62010CC0118
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2013 m. sausio 17 d. (
1
)
Byla C‑118/10
Europos Komisija
prieš
Europos Sąjungos Tarybą
„Valstybės pagalba — Tarybos kompetencija — SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa — Esamos pagalbos schemos — Pasiūlymas dėl atitinkamų priemonių — Pasekmės — Reglamentas Nr. 659/1999 — Pagalba investicijoms įsigyjant žemės ūkio paskirties žemės Latvijoje“
1.
Šioje byloje pateiktame ieškinyje Komisija Teisingumo Teismo prašo panaikinti 2009 m. gruodžio 16 d. Tarybos sprendimą 2009/991/ES dėl Latvijos Respublikos valdžios institucijų teikiamos valstybės pagalbos žemės ūkio paskirties žemės pirkimui nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d. (toliau – ginčijamas sprendimas) (
2
).
2.
Kitais tuo pačiu metu pateiktais trimis ieškiniais Komisija apskundė kitus Tarybos sprendimus, susijusius su tokios pačios rūšies pagalba, teikiama Lietuvos Respublikos (byla C‑111/10), Lenkijos Respublikos (byla C‑117/10) ir Vengrijos Respublikos (byla C‑121/10).
3.
Visuose ieškiniuose keliamas tas pats opus klausimas: ar pasiūlymas dėl atitinkamų priemonių, kurį Komisija pateikia valstybėse narėse atlikdama esamų pagalbos schemų nuolatinę kontrolę, kaip tai numatyta SESV 108 straipsnio 1 dalyje (arba tiek, kiek tai susiję su byla C‑117/10, EB 88 straipsnio 1 dalyje), reiškia, jog ši institucija priėmė galutinę poziciją dėl nagrinėjamos schemos suderinamumo su bendrąja rinka ir dėl to Tarybai užkertamas kelias vykdyti SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje (arba EB 88 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje) jai suteiktą kompetenciją leisti teikti pagalbą nukrypstant nuo SESV 107 straipsnio (arba EB 87 straipsnio) ir kitų taikomų nuostatų, kai tą pateisina išimtinės aplinkybės?
I – Teisinis pagrindas
4.
Remiantis SESV 108 straipsnio 1 dalimi:
„Komisija kartu su valstybėmis narėmis nuolat kontroliuoja visas tose valstybėse esamas pagalbos sistemas. Valstybėms narėms ji siūlo atitinkamas priemones, reikalingas bendrajai rinkai palaipsniui plėtoti arba jai veikti.“
5.
Šio straipsnio 2 dalies trečioje ir ketvirtoje pastraipose numatyta:
„Kurios nors valstybės narės prašymu Taryba, nukrypdama nuo 107 straipsnio nuostatų arba 109 straipsnyje numatytų reglamentų, gali vieningai nuspręsti, kad tam tikra tos valstybės teikiama ar teiktina pagalba neprieštarauja vidaus rinkai, jei toks sprendimas pateisinamas išimtinėmis aplinkybėmis. Jei dėl paminėtos pagalbos Komisija jau yra pradėjusi šios dalies pirmojoje pastraipoje nurodytą procedūrą, atitinkamai valstybei pateikus Tarybai prašymą toji procedūra sustabdoma, kol Taryba pareiškia savo požiūrį.
Tačiau jei Taryba per tris mėnesius po minėto prašymo pateikimo savo požiūrio nepareiškia, sprendimą priima Komisija.“
6.
Atsižvelgiant į tai, kad šios bylos teisinis pagrindas iš esmės sutampa su bylos C‑117/10 teisiniu pagrindu, dėl atitinkamų Latvijos stojimo į Europos Sąjungą akto (toliau – 2003 m. Stojimo aktas) (
3
) IV priedo 4 skyriaus, 1999 m. kovo 22 d. Reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (
4
), Bendrijos valstybės pagalbos žemės ūkio sektoriuje gairių (toliau – 2000 m. žemės ūkio gairės) (
5
) ir Bendrijos 2007–2013 m. valstybės pagalbos žemės ūkio ir miškų sektoriuose gairių (toliau – 2007–2013 m. žemės ūkio gairės) (
6
) nuostatų reikia žiūrėti tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 5–16 punktus.
7.
Pranešime, paskelbtame 2008 m. kovo 15 d. (
7
) Oficialiajame leidinyje, Komisija pagal Reglamento Nr. 659/1999 19 straipsnio 1 dalį konstatavo Latvijos „besąlygišką ir aiškų pritarimą“ pasiūlymams dėl tinkamų priemonių, nurodytiems 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte, kurį Latvijos valdžios institucijos raštu pateikė Komisijai 2007 m. vasario 20 d.
II – Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
8.
2005 m. Komisijos paskelbtame pranešime, susijusiame su pagalba, apie kurią pagal 2003 m. Stojimo akto IV priedo 4 skyriuje nustatytą tvarką 2004 m. įstojusios valstybės narės pranešė Komisijai, norėdamos, kad ji būtų laikoma esama pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 88 straipsnio 1 dalį, iki trečiųjų metų nuo įstojimo dienos pabaigos, priemonės, apie kurias pranešė Latvija, apėmė pagalbos schemą, pavadintą „Lėšų žemės ūkio paskirties žemei įsigyti suteikimo programa“ (
8
).
9.
Minėtą schemą Latvija įtvirtino 2002 m. Tačiau 2006 m. sausio 1 d. jos taikymas buvo sustabdytas, nes 2005 m. buvo išnaudota šiam tikslui numatyta kredito linija. Pagalba buvo teikiama ūkiams (fiziniams ir juridiniams asmenims) kaip palūkanų už ilgalaikes paskolas (iki dvidešimties metų), skirtas investicijoms finansuoti, subsidija. Buvo taikomos tam tikros subsidijavimo sąlygos, susijusios su palūkanų norma, maksimalia paskolos suma, skolininko pajamų procentine dalimi, susijusia su žemės ūkio produkcijos gamyba, skolininko mokestine padėtimi ir nuosavų lėšų apimtimi (kurių didžioji dalis turi priklausyti Latvijos piliečiams arba nuolatiniams gyventojams).
10.
2005 m. gegužės 30 d. laišku Komisija paragino valstybes nares pateikti pasiūlymus dėl taisyklių pagalbos žemės ūkio sektoriui srityje supaprastinimo. Kelios valstybės narės paprašė Komisijos leisti toliau teikti pagalbą investicijoms įsigyjant žemės ūkio paskirties žemės ir pasiūlė panaikinti Reglamento Nr. 1857/2006 4 straipsnio 8 dalį, taip pat žemės ūkio paskirties žemės įsigijimą priskirti prie išlaidų, atitinkančių pagalbos investicijoms skyrimo kriterijus, kaip jau buvo numatyta 2000 m. žemės ūkio gairėse. Latvija šiuo klausimu nepateikė jokio pasiūlymo.
11.
2009 m. lapkričio 17 d. laišku, adresuotu „Žemės ūkio ir žuvininkystės“ tarybai, Latvijos valdžios institucijos paprašė išimties tvarka leisti teikti pagalbą žemės ūkio paskirties žemei įsigyti Latvijoje, remiantis EB 88 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa. 2009 m. gruodžio 3 d. ši valstybė narė Tarybai pateikė tam tikros papildomos informacijos. 2009 m. gruodžio 16 d. Taryba niekam nebalsavus prieš (aštuonios delegacijos susilaikė) priėmė ginčijamą sprendimą. Šio sprendimo 1 straipsnyje įtvirtinta:
„Laikoma, kad Latvijos valdžios institucijų teikiama išimtinė valstybės pagalba, naudojama žemės ūkio paskirties žemės pirkimui skirtoms paskoloms, neviršijant 8 mln. LVL ir teikiama nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d., yra suderinama su vidaus rinka.“
12.
Suderinama pripažinta pagalba ginčijamo sprendimo 9 ir 10 konstatuojamosiose dalyse apibūdinta taip:
„(9)
Valstybės pagalba, kurią numatoma teikti, sudarytų iki 8 mln. Latvijos latų (LVL); 2010–2013 m. laikotarpiu ji turėtų sudaryti sąlygas maždaug 1000 ūkininkų įsigyti iš viso 70000 hektarų žemės ūkio paskirties žemės. Pagalba bus teikiama tiek valstybei, tiek savivaldybėms priklausančios žemės, taip pat fiziniams asmenims priklausančios žemės pirkimui.
(10)
Valstybės pagalba bus teikiama subsidijuojant už paskolas mokamas palūkanas, apmokant 4 procentinius punktus banko taikomos metinės palūkanų normos. Tačiau tais atvejais, kai ši metinė palūkanų norma yra mažesnė nei 4 procentiniai punktai, bus visiškai grąžinama faktinė paskolos gavėjo sumokėta palūkanų norma.“
III – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
13.
2010 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu Komisija pareiškė šį ieškinį. 2010 m. rugsėjo 16 d. nutartimi Lietuvos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
14.
Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti ginčijamą sprendimą ir priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas. Taryba prašo Teisingumo Teismo atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas. Lietuva prašo Teisingumo Teismo atmesti ieškinį kaip nepagrįstą.
IV – Dėl ieškinio
15.
Grįsdama ieškinį Komisija pateikia keturis pagrindus, susijusius atitinkamai su Tarybos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu, piktnaudžiavimu įgaliojimais, lojalaus institucijų bendradarbiavimo principo pažeidimu ir akivaizdžia vertinimo klaida.
A – Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Tarybos kompetencijos nebuvimu
16.
Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą, pagrįstą Tarybos kompetencijos nebuvimu, Komisija iš esmės teigia, kad 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte suformuluotas pasiūlymas dėl atitinkamų priemonių bei Latvijos pritarimas tokiam pasiūlymui yra „sprendimas“, kuriuo ji pripažino ginčijamu sprendimu leistą taikyti pagalbos schemą nesuderinama su bendrąja rinka visą šių gairių taikymo laikotarpį, t. y. iki 2013 m. gruodžio 31 d. Komisija primena Teisingumo Teismo 2004 m. birželio 29 d. (
9
) ir 2006 m. birželio 22 d. (
10
) sprendimus, dėl kurių analizės reikia žiūrėti tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 27–31 punktus, ir mano, kad pagal pirmumo principą, kuriuo, remiantis šiais sprendimais, grindžiamas Komisijai ir Tarybai pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį suteiktos kompetencijos padalijimo kriterijus, Taryba šioje byloje neturi kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo.
17.
Dėl šalių ginčo Teisingumo Teisme iš esmės kyla keturi klausimai. Pirmasis susijęs su nustatymu, ar pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schema, apie kurią Latvija pranešė 2004 m., kaip teigia Komisija, o šiai prieštarauja Taryba, iki 2009 m. gruodžio 31 d. išsaugojo „esamos pagalbos“ statusą, todėl jai taikomas 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte nurodytas pasiūlymas dėl atitinkamų priemonių (žr. infra 1 dalį). Antrasis klausimas susijęs su pagalbos schemos, kurią taikyti buvo leista ginčijamu sprendimu, statusu, todėl pirmiausia reikia patikrinti, ar, kaip teigia Komisija, ši schema sutampa su nurodytąja minėtų gairių 196 punkte pateiktame pasiūlyme dėl atitinkamų priemonių, ar veikiau, kaip teigia Taryba, tai yra nauja ir kitokia pagalba (žr. infra 2 dalį). Trečiasis klausimas susijęs su pasiūlymo dėl atitinkamų priemonių, kuriam pritarė suinteresuotoji valstybė narė, pasekmėmis (žr. infra 3 dalį). Galiausiai, norint atsakyti į ketvirtąjį klausimą, reikia apibrėžti 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte suformuluoto pasiūlymo dėl atitinkamų priemonių ir susijusio Latvijos pritarimo apimtį (žr. infra 4 dalį).
1. Dėl iki 2009 m. gruodžio 31 d. Latvijos taikytos pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemos statuso
18.
Komisijos teiginys grindžiamas prielaida, kad Latvijos iki įstojimo į Bendriją taikyta paramos investicijoms įsigyjant žemės ūkio paskirties žemės schema nebuvo praradusi esamos pagalbos statuso pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį nuo pranešimo apie jas Komisijai 2004 m. iki 2009 m. gruodžio 31 d.
19.
Taryba mano, kad ši prielaida yra klaidinga. Pirmiausia ji tvirtina, kad pagal 2003 m. Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 4 punktą pagalbos schema, apie kurią Latvija pranešė 2004 m., galėjo būti laikoma esama pagalba tik iki trečiųjų metų nuo įstojimo pabaigos ir kad Komisija neturi teisės pratęsti tokios schemos taikymo pateikdama pasiūlymą dėl atitinkamų priemonių pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį, kaip ji padarė 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte. Be to, toks pasiūlymas nekeičia pirminės teisės nuostatų, šiuo atveju įtvirtintų 2003 m. Stojimo akto IV priede. Šiuo klausimu reikia žiūrėti tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 44–47 punktus, kuriuose prieštaravau Tarybos pateiktiems identiško turinio argumentams.
20.
Antra, Tarybos nuomone, kadangi nagrinėjamai pagalbos schemai nustatyta kredito linija 2005 m. pabaigoje buvo išnaudota ir nuo 2006 m. Latvijos valdžios institucijos nesuteikė nė vienos naujos paskolos, ši schema nebegaliojo nuo 2005 m. gruodžio 31 d. Šiuo atžvilgiu reikia atkreipti dėmesį į tai, jog iš Komisijos pateiktų dokumentų, kurių Taryba neginčijo, matyti, kad schema, apie kurią Latvija pranešė Komisijai 2004 m. pagal IV priedo 4 skyriaus 4 punkte numatytą procedūrą, buvo skirta taikyti iki 2023 m., kad kai kurie techninio pobūdžio šios schemos pakeitimai buvo padaryti 2007 m. ir kad aiškiai numatyta tolesnio schemos finansavimo galimybė. Tokiomis aplinkybėmis, mano nuomone, institucijos ieškovės padaryta išvada, kad ši schema, nors ir nebebuvo taikoma nuo 2006 m., bet kuriuo metu galėjo būti vėl taikoma nesant būtinybės keisti teisinio pagrindo ir ji nebūtų praradusi savo esamos pagalbos statuso, yra teisinga.
21.
Todėl reikia daryti išvadą, kad, kaip teigia Komisija, pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schema, apie kurią Latvija pranešė 2004 m., išsaugojo esamos pagalbos statusą, kaip tai suprantama pagal 2003 m. Stojimo akto IV priedo 4 skyriaus 4 punktą, iki 2009 m. gruodžio 31 d., t. y. iki 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte numatytos jos suderinimo su gairėmis datos. Iš to matyti, kad dėl minėtos schemos iš tiesų galėjo būti siūlomos atitinkamos priemonės, kaip tai suprantama pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 659/1999 18 straipsnį.
2. Dėl ginčijamame sprendime leidžiamos taikyti pagalbos schemos
22.
Šalys neginčija, jog ir Tarybos patvirtinta pagalbos schema, ir pagalbos schema, apie kurią Latvija pranešė 2004 m., apima subsidijas palūkanoms, skirtas banko taikomos metinės palūkanos normos 4 procentiniams punktams padengti. Be to, reikia nurodyti, kad įvairiose 2009 m. lapkričio 17 d. laiško, kurį Latvijos valdžios institucijos adresavo Tarybai, dalyse daroma aiški nuoroda į 2002 m. Latvijos nustatytą schemą, apie kurią Komisijai pranešta 2004 m., norint pagrįsti jų reikalavimą, ir iš šio laiško turinio matyti, kad ši valstybė narė prašė Tarybos leisti 2010–2013 m. laikotarpiu „vėl taikyti“ minėtą schemą. Siekiant įrodyti, kad abi schemos skiriasi, Tarybos pateikti argumentai, kurie iš esmės skirti pagrįsti, kad ginčijamu sprendimu patvirtinta schema laiko atžvilgiu yra kitos apimties, skirta kitiems subjektams ir pagrįsta naujomis faktinėmis bei teisinėmis aplinkybėmis, mano nuomone, turi būti atmesti remiantis tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 53, 54 ir 56 punktuose nurodytais motyvais. Kalbant apie Tarybos teiginį, kad norint įgyvendinti ginčijamu sprendimu leistą taikyti schemą būtina priimti naują teisinį pagrindą, reikia nurodyti, kad iš 2009 m. lapkričio 17 d. Tarybai adresuoto laiško aiškiai matyti Latvijos vyriausybės ketinimas nedaryti esminių esamos schemos pakeitimų, kurie būtų nesusiję su jos nauju finansavimu.
23.
Kita vertus, šioje byloje nekilo ginčas, kad Latvijos valdžios institucijų 2002 m. nustatyta kredito linija, skirta finansuoti pagalbos schemai, apie kurią pranešta Komisijai 2004 m., 2005 m. pabaigoje buvo išnaudota ir kad schema toliau nebuvo finansuojama bent jau iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Be to, iš teismo praktikos matyti, kad pagalbos schemos naujas finansavimas, kuriam valstybė narė numatė specifinę dotaciją ir kurį patvirtino Komisija remdamasi pranešimu apie šią dotaciją, yra nauja pagalba (
11
). Mano nuomone, šią teismo praktiką mutatis mutandis galima taikyti nagrinėjamu atveju.
24.
Taigi manau, kad pagalbos schema, kuri ginčijamu sprendimu pripažinta suderinama su bendrąja rinka, yra „nauja pagalba“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punktą, nes „ja pakeičiama esama pagalba“ (
12
). Tokio kvalifikavimo pasekmės bus išnagrinėtos toliau (infra 4 dalis).
3. Dėl pasiūlymo dėl atitinkamų priemonių, kuriam pritarė suinteresuotoji valstybė narė, pasekmių
25.
Dėl tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 62–72 punktuose išdėstytų priežasčių manau, kad pasiūlymas dėl atitinkamų priemonių, kuriam pritarė valstybė narė, kuriai jis skirtas, yra Komisijos priimta galutinė pozicija dėl nagrinėjamos pagalbos schemos suderinamumo ir sukelia privalomų teisinių pasekmių, analogiškų sprendimo sukeliamoms pasekmėms. Taigi, mano nuomone, toks aktas, remiantis šios išvados 16 punkte nurodyta teismo praktika, gali sudaryti kliūčių pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą priimti jam prieštaraujančius sprendimus.
26.
Todėl reikia apibrėžti, viena vertus, pozicijos dėl pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti suderinamumo, kurią Komisija priėmė, kai 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte pateikė pasiūlymą dėl atitinkamų priemonių, ir, antra vertus, Latvijos prisiimtų įsipareigojimų, kai ši pritarė tokiam pasiūlymui, apimtį. Iš tiesų galimas patvirtinimas, kad Taryba neturi kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo, priklauso nuo šio dvigubo tyrimo baigties. Be to, šioje byloje reikia patikrinti, kokį poveikį turi 23 punkte padaryta išvada, kad Tarybos patvirtinta schema yra esamos pagalbos schemos pakeitimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punktą.
4. Dėl atitinkamų priemonių, įtvirtintų 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte, ir Latvijos pritarimo apimties
27.
Tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 74 punkte pabrėžta, jog nors pagal 2007–2013 m. žemės ūkio gairėse priimtą poziciją Reglamento Nr. 1857/2006 4 straipsnio 8 dalies neatitinkanti pagalba investicijoms įsigyjant žemės ūkio paskirties žemės iš principo nesuderinama [su bendrąja rinka], vis dėlto tokia priimta pozicija savaime negali būti laikoma galutine, nes, remiantis minėtų gairių 183 punktu, naujos individualios pagalbos arba naujų pagalbos schemų atveju Komisija turi konstatuoti ir pripažinti tokios pagalbos nesuderinamumą taikydama SESV 108 straipsnyje numatytą kontrolės procedūrą. Todėl nepritariu Komisijos teiginiui, kurį ji pakartojo ieškinyje šioje byloje, kad 2007–2013 m. žemės ūkio gairėse „pripažįstama“ nesuderinama su vidaus rinka nuo 2007 m. gruodžio 31 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d. bet kuri jų neatitinkanti pagalba investicijoms įsigyjant žemės ūkio paskirties žemės, įskaitant tą, kuri dar nenustatyta. Kaip, mano nuomone, teisingai nurodė Taryba ir į šią bylą įstojusios Lietuvos vyriausybė, jei būtų pritarta šiam teiginiui, tai reikštų, jog Komisijai būtų suteikti teisėkūros įgaliojimai, nukrypstant nuo SESV 108 straipsnyje numatytų procedūrų.
28.
Tokiomis aplinkybėmis, remdamasis pasiūlymo dėl atitinkamų priemonių, pateikto 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte, ir suinteresuotosios valstybės narės prisiimto įsipareigojimo bendromis pasekmėmis, minėtoje išvadoje nurodžiau, kad Komisijos priimta pozicija dėl toje valstybėje narėje esamos pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemų yra galutinio pobūdžio ir užkerta kelią Tarybai vykdyti kompetenciją pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą (žr. 75 ir 76 punktus).
29.
Šioje byloje Latvija raštu pateikė savo „aiškų ir besąlygišką“ pritarimą (
13
) Komisijos 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte pasiūlytoms priemonėms ir šitaip įsipareigojo iki 2009 m. gruodžio 31 d. pakeisti savo paramos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemą, apie kurią Komisijai pranešta 2004 m. Toliau taikydama šią schemą ir nedarydama jos pakeitimų, Latvija pažeidė šį įsipareigojimą.
5. Išvada dėl Tarybos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą
30.
Šioje byloje dar reikia patikrinti, kokių pasekmių kiltų dėl aplinkybės, kad pagalba, dėl kurios priimtas ginčijamas sprendimas, yra „nauja pagalba“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio c punktą.
31.
Iš šios išvados 16 punkte nurodytos teismo praktikos išplaukia, kad tokia aplinkybė savaime nelemia galimybės Tarybai įgyvendinti savo kompetenciją pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą atmetimo. Iš tiesų, kaip jau patikslinau tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 50 punkte, minėtame 2004 m. birželio 29 d. Sprendime Komisija prieš Tarybą Teisingumo Teismas atmetė analogišką Tarybos argumentą (
14
) ir nurodė, teikdamas pirmenybę nuomonei, pagrįstai nagrinėjamų priemonių poveikio analize, kad galimybė šiai institucijai įgyvendinti kompetenciją pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą gali būti panaikinta ne tik pagalbos priemonės, kurią Komisija jau pripažino nesuderinama su bendrąja rinka, bet ir kitos priemonės, laikomos „nauja pagalba“, atžvilgiu, kai tarp šių priemonių yra toks ryšys, kad jų atskyrimas būtų dirbtinis.
32.
Šioje byloje, mano nuomone, toks ryšys egzistuoja tarp schemos, apie kurią Latvijos valdžios institucijos pranešė Komisijai 2004 m., ir jos finansavimo. Patvirtindama tokį naują finansavimą Taryba iš esmės atleido Latviją nuo įsipareigojimo Komisijai pakeisti minėtą schemą ir taip suteikė teisę pažeisti pagal EB 88 straipsnio 1 dalį sudarytą susitarimą. Dėl ginčijamo sprendimo buvo panaikintos Komisijos pozicijos, priimtos 2007–2013 m. žemės ūkio gairių 196 punkte, dėl minėtos schemos suderinamumo su bendrąja rinka pasekmės.
33.
Tokiomis aplinkybėmis siūlau Teisingumo Teismui pritarti pirmajam ieškinio pagrindui ir taikant šios išvados 16 punkte nurodytą teismo praktiką pripažinti, kad Taryba neturėjo kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo. Taigi Komisijos ieškinys, mano nuomone, turi būti patenkintas ir ginčijamas sprendimas panaikintas. Jeigu Teisingumo Teismas nepritartų mano siūlomai išvadai, išnagrinėsiu kitus Komisijos pateiktus ieškinio pagrindus.
B – Dėl antrojo ir trečiojo ieškinio pagrindų, susijusių atitinkamai su piktnaudžiavimu įgaliojimais ir lojalaus bendradarbiavimo pareigos pažeidimu
34.
Antrasis ir trečiasis ieškinio pagrindai identiški ieškinio byloje C‑117/10 antrajam ir trečiajam pagrindams, o jie trumpai nagrinėjami tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados toje byloje 80–84 punktuose. Atsižvelgdamas į tai, kad abiejose bylose siūlau Teisingumo Teismui pritarti pirmajam ieškinio pagrindui, manau, kad šioje byloje galima naudotis analize, atlikta išvados byloje C‑117/10 80–84 punktuose, į kuriuos dėl to darau nuorodą.
C – Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia išimtinių aplinkybių buvimo vertinimo klaida ir Sutarties bei pagrindinių Bendrijos teisės principų pažeidimu
35.
Nurodydama ketvirtąjį ieškinio pagrindą Komisija iš esmės pateikia du kaltinimus, kuriuos išnagrinėsiu atskirai. Pirmiausia ji tvirtina, kad ginčijamame sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida, nes aplinkybės, nurodytos norint pateisinti leidžiamas taikyti pagalbos priemones, nėra išimtinio pobūdžio. Antra, ji tvirtina, kad šios priemonės neproporcingos, palyginti su siekiamais tikslais, atsižvelgiant būtent į suteikto leidimo trukmę.
36.
Apskritai kalbant apie „išimtinių aplinkybių“, kaip jos suprantamos pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, sąvoką, nurodytina, kad, atsižvelgiant į Tarybos diskrecijos vykdant pagal šį straipsnį jai suteiktus įgaliojimus pobūdį ir apimtį bei į Teisingumo Teismo vykdomos pagal jį priimtų sprendimų priežiūros ribas, reikia žiūrėti tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 86–87 punktus.
1. Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su akivaizdžia išimtinių aplinkybių buvimo, kaip tai suprantama pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, vertinimo klaida
37.
Pateikdama nagrinėjamą pagrindą Komisija pirmiausia tvirtina, kad ginčijamame sprendime prie išimtinių aplinkybių klaidingai priskiriamos kai kurios struktūrinės problemos Latvijos žemės ūkio sektoriuje. Šiuo klausimu visų pirma pritariu Komisijai, kuri mano, kad aplinkybės, kuriomis remiasi Taryba ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje ir kurios susijusios su „Latvijos ūkių nepalankia teritorine struktūra“, „žemiausio [žemiausiu] tiesioginių išmokų, kurias gauna Latvija, palyginti su kitomis valstybėmis narėmis, lygio [lygiu] pagal 2003 m. Stojimo akte numatytą laipsniško išmokų didinimo mechanizmą“ ir tuo, kad „žemės ūkio gaunamos pajamos yra žemos“ (
15
), ir aplinkybė, jog šio sprendimo 3 konstatuojamojoje dalyje nurodytos atitinkamos žemės ūkio paskirties žemės savininkai ir valdytojai nėra ūkininkai, pačios savaime nėra išimtinės aplinkybės pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą. Iš tiesų, pirma, tai yra teiginiai, kuriais tik apibūdinama Latvijos žemės ūkio ekonominė struktūra (mažas žemės ūkio valdų dydis, žemas pajamų lygis), antra, jie susiję su tiesioginės paramos priemonių, kurios įtvirtintos aktuose, priimtuose suinteresuotosios valstybės narės stojimo į Sąjungą momentu, taikymu (
16
). Tai, kad šie elementai neatsirado dėl susiklosčiusių aplinkybių, reiškia, kad jie nėra, kaip reikalaujama, išimtinio pobūdžio.
38.
Tačiau, priešingai, nei teigia institucija ieškovė, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo struktūrą, šie veiksniai nėra minimi kaip išimtinės aplinkybės, būtent kaip veiksniai, būdingi Latvijos žemės ūkio ekonomikos struktūrai, ir nuoroda į juos yra daugiausia susijusi su nuosmukio, kuris yra pagrindinis elementas, kuriuo, remiantis šio sprendimo 3 ir 4 konstatuojamųjų dalių turiniu, grindžiamos leistos taikyti priemonės, sukeltų ekonominio ir socialinio pobūdžio padarinių vertinimu. Tą patį galima pasakyti apie ginčijamo sprendimo 7 konstatuojamojoje dalyje minėtą ūkininkų nuosavo kapitalo stygių, dėl kurio Komisija tik nurodo jo struktūrinį pobūdį, tačiau nepateikia įrodymų. Kita vertus, iš 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą aiškiai matyti, kad, vykdydama SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje nurodytą kompetenciją, Taryba gali remtis atitinkamo ekonomikos sektoriaus struktūrinių problemų ilgalaikiškumu arba padidėjimu, kad įvertintų susiklosčiusių nepalankių aplinkybių pasekmes tam sektoriui (
17
).
39.
Dėl Komisijos argumento, kad 2009 m. užfiksuotas pajamų lygio laipsniškas sumažėjimas, numatytas ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje, šio sprendimo 4 konstatuojamojoje dalyje numatytas „visuotinės krizės sukeltas gilėjantis pasaulio ekonomikos nuosmukis“ 2009 m. bei 5 konstatuojamojoje dalyje nurodytas žemės ūkio gamybai reikalingų priemonių kainų augimas 2008 m. buvo būdingi visoms valstybėms narėms, reikia priminti, kad, remiantis teismo praktika, tai, kad konkreti situacija tuo pačiu metu gali būti būdinga kelioms valstybėms narėms, arba tam tikrais atvejais būti susijusi su skirtingais ekonomikos sektoriais, nepanaikina galimybės, kad ji bet kuriuo atveju gali būti svarbi aplinkybė siekiant taikyti SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą (
18
), taip pat atsižvelgiant į ypatingas pasekmes, kurių ji galėjo sukelti atitinkamoje valstybėje narėje. Šiuo klausimu pati Komisija savo pareiškimuose pabrėžė, kad Latviją stipriai paveikė ekonominė krizė, ir tai, kaip jau buvo nurodyta, buvo pagrindinis veiksnys, kuriuo rėmėsi Taryba ginčijamame sprendime. Be to, Komisija neatmeta galimybės, kad visuotinė ekonominė krizė apskritai gali būti išimtinė aplinkybė.
40.
Galiausiai, Komisijos argumentui, kad ginčijamo sprendimo 8 konstatuojamojoje dalyje nurodyti duomenys, susiję su nuosmukio žemės ūkio paskirties žemės rinkoje mastu, negalima pritarti, nes kaip referenciniu pagrindu remiamasi 2007 m. vykdytais sandoriais, o tais metais, kurie vadinami „nekilnojamojo turto burbulo“ metais, buvo pasiektas maksimalus lygis, ir net jeigu šie duomenys pakankamai pagrįsti įrodymais (
19
), jų nepakanka norint ginčyti išimtinį nuosmukio pobūdį, kurio, beje, Komisija neginčija, ir šio nuosmukio pasekmes Latvijos žemės ūkio sektoriui.
41.
Remdamasis tuo, kas nurodyta, manau, kad Komisija neįrodė akivaizdžios aplinkybių, galinčių pateisinti sprendimo priėmimą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, buvimo vertinimo klaidos.
2. Dėl ginčijamu sprendimu leistų taikyti priemonių netinkamumo ir neproporcingumo
42.
Visų pirma Komisija tvirtina, kad paramos žemei įsigyti schemomis neišsprendžiamos ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje nurodytos struktūrinės problemos, kaip antai mažas Latvijos žemės ūkio valdų dydis, ir padėtis nepagerinama. Remdamasi Eurostato parengtais duomenimis, ji pažymi, jog, neatsižvelgiant į pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti teikimą, bėgant metams vidutinis žemės ūkio valdų dydis Latvijoje smarkiai padidėjo. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad Komisijos pateikti statistiniai duomenys rodo didesnę Latvijos žemės ūkio valdų struktūros plėtrą nuo 2003 m. iki 2005 m., t. y. laikotarpiu, per kurį buvo taikoma paramos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schema (vidutinis žemės ūkio valdų dydis padidėjo 5,2 hektarais), nei nuo 2005 m. iki 2007 m. (3,2 hektarai), todėl negali būti atmesta galimybė, kad nagrinėjama schema tiesiogiai prisidėjo prie tokio didelio augimo tais metais, kai ji buvo taikoma. Bet kuriuo atveju, net jeigu remiantis šiais duomenimis reikėtų daryti išvadą, jog galima laikyti, kad dėl šios schemos taikymo vidutinis Latvijos žemės ūkio valdų dydis padidėjo tik nedaug, mano nuomone, savaime to nepakaktų norint įrodyti, kad Taryba akivaizdžiai viršijo savo diskrecijos ribas, nes nusprendė, jog ginčijamu sprendimu patvirtintos priemonės yra tinkamos siekiant būtent ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamojoje dalyje minėtų tikslų, t. y. skatinti, kad bedarbiai pradėtų verstis žemės ūkio veikla, suteikti galimybę pusiau natūriniu ūkiu užsiimantiems ūkininkams, kurie nustojo dirbti samdomais darbuotojais kituose (ne žemės ūkio) sektoriuose, gerinti savo ūkių teritorinę struktūrą ir sudaryti palankesnes žemės ūkio paskirties žemės, priklausančios bedarbiams, kuriems reikalingos lėšos norint pradėti verstis savarankiška veikla, pardavimo sąlygas.
43.
Antra, Komisija tvirtina, kad, siekdama kovoti su krizės pasekmėmis, 2009 m. ji priėmė specialų komunikatą dėl Bendrijos laikinosios valstybės pagalbos priemonių sistemos siekiant padidinti galimybes gauti finansavimą dabartinės finansų ir ekonomikos krizės sąlygomis (
20
) (toliau – laikinoji sistema), ir remiantis ta sistema dėl tam tikrų dalinių vėliau atliktų pakeitimų (
21
) buvo leista valstybėms narėms imtis įvairių veiksmų dėl žemės ūkio valdų, tarp kurių visų pirma buvo laikinoji pagalba, kurios dydis daugiausia 15000 EUR iki 2010 m. pabaigos. Komisija teigia, kad neatsižvelgusi į tokią pagalbą, kuri skirta būtent su krize susijusioms problemoms spręsti, ir visų pirma neišsiaiškinusi, ar minėta pagalba leido išspręsti šias problemas, Taryba pažeidė proporcingumo principą. Be to, Komisija teigia, kad Taryba turėjo atsižvelgti ir į kitus Komisijos arba Tarybos priimtus aktus, kurie skirti ginčijamame sprendime nurodytoms problemoms spręsti arba kuriais Latvija galėjo šiuo tikslu pasinaudoti.
44.
Atsižvelgiant į Komisijos argumentus reikia išsiaiškinti, ar ir kokiu mastu Taryba turi atsižvelgti į Sąjungos lygiu jau priimtas priemones, kad būtų išspręsta valstybėje narėje susiklosčiusi situacija, kuria ši remiasi kaip išimtine aplinkybe. Šiuo klausimu, remdamasis tą pačią dieną kaip ir ši išvada pateikiamos mano išvados byloje C‑117/10 96 punkte išdėstytais argumentais, manau, kad Taryba, atlikdama savo vertinimą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, privalo atsižvelgti bent jau į anksčiau priimtas priemones, kurios skirtos būtent situacijoms, galinčioms pateisinti leidimą taikyti nagrinėjamą pagalbą (
22
), išvengti, tačiau ši institucija neprivalo savo sprendime išnagrinėti ir nurodyti visų teisės taisyklių, kuriomis reglamentuojama aptariama sritis.
45.
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Taryba būtų nagrinėjusi, ar Latvija naudojosi pagal laikinąją sistemą suteiktomis galimybėmis ir kokių pasekmių sukėlė šiuo pagrindu vykdyti veiksmai (
23
). Vis dėlto reikia nurodyti, kad riboto dydžio tiesioginės išmokos, kurias nurodo Komisija, viena vertus, nors ir sušvelnina ekonominius krizės padarinius, nėra specialiai skirtos investicijoms, kurios skirtos žemės ūkio valdų struktūrai pagerinti, ir, antra vertus, galėjo būti suteiktos tik iki 2010 m. gruodžio 31 d. Tokiomis aplinkybėmis, mano nuomone, Taryba galėjo pagrįstai manyti, kad tikslingesnė ir ilgiau galiojanti intervencija (galbūt kartu su kitomis priemonėmis) galėjo padėti siekti tikslo sušvelninti finansinės krizės padarinius, ypač palengvinti ūkininkų galimybes gauti kreditą, ir yra tinkamesnė sprendžiant Latvijos žemės ūkio ekonomikos struktūrines problemas. Be to, nors, mano nuomone, ginčijamame sprendime Taryba privalėjo atsižvelgti į kovos su nedarbo lygiu kaime veiksmus, numatytus Bendrijos kaimo plėtros politikos sistemoje pagal Reglamentą Nr. 1698/2005 (
24
), tokio neatsižvelgimo, mano nuomone, savaime nepakanka norint ginčyti minėto sprendimo teisėtumą, nes jis grindžiamas daugeliu motyvų ir bendru situacijos nagrinėjamame sektoriuje tam tikru laikotarpiu vertinimu. Be to, reikia nurodyti, jog 2009 m. gruodžio 3 d. Tarybai adresuotame laiške Latvijos valdžios institucijos iš dalies nurodė priežastis, dėl kurių mano, jog tokiais veiksmais negali būti pakeista schema, skirta ūkininkų nuosavybės į žemės ūkio paskirties žemę įgijimui intensyvinti. Tačiau nemanau, kad, kaip teigia Komisija, Taryba turėjo konkrečią pareigą atsižvelgti į Reglamentą Nr. 1535/2007 (
25
), kuris yra aktas, neskirtas būtent sprendime nurodytiems tikslams siekti. Bet kuriuo atveju ginčijamu sprendimu patvirtinta schema siekiama intensyvinti investicijas įsigyjant žemės ūkio paskirties žemę, todėl ji taikoma kitu lygiu nei minėtos priemonės.
46.
Galiausiai Komisija tvirtina, kad patvirtintų priemonių ir jų pasekmių (finansavimo ilgalaikėms paskoloms suteikimas) galiojimo pratęsimas savaime lemia šių priemonių neproporcingumą.
47.
Mano nuomone, iš išimtinio Tarybos kompetencijos pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą pobūdžio išplaukia, kad pagal šią nuostatą suteikta išimtis turi būti taikoma ribotą laikotarpį ir suteikiama tik tiek, kiek tai būtinai reikalinga siekiant rasti išeitį grindžiant sprendimą nurodytomis aplinkybėmis (
26
). Tai reiškia, kad kai sprendimas pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą susijęs su pagalbos schemomis, skirtomis taikyti gana ilgą laikotarpį, kaip yra šioje byloje, Taryba turi aiškiai nurodyti priežastis, dėl kurių mano, jog tai būtinai reikalinga remiantis grindžiant pripažinimą dėl suderinamumo nurodytomis aplinkybėmis. Nors šioje byloje nagrinėjamame 2009 m. lapkričio 27 d. Tarybai adresuotame Latvijos valdžios institucijų laiške ir ginčijamame sprendime pateikiamos tik skurdžios nuorodos dėl priežasčių, dėl kurių buvo nuspręsta, jog būtina leisti taikyti nagrinėjamą schemą ketverių metų laikotarpiu, jos gali būti suprastos iš šio sprendimo konteksto bei leistų taikyti priemonių pobūdžio, problemų, kurias jos turėjo padėti išspręsti, ir siekiamų tikslų. Galiausiai Taryba šiuos motyvus patikslino ir papildė savo pareiškimuose.
48.
Dėl Komisijos pateikto kaltinimo esmės reikia nurodyti, kad daugiausia jis grindžiamas išvada, susijusia su ginčijamu sprendimu suteiktos išimties trukmės ir 2007–2013 m. žemės ūkio gairių taikymo laiko atžvilgiu srities sutapimu, kuris, institucijos ieškovės nuomone, parodo, kad Tarybos pasirinkimas labiau atitinka norą sustabdyti šių gairių galiojimą, nei apriboti išimties taikymą tik tiek, kiek būtinai reikia norint ištaisyti konstatuotus neatitikimus. Taigi, nors reikia atkreipti dėmesį į šį sutapimą, nurodytina, jog atsižvelgiant į sprendimu siekiamus ilgalaikius tikslus ir į ekonominės ir finansinės krizės padarinių, grindžiant šį sprendimą nurodytų kaip išimtinės aplinkybės, poveikį, kuris gali taip pat tęstis ilgą laikotarpį, Komisijai nepavyko įrodyti, kad, leisdama taikyti nagrinėjamą schemą nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d., Taryba akivaizdžiai viršijo diskrecijos, kuria ji naudojasi vykdydama SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje nurodytą kompetenciją, ribas.
V – Išvada
49.
Dėl šios išvados 15–31 punktuose nurodytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui:
—
patenkinti pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį su Tarybos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu,
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas ir
—
nurodyti įstojusioms į bylą valstybėms narėms padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	OL L 339, 2009, p. 34.
(
3
)	Aktas dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003 9 23, būtent p. 798).
(
4
)	OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339.
(
5
)	OL C 28, 2000, p. 2.
(
6
)	OL C 319, 2006, p. 1.
(
7
)	OL C 70, p. 11.
(
8
)	OL C 147, 2005 6 17, p. 2. Kiek tai susiję su Latvija, nagrinėjamos schemos pavadinimas nurodytas 23 punkte. Ieškinyje Komisija nurodė, kad toks pranešimas padarytas remiantis Stojimo sutarties IV priedo 3 skyriaus 1 punkto c papunkčiu, kuris bet kuriuo atveju netaikomas „veiklai, susijusiai su EB sutarties I priede išvardytos produkcijos gamyba, perdirbimu ar prekyba“ (produkcija, kuriai taikomos sutarties nuostatos, susijusios su bendra žemės ūkio politika).
(
9
)	2004 m. birželio 29 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą (C-110/02, Rink. p. I-6333).
(
10
)	Byla C‑399/03, Komisija prieš Tarybą (Rink. p. I‑5629).
(
11
)	2011 m. vasario 3 d. Bendrojo Teismo sprendimas Italija prieš Komisiją (T-3/09, Rink. p. II-95), patvirtintas 2012 m. kovo 22 d. Nutartimi Italija prieš Komisiją (C‑200/11 P). Taip pat žr. 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999, 4 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies a punktą.
(
12
)	Tai yra pakeitimas, atskiras nuo schemos, kurią papildo, todėl juo ši schema nepakeičiama į naują pagalbą.
(
13
)	Žr. pranešimą, 2008 m. kovo 15 d. paskelbtą Oficialiajame leidinyje (OL C 70).
(
14
)	Portugalijos vyriausybės palaikoma Taryba tvirtino, kad ginčijama pagalba buvo „nauja pagalba“, nes ji buvo pervesta atliekant naują pavedimą, buvo numatyta kitoje nacionalinės teisės normoje, ne dekretuose įstatymuose, kuriais buvo įtvirtinta Komisijos pripažinta nesuderinama pagalbos schema, ir atitiko reikalavimus, taikomus subsidijavimui, bei mokėjimo reikalavimus, kurie skyrėsi nuo taikomų pagal tą schemą suteiktai pagalbai (21 punktas).
(
15
)	Pažymėta mano.
(
16
)	Laipsniško tiesioginių Bendrijos mokėjimų nustatymo sistema, įtvirtinta 2003 m. Stojimo akte (p. 369 ir 370), priimta 2004 m. kovo 22 d. Tarybos sprendimu 2004/281/EB, pritaikančiu Aktą dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų pagal bendrą žemės ūkio politikos reformą (OL L 93, p. 1). Dėl šio sprendimo panaikinimo Lenkija buvo pateikusi ieškinį, o jį Teisingumo Teismas atmetė 2007 m. spalio 23 d. Sprendimu Lenkija prieš Tarybą (C-273/04, Rink. p. I-8925). Dėl sistemos ir jos veikimo apibūdinimo žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro 2007 m. birželio 21 d. išvadą minėtoje byloje.
(
17
)	C‑122/94 (Rink. p. I‑881, 21 punktas).
(
18
)	Analogiškas Komisijos argumentas buvo atmestas minėto 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą 22 punkte.
(
19
)	Duomenys, kuriais remiasi Komisija ir kurie pateikti 2010 m. vasario mėn. Center for Economic and Policy Research straipsnyje „Latvia’s Recession: the Cost of Adjustement With An „Internal Devaluation“, nėra susiję vien su žemės ūkio paskirties žemės rinka.
(
20
)	OL C 83, p. 1.
(
21
)	Komisijos komunikatas, iš dalies keičiantis Bendrijos laikinąją valstybės pagalbos priemonių sistemą siekiant padidinti galimybes gauti finansavimą dabartinės finansų ir ekonomikos krizės sąlygomis (OL C 261, p. 2).
(
22
)	Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato G. Cosmas išvadą byloje C‑122/94, visų pirma 86 punktą.
(
23
)	Reikia nurodyti, kad viena, nors ir skurdi, nuoroda į laikinąją sistemą ir jos neveiksmingumą sprendžiant ekonominės ir finansinės krizės sukeltus sunkumus pateikiama 2009 m. gruodžio 3 d. laiško, kurį Latvijos valdžios institucijos adresavo Tarybai, 9 dalyje.
(
24
)	2005 m. rugsėjo 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai (OL L 277, p. 1).
(
25
)	2007 m. gruodžio 20 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1535/2007 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo de minimis pagalbai žemės ūkio produktų gamybos sektoriuje (OL L 337, p. 35).
(
26
)	Šiuo klausimu žr. minėtą Sprendimą Komisija prieš Tarybą (C‑122/94, 25 punktas).