61999C0198
FÖRSLAG AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
CHRISTINE STIX-HACKL
föredraget den 26 september 2002 (
1
)
Innehållsförteckning
I — Inledning
II — Yrkanden och grunder
III — Prövning av talan
A — Grunden genom vilken en felaktig bedömning avseende den formella lagenligheten av beslutet kritiseras (första grunden)
1. Frågan huruvida kommissionen var beslutsför när den fattade beslutet..
2. Frågan huruvida den version av beslutet som delgetts överensstämmer med det antagna beslutet
3. Frågan huruvida kommissionens beslut antagits i vederbörlig ordning ...
B — Grunden genom vilken det kritiseras att förstainstansrätten överskridit sin behörighet (femte grunden)
C — Grunderna genom vilka det kritiseras att en felaktig bedömning gjorts med avseende på beslutets materiella lagenlighet
1. Tolkningen av begreppen ”samordnade förfaranden” och ”normal konkurrens” i den mening som avses i artikel 65.1 i fördraget (andra grunden)
2. Påståendet om brister i motiveringen i den överklagade domen avseende varaktigheten av den överträdelse som består i avtal om prissamverkan (tredje grunden)
3. Påståendet om felaktig motivering i den överklagade domen avseende uppdelningen av den franska marknaden (fjärde grunden)
D — Grunden avseende bötesbeloppet (sjätte grunden)
1. Omräkningen av bötesbeloppet till ecu på grundval av den växelkurs som gällde under det sista år som överträdelsen varade
2. Beräkningen av bötesbeloppet på grundval av omsättningen under det sista år som överträdelsen varade
IV — Förslag till avgörande
I — Inledning
1.1
förevarande mål rör det sig om en överprövning av förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål T-157/94 (
2
) (nedan kallad den överklagade domen).
2.
Vad beträffar bakgrunden till vad som förevarit mellan stålindustrin och kommissionen under åren 1970—1990, särskilt vad beträffar det påtagliga krissystemet och kommissionens beslut nr 2448/88/EKSG av den 19 juli 1988 om införande av ett system för övervakning av företag inom stålindustrin avseende vissa produkter (
3
) (nedan kallat beslut nr 2448/88), hänvisas till den överklagade domen. Det övervakningssystem som baserar sig på det ovannämnda beslutet upphörde den 30 juni 1990 och ersattes av ett system för individuell och frivillig information. (
4
)
3.
Den 16 februari 1994 antog kommissionen ”kommissionens beslut 94/215/EKSG... om ett förfarande för tillämpning av artikel 65 i EKSG-fördraget angående avtal och samordnade förfaranden bland europeiska stålbalksproducenter” (
5
) (nedan kallat beslutet), vilket var riktat mot sjutton europeiska stålföretag och en företagssammanslutning. Kommissionen ansåg att de som beslutet riktade sig mot hade överträtt Europeiska kol- och stålgemenskapens konkurrenslagstiftning genom att, på ett sätt som snedvrider konkurrensen, inrätta system för utbyte av information samt genom att fastställa priser och dela upp marknader. Kommissionen påförde fjorton av företagen böter. Vad gäller Empresa Nacional Siderúrgica SA (Ensidesa) (nedan kallad klaganden) påförde kommissionen ett bötesbelopp om 4000000 ecu.
4.
Flera berörda företag, däribland klaganden och företagssammanslutningen, väckte talan mot detta beslut vid förstainstansrätten, vilken till följd därav sänkte bötesbeloppet till 3350000 euro och ogillade talan i övrigt.
5.
Den 26 maj 1999 inkom klaganden med överklagande av denna dom till domstolens kansli.
II — Yrkanden och grunder
6.
Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen skall
1)
i första hand upphäva den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt har meddelat i mål T-157/94, i den del genom vilken Ensidesa påförs ett bötesbelopp om 3350000 euro, dess talan ogillas i övriga delar och bolaget förpliktas att bära sina rättegångskostnader samt ersätta tre fjärdedelar av kommissionens kostnader,
i andra hand till viss del upphäva den överklagade domen på nedan angivna grunder och nedsätta det bötesbelopp som påförts Ensidesa,
2)
i båda fallen förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna vid förstainstansrätten samt vid domstolen.
Kommissionen har yrkat att domstolen skall
1)
ogilla överklagandet,
2)
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
7.
Till stöd för sitt överklagande har klaganden i sin ansökan åberopat följande grunder.
Första grunden:
”Gemenskapsrätten har åsidosatts genom att de väsentliga formfel som begicks då kommissionens beslut antogs har givits en felaktig rättslig bedömning.”
Andra grunden:
”Gemenskapsrätten har åsidosatts genom en i rättsligt hänseende felaktig bedömning av de ageranden som klaganden har kritiserats för mot bakgrund av artikel 65.1 i EKSG-fördraget.”
Tredje grunden:
”Gemenskapsrätten har åsidosatts genom att artikel 1 i beslutet inte har ogiltigförklarats trots att det i denna inte anges hur länge överträdelsen avseende fastställandet av priser pågått.”
Fjärde grunden:
”Gemenskapsrätten har åsidosatts genom att överenskommelsen om uppdelning av den franska marknaden har givits en felaktig rättslig bedömning.”
Femte grunden:
”Gemenskapsrätten har åsidosatts genom att förstainstansrättens kontrollfunktion avseende gemenskapsrättsakters rättsenlighet har missbrukats och genom att Ensidesas rätt till försvar har åsidosatts.”
Sjätte grunden:
”Gemenskapsrätten har åsidosatts genom att det ansetts rättsenligt att beräkna omsättningens värde i ecu och genom att det ansetts rättsenligt att beakta omsättningen under det sista år som överträdelsen varade.”
Sammanfattning av grunderna och delgrunderna efter deras rättsliga tyngdpunkter
8.
Av de enskilda grunderna och delgrunderna framgår att klaganden har åberopat att flera bestämmelser i EKSG-fördraget har överträtts. Klaganden anser i rättsligt perspektiv sammanfattningsvis att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten i den överklagade domen, genom att
—
felaktigt anta att beslutet var formellt lagenligt, trots att beslutet inte hade antagits i vederbörlig ordning (första grunden),
—
ha överskridit sin behörighet att företa en prövning enligt artikel 33.1 i EKSG-fördraget (femte grunden),
—
felaktigt anta att beslutet var materiellt lagenligt, trots att
de ageranden som kritiserades i beslutet inte kunde ha någon begränsande inverkan på den ”normala konkurrensen” i den mening som avses i artikel 65 i EKSG-fördraget (andra grunden),
det finns en brist i motiveringen i beslutet avseende varaktigheten av den överträdelse som består i avtal om prissamverkan (tredje grunden),
motiveringen avseende uppdelningen av den franska marknaden är rättsligt felaktig (fjärde grunden),
—
på ett rättsligt felaktigt sätt påföra klaganden böter (sjätte grunden).
9.
Den bedömning av fallet som görs i det följande tar sin utgångspunkt i denna sammanfattning. De grunder som klaganden åberopat och de delar och argument som grunderna innehåller samt kommissionens argument kommer att hänföras till de enskilda punkterna i sammanfattningen.
10.
Grunderna i detta mål motsvarar delvis de grunder och delgrunder som åberopats i mål C-194/99 P (Thyssen Stahl AG mot Europeiska gemenskapernas kommission). (
6
) Jag föredrar även mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet denna dag. I den del de åberopade grunderna motsvarar varandra hänvisar jag i föreliggande förslag till den bedömning som jag gjort i mitt förslag till avgörande i mål C-194/99 P.
III — Prövning av talan
A — Grunden genom vilken en felaktig bedömning avseende den formella lagenligheten av beslutet kritiseras (första grunden)
11.
Den första grunden innehåller tre delgrunder. Under den första delgrunden har klaganden kritiserat förstainstansrättens antagande att det antal ledamöter som krävdes för beslutsförhet var närvarande när kommissionen fattade beslutet. Under den andra och tredje delgrunden har klaganden åberopat att förstainstansrätten inte har beaktat att formkraven för antagande av beslutet åsidosatts och att överensstämmelse mellan den version av beslutet som delgavs och den version som antogs saknades.
1. Frågan huruvida kommissionen var beslutsför när den fattade beslutet
Parternas argument
12.
Klaganden har genom den första delen av den första grunden gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av protokollet från det möte av den 16 februari 1994 mellan kommissionsledamöterna i kollegium vid vilket beslutet antogs. Förstainstansrätten har nämligen, utan att pröva all den bevisning som klaganden har åberopat, på grundval av en uppenbart inkonsekvent tolkning av protokollet i fråga utgått från att beslutet antogs av det antal kommissionsmedlemmar som krävdes för att anta beslutet.
13.
1 den överklagade domen anges nämligen att det av sidan 2 i protokollet från kommissionsmötet av den 16 februari 1994”framgår” att nio ledamöter var närvarande vid kommissionens överläggning, medan det på sidan 40 i protokollet anges att två kanslichefer och en kansliledamot under andra kommissionsledamöter närvarade vid mötet ”vid kommissionsledamöternas frånvaro”, vilket tyder på att tre kommissionsledamöter inte var närvarande vid antagandet av beslutet på eftermiddagen.
14.
Dessutom har förstainstansrätten vägrat att efterkomma klagandens begäran om att vidta åtgärder för bevisupptagning som avsåg granskning av kommissionsledamöternas almanackor i syfte att få kännedom om vilka ledamöter som faktiskt var närvarande vid mötet när beslutet antogs. Förstainstansrätten har därigenom åsidosatt klagandens rättighet enligt bestämmelsen i artikel 24 i EKSG-stadgan att förvissa sig om att förfarandet för antagandet av beslutet var lagenligt. Att en sådan rättighet finns har domstolen (
7
) uttryckligen uttalat.
15.
Därför åligger det domstolen att i enlighet med artikel 24 i EKSG-stadgan begära att kommissionen inger kommissionsledamöternas almanackor och andra liknande handlingar.
16.
Kommissionen har i första hand gjort gällande att denna grund inte kan tas upp till sakprövning, eftersom det enbart ankommer på förstainstansrätten att bedöma de faktiska omständigheterna och bedöma i vilken utsträckning vikt skall fästas vid den bevisning som har framlagts.
17.
Enligt kommissionens uppfattning kan inte heller begäran om ingivande av kommissionsledamöternas almanackor tas upp till sakprövning, eftersom begäran om vidtagande av en sådan åtgärd inte kan framställas inom ramen för ett överklagande. I artikel 118 i rättegångsreglerna för domstolen som endast är tillämplig i fråga om ett överklagande hänvisas nämligen till artikel 43 och följande artikel, artiklarna 55—90, 93, 95—100 och 102 i rättegångsreglerna, men utelämnas entydigt artiklarna 45—54 som avser kapitlet om bevisupptagning.
18.
För det fall domstolen anser att överklagandet kan sakprövas på denna grund har kommissionen gjort gällande att talan inte kan vinna bifall. Det var riktigt av förstainstansrätten att beakta listan på sidan 2 i protokollet från mötet vilken hade till syfte att ge en exakt förteckning över kommissionsledamöternas närvaro eller frånvaro vid mötet i fråga. Dessutom är klagandens tolkning av sidan 40 i protokollet felaktig. Såsom förstainstansrätten har fastslagit framgår inte av uppgifterna i protokollet att de tre kommissionsledamöterna i fråga var frånvarande vid överläggningen av punkt XXV.
Bedömning
19.
Dessa grunder överensstämmer i huvudsak med dem som klaganden Thyssen Stahl AG har åberopat i mål C-194/99 P. För en redogörelse av skälen till varför överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på den första delen av den första grunden hänvisas till punkt 52 och följande punkter i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet, som jag också föredrar denna dag. Samma skäl gäller i föreliggande mål.
20.
Överklagandet kan således inte tas upp till sakprövning (
8
) vad gäller den första delen av den första grunden, genom vilken kritik riktas mot förstainstansrättens antagande att det antal ledamöter som krävdes för beslutsförhet var närvarande när kommissionen fattade beslutet.
2. Frågan huruvida den version av beslutet som delgetts överensstämmer med det antagna beslutet
Parternas argument
21.
Klaganden har med den andra delen av den första grunden riktat kritik mot punkt 135 i den överklagade domen och åberopat att förstainstansrätten felaktigt fastställt att den version av beslutet som delgetts överensstämmer med det antagna beslutet.
22.
Klaganden anser att förstainstansrätten felaktigt har tillämpat den rättspraxis (
9
) som förstainstansrätten själv hänvisade till genom att anse att den version av beslutet som delgetts inte nödvändigtvis måste överensstämma med det antagna beslutet. Av denna rättspraxis framgår nämligen att ett beslut skall ogiltigförklaras om det formellt saknas överensstämmelse mellan det antagna beslutet och det beslut som delgetts parterna.
23.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på denna grund, eftersom förstainstansrätten genom sitt uttalande att det inte föreligger någon skillnad i sak mellan de olika versionerna av beslutet enbart har fastställt de faktiska omständigheterna.
24.
Kommissionen har vidare anfört att det för övrigt inte finns något rättsligt stöd för den kritik som framförts i grunden och att klaganden baserar sin argumentation på en felaktig förståelse av punkt 135 i den överklagade domen. Förstainstansrätten har nämligen inte påstått att kommissionen kan delge parterna en text som inte motsvarar den antagna texten, utan anfört att omständigheter som att sidnumreringen är osammanhängande eller att olika typsnitt har använts inte påverkar den formella delen och det intellektuella innehållet i dessa handlingar.
Bedömning
25.
Punkt 135 i den överklagade domen som klaganden har riktat kritik mot avser en påstådd brist på överensstämmelse mellan det beslut som kommissionen antog och den version av beslutet som delgavs klaganden.
26.
Frågan huruvida innehållet i den version av beslutet som delgavs klaganden överensstämmer med det beslut som kommissionen antog utgör ett fastställande av sakomständigheter och inte en rättsfråga.
27.
Överklagandet kan således inte tas upp till sakprövning på den andra delen av den första grunden, under vilken det åberopas att förstainstansrätten felaktigt har fastställt att den version av beslutet som delgavs överensstämmer med det antagna beslutet.
3. Frågan huruvida kommissionens beslut antagits i vederbörlig ordning
Parternas argument
28.
Klaganden har med den tredje delen av den första grunden riktat kritik mot punkterna 143—147 i den överklagade domen vilka avser frågan huruvida artikel 16 första stycket i kommissionens arbetsordning av den 17 februari 1993 (
10
) iakttagits. Klaganden menar att förstainstansrätten genom att anta att förfarandet vid kommissionen genomförts korrekt har gjort en felaktig bedömning av betydelsen av artikel 16 första stycket i kommissionens arbetsordning, enligt vilket rättsakter som antagits skall bifogas protokollet för det möte där rättsakterna antogs.
29.
Dessutom har förstainstansrätten i punkt 147 i den överklagade domen gjort en felaktig värdering av bevisningen till styrkande av om kommissionens ordförande och generalsekreterare har bestyrkt texten av det beslut som delgavs parterna.
30.
Kommissionen anser att talan vad avser detta dubbla argument inte kan tas upp till sakprövning, eftersom klaganden därigenom riktar kritik mot fastställandet av de faktiska omständigheterna eller bevisvärderingen och då förstainstansrätten är ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna och värdera bevisning.
31.
Kommissionen menar att överklagandet dessutom inte kan vinna bifall på denna grund. Även punkterna 145 och 146 i den överklagade domen måste beaktas. Klaganden har inte framlagt några omständigheter som tyder på att en verklig skillnad mellan de olika versionerna av beslutet föreligger.
32.
Vad beträffar punkt 147 i den överklagade domen har kommissionen påpekat att det i artikel 16 första stycket i kommissionens arbetsordning inte föreskrivs att den version av beslutet som delges parterna skall fastställas utan enbart den version som anges i protokollet från mötet.
Bedömning
33.
Dessa grunder överensstämmer i huvudsak med dem som klaganden Thyssen Stahl AG har anfört i mål C-194/99 P. För en redogörelse av skälen till varför överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på den tredje delen av den första grunden hänvisas till punkt 66 och följande punkter i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet, som jag också föredrar denna dag. Samma skäl gäller i föreliggande mål.
34.
Överklagandet kan således inte tas upp till sakprövning vad gäller den tredje delen av den första grunden, genom vilken det kritiseras att det inte har beaktats att kommissionens beslut inte har fastställts i vederbörlig ordning.
B — Grunden genom vilken det kritiseras att förstainstansrätten överskridit sin behörighet (femte grunden)
Parternas argument
35.
Klaganden har riktat kritik mot punkt 332 och följande punkter i den överklagade domen, där förstainstansrätten har behandlat frågan huruvida systemet för utbyte av information inom ramen för stålbalkskommissionen har självständig betydelse i konkurrensrättsligt hänseende.
36.
Klaganden har åberopat att kommissionen i sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga har gjort gällande att det informationssystem som företagen har kritiserats för inte utgör en självständig överträdelse av artikel 65.1 i EKSG-fördraget, utan är en del av mer omfattande överträdelser. Vidare har kommissionen under den muntliga förhandlingen uttryckligen fastställt att domstolens rättspraxis vad beträffar ”traktorer” (
11
) inte är tillämplig på systemet för utbyte av information i fråga.
37.
Trots detta har förstainstansrätten i punkt 339 i den överklagade domen konstaterat att systemet för utbyte av information har ansetts utgöra en självständig överträdelse i beslutet och att de argument som kommissionen framförde i sitt svar av den 19 januari 1998 och under den muntliga förhandlingen därför skall avvisas i den mån man med dessa argument försöker få till stånd en ändring av denna rättsliga bedömning.
38.
Klaganden anser att kommissionsbeslutet har omformulerats i den överklagade domen och att beslutets innehåll följaktligen har ändrats genom att den slutsats som förstainstansrätten drog av beslutet inte framgick av detta. Förstainstansrätten har därigenom i strid med de uttalanden som den själv gjorde i domen i målet om planglas (
12
) på ett felaktigt sätt fullgjort sin uppgift att pröva lagenligheten av en rättsakt som medför sanktioner. Förstainstansrätten borde ha ogiltigförklarat de böter som klaganden felaktigt påfördes för en självständig överträdelse som enligt kommissionens egna uppgifter inte förelåg.
39.
Kommissionen anser att talan inte kan tas upp till sakprövning på denna grund, eftersom den åberopades först inför domstolen och då den skiljer sig från de grunder som åberopades i första instans.
40.
Kommissionen anser att talan dessutom inte kan vinna bifall på denna grund. Förstainstansrätten har inte omformulerat och ändrat innehållet i beslutet, utan enbart avvisat de uttalanden som kommissionen gjorde i sina skriftliga förklaringar och vid den muntliga förhandlingen.
Bedömning
41.
Dessa grunder överensstämmer i huvudsak med dem som klaganden Thyssen Stahl AG har anfört i mål C-194/99 P. För en redogörelse av skälen till varför överklagandet inte kan vinna bifall på den femte grunden hänvisas till punkt 89 och följande punkter i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet, som jag också föredrar denna dag. Samma skäl gäller i föreliggande mål.
42.
Överklagandet kan således inte vinna bifall på den femte grunden, där det kritiseras att förstainstansrätten i strid med artikel 33.1 i EKSG-fördraget överskridit sin behörighet.
C — Grunderna genom vilka det kritiseras att en felaktig bedömning gjorts med avseende på beslutets materiella lagenlighet
1. Tolkningen av begreppen ”samordnade förfaranden” och ”normal konkurrens” i den mening som avses i artikel 65.1 i fördraget (andra grunden)
Parternas argument
43.
Klaganden har riktat kritik mot punkt 215 och följande punkter i den överklagade domen och mot att begreppen ”avtal” och ”samordnade förfaranden” i artikel 65.1 i fördraget, i samband med avtal om prissamverkan, av förstainstansrätten har tolkats på samma sätt som motsvarande begrepp i artikel 85 i EG-fördraget, utan att domstolen har beaktat att de omständigheter som är föremål för beslutet borde ha bedömts enligt artikel 46 och följande artiklar samt artiklarna 60 och 65 i EKSG-fördraget.
44.
Den ”normala konkurrensen” enligt EKSG-fördraget motsvarar inte den konkurrens som skyddas enligt EG-fördraget, utan är en ofullkomlig konkurrens på en oligarkisk marknad.
45.
Bestämmelsen i artikel 60 i EKSG-fördraget medför samordning mellan företagen genom att en nästan automatisk anpassning till de priser som offentliggörs sker. Förstainstansrätten har således på ett felaktigt sätt bedömt det agerande som klaganden har kritiserats för enligt 65.1 i EKSG-fördraget utan att beakta artikel 60.
46.
Klaganden har vidare gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 230 i den överklagade domen för övrigt felaktigt har utgått från att kommissionen inte är tvungen att visa att det kritiserade agerandet har en skadlig inverkan på konkurrensen. Detta står i strid med kommissionens uttalande i punkt 222 i beslutet, enligt vilket agerandet har haft en inte obetydlig inverkan på konkurrensen.
47.
Motiveringen i den överklagade domen är dessutom motsägelsefull, eftersom det i punkt 517 konstateras att ”kommissionen... överdrev den ekonomiska inverkan av de avtal om prisfastställelse som i detta fall konstaterades i förhållande till den konkurrens som i avsaknad av sådana överträdelser skulle ha förelegat, med hänsyn till den gynnsamma ekonomiska konjunkturen och företagens fulla handlingsfrihet att föra allmänna diskussioner i fråga om prisprognoser mellan varandra och med GD III”.
48.
Därutöver har klaganden riktat kritik mot punkt 404 och följande punkter i den överklagade domen. Efter att ha värderat olika typer av bevisning konstaterade förstainstansrätten i punkt 416 i den överklagade domen att ”tjänstemännen vid GD III inte [kunde] upptäcka... att informationen i fråga om priser var resultatet av avtal mellan företag”.
49.
Klaganden anser att förstainstansrättens motivering är en uppenbar förvanskning av de handlingar som förebringats som bevisning och av de vittnesmål som avser GD III:s kännedom om utbytet av information om priser. Denna motivering gör det möjligt för förstainstansrätten att förkasta de framlagda bevisen och att fastställa att företagen inte har visat att GD III var delaktigt eller åtminstone hade exakt kännedom om innehållet vid mötena, vilket kommissionen har haft.
50.
Kommissionen har först och främst gjort gällande att denna grund är en upprepning av de grunder som åberopats vid förstainstansrätten och att talan följaktligen inte kan tas upp till sakprövning på grunden ifråga.
51.
Även om man skulle anse att talan kan tas upp till sakprövning på denna grund skulle den inte kunna vinna bifall, eftersom förstainstansrättens motivering i punkt 238 och följande punkter samt punkt 245 och följande punkter inte är rättsligt felaktig. I synnerhet är de ageranden som klaganden har kritiserats för och som avser fastställelse av priser och marknadsandelar att betrakta som ”avtal” och ”samordnade förfaranden” i den mening som avses i artikel 65.1 i EKSG-fördraget. Sådana ageranden nämns inte i artikel 60 i EKSG-fördraget och skulle, om de betraktades som lagliga, göra artikel 65 i EKSG-fördraget verkningslös.
52.
Vad beträffar inverkan på konkurrensen anser kommissionen att det var korrekt av förstainstansrätten att anta att det inte behöver visas att de kritiserade avtalen har haft en skadlig inverkan på konkurrensen, eftersom avtal och samordnade förfaranden ”som är ägnade att förhindra, inskränka eller snedvrida den normala konkurrensen” är förbjudna enligt artikel 65 i EKSG-fördraget.
53.
Kommissionen anser att överklagandet för övrigt inte kan tas upp till sakprövning på denna grund, i den del som invändningen görs att GD III haft kännedom om de ageranden som senare kritiserades. I det avseendet rör det sig nämligen om ren kritik mot förstainstansrättens bevisvärdering och inte om en invändning avseende förvanskning av bevisning. Klaganden har så inte angett vari den påstådda förfalskningen av bevisning konkret består, trots att det ankommer på denne att visa var och hur förstainstansrätten har gjort en felaktig bevisvärdering.
Bedömning
54.
Enligt vad som anförts av klaganden består den andra grunden som avser förstainstansrättens tolkning av begreppen ”avtal” och ”samordnade förfaranden” samt ”normal konkurrens” som anges i artikel 65.1 i EKSG-fördraget av två delar som innehåller följande kritik:
—
Förstainstansrätten har inte, alternativt inte på rätt sätt förstått vilka legaliserade störningar som ”normal konkurrens” medför.
—
Förstainstansrätten har inte beaktat att ”avtal” och ”samordnade förfaranden” kan utgöra en överträdelse av konkurrenslagstiftningen i EKSG-fördraget enbart om det kan visas att det föreligger en inverkan på marknaden, vilket förstainstansrätten emellertid inte har undersökt.
55.
Av den första delen av den andra grunden framgår att klaganden uppenbarligen räknar den oligarkiska strukturen på EKSG-marknaden som enligt EKSG-fördraget anses föreligga, offentliggörandet av pristabeller enligt artikel 60 i EKSG-fördraget och GD III:s kännedom och agerande som grundas på artikel 47 i EKSG-fördraget till sådana legaliserade störningar som begreppet ”normal konkurrens” påstås medföra.
56.
Dessa grunder överensstämmer i huvudsak med dem som klaganden Thyssen Stahl AG har anfört i mål C-194/99 P. För en redogörelse av skälen till varför överklagandet inte kan vinna bifall på den första delen av den andra grunden hänvisas till punkt 135 och följande punkter i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet, som jag också föredrar denna dag. Samma skäl gäller i föreliggande mål.
57.
Genom den andra delen av den andra grunden har klaganden gjort gällande att den skadliga inverkan på marknaden av ”avtal” och ”samordnade förfaranden” i den mening som avses i artikel 65.1 i EKSG-fördraget i motsats till motsvarande begrepp (”avtal” och ”samordnade förfaranden”) i artikel 85 i EG-fördraget (nu artikel 81 EG) även måste visas i de fall där syftet med de kritiserade avtalen och samordnade förfarandena var att påverka marknaden på ett konkurrensbegränsande sätt.
58.
Klaganden har till stöd för sin talan i denna del i huvudsak åberopat sin uppfattning om i vilken omfattning legaliserade störningar som den normala konkurrensen medför — såsom det har visats — inte kan godtas av principiella skäl. Eftersom motiveringen i punkt 230 i den överklagade domen för övrigt överensstämmer med domstolens fasta rättspraxis avseende artikel 85 i EG-fördraget (nu artikel 81 EG) (
13
) och det inte framgår varför denna rättspraxis inte skulle kunna överföras till artikel 65 i EKSG-fördraget kan klagandens talan inte heller vinna bifall i denna del.
59.
Vad beträffar påståendet om att en motsägelse i förhållande till punkt 517 i den överklagade domen skulle föreligga, skall det slutligen konstateras att klaganden i detta sammanhang har jämfört motiveringen i den överklagade domen till varför det kritiserade agerandet uppfyller tillämpningsvillkoren för artikel 65.1 i EKSG-fördraget med de skäl av vilka förstainstansrätten inom ramen för dess fulla prövningsrätt och i enlighet med artikel 65.5 i EKSG-fördraget sänkte bötesbeloppets storlek.
60.
Dessa grunder överensstämmer i huvudsak med dem som klaganden Thyssen Stahl AG har anfört i mål C-194/99 P. För en redogörelse av skälen till varför överklagandet inte kan vinna bifall på den andra delen av den andra grunden hänvisas till punkt 158 och följande punkter i mitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet, som jag också föredrar denna dag. Samma skäl gäller i föreliggande mål.
61.
Överklagandet kan således sammanfattningsvis inte vinna bifall på den andra grunden, under vilken det åberopas att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av artikel 65.1 i EKSG-fördraget vad beträffar begreppen ”normal konkurrens”, ”avtal” och ”samordnade förfaranden”.
2. Påståendet om brister i motiveringen i den överklagade domen avseende varaktigheten av den överträdelse som består i avtal om prissamverkan (tredje grunden)
Parternas argument
62.
Klaganden har i detta sammanhang riktat kritik mot punkt 259 i den överklagade domen.
63.
Klaganden har gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 259 i den överklagade domen har konstaterat att punkterna 227—237 i beslutet inte innehåller tillräckliga bevis för hela den tid som den överträdelse som består i prisfastställelse varade. Trots detta stöder sig förstainstansrätten på punkt 118 och följande punkter i beslutet och anger i punkt 263 i den överklagade domen att kommissionens konstaterande i punkt 221 i beslutet, enligt vilket avtal och samordnade förfaranden är att betrakta som kontinuerliga avtal, inte kan kritiseras.
64.
Av förstainstansrättens rättspraxis framgår emellertid att kommissionen är skyldig att i sina beslut individuellt styrka förekomsten och varaktigheten av varje överträdelse (
14
).
65.
Kommissionen anser att klaganden har manipulerat domens ordalydelse genom att enbart hänvisa till punkt 259 i den överklagade domen.
66.
Kommissionen har anfört att överklagandet inte heller kan vinna bifall på denna grund. Förstainstansrätten har i punkt 259 i den överklagade domen visserligen angett att det på grundval av punkterna 227—237 i beslutet inte är möjligt att fastställa varaktigheten av överträdelserna. Dess slutsats grundar sig emellertid på andra punkter i beslutet och på de handlingar som nämns i beslutet, nämligen på punkt 118 och följande punkter i beslutet som behandlas i punkt 260 och följande punkter i den överklagade domen.
Bedömning
67.
Det är uppenbart att klaganden genom att åberopa punkt 259 inte har uppmärksammat att förstainstansrätten har baserat sin motivering på de punkter i beslutet som anges i punkt 260 och följande punkter i den överklagade domen.
68.
Av den rättspraxis från domstolen som klaganden har åberopat framgår inte att det i fråga om ett fortsatt konkurrensbegränsande agerande alltid finns en skyldighet att bedöma ett kommissionsbeslut mot bakgrund av om det innehåller individuella bevis för de överträdelser vart och ett av de berörda företagen deltagit i (
15
).
69.
Eftersom det i förevarande fall varken framgår av den överklagade domen eller av klagandens argument att och i vilka delar klaganden konkret har förnekat att den deltagit i överträdelserna kan domstolen i denna del inte kritiseras för bristande motivering av den överklagade domen.
70.
Överklagandet kan således inte vinna bifall på den tredje grunden, genom vilken kritik riktas mot en påstådd brist i motiveringen avseende varaktigheten av den överträdelse som består i avtal om prissamverkan.
3. Påståendet om felaktig motivering i den överklagade domen avseende uppdelningen av den franska marknaden (fjärde grunden)
Parternas argument
71.
Klaganden har riktat kritik mot punkt 296 och följande punkt i den överklagade domen.
72.
Förstainstansrätten har inte godtagit klagandens påstående, att de kvantiteter som exporterades under det fjärde kvartalet år 1989 var allt annat än exceptionella utan tvärtom motsvarade den vanliga exportvolymen, utan har utgått från att detta inte kan vara ett indicium på att klaganden inte deltog i avtalet, som hade till syfte att stabilisera deltagarnas leveranser till den traditionella nivån.
73.
Klaganden anser att förstainstansrätten felaktigt har vägrat att i föreliggande fall tillämpa de principer som fastställdes av domstolen i målet CRAM och Rheinzink mot kommissionen (
16
), trots att beslutet även borde ha ogiltigförklarats här, eftersom det fanns en annan förklaring till de kritiserade omständigheterna än den som lämnats i beslutet.
74.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på denna grund, eftersom det rör sig om en ren upprepning av de grunder som gjorts gällande i första instans och om bedömningen av de faktiska omständigheterna.
Bedömning
75.
Som framgår av punkt 296 och följande punkt i den överklagade domen har klaganden redan under förfarandet vid förstainstansrätten gjort gällande att det finns en alternativ förklaring till de leveranser som klaganden utförde på den franska marknaden under det fjärde kvartalet år 1989 och som har kvalificerats som en konkurrensbegränsande uppdelning av marknader i punkt 70 i beslutet.
76.
Förstainstansrätten har i punkt 270 i den överklagade domen befattat sig med denna fråga och fastställt att den alternativa förklaring som har lämnats inte ger upphov till tvivel om att klaganden har deltagit i en uppdelning av den franska marknaden. Förstainstansrätten har i detta sammanhang uttryckligen hänvisat till domstolens rättspraxis i domen i målet CRAM och Rheinzink (
17
).
77.
Det skall följaktligen fastställas att förstainstansrätten har uppmärksammat de principer som utvecklades i ovannämnda rättspraxis men inte tillämpat dem i förevarande mål, eftersom den ansåg att de indicier som hade åberopats av kommissionen inte kunde avfärdas därigenom. I detta sammanhang rör det sig om en bedömning som är baserad på en bedömning av de faktiska omständigheterna, vilka som sådana, med undantag för invändningen om förfalskning av bevis, inte kan vara föremål för ett överklagande.
78.
Överklagandet kan således inte tas upp till sakprövning på den fjärde grunden under vilken det åberopas att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättslig bedömning av överenskommelsen om uppdelning av den franska marknaden.
D — Grimden avseende bötesbeloppet (sjätte grunden)
79.
Den sjätte grunden innehåller två delgrunder. Med den första delgrunden riktar klaganden kritik mot förstainstansrättens antagande att den omräkning av bötesbeloppet till ecu som har gjorts i beslutet är lagenlig. Med den andra delgrunden riktar klaganden kritik mot att förstainstansrätten har beräknat bötesbeloppet på grundval av omsättningen under det sista år som överträdelsen varade.
1. Omräkningen av bötesbeloppet till ecu på grundval av den växelkurs som gällde under det sista år som överträdelsen varade
Parternas argument
80.
Klaganden har riktat kritik mot punkt 471 i den överklagade domen där det fastställs att omräkningen av bötesbeloppet till ecu på grundval av den växelkurs som gällde under det sista år som överträdelsen varade är lagenlig.
81.
Förstainstansrätten har underlåtit att beakta att kommissionen har handlat rättsstridigt genom att beräkna bötesbeloppet på grundval av klagandens relevanta omsättning omräknad till ecu enligt den växelkurs som gällde år 1990 som var det sista år som överträdelsen varade och oförändrat fastställa detta bötesbelopp omräknat till ecu i beslutet år 1994, i stället för att fastställa bötesbeloppet i pesetas och därefter omräkna detta till ecu enligt den officiella växelkurs som gällde dagen före den dag då beslutet antogs.
82.
På grund av skillnaden mellan den växelkurs ecu/pesetas som gällde år 1990 och den som gällde dagen före den dag då beslutet antogs, det vill säga år 1994, medförde detta tillvägagångssätt att Ensidesa med orätt påfördes ytterligare 800000 ecu.
83.
Klaganden anser att förstainstansrätten har åsidosatt principen om grundläggande rättvisa och har till stöd för sin uppfattning åberopat domstolens dom i målet Lührs (
18
), av vilken det framgår att den växelkurs skall tillämpas som medför minst nackdelar för de berörda parterna.
84.
Kommissionen har tagit ställning till de två delgrunderna i ett sammanhang och anser sammanfattningsvis att överklagandet inte kan tas upp till sakprövning på denna grund, eftersom det enbart rör sig om en upprepning av de grunder som gjorts gällande i förstainstansrätten.
85.
Överklagandet kan för övrigt inte vinna bifall på denna grund. Tillämpningen av principen om grundläggande rättvisa, såsom den förstås av klaganden, skulle leda till en godtycklig beräkning av bötesbeloppen från fall till fall. Därigenom skulle principen om rättssäkerhet åsidosättas vad gäller möjligheten att med viss säkerhet få kännedom om det bötesbelopp som kan åläggas för ett agerande.
86.
Ett beaktande av växelkursen och omsättningen för det sista år som överträdelsen ägde rum innebär att en likabehandling för alla misstänkta företag säkerställs och är det alternativ som bäst avspeglar de överträdande företagens vinst. Ingen annan lösning skulle möjliggöra en skälig bestraffning för det kritiserade agerandet med hänsyn till den period under vilken agerandet ägde rum och de konsekvenser som agerandet medfört.
Bedömning
87.
Domstolen har i domen i målet Sarrió (
19
) i punkt 87 och följande punkter angående omräkningen av ett bötesbelopp till ecu med tillämpning av den växelkurs som gällde det sista år under vilket överträdelsen pågick (emellertid på grundval av överträdelser som faller inom tillämpningsområdet för EG-fördraget, det vill säga avseende rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1992 (
20
)) fastställt följande:
”I förevarande fall har klaganden inte visat på vilket sätt förstainstansrätten skulle ha åsidosatt förordning nr 17 eller allmänna rättsprinciper genom att inte underkänna kommissionens beräkningsmetod, som grundades på omsättningen för det sista helår under vilket överträdelsen pågick.
För det första är det enligt förordning nr 17 inte förbjudet att fastställa böterna i ecu. Vidare hade kommissionen... använt en enda och samma metod för att beräkna de böter som hade ålagts de företag som hade deltagit i en och samma överträdelse. Denna metod hade gjort det möjligt för kommissionen att bedöma varje företags storlek och ekonomiska styrka samt överträdelsens omfattning med hänsyn till det verkliga ekonomiska läge som rådde när överträdelsen begicks.
Slutligen utgör valutakursförändringar en risk som kan medföra såväl för- som nackdelar. Företagen stöter vanligtvis på denna risk i sin affärsverksamhet och förekomsten av den är inte i sig sådan att ett bötesbelopp som lagenligt fastställts med hänsyn till överträdelsens svårighetsgrad och omsättningen under det sista år under vilket överträdelsen pågick blir olämpligt. Det högsta bötesbelopp som fastställs i enlighet med artikel 15.2 i förordning nr 17 i förhållande till omsättningen för det räkenskapsår som föregick beslutet, begränsar eventuella skadliga följder av valutakursförändringar.”
88.
Eftersom det inte finns något rimligt skäl till varför dessa principer inte skall tillämpas eller skall tillämpas på ett annorlunda sätt inom ramen för tillämpningen av artikel 65.5 i EKSG-fördraget, skall klagandens argument förkastas av samma skäl.
89.
I den ovannämnda domen har domstolen visserligen inte uttryckligen hänvisat till den rättspraxis som följer av målet Lührs som klaganden har åberopat, det är emellertid uppenbart att den grundläggande princip som i samband med exporttullar formulerades i detta mål — ”Frågan skall således besvaras på så sätt att det med hänsyn till den osäkerhet som hör samman med förordning nr 348/76 av billighetsskäl krävs att den växelkurs används vid omräkningen av exporttullen i nationell valuta som vid den tidpunkten medförde minst nackdelar för marknadsaktören” (
21
) — inte kan tillämpas i fråga om överträdelser av gemenskapens kartellförbud eftersom intressena skiljer sig åt.
90.
Överklagandet kan således inte vinna bifall på den första delen av den sjätte grunden, under vilken det åberopas att förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning i fråga om påförandet av bötesbeloppet i ecu.
2. Beräkningen av bötesbeloppet på grundval av omsättningen under det sista år som överträdelsen varade
Parternas argument
91.
Klaganden har i detta sammanhang riktat kritik mot punkt 474 i den överklagade domen, där det ansågs vara riktigt att beräkna bötesbeloppet efter den omsättning som uppnåddes under det sista år som överträdelsen varade, trots att kommissionen vid beräkningen av bötesbeloppen borde ha grundat sig på omsättningen för det år som föregick det år då beslutet antogs, avseende vilken kommissionen hade tillgång till konsoliderade räkenskaper, nämligen omsättningen för år 1992 i klagandens fall. Det är oförenligt med principen om rättssäkerhet och principen om grundläggande rättvisa att beakta omsättningen år 1990.
92.
Till stöd för sin uppfattning har klaganden på nytt åberopat domen i målet Lührs (
22
), där det fastställs att den beräkningsgrund som är fördelaktigast för de berörda parterna skall väljas då rättslig osäkerhet råder, vilket i klagandens fall betyder att bötesbeloppet skulle ha beräknats på grundval av omsättningen för det sista år för vilket räkenskaper fanns tillgängliga då beslutet antogs.
93.
Domstolens dom i målet Sarrió (
23
) står inte i strid med denna princip, eftersom aspekten av rättslig osäkerhet inte har behandlats på detta sätt i målet.
94.
Kommissionen har tagit ställning till de två delgrunderna i ett sammanhang. Av det skälet hänvisar jag till punkt 84 och följande punkter i föreliggande förslag till avgörande.
Bedömning
95.
Domstolen har i målet Sarrió (
24
) i punkt 85 och följande punkt fastställt följande vad beträffar beräkningen av ett bötesbelopp på grundval av omsättningen under det sista år som överträdelsen pågick (emellertid på grundval av överträdelser som faller inom tillämpningsområdet för EG-fördraget, det vill säga avseende rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1992):
”Vad beträffar frågan om det är tillåtet att använda två referensår, det ena vid fastställelsen av det högsta bötesbeloppet och det andra vid bedömningen av vilken storlek och ekonomisk styrka företaget hade när överträdelsen begicks anmärker domstolen att den gräns som föreskrivs i artikel 15.2 i förordning nr 17 för böter som överskrider en miljon beräkningsenheter och som motsvarar ’tio procent av föregående räkenskapsårs omsättning’ hänför sig till det räkenskapsår som föregick den dag då beslutet antogs... Det är för övrigt följdriktigt att hänvisa till detta räkenskapsår när det gäller att fastställa det högsta bötesbeloppet som kan åläggas ett företag som har överträtt konkurrensreglerna.
När det gäller att bedöma vilken storlek och ekonomisk styrka ett företag hade när överträdelsen begicks skall omsättningen för denna period användas som utgångspunkt Om så inte vore fallet, skulle de deltagande företagens respektive storlek bli felaktig genom beaktande av omständigheter som är ovidkommande och slumpartade, exempelvis utvecklingen av nationella valutors värde under en senare period (se dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I-4125, punkt 165).”
96.
Eftersom det inte finns något rimligt skäl till varför dessa principer inte skall tillämpas eller skall tillämpas på ett annorlunda sätt inom ramen för tillämpningen av artikel 65.5 i EKSG-fördraget, skall klagandens argument förkastas.
97.
Denna slutsats motsägs inte heller av den av klaganden åberopade aspekten av rättslig osäkerhet i samband med principen om likabehandling.
98.
Den rättspraxis som följer av domen i målet Liihrs (
25
) som klaganden har åberopat kan inte heller i detta sammanhang överföras till förevarande fall, eftersom det i detta mål inte rörde sig om beräkning av ett bötesbelopp för överträdelse av gemenskapens kartellförbud, utan om beräkning av en exporttull varvid intresseläget är ett annat. Domstolen har i domen i målet Liihrs hänvisat till aspekten av rättslig osäkerhet i samband med aspekten av rättvisa vid beskattning. Vad beträffar överträdelser av gemenskapens kartellrätt är det emellertid, såsom domstolen fastställde i målet Sarrio, nödvändigt för att kunna göra jämförelser att vid beräkningen av bötesbeloppet använda det år under vilket överträdelsen pågick som referensår.
99.
Till detta kommer att kommissionen, i motsats till vad klaganden uppenbarligen har antagit, enligt domen i målet Sarrio inte har någon valfrihet avseende två möjliga referensår. Det i denna dom omnämnda begreppet ”föregående räkenskapsår” i den mening som avses i artikel 15.2 i förordning nr 17 hänför sig uppenbarligen enbart till den omsättning som är relevant för det högsta bötesbeloppet (tio procent av omsättningen). Även syftet med denna bestämmelse som är att undvika oproportionerliga ekonomiska bördor möjliggör en tolkning, enligt vilken det räkenskapsår som föregår det år då beslutet antas avses. Från detta skall emellertid den omsättning som skall beaktas vid beräkningen av bötesbeloppets ursprungliga storlek skiljas. Av det skäl som domstolen nämnt i målet Sarrio, nämligen för att kunna göra jämförelser, måste bötesbeloppet beräknas på grundval av omsättningen under det sista år som överträdelsen pågick.
100.
Man kan således inte utgå från att kommissionen, vid sin undersökning för att fastställa referensåret för den omsättning som skall användas vid beräkningen av bötesbeloppet, alltid är skyldig att som referensår välja det år som medför ett lägre bötesbelopp för vart och ett av de berörda företagen som har deltagit i överträdelsen.
101.
Överklagandet kan således inte heller vinna bifall på den andra delen av den sjätte grunden under vilken det åberopas att det var rättsligt felaktigt att beräkna bötesbeloppet på grundval av omsättningen för det räkenskapsår som föregick det sista år som överträdelsen varade.
102.
Av det ovan anförda följer att överklagandet sammanfattningsvis inte kan vinna bifall på den sjätte grunden genom vilken kritik riktas mot bedömningen av bötesbeloppet.
IV — Förslag till avgörande
103.
Med stöd av dessa skäl föreslår jag att domstolen skall
—
ogilla överklagandet,
—
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	Ensidesa mot kommissionen (REG 1999, s. II-707).
(
3
)	EGT L 212, s. 1.
(
4
)	Se punkt 33 i domen av den 11 mars 1999 i mål T-141/94, Thyssen mot kommissionen (REG 1999, s. II-347).
(
5
)	EGT L 116, s. 1.
(
6
)	Dom av den 2 oktober 2003 (REG 2003, s. I-10821 och I-10826).
(
7
)	Dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl. (REG 1994, s. I-2555; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-201).
(
8
)	Eftersom frågan huruvida domstolen är skyldig att begära att kommissionen inkommer med dokument till styrkande av om det anta! ledamöter som krävdes för beslutsförhet avseende beslutet var närvarande eller inte längre behöver besvaras, skall i detta sammanhang enbart för fullständighetens skull fastställas att de bestämmelser som kommissionen med fog har åberopat utesluter att domstolen vidtar åtgärder för bevisupptagning i målet om överklagande.
(
9
)	Se dom ovan fotnot 7.
(
10
)	EGT L 230, s. 15.
(
11
)	Domstolens dom av den 28 maj 1998 i mål C-7/95 P, Deere mot kommissionen (REG 1998, s. I-3111).
(
12
)	Förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i mâl T-68/89, T-77/89 och T-78/89, SIV m.fl. mot kommissionen (REG 1992, s. II-1403; svensk specialutgåva, volym 12, s. I-303).
(
13
)	Domstolens dom av den 30 juni 1966 i mål 56/65, Société Technique Minière mot Maschinenbau Ulm (REG 1966, s. 282; svensk specialutgåva, volym 1, s. 251), och domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni (REG 1999, s. I-4125).
(
14
)	Domar av den 10 mars 1992 i mål T-11/89, Shell mot kommissionen (REG 1992, s. II-757; svensk specialutgåva, volym 12, s. II-47), punkt 190, och av den 14 maj 1998 i mål T-295/94, Buchmann mot kommissionen (REG 1998, s. II-813).
(
15
)	I målet Shell rörde det sig om kritik mot kommissionens konkreta bevisföring som gav upphov till allvarliga tvivel huruvida ett företag nade deltagit l alla konkurrensrättsliga överträdelser som begåtts inom ramen för ett fortsatt uppträdande och i målet Buchmann hade klaganden riktat kritik mot att kommissionen av den omständigheten att klaganden deltagit i en samverkan kring pris och driftstopp för maskiner utan vidare dragit slutsatsen att klaganden även deltagit i en samverkan kring marknadsandelar (båda domarna nämns i fotnot 14).
(
16
)	Dom av den 28 mars 1984 i de förenade målen 29/83 och 30/83, CRAM och Rheinzink mot kommissionen (REG 1984, s. 1679).
(
17
)	Se ovan fotnot 16.
(
18
)	Dora av den 1 februari 1978 i mål 78/77, Lührs mot Hauptzollamt Hamburg-Jonas (REG 1978, s. 169).
(
19
)	Dom av den 16 november 2000 i mål C-291/98 P, Sarrió mot kommissionen (REG 2000, s. I-9991). Domen beträffar kommissionens beslut av den 13 juli 1994 om ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EG-fördraget (IV/C/33.833 — kartong) (EGT L 243, s. 1).
(
20
)	Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8).
(
21
)	Se ovan fotnot 18, punkt 13.
(
22
)	Se ovan fotnot 18.
(
23
)	Se dom ovan fotnot 19.
(
24
)	Se ovan fotnot 19.
(
25
)	Se ovan fotnot 18.