daň v odosielajúcom členskom štáte, požiadala o vrátenie tejto dane pred odoslaním tovaru. Naopak, na prvý pohľad by sa zdalo logickejšie, aby obchodník podal žiadosť o vrátenie dane až vtedy, keď je schopný presvedčiť správne orgány odosielajúceho členského štátu, že príslušná daň bola v cieľovom členskom štáte skutočne zaplatená.
38.
Možno článok 22 ods. 3 napriek tomu vykladať tak, že dovoľuje členským štátom vyžadovať od obchodníkov, aby požiadali o vrátenie dane pred odoslaním tovaru? Určite im dovoľuje zamietnuť žiadosti o vrátenie dane, ktoré nespĺňajú „kritériá správnosti, ktoré stanovujú“. Článok 22 ods. 5 navyše stanovuje, že členské štáty majú „urči[ť] kontrolné postupy a metódy vzťahujúce sa na vrátenie uskutočnené na ich území“.
39.
Podľa môjho názoru nič v článku 7 alebo článku 22 ods. 3 smernice 92/12 osobitne nebráni členskému štátu, aby v prípadoch, na ktoré sa tieto ustanovenia vzťahujú, stanovil postup, podľa ktorého sa počiatočná žiadosť o vrátenie dane má podať pred odoslaním tovaru. V tejto fáze však žiadosť musí mať nevyhnutne predbežnú alebo dočasnú povahu: v prípadoch upravených v článku 7 a článku 22 ods. 3 nemôže dôjsť k vráteniu, kým sa nepreukáže, že tovar bol dodaný a spotrebná daň bola zaplatená v cieľovom členskom štáte. Až po splnení týchto doplňujúcich podmienok sa žiadosť môže stať konečnou a daňový orgán v odosielajúcom členskom štáte o nej môže rozhodnúť. Je zrejmé, že k tomu dôjde až po odoslaní predmetného tovaru.
40.
Z pripomienok Rumunska v prejednávanej veci vyplýva, že rumunské orgány vykladajú svoju vnútroštátnu právnu úpravu tak, že stanovuje dvojfázové konanie. Scandic ju zrejme vyložila odlišne, pričom sa domnievala, že úplnú žiadosť možno podať až v druhej fáze a že neúplnú žiadosť podanú pred odoslaním tovaru by daňový orgán pravdepodobne nezaregistroval. (
14
) Súdny dvor samozrejme nemôže rozhodnúť, ktorý výklad je správny, ale zastávam názor, že ani jeden z nich by nebol v rozpore s článkami 7 a 22 smernice 92/12 – samozrejme za predpokladu, že a) žiadosť sa považuje za riadne podanú až po doplnení a b) relevantné ustanovenia sú dostatočne jasné na to, aby zabezpečili, že bez ohľadu na to, ktorý postup sa použije, tento postup bude spĺňať požiadavky právnej istoty.
41.
Problém v prejednávanej veci sa však netýka postupu podávania žiadosti ako takého, ale zamietnutia žiadosti, ktorá napriek tomu, že bola z hmotnoprávnej stránky zo všetkých hľadísk úplná, nezodpovedala formálnym požiadavkám tohto postupu. Možno také zamietnutie odôvodniť nesplnením „kritérií správnosti“ stanovených členským štátom?
42.
Súhlasím s Komisiou, že v prejednávanom prípade by taký výsledok bol neprimeraný a odporoval by ustanoveniam smernice 92/12 ako celku. Bez ohľadu na to, aké „kritériá správnosti“ členský štát stanoví, ich cieľom musí byť zaručiť rešpektovanie systematiky smernice, najmä pokiaľ ide o zabezpečenie daňovej neutrality, ako aj predchádzanie podvodom alebo daňovým únikom.
43.
Rumunsko vo svojich pripomienkach uvádza, že relevantné „kritériá správnosti“ zahŕňajú všetky ustanovenia článku 1926 zákona o daniach a bod 184 vykonávacích pravidiel.
44.
Nemôžem však súhlasiť s tým, že všetky tieto ustanovenia (ktoré – v súlade s článkom 22 ods. 5 smernice – stanovujú postup na podanie žiadosti o vrátenie dane) predstavujú „kritériá správnosti“ v zmysle článku 22 ods. 3. Treba odlíšiť nedodržanie procesných predpisov prijatých z dôvodov administratívnej účelnosti, za ktoré možno bezpochyby uložiť primeranú sankciu, a nesplnenie „kritérií správnosti“, ktoré môže mať za následok zamietnutie žiadosti o vrátenie dane. Takéto zamietnutie, ktoré predstavuje výnimku z povinnosti členského štátu vrátiť daň podľa článku 7 ods. 6 a článku 22 ods. 3, môže byť odôvodnené len vtedy, keď existuje opodstatnené riziko, že daň napokon nebude správne vybratá. Takéto riziko neexistuje v prípade, ak odosielateľ splnil všetky požiadavky stanovené v článku 7 ods. 5 a článku 22 ods. 3. Požiadavka týkajúca sa podania dočasnej žiadosti o vrátenie dane vopred môže byť odôvodnená z administratívnych dôvodov, ale jej nesplnenie nemôže samo osebe odôvodniť zamietnutie vrátenia dane.
45.
Dodávam, že tak procesné predpisy, ako aj kritériá správnosti musia byť sformulované dostatočne jasne, aby spĺňali požiadavky právnej istoty. Ak sú procesné predpisy nejasné alebo nejednoznačné, nie je vhodné sankcionovať obchodníka, ktorý dodržal obsah kritérií správnosti, za ich nedodržanie. Takáto procesná vada tým menej odôvodňuje zamietnutie vrátenia dane.
46.
Vyššie uvedené úvahy podľa môjho názoru postačujú na poskytnutie uspokojivej odpovede na položené otázky. Vnútroštátny súd však poukazuje aj na zásady ekvivalencie a efektivity, ku ktorým sa stručne vyjadrím.
47.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je v prípade neexistencie právnej úpravy Únie pre príslušnú oblasť vecou každého členského štátu stanoviť podrobné procesné predpisy upravujúce žaloby na ochranu práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie, pod podmienkou, že nie sú menej priaznivé ako predpisy upravujúce obdobné žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a že nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity). (
15
)
48.
Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, Rumunsko vo svojich pripomienkach uvádza, že všeobecná päťročná premlčacia doba stanovená v článku 135 zákona o daňovom konaní sa vzťahuje na doplnenie (vrátane všetkých podporných dokumentov) všetkých nárokov vyplývajúcich tak z vnútroštátneho práva, ako aj z práva Únie, ale že na uplatnenie počiatočného nároku v oboch kategóriách sa môžu vzťahovať ďalšie procesné lehoty špecifické pre každú daň. Scandic – ktorá sa podľa všetkého domnieva, že by jej nebolo dovolené doplniť jej žiadosť v neskoršom štádiu – poukazuje na to, že v obchodnom styku úspech často závisí od schopnosti rýchlo dokončiť transakciu a odoslať tovar. Povinnosť podať žiadosť o vrátenie spotrebnej dane pred odoslaním tovaru by mohla predstavovať prekážku. Scandic poznamenáva, že neexistuje nijaký ekvivalent, pokiaľ ide napríklad o vrátenie DPH, ktorá je najpodobnejšou daňou. Súdnemu dvoru neboli poskytnuté podrobnejšie informácie. Preto prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či – najmä pokiaľ ide o lehoty – pravidlá týkajúce sa nárokov na vrátenie spotrebnej dane, ktoré sú založené na práve Únie, sú skutočne menej priaznivé ako pravidlá vzťahujúce sa na nároky na vrátenie daní výlučne vnútroštátnej povahy, ktoré sú založené len na vnútroštátnom práve. Ak je to tak, zásada ekvivalencie bude porušená.
49.
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, domnievam sa, že dodržanie dvojfázového postupu jasne upraveného vo vnútroštátnych právnych predpisoch samo osebe zrejme nemôže spôsobiť nadmerné sťaženie, pokiaľ a) počiatočnú „predbežnú“ žiadosť možno podať bez takého sťaženia počas prípadne krátkeho obdobia od doručenia objednávky tovaru, ktorý už bol uvedený do daňového voľného obehu, po následné odoslanie tohto tovaru do iného členského štátu a pokiaľ b) akékoľvek relevantné podporné doklady možno predložiť neskôr. Za predpokladu, že tieto podmienky sú splnené, aj keby nedodržanie lehoty na podanie počiatočnej žiadosti spôsobovalo zánik práva na vrátenie dane priznaného právom Únie, tento postup by zrejme prakticky neznemožňoval ani nadmerne nesťažoval výkon tohto práva. Ak by však predmetný postup viedol k systematickému zamietaniu vrátenia dane vždy, keď žiadosť nebola podaná pred odoslaním tovaru a neboli k nej pripojené doklady, ktoré bolo možné získať až po jeho doručení, alebo ak by čas potrebný na dodržanie potrebných formálnych požiadaviek na podanie predbežnej žiadosti o vrátenie dane bol taký dlhý, že by bránil urýchlenému odoslaniu objednaného tovaru, je zrejmé, že výkon práva na vrátenie dane by bol prakticky nemožný alebo nadmerne ťažký. Správny výklad vnútroštátnych právnych predpisov je opäť vecou vnútroštátneho súdu.
Návrh
50.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy zastávam názor, že Súdny dvor by mal odpovedať na otázky, ktoré položil Curtea de Apel Oradea – Secţia a II-a Civilă, de Contencios Administrativ şi Fiscal –, v tomto zmysle:
Za okolností, keď
i)
spotrebná daň sa zaplatí v jednom členskom štáte
ii)
z tovaru, ktorý sa následne odošle do iného členského štátu, v ktorom je určený na spotrebu,
iii)
mimo režimu s podmienečným oslobodením od dane a
iv)
za iných okolností, ako sú okolnosti uvedené v článku 10 smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam, keď
v)
spotrebná daň sa zaplatí aj v cieľovom členskom štáte a keď
vi)
sú splnené požiadavky uvedené v článku 7 ods. 4 a 5 tejto smernice,
nie je zlučiteľné s touto smernicou a najmä s jej článkami 7 a 22, ak daňový orgán odosielajúceho členského štátu zamietne vrátenie spotrebnej dane zaplatenej v tomto štáte len z dôvodu, že žiadosť nebola podaná pred odoslaním tovaru.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Smernica Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179) v znení zmien a doplnení. Smernica 92/12 bola zrušená a nahradená smernicou Rady 2008/118/ES zo 16. decembra 2008 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12/EHS (Ú. v. EÚ L 9, 2009, s. 12).
(
3
)	Komisia vo svojej správe Európskemu parlamentu, Rade a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru o uplatňovaní článkov 7 až 10 smernice 92/12/EHS [KOM(2004) 227 v konečnom znení] uviedla, že „súčasné znenie článkov 7 až 10 bolo výsledkom dlhých a zložitých diskusií v Rade. Treba však uznať, že výsledná legislatívna štruktúra nie je príliš harmonická.
Existujú totiž tri ustanovenia, ktoré sa vzťahujú na jednu konkrétnu situáciu, konkrétne na držbu výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani na obchodné účely v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom boli výrobky zakúpené, a všetky tri ustanovenia majú ten istý cieľ, teda zabezpečiť, aby sa spotrebná daň zaplatila v tomto druhom členskom štáte. Okrem toho ani jedno z týchto troch ustanovení jasne nevymedzuje svoju pôsobnosť. Z toho vyplýva, že na určité druhy pohybu sa môžu vzťahovať viaceré odlišné ustanovenia, z ktorých každé vyžaduje dodržanie iných formálnych náležitostí.“
(
4
)	Zvyšok článku 7 (odseky 7 až 9) sa týka výrobkov uvedených do daňového voľného obehu v jednom členskom štáte, ktoré boli prepravené na iné miesto určenia v tom istom členskom štáte cez územie iného členského štátu. Uvedená situácia nie je predmetom tohto konania.
(
5
)	Táto poznámka pod čiarou sa netýka slovenského znenia návrhov.
(
6
)	Článok 22 ods. 2 písm. b) pôvodne znel „pohyb tovaru, o ktorom sa hovorí v [písmene] a), má byť zaradený do [sa uskutočňuje na základe – neoficiálny preklad] dokumentu špecifikovanom [špecifikovaného – neoficiálny preklad] v článku 18 [ods. 1]“ (pozri bod 11 vyššie). Zdá sa, že článok 22 ods. 2 písm. c) nebol nikdy zmenený s cieľom zohľadniť zmenu v znení článku 22 ods. 2 písm. b).
(
7
)	V podstate to znamená, že sa na ne vzťahujú určité kontroly a vyhlásenia a musia sa zaslať spolu so zjednodušeným sprievodným dokladom.
(
8
)	Doklad uvedený v poznámke pod čiarou 7 vyššie.
(
9
)	Ide o znenie citované vnútroštátnym súdom, ktoré bolo podľa všetkého zavedené v roku 2008. Žalobca v konaní vo veci samej cituje mierne odlišné znenie, ktoré zrejme pochádza z roku 2006: „Obchodník, ktorý odosiela výrobky, musí pred ich odoslaním informovať miestne príslušný daňový úrad o svojom zámere požiadať o vrátenie spotrebnej dane za výrobky, ktoré sa majú odoslať na spotrebu v inom členskom štáte, a preukázať, že z týchto výrobkov bola zaplatená spotrebná daň.“
(
10
)	Žalobca v konaní vo veci samej opäť cituje mierne odlišné znenie: „… obchodník, ktorý odosiela výrobky, musí podať na daňovom orgáne, ktorý je miestne príslušný, žiadosť o vrátenie dane, ktorej vzor je uvedený v prílohe č. 11. K žiadosti o vrátenie dane musia byť pripojené doklady uvedené v zákone o daniach.“
(
11
)	V návrhu na začatie prejudiciálneho konania je spomenutý článok 22 ods. 1 písm. a), ktorý neexistuje. Z kontextu je zrejmé, že vnútroštátny súd má na mysli článok 22 ods. 2 písm. a).
(
12
)	Pozri tiež rozsudok z 23. novembra 2006, Joustra (C-5/05, Zb. s. I-11075, najmä bod 52).
(
13
)	To znamená všetkých prípadov, v ktorých sa daň následne zaplatí v členskom štáte, pre ktorý je tovar určený a kde je napokon uvedený do daňového voľného obehu – teda s výnimkou prípadov, v ktorých súkromné osoby nadobudnú výrobky pre vlastnú potrebu a prepravujú ich, keď je daň splatná len v členskom štáte nadobudnutia.
(
14
)	Pozri bod 19 vyššie: Scandic tvrdí, že zo vzorového tlačiva na podanie žiadosti o vrátenie dane je zrejmé, že takúto žiadosť nemožno podať pred uvedením výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani do obehu v cieľovom členskom štáte.
(
15
)	Pozri nedávny rozsudok z 18. októbra 2012, Pelati (C-603/10, bod 23 a citovanú judikatúru).