62021CC0570
GENERALINIO ADVOKATO
GIOVANNI PITRUZZELLA IŠVADA,
pateikta 2022 m. gruodžio 15 d. (
1
)
Byla C‑570/21
I. S.,
K. S.
prieš
YYY. S. A.
(Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Varšuvos Volos rajono apylinkės teismas, posėdžiaujantis Varšuvoje, (Lenkija)) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Vartotojo sąvoka – Dvejopos paskirties sutartis, sudaryta asmens, vykdančio profesinę ar komercinę veiklą, ir asmens, kuris nevykdo jokios profesinės veiklos – Profesinio ar komercinio tikslo menkumas arba nevyravimas, atsižvelgiant į bendrą pasirašytos sutarties kontekstą“
1.
Ar, taikant Sąjungos teisėje numatytą apsaugą nuo nesąžiningų sąlygų, vartotoju gali būti laikomas asmuo, kuris, vykdydamas komercinę ar profesinę veiklą, kartu su kitu tokios veiklos nevykdančiu paskolos gavėju sudarė sutartį dėl paskolos, iš dalies veikdamas kaip ekonominės veiklos vykdytojas ir iš dalies siekdamas patenkinti savo poreikius, nesusijusius su ekonomine veikla, kai, atsižvelgiant į bendrą sutarties kontekstą, komercinis ar profesinis pobūdis nėra vyraujantis?
I. Teisinis pagrindas
A.
Europos Sąjungos teisė
1. Direktyva 93/13/EBB
2.
Direktyvos 93/13/EEB (
2
) 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse.“
3.
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
b)
„vartotojas“ – bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija.
c)
„pardavėjas ar tiekėjas“ – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva veikia ne savo verslo, prekybos ar profesijos tikslias, nesvarbu ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė.“
2. Direktyva 2011/83/ES
4.
Direktyvos 2011/83/ES (
3
) 17 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„[t]ermino „vartotojas“ apibrėžtis turėtų apimti fizinius asmenis, kurie siekia tikslų, nesusijusių su jų verslu, prekyba, amatu ar profesija. Vis dėlto, tuo atveju, jeigu sudaroma dvejopos paskirties sutartis iš dalies asmens verslo, ir iš dalies ne verslo tikslais ir jeigu atsižvelgiant į bendras sutarties sąlygas verslo tikslai nevyrauja, atitinkamas asmuo taip pat turėtų būti laikomas vartotoju“.
5.
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
1.
vartotojas – kiekvienas fizinis asmuo, kuris veikia pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba, amatu ar profesija;
2.
prekiautojas – kiekvienas valstybės ar privačiai valdomas fizinis arba juridinis asmuo, kuris veikia pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, siekdamas tikslų, susijusių su jo prekyba, verslu, amatu arba profesija, įskaitant kiekvieną kitą asmenį, veikiantį prekiautojo vardu arba jo naudai <…>“
3. Direktyva 2013/11/ES
6.
Direktyvos 2013/11/ES (
4
) 18 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„terminas „vartotojas“ turėtų apimti fizinius asmenis, kurie veikia siekdami su savo verslu, prekyba, amatu ar profesija nesusijusių tikslų. Tačiau jeigu sutartis sudaroma iš dalies verslo ir iš dalies ne verslo tikslais (dvejopos paskirties sutartys) ir jeigu atsižvelgiant į bendras tiekimo sąlygas verslo tikslas nevyrauja, tas asmuo taip pat turėtų būti laikomas vartotoju“.
7.
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose „Terminų apibrėžtys“ nustatyta, kad:
„Šioje direktyvoje:
a)
vartotojas – fizinis asmuo, kuris veikia siekdamas su savo verslu, prekyba, amatu ar profesija nesusijusių tikslų;
b)
komercinės veiklos subjektas – valstybės ar privačiai valdomas fizinis arba juridinis asmuo, kuris veikia siekdamas su savo verslu, prekyba, amatu ar profesija susijusių tikslų, įskaitant kitą asmenį, veikiantį komercinės veiklos subjekto vardu arba jo naudai;
<…>“
4. Reglamentas (ES) Nr. 524/2013
8.
Reglamento Nr. 524/2013 (
5
) 13 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„terminas „vartotojas“ turėtų apimti fizinius asmenis, kurie veikia siekdami su savo verslu, prekyba, amatu ar profesija nesusijusių tikslų. Vis dėlto jeigu sutartis sudaroma iš dalies asmens verslo ir iš dalies ne verslo tikslais (dvejopos paskirties sutartys) ir jeigu atsižvelgiant į bendras tiekimo sąlygas verslo tikslas nevyrauja, tas asmuo taip pat turėtų būti laikomas vartotoju“.
9.
Taip pat to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose „Terminų apibrėžtys“ nustatyta:
„Šiame reglamente:
a)
vartotojas – vartotojas, kaip apibrėžta Direktyvos 2013/11/ES 4 straipsnio 1 dalies a punkte;
b)
komercinės veiklos subjektas – komercinės veiklos subjektas, kaip apibrėžta Direktyvos 2013/11/ES 4 straipsnio 1 dalies b punkte;
<…>“
B.
Lenkijos teisė
10.
Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Kodeks cywilny (toliau – Civilinis kodeksas) 221 straipsnyje „vartotojas“ apibrėžiamas kaip „fizinis asmuo, kuris sudaro su prekiautoju teisinį sandorį, tiesiogiai nesusijusį su savo komercine arba profesine veikla“.
11.
Civilinio kodekso 3851 straipsnyje nustatyta:
„1.   Vartotojui nėra privalomos su juo sudarytos sutarties nuostatos, kurios nebuvo individualiai suderintos, jeigu jose numatytos vartotojo teisės ir pareigos prieštarauja moralės principams ir jomis šiurkščiai pažeidžiami vartotojo interesai (neleistinos sutarties sąlygos). Tai netaikoma nuostatoms, kuriomis apibrėžiami pagrindiniai šalių įsipareigojimai, įskaitant kainą arba užmokestį, jeigu jos yra suformuluotos vienareikšmiškai.
2.   Jeigu sutarties nuostata pagal šio straipsnio 1 dalį vartotojui nėra privaloma, likusi sutarties dalis lieka privaloma šalims.
3.   Individualiai su vartotoju nesuderintos yra tos sutarties nuostatos, kurių turiniui vartotojas neturėjo konkrečios įtakos. Tai visų pirma taikoma sutarties nuostatoms, perimtoms iš kontrahento vartotojui pasiūlytos tipinės sutarties.
4.   Pareiga įrodyti, kad nuostata buvo suderinta individualiai, tenka tam, kuris ta nuostata remiasi“.
II. Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai.
12.
2006 m. vasario 28 d. I. S. ir K. S. kreipėsi į atsakovės pagrindinėje byloje teisinį atstovą, prašydami sudaryti hipotekos paskolos sutartį (Šveicarijos frankais), kad iš dalies padengtų vieno iš sutuoktinių komercinės veiklos įsiskolinimą, o kitą dalį panaudotų nekilnojamajam turtui įsigyti.
13.
Bendra prašoma suma sudarė 206120,00 Lenkijos zlotų (PLN), iš kurių 96120,00 PLN suma buvo skirta tam tikroms vieno iš ieškovų pagrindinėje byloje skoloms finansuoti, o 110000,00 PLN suma – privatiems vartojimo poreikiams tenkinti.
14.
Dėl ieškovų pagrindinėje byloje derybų pozicijos pažymėtina, kad I. S. vykdė ekonominę veiklą kaip paprastosios bendrovės narys. K. S. dirbo įmonėje šaltkalviu.
15.
2006 m. kovo 21 d. I. S. ir K. S. ir kredito įstaiga, kuri yra atsakovė pagrindinėje byloje, galiausiai sudarė paskolos sutartį, kurios bendra suma buvo 198996,73 PLN, indeksuota pagal valiutos keitimo kursą Šveicarijos frankais, pagrindinėje sutartyje nustatytomis sąlygomis ir pagal hipoteka užtikrintos paskolos sutarties bendrąsias sąlygas.
16.
Minėta suma turėjo būti sumokėta 300 vienodų įmokų. Be kita ko, pirmoji paskolos dalis buvo skirta grąžinti 70000,00 PLN sumai, kurią kredito įstaiga išmokėjo ieškovų naudai į I. S. įmonės vardu atidarytą sąskaitą, kuri buvo uždaryta iš karto ją grąžinus.
17.
Remiantis I. S. pareiškimu 2021 m. sausio 11 d. teismo posėdyje, atsakovė pagrindinėje byloje visos šios sumos skyrimą susiejo su sąlyga, kad dalis pasiskolintos sumos bus skirta kitai prievolei, susijusiai su ekonomine veikla, kitoje kredito įstaigoje įvykdyti.
18.
Be to, tam tikra pirmosios sumos dalis buvo skirta draudimo įmokoms padengti.
19.
Galiausiai antrąją paskolos dalį sudarė šios sumos: 9720,00 PLN suma, skirta 2005 m. balandžio 18 d. bendrovei suteiktam kreditui grąžinti; 7400,00 PLN – suma, skirta bendrovės, kaip paskolos gavėjos, atnaujinamajai paskolai kreditoriui grąžinti; 9000,00 PLN suma, susijusi su kitų paskolos gavėjos sąskaitoje esančių finansinių skolų grąžinimu; galiausiai, 93880,00 PLN – suma, skirta vartojimo išlaidoms padengti.
20.
Vėliau paskolos gavėjai kreipėsi į nacionalinį teismą su ieškiniu atsakovei pagrindinėje byloje, prašydami, kad tam tikros sutarties sąlygos būtų pripažintos nesąžiningomis ir būtų grąžintos nepagrįstai gautos sumos.
21.
Nagrinėjant pagrindinę bylą kredito įstaiga neigė, kad ieškovai gali būti laikomi „vartotojais“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio b punktą, nes dalis sumų buvo skirta vieno iš dviejų ieškovų pagrindinėje byloje poreikiams, susijusiems su komercine veikla, tenkinti.
22.
Šiomis aplinkybėmis Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Varšuvos Volos rajono apylinkės teismas, posėdžiaujantis Varšuvoje, Lenkija) sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„Ar 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 2 straipsnio b punktą ir jos konstatuojamąsias dalis reikia aiškinti kaip nedraudžiančius į „vartotojo“ apibrėžtį įtraukti ekonominę veiklą vykdantį asmenį, kuris kartu su tokios veiklos nevykdančiu paskolos gavėju sudarė sutartį dėl užsienio valiuta indeksuojamos paskolos, skirtos iš dalies vieno iš paskolos gavėjų ekonominei veiklai, o iš dalies reikmėms, nesusijusioms su jo ekonomine veikla, – ir ne tik tada, kai naudojimas ekonominės veiklos tikslams yra toks mažareikšmis, kad turi tik minimalią svarbą, atsižvelgiant į bendrą sutarties kontekstą, o tai, kad naudojimas ne ekonominei veiklai yra vyraujantis, neturi reikšmės?
2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 2 straipsnio b punktas ir jos konstatuojamosios dalys turi būti aiškinami taip, kad šioje nuostatoje pateikta sąvoka „vartotojas“ apima ir asmenį, kuris sutarties sudarymo momentu vykdė ekonominę veiklą, turint omeny, kad kitas paskolos gavėjas tokios veiklos apskritai nevykdė, o paskui abu šie asmenys sudarė su banku sutartį dėl užsienio valiuta indeksuojamos paskolos, kurios kapitalas iš dalies buvo panaudotas vieno iš paskolos gavėjų ekonominei veiklai, o iš dalies su vykdoma ekonomine veikla nesusijusiam tikslui, kai panaudojimas ekonominės veiklos tikslams nėra mažareikšmis ir nesvarbus, atsižvelgiant į bendrą paskolos sutarties kontekstą, tačiau naudojimas ne ekonominei veiklai yra vyraujantis, o paskola negalėtų būti suteikta su ekonomine veikla nesusijusiam tikslui, jeigu jos kapitalas nebūtų naudojamas ekonominei veiklai?“
III. Teisinis vertinimas
A.
Preliminarios pastabos
23.
Šie du prejudiciniai klausimai yra glaudžiai tarpusavyje susiję ir jais iš esmės siekiama išsiaiškinti: pirma, ar Sprendime Gruber (
6
) suformuluotą kriterijų galima taikyti aiškinant Direktyvos 93/13 1 straipsnį ir, antra, kokia yra tvarka ir sąlygos, kuriomis asmuo, sudaręs sutartį, turinčią dvejopą tikslą, t. y. iš dalies ekonominį ir iš dalies asmeninį, gali būti laikomas vartotoju, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13.
24.
Pradėdamas teisinę analizę, manau, kad būtų naudinga priminti kai kuriuos esminius bylos faktus, kurie padės geriau suprasti analizuojamą dalyką.
25.
Du sutuoktiniai sudaro paskolos sutartį būstui įsigyti. Vienas iš jų vykdo komercinę veiklą, dėl kurios yra įsiskolinęs kredito įstaigai. Tuo metu, kai pateikiamas prašymas suteikti paskolą nekilnojamajam turtui įsigyti, kredito įstaiga kaip paskolos suteikimo sąlygą nustato, kad paskolos gavėjas, prisiėmęs skolą dėl ekonominių priežasčių, ją grąžintų. Maždaug trečdaliu išmokėtos sumos padengiamos paskolos gavėjo, įsiskolinusio dėl ekonominės veiklos, turimos skolos, o dviem trečdaliais – išlaidos, susijusios su būsto įsigijimu ir kitais asmeniniais abiejų paskolos gavėjų poreikiais. Paskolos gavėjo, kuris anksčiau prisiėmė skolą dėl ekonominės veiklos, sutuoktinis nedalyvauja kito sutuoktinio ekonominėje veikloje.
26.
Siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiančio teismo pateiktus klausimus, pagal Direktyvą 93/13 reikia apibrėžti dviejų fizinių asmenų, kurie sudarė sutartį iš dalies asmeninio vartojimo reikmėms ir iš dalies tikslais, priklausančiais vieno iš jų komercinei ar profesiniai veiklai, padėtį, atsižvelgiant į tai, kad vartojimo kredito komercinis ar profesinis tikslas yra reikšmingas bendrame sutarties kontekste, nors ir nėra vyraujantis. Tai reiškia, kad reikia atsakyti į klausimą, ar jie gali būti laikomi „vartotojais“ apsaugos nuo nesąžiningų sąlygų taikymo tikslais.
27.
Šiuo atveju, atsižvelgiant į teisės aktų sistemą ir Teisingumo Teismo jurisprudenciją, galimi du aiškinimai.
28.
Viena vertus, pirmasis aiškinimas grindžiamas ieškovų pagrindinėje byloje, taip pat Lenkijos vyriausybės ir Komisijos pozicija, kad vartotojo sąvokos taikymo sritis turėtų aprėpti ieškovų padėtį, atsižvelgiant į ribotą ir nevyraujančią su ekonomine veikla susijusio tikslo reikšmę bendrame paskolos sutarties kontekste, vadovaujantis požiūriu, kuris atitinka Direktyvoje 2011/83 ir kituose vėliau priimtuose teisės aktuose (
7
) vartotojų apsaugos srityje pateiktą vartotojo sąvoką.
29.
Kita vertus, ši pozicija prieštarauja tik atsakovės pagrindinėje byloje palaikomai nuomonei, kad ieškovų nurodytos apsaugos taikymo sąlygos nagrinėjamu atveju nėra tenkinamos, nes komercinis ar profesinis tikslas nėra toks nereikšmingas, kad jam būtų suteiktas nevyraujantis pobūdis, atsižvelgiant į bendrą paskolos sutarties kontekstą, pagal analogiją taikant požiūrį, kurio laikėsi Teisingumo Teismas Sprendime Gruber (
8
), kuriame jis aiškino 1968 m. Briuselio konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (
9
).
30.
Taigi manau, kad prieš pradedant nagrinėti siūlomus atsakymus į klausimus būtų naudinga trumpai išanalizuoti vartotojo sąvoką Europos Sąjungos teisėje.
1. Vartotojo sąvoka Europos Sąjungos teisėje
31.
Laikydamosi prielaidos, kad atskirų valstybių narių reglamentavimo skirtumai yra kliūtis ekonominei integracijai, Europos institucijos dešimtajame dešimtmetyje priėmė keletą direktyvų, kuriomis buvo siekiama suderinti nuostatas ir taip užtikrinti didesnę vartotojų apsaugą perkant prekes ir paslaugas (
10
).
32.
Iki šiol Sąjungos teisėje nėra vienos vartotojo apibrėžties. Kadangi pirminėje Sąjungos teisėje nėra konkrečios apibrėžties, antrinės teisės aktuose, atsižvelgiant į nagrinėjamos priemonės tikslą, vartotojo sąvoka daugiau ar mažiau skiriasi.
33.
Sąjungos sutarčių teisėje vartotojo sąvoka paprastai apibūdinama vienodai, daugiausia dėmesio skiriant vartotojui kaip „silpnesnei“ šaliai, palyginti su kita šalimi – prekiautoju ar įmone: taip yra ir dėl informacijos asimetrijos, ir dėl derybinės galios, t. y. aplinkybių, dėl kurių teisinė apsauga skiriasi nuo kitiems susijusiems subjektams užtikrinamos teisinės apsaugos.
34.
Pirmieji intervenciniai veiksmai, susiję su prekiautojo ir vartotojo santykiais, buvo sektorinio pobūdžio. Kita vertus, Direktyva 93/13 yra bendro pobūdžio teisės aktas, skirtas visoms vartotojo ir prekiautojo sutartims, kuriame pirmą kartą įtvirtinama esminė vartotojo ir prekiautojo sutartinių santykių apsauga (
11
). Visų pirma, skaitant 2, 5 ir 6 konstatuojamąsias dalis, akivaizdu, kad teisinė veiksmų sistema yra vidaus rinkos įgyvendinimo priemonė: valstybių narių reglamentavimo skirtumai nesąžiningų sąlygų srityje iš tikrųjų buvo kliūtis laisvam prekių judėjimui įvairiose valstybėse narėse, taigi ir ekonominei integracijai.
35.
Kiek tai susiję su vartotojo sąvoka, minėtos direktyvos 2 straipsnio b punkte vartotojas apibrėžiamas kaip „bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija“.
36.
Ši sąvoka turi būti aiškinama lyginant su tos pačios direktyvos 2 straipsnio c punkte pateikta pardavėjo ar tiekėjo sąvoka, kurioje šis apibrėžiamas kaip „bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva veikia ne savo verslo, prekybos ar profesijos tikslias, nesvarbu ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė“.
37.
Vartotojo ir prekiautojo (pardavėjo ar tiekėjo) sąvokos, pateiktos direktyvose 2011/83, 2013/11 (
12
), taip pat Reglamente Nr. 524/2013, yra panašaus turinio.
38.
Taigi paaiškėja, kad skirtumas tarp vartotojo ir prekiautojo nustatomas pagal sutarties tikslą, kuris nėra susiję su sutarties šalies ekonomine veikla, o ne pagal „sutarties šalių statusą“ (
13
).
39.
Kadangi vartotojo sąvoka priklauso nuo to, ar sandorio tikslas aprėpia ekonominę sritį (
14
), toliau reikėtų įvertinti, kaip šis kriterijus yra susijęs su konkrečia sutartimi.
40.
Teisingumo Teismo pasirinktas kriterijus yra objektyvus. Kaip pažymėjo generalinis advokatas J. Mischo byloje Di Pinto, fiziniai asmenys, kuriems taikoma vartotojo sąvoka, apibrėžiami „ne in abstracto, o pagal tai, ką jie veikia in concreto“ (
15
).
41.
Vadinasi, atmetus subjektyvų požiūrį, kurį galima priskirti sutarties šalių ketinimams, pasirinktinas objektyvus požiūris, tačiau atsižvelgiant į direktyvų veiksmingumą ir apsaugos poreikius, kurie taip pat būtini siekiant sustiprinti vartotojų pasitikėjimą rinka (
16
), reikalingą jos veiksmingam veikimui.
42.
Taigi vartotojų apsauga gali būti taikoma ir ekonominės ar profesinės veiklos vykdytojui, netgi advokatui, kuris specializuojasi teisinių paslaugų sutarčių srityje (
17
), arba asmeniui, veikiančiam kaip pardavėjui ar tiekėjui.
43.
Vadinasi, šiuo klausimu galima daryti išvadą, kad Sąjungos teisės aktai ir Teisingumo Teismo jurisprudencija plėtojama siekiant didesnės vartotojų apsaugos, tačiau visada užtikrinant pusiausvyrą su kitomis laisvėmis ir galiausiai su veiksmingu bendrosios rinkos veikimu, kartu paliekant pakankamai lankstumo, kad būtų galima aprėpti visas situacijas, kai objektyviai tenkinami apsaugos poreikiai.
44.
Iš tikrųjų visa sistema grindžiama prielaida, kad dėl naujų rinkos modelių vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio, taigi jis priverstas sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto parengtomis sąlygomis, jų kritiškai nevertindamas, ir negali daryti įtakos jų turiniui.
2. Vartotojo sąvoka mišriose arba dvejopos paskirties sutartyse
45.
Mišrios arba dvejopos paskirties sutartys – tai sutartys, sudarytos iš dalies dėl asmens verslo ir iš dalies asmeniniais tikslais.
46.
Pirmą kartą Teisingumo Teismas sutarties šalies padėties kvalifikavimą dvejopos paskirties sutartyse nagrinėjo Sprendime Gruber (
18
).
47.
Toje byloje ieškovas rėmėsi apsauga, kuri vartotojams suteikiama pagal Briuselio konvencijos 13–15 straipsnius, t. y. teise pateikti ieškinį valstybės narės, kurioje buvo įvykdyta prievolė, o ne valstybės narės, kurioje yra atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta, teismuose.
48.
Kadangi tai buvo mišri sutartis, Teisingumo Teismas turėjo patikslinti, ar lemiamas kriterijus yra privatus, ar profesinis nagrinėjamos sutarties tikslas.
49.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad fizinis asmuo gali būti laikomas vartotoju tik tuo atveju, kai „naudojimas profesiniams tikslams yra menkas, ir todėl visiškai nesvarbus bendrame atitinkamo sandorio kontekste, tačiau [o] tai, kad ne profesinio naudojimo tikslas yra svarbesnis, neturi reikšmės“ (
19
).
50.
Taigi Sprendime Gruber, konkrečiai Teisingumo Teismui nagrinėjant jam pateiktą procesinio pobūdžio klausimą, siekiant asmenį, kuris su prekiautoju sudaro dvejopo pobūdžio sutartį, laikyti vartotoju pagal reglamentą, naudojamas kriterijus, kurį galima vadinti „menkumo“ kriterijumi.
51.
Direktyvoje 93/13 aiškiai nereglamentuojama vartotojo sąvoka dvejopos paskirties sutarčių atveju.
52.
Kita vertus, Direktyvos 2011/83 17 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „<…> tuo atveju, jeigu sudaroma dvejopos paskirties sutartis iš dalies asmens verslo, ir iš dalies ne verslo tikslais ir jeigu atsižvelgiant į bendras sutarties sąlygas verslo tikslai nevyrauja, atitinkamas asmuo taip pat turėtų būti laikomas vartotoju“.
53.
Panašios sąvokos vartojamos Direktyvos 2013/11 18 konstatuojamojoje dalyje ir Reglamento Nr. 524/2013 13 konstatuojamojoje dalyje.
54.
Taigi šioje nuostatoje įtvirtinta tai, ką galima vadinti „nevyravimo“ kriterijumi. Todėl netgi asmuo, kuris veikia iš dalies vykdydamas savo ekonominę veiklą, gali būti laikomas vartotoju, jei komercinis ar profesinis tikslas, nors jo svarba ir nėra minimali, gali būti laikomas nevyraujančiu, atsižvelgiant į bendrą sutarties kontekstą.
B.
Prejudiciniai klausimai
1. Pirmasis prejudicinis klausimas
55.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kokiomis sąlygomis paskolos gavėjas, sudaręs paskolos sutartį iš dalies komerciniais ar profesiniais tikslais ir iš dalies asmeninio vartojimo tikslais, kartu su kitu paskolos gavėju, veikiančiu išimtinai asmeninio vartojimo tikslais, gali patekti į Direktyvos 93/13/EEB 2 straipsnio b punkte nurodytos vartotojo sąvokos taikymo sritį ir, iš esmės, ar dvejopos paskirties sutarčių atveju reikėtų laikytis požiūrio, kurį Teisingumo Teismas išdėstė Sprendime Gruber, ar požiūrio, kuris pateiktas Direktyvos 2011/83/ES konstatuojamojoje dalyje ir vėliau įsigaliojusiose teisinėse nuostatose (
20
).
56.
Kaip pirmiau minėta, teisės aktų ir jurisprudencijos analizė atskleidžia du skirtingus galimus aiškinimus, kuriuos galima apibendrinti kaip „menkumo“ kriterijų ir komercinio ar profesinio tikslo „nedominavimo“, palyginti su asmeninio vartojimo tikslu, kriterijų.
57.
Siekiant pasirinkti vieną ar kitą aiškinimą nagrinėtini modeliai susiję su: pirmojo prejudicinio klausimo atveju – skirtingu (procesinių) teisės aktų, nurodytų Sprendime Gruber ir Direktyvoje 93/13, bei vėlesnių teisės aktų nuostatų (
21
), susijusių su (materialine) vartotojų apsauga,
pagrindu
ir atitinkamo aiškinimo taikymo sritimi; tikrąja vartojimo sutartį sudarančių asmenų padėtimi ir tikraisiais jos pasirašymo tikslais, siekiant užtikrinti direktyvos veiksmingumą, kuriam pernelyg siauras aiškinimas labai pakenktų, ypač atsižvelgiant į nesąžiningas sąlygas; glaudžiu Direktyvos 93/13 tikslų ryšiu su vėliau įsigaliojusiomis nuostatomis.
58.
Dėl skirtingo Sprendime Gruber ir Direktyvoje 93/13 aiškinamų teisinių nuostatų
pagrindo
pažymėtina, kad šia direktyva iš esmės siekiama atkurti vartotojo ir prekiautojo sutartinių santykių pusiausvyrą, simetriškai pertvarkant jų santykius (
22
).
59.
Iš tiesų, kaip jau buvo minėta, direktyvoje nustatyta apsaugos sistema grindžiama tuo, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio, taigi jis priverstas sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto parengtomis sąlygomis, jų kritiškai nevertindamas, ir negali daryti įtakos jų turiniui (
23
).
60.
Atsižvelgiant į šią mažiau palankią padėtį, Direktyvos 93/13/EEB 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad nesąžiningos sąlygos nėra privalomos vartotojams. Tai imperatyvi nuostata (
24
), kurioje formalią pusiausvyrą, nustatytą tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti į realią pusiausvyrą, galinčią atkurti sutarties šalių lygybę (
25
). Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalis turi būti laikoma lygiaverte nacionalinėms normoms, kurios vidaus teisės sistemoje priskiriamos prie imperatyviųjų normų (
26
). Be to, reikia priminti, kad ši kvalifikacija, kaip Komisija priminė savo pastabose (
27
), taikoma visoms direktyvos nuostatoms, kurios yra būtinos 6 straipsnyje numatytam tikslui pasiekti (
28
).
61.
Taigi dėl Direktyvoje 93/13 įtvirtintų nuostatų privalomojo pobūdžio ir su jomis susijusių konkrečių vartotojų apsaugos reikalavimų pirmenybė teikiama plačiam vartotojo sąvokos aiškinimui, kad būtų užtikrintas direktyvos veiksmingumas.
62.
Kita vertus, Briuselio konvencijos 14 straipsnio ir šiuo metu galiojančio Reglamento Nr. 44/2001 (
29
), taip pat Reglamento Nr. 1215/12 (
30
) nuostatomis siekiama apsaugoti vartotoją procesiniu požiūriu, numatant bendrosios teismingumo pagal atsakovo gyvenamąją vietą taisyklės, pagal kurią asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta (buveinė) yra valstybėje narėje, ieškinys turi būti teikiamas tos valstybės narės teisme, išimtį. Jose nenustatyta bendroji vartotojų apsauga, o tik apibrėžiami vartotojų sudarytų sutarčių atvejai, kuriais jiems taikoma speciali apsauga pagal jurisdikcijos taisykles. Iš tiesų, Sprendime Gruber Teisingumo Teismas pabrėžė, kad „vienas [iš] esminių Briuselio konvencijos tikslų – išvengti, kad tas pats teisinis santykis būtų teismingas keliems teismams“ (
31
).
63.
Taigi Sprendime Gruber buvo siekiama išaiškinti jurisdikcijos sudarant vartojimo sutartis taisykles, pagal kurias numatoma bendrosios taisyklės, kad jurisdikciją turi atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės teismai, išimtis. Todėl toje byloje buvo aptariama ne materialinėje teisėje numatyta vartotojo apsauga; Sprendimas Gruber susijęs su procesine teise. Ir, kaip teisingai pažymėjo Komisija (
32
), jos siūlomą siaurą vartotojo sąvokos aiškinimą lėmė tai, kad šia nuostata iš esmės nukrypstama nuo jurisdikcijos taisyklės (
33
). Kadangi tai yra išimtis, ją galima aiškinti tik siaurai (
34
).
64.
Pagrindas, naudojamas nurodytų reglamentų nuostatose, apima ne tik silpnesnės šalies apsaugą, bet ir kitus aspektus, kuriais siekiama derinti vartotojų apsaugą su kitais poreikiais, dėl kurių taip pat reikia užtikrinti apsaugą: sprendimų nuspėjamumą ir teisinį tikrumą (
35
), siekiant išvengti šalių diskrecijos pasirinkti teismą, nes tai pakenktų tikrumui tarptautinėje prekyboje (
36
). Iš tikrųjų, pagal Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatas nepakanka derybinės galios disbalanso prekiautojo ir vartotojo santykiuose, kad būtų galima pateisinti nukrypimą nuo bendrųjų jurisdikcijos taisyklių; taip pat būtina, kad vartotojas būtų sudaręs tam tikrų rūšių sutartis.
65.
Iš Direktyvoje 93/13 įtvirtintų nuostatų privalomojo pobūdžio, taigi ir poreikio užtikrinti ypatingą vartotojų apsaugą nesąžiningų sąlygų atveju matyti, kad būtina atidžiai įvertinti tikrąją vartojimo sutartį sudariusių asmenų padėtį ir išnagrinėti tikruosius tikslus, dėl kurių jie pasirašė sutartį.
66.
Taigi, siekiant nesumenkinti direktyvos veiksmingumo, būtina kuo plačiau aiškinti vartotojų sąvoką dvejopos paskirties sutartyse, kad įmonė negalėtų lengvai apeiti imperatyvių nuostatų dėl nesąžiningų sąlygų taikymo, nustatydama jas vien dėl to, kad prašyme skirti finansavimą nurodyti tik komerciniai ar profesiniai tikslai (
37
).
67.
Iš tikrųjų šioje byloje nagrinėjamu atveju tokia rizika yra: remiantis byloje esančiais duomenimis, pareiškėjų, pageidaujančių gauti finansavimą, pagrindinis (jei ne vienintelis) tikslas buvo įsigyti šeimos nekilnojamąjį turtą, tik vienas iš dviejų pareiškėjų vykdė ekonominę veiklą, kredito įstaiga finansavimo skyrimą minėtoms asmeninėms reikmėms susiejo su vieno iš pareiškėjų ankstesnio įsiskolinimo vykdant ekonominę veiklą padengimu; įsiskolinimo vykdant ekonominę veiklą suma sudarė maždaug trečdalį visos finansuojamos sumos.
68.
Kaip teigia Lenkijos vyriausybė, „Direktyva 93/13/EEB buvo priimta būtent siekiant apsaugoti vartotojus nuo tokio elgesio, t. y. nuo sąlygų, kurioms jie negali daryti įtakos ir kuriomis pažeidžiamos jų teisės ir interesai, nustatymo. Todėl vartotojas negali netekti Direktyvos 93/13/EEB apsaugos vien dėl to, kad įmonė ne verslo tikslais sudarytoje sutartyje nustatė jam sąlygą, susijusią su jo ekonomine veikla.“ (
38
)
69.
Galiausiai šiuo klausimu, kaip nurodo ieškovai pagrindinėje byloje (
39
), jei būtų laikomasi Teisingumo Teismo išaiškinimo byloje Gruber, tai reikštų, kad tariamam vartotojui tektų pareiga teisme įrodyti jo reikalavimą pagrindžiančias aplinkybes (
40
), priešingai, nei remiantis Direktyvoje 93/13 įtvirtinta sistema, pagal kurią nacionalinis teismas ex officio nustato, ar asmuo, kuris remiasi apsauga nuo nesąžiningų sąlygų, yra vartotojas (
41
).
70.
Analizuojant Direktyvoje 93/13 įtvirtintų taisyklių tikslus, negalima neįžvelgti jų glaudaus ryšio su paskesnėse direktyvose įtvirtintomis taisyklėmis (
42
), ir ši aplinkybė skatina pritarti vienodam ir plačiam vartotojo sąvokos aiškinimui.
71.
Direktyva 2011/83 dėl vartotojų apsaugos sudarant sutartis su prekiautojais iš esmės siekiama to paties tikslo kaip ir Direktyva 93/13 (
43
), o Direktyvos 2011/83 2 straipsnyje pateikta vartotojo sąvoka abiejuose teisės aktuose yra beveik identiška. Pateiktini tokie patys argumentai dėl vartotojo sąvokos, kiek tai susiję su Direktyva 2013/11 ir Reglamentu Nr. 524/2013.
72.
Minėtų teisės aktų ryšys su Direktyva 93/13 tampa dar aiškesnis dėl to, kad Direktyva 93/13 buvo iš dalies pakeista Direktyva 2011/83, įtraukiant 8a straipsnį. Neatsitiktinai jos abi paprastai gali būti vienu metu taikomos tai pačiai sutarčiai (
44
). Šių dviejų direktyvų ryšį neseniai pabrėžė Sąjungos teisės aktų leidėjas, priėmęs Direktyvą 2019/2161 (
45
), kuria iš dalies keičiama Direktyva 93/13 ir Direktyva 2011/83, siekiant užtikrinti geresnį vartotojų apsaugos taisyklių taikymą ir jas modernizuoti.
73.
Taigi sutinku su Komisijos pastaba, kad „sisteminis sąvokos „vartotojas“ aiškinimas rodo, kad ši sąvoka pagal Direktyvą 93/13 ir kitus ES vartotojų srities teisės aktus, visų pirma pagal Direktyvą 2011/83, [Direktyvą 2013/11] ir [Reglamentą Nr. 524/2013], suprantama horizontaliai. Šių teisės aktų konstatuojamosiose dalyse pateikti aiškinimai turėtų būti grindžiami Direktyva 93/13, nes šie teisės aktai funkciniu požiūriu yra susiję su minėta direktyva ir buvo priimti siekiant apsaugoti vartotoją, kaip silpnesniąją sutarties su pardavėju šalį.“ (
46
)
74.
Atsižvelgiant į iki šiol pateiktas pastabas apie Direktyvos 93/13 ir Direktyvos 2011/83 (ir vėlesnių teisės aktų) santykį, mano manymu, galima paneigti atsakovės argumentus, kuriuos ji naudoja prieštaraudama plačiam vartotojo sąvokos aiškinimui, sutampančiam su Direktyvos 2011/83 ir vėlesnių teisės aktų konstatuojamosiose dalyse nurodytu aiškinimu. Šie argumentai visų pirma susiję su skirtinga direktyvų 93/13 ir 2011/83 taikymo sritimi ir tuo, kad Direktyva 2011/83 įsigaliojo vėliau, nei susiklostė šios bylos faktinės aplinkybės, todėl joje pateikta vartotojo sąvoka dvejopos paskirties sutarties atveju šioje byloje netaikytina.
75.
Kiek tai susiję su skirtinga direktyvų taikymo sritimi, norėčiau tik papildyti ankstesnius argumentus atkreipdamas dėmesį, kad dvejopos paskirties sutarčių apibrėžtis pateikta ne pagrindinėse nuostatose, o „konstatuojamosiose dalyse“, kurių paskirtis, kaip žinoma, yra pateikti aiškinamąsias gaires, tačiau jos neturi privalomosios galios.
76.
Dėl aplinkybių, susijusių su ratione temporis taikytina teise, pažymėtina, kad tai susiję ne su vėliau įsigaliojusių direktyvų normų taikymu anksčiau buvusiai situacijai, o tik su teleologiniu aiškinimu, kurim buvo teikiama pirmenybė jau tuomet, kai galiojo Direktyva 93/13, ir kurį Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai plėtojo vėliau priimtuose teisės aktuose.
77.
Šiuo klausimu, pakartojant generalinio advokato P. Cruz Villalón pastabas, pažymėtina, kad iš Direktyvos 2011/83 parengiamųjų dokumentų (
47
) matyti, jog 17 konstatuojamoji dalis buvo kompromisas Europos institucijų derybose dėl to, ar tikslinga vartotojo sąvoką dvejopo pobūdžio sutartyse aiškinti laikantis vadinamojo „vyraujančio tikslo“ kriterijaus taikymo ribų (
48
). Direktyvos 2011/83 parengiamuosiuose dokumentuose taip pat patvirtinama, jog negalima teigti, kad 17 konstatuojamosios dalies taikymo sritis yra konkrečiai susijusi tik su Direktyva 2011/83.
78.
Atsižvelgdamas į pirmiau minėtas aplinkybes, manau, kad reikia pritarti aiškinimui, kuriuo atsižvelgiama į direktyvos veiksmingumą, sistemą, į kurią patenka norminis aktas, jo atliekamą funkciją, taigi ir pasirinkti kuo platesnį vartotojo sąvokos aiškinimą, kad būtų galima pripažinti asmenį, kuris sudaro dvejopos paskirties sutartį, vartotoju, kaip nurodyta minėtose Direktyvos 2011/83, Direktyvos 2013/11 ir Reglamento Nr. 524/2013 konstatuojamosiose dalyse.
2. Antrasis prejudicinis klausimas
79.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (
49
), jei teisingai supratau iš nelabai aiškios formuluotės, iš esmės prašo Teisingumo Teismo nurodyti kriterijus, kuriais remdamasis jis galėtų nustatyti, kad su profesine veikla susijęs tikslas, dėl kurio vienas iš kredito gavėjų sudarė kredito sutartį, nebuvo vyraujantis ir buvo tik riboto pobūdžio. Šie du klausimai iš dalies sutampa, nes kai kurie veiksniai, dėl kurių pasirinktinas pirmiau siūlomas vartotojo sąvokos aiškinimas dvejopo pobūdžio sutartyse, kartu yra kriterijai, pagal kuriuos nustatoma, ar prašyme suteikti finansavimą jo naudojimas asmeninėms reikmėms yra svarbesnis už profesinį tikslą.
80.
Bet kuriuo atveju nacionalinis teismas turi nustatyti, ar konkrečiu atveju taikoma pirmiau apibrėžta „vartotojo“ sąvoka, ir, atsižvelgdamas į įrodymų visumą ir, be kita ko, šios sutarties sąlygas, „patikrinti, ar paskolos gavėjas gali būti laikomas „vartotoju“, kaip jis suprantamas pagal minėtą direktyvą“ (
50
).
81.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti kokybinę ir kiekybinę visų konkrečios bylos baigčiai svarbių veiksnių analizę ir atsižvelgti į visas konkretaus atvejo aplinkybes (be kita ko, į prekės ar paslaugos, dėl kurios sudaryta atitinkama sutartis, pobūdį), galinčias atskleisti, kokiu tikslu ši prekė ar paslauga įgyta (
51
).
82.
Taigi tam tikros konkrečios šioje byloje nustatytos aplinkybės, kaip nurodė nacionalinis teismas, gali būti svarbios kaip bendrieji kriterijai, kuriais remiantis galima nustatyti, ar profesinio tikslo „nedominavimo“, palyginti su asmeninėmis reikmėmis, reikalavimas yra įvykdytas dvejopos paskirties sutarties atveju.
83.
Tai, kad, nors ir veikdamas pagal mišriąją sutartį, paskolos gavėjas sudarė paskolos sutartį kartu su kita šalimi, kuri veikė tik asmeninio vartojimo tikslais, yra reikšminga ir taip pat gali būti kriterijus nustatant, ar, atsižvelgiant į bendrą sutarties kontekstą, profesinis tikslas buvo „vyraujantis“, ar ne.
84.
Iš tikrųjų dėl dalinio konkuravimo su profesiniu tikslu paskolos gavėjas, kuris yra „paprastas“ vartotojas, negali prarasti savo statuso. Be to, iš bylos medžiagos, susijusios su dokumento parengimo ir sudarymo sąlygomis, matyti, kad paskolos gavėjų pasirašyta paskolos sutartis sudarė neatskiriamą visumą. Nesuteikus vartotojo statuso vienam iš dviejų ieškovų dėl to, kad vienas iš jų tuo pačiu metu siekia profesinio tikslo, paskolos gavėjas, kuris yra tik vartotojas, netektų apsaugos. Kredito įstaiga galėjo pasiūlyti paskolos gavėjams sudaryti du atskirus sandorius, kad jų tikslai nesutaptų.
85.
Aplinkybė (
52
), kad bankas, kaip atsakovas, suteikė kreditą su sąlyga, jog bus įvykdyta kita prievolė, prisiimta vykdant ekonominę veiklą (panaudojant dalį prašomos sumos), taip pat yra neabejotinai svarbi. Šios aplinkybės buvimas gali atlikti diskretiško kriterijaus funkciją vertinant, ar su ekonomine veikla susijęs tikslas yra „nevyraujantis“, nes konkrečiose derybose su ekonomine veikla susijęs tikslas egzistuoja tik tiek, kiek jį „primeta“ įmonė (
53
).
86.
Kiekybinis aspektas, t. y. santykis tarp sumos, sumokėtos profesiniais tikslais, ir sumos, sumokėtos asmeninio vartojimo tikslais, neabejotinai yra svarbus. Šiuo atveju, man atrodo, kad santykis, kuris buvo 1:3, kartu su kitais nustatytais veiksniais rodo „nevyraujantį“ su ekonomine veikla susijusio tikslo pobūdį.
3. Dėl Teisingumo Teismo sprendimo pasekmių ribojimo laiko atžvilgiu
87.
Galiausiai atsakovė pagrindinėje byloje prašo apriboti sprendimo pasekmes, jeigu nebūtų pritarta siauram 2 straipsnio b punkte pateiktos sąvokos „vartotojas“ aiškinimui.
88.
Taigi primenu, kad „tik išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės sistemos dalis, gali apriboti suinteresuotųjų asmenų galimybę pasinaudoti jo išaiškinta norma, ginčijant sąžiningai sukurtus teisinius santykius. Kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. būtinas suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir didelių sunkumų rizika.“ (
54
)
89.
Vis dėlto atsakovė pagrindinėje byloje nepateikia tikslios ir konkrečios informacijos, kuria būtų įrodyta, kad abi minėtos sąlygos yra įvykdytos. Iš tikrųjų ji tik bendrai nurodo aplinkybes, kurių nepakanka pirmiau minėtoms prielaidoms pagrįsti.
90.
Taigi manau, kad prašymas turėtų būti atmestas.
IV. Išvada
91.
Remdamasis visais pirmiau išdėstytais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui į Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Varšuvos ir Volios apygardos teismas Varšuvoje, Lenkija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 2 straipsnio b punktas ir jos konstatuojamosios dalys
turi būti aiškinamos taip:
pagal juos nedraudžiama į „vartotojo“ apibrėžtį įtraukti ekonominę veiklą vykdantį asmenį, kuris kartu su tokios veiklos nevykdančiu paskolos gavėju sudarė sutartį dėl užsienio valiuta indeksuojamos paskolos, skirtos iš dalies vieno iš paskolos gavėjų ekonominei veiklai, o iš dalies reikmėms, nesusijusioms su jo ekonomine veikla, – ir ne tik tada, kai naudojimas ekonominės veiklos tikslams yra toks menkas, kad turi tik minimalią svarbą atsižvelgiant į bendrą sutarties kontekstą. Atsižvelgiant į Direktyvos 2011/83/ES preambulės 17 konstatuojamojoje dalyje pateiktus aiškinimo kriterijus, dvejopos paskirties sutarčių atveju pakanka, kad komercinis tikslas būtų toks ribotas, kad nebūtų vyraujantis atsižvelgiant į bendrą sutarties kontekstą.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 2 straipsnio b punktas ir jos konstatuojamosios dalys
turi būti aiškinamos taip:
klausimą, ar su komercine arba profesine veikla susijęs tikslas yra vyraujantis, atsižvelgiant į bendrą sutarties kontekstą, turi spręsti nacionalinis teismas, kuris privalo atlikti bendrą visų bylos aplinkybių vertinimą. Šiuo tikslu nacionalinis teismas, nagrinėdamas kredito įstaigai skirtą prašymą dėl paskolos suteikimo, kaip į vertinimo kriterijus gali atsižvelgti: į santykį tarp profesiniais tikslais ir asmeninėms reikmėms išmokėtos sumos; į faktą, kad paskolos kartu prašė asmuo, kuris neužsiima jokia profesine ar komercine veikla ir nėra susijęs su kito pareiškėjo komercine veikla; galiausiai į tai, kad paskolos suteikimas asmeninėms reikmėms gali būti susijęs su sąlyga, kad vienas iš dviejų pareiškėjų tuo pačiu metu turi sumokėti dėl komercinių ar profesinių tikslų paimtą paskolą.
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288; toliau – Direktyva 93/13/EEB).
(
3
)	2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64; toliau – Direktyva 2011/83/ES).
(
4
)	2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (Direktyva dėl vartotojų AGS) (OL L 165, 2013, p. 63; toliau – Direktyva 2013/11/ES).
(
5
)	2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 524/2013 dėl elektroninio vartotojų ginčų sprendimo, kuriuo iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (Reglamentas dėl vartotojų EGS) (OL L 165, 2013, p. 1; toliau – Reglamentas Nr. 524/2013).
(
6
)	Žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
7
)	Be kita ko, Direktyva 2013/11/ES ir Reglamentas Nr. 524/2013.
(
8
)	Žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
9
)	1968 m. Briuselio konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL 1998, C 27, p. 1–33; toliau – Briuselio konvencija).
(
10
)	G. Cassano, M. Dona, R. Torino, Il diritto dei consumatori, (leid.) Giuffré, Milanas, 2021, p. 14.
(
11
)	F. Caringella, Il lungo viaggio verso la tutela del consumatore quale contraente per definizione debole, F. Caringella, G. De Marzo, I contratti dei consumatori, Turinas, 2007, p. 1–51.
(
12
)	2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB, (OL 2013, L 165, p. 63–79; toliau – Direktyva 2013/11).
(
13
)	Žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą Asbeek Brusse e de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 30 punktas); 2015 m. sausio 15 d. Sprendimą Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 21 punktas); 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 17 punktas).
(
14
)	2013 m. gegužės 30 d. Sprendimas Asbeek Brusse ir de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 30 punktas).
(
15
)	Generalinio advokato J. Mischo išvada, pateikta byloje Di Pinto (C‑361/89, nepaskelbta, EU:C:1990:462, 19 punktas).
(
16
)	Europos Sąjungos sutarčių teisė taip pat orientuota į tikslą didinti vartotojų pasitikėjimą bendrąja rinka, ir tai patvirtina faktas, kad atitinkami konkretiems sektoriams skirti teisės aktai daugiausia buvo priimti remiantis vidaus rinkos įgyvendinimo teisiniu pagrindu (dabartinis SESV 114 straipsnis). Šiomis aplinkybėmis vartotojas laikomas vidutiniškai racionaliu ekonominės veiklos vykdytoju, kurio interesai ginami ne tik siekiant tinkamo rinkos veikimo, bet ir juo remiantis, nes tai yra vartotojų apsaugos ES teisėje pagrindas, žr. P. MENGOZZI, Il principio personalista nel diritto dell'Unione europea, Padova, 2010, ypač p. 60–98.
(
17
)	Žr. 2015 m. sausio 15 d. Sprendimą Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 23 ir 24 punktai) ir 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 24 punktas).
(
18
)	Žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą Gruber(C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
19
)	Žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 54 punktas). Tokios pačios pozicijos Teisingumo Teismas neseniai laikėsi 2018 m. sausio 25 d. Sprendime Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 32 punktas) ir 2019 m. vasario 14 d. Sprendime Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 91 punktas).
(
20
)	Be kita ko, Direktyva 2013/11/ES ir Reglamentas (ES) Nr. 524/2013.
(
21
)	Be kita ko, Direktyva 2013/11/ES ir Reglamentas Nr. 524/2013.
(
22
)	Žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą Asbeek Brusse e de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 31 punktas), 2015 m. sausio 15 d. Sprendimą Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 22 punktas), 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 punktas).
(
23
)	Žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimą Asbeek Brusse e de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 31 punktas), 2015 m. sausio 15 d. Sprendimą Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 22 punktas), 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 punktas).
(
24
)	Žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 36 punktas), 2009 m. spalio 6 d. Sprendimą Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 30 punktas), 2010 m. lapkričio 9 d. Sprendimą VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, 47 punktas); 2012 m. kovo 15 d. Sprendimą Pereničová e Perenič (C‑453/10, EU:C:2012:144, 28 punktas). 2012 m. birželio 14 d. Sprendimą Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 40 punktas), 2014 m. liepos 17 d. Sprendimą Sánchez Morcillo e Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, 23 punktas), 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 punktas).
(
25
)	2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimas Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 punktas).
(
26
)	Žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimą Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 52 punktas), 2010 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, 50 punktas), 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo e a.(C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 54 punktas).
(
27
)	Europos Komisijos pastabos, 29 punktas.
(
28
)	2013 m. gegužės 30 d. Sprendimas Asbeek Brusse ir de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 44 punktas).
(
29
)	2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL 2001, L 12, p. 1–23; toliau – Reglamentas Nr. 44/2001).
(
30
)	2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL 2012, L 351, p. 1–32; toliau – Reglamentas Nr. 1215/12).
(
31
)	2005 m. sausio 20 d. Sprendimas Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43 ir 44 punktai).
(
32
)	Komisijos pastabos raštu, 23 punktas.
(
33
)	2005 m. sausio 20 d. Sprendimas Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43 punktas).
(
34
)	Žr. 1978 m. birželio 21 d. Sprendimą Bertrand (150/77, EU:C:1978:137, 17 ir 18 punktai), 1993 m. sausio 19 d. Sprendimą Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, 14–16 punktai), 1997 m. liepos 3 d. Sprendimą Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, 13 punktas), 2002 m. vasario 19 d. Sprendimą Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, 26 ir 27 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija), 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43 ir 44 punktai), 2018 m. sausio 25 d. Sprendimą Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 37 punktas), 2019 m. vasario 14 d. Sprendimą Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 21 punktas), 2015 m. sausio 28 d. Sprendimą Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, 23 punktas).
(
35
)	„Aiškinimas, pagal kurį Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto vartotojo statuso netenkama, jei prekės ar paslaugos naudojamos siekiant tikslo, kuris nėra visiškai nereikšmingai susijęs su profesine asmens veikla, taip pat labiausiai atitinka teisinio tikrumo reikalavimą ir reikalavimą, kad galimas atsakovas galėtų iš anksto numatyti kompetentingą teismą, kurie sudaro Briuselio konvencijos pagrindą“, žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 45 punktas).
(
36
)	Šiuo atveju taip pat žr. Lenkijos vyriausybės pastabų 27 punktą, p. 9.
(
37
)	Šiuo atveju žr. Lenkijos vyriausybės pastabų 30 punktą.
(
38
)	Lenkijos vyriausybės pastabos, 30 punktas.
(
39
)	Ieškovų pastabos, p. 7.
(
40
)	Žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 46 punktas).
(
41
)	Žr. 2015 m. birželio 4 d. Sprendimo Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357) rezoliucinę dalį.
(
42
)	Žr. generalinio advokato Cruz Villalón išvadą byloje Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271, 44 punktas).
(
43
)	Žr. 2021 m. balandžio 15 d. Nutartį MiGame (C‑594/20, EU:C:2021:309, 28 punktas).
(
44
)	Su sąlyga, kad tai yra sutartis, kuriai taikoma Direktyva 2011/83.
(
45
)	2019 m. lapkričio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/2161, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/6/EB, 2005/29/EB ir 2011/83/ES, kiek tai susiję su geresniu Sąjungos vartotojų apsaugos taisyklių vykdymo užtikrinimu ir modernizavimu (OL L 328, 2019, p. 7).
(
46
)	Komisijos pastabų 22 punktas.
(
47
)	2011 m. gegužės 20 d. Tarybos dokumentas 10481/11, p. 3, ir 2011 m. birželio 8 d. Tarybos dokumentas 11218/11, p. 5.
(
48
)	Europos Parlamentas pateikė pakeitimą, kuriuo aiškiai siūloma iš dalies pakeisti vartotojo apibrėžtį, įtraukiant į ją „bet kurį fizinį asmenį, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia iš esmės su jo profesija ar verslu nesusijusiais tikslais“. Per paskesnes derybas Europos Parlamentas sutiko palikti vartotojo apibrėžtį ir išbraukė žodžius „iš esmės“ su sąlyga, kad konstatuojamojoje dalyje, kuri skirta vartotojo apibrėžčiai išaiškinti ir kuri iš pradžių buvo grindžiama Sprendimu Gruber, žodis „menkas“ būtų pakeistas žodžiu „vyraujantis“; žr. generalinio advokato Cruz Villalón išvados byloje Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271) 42 punktą.
(
49
)	Tuo pačiu klausimu žr. Komisijos pastabų 32 punktą.
(
50
)	Žr. 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 22 punktas).
(
51
)	Žr. 2015 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 23 punktas).
(
52
)	Taip pat žr. Lenkijos vyriausybės pastabų 29 punktą.
(
53
)	Žr. Komisijos pastabų 35 punktą, pagal kurį „konkretaus asmens ketinimų svarba konkretaus sandorio kontekste siekiant nustatyti, ar šis asmuo gali būti laikomas vartotoju, taip pat kyla iš Teisingumo Teismo sprendimo byloje Kamenova“ (2018 m. spalio 4 d. Sprendimas Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, 38 punktas)).
(
54
)	Žr. 2020 m. lapkričio 11 d. Sprendimą DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, 108 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).