62009CC0089_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Predmetom tohto konania je žaloba, ktorú podala – podľa článku 226 ES – Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike.
2. Žalujúca inštitúcia žiada Súdny dvor, aby rozhodol, že Francúzska republika si tým, že zákonom obmedzila na jednu štvrtinu obchodný podiel, a teda aj hlasovacie práva, ktoré v rámci Societé d’Exercice Libéral à Responsabilité Limitée [spoločnosť s ručením obmedzeným pre výkon slobodného povolania (ďalej len „SELARL“)] založenej s cieľom spoločne prevádzkovať jedno alebo viaceré laboratóriá biomedicínskych analýz môžu vlastniť osoby, ktoré nie sú biológovia, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 Zmluvy ES.
3. Rovnako s odkazom na to isté ustanovenie Zmluvy ES Komisia vytýka Francúzskej republike, že fyzickým alebo právnickým osobám s potrebnou odbornou kvalifikáciou uložila vnútroštátnym zákonom v rozpore s právom zákaz účasti na základnom imaní viac ako dvoch spoločností vyššie uvedeného typu.
II – Sporná vnútroštátna právna úprava
4. Zákon č. 90-1258 z 31. decembra 1990(2), ktorý predstavuje všeobecnú vnútroštátnu právnu úpravu týkajúcu sa výkonu slobodných povolaní podliehajúcich zákonnej úprave o regulovaných povolaniach alebo povolaniach, ktorých výkon je v každom prípade predmetom ochrany vo forme spoločnosti, vo svojom článku 5 stanovuje, že viac ako polovicu základného imania spoločnosti a hlasovacích práv musia vlastniť odborníci, ktorí vykonávajú svoju činnosť v rámci spoločnosti.
5. Zostávajúcu časť základného imania, s výnimkou niektorých osobitných prípadov – upravených v druhom odseku uvedeného článku, ktoré sa netýkajú prejednávanej veci, musia vlastniť fyzické alebo právnické osoby, ktoré vykonávajú v každom prípade povolanie alebo povolania, ktoré sú predmetom činnosti spoločnosti.
6. To isté ustanovenie nakoniec stanovuje, že po porade s Conseil d’État (Štátna rada) možno obmedziť počet spoločností založených na účely výkonu toho istého povolania, v ktorých sa na ich základnom imaní môže podieľať tá istá osoba, ktorá je spomínanou fyzickou alebo právnickou osobou.
7. Konkrétnejšie, pokiaľ ide o spoločnosti založené s cieľom spoločne vykonávať slobodné povolanie riaditeľa a zástupcu riaditeľa laboratórií biomedicínskych analýz, článok 11 ods. 1 dekrétu č. 92‑545 zo 17. júna 1992(3) stanovuje, že podiel na základom imaní spoločnosti tohto typu, ktorý môže mať jedna alebo viac osôb, ktoré nemajú osobitnú odbornú kvalifikáciu, nemôže presiahnuť jednu štvrtinu základného imania.
8. Druhý odsek tohto článku ďalej stanovuje, že podiel, ktorý môže vlastniť jedna alebo viac osôb, ktoré nemajú osobitnú odbornú kvalifikáciu v prípade spoločnosti pre výkon slobodného povolania, ktorá je založená vo forme komanditnej spoločnosti na akcie, môže byť síce väčší ako vyššie uvedených 25 %, ale v žiadnom prípade nemôže dosiahnuť 50 % základného imania.
9. Nakoniec podľa článku 10 tohto dekrétu tá istá fyzická alebo právnická osoba, ktorá je osobou uvedenou v bode 1 a 5 druhého odseku článku 5 zákona č. 90‑1258 z 31. decembra 1990, sa nemôže podieľať na základnom imaní vo viac ako dvoch spoločnostiach vyššie uvedeného typu.
10. Tento zákaz, ako bolo vysvetlené na pojednávaní konanom 25. marca 2010, sa v podstate týka biológov a nie osôb, ktoré nemajú uvedenú odbornú kvalifikáciu, ktoré naopak nie sú účinkami uvedeného ustanovenia dotknutí, s výnimkou všeobecne stanovenej maximálnej výšky podielu na 25 %, ktorý môžu mať jednotlivo v každej spoločnosti.
11. V dôsledku prijatia nariadenia č. 2010-49 z 13. januára 2010, ktoré Francúzska republika, ako bude spresnené nižšie, oznámila Komisii, došlo vo vnútroštátnej právnej úprave k niekoľkým zmenám, najmä so zreteľom na ustanovenia obsiahnuté v zákonníku verejného zdravia, ktoré účastníci konania viackrát citujú v podaniach predložených počas písomnej časti tohto konania.
12. Na tieto zmeny sa však neprihliada na základe zásady potvrdenej ustáleným spôsobom Súdnym dvorom, ktorá nie je v rámci tohto sporu spochybnená, podľa ktorej sa má existencia nesplnenia povinnosti hodnotiť vo vzťahu k situácii konkrétneho členského štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a Súdny dvor nemôže brať do úvahy neskoršie zmeny.(4)
III – Konanie pred podaním žaloby
13. Na základe prijatej sťažnosti Európska komisia zaslala 4. apríla 2006 Francúzskej republike prvú výzvu, v ktorej naznačila problém súladu vyššie uvedenej právnej úpravy týkajúcej sa spoločností založených s cieľom spoločne vykonávať slobodné povolanie riaditeľa a zástupcu riaditeľa laboratórií biomedicínskych analýz so slobodou usadiť sa stanovenou v článku 43 Zmluvy ES.
14. Napriek tomu, že Komisia vyzvala Francúzsku republiku, aby predložila svoje pripomienky – v lehote dvoch mesiacov od prijatia výzvy – Francúzska republika sa domnievala, že na ňu nemusí odpovedať.
15. Komisia, ktorá sa domnievala, že došlo k porušeniam, ktoré sú predmetom prijatej sťažnosti, následne Francúzskej republike oznámila odôvodnené stanovisko z 15. decembra 2006 a žiada uvedený členský štát, aby mu vyhovel v lehote dvoch mesiacov.
16. V liste zo 14. februára 2007 Francúzska republika zaujala stanovisko a existenciu vyššie uvedených porušení spochybnila z hľadiska obidvoch aspektov predostretých Komisiou; najmä tvrdila, že obmedzenia zavedené francúzskou právnou úpravou sa majú považovať za opatrenia, ktoré sú vzhľadom na cieľ sledovaný štátnou správou, ktorý spočíva v ochrane verejného zdravia, odôvodnené zásadami primeranosti a proporcionality.
17. V ďalšom liste z 11. apríla 2008 však minister zdravotníctva vysvetlil, že Francúzska republika v nadväznosti na zámer uskutočniť celkovú reformu sektora lekárskej biológie – do začiatku roka 2009 – a na návrh zákona, ktorý bol následne predložený, zmenila svoje stanovisko; zamýšľané zrušenie všetkých obmedzení týkajúcich sa vlastníctva podielov na základnom imaní spoločností založených s cieľom spoločne vykonávať činnosti biomedicínskych analýz, s výnimkou určitých presne vymedzených prípadov spojených s nezlučiteľnosťou funkcií, umožní poskytnúť primeranú odpoveď na výhrady Komisie.
18. Keďže Komisia nedostala od Francúzskej republiky nijakú ďalšiu informáciu, listom z 20. novembra 2008 ju požiadala o správu o napredovaní prác; francúzske orgány v liste z 27. decembra 2008 spresnili, že k prijatiu dotknutého návrhu zákona nedôjde skôr ako v máji 2009.
19. Komisia z toho dôvodu podala 2. marca 2009 podľa článku 226 ES žalobu.
IV – Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania
20. Toto konanie sa vyznačuje tým, že Francúzska republika zmenila v priebehu písomnej časti konania stanovisko uvádzané na svoju obranu, najmä oproti stanovisku, ktoré zastávala počas konania pred podaním žaloby; k tomu došlo najmä po prednesení príslušných návrhov a po uverejnení niektorých rozsudkov (ktoré budú podrobne skúmané v nasledujúcich bodoch) týkajúcich sa niektorých sporov prejednávaných Súdnym dvorom, ktoré poskytli odpoveď na podobné otázky.
21. Žalovaná vo svojom vyjadrení k žalobe z 22. mája 2009, v ktorom po prvýkrát odkázala na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot 16. decembra 2008 vo veci C‑531/06, Komisia/Taliansko(5), prejednávanej pred Súdnym dvorom, požiadala o zamietnutie žaloby, pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod; nezákonnosť zákazu účasti osoby s potrebnou odbornou kvalifikáciou na základnom imaní viac ako dvoch spoločností stanoveného vnútroštátnym zákonom naopak nespochybnila.
22. Komisia vo svojej replike z 15. júla 2009, v ktorej odkazuje na rozsudky vyhlásené Súdnym dvorom v niektorých konaniach týkajúcich sa obmedzení, pokiaľ ide o vlastníctvo lekární, zdôraznila skutočnosť, že Francúzska republika zmenila svoje stanovisko oproti stanovisku, ktoré zastávala v rámci konania pred podaním žaloby, a zotrvala na svojich návrhoch, ktoré už uviedla v žalobe.
23. Žalovaná vo svojej duplike z 5. októbra 2009 spresnila, že aj keby sa jej pôvodné vyjadrenie mohlo vykladať tak, že ním myslela opak, nechcela povedať, že obmedzenie, akým je to, o ktoré ide v prejednávanej veci, nemožno v nijakom prípade odôvodniť.
24. Najmä s prihliadnutím na mieru voľnej úvahy, ktorá musí byť priznaná členským štátom, pokiaľ ide o úroveň ochrany verejného zdravia, ktorú treba zabezpečiť, a o spôsob, akým má byť zabezpečená, rozhodnutie prijaté na vnútroštátnej úrovni zabezpečiť viac ponúk v oblasti medicínskej biológie tým, že sa zabráni tomu, aby sa finančné prostriedky, pokiaľ ide o majetok laboratórií, sústreďovali v rukách jedného biológa alebo jednej spoločnosti prevádzkujúcej viac laboratórií, malo byť v zásade uznané za legitímne.
25. Obmedzujúce opatrenie účinné vo Francúzsku je vzhľadom na splnenie tohto legitímneho cieľa sporné len z dvoch hľadísk: a) nezakazuje tzv. „reťazenie“ spoločností; b) nie je úplne primerané svojmu cieľu, pretože sa uplatňuje na podiely na základnom imaní v spoločnostiach nachádzajúcich sa na celom území štátu bez rozdielu, bez akéhokoľvek zohľadnenia, či sa nachádzajú v lokalitách, ktoré sú od seba vzdialenejšie alebo nie.
26. Po vyriešení týchto dvoch problémov v rámci plánovaného návrhu reformy daného sektora sa toto ustanovenie bude musieť teda považovať za zlučiteľné s článkom 43 Zmluvy ES, pretože vzhľadom na požiadavku ochrany verejného zdravia,(6) ktorá sa má uskutočniť zabezpečením viacerých ponúk v oblasti biologickej medicíny na celom území štátu, je vhodné a primerané.
27. Toto naposledy uvedené ustanovenie je totiž zárukou proti riziku koncentrácie finančného kapitálu laboratórií, v dôsledku ktorého prípadné ukončenie činnosti jedného biológa – alebo jednej spoločnosti so štatútom biológa – môže viesť k tomu, že pacienti nebudú môcť na niektorých častiach územia využívať službu medicínskej analýzy.
28. Francúzska republika v každom prípade zotrvala na svojich návrhoch uvedených vo vyjadrení k žalobe, v ktorom žiadala zamietnuť žalobu Komisie, len pokiaľ ide o žalobný dôvod, ktorý súvisí s obmedzeniami subjektívneho charakteru týkajúcimi sa majetkovej účasti v rovnakej spoločnosti.
29. V nadväznosti na memorandum z 5. februára 2010 bola Francúzska republika v súlade s článkom 54a Rokovacieho poriadku Súdneho dvora požiadaná o predloženie stanoviska k tvrdeniu, ktoré Komisia prvýkrát uviedla vo svojej replike, podľa ktorého francúzske orgány umožnili určitým zariadeniam prostredníctvom mechanizmu oddelenia finančných práv od hlasovacích práv, pokiaľ ide o rozhodnutia týkajúce sa fungovania a organizácie laboratórií, aby mali prístup k „vonkajšiemu“ kapitálu – vo vlastníctve osôb, ktoré nie sú biológovia – v rozsahu viac ako 25 %.
30. Francúzska republika v liste z 18. marca 2010 zaslala Súdnemu dvoru nótu z 9. marca 2010 adresovanú Komisii, v ktorej jej predložila nariadenie č. 2010-49 z 13. januára 2010 o biologickej medicíne, na ktorého návrh sa odvolávala počas konania pred podaním žaloby, ako bolo uvedené vyššie v bode 17, ako aj vo svojej duplike (pozri bod 26 vyššie).
31. Na pojednávaní konanom 25. marca 2010 účastníci konania na konci diskusie a aj v súvislosti s otázkou, ktorú im predtým písomne položil Súdny dvor, zopakovali svoje návrhy, ktoré už uviedli vo svojich vyjadreniach.
V – Analýza
A – Obmedzenia subjektívneho charakteru týkajúce sa účasti na základnom imaní v rovnakej spoločnosti
1. Vytýkané nesplnenie povinnosti – o existencii obmedzenia slobody usadiť sa
a) Tvrdenia účastníkov konania
32. Komisia, ktorá za referenčné kritérium namietaného porušenia povinnosti považuje článok 43 Zmluvy ES, ktorý sa po nadobudnutí účinnosti Lisabonskej zmluvy zmenil na článok 49 ZFEÚ, tvrdí, že uvádzané ustanovenia zákona prijaté Francúzskou republikou majú za následok obmedzenie možnosti, najmä pokiaľ ide o právnické osoby pochádzajúce z iných členských štátov, podieľať sa na prevádzkovaní – vo forme spoločnosti – jedného alebo viacerých laboratórií biomedicínskych analýz.
33. Osoby, ktoré pochádzajú z iných členských štátov, kde prevádzkujú jedno alebo viac laboratórií biomedicínskych analýz, majú takisto obmedzenú aj možnosť zriadiť si na území Francúzska prevádzkareň, ak nespĺňajú subjektívne podmienky stanovené miestnou právnou úpravou s osobitným zreteľom na požiadavky osobnej spôsobilosti, ktoré sa vyžadujú od osôb podieľajúcich sa na základnom imaní.
34. Žalujúca inštitúcia odkazuje najmä na zásadu – dávno prijatú Súdnym dvorom – podľa ktorej článku 43 ES odporuje akékoľvek vnútroštátne opatrenie, ktoré, hoci sa uplatňuje bez diskriminácie založenej na štátnej príslušnosti, môže štátnym príslušníkom Spoločenstva brániť vo výkone slobody usadiť sa stanovenej v Zmluve alebo ho urobiť menej príťažlivým.
35. Francúzska republika v tejto súvislosti uvádza, že článok 152 ods. 5 Zmluvy ES stanovuje, že činnosť Európskeho spoločenstva v oblasti zdravia verejnosti plne rešpektuje zodpovednosť členských štátov za organizáciu zdravotníctva a poskytovanie zdravotníckych služieb a zdravotnej starostlivosti.
36. Žalovaná okrem toho pripúšťa, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pri výkone tejto právomoci však členské štáty musia dodržiavať právo Spoločenstva, najmä ustanovenia Zmluvy ES týkajúce sa slobody usadiť sa.(7)
37. Žalovaná sa však domnieva, že aj keď obmedzenie týkajúce sa vlastníctva podielov v spoločnostiach vyššie uvedeného typu môže v prejednávanej veci predstavovať obmedzenie slobody usadiť sa, toto obmedzenie treba považovať za vysvetliteľné naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, ktorým je cieľ ochrany verejného zdravia (pozri bod 34 vyjadrenia k žalobe).
b) Posúdenie
38. Zásada, podľa ktorej článok 43 ES vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré, aj keď sa uplatňuje bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, je spôsobilé sťažiť alebo urobiť menej príťažlivým výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou pre príslušníkov členských štátov Spoločenstva, je všeobecnou zásadou, ktorú Súdny dvor potvrdil ustáleným spôsobom.(8)
39. Obmedzenie subjektívneho charakteru týkajúce sa majetkovej účasti v spoločnosti prevádzkujúcej jedno alebo viac laboratórií biomedicínskych analýz teda bráni alebo v každom prípade sťažuje osobám, ktoré pochádzajú z iných členských štátov podieľať sa na základnom imaní tejto spoločnosti; rovnaký negatívny účinok nastáva aj vtedy, keď sa na území Francúzska prípadne usadia spoločnosti vykonávajúce tú istú činnosť v inom členskom štáte, ktoré nespĺňajú osobitné subjektívne podmienky stanovené ustanoveniami platnými vo Francúzsku.
40. Napokon zo skutočnosti, že tento obmedzujúci účinok nastáva bez ohľadu na štátnu príslušnosť dotknutých osôb, nevyplýva, že neexistuje rozpor so základnou slobodou usadiť sa upravenou v článku 43 Zmluvy ES.
41. Na základe týchto úvah je teda potrebné následne posúdiť, či existuje odôvodnenie obmedzení, ktoré Komisia považuje za nezákonné, alebo nie.
2. O prípadných odôvodneniach zisteného obmedzenia – posúdenie vhodnosti a primeranosti prijatých obmedzujúcich opatrení
a) Tvrdenia účastníkov konania
42. Francúzska republika na svoju obranu uvádza, že obmedzenia subjektívneho charakteru týkajúce sa majetkovej účasti v spoločnosti založenej na účely výkonu činnosti biomedicínskych analýz, ktoré boli zavedené uvádzanou zákonnou právnou úpravou, majú za cieľ zabezpečiť pacientom kvalitné poskytovanie starostlivosti a chrániť nezávislosť rozhodovania riaditeľov laboratórií.
43. Naliehavý všeobecný záujem, ktorým je verejné zdravie, je totiž chránený tým, že sa zabráni tomu, aby títo riaditelia laboratórií zohľadňovali pri svojich rozhodnutiach skôr hospodárske ako zdravotné hľadisko.
44. Komisia naopak tvrdí, že opatrenia prijaté Francúzskou republikou nie sú vzhľadom na deklarovaný cieľ vhodné a primerané.
45. Tento záver potvrdzuje skoršie rozhodnutie vo veci, ktorá je nepopierateľne podobná s týmto prípadom, týkajúce sa podobných obmedzení vlastníctva podielov na základnom imaní zavedených gréckou právnou úpravou, pokiaľ ide o prevádzkovanie očnej optiky vo forme spoločnosti (pozri body 35 a 36 žaloby).
46. Žalobkyňa totiž zdôraznila, že Súdny dvor(9) v danom prípade konštatoval, že Helénska republika si tým, že nedovoľuje optikovi prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku, ako aj tým, že podiel na imaní spoločnosti, ktorý môžu prípadne nadobudnúť fyzické alebo právnické osoby, ktoré nie sú optikmi, obmedzuje len na 50 %, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 48 ES.
47. Komisia odkazuje na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer v predmetnej veci 7. decembra 2004, s osobitným zreteľom na použité rozdelenie vzťahov – pokiaľ ide o činnosti týkajúce sa obchodu – na vzťahy patriace do vnútornej sféry a vzťahy, ktoré naopak patria do vonkajšej sféry.
48. Najmä pokiaľ ide o prvú sféru, do tejto „… patrí vlastníctvo – ktoré by zahŕňalo napríklad priestory alebo miestnosť, kde sa obchod nachádza, kartotéku zákazníkov, tovar, alebo obchodné meno –, pracovnoprávne vzťahy so zamestnancami, a_… majetkové otázky – čo nie je to isté, ako vlastníctvo, s ktorým sa tento inštitút spája prostredníctvom viacerých právnych foriem –, ako aj správu a riadenie. Do druhej skupiny patria vzťahy s tretími osobami, najmä s dodávateľmi_..., s kupujúcimi, zákazníkmi, alebo, ak niekto uprednostňuje toto označenie, s pacientmi“.(10)
49. V predmetnej veci dotknutý členský štát zaviedol podľa vyjadrenia generálneho advokáta niektoré obmedzenia týkajúce sa vnútornej sféry v rozsahu, v akom súvisia so subjektívnymi podmienkami prevádzkovania očnej optiky, ktoré však odôvodňuje úvahami súvisiacimi s oblasťou, ktorá má naopak vonkajšiu povahu, týkajúcou sa vzťahov optika poskytujúceho službu s jeho zákazníkmi a tiež možnou zodpovednosťou v prípade pochybenia optika.
50. Komisia nakoniec zdôraznila, že Súdny dvor v predmetnej veci skonštatoval, že cieľ ochrany verejného zdravia uvádzaný gréckou vládou sa dá „ dosiahnuť prostredníctvom opatrení, ktoré obmedzujú slobodu usadiť sa tak fyzických osôb, ako aj právnických osôb v menšej miere, napríklad požadovaním prítomnosti vysokoškolsky vzdelaného optika – zamestnanca alebo spoločníka – v každej očnej optike, alebo pomocou predpisov o občianskoprávnej zodpovednosti za škodu spôsobenú použitou osobou, ako aj pomocou predpisov ukladajúcich povinné poistenie pre osoby vykonávajúce určité povolanie “.(11)
51. Na dosiahnutie uvedeného cieľa stačí v podstate len to, aby pri výkone činností v rámci tzv. „vonkajších“ vzťahov laboratória a najmä pri úkonoch, pri ktorých dochádza ku styku s pacientom, bol povinne prítomný biológ; uvedená povinnosť však nie je odôvodnená z hľadiska tzv. „vnútorných“ vzťahov, ktoré súvisia s vlastníctvom laboratória.
52. Francúzska republika v tejto súvislosti na svoj účet naopak tvrdila, že vzhľadom na špecifickú všeobecnú povahu medicínskej biológie, ako aj na absolútnu osobitosť – aj pokiaľ ide o univerzitné vzdelávanie – organizácie uvedenej činnosti vo Francúzsku v porovnaní s veľkou časťou členských štátov sa na daný prípad majú uplatniť skôr zásady stanovené Súdnym dvorom, ktoré sa týkajú sektora farmácie.
53. V tejto súvislosti vo svojom vyjadrení k žalobe odkázala na návrhy prednesené 16. decembra 2008 vo veci C‑531/06 prejednávanej pred Súdnym dvorom (Komisia/Taliansko), v ktorých generálny advokát Bot v súvislosti s citovanou oblasťou v prvom rade uviedol (bod 106), že rozlišovanie medzi internými aspektmi a externými aspektmi má umelú povahu.
54. Je náročné zaistiť, aby prevádzkovateľ, ktorý nie je farmaceutom, nezasahoval do vzťahu, ktorý udržuje farmaceut so zákazníkmi, a táto situácia je porovnateľná so situáciou biomedicínskych laboratórií, ktoré sú tiež jadrom systému zdravotníctva.
55. Na účely preukázania uvedeného tvrdenia, že tieto prípady sú totožné, žalovaná uvádza, že medicínska biológia je disciplína zastávajúca v rámci systému zdravotníctva popredné miesto, ktorá sa navyše neustále vyvíja a zahŕňa mimoriadne široké oblasti pôsobnosti, akými sú mikrobiológia, hematológia, biochémia, imunohematológia; vyžaduje si tiež používanie mimoriadne zložitých technológií, akými sú technológie molekulárnej biológie.
56. Žalovaná okrem iného dodáva, že činnosť laboratória analýz bežne pozostáva z tzv. preanalytickej fázy (v rámci ktorej sa určení zamestnanci stretnú s pacientom, vykonajú potrebné odbery vzoriek, ktoré môžu mať aj „invazívnu“ povahu), z analytickej fázy v pravom zmysle slova, ktorá má výlučne technický charakter a vykonáva sa ručne alebo pomocou príslušných prístrojov, a z postanalytickej fázy (hodnotenie výsledkov analýz aj z hľadiska osobnostnej charakteristiky pacienta).(12)
57. Pritom zvláštnosť Francúzska (v porovnaní s organizáciou tohto sektora v iných štátoch Európskej únie) spočíva v tom, že tieto tri rozličné fázy sú v podstate spojené, a to na základe rozhodnutia prijatého s konkrétnym cieľom priznať biológovi významnejšie postavenie podobné lekárovi.
58. Biológ teda v rámci francúzskeho systému nevykonáva len analytické činnosti, ktoré sú výlučne technického charakteru, ale aj činnosti, pri ktorých sa dostáva do priameho kontaktu s pacientom a v prvom rade vyhodnocuje analýzu, o ktorej výsledkoch informuje pacienta a môže sa spolu s ošetrujúcim lekárom podieľať aj na rozhodnutí o ďalšom liečebnom postupe.
59. S týmto prístupom je teda zrejme celkom v súlade voľba, pre ktorú sa rozhodlo Francúzsko, že biológ pre získanie kvalifikácie musí najprv ukončiť medicínske alebo farmaceutické vzdelanie a potom sa špecializovať v medicínskej biológii, takže na dosiahnutie celého vzdelania sa vyžaduje štúdium v trvaní prinajmenšom desať rokov.
60. Na základe týchto úvah riešenie, ktoré prijal Súdny dvor v prípade činnosti optika, nie je podľa žalovanej použiteľné aj na laboratóriá medicínskych analýz.
61. Zavedené obmedzujúce opatrenie týkajúce sa účasti na základnom imaní je teda odôvodnené – analogicky vo vzťahu k prípadu lekární – z hľadiska potreby zabezpečiť úplnú nezávislosť odbornej činnosti riaditeľa laboratória, ktorú musí vykonávať iba v súlade s pravidlami profesijnej etiky a bez akéhokoľvek tlaku, najmä finančného; a to s cieľom, ako už bolo zdôraznené, zabezpečiť čo najlepšiu možnú starostlivosť o ochranu verejného zdravia.
62. Výrok obsiahnutý v citovaných návrhoch (pozri bod 121), podľa ktorého sa výdaj liekov – z dôvodu miery svojho dosahu na verejné zdravie – odlišuje od predaja výrobkov očnej optiky, platí teda rovnako, aj pokiaľ ide o činnosť biomedicínskych analýz.
63. Napokon primeranosť prijatého opatrenia spočíva aj v tom, že základné imanie laboratórií nie je celé vyhradené len biológom, pretože investori, ktorí nie sú biológovia, môžu v nich v každom prípade získať obchodný podiel, hoci len v rozsahu nie väčšom ako 25 %.
64. Uvedené obmedzenie zodpovedá legitímnej požiadavke zabrániť tomu, aby spoločníci, ktorí nie sú odborníci, ale výlučne investori, ktorých cieľom je dosiahnuť zisk, mali rozhodujúci vplyv pri prijímaní rozhodnutí týkajúcich sa spoločnosti, v dôsledku čoho, by odborníci stratili svoju nezávislosť.(13)
65. Hoci francúzska právna úprava na jednej strane zaručuje možnosť prístupu k základnému imaniu aj osobám, ktoré nie sú biológovia, na druhej strane tým, že obmedzuje výšku podielu, ktorý môžu tieto osoby nadobudnúť, zabezpečuje zachovanie rozhodovacej právomoci spoločníkov, ktorí sú odborníkmi v danej oblasti, a tak im v podstate umožňuje zachovať si svoju nezávislosť rozhodovania.
66. Žalobkyňa vo svojej replike pri spochybňovaní tvrdení žalovanej obsiahnutých v jej vyjadrení k žalobe uviedla, že riešenie, ktoré prijal Súdny dvor vo veci týkajúcej sa lekární, ktoré sa odlišuje od riešenia prijatého v rozsudku, na ktorý pôvodne odkázala, sa vysvetľuje absolútne osobitnou povahou liekov, ktorá ich vyníma z okruhu všetkých ostatných tovarov; odlišnosť tohto sektora neumožňuje, aby bolo toto riešenie použité na prejednávanú vec.
67. Najmä skutočnosť, že činnosti medicínskej biológie sa vykonávajú len na základe žiadanky lekára, vedie k väčšej záruke jednak z hľadiska ochrany verejného zdravia, ako aj kontroly výdavkov na zdravotnícky systém.
68. Okrem iného Komisia po prvýkrát v tejto súvislosti uviedla, že sektor lekárskej biológie sa vyznačuje aj potrebou veľkého množstva finančných prostriedkov, a preto opatrenie, ktoré obmedzuje vstup „vonkajšieho“ kapitálu, nie je vhodné na svoj účel.
69. Francúzska republika vo svojej duplike pri spochybňovaní tvrdení žalobkyne obsiahnutých v jej replike zdôraznila, že judikatúra, na ktorú odkazuje Komisia, nie je celkom relevantná, pretože s prihliadnutím na mimoriadnu podobnosť situácií a totožnosť rizika pre verejné zdravie je potrebné uplatniť skôr zásady vyjadrené v návrhoch a v rozsudkoch v oblasti farmácie, ktoré boli prednesené a vyhlásené v priebehu písomnej časti konania a na ktoré sa odkazuje počas tejto časti konania.
70. Žalovaná navyše spochybnila tvrdenie, že neobmedzená možnosť vstupu kapitálu do spoločností prevádzkujúcich laboratória biomedicínskych analýz vedie k efektívnemu zlepšeniu kvality vyšetrení a k dosiahnutiu úspor pre sociálny systém.
b) Posúdenie
71. Podľa zásady, ktorá už bola potvrdená judikatúrou, vnútroštátne opatrenia, ktoré môžu brániť alebo urobiť menej príťažlivým výkon základných slobôd zaručených Zmluvou, musia spĺňať štyri podmienky: 1. uplatnia sa nediskriminačným spôsobom; 2. budú zodpovedať naliehavým dôvodom všeobecného záujmu; 3. budú spôsobilé dosiahnuť sledovaný cieľ, a 4. nepôjdu nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné.(14)
72. Za týchto podmienok účastníci konania nespochybňujú okolnosť, že ochrana verejného zdravia je jedným z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, ktoré podľa článku 46 ods. 1 ES môžu odôvodniť obmedzenia slobody usadiť sa.(15)
73. Okrem iného, práve čo sa týka skúmania dôvodov, ktoré môžu odôvodniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb (túto zásadu možno však samozrejme analogicky uplatniť na slobodu usadiť sa) v sektore laboratórií biomedicínskych analýz, Súdny dvor mal už možnosť rozhodnúť, že cieľ zachovať kvalitné zdravotnícke služby môže patriť medzi výnimky stanovené v článku 46 ES, pokiaľ taký cieľ prispieva k dosiahnutiu vysokej úrovne ochrany zdravia.(16)
74. Dotknuté obmedzujúce opatrenie má nesporne nediskriminačnú povahu; naopak chúlostivejšou otázkou je určiť, či je z hľadiska sledovaného cieľa vhodné a primerané.
– Sektor dotknutý obmedzujúcim opatrením a príslušná relevantná judikatúra
75. Prvá otázka, na ktorú treba odpovedať, sa týka toho, či otázka tak, ako je položená, môže byť skutočne presne zodpovedaná aj na základe zásad stanovených Súdnym dvorom v uvádzanom rozsudku proti Grécku, ktoré prijalo podobné obmedzenia, pokiaľ ide o zákon o výkone povolania optika a o obchodoch s optickými potrebami, alebo či ide naopak o rozsudok, ktorý nie je celkom relevantným precedensom.
76. Je naozaj pravda, že situácia, ktorú Súdny dvor skúmal vo veci týkajúcej sa povolania optika, je veľmi podobná s práve prejednávaným prípadom a že preto – ako tvrdí Komisia – je potrebné zvlášť pozorne preskúmať prednesené tvrdenia a riešenia, ktoré boli v danej veci prijaté; podľa mňa však medzi nimi existuje niekoľko podstatných rozdielov.
77. Vec, ktorá je predmetom tohto konania, sa vyznačuje predovšetkým osobitosťou dotknutého sektora – to znamená sektora biomedicínskych laboratórnych analýz –, ako aj právnou úpravou prijatou dotknutým členským štátom, ktorá obsahuje určité špecifiká z hľadiska celkovej organizácie práce a vzdelávania dotknutých odborníkov, ktorých cieľom je dosiahnuť obzvlášť vysoký stupeň kvality služby.
78. Pri zvážení predpokladov, o ktoré sa opiera vo svojej obrane Francúzska republika, a teda pri zohľadnení skutočného predmetu sporu naozaj vidieť niekoľko podstatných rozdielov oproti judikatúre citovanej Komisiou; a to jednak pokiaľ ide o dotknutý sektor, ako aj o dôvody odôvodňujúce zavedené obmedzenie.
79. V podstate sa domnievam, že tak, ako uviedol žalovaný členský štát prvýkrát vo svojom vyjadrení k žalobe z 22. mája 2009, pre prejednávanú vec sú zrejme skutočne viac relevantné odkazy na konania, v rámci ktorých Súdny dvor rozhodoval o práve vyhradenom výlučne osobám s príslušnou odbornou kvalifikáciou vlastniť a prevádzkovať lekáreň.(17)
80. Táto judikatúra je prejednávanej veci bližšia z dôvodu väčšej podobnosti medzi farmaceutickým sektorom a sektorom biomedicínskych analýz – ktorý je navyše vo Francúzsku upravený absolútne osobitným spôsobom – ako medzi týmto posledným uvedeným sektorom a sektorom optiky.
81. Inou a možno ešte dôležitejšou okolnosťou je to, že Súdny dvor vo veci, ktorá viedla k prijatiu judikatúry, na ktorú sa odvoláva Komisia, neskúmal otázku nezávislosti rozhodovania ako osobitnú podmienku vyššej kvality poskytovania služieb z hľadiska väčšej ochrany verejného zdravia.
82. Tento sektor možno vzhľadom na charakteristické znaky povolania biológa vo Francúzsku, ako boli opísané vyššie spolu s konkrétnym spôsobom prevádzkovania laboratória biomedicínskych analýz stotožniť so sektorom farmácie.
83. Nesprávny postup môže v obidvoch prípadoch viesť k dosť vážnemu ohrozeniu prvoradého záujmu, ktorým je zdravie. Tak ako vydanie nesprávneho lieku zo strany farmaceuta pacientovi mu môže spôsobiť vážne zdravotné ťažkosti, rovnako aj vykonanie biomedicínskej analýzy nevhodným spôsobom, teda podľa okolností daného prípadu neskoro alebo nesprávne, môže spôsobiť ujmy rovnakého druhu (lekár by napríklad mohol pre nesprávny diagnostický výsledok stanoviť nesprávnu diagnózu a rozhodnúť sa pre nesprávnu liečbu).
84. Navyše spôsoby, akými sa vykonávajú uvedené činnosti, sú veľmi podobné, okrem iného aj pokiaľ ide o mechanizmus uhrádzania nákladov systémom sociálneho zabezpečenia; nesprávne vykonanie biomedicínskych analýz, či už z hľadiska kvality alebo kvantity, môže mať za následok práve tak ako v prípade vydávania liekov, že systému sociálneho zabezpečenia, a teda štátu, vzniknú zbytočné náklady.
85. Komisia sa naopak domnieva, že medzi týmito dvomi sektormi existujú rozdiely, ktoré vylučujú uplatniteľnosť rovnakých zásad judikatúry; odvoláva sa po prvé na skutočnosť, že analýzy možno vykonať výlučne len na základe lekárskej žiadanky. Pacient teda nemôže priamo požiadať laboratórium o vykonanie analýzy a ani biológ nemôže sám bez uvedenej žiadanky rozhodnúť, že ju vykoná.
86. Po druhé uvádza, že hoci sa výsledky analýzy doručujú jednak lekárovi, ktorý vystavil žiadanku, ako aj pacientovi, tento v každom prípade nemá také odborné schopnosti, aby si z nich vedel vyvodiť záver, pokiaľ ide o potrebný liečebný postup, a o tomto postupe musí v každom prípade rozhodnúť lekár.
87. V skutočnosti sama žalobkyňa uznáva, že obvykle aj lieky, aby boli uhrádzané zo systému sociálneho zabezpečenia, môžu byť vydávané a predávané len na základe lekárskeho predpisu.
88. V priebehu pojednávania totiž vyšlo najavo, že približne 85 % liekov sa v lekárňach predáva na lekársky predpis, ako je to v prípade analýz, ktorých veľká časť sa vykonáva v zásade na základe žiadanky lekára.
89. Podľa Komisie totiž v prípade činnosti farmaceutov Súdny dvor vo svojich rozsudkoch pri rozhodnutí o odôvodnenosti obmedzenia obsiahnutého v zákone implicitne zobral do úvahy práve okolnosť, že niektoré lieky sa môžu predávať bez lekárskeho predpisu; a aby sa zabránilo uvedenému zdravotnému riziku, vyžaduje sa stála prítomnosť farmaceuta, ktorý môže spotrebiteľa upozorniť na prípadné škodlivé vzájomné pôsobenie liekov.(18)
90. Tieto tvrdenia však nie sú rozhodujúce. Na jednej strane totiž z uvádzaných rozsudkov výslovne nevyplýva, že by Súdny dvor na účely odôvodnenia prijatej kladnej odpovede zobral do úvahy ako rozhodujúcu skutkovú okolnosť to, že sa lieky v niektorých prípadoch vydávajú bez predchádzajúceho lekárskeho predpisu.
91. Je pravda, že na túto skutočnosť sa v podstate odvoláva generálny advokát Bot v už citovaných návrhoch, kde uvádza, že farmaceutova povinnosť poradiť nadobúda veľkú dôležitosť v prípade liekov, pre ktoré nie je potrebný lekársky predpis, liekov, ktorých množstvo sa konštantne zvyšuje z dôvodu potreby zachovania rovnováhy sociálnych účtov.(19)
92. Táto skutočnosť je však uvedená na doplnenie toho, čo je výslovne stanovené v tom istom bode uvedených návrhov, že poslanie, ktoré plní farmaceut, sa neobmedzuje len na predaj liekov.
93. Činnosť vydávania liekov podľa generálneho advokáta tiež zo strany farmaceuta vyžaduje ďalšie plnenia, medzi ktoré okrem výroby farmaceutických prípravkov alebo poskytovania informácií a rád zaručujúcich správne použitie liekov patrí aj overenie lekárskych predpisov.
94. Na druhej strane sám Súdny dvor v obidvoch rozhodnutiach týkajúcich sa sektora farmácie spresnil, že lieky „ vydávané na predpis alebo používané z terapeutických dôvodov “ sa môžu napriek všetkému ukázať ako veľmi škodlivé pre zdravie, pokiaľ sa užívajú v prípadoch, keď to nie je nevyhnutné, alebo pokiaľ sa užívajú nesprávne.(20)
95. Skutočnosť, že lieky sa môžu vydávať na lekársky predpis, ktorú výslovne uviedol Súdny dvor, sa v podstate fakticky nepovažovala za okolnosť, ktorá by vylučovala osobitnú povahu liekov z hľadiska zdravotných rizík vyplývajúcich z ich nesprávneho užívania, alebo z ich užívania v prípadoch, keď to nie je nevyhnutné.
96. Je pravda, že biológ plní mimoriadne významnú úlohu aj vtedy, keď sa medicínske analýzy vykonávajú na základe žiadanky lekára, a to nie že by tým mala byť podcenená úloha a odbornosť lekára, ktorý vystavil žiadanku, ako tvrdila Komisia počas pojednávania, ktorá ho postavila skoro do pozície akéhosi vykonávateľa dodatočnej kontroly, ale jednoducho preto, že zabezpečí, aby požadované vyšetrenia uvedené na žiadanke boli z hľadiska terminológie biomedicínskej analýzy správne vyložené a podľa toho aj vykonané (a to najmä v prípade, keď ide o obzvlášť zložitú analýzu).
97. Je pravda, ako na pojednávaní výslovne pripustila Francúzska republika, že pred zmenami, ktoré sa výslovne týkajú tejto problematiky zavedenými nariadením č. 2010-49 z 13. januára 2010,(21) bolo analýzu možné vykonať len podľa pokynov uvedených na žiadanke a nebolo možné odchýliť sa od toho, čo požadoval lekár.
98. Žalovaná opäť počas pojednávania výslovne uviedla, že na druhej strane sa však nevylučuje možnosť, aby pacient v prípade niektorých biomedicínskych analýz požiadal laboratórium o vykonanie analýzy – prípadne na jeho vlastné náklady – bez toho, aby mal žiadanku.(22)
99. Navyše na druhej strane nie je zrejme vylúčená možnosť, aby sa biológ v rámci dosť bežne zaužívaného postupu dohodol s lekárom, ktorý žiada vyšetrenie (čo Komisia na pojednávaní vo svojej replike v podstate nespochybnila) na vykonaní niektorých ďalších vyšetrení, ktoré majú len doplňujúcu povahu a nenahrádzajú pôvodne požadované vyšetrenia.
100. Napokon bez toho, aby sa akýmkoľvek spôsobom podcenila úloha ošetrujúceho lekára, ohrozenie verejného zdravia, ako správne uvádza žalovaná, nespočíva v tom, že by si pacient mohol vyvodiť závery z chybných výsledkov biomedicínskej analýzy, ale skôr v tom, že lekár práve na základe výsledkov, ktoré sú nesprávne vyhodnotené, môže prípadne rozhodnúť o liečebnom postupe.
101. Nemožno teda poprieť, že nezávisle od úlohy, ktorú zohráva ošetrujúci lekár, má biológ určite prvoradú úlohu, pokiaľ ide o požadovanú úroveň odbornosti pri vykonávaní biomedicínskej analýzy v rámci všetkých rôznych fáz, ktoré jej predchádzajú, sprevádzajú ju a nasledujú po jej vykonaní.
102. Z tohto hľadiska, ktoré je osobitne spojené so zdravotným rizikom vyplývajúcim z toho, keď určitú odbornú činnosť vykonávajú osoby, ktoré nemajú osobitnú kvalifikáciu, na záver možno len konštatovať, že činnosť biológa vykonávajúceho analýzy a činnosť farmaceuta sú absolútne podobné, kým činnosť optika je naopak úplne odlišná.
103. Je totiž nesporné, že aj keď nesprávny postup optika môže pravdepodobne takisto poškodiť pacienta, a to aj z hľadiska somatického, v prípade optikov ide o úplne odlišný stupeň závažnosti, v dôsledku čoho možno tieto dva prípady, ako naopak tvrdí Komisia, len ťažko stotožniť.
104. Potom Komisia po prvýkrát vo svojej replike uviedla (bod 29), že sektor laboratórií analýz sa oproti sektoru farmácie v každom prípade vyznačuje potrebou investovania značných finančných prostriedkov; rýchly vývoj technológií a nevyhnutnosť ich uplatnenia v prípade ochorení, ktorých počet v konkrétnych prípadoch narastá, si vyžaduje vynakladanie veľkého množstva finančných prostriedkov.
105. Táto situácia naopak nie je typická pre lekárne, pretože tieto, vzhľadom na to, že sa skoro všetky lieky pripravujú mimo lekární, nepotrebujú technické zariadenia.
106. Žalobkyňa(23) teda zdôrazňuje, že neumožnenie alebo obmedzenie vstupu kapitálu investorov, ktorí nie sú biológovia, predstavuje brzdu rozvoja biomedicínskych laboratórií zo strany biológov, ktorí nemajú dostatok ekonomických zdrojov.
107. Navyše nie je preukázané, že by uvedené obmedzenie bolo kritériom kvality, ale dokonca výsledky inšpekcie ukázali, že k najzávažnejším pochybeniam dochádza v laboratóriách prevádzkovaných jedným biológom, kde biológ, ktorý v nich vykonáva činnosť, vlastní 100 % obchodného podielu laboratória.
108. Obmedzenia týkajúce sa účasti na základnom imaní chápané ako forma ochrany v podstate naopak spôsobili pokles kvality služieb.
109. Okrem iného nebolo možné vytvárať združenia, ktoré by mali takú veľkosť, vďaka ktorej by bola zabezpečená uvedená kvalita alebo by sa v každom prípade mohli dosiahnuť úspory, v dôsledku čoho by sa znížili ceny analýz, a teda záťaž na systém sociálneho zabezpečenia.
110. Francúzska republika vo svojej duplike správne zdôraznila, že Komisia tieto tvrdenia v rámci uvádzaných dokladov skutočne nepodložila; dokonca v správe o návrhu reformy sektora zo septembra 2008 (ako uviedla sama Komisia na strane 10 svojej repliky) sa tvrdí, že priemerná kvalita biomedicínskych laboratórií vo Francúzsku je uspokojujúca, to znamená „dobrá až vynikajúca“ .(24)
111. Aj tvrdenia týkajúce sa pozitívnych účinkov, ktoré by vyplývali z toho, že by sa laboratóriám umožnil neobmedzený prístup k vonkajšiemu kapitálu, alebo ktoré sa týkali možného vytvárania združení a prípadných úspor, sa zakladajú na čistých domnienkach, ktoré sa neopierajú o nijakú naozaj konkrétnu skutočnosť, a žalobkyňa sa ich nenamáhala preukázať.(25)
112. Pokiaľ ide o záťaž na systém sociálneho zabezpečenia, je nesporné, že táto záťaž závisí od rozsahu, v akom štát, bez ohľadu na náklady, ktoré znáša za jednotlivé vyšetrenie laboratórium, uhrádza každú jednotlivú lekársku analýzu; nebola preukázaná nijaká súvislosť medzi výškou uvedenej úhrady a vlastníckou štruktúrou laboratórií, takže tvrdenia žalobkyne nie sú zrejme opäť preukázané.
113. Snaha o stále vyššiu výnosnosť investovaného kapitálu dokonca pravdepodobne núti osoby podieľajúce sa na spoločnosti prevádzkujúcej laboratóriá, aby sa čisto z finančných dôvodov snažili zvýšiť počet požadovaných vyšetrení alebo v každom prípade aspoň tých, ktoré sú pre nich rentabilnejšie,(26) čo teda spôsobuje opačný efekt, ako tvrdila Komisia, a teda zvyšovanie výdavkov štátu.
114. Na záver, ak pripustíme, že sektor farmácie a sektor biomedicínskych analýz sú z hľadiska rizík pre verejné zdravie podobné, a vylúčime, že skutočná rozdielnosť spočíva v údajnej potrebe väčších investícií do laboratórií, zostáva len preskúmať odôvodnenie opísaného obmedzenia, pokiaľ ide o slobodu usadiť sa so zreteľom na relevantné zásady stanovené Súdnym dvorom vo veciach, ktoré boli skúmané vyššie.
– Uplatnenie relevantných zásad
115. V prvom z dvoch súbežných konaní týkajúcich sa obmedzení súvisiacich s výkonom činnosti farmaceuta, v ktorých bol vydaný rozsudok z 19. mája 2009, Súdny dvor v odpovedi na otázku položenú v uznesení o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania rozhodol, že článkom 43 ES a 48 ES neodporuje vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá bráni osobám, ktoré nie sú farmaceutmi, vlastniť a prevádzkovať lekárne.(27)
116. V druhom rozsudku Súdny dvor na základe rovnakých argumentácií zamietol žalobu, ktorú podala Komisia podľa článku 226 ES proti Talianskej republike z dôvodu údajného porušenia tých istých ustanovení Zmluvy, ktoré vyplývalo z toho, že ponechala v platnosti právnu úpravu, ktorá vyhradzuje právo prevádzkovať súkromnú lekáreň výlučne fyzickým osobám, ktoré sú držiteľmi diplomu farmaceuta, a prevádzkovým spoločnostiam zloženým výlučne z akcionárov farmaceutov.(28)
117. Súdny dvor v uvedenej veci vychádzal práve z predpokladu absolútnej osobitosti liekov, ktoré sa od iných tovarov odlišujú v podstate pre ich liečebné účinky;(29) pokiaľ sa lieky užívajú v prípadoch, keď to nie je nevyhnutné, alebo pokiaľ sa užívajú nesprávne, môžu vážne poškodiť zdravie bez toho, aby si to pacient mohol pri ich podávaní uvedomiť.(30)
118. Navyše nadmerné alebo nesprávne užívanie liekov okrem toho vedie k plytvaniu finančnými zdrojmi, ktoré je o to škodlivejšie, že farmaceutické odvetvie vytvára značné náklady a musí uspokojovať vzrastajúce požiadavky, zatiaľ čo finančné prostriedky, ktoré možno venovať na zdravotnú starostlivosť, nie sú neobmedzené, a to bez ohľadu na použitý spôsob financovania.(31)
119. Pritom so zreteľom na možnosť priznanú členským štátom rozhodnúť o úrovni ochrany verejného zdravia treba pripustiť, že členské štáty môžu požadovať, aby boli lieky distribuované farmaceutmi, ktorí sú skutočne profesijne nezávislí; môžu tiež prijímať opatrenia umožňujúce odstrániť alebo obmedziť riziko zásahu do tejto nezávislosti.
120. Najmä, aj keď nemožno poprieť, že farmaceut z povolania, rovnako ako iné osoby, sleduje dosiahnutie zisku, Súdny dvor uviedol, že tento farmaceut z povolania neprevádzkuje lekáreň výhradne s ekonomickým cieľom, ale aj z profesionálneho hľadiska. Jeho osobný záujem na zisku je tak zmiernený jeho vzdelaním, odbornou skúsenosťou a zodpovednosťou, ktorú nesie, pretože prípadné porušenie právnych noriem alebo pravidiel profesijnej etiky oslabuje jednak hodnotu jeho investície a jednak jeho vlastnú profesionálnu existenciu.
121. Osoby, ktoré nie sú farmaceutmi, nemajú už zo samotnej podstaty veci porovnateľné vzdelanie, skúsenosti a zodpovednosť ako farmaceuti. Títo preto neposkytujú rovnaké záruky ako farmaceuti.
122. Preto sa členský štát môže v rámci svojej voľnej úvahy domnievať, že prevádzkovanie lekárne osobou, ktorá nie je farmaceutom, môže, na rozdiel od jej prevádzkovania farmaceutom, predstavovať riziko pre zdravie verejnosti, konkrétne pre spoľahlivosť a kvalitu maloobchodnej distribúcie liekov, pretože snaha o dosahovanie zisku v rámci takého prevádzkovania nie je zmiernená žiadnym faktorom.(32)
123. Všetky tieto úvahy, ako bolo už vysvetlené vyššie, možno primerane uplatniť aj na sektor biomedicínskych analýz, čo odôvodňuje uplatnenie rovnakých právnych riešení.
124. Vzhľadom na totožnosť rizík pre verejné zdravie, a teda pre chránený záujem možno totiž v zásade pripustiť, že každý členský štát zavádza podobné obmedzenia, ktoré sú spojené s kvalifikáciou osoby vykonávajúcej uvedenú činnosť, aj pokiaľ ide o prevádzkovanie laboratórií biomedicínskych analýz tak, ako je to vo Francúzsku.
125. Samozrejme treba posúdiť, či osobitný typ prijatého obmedzenia týkajúceho sa vlastníctva podielov na základnom imaní spoločnosti, ktoré je obmedzené v závislosti od toho, či má dotknutá osoba odbornú kvalifikáciu, možno vzhľadom na cieľ ochrany verejného zdravia považovať za vhodné a primerané alebo nie.
126. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vnútroštátna právna úprava je spôsobilá zaručiť splnenie sledovaného cieľa, len ak skutočne zodpovedá snahe tento cieľ dosiahnuť súvislo a systematicky.(33)
– Odôvodnenia kladnej odpovede, najmä nezávislosť rozhodovania biológa
127. Ako už bolo naznačené, Komisia sa domnieva, že obmedzenie takého typu, ktoré zaviedla Francúzska republika, je neprimerané. Žalobkyňa najmä preberá argumentácie vyjadrené v návrhoch prednesených vo veci v rámci citovaného skoršieho konania, v ktorom Súdny dvor rozhodoval o gréckej právnej úprave týkajúcej sa vykonávania činnosti optika.(34)
128. V prejednávanej veci stačilo v rámci vonkajšieho vzťahu medzi laboratóriom a pacientmi jednoducho uložiť povinnosť prítomnosti osoby, ktorá má vďaka primeranému odbornému vzdelaniu potrebné technické schopnosti. Uvedené hľadisko je však, čo sa týka majetkového usporiadania spoločnosti prevádzkujúcej laboratórium biomedicínskych analýz, naopak irelevantné.
129. Žalovaná takisto správne uvádza, že generálny advokát Bot už v návrhoch prednesených 16. decembra 2008, v súvislosti s tou istou argumentáciou Komisie, tvrdí aj to, že argument, podľa ktorého je potrebné rozlišovať medzi internými a externými aspektmi, sa nezdá vôbec presvedčivý.
130. Podľa uvedených návrhov „osoba, ktorá je zároveň vlastníkom a zamestnávateľom, a ktorá vlastní lekáreň_… totiž nevyhnutne ovplyvňuje politiku, ktorú lekáreň sleduje v oblasti vydávania liekov. Voľba talianskeho zákonodarcu spojiť odbornú kvalifikáciu a hospodárske vlastníctvo lekárne sa preto zdá byť odôvodnená z hľadiska cieľa ochrany verejného zdravia“.(35)
131. Je naozaj nesporné, že v rozsahu, v akom je biológ, ktorý je zamestnaný v laboratóriu analýz, povinný uplatňovať pokyny svojho zamestnávateľa, ktorý nemá túto odbornú kvalifikáciu, existuje riziko, že zamestnávateľ uprednostňuje hospodársky záujem spoločnosti pred skutočnými potrebami pacienta, a teda verejného zdravia.
132. Nedá sa teda vylúčiť, že majiteľ, ktorý nie je biológom, bude mať tendenciu odmietnuť málo rentabilné alebo zložitejšie vyšetrenia, alebo že z rovnakých výlučne finančných dôvodov nebude venovať náležitú pozornosť potrebnému laboratórnemu vybaveniu.
133. Je bezpochyby pravda, ako tvrdí Komisia vo svojej replike (bod 48), že biológ, ktorý je zamestnaný v laboratóriu analýz, ktoré z rozhodovacieho hľadiska prevádzkujú osoby, ktoré nie sú biológovia, je tiež povinný v každom prípade dodržiavať pravidlá profesijnej etiky.
134. Toto tvrdenie je však výlučne len formálne, pretože je isté, že z hmotnoprávneho hľadiska v dôsledku prelínania pracovnoprávneho vzťahu, pri ktorom v každom prípade vznikajú zamestnancovi povinnosti voči svojmu zamestnávateľovi a povinností profesijnej etiky, dochádza k tomu, že sa pri výkone činnosti vo vzťahu k pacientovi zoslabujú záruky dodržania prvoradého základného cieľa: zdravia pacienta.
135. Navyše Súdny dvor vo veci týkajúcej sa činnosti optika, na ktorú sa viackrát odvoláva žalobkyňa, ani nezobral do úvahy ďalšiu mimoriadne dôležitú okolnosť, že rozhodovacia právomoc je priznaná jednej alebo viacerým osobám, ktoré vzhľadom na to, že majú osobitné vzdelanie a že sa na nich vzťahujú aj presne stanovené pravidlá profesijnej etiky, poskytujú z hľadiska prvoradého chráneného záujmu väčšiu záruku.
136. Táto okolnosť, ako už bolo zdôraznené, je mimoriadne dôležitou skutočnosťou, ktorá umožňuje v súvislosti s týmto rozhodnutím vylúčiť význam judikatúry, ktorá bola rozhodujúca pre odpoveď na otázku v čase, keď bola Súdnemu dvoru predložená.
3. Nesúdržnosť existujúcej právnej úpravy a ochrana toho istého všeobecného záujmu prostredníctvom menej obmedzujúcich opatrení
a) Tvrdenia účastníkov konania
137. V tejto chvíli zostáva preskúmať, či riešenie, ktoré si zvolila Francúzska republika s prihliadnutím na všeobecnú organizáciu systému jednak vzhľadom na platnú právnu úpravu, ako aj na jej praktické uplatňovanie, vykazuje podstatné znaky nesúdržnosti alebo nie.
138. Rovnako treba preskúmať, či prípadne existuje možnosť, aby bol ten istý záujem chránený prostredníctvom jedného alebo viacerých opatrení, ktoré by boli vzhľadom na základné slobody stanovené v Zmluve EÚ, najmä so zreteľom na slobodu usadiť sa, menej obmedzujúce.
139. V tejto súvislosti Komisia v prvom rade tvrdí, že okolnosť, že francúzsky zákonodarca nestanovil povinnosť stálej prítomnosti biológa v laboratóriu v čase jeho prevádzky na rozdiel od právnej úpravy týkajúcej sa lekární, je jasným znakom nesúdržnosti platnej právnej úpravy daného sektora.
140. Žalovaná, ktorá spochybňuje toto tvrdenie, naopak uvádza, že túto prítomnosť biológa výslovne upravujú – ak nie formálne, tak aspoň fakticky – niektoré ustanovenia zákonníka verejného zdravia;(36) okrem iného povinnosť skutočnej prítomnosti odborníka neexistuje ani v prípade farmaceutov, ako to vysvetlil Súdny dvor v jednom z už citovaných rozsudkov týkajúcich sa uvedeného sektora.
141. Na druhej strane žalobkyňa zastáva názor, že ten istý cieľ, ktorým je zachovať nezávislosť rozhodovania riaditeľa laboratória biomedicínskych analýz, sledujú už iné ustanovenia francúzskej právnej úpravy, ktoré sú okrem iného z hľadiska daného cieľa primeranejšie.
142. Navrhovateľka sa odvoláva na mechanizmy nezlučiteľnosti funkcií, technické a kvalitatívne predpoklady a na následné inšpekčné kontroly vykonávané lekármi a farmaceutmi.
143. Navyše Komisia prvýkrát vo svojej replike (bod 36) tvrdí, že vo Francúzsku sa vytvorila štruktúra veľkého počtu veľkých laboratórií alebo siete laboratórií, aby mali prístup k „vonkajšiemu“ kapitálu – vo vlastníctve osôb, ktoré nie sú biológovia – v rozsahu viac ako 25 %.
144. K tomu dochádza vďaka fungovaniu mechanizmu oddelenia hlasovacích práv od finančných, ktorý je spôsobilý zaručiť biológom, aby pri hlasovaní v riadiacich orgánoch spoločnosti a v ďalších prípadoch prijímania uznesení týkajúcich sa fungovania a organizácie laboratórií mali v každom prípade väčšinu hlasovacích práv.
145. Žalobkyňa uvádza, že tieto štruktúry, ktoré sa považujú za zlučiteľné s francúzskou právnou úpravou, sú komorou farmaceutov a francúzskymi orgánmi, na ktoré sa obrátia, schválené a dostanú povolenie na prevádzkovanie činnosti medicínskych analýz.
146. Komisia teda po prvé zdôrazňuje, že z tohto hľadiska existuje opäť jasný nesúlad medzi stanovenými zásadami a ich uplatňovaním v praxi; na pojednávaní podčiarkla, že Francúzska republika nezabezpečila dodržiavanie zásady, o ktorej sama tvrdí, že je základnou zásadou na účely zabezpečenia nezávislosti biológov.
147. Po druhé mechanizmus oddelenia práv vyššie uvedeného typu musí z hľadiska kritéria proporcionality zodpovedať požiadavkám vyplývajúcim z práva Európskej únie a najmä z nevyhnutnosti zabezpečiť slobodu usadiť sa.
148. Komisia v tejto súvislosti zdôrazňuje, že takéto úvahy sleduje aj spomínaný návrh reformy lekárskej biológie, ktorý predpokladá práve prijatie rozhodovacieho mechanizmu vyššie uvedeného typu.
149. Mechanizmus tohto druhu – ak existuje – je zjavne inej povahy, ako tvrdí žalovaný členský štát; ak sa ešte neuplatňuje, v každom prípade ide o také opatrenie, ktoré by prichádzalo do úvahy a bolo by žiaduce – a bezpochyby menej obmedzujúce – v dôsledku ktorého by sa opatrenia obmedzujúce prístup ku kapitálu stali neprimerané.
150. Francúzska republika toto osobitné hľadisko vo svojej neskoršej duplike nespochybnila a nezaujala k nemu nijaké stanovisko; určité vyjadrenia v tomto ohľade poskytla až na pojednávaní 25. marca 2010 v odpovedi na otázku, ktorá jej bola osobitne položená podľa článku 54a Rokovacieho poriadku Súdneho dvora tak, ako bola položená v liste z 10. februára 2010.
151. Prinajmenšom 75 % základného imania spoločnosti založenej na účely prevádzkovania laboratórií biomedicínskych analýz musia vlastniť biológovia, ktorí podľa žalovanej môžu byť jednak fyzickými, ako aj o právnickými osobami.
152. Účasť na základnom imaní týchto spoločností vo výške 75 %, ktoré sú väčšinou založené vo forme spoločnosti pre výkon slobodného povolania, sa vzťahuje rovnako na biológov, ktorí sú fyzickými osobami, ako aj, čo je pre túto vec dôležitejšie, na právnické osoby, ktoré majú štatút biológa.
153. V prípade, že tieto právnické osoby pochádzajú z iných členských štátov Európskej únie – v ktorých neexistujú obmedzenia, pokiaľ ide o účasť na základnom imaní spoločností založených s cieľom spoločne prevádzkovať biomedicínske laboratóriá – môže sa stať, že viac ako 25 % ich obchodného podielu – alebo dokonca aj celý – vlastnia osoby, ktoré nie sú biológovia.
154. Francúzska republika citovala najmä Írsko a Španielsko, kde môžu viac ako 25 % základného imania právnickej osoby so štatútom biológa založenej s vyššie uvedeným cieľom, keďže tam neexistujú zákonné obmedzenia, údajne vlastniť osoby, ktoré nie sú biológovia, a napríklad niektoré investičné fondy.
155. Toto je situácia, o akú ide prinajmenšom v dvoch prípadoch, ktoré citovala Komisia vo svojej replike, najmä pokiaľ ide o laboratóriá prevádzkované spoločnosťami Biomnis (viac ako 50 % obchodného podielu vlastní írska právnická osoba, ktorá má štatút biológa, ktorej celé, alebo prinajmenšom 80 % základného imania vlastní investičný fond) a Unilabs (švajčiarska spoločnosť s majetkovou účasťou osôb, ktoré nie sú biológovia, prevádzkujúca niektoré spoločnosti vlastniace laboratóriá v Španielsku, ktoré sú prevádzkovateľmi laboratórií vo Francúzsku).
156. Je pravda, ako uvádza Francúzska republika, že takto môže vzniknúť riziko obchádzania zákona, ktoré je však vzhľadom na to, že ide o spoločnosti pochádzajúce z iných členských štátov, nevyhnutným dôsledkom vyplývajúcim z povinnosti dodržiavania záväzkov voči Európskej únii.
157. Ide o určitý druh „opačnej“ diskriminácie, ktorá je javom vzniknutým relatívne nedávno, ktorý Komisia určite nemôže žalovanej vytýkať, pretože žalovaná urobila len to, že spoločnosti prevádzkujúcej laboratórium v Írsku alebo v Španielsku uznala právo vykonávať tú istú činnosť vo Francúzsku.
158. V ostatných dvoch prípadoch, ktoré Komisia citovala vo svojej replike, teda v prípadoch laboratórií Cerba a Labco, bolo obmedzenie 25 % účasti na základnom imaní pre osoby, ktoré nie sú biológovia, naopak dodržané v plnom rozsahu, ako to okrem iného, pokiaľ ide o posledný z uvedených prípadov, podložila Komisia novinovým článkom, ktorý predložila v prílohe.
159. V súvislosti so spomínaným alternatívnym opatrením týkajúcim sa oddelenia finančnej účasti od hlasovacích práv žalovaná na pojednávaní v prvom rade uviedla, že tvrdenie Komisie predostreté v rámci jej repliky je oneskorené, a navrhla, aby Súdny dvor preskúmal, či nejde o nový návrh alebo o nový žalobný dôvod, ktorý treba považovať za oneskorený.
160. Francúzska republika opäť v odpovedi na otázku, ktorá jej bola predtým položená písomne v tejto súvislosti tvrdila, že – pri zohľadnení miery voľnej úvahy, ktorá jej musí byť v oblasti verejného zdravia v každom prípade priznaná – uvedené opatrenie je vzhľadom na stanovený cieľ v každom prípade nedostatočné.
161. Nemožno totiž podceniť tlak, ktorý by mohli v každom prípade vyvíjať tretie osoby vlastniace väčšinový podiel na základnom imaní na biológov vykonávajúcich svoju činnosť v laboratóriách, ktorých nezávislosť by bola ohrozená napriek tomu, že im je priznaná väčšina hlasovacích práv.
162. Napokon tento mechanizmus oddelenia práv sa vo Francúzsku skutočne uplatňuje iba výlučne na určité typy spoločností – a navyše nie na spoločnosti s ručením obmedzeným – a týka sa výlučne vzťahov medzi biológmi, ktorí svoju činnosť vykonávajú v laboratóriách, a „externými“ biológmi; ide tu teda o úplne inú situáciu, ktorá je z hľadiska pravidla 25 % maximálne prípustnej výšky podielu, ktoré sa naopak uplatňuje na osoby, ktoré nie sú biológovia, úplne irelevantná.
163. Komisia počas pojednávania namietala proti tomu, že tvrdenia uvádzané v jej replike v súvislosti s mechanizmami oddelenia finančných práv od hlasovacích práv sú novou výhradou alebo novým žalobným dôvodom, ale že naopak ide o konštatovanie skutočnosti, ku ktorej sa žalovaná počas celého konania pred podaním žaloby a ani počas písomnej časti konania pred Súdnym dvorom nevyjadrila.
164. V tejto súvislosti zdôraznila, že zásada dodržania obmedzenia výšky obchodného podielu na 25 %, ktorú žalovaná prijala ako základnú zásadu na účely zabezpečenia rozhodovacej právomoci biológov, a teda verejného zdravia, nebola skutočne v prípadoch, na ktoré chcela poukázať dodržaná.
165. Následne, pokiaľ ide o iné menej obmedzujúce opatrenia uvádzané Komisiou (to znamená nezlučiteľnosť funkcií, a okrem následných mechanizmov inšpekčnej kontroly vykonávanej lekármi a farmaceutmi aj technické a kvalitatívne predpoklady), žalovaná nakoniec uviedla, že tieto opatrenia sú na zabezpečenie nezávislosti rozhodovania biológov, vzhľadom na úroveň ochrany verejného zdravia, o ktorú sa usiluje, v každom prípade nedostatočné.
b) Posúdenie
166. Komisia na podporu svojich tvrdení o nesúdržnosti celej koncepcie francúzskeho systému zdôrazňuje, že platná právna úprava vo Francúzsku formálne nestanovuje – ani v článkoch L 6211‑1 a L 6221‑9 citovaných žalovanou – povinnosť stálej prítomnosti biológa v laboratóriu v čase jeho prevádzky, čím umožňuje, aby činnosť vykonával len technický personál.
167. Vzhľadom na to, že súčasné znenie uvedených ustanovení je odlišné od znenia, o ktoré sa pri svojich tvrdeniach opierali účastníci konania, treba spresniť, že uvedené ustanovenia podľa znenia účinného v predchádzajúcom období stanovovali niektoré zásady, ktoré sú nepochybne zlučiteľné so sledovaným cieľom ochrany verejného zdravia.
168. Najmä článok L 6211-1 stanovuje (alebo skôr v predchádzajúcom období stanovoval) zásadu, podľa ktorej analýzy možno vykonávať len v biomedicínskych laboratóriách pod vedením riaditeľov a zástupcov riaditeľov; pokiaľ ide o článok L 6221-9, tento stanovuje (alebo skôr stanovoval), že títo poslední uvedení musia svoju funkciu vykonávať osobne, riadne a zodpovedne.
169. Aj keď je teda pravda, že zákon nestanovuje povinnosť stálej prítomnosti riaditeľa – biológa v laboratóriu, je úplne jasné, že podľa vnútroštátnej právnej úpravy musí tento riaditeľ – fakticky – zabezpečovať efektívnu kontrolu celej činnosti laboratória, za ktorú preberá priamu zodpovednosť bez akejkoľvek možnosti zbaviť sa uvedených profesionálnych povinností tým, že ich prípadne prenesie na inú osobu.
170. Za týchto podmienok sa tieto ustanovenia nezdajú v rozpore – alebo v nesúlade – s cieľom plnej ochrany verejného zdravia, o ktorú sa žalovaný členský štát usiluje.
171. Navyše žalovaná správne tvrdí, že Komisia na účely spochybnenia súdržnosti právnej úpravy daného sektora vychádza z nesprávneho predpokladu analógie: existencia absolútnej povinnosti skutočnej prítomnosti farmaceuta v priestoroch, v ktorých sa vykonáva príslušná činnosť.
172. Článok L 5125-21 zákonníka verejného zdravia totiž stanovuje len to, že lekáreň nemôže zostať otvorená bez toho, aby bol jej majiteľ zastúpený, zatiaľ čo podľa článku R 4235-13 má farmaceut povinnosť osobne viesť lekáreň, a tá spočíva v osobnom vykonávaní odborných úkonov, alebo v každom prípade v starostlivom dohľade nad ich vykonávaním.(37)
173. Tieto povinnosti sú veľmi podobné povinnostiam, ktoré majú riaditelia laboratórií biomedicínskych analýz, a preto nemožno hovoriť o nesúdržnosti, na ktorú sa odvoláva Komisia, ktorej argumenty sú teda v tomto smere neúspešné.
174. Následne, čo sa týka možnosti uplatnenia prípadných menej obmedzujúcich opatrení, je vhodné na úvod uviesť, že podľa judikatúry Súdneho dvora členským štátom prislúcha v rámci obmedzení stanovených Zmluvou rozhodnúť o úrovni, na ktorej zamýšľajú zabezpečiť ich ochranu.(38)
175. Keďže táto úroveň sa môže v jednotlivých členských štátoch líšiť, pri posudzovaní dodržiavania zásady proporcionality, je potrebné priznať členským štátom určitú mieru voľnej úvahy,(39) a preto skutočnosť, že členský štát uloží menej prísne pravidlá ako iný členský štát, nemôže znamenať, že posledné uvedené pravidlá sú neprimerané.(40)
176. Žalobkyňa na podporu svojich tvrdení, podľa ktorých v danom sektore už údajne existujú opatrenia, ktoré sú vzhľadom na sledovaný cieľ deklarovaný žalovaným členským štátom primerané, odkazuje pritom predovšetkým na článok 12 dekrétu č. 92‑545 zo 17. júna 1992, ktorý zakazuje niektorým osobitným kategóriám fyzických alebo právnických osôb účasť na základnom imaní predmetnej spoločnosti.
177. Tento zákaz súvisí so skutočnosťou, že záujem uvedených osôb môže určitým spôsobom z dôvodov, ktoré sú rôzne v závislosti od konkrétneho prípadu, negatívne ovplyvniť slobodu výkonu činnosti laboratória.(41)
178. Tieto zákazy však možno považovať za primerané, pokiaľ ide o to, aby sa jednoducho zabránilo, aby činnosť spoločnosti mohla byť neprimerane usmerňovaná iným záujmom – ktorý nie je potrebné preukázať, pretože objektívne súvisí so samotnou osobou, ktorá sa má prípadne podieľať na základnom imaní.
179. Na účely zabezpečenia skutočne nezávislého riadenia spoločnosti biológmi podieľajúcimi sa na základnom imaní sú v každom prípade a bez ohľadu na konflikt záujmov, o ktorom sa formálne zmieňuje aj existujúci zákon, naopak opäť nedostatočné.
180. Preto s prihliadnutím na vysoký stupeň ochrany verejného zdravia, ktorý má Francúzska republika v rámci svojich osobitných právomocí v úmysle zabezpečiť, je potrebné konštatovať, že mechanizmus nezlučiteľnosti funkcií stanovený v článku 12 dekrétu č. 92‑545 zo 17. júna 1992 nie je vzhľadom na daný účel dostatočný.
181. Pokiaľ ide o hľadiská technických a kvalitatívnych predpokladov a následných mechanizmov inšpekčnej kontroly vykonávanej lekármi a farmaceutmi ako zdravotnými kontrolórmi, žalobkyňa odkazuje na články L 6213‑1 až L 6213‑5 francúzskeho zákonníka verejného zdravia (v znení účinnom v čase doručenia vyjadrení, neskôr zmenenom a doplnenom nariadením č. 2010‑49 z 13. januára 2010 o lekárskej biológii).(42)
182. Aj v tomto prípade je nesporné, že tieto mechanizmy majú za cieľ zabezpečiť, aby činnosť biomedicínskych analýz vykonávali osoby s primeraným vzdelaním a technickou spôsobilosťou, ako aj to, aby bola po kvalitatívnej stránke vykonávaná na primeranej úrovni.
183. Okrem iného, podľa judikatúry Súdneho dvora požiadavka ochrany verejného zdravia podľa článku 46 ES umožňuje zachovať kvalitné zdravotné služby nielen tým, že sa zabezpečí, aby mali riadiaci pracovníci a personál laboratórií biomedicínskych analýz potrebnú kvalifikáciu, ale aj vykonávaním pravidelných kontrol, ktorých cieľom je zistiť, či sa analýzy vykonávajú vždy v súlade s pravidlami stanovenými francúzskym zákonodarcom a francúzskymi orgánmi a najmä či sa vykonávajú v súlade s požadovaným povolením.(43)
184. Aj v tomto prípade však tieto mechanizmy nie sú schopné sami zabezpečiť dosiahnutie cieľa, ktorý sa považuje za prvoradý: ochranu záujmu verejného zdravia zabezpečením nezávislosti rozhodovania odborníka vykonávajúceho činnosť v laboratóriu.
185. Na záver, menej obmedzujúce opatrenia, na ktoré sa Komisia odvoláva od začiatku, sa s prihliadnutím na osobitný sledovaný cieľ nezdajú byť opatreniami, v dôsledku ktorých by sa opísané opatrenie Francúzska týkajúce sa obmedzenia účasti na základnom imaní stalo zbytočným.
186. V tejto súvislosti zostáva preskúmať už len posledné tvrdenie, ktoré žalobkyňa po prvýkrát predniesla v rámci svojej repliky, týkajúce sa existencie prípadov, v ktorých sa vo Francúzsku, aspoň v určitých prípadoch skutočne obchádza uvedená 25 % maximálna prípustná výška podielu uplatňovaná na osoby, ktoré nie sú biológovia, aj prostredníctvom mechanizmov oddelenia finančnej účasti od hlasovacích práv.
187. Francúzska republika formálne nenamietala prípadnú neprípustnosť tejto otázky ani vo svojej duplike, ani v priebehu pojednávania; obmedzila sa len na to, že navrhla Súdnemu dvoru, aby ju právne kvalifikoval a aby následne posúdil možnosť jej preskúmania.
188. Je nesporné, že v tomto prípade nejde o zmenu pôvodných návrhov a ich znenie sa oproti pôvodným požiadavkám žalobkyne nijako nemení.
189. Domnievam sa, že nemožno hovoriť ani o novom žalobnom dôvode, pretože otázku primeranosti opatrenia prijatého Francúzskou republikou, aj keď bez osobitného odkazu na vyššie uvedené hľadisko, Komisia nastolila už na začiatku.
190. Toto tvrdenie je skôr novým tvrdením opierajúcim sa, ako tvrdila Komisia, o jednoduché konštatovanie, ktoré je súčasťou tej istej diskusie prebiehajúcej v rámci písomnej časti konania o všeobecnej otázke týkajúcej sa primeranosti a súdržnosti francúzskej právnej úpravy, ktoré nevedie k zmene predmetu sporu.
191. Okrem iného, zdá sa mi mimoriadne dôležité zdôrazniť, že tento záver posilňuje aj skutočnosť, že v prejednávanej veci nedošlo k nijakému porušeniu zásady kontradiktórnosti, pretože žalovaná si v tejto súvislosti mohla v rámci svojej dupliky pokojne uplatniť svoje právo na obranu v plnom rozsahu.
192. Francúzska republika sa však k týmto tvrdeniam naopak vôbec nevyjadrila, takže bolo potrebné položiť jej písomne v tejto súvislosti pred pojednávaním osobitnú otázku, a len tak bolo možné viesť o vyššie uvedených tvrdeniach, ktoré Komisia predložila v rámci svojej repliky, efektívnu diskusiu.
193. Čo sa ďalej týka tvrdení Komisie, domnievam sa, že so zreteľom na vysvetlenia, ktoré Francúzska republika poskytla na pojednávaní, právna úprava platná vo Francúzsku, ako je uplatňovaná v prípadoch, na ktoré odkazuje žalobkyňa – ktorá nespochybnila závery druhej účastníčky konania vyvodené v tejto súvislosti – nevykazuje znaky nesúdržnosti.
194. Je nesporné, že ak sa pripustí, že činnosť biológa možno vykonávať aj vo forme spoločnosti bez obmedzenia, pokiaľ ide o jej právnu formu (osobná, kapitálová, atď.), možno v každom prípade predpokladať, že základné imanie týchto spoločností, ak sú založené v členských štátoch, v ktorých neexistujú obmedzenia takého typu, aké zaviedlo Francúzsko, vlastnia a prípadne aj v celej jeho výške, výlučne finanční investori, ktorí nie sú biológovia.
195. Práve o takúto situáciu ide aspoň v dvoch prípadoch, ktoré Komisia citovala ako príklad nesúdržnosti (v iných prípadoch ide naopak o odlišnú skutkovú situáciu a z hľadiska predmetu tohto konania sa nezdá byť problematická), konkrétne v prípade Biomnis a Unilabs.
196. Pri dôkladnejšom uvážení by však v týchto prípadoch mohlo odlišné správanie žalovaného členského štátu predstavovať diskrimináciu a v každom prípade porušenie základných slobôd stanovených v Zmluve, s osobitným odkazom na slobodu usadiť sa a slobodného poskytovania služieb.
197. V tomto prípade sa správanie Francúzskej republiky, ktorá dotknutým spoločnostiam, považujúc ich za spoločnosti, ktoré majú potrebnú kvalifikáciu biológa umožnila bez ohľadu n a majetkové vzťahy v týchto spoločnostiach prevádzkovať na jej štátnom území laboratóriá biomedicínskych analýz, nemôže považovať za okolnosť vykazujúcu znaky nesúdržnosti.
198. Žalovaná na pojednávaní okrem iného vysvetlila, že spomínané oddelenie finančnej účasti od hlasovacích práv uplatňované v určitých obmedzených prípadoch a nie na spoločnosti s ručením obmedzeným v súvislosti so vzťahmi medzi biológmi pracujúcimi v laboratóriách analýz a tzv. „externými“ biológmi nie je mechanizmom skúmaným v tejto veci.
199. V tejto veci sa preto pravidlo 25 % maximálne prípustnej výšky podielu uplatňovaného na osoby, ktoré nie sú biológovia, absolútne nespochybňuje; navyše Komisia po tom, čo žalobkyňa poskytla v tejto súvislosti vysvetlenia, nevzniesla proti nim nijakú námietku.
200. V tejto chvíli zostáva posúdiť len otázku možnosti uplatnenia mechanizmu oddelenia práv vyššie uvedeného typu na spoločnosť prevádzkujúcu laboratóriá, ktorú Komisia v každom prípade uviedla len v hypotetickej rovine;(44) rozhodovacia právomoc biológov by podľa žalobkyne bola týmto spôsobom v každom prípade chránená s tým, že by sa do slobody usadiť sa zasahovalo nepochybne v menšom rozsahu.
201. Francúzska republika na pojednávaní na toto tvrdenie odpovedala tým, že spresnila, že riešenie tohto typu sa v každom prípade nedá považovať za primerané, pretože nemožno podceňovať finančný tlak vyvíjaný zo strany vlastníkov základného imania, a to aj napriek tomu, že väčšina hlasovacích práv prípadne prináleží biológom.
202. Žalovaná v odpovedi na otázku, ktorá jej bola v tejto súvislosti položená, takisto spresnila, že toto tvrdenie by sa dalo uplatniť v prípade inej situácie – stanovenej výlučne len vo vzťahu ku komanditnej spoločnosti na akcie – keď osoby, ktoré nie sú biológovia, môžu vlastniť až do 49 % základného imania (pozri článok 11 ods. II dekrétu č. 92‑545 zo 17. júna 1992).
203. V tomto prípade možno totiž tento rozdiel vysvetliť v súvislosti s odlišným spôsobom fungovania spoločnosti tohto typu a najmä s existenciou dvoch odlišných typov spoločníkov (komanditistov a komplementárov, kde títo poslední uvedení musia byť nevyhnutne biológovia, ktorí vykonávajú svoju činnosť v laboratóriách) a v súvislosti s veľmi prísnymi pravidlami ich fungovania, čo bolo okrem iného dôvodom, prečo sa táto forma organizačnej štruktúry spoločnosti využíva v obmedzenom rozsahu.(45)
204. Všeobecnú rozhodovaciu právomoc majú práve komplementári, ktorí musia mať požadovanú odbornú kvalifikáciu a ich rozhodnutia musia byť často jednomyseľné.
205. Keďže tento posledný uvádzaný prípad nemá z hľadiska všeobecnej organizácie daného sektora znaky nesúdržnosti a vysvetľuje sa so zreteľom na osobitosť uvedenej formy spoločnosti, je potrebné skôr preskúmať, či a v akom rozsahu zodpovedá pravde tvrdenie žalovanej, že mechanizmus oddelenia práv predmetného typu nie je vzhľadom na všeobecný cieľ ochrany nezávislosti biológov prevádzkujúcich laboratóriá analýz dostatočný.
206. V tejto súvislosti možno uvažovať o zásade prijatej judikatúrou, podľa ktorej dôkazná povinnosť, pokiaľ ide o primeranosť a súdržnosť prípadných obmedzení základných slobôd, zaťažuje členský štát.
207. Francúzska republika považovala uvedenú povinnosť za splnenú tým, že uvádzané obmedzenia týkajúce sa vstupu tretích osôb, ktoré nie sú biológovia, do vyššie uvedených spoločností pre výkon slobodného povolania odôvodnila cieľom chrániť nezávislosť rozhodovania biológov, ktorí musia mať väčšinovú účasť na základnom imaní.
208. Ak sa tento cieľ tak, ako to bolo vyššie spresnené, považuje za legitímny, žalovaná mala ešte ďalšiu povinnosť, a to preukázať, že menej obmedzujúce opatrenie spomínané Komisiou – ktoré je podľa nej spôsobilé rovnako zaručiť túto nezávislosť rozhodovania – skutočne primerane nezodpovedá stanovenému cieľu.
209. Francúzska republika však počas pojednávania neuviedla podrobne dôvody, pre ktoré má byť mechanizmus oddelenia práv neúčinný, a uviedla len to, že väčšia finančná účasť osôb, ktoré nie sú biológovia, im v každom prípade umožňuje vyvíjať tlak na biológov, a to aj napriek tomu, že im je formálne priznaná rozhodovacia právomoc.
210. Na druhej strane, k tomuto poslednému uvedenému tvrdeniu nezaujala presné stanovisko ani Komisia, ktorá v tomto ohľade neuviedla na pojednávaní vo svojej replike žiadne podrobnosti.
211. V tejto súvislosti však na jednej strane pripomínam, že z toho, že Francúzska republika pripustila možnosť založenia spoločnosti prevádzkujúcej laboratóriá biomedicínskych analýz vo forme kapitálovej spoločnosti(46) a umožnila, aby jej obchodné podiely vlastnili aj osoby, ktoré nemajú túto špeciálnu odbornú kvalifikáciu, možno vyvodiť, že nepovažovala finančnú účasť osôb, ktoré nie sú odborníkmi v dotknutej oblasti, za okolnosť, ktorá je sama osebe spôsobilá zabrániť tomu, aby bola primerane chránená nezávislosť biológa, ktorý je prevádzkovateľom činnosti, a teda aby bolo primerane chránené verejné zdravie.
212. Majetková účasť týchto osôb, ktoré nie sú odborníkmi v danej oblasti, je podľa vyjadrenia žalovanej faktorom, ktorý bráni dosiahnutiu sledovaného cieľa všeobecného záujmu len vtedy, keď ich podiel, ktorý presiahne 25 % základného imania spoločnosti, umožní podstatným spôsobom ovplyvniť najdôležitejšie rozhodnutia týkajúce sa činnosti laboratórií analýz.
213. Podľa úvah, ktoré Francúzska republika sledovala do začiatku pojednávania, „vonkajší“ kapitál nie je sám osebe v podstate bezpodmienečným rizikovým faktorom, ale stáva sa ním až vtedy, keď umožní podstatne ovplyvniť rozhodnutia týkajúce sa činnosti spoločnosti.
214. Na druhej strane to, že ide o zámer zákonodarcu dotknutého členského štátu, preukazuje skutočnosť, že v prípadoch, kde je nezávislosť rozhodovania biológa, ktorý sa podieľa na základnom imaní zabezpečená iným spôsobom, ako je to v prípade spoločností biomedicínskych analýz založených vo forme komanditnej spoločnosti na akcie, je dovolené, aby mali osoby, ktoré nie sú biológovia, väčší podiel na základnom imaní spoločnosti, ktorý môže dosiahnuť až 49 %.
215. To je odôvodnené práve tým, ako už bolo zdôraznené, že riadiaca právomoc je vďaka osobitným pravidlám upravujúcim túto formu spoločnosti v každom prípade priznaná komplementárom, ktorí musia byť nevyhnutne biológovia.
216. Pritom voľba Francúzskej republiky, ktorej cieľom je zosúladiť umožnenie vstupu kapitálu spoločníkov, ktorí sú výlučne investormi, a ochranu nezávislosti spoločníkov biológov je nesporne už sama osebe dôležitou okolnosťou, ktorú treba na účely celkového posúdenia primeranosti prijatého opatrenia hodnotiť pozitívne.
217. Takáto úprava síce nevystavuje nebezpečenstvu význam nezávislosti rozhodovania spoločníkov, ktorí sú kvalifikovaní odborníci, no v každom prípade umožňuje, aby do týchto spoločností v súlade so spoločnými pravidlami trhu a bez akejkoľvek diskriminácie prichádzali externé finančné zdroje, a aby sa na ich základnom imaní podieľali osoby, ktorých zámerom je profitovať výlučne z výnosu, ktorý predstavuje prevádzkový zisk.
218. Zostáva posúdiť, či väčší ako 25 % podiel „vonkajšieho“ kapitálu, ktorý však v každom prípade nemôže mať za následok pozbavenie spoločníkov, ktorí sú biológovia, ich skutočnej rozhodovacej právomoci v rámci spoločnosti – ako je to v prípade komanditných spoločností na akcie – by takisto, pokiaľ ide o zavedené obmedzenie nebol, ako predpokladá Komisia, primeraný vo vzťahu k deklarovanému cieľu ochrany nezávislosti spoločníkov s odbornou kvalifikáciou.
219. V tomto ohľade je však potrebné uznať, že nezávislosť spoločníkov, ktorí sú biológovia, sa v dôsledku povolenia vyššieho podielu „vonkajšieho“ kapitálu, napriek tomu, že by hlasovacie práva zostali obmedzené na vyššie uvedených 25 %, ako tvrdí Francúzska republika, vystavuje väčšiemu riziku.
220. Netreba totiž podceňovať okolnosť, že rozhodnutia o uskutočnení alebo zrušení finančnej investície zo strany menšinových spoločníkov môžu ovplyvniť, aj keď len akokoľvek nepriamo rozhodnutia štatutárnych orgánov spoločnosti, aj keď majú väčšinu hlasov; ibaže by uvedené rozhodnutia o investíciách boli rozhodnutiami spoločníkov s bezvýznamnou alebo len veľmi malou účasťou.
221. S tvrdením žalovanej, podľa ktorého vyššia účasť na základnom imaní, ako je 25 %, je sama osebe okolnosťou, ktorá môže viesť k vyvíjaniu finančného tlaku, a to bez ohľadu na hlasovacie práva, ktoré sú s ňou spojené, možno v podstate súhlasiť.
222. Sama žalobkyňa sa počas pojednávania k tomuto osobitnému tvrdeniu, ako už bolo spresnené, v podstate nevyjadrila a neposkytla nijaký konkrétny dôkaz, ktorý by ho vyvrátil.
223. Preto zastávam názor, že s prihliadnutím na mieru voľnej úvahy, ktorá musí byť v každom prípade v oblasti ochrany verejného zdravia, ako už bolo zdôraznené, priznaná členskému štátu, možno potvrdiť, že citovaný mechanizmus oddelenia finančnej účasti od sociálnych práv skutočne nemôže byť vzhľadom na sledovaný cieľ natoľko účinný.
224. Voľbu Francúzskej republiky, ktorá v každom prípade viedla k otvoreniu sa týchto laboratórií – hoci v obmedzenom rozsahu – vonkajšiemu kapitálu, možno teda ako takú považovať vzhľadom na uvedený cieľ za primeranú, ktorá pri zohľadnení diskrečnej právomoci členského štátu pri výbere nástrojov a dodržaní rovnakej účinnosti predstavuje z hľadiska tohto cieľa prijateľné menej obmedzujúce opatrenie, pokiaľ Komisia nepredloží nijaké podstatné dôkazy, ktoré by to vyvrátili.
225. Tento záver môže byť navyše posilnený tým, že sa posúdenie primeranosti vykoná so zohľadnením všetkých opatrení uplatňovaných v sektore biomedicínskych analýz, najmä so zreteľom na rozličné spôsoby vstupu vonkajšieho kapitálu vzhľadom na rôzne formy spoločnosti.
226. V samotnom znení predpisu, ktorý upravuje toto veľmi prísne obmedzujúce opatrenie týkajúce sa laboratórií analýz založených vo forme spoločnosti s ručením obmedzeným pre výkon slobodného povolania, ktoré je konkrétne predmetom žaloby Komisie, sa totiž stanovuje možnosť investovania „vonkajšieho“ kapitálu do laboratórií prevádzkovaných spoločnosťami vo forme komanditných spoločností na akcie vo väčšom rozsahu (do 49 %), pre ktoré sa táto možnosť pripúšťa z dôvodu, že pre nich platia oveľa prísnejšie pravidlá fungovania.
227. Vyššie uvedené úvahy umožňujú definitívne vysloviť kladný záver, pokiaľ ide o súdržnosť a primeranosť opatrenia prijatého Francúzskou republikou, ktoré Komisia spochybnila v rámci prvého žalobného dôvodu zahrnutého v žalobe, ktorou sa začalo toto konanie, ktorý teda v tomto ohľade považujem za nedôvodný.
228. Preto navrhujem Súdnemu dvoru, aby zamietol žalobu v rozsahu, v akom ho Komisia žiada, aby rozhodol, že Francúzska republika si tým, že zákonom obmedzila na jednu štvrtinu obchodný podiel, a teda aj hlasovacie práva, ktoré v Societé d’Exercice Libéral à Responsabilité Limitée [spoločnosť s ručením obmedzeným pre výkon slobodného povolania („SELARL“)] založenej s cieľom spoločne prevádzkovať jedno alebo viaceré laboratóriá biomedicínskych analýz môžu vlastniť osoby, ktoré nie sú biológovia, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 Zmluvy ES.
B – Obmedzenia týkajúce sa nadobúdania podielov na základnom imaní vo viacerých spoločnostiach
a) Tvrdenia účastníkov konania
229. Komisia sa domnieva, že zákaz účasti na základnom imaní – týkajúci sa fyzickej alebo právnickej osoby – viac ako dvoch spoločností založených s cieľom spoločne prevádzkovať jedno alebo viaceré laboratóriá biomedicínskych analýz, je takisto, pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, v rozpore s právom.
230. Z bodu 64 príslušného vyjadrenia k žalobe vyplýva, že francúzska vláda, na rozdiel od svojho stanoviska, ktoré zastávala v rámci konania pred podaním žaloby, nenamietala proti tejto výhrade – a to už od začiatku písomnej časti konania – a pripustila, že toto obmedzenie sa nezdá byť odôvodnené požiadavkou ochrany verejného zdravia.
231. Napriek tomu, že žalovaná neskôr vo svojej duplike, ktorá bola zohľadnená vyššie, toto stanovisko zmenila, v každom prípade nežiadala zamietnutie žaloby Komisie, pokiaľ ide o túto výhradu. Takisto aj počas pojednávania z 25. marca 2010 Francúzska republika vyhlásila, že nenapadá žalobu z hľadiska predmetného žalobného dôvodu.
232. Komisia v odpovedi na konkrétnu otázku, ktorú jej v tejto súvislosti položil Súdny dvor, všeobecne uviedla, že dotknutý zákaz sa týka v prvom rade biológov, ale aj osôb, ktoré nie sú biológovia, a potom v podstate rešpektovala výklad, ktorý v tejto súvislosti podala Francúzska republika; a táto teda spresnila, že napadnuté obmedzenie sa týka len biológov.
b) Posúdenie
233. Na úvod treba vysvetliť, že zatiaľ čo žalobkyňa v rámci pôvodnej námietky odkazuje zrejme na zákaz všeobecnej povahy, pri zohľadnení doslovného znenia citovaného článku 10 dekrétu č. 92-545 zo 17. júna 1992, ako aj vysvetlenia, ktoré Francúzska republika poskytla na pojednávaní z 25. marca 2010, je zrejmé, že zákaz, ktorý je predmetom žaloby, sa nepochybne vzťahuje len na osoby s kvalifikáciou biológa.
234. Francúzska republika v podstate uvádza, že na osoby, ktoré nie sú biológovia – teda nie sú osobami uvedenými v bodoch 1 a 5 druhého odseku článku 5 zákona z 31. decembra 1990 č. 90‑1258, na ktorý odkazuje článok 11 dekrétu č. 92‑545 zo 17. júna 1992 –, sa nevzťahuje nijaké obmedzenie, pokiaľ ide o počet spoločností, v ktorých môžu mať majetkovú účasť; a to opäť samozrejme, ako bolo spresnené vyššie, okrem maximálne prípustnej výšky obchodného podielu rovnajúcej sa 25 %, ktorý môžu v každej z nich nadobudnúť.
235. Za týchto podmienok s prihliadnutím na tvrdenia účastníkov konania a ich vývoj v priebehu konania možno dospieť len k takému záveru, že žalobe Komisie, ktorej zamietnutie žalovaná v skutočnosti žiadala, len pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, treba, hoci aj za podmienok uvedených vyššie, vyhovieť.
236. Súdnemu dvoru treba teda navrhnúť, aby rozhodol tak, že Francúzska republika si tým, že zakázala fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá je osobou uvedenou v bode 1 a 5 druhého odseku článku 5 zákona z 31. decembra 1990 č. 90-1258 účasť na základnom imaní viac ako dvoch spoločností založených s cieľom spoločne prevádzkovať jedno alebo viaceré laboratóriá biomedicínskych analýz, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 Zmluvy ES.
VI – O trovách
237. Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 69 ods. 3 prvého odseku rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša vlastné trovy, ak účastníci mali úspech len v časti predmetu konania alebo vo výnimočných prípadoch.
238. V tejto veci Komisia navrhla, aby bola Francúzska republika zaviazaná na náhradu trov konania, zatiaľ čo Francúzska republika žiadala, aby Súdny dvor nariadil každej účastníčke konania znášať svoje vlastné trovy konania.
239. Za týchto podmienok, keďže obidve účastníčky konania nemali úspech v niektorých častiach predmetu konania, navrhujem Súdnemu dvoru rozhodnúť tak, že každá z nich znáša svoje vlastné trovy konania.
VII – Návrh
240. So zreteľom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor:
– určil, že Francúzska republika si tým, že zakázala fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá je osobou uvedenou v bode 1 a 5 druhého odseku článku 5 zákona z 31. decembra 1990 č. 90-1258 účasť na základnom imaní viac ako dvoch spoločností založených s cieľom spoločne prevádzkovať jedno alebo viaceré laboratóriá biomedicínskych analýz, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 Zmluvy ES,
– v zostávajúcej časti žalobu zamietol,
– rozhodol, že Európska komisia a Francúzska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
(1) .
(2)  –	Journal officiel de la République française č. 4 z 5. januára 2001, s. 216.
(3)  –	V znení po zmenách a doplneniach článkom 60 zákona č. 2008-776 o modernizácii hospodárstva, Journal officiel de la République française
č. 181 z 5. augusta 2008, s. 12471.
(4)  –	Pozri naposledy rozsudky z 25. marca 2010, Komisia/Španielsko, C‑392/08, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 26; z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko, C‑531/06, Zb. s. I‑4103, bod 98; zo 17. januára 2008, Komisia/Nemecko, C‑152/05, Zb. s. I‑39, bod 15; zo 6. decembra 2007, Komisia/Nemecko, C‑456/05, Zb. s. I‑10517, bod 15, a z 30. januára 2002, Komisia/Grécko, C‑103/00, Zb. s. I‑1147, bod 23.
(5)  –	Rozsudok 19. mája 2009, už citovaný v poznámke pod čiarou 4; pozri tiež rozsudok z 19. mája 2003, Apothekerkammer des Saarlandes a i., C‑171/07 a C‑172/07, Zb. s. I‑4171.
(6)  –	V rozsahu, v akom Komisia vo svojej žiadosti vychádzala z predpokladu, že tento zákaz sleduje odlišný cieľ, ktorým je zachovať odbornú nezávislosť biológov; pozri bod 29 žaloby.
(7)  –	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07, Zb. s. I‑1721, bod 29. V tomto zmysle pozri tiež rozsudky zo 7. februára 1984, Duphar a i., 238/82, Zb. s. 523, bod 16; zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04, Zb. s. I‑4325, body 92 a 146, ako aj z 11. septembra 2008, Komisia/Nemecko, C‑141/07, Zb. s. I‑6935, body 22 a 23.
(8)  –	Rozsudky zo 14. októbra 2004, Komisia/Holandsko, C‑299/02, Zb. s. I‑9761, bod 15; z 21. apríla 2005, Komisia/Grécko, C‑140/03, Zb. s. I‑3177, bod 27, ako aj Hartlauer, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 33.
(9)  –	Rozsudok Komisia/Grécko, už citovaný v poznámke pod čiarou 8.
(10)  –	Návrhy vo veci Komisia/Grécko, už citovanej v poznámke pod čiarou 8, bod 34.
(11)  –	Rozsudok Komisia/Grécko, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 35 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(12)  –	Toto rozlišovanie sa výslovne uvádza v článku L 6211-2 zákonníka verejného zdravia v znení zmien a doplnení citovaného nariadenia č. 2010-49 z 13. januára 2010.
(13)  – Francúzska republika najmä zdôrazňuje, že obmedzenie obchodného podielu na 25 % sa opiera o zákonné pravidlo práva obchodných spoločností – článok L‑223‑30 obchodného zákonníka – podľa ktorého sa na prijatie rozhodnutí mimoriadneho valného zhromaždenia a najmä rozhodnutí týkajúcich sa zvýšenia základného imania alebo zlúčenia vyžaduje súhlas väčšiny spoločníkov, ktorých spoločný podiel na základnom imaní predstavuje aspoň tri štvrtiny základného imania.
(14)  –	Pozri rozsudky z 31. marca 1993, Kraus, C‑ 19/92, Zb. s. I‑1663, bod 32, a z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 37.
(15)  –	Pozri rozsudok Hartlauer, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 46.
(16)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. mája 2003, Müller‑Fauré a Van Riet, C‑385/99, Zb. s. I‑4509, bod 67, a z 11. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C‑496/01, Zb. s. I‑2351, bod 66.
(17)  –	Pozri rozsudky Komisia/Taliansko, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, a Apothekerkammer des Saarlandes a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 5.
(18)  –	Súdny dvor naopak vylučuje takéto riziko v prípade nemocničnej lekárne prevádzkovanej osobou, ktorá nie je farmaceutom práve preto, že je nemysliteľné, aby nemocnice, ktoré sú sami poskytovateľmi lekárskej starostlivosti, nesprávne používali alebo zneužívali lieky; pozri rozsudok Apothekerkammer des Saarlandes a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 48.
(19)  –	Rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaná v poznámke pod čiarou 5, bod 88.
(20)  –	Pozri rozsudky Apothekerkammer des Saarlandes a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 60, a Komisia/Taliansko, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 90.
(21)  –	Pozri v tejto súvislosti nové znenie článku L 6211‑8 zákonníka verejného zdravia, ktorý výslovne uvádza, že biológovia môžu vykonať iné analýzy ako tie, ktoré sú uvedené na žiadanke alebo nemusia vykonať všetky analýzy, ktoré lekár predpísal, to však až po záväznom odsúhlasení takejto zmeny lekárom, ibaže by išlo o naliehavý prípad.
(22)  –	Pozri osobitný odkaz, ktorý žalovaná uviedla vo svojej duplike v bode 28 týkajúci sa kampane zameranej na odhaľovanie hepatitídy C. Táto zásada je navyše výslovne obsiahnutá aj v článku L 6211‑10 zákonníka verejného zdravia v znení zmien a doplnení nariadenia č. 2010‑49 z 13. januára 2010.
(23)  –	S odkazom na obsah správy k návrhu reformy lekárskej biológie M. M. Ballereaua predloženej 23. septembra 2008 ministerke zdravotníctva R. Bachelot‑Narquin, ako aj na správu č. 2006 045 z apríla 2006 „ La biologie médicale libérale en France: bilan et perspectives “, ktorú predniesli Dr. Françoise Lalande, Isabelle Yeni a Christine Lacombe, pracovníčky generálnej inšpekcie sociálnych vecí (IGAS) (pozri body 3 a 5 repliky).
(24)  –	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(25)  –	Dokonca ako uvádza žalovaná, celkové postupné zvyšovanie nákladov na biomedicínske analýzy sa dá vysvetliť v kontexte celkového zvyšovania nákladov v zdravotníctve starnutím populácie a zvýšením prevencie, čo vedie k väčšiemu počtu vyšetrení.
(26)  –	V tejto súvislosti pozri prílohu k duplike predloženej žalovanou, z ktorej vyplýva, že medzi ciele, ktoré majú dosiahnuť zdravotnícki kontrolóri, ktorých zamestnali veľkí prevádzkovatelia laboratórií analýz, patrí práve cieľ zvýšiť počet úkonov vykonávaných na lekársky predpis oproti ich pôvodnému počtu v čase pred ich prijatím.
(27)  –	Pozri rozsudok Apothekerkammer des Saarlandes a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 63.
(28)  –	Pozri rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 109.
(29)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. marca 1991, Delattre, C‑369/88, Zb. s. I‑1487, bod 54.
(30)  –	Pozri rozsudky Komisia/Taliansko, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, body 55 a 56, ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 5, body 31 a 32.
(31)  –	Pozri rozsudky Komisia/Taliansko, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 57, ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 33. Pozri analogicky, pokiaľ ide o nemocničnú starostlivosť, aj rozsudky z 13. mája 2003, Müller‑Fauré a van Riet, C‑385/99, Zb. s. I‑4509, bod 80, ako aj Watts, už citovaný v poznámke pod čiarou 7, bod 109.
(32)  –	Pozri rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 63.
(33)  –	Pozri rozsudky zo 6. marca 2007, Placanica a i., C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Zb. s. I‑1891, body 53 a 58; zo 17. júla 2008, Corporación Dermoestética, C‑500/06, Zb. s. I‑5785, body 39 a 40, ako aj Hartlauer, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, bod 55.
(34)  –	Pozri body 45 a 50 týchto návrhov.
(35)  –	Pozri návrhy vo veci Komisia/Taliansko, už citovanej v poznámke pod čiarou 5, bod 87, a v tom istom zmysle aj návrhy vo veci Apothekerkammer des Saarlandes a i., už citovanej v poznámke pod čiarou 5, bod 49.
(36)  –	Ide o články L 6211-1 a L 6221-9 (bod 41 vyjadrenia k žalobe Francúzskej republiky).
(37)  –	Pozri rozsudok Apothekerkammer des Saarlandes a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 5), bod 60, ktorý cituje Francúzska republika, ktorá sama považovala predmetnú nemeckú právnu úpravu, ktorá dovoľuje farmaceutom prevádzkovať až tri pobočky tej istej lekárne na svoju vlastnú zodpovednosť, určujúc tak ich obchodnú politiku, za súdržnú.
(38)  –	Pozri rozsudky z 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband, C‑322/01, Zb. s. I‑14887, bod 103; z 13. júla 2004, Komisia/Francúzsko, C‑262/02, Zb. s. I‑6569, bod 24; z 5. júna 2007, Rosengren a i., C‑170/04, Zb. s. I‑4071, bod 39; z 8. novembra 2007, Ludwigs‑Apotheke, C‑143/06, Zb. s. I‑9623, bod 27, a z 11. septembra 2008, Komisia/Nemecko, C‑141/07, Zb. s. I‑6935, bod 46.
(39)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. decembra 2004, Komisia/Holandsko, C‑41/02, Zb. s. I‑11375, body 46 a 51, a Komisia/Nemecko, už citovaný v poznámke pod čiarou 38, bod 51.
(40)  –	Pozri rozsudky Komisia/Francúzsko, už citovaný v poznámke pod čiarou 38, bod 37; z 15. júla 2004, Schreiber, C‑443/02, Zb. s. I‑7275, bod 48, a Komisia/Nemecko, už citovaný v poznámke pod čiarou 38, bod 51.
(41)  –	Ako príklad je vhodné uviesť, že účasť na základnom imaní sa zakazuje v prípade: a) osôb, ktoré vykonávajú odlišné zdravotnícke povolanie; b) dodávateľov, distribútorov alebo výrobcov materiálu alebo reagencií potrebných na lekársku analýzu.
(42)  –	Oznámený Komisii nótou z 9. marca 2010, ako už bolo spresnené vyššie.
(43)  –	Pozri rozsudok z 11. marca 2004, Komisia/Francúzsko, už citovaný v poznámke pod čiarou 16, bod 67. Súdny dvor v predmetnej veci uviedol, že uloženie rozdielnej podmienky pre získanie potrebného správneho povolenia na vykonávanie činnosti na území Francúzska laboratóriám biomedicínskych analýz spočívajúcej v tom, že musia mať na tomto území stálu prevádzkareň, prekračuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa ochrany verejného zdravia.
(44)  –	Sama Francúzska republika na pojednávaní navyše potvrdila, že mechanizmus oddelenia finančnej účasti od sociálnych práv nie je cudzí vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ho už uplatňovala, hoci len na vzťahy medzi biológmi, ktorí v spoločnosti svoju činnosť vykonávajú, a biológmi, ktorí sú čisto investormi.
(45)  –	Počet prípadov prevádzkovania laboratórií analýz v tejto právnej forme neprekračuje podľa tvrdení žalovanej účastníčky konania, ktoré neboli spochybnené, 4 % celkového počtu, ktorý sa ešte navyše znižuje.
(46)  –	Inak ako je to v Taliansku a Nemecku, kde sa vykonávanie povolania farmaceuta vo forme spoločnosti povoľuje – podľa právnej úpravy predloženej na preskúmanie Súdnemu dvoru v prípadoch, v ktorých boli vyhlásené už citované rozsudky týkajúce sa daného sektora – len vo forme osobných spoločností (a pokiaľ ide o Taliansko, aj vo forme družstevnej spoločnosti s ručením obmedzeným), na ktorých sa podieľajú osoby, ktoré musia mať potrebné vzdelanie.