62021CO0313
DOMSTOLENS BESLUT (åttonde avdelningen)
22 december 2022 (
*1
)
”Överklagande – Artikel 182 i domstolens rättegångsregler – Personalmål – Pension – Tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska unionen – Artikel 20 i bilaga VIII – Beviljande av efterlevandepension – Efterlevande make till en tidigare tjänsteman som uppbar invaliditetsersättning – Äktenskap som ingåtts efter det att tjänstemannen beviljats invaliditetsersättning – Villkor att äktenskapet ska ha varat i minst fem år vid tjänstemannens bortgång – Artikel 19 i bilaga VIII – Äktenskap som ingåtts innan tjänstemannen beviljats invaliditetsersättning – Avsaknad av villkor som innebär att äktenskapet måste ha varat under en viss tid – Invändning om rättstridighet avseende artikel 20 i bilaga VIII – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 20 – Principen om likabehandling – Artikel 21.1 – Icke-diskrimineringsprincipen – Artikel 52.1 – Det föreligger inte någon godtycklig eller uppenbart olämplig uppdelning med hänsyn till det syfte som unionslagstiftaren eftersträvar”
I de förenade målen C‑313/21 P och C‑314/21 P,
angående två överklaganden enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 19 maj 2021,
Europeiska unionens råd, företrätt av M. Alver och M. Bauer, båda i egenskap av ombud,
klagande i mål C‑313/21 P,
i vilket de andra parterna är:
FI,
sökande i första instans,
Europeiska kommissionen, företrädd av T.S. Bohr och B. Mongin, båda i egenskap av ombud,
svarande i första instans,
Europaparlamentet,
intervenient i första instans,
och
Europeiska kommissionen, företrädd av T.S. Bohr och B. Mongin, båda i egenskap av ombud,
klagande i mål C‑314/21 P,
i vilket de andra parterna är:
FI,
sökande i första instans,
Europaparlamentet,
Europeiska unionens råd, företrädd av M. Alver och M. Bauer, båda i egenskap av ombud,
intervenienter i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (åttonde avdelningen),
sammansatt av avdelningsordföranden M. Safjan (referent), samt domarna N. Piçarra och N. Jääskinen,
generaladvokat: A. Rantos,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört parterna och generaladvokaten, att avgöra målet genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat i enlighet med artikel 182 i domstolens rättegångsregler,
följande
Beslut
1
Genom sina överklaganden har Europeiska unionens råd (C‑313/21 P) och Europeiska kommissionen (C‑314/21 P) yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 10 mars 2021, FI/kommissionen (T‑694/19, ej publicerad, EU:T:2021:122) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken tribunalen ogiltigförklarade kommissionens beslut av den 8 mars 2019 och den 1 april 2019, om avslag på ansökan om efterlevandepension till FI (nedan kallade de omtvistade besluten).
Tillämpliga bestämmelser
2
Artikel 1d i tjänsteföreskrifterna för Europeiska unionens tjänstemän (nedan kallad tjänsteföreskrifterna) har följande lydelse:
”1.   Vid tillämpningen av dessa tjänsteföreskrifter skall all diskriminering på grund av bland annat kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning vara förbjuden.
Vid tillämpningen av dessa tjänsteföreskrifter skall även andra samlevnadsformer än äktenskap behandlas som äktenskap om de uppfyller alla de villkor som fastställs i artikel 1.2 c i bilaga VII.
2.   I syfte att i praktiken säkerställa full jämställdhet i arbetslivet mellan kvinnor och män, vilket skall vara en central fråga som alltid skall beaktas vid tillämpningen av tjänsteföreskrifterna, får principen om likabehandling inte hindra Europeiska unionens institutioner från att behålla eller besluta om åtgärder som rör särskilda förmåner för att göra det lättare för det underrepresenterade könet att bedriva en yrkesverksamhet eller för att förebygga eller kompensera nackdelar i yrkeskarriären.
…
5.   Om en person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter anser sig ha blivit felaktigt behandlad därför att den princip om lika behandling som anges ovan inte har tillämpats, och påvisar fakta som ger anledning att förmoda att direkt eller indirekt diskriminering har förekommit, ankommer det på institutionen att bevisa att den inte har brutit mot principen om lika behandling. Denna bestämmelse skall inte tillämpas vid disciplinåtgärder.
6.   Tillämpningen av principen om icke-diskriminering och proportionalitetsprincipen får bara begränsas på objektiva och rimliga grunder i syfte att uppnå legitima mål av allmänt intresse inom ramen för personalpolitiken. Dessa mål kan i synnerhet motivera att det fastställs en obligatorisk pensionsålder och en minimiålder för berättigande till avgångspension.”
3
I artikel 35 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Tjänstemännen skall hänföras till en av följande administrativa ställningar:
a)
aktiv tjänst,
b)
uppehållande av annan tjänst,
c)
tjänstledighet av personliga skäl,
d)
icke aktiv tjänst,
e)
tjänstledighet för militärtjänstgöring,
f)
föräldraledighet eller ledighet av familjeskäl,
g)
[e]ntledigande i tjänstens intresse.
4
I artikel 47 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
Tjänstgöringen skall upphöra vid:
a)
uppsägning från den anställdes sida,
b)
uppsägning från arbetsgivarens sida,
c)
entledigande i tjänstens intresse,
d)
uppsägning på grund av bristande arbetsinsats,
e)
avsättning från tjänsten,
f)
pensionering, eller,
g)
dödsfall.”
5
I artikel 52 första och andra styckena i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 50 ska en tjänsteman pensioneras:
a)
antingen automatiskt den sista dagen i den månad då han fyller 66 år, eller,
b)
på egen begäran, den sista dagen i den månad för vilken ansökan lämnades in, om tjänstemannen uppnått pensionsberättigande ålder, eller om tjänstemannen är mellan 58 år och pensionsberättigande ålder och uppfyller kraven för att beviljas pension omedelbart enligt artikel 9 i bilaga VIII. Artikel 48 andra stycket andra meningen ska tillämpas på motsvarande sätt.
En tjänsteman får dock, på egen begäran och om tillsättningsmyndigheten anser det berättigat i tjänstens intresse, fortsätta att arbeta fram till 67 års ålder, eller i undantagsfall fram till 70 års ålder, och ska i så fall pensioneras automatiskt den sista dagen i den månad då han når den åldern.”
6
Artikel 53 i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:
”Om invaliditetskommittén finner att tjänstemannen uppfyller de villkor som fastställs i artikel 78, skall han automatiskt pensioneras den sista dagen i den månad under vilken tillsättningsmyndigheten fastslår att tjänstemannen är permanent oförmögen att utföra sina uppgifter.”
7
I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”En tjänsteman ska på de villkor som föreskrivs i artiklarna 13–16 i bilaga VIII ha rätt till invaliditetsersättning vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänstegrupp omfattar.”
8
I artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Följande skall beviljas hushållstillägg:
…
c)
Tjänsteman som är registrerad i en stabil samlevnadsform, som inte är ett äktenskap, under förutsättning att:
i)
paret kan uppvisa en officiell handling erkänd av en medlemsstat eller av någon behörig myndighet i en medlemsstat, som bekräftar att de lever tillsammans i ett förhållande utan att vara gifta med varandra,
ii)
ingen av dem är gift eller lever i ett förhållande med någon annan,
iii)
de inte är släkt i rätt upp- eller nedstigande led, syskon, förälders syskon, syskonbarn, svärsöner eller svärdöttrar,
iv)
paret inte har rättslig möjlighet att ingå äktenskap i en medlemsstat; ett par skall anses ha rättslig möjlighet att ingå äktenskap enligt detta led endast om parterna uppfyller samtliga villkor för att ingå äktenskap med varandra enligt lagstiftningen i en medlemsstat,
…”
9
Bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, som rör ”[p]ensionssystemet”, består bland annat av ett kapitel 4, med rubriken ”Efterlevandepension”, som innehåller artiklarna 17–29. Artikel 17 har följande lydelse:
”Den efterlevande maken efter en tjänsteman vars död inträffat under den tid då han innehade någon av de administrativa tjänsteställningar som anges i artikel 35 i tjänsteföreskrifterna skall ha rätt till, förutsatt att de varit gifta i minst ett år och om inte annat följer av bestämmelserna i artiklarna 1.1 och 22, vara berättigad till efterlevandepension som motsvarar 60 % av den avgångspension som tjänstemannen skulle ha fått om han, oberoende av tjänstgöringstidens längd eller ålder, varit berättigad till en sådan pension vid sin bortgång.
Villkoret om äktenskapets längd skall inte beaktas om det finns ett eller flera barn i äktenskapet eller i tjänstemannens eventuellt tidigare äktenskap, förutsatt att den efterlevande maken försörjer eller har försörjt barnen eller om tjänstemannens bortgång är en följd av antingen ett handikapp eller en sjukdom som han ådragit sig i tjänsten eller genom ett olycksfall.”
10
I artikel 18 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 22 skall den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som uppbar avgångspension, förutsatt att äktenskapet ingicks innan tjänstemannen lämnade tjänstgöringen vid en institution och att det varade i minst ett år, ha rätt till en efterlevandepension som skall uppgå till 60 % av den avgångspension som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång. Efterlevandepensionen skall vara minst 35 % av den sista grundlönen; den får dock aldrig överstiga den avgångspension som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång.
Äktenskapets längd skall inte beaktas om det finns ett eller flera barn i ett äktenskap som tjänstemannen ingått innan han lämnade tjänsten, förutsatt att den efterlevande maken försörjer eller har försörjt dessa barn.”
11
I artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 22 i denna bilaga skall den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som uppbar invaliditetsersättning, förutsatt att de var gifta när tjänstemannen blev berättigad till denna ersättning, ha rätt till en efterlevandepension som skall uppgå till 60 % av den invaliditetsersättning som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång.
Efterlevandepensionen skall vara minst 35 % av den sista grundlönen; den får dock aldrig överstiga den invaliditetsersättning som tjänstemannen uppbar vid sin bortgång.”
12
I artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna anges följande:
”Det villkor om äktenskapets längd som föreskrivs i artiklarna 17a, 18, 18a och 19 skall inte beaktas om äktenskapet, även om det ingåtts efter det att tjänstemannen lämnat sin tjänst, varat i minst fem år.”
13
I artikel 27 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”En tjänstemans eller tidigare tjänstemans frånskilda make skall vid dennes bortgång ha rätt till efterlevandepension enligt detta kapitel, förutsatt att han eller hon kan styrka att han eller hon vid sin före detta makes bortgång hade rätt till underhåll för egen del enligt vad som fastställts genom dom eller officiellt registrerat gällande avtal mellan honom eller henne och den före detta maken.
Efterlevandepensionen får dock inte överstiga det underhåll som han eller hon uppbar vid tidpunkten för den före detta makens bortgång, och beloppet skall uppdateras enligt artikel 82 i tjänsteföreskrifterna.
Den frånskilda maken förlorar sin rätt till efterlevandepension om han eller hon ingår nytt äktenskap innan den före detta maken avlider. Bestämmelserna i artikel 26 skall tillämpas om han eller hon ingår nytt äktenskap efter den tidigare makens bortgång.”
Bakgrunden till tvisten och de omtvistade besluten
14
Från år 2001 levde FI i ett samboförhållande med en tjänsteman vid en unionsinstitution. Tjänstemannen pensionerades år 2005 på grund av invaliditet och beviljades invaliditetsersättning.
15
FI och tjänstemannen gifte sig den 12 maj 2014. Tjänstemannen avled den 25 januari 2019, det vill säga mindre än fem år efter det att äktenskapet hade ingåtts.
16
I egenskap av efterlevande till en tidigare unionstjänsteman ansökte FI om efterlevandepension enligt kapitel 4 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
17
Genom de omtvistade besluten avslog kommissionens byrå för löneadministration och individuella ersättningar (PMO) FI:s ansökan med motiveringen att FI inte uppfyllde villkoren för att kunna beviljas efterlevandepension i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, eftersom äktenskapet med den avlidne tjänstemannen, som ingicks efter det att han hade lämnat sin tjänst, hade varat i mindre än fem år.
18
Det klagomål som FI framställde mot detta beslut avslogs.
Talan i första instans och den överklagade domen
19
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 9 oktober 2019 väckte FI talan om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten.
20
Europaparlamentet och rådet tilläts intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.
21
Till stöd för sin talan anförde FI tre grunder. I den första grunden gjordes i huvudsak gällande att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är rättsstridig mot bakgrund av principen om likabehandling.
22
Vid prövningen av denna första grund konstaterade tribunalen att den situation som omfattas av artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, det vill säga en situation där den efterlevande maken till en tidigare unionstjänsteman gifte sig med tjänstemannen innan denne lämnade sin tjänst, var jämförbar med den situation som omfattas av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, det vill säga en situation där den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman med invaliditetsersättning gifte sig med tjänstemannen efter det att denne invalidiserats. Tribunalen slog därefter fast att lika situationer behandlades olika beroende på när äktenskapet hade ingåtts, eftersom den efterlevande maken enligt artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna beviljas efterlevandepension utan krav på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid, medan den efterlevande maken enligt artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna endast beviljas efterlevandepension om äktenskapet har varat i minst fem år. Tribunalen tillade att den aktuella skillnaden i behandling medförde en nackdel för den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som gift sig med tjänstemannen efter det att denne invalidiserats i förhållande till den efterlevande maken till en tidigare tjänsteman som gift sig med tjänstemannen innan denne invalidiserades.
23
Efter att ha angett att den skillnad i behandling som infördes genom artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna var föreskriven i lag, i den mening som avses i artikel 52.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), prövade tribunalen huruvida den konstaterade skillnaden i behandling kunde motiveras av ett mål av allmänintresse och huruvida den var proportionerlig i förhållande till det eftersträvade målet, bland annat mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 48 i den överklagade domen.
24
Vad gäller det mål av allmänintresse som syftar till att förebygga bedrägeri, har tribunalen – samtidigt som den har medgett att villkoret att äktenskapet måste ha varat en viss minimitid för att rätt till efterlevandepension ska föreligga gör det möjligt att försäkra sig om att äktenskapet inte uteslutande grundar sig på andra överväganden än ett gemensamt livsprojekt, såsom rent ekonomiska överväganden eller överväganden som har samband med erhållandet av uppehållsrätt – slagit fast att det är orimligt att anse att det villkor om att äktenskapet ska ha varat i minst fem år som anges i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, ett villkor som saknas i artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och som det inte går att göra undantag från genom att lägga fram objektiva bevis på att det inte rör sig om bedrägeri, är nödvändigt för att uppfylla målet att bekämpa bedrägeri.
25
Tribunalen fann att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna stred mot likabehandlingsprincipen. Mot denna bakgrund biföll tribunalen FI:s invändning om rättegångshinder och ogiltigförklarade det omtvistade beslutet.
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
26
Rådet har i mål C‑313/21 P yrkat att domstolen ska
–
bifalla överklagandet och upphäva den överklagade domen,
–
slutgiltigt avgöra målet och ogilla talan i första instans, och
–
förplikta FI att ersätta rättegångskostnaderna i första instans och i målet om överklagande.
27
Kommissionen har i mål C‑314/21 P yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogilla talan i första instans, och
–
förplikta FI att ersätta rättegångskostnaderna i första instans och i målet om överklagande.
28
Genom beslut av domstolens ordförande den 30 juni 2021, vilandeförklarades förevarande mål i avvaktan på domen i de förenade målen C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P. Efter dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557), återupptogs förfarandet genom beslut av domstolens ordförande den 19 juli 2022.
29
I enlighet med artikel 54.2 i domstolens rättegångsregler beslutade domstolens ordförande den 30 juni 2021 att förena målen C‑313/21 P och C‑314/21 P vad gäller det skriftliga och det muntliga förfarandet samt domen.
Prövning av överklagandena
Tillämpning av artikel 182 i rättegångsreglerna
30
Enligt artikel 182 i rättegångsreglerna får domstolen, när den redan har avgjort en eller flera rättsfrågor som är identiska med dem som aktualiseras genom grunderna för huvudöverklagandet eller anslutningsöverklagandet och domstolen anser att det är uppenbart att överklagandet är välgrundat, på förslag av referenten samt efter att ha hört parterna och generaladvokaten, genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat, fastställa att det är uppenbart att överklagandet är välgrundat. I beslutet ska hänvisas till relevant rättspraxis.
31
Kommissionen har preciserat att den inte har några invändningar mot tillämpningen av denna artikel.
32
Rådet och FI har inte hörsammat domstolens uppmaning att uttala sig i denna fråga.
33
I förevarande fall konstaterar domstolen att de grunder för överklagande som har åberopats i förevarande mål avser rättsfrågor som är identiska med dem som domstolen avgjorde i domen av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl. (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Följaktligen ska artikel 182 i rättegångsreglerna tillämpas i förevarande mål.
Prövning i sak
34
Till stöd för sitt överklagande i mål C‑313/21 P har rådet åberopat tre grunder. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning vad gäller frågan huruvida det föreligger särbehandling. Den andra grunden avser felaktig rättstillämpning avseende omfattningen av tribunalens prövning av de val som unionslagstiftaren gjort. Den tredje grunden avser felaktig rättstillämpning vad gäller motiveringen av särbehandlingen.
35
Till stöd för sitt överklagande i mål C‑314/21 P har kommissionen åberopat tre grunder. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning avseende kriterierna för bedömning av lagenligheten av unionslagstiftarens val samt åsidosättande av motiveringsskyldigheten. Den andra grunden avser felaktig rättstillämpning vid tolkningen av icke-diskrimineringsprincipen och den tredje grunden avser felaktig rättstillämpning vid tolkningen av artikel 52.1 i stadgan samt ett flertal åsidosättanden av motiveringsskyldigheten.
Den första grunden i mål C‑313/21 P och den första grundens tredje del och den andra grunden i mål C‑314/21 P
– Parternas argument
36
Genom dessa grunder och delgrunder har rådet och kommissionen gjort gällande att tribunalen i den överklagade domen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av principen om likabehandling och icke-diskrimineringsprincipen, genom att felaktigt slå fast att de situationer som omfattas av artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är jämförbara och att det således föreligger en skillnad i behandling som beror på att olika regelverk tillämpas på dessa likvärdiga situationer.
37
Dessa institutioner anser att tribunalen, i punkterna 57 och 58 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att finna att tidpunkten för äktenskapets ingående var den enda avgörande faktorn för tillämpningen av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och att de situationer som omfattas av dessa bestämmelser därför var jämförbara. Om tribunalen hade beaktat samtliga omständigheter som kännetecknar dessa situationer, borde den ha konstaterat att det föreligger en väsentlig och objektiv skillnad mellan tjänstemän i tjänst och tjänstemän med invaliditetsersättning som har lämnat sin tjänst vid en unionsinstitution. Denna skillnad beror på dessa tjänstemäns respektive rättsliga ställning, bland annat med beaktande av de förstnämndas yrkesmässiga rättigheter och skyldigheter som, till skillnad från sistnämnda tjänstemän, enligt tjänsteföreskrifterna gäller under hela deras tjänstgöringstid.
38
Såväl rådet som kommissionen har framhållit den omständigheten att tjänstemän som är i tjänst, till skillnad från tidigare tjänstemän som inte längre är skyldiga att arbeta, måste betala in avgifter till pensionssystemet, uppbär en högre grundlön än den avgångspension som en tjänsteman kommer att beviljas när han eller hon går i pension, är skyldig att vara bosatt på anställningsorten och har rätt till utlandstillägg och reseersättning. Dessa överväganden visar att situationen för en tidigare tjänsteman som gifter sig inte kräver, på samma sätt som i fallet med en tjänsteman som fortfarande är i tjänst, att den efterlevande maken erhåller en ersättningsinkomst genom beviljandet av en efterlevandepension.
39
Kommissionen anser även att situationen för tjänstemän som omfattas av artikel 19 respektive artikel 20 i bilaga VIII i tjänsteföreskrifterna skiljer sig åt i personligt hänseende. Eftersom tidigare tjänstemän som uppbär invaliditetsersättning i allmänhet har en kortare förväntad livslängd än tjänstemän som inte uppbär en sådan ersättning ökar detta risken för bedrägeri och bidrar således till att förklara den ifrågavarande skillnaden i behandling. Kommissionen har vidare hävdat att risken för missbruk eller bedrägeri är betydligt lägre om den efterlevande maken gifte sig innan hans eller hennes make invalidiserades och därefter bistått sin make under resten av äktenskapet och fram till dennes bortgång, medan det vid ett äktenskap som ingåtts efter det att maken blivit invalidiserad och efter det att makens anställning upphört inte kan anses uppenbart olämpligt att kräva att äktenskapet ska ha varat i fem år för att objektivt kunna slå fast makarnas solidariska ansvar och ömsesidiga hjälp.
40
Rådet och kommissionen har tillagt att tribunalen i punkt 55 i den överklagade domen felaktigt vägrade att dra konsekvenserna av punkt 33 i domen av den 17 juni 1993, Arauxo-Dumay/kommissionen (T‑65/92, EU:T:1993:47), i vilken det konstaterades att det förelåg en skillnad mellan de situationer som regleras av artikel 19 respektive artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Den logik som ligger till grund för den domen kan nämligen överföras på förevarande fall trots att de faktiska omständigheterna skiljer sig åt.
41
Kommissionen har dessutom gjort gällande att tribunalen i punkt 56 i den överklagade domen felaktigt bortsåg från syftet med den minsta tid som äktenskapet ska ha varat enligt artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, det vill säga, såsom framgår av punkterna 87 och 88 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), att undvika arvsavtal och följaktligen att äktenskap ingås enbart i syfte att erhålla utbetalning av en efterlevandepension utan att äktenskapet motsvarar vare sig verkliga förhållanden eller ett stabilt förhållande mellan de berörda personerna. Tribunalen har således inte iakttagit det kriterium enligt vilket man vid bedömningen av huruvida situationer är lika ska beakta samtliga omständigheter som kännetecknar dem och samtliga rättsregler som reglerar ställningen för var och en av de situationer som ska jämföras. Genom att i nämnda punkt i den överklagade domen slå fast att ett äktenskap som ingåtts efter det att tjänstemannen har beviljats invaliditetsersättning inte i väsentlig mån förändrar situationen för en efterlevande make när det gäller hans eller hennes ekonomiska rättigheter jämfört med den situation som avses i artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, lämnade tribunalen ingen motivering till stöd för denna bedömning och bortsåg från risken för att ett sådant äktenskap endast är en förevändning för ingåendet av arvsavtal. Det kan nämligen inte förnekas att risken för bedrägeri och missbruk är större om tjänstemannen gifte sig efter att ha beviljats invaliditetsersättning än om tjänstemannen gifte sig innan han eller hon beviljades en sådan ersättning.
– Domstolens bedömning
42
Det ska inledningsvis erinras om domstolens fasta praxis enligt vilken likhet inför lagen i artikel 20 i stadgan är en allmän unionsrättslig princip som innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan särbehandling (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 95 och där angiven rättspraxis).
43
Kravet på att situationerna ska vara lika för att man ska kunna konstatera att likabehandlingsprincipen har åsidosatts ska bedömas med beaktande av samtliga omständigheter som kännetecknar situationerna och i synnerhet utifrån föremålet för och syftet med den rättsakt som medför den ifrågavarande skillnaden i behandling, varvid principerna och målsättningarna på det område som rättsakten omfattas av ska beaktas. I den mån som situationerna inte är lika kan en skillnad i behandling av dem inte anses strida mot bestämmelsen om likhet inför lagen i artikel 20 i stadgan (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 96 och där angiven rättspraxis).
44
Det är mot bakgrund av denna rättspraxis som domstolen ska pröva rådets och kommissionens påståenden att tribunalen i den överklagade domen felaktigt slog fast att de situationer som omfattas av artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika och att det föreligger en skillnad i behandling av dessa likartade situationer beroende på vid vilken tidpunkt äktenskapet ingås.
45
Domstolen påpekar att tribunalen, i punkterna 50, 51 och 54 i den överklagade domen, konstaterade att artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, med förbehåll för iakttagandet av det krav på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid som anges i den andra av dessa bestämmelser, har till syfte att bevilja efterlevandepension till den efterlevande maken enbart på grundval av den rättsliga arten av bandet mellan denna make och den avlidna maken. Tribunalen angav även att syftet med dessa bestämmelser är att ge den efterlevande maken en ersättningsinkomst som är avsedd att delvis kompensera förlusten av den avlidna makens inkomster, eftersom den avlidna maken före sin bortgång var en tidigare tjänsteman som inte längre var i aktiv tjänst.
46
Tribunalen fann således att dessa två bestämmelser i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna hade ett i stort sett identiskt syfte med hänsyn till den rättspraxis som nämns i punkt 43 i förevarande beslut och som tribunalen själv erinrade om i punkt 44 i den överklagade domen. Enligt tribunalen är det viktigaste kriteriet för de berörda efterlevandepensionerna den rättsliga arten av bandet mellan den efterlevande maken, i egenskap av person som ges en rätt enligt dessa bestämmelser, och den avlidne tidigare tjänstemannen. Enligt tribunalen skiljer sig tillämpningen av artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna endast, såsom otvetydigt framgår av punkt 52 i den överklagade domen, beroende på om äktenskapet ingicks före eller efter den dag då tjänstemannen beviljades invaliditetsersättning, eftersom det i artikel 20 i denna bilaga, till skillnad från i artikel 19 i samma bilaga, föreskrivs ett krav på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid.
47
Under dessa omständigheter gjorde sig tribunalen inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 57 i den överklagade domen fann att de situationer som omfattas av artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika samt, i punkterna 52 och 58 i den överklagade domen, fann att de situationer som omfattades av dessa bestämmelser enbart skilde sig åt vad gäller datumet för äktenskapets ingående i förhållande till datumet för beviljandet av invaliditetsersättning till tjänstemannen.
48
För det första har rådet och kommissionen emellertid hävdat att de situationer som avses i artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna på ett väsentligt och objektivt sätt skiljer sig åt just på grund av att tjänstemannen, vad gäller den förstnämnda bestämmelsen, vid den tidpunkt då äktenskapet ingicks tjänstgjorde vid en unionsinstitution, medan tjänstemannen, vad gäller den andra bestämmelsen, på grund av sin invaliditet och beviljandet av invaliditetsersättning inte längre kunde utföra sina arbetsuppgifter. Tribunalen underlät således att ta tillräcklig hänsyn till denna väsentliga omständighet vid sin bedömning av huruvida situationerna var lika.
49
Tribunalen gjorde emellertid en riktig bedömning när den i punkt 53 i den överklagade domen angav att den rättsliga arten av bandet mellan den efterlevande maken och den avlidne tjänstemannen inte skiljer sig åt beroende på om tjänstemannen vid tidpunkten för äktenskapets ingående utövade yrkesverksamhet eller inte och beroende på storleken på de avgifter till unionens pensionssystem som har betalats in eller som ska betalas in till detta system. Såsom tribunalen konstaterade i punkt 56 i den överklagade domen kan den omständigheten att den avlidne tjänstemannen gifte sig innan eller efter det att han eller hon beviljades invaliditetsersättning, inte i väsentlig grad ändra den efterlevande makens situation vad gäller hans eller hennes ekonomiska rättigheter, bland vilka ingår rätten till efterlevandepension som ersättningsinkomst.
50
Tidpunkten för äktenskapets ingående bestäms nämligen enbart av de framtida makarna själva. Detta beslut grundar sig på ett fritt val från tjänstemannens sida på grundval av ett flertal överväganden som inte nödvändigtvis innebär att hänsyn ska tas till omständigheter som har samband med utövandet av en yrkesverksamhet eller inte. I motsats till vad rådet och kommissionen har hävdat kan den omständigheten att tjänstemannen har eller inte har invalidiserats vid denna tidpunkt, och kan eller inte kan utföra sina arbetsuppgifter, således inte ha någon avgörande betydelse för bedömningen av huruvida de aktuella situationerna är lika mot bakgrund av de kriterier som det erinrats om punkt 43 i förevarande beslut och, i synnerhet, föremålet för och syftet med artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, vilka det erinrats om i punkt 45 i förevarande beslut. Tribunalens resonemang, som det erinrats om i föregående punkt i förevarande beslut, grundar sig i huvudsak på detta syfte, detta mål och det mest väsentliga inslaget i rätten till efterlevandepension, vilket angetts i punkt 46 i förevarande beslut.
51
Det är riktigt, såsom framgår av punkt 46 i förevarande beslut, att den omständigheten att tjänstemannen vid den tidpunkt då äktenskapet ingås är eller inte är berättigad till invaliditetsersättning, och följaktligen kan eller inte kan utföra sina arbetsuppgifter, har en inverkan på kravet på att äktenskapet ska ha varat under en viss minsta tid. Medan den tidsperiod som krävs endast är ett år för det fall äktenskapet ingås när tjänstemannen fortfarande är i tjänst, förlängs den till fem år för det fall tjänstemannen gifter sig efter att ha lämnat sin tjänst vid en unionsinstitution.
52
Som framgår av punkterna 49 och 50 i förevarande beslut är emellertid varken tjänstemannens ställning enligt tjänsteföreskrifterna eller tidpunkten för äktenskapets ingående relevanta omständigheter vid bedömningen av huruvida situationerna är lika, eftersom de saknar direkt samband med föremålet för, syftet med och det mest väsentliga inslaget i rätten till efterlevandepension enligt artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
53
Det är av denna anledning som domstolen, när det gäller efterlevandepension enligt artikel 17 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, i punkt 70 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), vid en analog bedömning, fann att beviljandet av efterlevandepension principiellt ”endast” är beroende av den rättsliga arten av det band som förenar den berörda personen med den avlidne tjänstemannen, trots att domstolen, i punkt 89 i den domen, slog fast att kravet på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid också utgör ett villkor för att den efterlevande maken ska beviljas efterlevandepension.
54
Det är nämligen den rättsliga arten av bandet mellan makarna som ligger till grund för systemet för efterlevandepension inom unionens offentliga förvaltning, eftersom detta villkor för beviljande är gemensamt för samtliga efterlevandepensioner som avses i artiklarna 17–20 och artikel 27 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Kravet på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid är underordnat villkoret om den rättsliga arten av bandet mellan makarna, eftersom det endast syftar till att precisera under vilken tid rättsförhållandet ska ha fortgått för att efterlevandepension ska beviljas. Detta underordnade villkor återfinns inte heller beträffande vissa av efterlevandepensionerna, såsom de som avses i artiklarna 19 och 27 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
55
Tribunalen gjorde således en riktig bedömning när den, i punkterna 51 och 53 i den överklagade domen, i sin motivering betonade vikten av det rättsliga bandet mellan makarna som det mest väsentliga inslaget i unionens system för efterlevandepension och drog slutsatsen att ett eventuellt beviljande av invaliditetsersättning eller huruvida tjänstemannen kunde utföra sina arbetsuppgifter inte inverkade på detta förhållande.
56
För det andra har rådet och kommissionen hävdat att situationen för en före detta tjänsteman som gifter sig efter det att han eller hon beviljats invaliditetsersättning, och som dessutom är arbetsoförmögen, inte kräver att den efterlevande maken ges en ersättningsinkomst på samma sätt som om äktenskapet ingås medan tjänstemannen fortfarande är i tjänst. I detta avseende är det tillräckligt att erinra om, såsom tribunalen med rätta påpekade i punkt 56 i den överklagade domen, med hänvisning till punkt 69 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), att rätten till efterlevandepension enligt artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna inte är underställd några villkor om ekonomiska medel eller tillgångar som ska styrka att den efterlevande maken är oförmögen att möta sina behov och således visa att den efterlevande maken är försörjningsberoende i förhållande till den avlidna maken.
57
För det tredje har kommissionen gjort gällande att tribunalen inte beaktade ändamålet med det krav på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid som föreskrivs i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, och som saknas i artikel 19 i samma bilaga. Som framgår av punkt 89 i domen av den 19 december 2019, HK/kommissionen (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), består ändamålet med detta krav i att undvika att det ingås bedrägliga eller otillbörliga arvsavtal. I detta avseende räcker det att påpeka att denna utgångspunkt inte är relevant i det skede när det ska bedömas huruvida situationerna är lika. Detta argument hänför sig nämligen till motiveringen av kravet på att äktenskapet ska ha varat kortare eller längre tid, vilket innebär att det är relevant först i samband med bedömningen av huruvida den eventuella särbehandling som konstaterats är proportionerlig.
58
Av det ovan anförda följer, i motsats till vad kommissionen och rådet har hävdat, att tribunalens slutsatser i punkterna 57 och 58 i den överklagade domen inte utgör felaktig rättstillämpning.
59
Mot denna bakgrund finner domstolen att rådets och kommissionens argument att tribunalen i punkt 55 i den överklagade domen felaktigt vägrade att dra konsekvenserna av punkt 33 i domen av den 17 juni 1993, Arauxo-Dumay/kommissionen (T‑65/92, EU:T:1993:47), är verkningslöst. Även om det antas att detta argument är välgrundat, grundar sig tribunalens slutsatser om huruvida situationerna är lika nämligen i tillräcklig utsträckning på motiveringen i punkterna 50–54 och 56 i den överklagade domen, oberoende av tribunalens överväganden i punkt 55 i den domen.
60
Härav följer att överklagandena inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden i mål C‑313/21 P eller den första grundens tredje del och den andra grunden i mål C‑314/21 P.
Den andra grunden i mål C‑313/21 P och den första grundens två första delar i mål C‑314/21 P
– Parternas argument
61
Genom dessa grunder har rådet och kommissionen i huvudsak kritiserat tribunalen för att i den överklagade domen ha gjort en felaktig rättstillämpning vad gäller domstolsprövningens omfattning.
62
Dessa båda institutioner har gjort gällande att tribunalen, i punkt 48 i den överklagade domen, tillämpade unionspraxis som utvecklats i ett helt annat sammanhang än personalpolitiska val i situationer där lagstiftaren har flera valmöjligheter. Tribunalen har således, bland annat i punkt 80 i den överklagade domen, felaktigt dragit slutsatsen att unionslagstiftarens val avseende kravet på att äktenskap ska ha varat en viss minsta tid i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna var ”oskäligt”. Därigenom gjorde tribunalen en kontroll som gick längre än huruvida bestämmelsen i fråga var ”uppenbart olämplig eller oändamålsenlig” i förhållande till det mål som de behöriga institutionerna eftersträvar, det vill säga i förevarande fall att förebygga missbruk av rättigheter och bedrägerier. Tribunalen ersatte därmed unionslagstiftarens bedömning med sin egen och överskred således gränserna för lagenlighetsprövningen.
63
Kommissionen har vidare gjort gällande att tribunalen, trots att den angett att den stödde sin bedömning av lagenligheten av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna på artiklarna 20 och 21 i stadgan, frångick domstolens praxis enligt vilken bedömningen av en unionsrättsakts lagenlighet med avseende på de grundläggande rättigheterna under alla omständigheter inte kan grunda sig på påståenden som stöder sig på konsekvenserna av denna rättsakt i ett enskilt fall. Tribunalen har nämligen, i punkt 77 i den överklagade domen, grundat sig på särdragen hos de faktiska omständigheterna i målet för att slå fast att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är rättsstridig.
– Domstolens bedömning
64
Domstolen framhåller att tribunalen, i punkterna 46–48 i den överklagade domen, erinrade om de krav som anges i artikel 52.1 i stadgan och den rättspraxis som är tillämplig vid proportionalitetsprövningen av en skillnad i behandling. Tribunalen slog därefter fast, i punkt 49 i den överklagade domen, att om de situationer som avses i artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika, måste det kontrolleras att det inte framstår som oskäligt för unionslagstiftaren att göra bedömningen att den skillnad i behandling som införts kan vara lämplig och nödvändig för att uppnå det mål av allmänintresse som eftersträvas med villkoret om att äktenskap ska ha varat en viss minsta tid i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Efter att ha kommit fram till att situationerna var lika gjorde tribunalen denna bedömning utifrån punkt 62 i den överklagade domen.
65
Som kommissionen och rådet har hävdat framgår det av domstolens praxis att när det gäller lagstadgade bestämmelser som de som är aktuella i detta fall och med hänsyn till det stora utrymme för skönsmässig bedömning som unionslagstiftaren har i detta avseende, åsidosätts principen om likabehandling, som fastslagits i artikel 20 i stadgan, endast när lagstiftaren gör en åtskillnad som är godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig i förhållande till det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 127 och där angiven rättspraxis).
66
Denna rättspraxis är tillämplig vid prövningen av det proportionalitetskrav som föreskrivs i artikel 52.1 i stadgan (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 128).
67
I förevarande fall fann tribunalen, i punkt 49 i den överklagade domen, att det ankom på tribunalen att pröva huruvida det inte framstod som oskäligt för unionslagstiftaren att anse att den skillnad i behandling som införts kan vara lämplig och nödvändig för att uppnå det mål av allmänintresse som eftersträvas med villkoret om att äktenskap ska ha varat en viss minsta tid i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna.
68
Enligt den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 65 och 66 i förevarande beslut borde tribunalen emellertid ha begränsat sig till att kontrollera huruvida den åtskillnad som görs i denna bestämmelse, jämförd med artikel 19 i nämnda bilaga, inte framstod som godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig med hänsyn till det eftersträvade målet av allmänintresse. Tribunalen missbedömde därigenom omfattningen av sin domstolsprövning genom att göra en felaktig prövning av kravet på proportionalitet och gjorde sig därmed skyldig till felaktig rättstillämpning. Om tribunalen inte hade gjort detta fel, skulle den ha varit tvungen att föra ett annat resonemang och eventuellt komma fram till andra slutsatser än dem som den kom fram till i punkterna 80, 81 och 83 i den överklagade domen.
69
Denna felaktiga domstolsprövning har även fått följder i punkt 67 i den överklagade domen. Tribunalen prövade nämligen utifrån denna punkt huruvida kravet på minst fem års äktenskap i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, betraktat för sig och oberoende av artikel 19 i samma bilaga, var proportionerligt i enlighet med artikel 52.1 i stadgan, i den meningen att det inte uppenbart gick utöver vad som var nödvändigt för att uppnå det mål som unionslagstiftaren eftersträvar. Såsom framgår av punkt 66 i förevarande beslut borde tribunalen, även i samband med bedömningen enligt denna bestämmelse i stadgan, ha nöjt sig med att pröva huruvida den skillnad som konstaterats i förevarande fall, det vill säga att tidskravet på hur länge äktenskapet ska ha varat i de situationer som omfattas av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, vilket saknas i de situationer som omfattas av artikel 19 i samma bilaga, trots att samtliga dessa situationer är lika, ska anses vara godtyckligt eller uppenbart oändamålsenligt med hänsyn till det gemensamma syfte för dessa båda bestämmelser som eftersträvas av unionslagstiftaren.
70
Mot denna bakgrund och utan att det är nödvändigt att pröva de övriga argument som rådet och kommissionen har anfört, godtar domstolen den andra grunden för överklagandet i mål C‑313/21 P och den andra delen i den första grunden för överklagandet i mål C‑314/21 P.
71
Överklagandena ska följaktligen bifallas och den överklagade domen upphävas utan att det är nödvändigt att pröva vare sig den tredje grunden i mål C‑313/21 P eller den första grundens första del och den tredje grunden i mål C‑314/21 P.
Talan vid tribunalen
72
Enligt artikel 61 första stycket andra meningen i stadgan för Europeiska unionens domstol kan denna, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
73
Med hänsyn till bland annat den omständigheten att talan om ogiltigförklaring i mål T‑694/19 stöder sig på grunder som har varit föremål för ett kontradiktoriskt förfarande vid tribunalen och vars prövning inte kräver någon ytterligare åtgärd för processledning eller för bevisupptagning, finner domstolen att talan är färdig för avgörande och att det finns anledning att slutligt avgöra dem.
74
Till stöd för sin talan vid tribunalen åberopade FI fyra grunder. Den första grunden avsåg en invändning om rättsstridighet avseende artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. Den andra grunden avsåg felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av artiklarna 18 och 20 i samma bilaga. Den tredje grunden avsåg en felaktig tolkning av begreppet ”make”, så som detta begrepp används i unionens system för efterlevandepension. I den fjärde grunden gjorde FI gällande att det gjorts en uppenbart oriktig bedömning, eftersom FI:s speciella situation inte beaktades.
Den första grunden: invändning om rättsstridighet avseende artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna
75
I sin första grund har FI gjort gällande att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, genom att det i denna artikel uppställs ett krav på minst fem års äktenskap, strider mot principen om likabehandling och icke-diskrimineringsprincipen på grund av ålder, på grund av den rättsliga arten av samlivet och funktionsnedsättningen.
Den första grundens första del: åsidosättande av principen om likabehandling
76
Med beaktande av att efterlevandepension inte utbetalas till den efterlevande maken om ett äktenskap som har ingåtts efter det att den avlidne maken har beviljats invaliditetsersättning har varat i mindre än fem år, trots att artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna inte innehåller något krav på att ett äktenskap ska ha varat en viss minsta tid om äktenskapet ingås innan ersättningen beviljas, har FI genom denna delgrund gjort gällande att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna strider mot principen om likabehandling, vilken bland annat föreskrivs i artikel 20 i stadgan och i artikel 1d i tjänsteföreskrifterna, och därmed är rättsstridig.
77
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, bestritt dessa argument.
78
Domstolen erinrar om att enligt artikel 52.1 i stadgan ska varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. Begränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
79
Principen om likabehandling utgör dessutom en allmän unionsrättslig princip som slås fast i artikel 20 i stadgan, och icke-diskrimineringsprincipen i artikel 21.1 i stadgan är ett särskilt uttryck för denna princip. Dessa två principer upprepas även i artikel 1d i tjänsteföreskrifterna (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 140 och där angiven rättspraxis)).
80
Såsom redan angetts i punkt 42 i förevarande beslut kräver den allmänna principen om likabehandling av unionslagstiftaren, i enlighet med kraven i artikel 52.1 i stadgan, att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling. En skillnad i behandling är motiverad när den är grundad på ett objektivt och skäligt kriterium, det vill säga när den hänger samman med ett laga ändamål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen, och skillnaden står i proportion till det mål som eftersträvas genom behandlingen i fråga (dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 142 och där angiven rättspraxis).
81
Såsom har angetts i punkt 43 förevarande beslut ska bedömningen av kravet på att situationerna ska vara lika för att avgöra om likabehandlingsprincipen har åsidosatts göras med hänsyn till samtliga omständigheter som kännetecknar situationerna och särskilt utifrån föremålet för och syftet med den rättsakt som medför den ifrågavarande skillnaden i behandling, varvid principerna och målsättningarna på det område som rättsakten omfattas av ska beaktas. I den mån som situationerna inte är lika kan en skillnad i behandling av dem inte anses strida mot bestämmelsen om likhet inför lagen i artikel 20 i stadgan.
82
Det ska vidare erinras om domstolens praxis, som nämns i punkt 65 i förevarande beslut, enligt vilken principen om likabehandling endast åsidosätts om unionslagstiftaren gör en godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig åtskillnad i förhållande till det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen, när det föreligger sådana regler i tjänsteföreskrifterna som är i fråga i förevarande fall och med hänsyn till unionslagstiftarens stora utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende.
83
Det är mot bakgrund av denna rättspraxis och kraven i artikel 52.1 i stadgan som domstolen ska pröva den invändning om rättsstridighet avseende artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna som framställts av FI, mot bakgrund av principen om likabehandling, vilken slås fast i artikel 20 i stadgan och som det erinras om i artikel 1d i tjänsteföreskrifterna.
84
För det första, vad gäller frågan huruvida de situationer som avses i artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är lika, finner domstolen, av de skäl som anges i punkterna 45–60 i förevarande beslut, att dessa situationer är lika.
85
För det andra konstaterar domstolen att unionslagstiftaren, genom att i artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, till skillnad från i artikel 20 i samma bilaga, inte föreskriva ett minimikrav för äktenskapets längd, har behandlat lika situationer olika.
86
För det tredje ska det prövas huruvida denna särbehandling är förenlig med artikel 20 i stadgan, genom att den uppfyller de kriterier som anges i artikel 52.1 i stadgan, vilka det erinrats om i punkt 78 i förevarande beslut.
87
Det är utrett att denna skillnad i behandling är föreskriven i lag, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, eftersom den följer av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, jämförd med artikel 19 i samma bilaga. Medan det i sistnämnda artikel inte fastställs ett krav på den minsta tid som ett äktenskap ska ha varat fastställs det i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna exakt kvantifierade krav på den minsta tid som ett äktenskap ska ha varat, vilket definierar omfattningen av inskränkningen i utövandet av rätten till likabehandling (se, beträffande räckvidden av kravet på att varje inskränkning i utövandet av de grundläggande rättigheterna ska vara föreskriven i lag, dom av den 26 april 2022, Polen/parlamentet och rådet, C‑401/19, EU:C:2022:297, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
88
Vidare är begränsningen av efterlevandepensionssystemet genom den aktuella skillnaden i behandling förenlig med det väsentliga innehållet i principen om likabehandling, i enlighet med artikel 52.1 i stadgan. Denna begränsning undergräver nämligen inte denna princip som sådan, eftersom den endast avser den begränsade frågan om det minimivillkor avseende äktenskapets längd som efterlevande makar till avlidna tjänstemän eller tidigare tjänstemän måste uppfylla för att kunna beviljas efterlevandepension, utan att de makar som omfattas av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna fråntas möjligheten att, i likhet med de makar som omfattas av artikel 19 i denna bilaga, uppbära en sådan pension.
89
Nämnda begränsning svarar dessutom mot ett mål av allmänintresse i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, nämligen att förhindra rättsmissbruk och bedrägeri, då förbudet mot rättsmissbruk och bedrägeri utgör en allmän unionsrättslig princip som enskilda ska iaktta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2018, Altun m.fl., C‑359/16, EU:C:2018:63, punkt 49). Domstolen har nämligen redan slagit fast att villkoret att äktenskapet måste ha varat en viss tid för att den efterlevande maken ska erhålla efterlevandepension syftar till att säkerställa att förhållandena mellan de berörda personerna är verkliga och stabila (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2019, HK/kommissionen, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 89). Det rör sig om ett enhetligt kriterium som utan åtskillnad är tillämpligt på samtliga efterlevande makar som omfattas av artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, och vars syfte inte är att presumera att en efterlevande make har gjort sig skyldig till missbruk eller bedrägeri, utan att förhindra sådant missbruk eller bedrägeri.
90
Vad slutligen gäller proportionalitetsprövningen ska det, inom ramen för prövningen av huruvida en bestämmelse i unionsrätten är lagenlig mot bakgrund av likabehandlingsprincipen och med hänsyn till det stora utrymme för skönsmässig bedömning som unionslagstiftaren har i fråga om tjänsteföreskrifterna, kontrolleras, såsom det erinrats om i punkterna 65 och 82 i förevarande beslut, huruvida det utgör en åtskillnad som är godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig i förhållande till det mål av allmänintresse som angetts i föregående punkt i förevarande beslut att det i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna föreskrivs minst fem års äktenskap för en efterlevande make som har gift sig med en tjänsteman efter det att denne beviljats invaliditetsersättning, medan det inte finns något sådant krav i artikel 19 i bilaga VIII i tjänsteföreskrifterna för det fall äktenskap har ingåtts med en tjänsteman före beviljandet av en sådan ersättning.
91
Såsom kommissionen, med stöd av parlamentet och rådet, i huvudsak har angett i sina inlagor, framstår det varken som godtyckligt eller som uppenbart oändamålsenligt att i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna kräva en minsta varaktighet för äktenskap, medan ett sådant krav saknas i artikel 19 i samma bilaga. I det fall som avses i nämnda artikel 20, vilket kännetecknas av att äktenskapet ingås efter det att tjänstemannen har beviljats invaliditetsersättning, kan nämligen incitamentet till missbruk eller bedrägeri främjas av att en tjänsteman som har blivit så sjuk att han eller hon inte kan utföra sina arbetsuppgifter, i den mening som avses i artikel 78.1 i tjänsteföreskrifterna, kan befinna sig i ett tillstånd av svaghet och beroende, samt av att de eventuella ekonomiska konsekvenserna av denna arbetsoförmåga kan få tjänstemannens make att vilja ingå äktenskap i hopp om att komma i åtnjutande av efterlevandepension i en tidigare ålder och för längre tid, eftersom den sjukdom som tjänstemannen lider av gör att dennes förväntade livslängd kommer att bli betydligt kortare än medellivslängden.
92
Den omständigheten att det i artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, i motsats till i artikel 20 i denna bilaga, inte föreskrivs något villkor om att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid förklaras däremot, såsom framgår av kommissionens och parlamentets inlagor, av att en unionstjänstemans invalidisering, som oftast kommer helt oförutsett för ett par som redan är gifta och ställer hela deras tillvaro på ända, förefaller utgöra en försumbar risk för missbruk eller bedrägeri, och att unionslagstiftaren därför har velat bortse från detta villkor, på samma sätt som unionslagstiftaren valde att bortse från detta villkor i artikel 17 andra stycket och artikel 18 andra stycket i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna för att ta hänsyn till situationer i vilka tjänstemannens bortgång är en följd av antingen ett handikapp eller en sjukdom som han eller hon ådragit sig i tjänsten eller genom ett olycksfall, respektive situationer i vilka den efterlevande maken försörjer eller har försörjt barn i ett äktenskap som ingåtts efter det att tjänstemannen lämnade tjänsten.
93
Mot denna bakgrund finner domstolen att unionslagstiftaren, genom att i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna fastställa minst fem års äktenskap för att förhindra missbruk och bedrägeri, trots att det inte uppställs något krav på att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid i de situationer som omfattas av artikel 19 i samma bilaga, inom ramen för sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning inte har gjort någon godtycklig eller uppenbart oändamålsenlig åtskillnad.
94
Av det ovan anförda följer att den särbehandling som införts genom artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är förenlig med artikel 20 i stadgan, och att talan följaktligen inte kan vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
Den första grundens andra del: åsidosättande av principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder
95
FI har gjort gällande att principen om förbud mot diskriminering på grund av ålder, vilken fastslås i artikel 21.1 i stadgan och återges i artikel 1d.1 i tjänsteföreskrifterna, har åsidosatts, eftersom artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna omfattar äldre tjänstemän som gift sig efter pensioneringen, medan artikel 19 i denna bilaga är tillämplig på ett äktenskap som ingåtts innan tjänstemannen beviljades invaliditetsersättning och således omfattar tjänstemän som fortfarande är i tjänst, och som följaktligen är mycket yngre. Att som i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna kräva att äktenskapet ska ha varat en viss minsta tid för det fall äktenskapet ingicks efter det att den avlidne tjänstemannen lämnade tjänsten innebär således att de par som omfattas av denna bestämmelse diskrimineras på grund av sin ålder.
96
Kommissionen, med stöd av parlamentet och rådet, har bestritt dessa argument.
97
Domstolen konstaterar i detta avseende, i likhet med vad kommissionen angav i sitt svaromål vid tribunalen, att den andra delen av FI:s första grund bygger på ett felaktigt antagande.
98
Som framgår av punkt 47 i förevarande beslut skiljer sig de situationer som omfattas av artiklarna 19 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna nämligen enbart åt vad gäller förhållandet mellan tidpunkten för äktenskapets ingående och tidpunkten för beviljandet av invaliditetsersättning till tjänstemannen, och inte den tidpunkt då tjänstemannen lämnade sin tjänst för att gå i pension.
99
Beviljandet av invaliditetsersättning till en tjänsteman är emellertid oberoende av tjänstemannens ålder, eftersom tjänstemän i alla åldrar kan beviljas en sådan ersättning.
100
Detta gäller även när tjänstemannen enligt artikel 53 i tjänsteföreskrifterna, såsom i förevarande fall, automatiskt pensioneras samtidigt som han blir invalidiserad och beviljas invaliditetsersättning. I ett sådant fall sker nämligen pensioneringen inte på grundval av den pensionsålder som avses i artikel 52 i tjänsteföreskrifterna, utan enbart på grundval av den tidpunkt då ersättningen beviljas, vilket som det erinrats om i föregående punkt kan ske när som helst.
101
Av det ovan anförda följer att det åsidosättande av principen om likabehandling som FI har gjort gällande inte grundar sig på ålder, i den mening som avses i artikel 21.1 i stadgan och artikel 1d.1 i tjänsteföreskrifterna, och att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna således inte kan anses vara rättsstridig på grund av åldersdiskriminering. Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grundens andra del.
Den första grundens tredje del: åsidosättande av principen om icke-diskriminering på grund av den rättsliga arten av samlivet
102
För det första har FI inom ramen för denna delgrund gjort gällande att han diskrimineras på grund av sitt civilstånd, eftersom det i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna görs åtskillnad mellan gifta makar och par som lever i ett samboförhållande, medan den faktiska och konkreta vardagssituationen för dessa kategorier av par inte skiljer sig åt.
103
För det andra har FI erinrat om att tillämpningsområdet för tjänsteföreskrifterna, genom artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna och artikel 1.2 c i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna, har utvidgats till att omfatta andra samlevnadsformer än äktenskap, det vill säga vissa registrerade samlevnadsformer som inte är äktenskap. Under dessa omständigheter ska icke-diskrimineringsprincipen tolkas i enlighet med samhällsutvecklingen i stort och artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna tillämpas på samtliga par som inte är gifta med varandra, vilka befinner sig i en jämförbar situation och således ska behandlas på samma sätt.
104
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, bestritt dessa argument.
105
Det räcker att erinra om att domstolen redan har slagit fast att vad gäller efterlevandepension är sambor inte i en situation som kan likställas med situationen vare sig för gifta personer eller för personer som är registrerade i en stabil levnadsform, i den mening som avses i artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, och uppfyller därmed inte de villkor som krävs för att artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna ska vara tillämplig. Denna bestämmelse strider således inte mot vare sig den allmänna principen om likabehandling eller icke-diskrimineringsprincipen. För övrigt har FI i vilket fall som helst inte har påstått att ett samboförhållande enligt nationell rätt ger upphov till samma slags skyldigheter som de som följer av ett äktenskap (se, analogt, dom av den 19 december 2019, HK/kommissionen, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkterna 80, 84 och 85).
106
Av samma skäl som de som anges i punkterna 91–94 i beslutet av den 22 december 2022, kommissionen/KM och rådet/KM (C‑341/21 P och C‑357/21 P), befinner sig ett sambopar som, i likhet med FI och hans maka före giftermålet, inte berövats möjligheten att gifta sig i den egna medlemsstaten inte i en situation som är jämförbar med situationen för ett samkönat par som ingått ett registrerat partnerskap men som saknar rättslig möjlighet att gifta sig. Artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är följaktligen inte rättsstridig genom ett åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen på grund av sexuell läggning.
107
Vad gäller den extensiva tolkning som FI, med hänsyn till samhällsutvecklingen, föreslår av icke-diskrimineringsprincipen och artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, enligt vilken den sistnämnda artikeln ska omfatta alla par som inte är gifta med varandra, inklusive sambor, räcker det att erinra om att medlemsstaterna för närvarande i regel inte likställer äktenskap och andra former av rättsligt erkända förhållanden. Eftersom unionslagstiftaren avsåg att rätten till efterlevandepension enbart ska förbehållas gifta personer och personer som lever i en annan registrerad samlevnadsform än äktenskap, i den mening som avses i artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, ankommer det inte på unionsdomstolen att tolka tjänsteföreskrifterna så, att rättsliga eller faktiska situationer som skiljer sig från äktenskap och sådana samlevnadsformer ska likställas härmed. Tvärtom ankommer det enbart på lagstiftaren att, i förekommande fall, vidta åtgärder som kan förändra rättsläget (se, analogt, domen av den 31 maj 2001, D och Sverige/rådet, C‑122/99 P och C‑125/99 P, EU:C:2001:304, punkterna 37, 38 och 50).
108
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens tredje del.
Den första grundens fjärde del: åsidosättande av principen om förbud mot diskriminering på grund av funktionsnedsättning
109
Genom denna delgrund, som FI även redogjort för i sitt yttrande över parlamentets och rådets interventionsinlagor och i sitt svar av den 23 november 2020 på tribunalens frågor för skriftligt besvarande, anser FI för det första att även om de efterlevande makar som omfattas av artikel 19 respektive artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna befinner sig i samma situation, eftersom de har bistått en tjänsteman med funktionsnedsättning som vid tidpunkten för sin bortgång uppbar invaliditetsersättning, åsidosätter den andra av dessa bestämmelser principen om förbud mot diskriminering på grund av funktionsnedsättning eftersom den berövar efterlevande makar som FI rätten till efterlevandepension enbart på grund av den omständigheten att de har ingått äktenskap med en sådan tjänsteman efter det att denne beviljats invaliditetsersättning.
110
För det andra anser FI att han på grund av den funktionsnedsättning som hans avlidna hustru led av har utsatts för diskriminering ”på grund av anknytning”, och har i detta avseende åberopat domen av den 17 juli 2008, Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415). FI har nämligen dagligen och på heltid ägnat sig åt att bistå en person med funktionsnedsättning på samma sätt som om paret redan från den första dagen av deras liv tillsammans hade varit gifta, och med samma hängivenhet som de efterlevande makar som omfattas av artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna. FI har i detta avseende preciserat att hans makas funktionsnedsättning har haft företräde framför alla andra överväganden när det gäller parets rättsliga ställning, och därför var den faktiska anledningen till att paret gifte sig så sent.
111
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, bestritt dessa argument.
112
Enligt domstolens praxis förutsätter varje form av diskriminering på grund av funktionsnedsättning, i den mening som avses i artikel 21.1 i stadgan och artikel 1d.1 i tjänsteföreskrifterna, att en person i jämförbara situationer ska ha behandlats mindre förmånligt eller särskilt missgynnats på grund av den funktionsnedsättning som denna person eller en familjemedlem till denna lider av (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 juli 2008, Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, punkt 56, och dom av den 26 januari 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, punkt 29).
113
Även om det antas att den sjukdom som medförde att FI:s maka blev arbetsoförmögen och beviljades invaliditetsersättning skulle kunna kvalificeras som funktionsnedsättning, grundar sig det påstådda åsidosättande av likabehandlingsprincipen som FI påstår sig ha drabbats av på grund av sin makas funktionsnedsättning inte alls på denna funktionsnedsättning.
114
Såsom kommissionen har förklarat i sina inlagor till tribunalen är dess vägran att bevilja FI efterlevandepension nämligen inte knuten till FI:s makas funktionsnedsättning, utan till den omständigheten att paret beslutade att fortsätta leva i ett samboförhållande och först efter det att FI:s maka hade beviljats invaliditetsersättning ingick ett äktenskap som varade i mindre än fem år innan makan avled.
115
Vad beträffar den inverkan FI:s makas påstådda funktionsnedsättning kan ha haft på parets beslut att gifta sig så sent, räcker det att erinra om att, såsom angetts i punkt 50 i förevarande beslut, tidpunkten för äktenskapets ingående enbart bestäms av de framtida makarna själva, och att deras beslut grundar sig på ett fritt val på grundval av ett flertal överväganden som varken nödvändigtvis eller enbart innebär att hänsyn ska tas till omständigheter som har samband med att en av makarna har en funktionsnedsättning. Det kan endast i undantagsfall förhålla sig annorlunda, exempelvis om personen med funktionsnedsättning inte kan uttrycka sin vilja att gifta sig. FI har emellertid inte åberopat sådana omständigheter i förevarande fall.
116
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grundens fjärde del och talan kan således inte vinna bifall såvitt avser någon del av den första grunden, enligt vilken artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är rättsstridig mot bakgrund av principerna om likabehandling och icke-diskriminering.
Den andra och den tredje grunden: avseende felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna och felaktig tolkning av begreppet make i den mening som avses i det system för efterlevandepension som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna
117
FI har genom dessa två grunder, som ska prövas tillsammans, gjort gällande att artiklarna i tjänsteföreskrifterna avseende systemet för efterlevandepension, såsom artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, ska tolkas så, att de avser par som lever tillsammans, oavsett om det rör sig om lagstadgade eller faktiska samlevnadsförhållanden. I synnerhet ska samma rättigheter tillerkännas personer som, utan att vara gifta eller förenade genom en annan registrerad samlevnadsform än äktenskap i den mening som avses i artikel 1d.1 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, under den femårsperiod som föreskrivs i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna har levt tillsammans med en tjänsteman i unionen som under tiden har avlidit.
118
Att likställa begreppet ”make” med samtliga former av lagstadgade och faktiska samlevnadsförhållanden motiveras dessutom av de senaste årens sociala utveckling, som har lett till att många medlemsstater har anpassat äktenskapet till andra samlevnadsformer eller åtminstone har harmoniserat reglerna för makars respektive ogifta pars förmögenhetsförhållanden på ett sådant sätt att det inte längre är möjligt att begränsa begreppet ”par” till enbart äkta makar. FI har tillagt att unionslagstiftaren själv har följt med i denna utveckling genom att ändra tjänsteföreskrifterna så att en ogift partner till en tjänsteman likställs med makar inom sjukförsäkringssystemet.
119
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, bestritt dessa argument.
120
Domstolen preciserar till att börja med att även om FI inom ramen för sin andra grund har åberopat felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av artiklarna 18 och 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, framgår det både av ansökans struktur och av de förklaringar som FI lämnade i sitt svar av den 23 november 2020 på tribunalens frågor för skriftligt besvarande att FI bland sina argument även avsåg att inkludera artikel 19 i nämnda bilaga, eftersom artiklarna 18–20 i denna bilaga utgör en helhet av regler som är oupplösligt förbundna med varandra. Med hänsyn till att institutionerna i sina inlagor också har angett att FI:s andra grund även avsåg artikel 19 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna, ska FI inom ramen för denna grund anses ha kritiserat kommissionen för att ha tillämpat artikel 20 i denna bilaga, jämförd med artiklarna 18 och 19 i samma bilaga, på ett felaktigt sätt.
121
I sak kan talan, av skäl som liknar de som anges i punkterna 105–107 i förevarande beslut, inte vinna bifall såvitt avser den andra och den tredje grunden. Vad gäller FI:s argument att en ogift partner till en tjänsteman likställs med makar inom sjukförsäkringssystemet för unionstjänstemän räcker det att påpeka att detta likställande, som är begränsat till ett visst område av tjänsteföreskrifterna, endast är en följd av lagstiftarens vilja och att ett sådant likställande, utan uttryckliga ändringar från lagstiftarens sida i resten tjänsteföreskrifterna, inte kan åberopas till stöd för en övergripande generalisering i övriga delar av tjänsteföreskrifterna.
Den fjärde grunden: kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning genom att inte beakta FI:s speciella situation
122
FI har erinrat om att han och hans maka fram till hennes död år 2019 levde i ett samboförhållande innan de gifte sig, och att det endast fattades tre månader för att äktenskapet skulle ha varat i fem år. Under hela den tid paret levde tillsammans vårdade FI sin hustru. Den omständigheten att FI har levt tillsammans med sin hustru under sådana omständigheter visar således att det var särskilt orättvist att inte bevilja honom efterlevandepension med motiveringen att det saknades mindre än fyra månader för att kravet på minst fem års äktenskap i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna skulle ha varit uppfyllt. Kommissionen gjorde därför en uppenbart oriktig bedömning.
123
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, bestritt dessa argument, utan att bestrida de faktiska omständigheter som FI har anfört.
124
Domstolen erinrar om, vilket redan påpekades i punkt 89 i förevarande beslut, att det krav på minst fem års äktenskap som föreskrivs i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna är ett enhetligt kriterium som utan åtskillnad är tillämpligt på samtliga efterlevande makar som omfattas av denna bestämmelse, och vars syfte inte är att presumera att en efterlevande make har gjort sig skyldig till missbruk eller bedrägeri, utan att förhindra sådant missbruk eller bedrägeri.
125
Domstolen konstaterar även att det med undantag för de särskilda fall som unionslagstiftaren uttryckligen har angett inte finns någon allmän rättsprincip i unionsrätten som innebär att en gällande bestämmelse i unionsrätten inte får tillämpas av en nationell myndighet om denna bestämmelse för den berörda personen utgör en svårighet som unionslagstiftaren uppenbart skulle ha försökt undvika om unionslagstiftaren vid normgivningen hade förutsett detta fall (dom av den 26 maj 2016, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, punkt 56 och där angiven rättspraxis).
126
Domstolen har dessutom redan förklarat att även om det i gränsfall kan uppstå tillfälliga besvär på grund av att det har införts ett allmänt och abstrakt system, finns det ingen anledning att rikta kritik mot att lagstiftaren har uppställt kategorier, eftersom detta, vilket har slagits fast i punkterna 78–116 i förevarande beslut, som rör artikel 20 i bilaga VIII i tjänsteföreskrifterna, inte kan vara diskriminerande till sin natur med beaktande av det syfte som eftersträvas (dom av den 15 april 2010, Gualtieri/kommissionen, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, punkt 81 och där angiven rättspraxis).
127
Under dessa omständigheter kan kommissionen inte klandras för att ha gjort en uppenbart oriktig bedömning när den nekade FI efterlevandepension med motiveringen att kravet i artikel 20 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna på att äktenskapet ska ha varat i minst fem år inte var uppfyllt.
128
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden. FI:s talan ska följaktligen ogillas i dess helhet.
Rättegångskostnader
129
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken.
130
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa regler är tillämplig i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
131
Rådet och kommissionen har yrkat att FI ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom FI har tappat målet efter det att överklagandena har bifallits, ska FI förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta dessa båda institutioners rättegångskostnader såväl i första instans som i förevarande mål om överklagande.
132
Även om parlamentet inte deltog i målet om överklagande intervenerade det vid tribunalens prövning i första instans. Till följd av upphävandet av den överklagade domen och prövningen av mål T‑694/19 i förevarande beslut, ska domstolen på nytt besluta om denna institutions rättegångskostnader i första instans, i enlighet med artikel 137 jämförd med artikel 184.2 i rättegångsreglerna.
133
Enligt artikel 140.1 i rättegångsreglerna ska medlemsstater och institutioner som har intervenerat i ett mål bära sina rättegångskostnader. Parlamentet ska därför bära sina rättegångskostnader i första instans.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:
1)
Den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 10 mars 2021, FI/kommissionen (T‑694/19, ej publicerad, EU:T:2021:122), upphävs.
2)
FI:s talan i mål T‑694/19 ogillas.
3)
FI ska förutom att bära sina egna rättegångskostnader ersätta de kostnader som uppkommit för Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen, såväl i mål T‑694/19 som i målen C‑313/21 P och C‑314/21 P.
4)
Europaparlamentet ska bära sina rättegångskostnader i mål T‑694/19.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.