62009CO0112
DOMSTOLENS BESLUT (åttonde avdelningen)
den 14 januari 2010 (
*1
)
I mål C-112/09 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i domstolens stadga, som ingavs den 20 mars 2009,
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), Madrid (Spanien), företrätt av R. Allendesalazar Corcho och R. Vallina Hoset, abogados,
klagande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska kommissionen,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (åttonde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Toader samt domarna K. Schiemann (referent) och L. Bay Larsen,
generaladvokat: J. Kokott,
justitiesekreterare: R. Grass,
efter att ha hört generaladvokaten,
följande
Beslut
1
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 13 januari 2009 i mål T-456/08, SGAE mot kommissionen (nedan kallat det angripna beslutet). Genom detta beslut avvisade förstainstansrätten klagandens talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut K(2008) 3435 slutligt, av den, om ett förfarande enligt artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/C2/38.698 – CISAC) (nedan kallat det omtvistade beslutet). Förstainstansrätten fann att det var uppenbart att ansökan skulle avvisas, eftersom den var ingiven för sent.
Bakgrund och förfarandet i förstainstansrätten
2
Klaganden är en enhet i Spanien som bedriver gemensam förvaltning av upphovsrättigheter.
3
Genom en skrivelse av den 23 juli 2008 delgavs klaganden det omtvistade beslutet. Detta beslut avsåg konkurrensbegränsande samverkan avseende villkoren för upphovsrättsorganisationers förvaltning av rättigheter att offentligt framföra musikaliska verk samt beviljande av motsvarande användarlicenser i de ömsesidiga representationsavtalen. Beslutet i fråga avsåg även en begränsning av tillträde, för nya medlemmar, till standardavtalet för den internationella sammanslutningen av upphovsrättsorganisationer, alternativt den faktiska tillämpningen av en sådan begränsning.
4
Klaganden väckte talan mot det omtvistade beslutet genom ett fax som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 oktober 2008. Originalet av ansökan inkom till förstainstansrättens kansli den 9 oktober.
5
Den 15 oktober 2008 underrättades klaganden, genom en skrivelse från förstainstansrättens kansli, om att dennes talan mot det omtvistade beslutet inte hade väckts inom den frist som föreskrivs i artikel 230 EG. Därpå uppgav klaganden i en skrivelse av den att denne begått ett ursäktligt misstag och därför borde undantas från tillämpningen av fristbestämmelserna.
6
Klaganden gjorde särskilt gällande att denne beräknat talefristen från den 24 juli 2008, dagen efter delgivningen av det omtvistade beslutet. Därför drog klaganden slutsatsen att fristen skulle löpa ut den . Eftersom den 4 oktober var en lördag förutsatte klaganden att fristen i enlighet med artikel 101.2 i förstainstansrättens rättegångsregler skulle förlängas till utgången av närmast följande arbetsdag, det vill säga måndagen den .
7
När klaganden tolkade artikel 101.1 a, 101.1 b och 101.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, förlitade denne sig på den beräkningsmetod för tidsfrister som Europeiska gemenskapernas kommission angett under det förfarande som gav upphov till det omtvistade beslutet. Denna metod återfinns i artikel 3.1 och 3.2 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1182/71 av den 3 juni 1971 om regler för bestämning av perioder, datum och frister (EGT L 124, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 71). Innehållet i de båda bestämmelserna är i stort sett identiskt. Den metod som kommissionen angett förmådde klaganden att felaktigt anta att beräkningen av en tidsfrist alltid sker på samma sätt inom gemenskapsrätten. Klaganden antog därvid att en extra dag alltid läggs till, eftersom delgivningsdagen inte tas med i beräkningen. Detta misstag föranledde att ansökan inkom för sent till förstainstansrätten.
8
Klaganden bemödade sig dessutom om att kontrollera huruvida dennes beräkning var riktig genom att vända sig till kommissionen för att få en skriftlig bekräftelse angående delgivningsdagen för det omtvistade beslutet. Efter att ha fått denna skriftliga bekräftelse tog klaganden kontakt med förstainstansrättens kansli för att kontrollera huruvida dennes uträkning var riktig. Kansliet meddelade att det inte var möjligt att besvara denna förfrågan.
Det angripna beslutet
9
Genom det angripna beslutet avvisade förstainstansrätten talan eftersom den inte väckts inom den för detta ändamål föreskrivna fristen.
10
Förstainstansrätten konstaterade att ansökan inkommit för sent och förklarade att, i enlighet med vad som anges i såväl artikel 230 femte stycket EG som artiklarna 101.1 a, 101.1 b, 101.2 och 102.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, började talefristen att löpa den 24 juli 2008 och löpte ut den, inberäknat förlängningen av fristen med hänsyn till avstånd.
11
Förstainstansrätten fann i punkterna 19–21 i det angripna beslutet, efter att ha erinrat om gemenskapsdomstolens praxis angående begreppet ursäktligt misstag, att klaganden inte kunde vinna framgång med sitt argument för att ett dylikt misstag förelåg. Förstainstansrätten uttryckte sig på följande vis:
”19
Misstaget i förevarande fall kan inte anses vara ursäktligt då sökanden i sin beräkning av talefristen har underlåtit att tillämpa artikel 101.1 a och 101.1 b i rättegångsreglerna, i enlighet med dess otvetydiga ordalydelse. Beräkningen har i stället utförts i enlighet med en tolkning – som gjorts av en annan institution – av en annan bestämmelse med en annorlunda lydelse som återfinns i ett annat regelverk, vilket är tillämpligt på förfaranden vid den andra institutionen. Även om inte sökanden har påstått sig ha påverkats av förstainstansrätten att handla på detta sätt, bör det dock klargöras att förstainstansrätten, såsom berörd institution, inte har förhållit sig på ett sådant sätt som kunnat bidra till misstaget.
20
Regelverket med de i det förevarande fallet tillämpliga tidsfristerna är kristallklart och ger inte upphov till några speciella tolkningssvårigheter ….
21
Sökanden har inte uppvisat erforderlig omsorg, inte heller genom att – för att försäkra sig om att skicka in sin ansökan inom föreskriven tid – ha sökt bekräftelse av sin beräkning av tidsfristen hos förstainstansrättens kansli. Kansliets tjänstemän är inte ålagda, och har inte heller befogenhet, att uttala sig om beräkningen av talefristen … ”
Klagandens yrkanden
12
Klaganden har yrkat att domstolen ska
—
ta upp överklagandet till sakprövning, bifalla överklagandet och upphäva det angripna beslutet,
—
fastställa att talan som väcktes vid förstainstansrätten ska tas upp till prövning och återförvisa målet till förstainstansrätten för att det där ska kunna prövas i sak, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna för överklagandet.
Överklagandet
13
I enlighet med artikel 119 i domstolens rättegångsregler kan domstolen, om det är uppenbart att ett överklagande inte kan tas upp till prövning eller är uppenbart ogrundat, vid varje tidpunkt, utan att inleda det muntliga förfarandet och i förekommande fall utan att delge svaranden ansökan, med referentens rapport som underlag och efter att ha hört generaladvokaten, avvisa eller ogilla detta överklagande genom motiverat beslut.
14
I förevarande fall finner domstolen att handlingarna i målet är tillräckligt klara för att överklagandet ska kunna ogillas som uppenbart ogrundat genom ett sådant motiverat beslut.
Klagandens argument
15
Klaganden har till stöd för överklagandet åberopat tre grunder.
16
Som första grund har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 19 i det angripna beslutet felaktigt ansåg sig vara den ”berörda institutionen” i den mening som avses i rättspraxis angående ursäktliga misstag, det vill säga den institution vars förhållningssätt ska ha förorsakat det aktuella misstaget. Det framgår dock klart av denna rättspraxis att den berörda institutionen alltid är den institution som upprättat den angripna rättsakten. I förevarande fall är detta kommissionen.
17
Som andra grund har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten förbigick att artikel 101.1 i förstainstansrättens rättegångsregler och artikel 3 i förordning nr 1182/71 ska tolkas på samma sätt. Förstainstansrätten fann felaktigt, i punkt 19 i det angripna beslutet, att kommissionens tolkning av artikel 3 i nämnda förordning saknade betydelse. Förstainstansrätten avfärdade denna tolkning såsom varandes ”en tolkning – som gjorts av en annan institution – av en annan bestämmelse med en annorlunda lydelse som återfinns i ett annat regelverk, vilket är tillämpligt på förfaranden vid den andra institutionen”. Enligt klaganden bör beräkningen av tidsfristerna ske på samma sätt oavsett om det är förordning nr 1182/71 eller förstainstansrättens rättegångsregler som tillämpas.
18
Som tredje grund har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten åsidosatte rättspraxis angående ursäktliga misstag genom att ha tillämpat denna på ett felaktigt och överdrivet restriktivt sätt. Samtliga förutsättningar för att det ska anses föreligga ett ursäktligt misstag är uppfyllda i det aktuella fallet. Dels förelåg extraordinära omständigheter som i en avgörande utsträckning kunde framkalla en ursäktlig villfarelse hos en enskild person, dels visade klaganden prov på den omsorg som kan krävas av en normalt underrättad person.
Domstolens bedömning
19
De tre grunderna som klaganden gjort gällande ska prövas tillsammans, eftersom de alla avser förstainstansrättens underlåtenhet att finna att det förelåg ett ursäktligt misstag i det förevarande fallet.
20
Domstolen erinrar om att i enlighet med gemenskapsrätten avseende talefrister så avses med begreppet ursäktligt misstag, som möjliggör undantag från ovannämnda frister, endast fall där det föreligger extraordinära omständigheter. Sådana omständigheter innefattar när den berörda institutionen förhållit sig på ett sätt som, i sig självt eller i avgörande utsträckning, kunnat framkalla en ursäktlig villfarelse hos en enskild person som varit i god tro och som visat prov på den omsorg som kan krävas av en normalt underrättad aktör (se bland annat dom av den 15 december 1994 i mål C-195/91 P, Bayer mot kommissionen, REG 1994, s. I-5619, punkt 26). Den stränga tillämpningen av dessa regler uppfyller kravet på rättssäkerhet och nödvändigheten av att undvika diskriminering och godtycklig behandling under den rättsliga förvaltningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den i mål 42/85, Cockerill-Sambre mot kommissionen, REG 1985, s. 3749, punkt 10, och beslut av den i mål C-239/97, Irland mot kommissionen, REG 1998, s. I-2655, punkt 7, och av den i mål C-242/07 P, Belgien mot kommissionen, REG 2007, s. I-9757, punkt 16).
21
Förstainstansrättens tillämpning av denna rättspraxis är varken felaktig eller överdrivet restriktiv. Domstolen delar förstainstansrättens bedömning att ett ursäktligt misstag inte föreligger i förevarande fall.
22
Denna rättspraxis avser visserligen med den ”berörda institutionen” den institution som fattat det angripna beslutet, i enlighet med vad klaganden riktigt har understrukit i sitt överklagande. I förevarande fall avses alltså kommissionen.
23
Emellertid finner inte domstolen att denna institution förhållit sig på ett sådant sätt som, i sig självt eller i avgörande utsträckning, kunnat framkalla en ursäktlig villfarelse hos en enskild person som varit i god tro och som visat prov på den omsorg som kan krävas av en normalt underrättad aktör.
24
Förstainstansrätten gjorde en riktig bedömning i punkterna 19 och 20 i det angripna beslutet när den konstaterade att bestämmelserna i artikel 101.1 a och 101.1 b i förstainstansrättens rättegångsregler är kristallklart utformade och inte ger upphov till några speciella tolkningssvårigheter. För att tillämpa dessa bestämmelser behöver en normalt underrättad aktör alltså inte vända sig till en annan tolkning som kommissionen gjort av en annan liknande bestämmelse, såsom artikel 3 i förordning nr 1182/71.
25
Frågan huruvida artikel 101 i förstainstansrättens rättegångsregler och artikel 3 i förordning nr 1182/71 ska tolkas på samma sätt saknar således betydelse för bedömningen av den aktuella talefristen. Förstainstansrätten handlade därmed riktigt när den avstod från att pröva denna fråga.
26
En normalt underrättad aktör skulle i vart fall inte ha valt en tolkning baserad på kommissionens tolkning av en annan förordning, då denna tolkning är uppenbart contra legem gentemot förstainstansrättens rättegångsregler, utan att åtminstone kontrollera huruvida den beräkning av fristen som följer av tolkningen är riktig.
27
Klaganden kan inte med framgång göra gällande att denne, genom att fruktlöst ha sökt bekräftelse på sin beräkning hos förstainstansrättens kansli, skulle ha visat prov på den omsorg som kan krävas av en normalt underrättad aktör. Förstainstansrätten gjorde en riktig bedömning när den i punkt 21 i det angripna beslutet konstaterade att kansliets tjänstemän varken är ålagda att eller ens har befogenhet att uttala sig om beräkningen av talefristen.
28
Förstainstansrätten gjorde även en riktig bedömning när den i punkt 19 i det angripna beslutet tillade att dess eget förhållningssätt inte hade vilselett klaganden i beräkningen av talefristen.
29
Även om inte förstainstansrätten är den ”berörda institutionen”, i enlighet med den rättspraxis som angetts ovan i punkt 20 i detta beslut, bör det understrykas att ett ursäktligt misstag kan uppkomma till följd av alla möjliga typer av extraordinära omständigheter. Ett ursäktligt misstag kan alltså uppkomma även till följd av den aktuella domstolens eget förhållningssätt, om detta har framkallat en villfarelse hos en enskild person. Förstainstansrätten agerade följaktligen helt riktigt när den kortfattat prövade en sådan möjlighet.
30
Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser någon av de tre grunder som klaganden har anfört. Överklagandet ska således ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
31
Enligt artikel 69.1 i domstolens rättegångsregler som ska tillämpas i mål om överklagande enligt artikel 118 i dessa regler, ska beslut om kostnader meddelas i det beslut genom vilket förfarandet avslutas.
32
Eftersom det förevarande beslutet har fattats innan svaranden i första instans delgetts ansökan och följaktligen också innan några kostnader hunnit uppkomma för denna part, är det tillräckligt att klaganden förpliktas att bära sin rättegångskostnad.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) ska bära sin rättegångskostnad.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.