62000CC0440_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom beslut av den 27 juni 2000 har Bundesarbeitsgericht (arbetsdomstolen) (Tyskland) med stöd av artikel 234 EG till domstolen ställt två frågor om tolkningen av rådets direktiv 94/45/EG av den 22 september 1994 om inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag för information till och samråd med arbetstagare (2) (nedan kallat direktiv 94/45 eller direktivet). Bundesarbeitsgericht har särskilt frågat huruvida de företag som är etablerade i gemenskapen har skyldighet att i det fall den centrala ledningen för en företagsgrupp är belägen utanför medlemsstaternas territorium lämna information till det företag i gruppen vars ledningsorgan med stöd av direktivet bär ansvaret för den centrala ledningen och, om så är fallet, att domstolen närmare skall ange räckvidden av denna skyldighet.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – De tillämpliga bestämmelserna i direktivet
2. I artikel 1 i direktivet föreskrivs följande:
”1. Målet med detta direktiv är att förbättra arbetstagarnas rätt till information och samråd i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag.
2. För detta ändamål skall ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande för information till och samråd med arbetstagare inrättas i alla gemenskapsföretag och alla grupper av gemenskapsföretag, vid begäran om detta enligt förfarandet i artikel 5.1, i syfte att ge information till och samråda med arbetstagarna på de villkor, på det sätt och med den verkan som framgår av detta direktiv.
...
4. Såvida ett bredare tillämpningsområde inte föreskrivs i avtalen enligt artikel 6, skall de europeiska företagsrådens befogenheter och det tillämpningsområde för informations- och samrådsförfaranden som fastställts för att nå målet i punkt 1, då det gäller ett gemenskapsföretag, omfatta samtliga verksamheter i medlemsstaterna och, då det gäller en grupp av gemenskapsföretag, alla dess verksamheter i medlemsstaterna.
...”
3. I artikel 2.1 i direktivet föreskrivs följande:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a) gemenskapsföretag: alla företag med minst 1 000 arbetstagare i medlemsstaterna och minst 150 arbetstagare i var och en av minst två medlemsstater.
b) grupp av företag: ett kontrollerande företag och dess kontrollerade företag.
c) grupp av gemenskapsföretag: en grupp av företag som kännetecknas av att den har
─ minst 1 000 arbetstagare i medlemsstaterna,
─ minst två av sina företag i olika medlemsstater,
och
─ minst ett av sina företag med minst 150 arbetstagare i en medlemsstat och minst ett annat av sina företag med minst 150 arbetstagare i en annan medlemsstat.
...
e) central ledning: den centrala ledningen i gemenskapsföretaget eller i det kontrollerande företaget i en grupp av gemenskapsföretag.
...”
4. I artikel 3.1 föreskrivs följande:
”1. I detta direktiv avses med kontrollerande företag ett företag som kan utöva ett bestämmande inflytande över ett annat företag, det kontrollerade företaget, till exempel i kraft av äganderätt, ekonomisk delaktighet eller de regler som gäller för det kontrollerande företaget.”
5. I artikel 4 i direktivet föreskrivs följande:
”1. Den centrala ledningen har ansvaret för att skapa de villkor och medel som är nödvändiga för inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande för information och samråd i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag enligt bestämmelserna i artikel 1.2.
2. Då den centrala ledningen inte ligger i en medlemsstat skall den centrala ledningens representant, som vid behov skall utses i en medlemsstat, bära det ansvar som avses i punkt 1.
Om det inte finns någon sådan representant, skall ledningen för den verksamhet eller det av företagsgruppens företag som har flest arbetstagare i någon av medlemsstaterna, bära det ansvar som avses i punkt 1.
3. I detta direktiv skall representanten eller representanterna eller, om det inte finns några sådana representanter, ledningen i punkt 2 andra stycket anses vara den centrala ledningen.”
6. I artikel 5.1 i direktivet föreskrivs följande:
”För att uppfylla målet i artikel 1.1 skall den centrala ledningen inleda förhandlingar om inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett informations- och samrådsförfarande, antingen på eget initiativ eller på skriftlig begäran av minst 100 arbetstagare eller deras representanter vid minst två företag eller verksamheter i minst två olika medlemsstater.”
7. I artikel 6.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Den centrala ledningen och det särskilda förhandlingsorganet måste förhandla i en samarbetsvillig anda i syfte att nå en överenskommelse om de närmare riktlinjerna för hur den information till och det samråd med arbetstagare som avses i artikel 1.1 skall äga rum.”
8. I artikel 11 i direktivet föreskrivs följande:
”1. Medlemsstaterna skall se till att ledningen vid ett gemenskapsföretags verksamheter och ledningen vid företag som utgör en del av en grupp av gemenskapsföretag och som är belägna inom statens territorium samt deras arbetstagarrepresentanter eller, i tillämpliga fall, deras arbetstagare uppfyller de förpliktelser som fastställs genom detta direktiv oavsett om den centrala ledningen är belägen inom medlemsstatens territorium eller inte.
2. Medlemsstaterna skall se till att företagen tillhandahåller uppgifter om det antal arbetstagare som avses i artikel 2.1 a och 2.1 c på begäran av de parter som berörs av detta direktiv.
3. Medlemsstaterna skall föreskriva lämpliga åtgärder som skall vidtas om det här direktivet inte följs. De skall särskilt säkerställa att det finns relevanta administrativa eller rättsliga förfaranden för att se till att förpliktelserna till följd av direktivet uppfylls.
...”
9. I artikel 14.1 föreskrivs slutligen följande:
”... medlemsstaterna måste vidta alla nödvändiga åtgärder så att de vid alla tillfällen kan garantera att de mål som fastställs i detta direktiv uppfylls. De skall genast underrätta kommissionen om detta.”
B – Den tyska lagstiftningen
10. Förbundsrepubliken Tyskland har införlivat direktivet genom Gesetz über Europäische Betriebsräte av den 28 oktober 1996 (lag om europeiska företagsråd, nedan kallad EBRG).(3)
11. I 1 § tredje stycket EBRG definieras begreppet
”central ledning” i ett företag eller en företagsgrupp. I 2 § andra stycket regleras däremot det fall då denna ledning befinner sig i en tredje stat. I det fall när det på medlemsstaternas territorium varken finns någon decentraliserad ledning eller någon av den centrala ledningen utsedd representant, tillgriper den tyske lagstiftaren en rättslig fiktion och reglerar frågan på ett sätt som överensstämmer med vad som föreskrivs i artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktivet.
12. I 5 § EBRG föreskrivs följande:
”1. Den centrala ledningen skall, på begäran av arbetstagarrepresentanterna, lämna information till dessa om det genomsnittliga antalet anställda och hur dessa är fördelade över medlemsstaterna, företagen och verksamheterna samt om strukturen i företaget eller gruppen av företag.
2. Ett företagsråd eller ett centralt företagsråd kan göra gällande den rätt som framgår av punkt 1 ovan gentemot den lokala ledningen i verksamheten eller företaget, som är skyldig att från den centrala ledningen inhämta den information och de handlingar som är nödvändiga för de efterfrågade upplysningarna.”(4)
II – Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen
13. Tvisten vid Bundesarbeitsgericht gäller det tyska företaget Kühne & Nagel AG & Co. KG (nedan kallat Kühne & Nagel eller det tyska företaget) mot Gesamtbetriebsrat (företagsrådet) vid detta företag.
14. Det framgår av beslutet om hänskjutande att Kühne & Nagel ingår i en grupp av gemenskapsföretag, vars centrala ledning finns i Schweiz. I gruppen i fråga har det varken inrättats något europeiskt företagsråd eller något förfarande för information till och samråd med arbetstagare i den mening som avses i artikel 1.2 i direktivet, och inte heller har arbetstagarnas försök att inrätta ett särskilt förhandlingsorgan i den mening som avses i artikel 5 i detta direktiv någonsin lyckats.
15. Av beslutet framgår även att någon underordnad ledning för Kühne & Nagel-gruppen inte finns i gemenskapen. Den centrala ledningen har heller aldrig utsett någon lokal representant i den mening som avses i artikel 4.2 första stycket i direktivet. Då det tyska företaget är det företag inom gruppen som har flest arbetstagare i medlemsstaterna bär det följaktligen, med stöd av 2 § andra stycket EBRG (artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktivet), ansvaret för den centrala ledningen. Under denna förutsättning har Gesamtbetriebsrat således begärt att Kühne & Nagel skall lämna företagsrådet den information som föreskrivs i 5 § första stycket EBRG, samt namn och adresser på de arbetstagarrepresentanter som tillsatts i de företag i gruppen som finns i andra medlemsstater.
16. Efter att Kühne & Nagel vägrat att lämna information väckte Gesamtbetriebsrat talan vid de behöriga tyska domstolarna för att få sin begäran uppfylld. Kühne & Nagel tappade målet i domstolarna i första och andra instans och överklagade därför till Bundesarbeitsgericht. Det tyska företaget har inte bestridit skyldigheten att lämna information enligt 5 § första stycket EBRG, men har hävdat att företaget inte kan uppfylla denna, eftersom den centrala ledningen i gruppen inte omfattas av gemenskapsrätten, och har vägrat att lämna företaget den ifrågavarande informationen. Den begäran om information som riktades till de andra företagen i gruppen har inte besvarats, och Kühne & Nagel förfogade inte heller själv över informationen i fråga. Gesamtbetriebsrats begäran var därför omöjlig att uppfylla och måste därför ogillas. Det tyska företaget anser dessutom att begäran om information om de arbetstagarrepresentanter som tillsatts i de andra medlemsstaterna saknar rättslig grund.
17. Den hänskjutande domstolen anser att det finns grund för Gesamtbetriebsrats krav att erhålla information enligt 5 § första stycket EBRG, men har funnit en obalans i det tyska företagets ställningstagande, eftersom det har skyldighet att överlämna denna information utan att dock förfoga över lämpliga medel för att anförskaffa informationen hos de företag i gruppen som är etablerade i de andra medlemsstaterna. För att Kühne & Nagels invändning skall kunna underkännas måste företaget alltså förfoga över dessa medel. Enligt Bundesarbeitsgericht kan svaret inte sökas i den tyska lagstiftningen, som inte har någon verkan för företag som ligger utanför Tyskland. Bundesarbeitsgericht anser dock att den ledning som på grundval av artiklarna 4.2 andra stycket och 11.1 och 11.2 i direktivet sätts i stället för den centrala ledningen kan tillerkännas en rätt till information gentemot de företag och anläggningar i gruppen som ligger i andra medlemsstater.
18. Den hänskjutande domstolen utesluter dessutom inte att det finns grund i direktivet för Gesamtbetriebsrats krav på att även erhålla information om arbetstagarrepresentanterna vid de företag i Kühne & Nagel-gruppen som är etablerade i de andra medlemsstaterna. Enligt dess mening kan denna fråga dock besvaras först när det fastställs att det finns en rätt till information för den
”fiktiva” centrala ledningen för gruppen.
19. Bundesarbeitsgericht, som är osäker på hur de tillämpliga bestämmelserna i direktivet skall tolkas, har beslutat att vilandeförklara målet och begära att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande beträffande följande frågor:
”1. Kräver rådets direktiv 94/45/EG om inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag för information till och samråd med arbetstagare, särskilt artiklarna 4 och 11, att ett företag som ingår i en företagsgrupp, vars kontrollerande företag är etablerat utanför gemenskapen, är skyldigt att till det företag som enligt artiklarna 4.2 andra stycket och 4.3 i direktivet anses vara den centrala ledningen utlämna information om det genomsnittliga antalet anställda, deras fördelning i medlemsstaterna, företagets verksamheter och de kontrollerade företagens verksamheter samt detta företags och de kontrollerade företagens struktur?
2. För det fall den första frågan besvaras jakande:Omfattar informationsskyldigheten också namn och adress på de arbetstagarrepresentanter vilka skall delta som ombud för arbetstagarna i företaget eller i de kontrollerade företagen vid inrättande av ett särskilt förhandlingsorgan enligt artikel 5 i direktivet eller vid inrättande av ett europeiskt företagsråd?”
III – Förfarandet vid domstolen
20. I det skriftliga skedet av förfarandet har Gesamtbetriebsrat, Kühne & Nagel, Förbundsrepubliken Tyskland, Konungariket Sverige och Europeiska gemenskapernas kommission inkommit med yttranden till domstolen. Den tyska och den svenska regeringen, samt kommissionen, har därefter besvarat de skriftliga frågor som domstolen har ställt till dem. Gesamtbetriebsrat, Kühne & Nagel och kommissionen har dessutom närvarat vid förhandlingen den 15 januari 2002.
IV – Rättslig bedömning
A – Den första tolkningsfrågan
1. Sammanfattning av de yttranden som ingivits till domstolen
21. Kühne & Nagel har framför allt bestridit att förbindelserna mellan den centrala ledningen och de andra företagen i gruppen kan fastställas på grundval av direktivet. I förevarande fall är det emellertid fråga om en rent
”fiktiv” ledning, som fastställts genom lag i stället för den verkliga ledningen. Denna rättsliga fiktion innebär dock inte att den
”fiktiva” centrala ledningen ges en befogenhet gentemot systerföretagen, som är självständiga, och således inte heller möjlighet att erhålla information från dessa, särskilt som denna information kan vara konfidentiell. Inte heller kan en sådan befogenhet härröra från nationella bestämmelser om införlivande av direktivet. Enligt Kühne & Nagel är det dock inte nödvändigt att, för att säkerställa direktivets ändamålsenliga verkan, äventyra oberoendet av de enskilda företagen i gruppen, utan det räcker att tillerkänna arbetstagarrepresentanterna en rätt till information gentemot varje företag i gruppen. Enligt Kühne & Nagel skall frågan därför besvaras nekande.
22. Gesamtbetriebsrat, den tyska och den svenska regeringen har föreslagit ett rakt motsatt svar. Gesamtbetriebsrat anser i synnerhet att arbetstagarrepresentanternas rätt till information kan säkerställas endast under förutsättning att den
”fiktiva” centrala ledningen själv har en rätt till information gentemot de andra företagen i gruppen som är etablerade i medlemsstaterna. I motsatt fall är det inte möjligt att fullfölja direktivets mål. Enligt Gesamtbetriebsrat framgår det av artikel 11 i direktivet att det i direktivet läggs stor vikt vid att rättigheterna enligt direktivet får ett verkl igt och effektivt genomförande. Att direktivet inte följs på grund av att de andra företagen i gruppen vägrar att samarbeta skall således bestraffas genom lämpliga rättsliga åtgärder.
23. Enligt den tyska och den svenska regeringen följer en sådan rättighet, förutom av principen om den ändamålsenliga verkan av direktivet, av artiklarna 4.1 och 6.1 i detta. I dessa artiklar förutsätts nämligen en skyldighet till samarbete inom gruppen mellan den centrala ledningen och de andra företagen som är etablerade i medlemsstaterna. Den centrala ledningens rätt till information bör enligt dessa regeringar dessutom följa av den skyldighet till information som enligt artikel 11.2 i direktivet åläggs alla företag i gruppen, eftersom det är den centrala ledningen som samordnar dessa företag i samband med inrättandet av det europeiska företagsrådet. Av själva texten i direktivet framgår dessutom att de mekanismer för information och samråd som föreskrivs i denna avser alla företag i gruppen, varför dessa är skyldiga att samarbeta för att målen i direktivet skall kunna uppnås. Den svenska regeringen har tillagt att det ankommer på medlemsstaterna att reglera hur denna skyldighet skall säkerställas.
24. Kommissionen har medgett att det av artiklarna 4 och 11 i direktivet kan följa en rätt för den
”fiktiva” centrala ledningen att erhålla information från andra företag i gruppen, men har betvivlat att detta är ett lämpligt medel för att i allmänhet säkerställa en ändamålsenlig verkan av direktivet. Kommissionen har pekat på de svårigheter som den
”fiktiva” centrala ledningen skulle möta om den åberopade en sådan rättighet, i första hand på grund av att den inte kan känna till hela gruppens sammansättning, och således inte vara i stånd att peka ut alla företag eller anläggningar som berörs av tillämpningen av direktivet. Dessutom skulle det vidare vara nödvändigt att, för att göra det möjligt för den
”fiktiva” centrala ledningen att på ett ändamålsenligt sätt kunna åberopa denna rätt till information gentemot de andra företagen i gruppen, framför allt om de är belägna i olika medlemsstater, nationellt föreskriva särskilda bestämmelser i detta hänseende i samband med åtgärderna för införlivande av direktivet.
25. Kommissionen har därför föreslagit att problemet skall angripas ur en annan synvinkel som enligt kommissionens bedömning ligger närmare direktivets ordalydelse och struktur. Kommissionen har utgått från förutsättningen att den centrala ledningen, även om den är belägen i en tredje stat, inte kan undandra sig att följa direktivet i vad avser de företag och anläggningar i gruppen som däremot befinner sig på medlemsstaternas territorium, på vilket den således måste säkerställa den rätt till information för arbetstagare som föreskrivs i direktivet. Det åligger den centrala ledningen att tillhandahålla den
”fiktiva” ledningen, som enligt direktivet bär ansvaret härför, den information som arbetstagarna begär. Den centrala ledningens vägran till samarbete innebär enligt kommissionen, långt ifrån att den
”fiktiva” ledningen fritas från detta ansvar, tvärtom att den har att tillämpa åtgärderna enligt artikel 11.3 i direktivet. Även om det sker på indirekt väg kommer man på så sätt att bestraffa den centrala ledningens, och i sista hand gruppens i sin helhet, underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet. I förevarande fall finns det enligt kommissionen avslutningsvis således inget som hindrar att Kühne & Nagel förpliktas att lämna den begärda informationen och eventuellt underkastas de tvångsåtgärder som föreskrivs i den tyska lagstiftningen för det fall att denna skyldighet inte iakttas.
2. Bedömning
26. I detta förfarande skall domstolen för andra gången avgöra frågan om arbetstagares rätt att erhålla information i syfte att inrätta ett europeiskt företagsråd i den mening som avses i direktiv 94/45. Den första gången skedde detta i målet Bofrost (5) . Det var där fråga om att fastställa huruvida arbetstagare kan åberopa artikel 11.2 i direktivet för att erhålla information av ett företag som tillhör en grupp, när den centrala ledningen för denna grupp ännu inte har fastställts. Den fråga som denna gång ställts till domstolen avser däremot det fall att den centrala ledningen för gruppen är känd, men befinner sig utanför medlemsstaternas territorium, och det ansvar som åläggs den kommer i den mening som avses i artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktivet att bäras av en
”fiktiv” central ledning. Den nationella domstolen vill således få klarlagt på vilket sätt det genom direktivet, även i detta fall, säkerställs att arbetstagarnas rätt till information gentemot den centrala ledningen verkligen kan göras gällande.
27. Såsom har framgått har Kühne & Nagel inte bestridit arbetstagarnas rätt att erhålla information i den mening som avses i direktivet. Företaget har dock invänt att det i sin egenskap av
”fiktiv” central ledning för gruppen inte kan säkerställa att denna rätt iakttas utan samarbete med den verkliga centrala ledningen och de andra företagen i gruppen. Den hänskjutande domstolen har därför frågat huruvida det kan tänkas att det, för att övervinna detta hinder, i det tyska företaget skulle finnas en sådan motsvarande rätt till information gentemot de företag i gruppen som ligger i medlemsstaterna, som är grundad på artiklarna 4 och 11 i direktivet.
28. För att besvara frågan kan det först och främst erinras om att målet med direktivet, såsom framgår av artikel 1 i detta, är att förbättra arbetstagarnas rätt till information och internationellt samråd i företag och grupper av företag som är verksamma i två eller flera medlemsstater. I direktivet föreskrivs att det i företag och grupper där det begärs skall inrättas ett europeiskt företagsråd eller ett annat förfarande som likaså är lämpligt för att fullfölja detta mål. I artikel 1 i direktivet anges även att detta avser hela gemenskapsföretaget eller, i det fall det gäller en företagsgrupp, alla de företag som ingår i gruppen och som är belägna i medlemsstaterna och som därför berörs av införlivandet av direktivet.(6)
29. Det skall även erinras om att det system som anges i direktivet vilar på den roll som den centrala ledningen för företaget eller gruppen av gemenskapsföretag har. I sin egenskap av faktiskt beslutscentrum för företaget eller gruppen (artiklarna 2.1 e och 3.1) ges den centrala ledningen enligt artikel 4.1 i direktivet det primära ansvaret för att fullfölja direktivets mål.
”Principen om den centrala ledningens ansvar” skall därför enligt olika författare anses vara en av direktivets ledande principer.(7) Såsom för övrigt framgår av artikel 4.1 är den centrala ledningens ansvar mycket omfattande och innefattar samtliga villkor och medel som krävs för att genomföra arbetstagarnas mekanismer för information och samråd enligt direktivet. Detta ansvar innefattar skyldigheten att med alla tillgängliga medel bemöta alla krav som kan uppkomma till följd av inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande för information och samråd för arbetstagarna i den mening som avses i direktivet, med den enda begränsningen att den verksamhet som begärs av den centrala ledningen faktiskt skall vara
nödvändig
för detta ändamål.
30. Det framgår av det ovan anförda att den centrala ledningen, såvitt här är av intresse, har skyldigheten att skapa alla villkor och materiella och logistiska medel för att förhandlingarna med arbetstagarnas representanterna skall kunna genomföras på rätt sätt,(8) och att, till att börja med, möjliggöra att ett särskilt förhandlingsorgan enligt artikel 5.2 i direktivet inrättas. Men framför allt framgår därav att den centrala ledningen är skyldig att lämna arbetstagarna all nödvändig information för att förhandlingarna skall kunna inledas och slutföras väl, samt, i förekommande fall, för att ett europeiskt företagsråd enligt artikel 7 i direktivet skall kunna inrättas, när förutsättningarna härför finns.(9)
31. Sedan detta klarlagts skall jag nu påpeka att mekanismerna för arbetstagarnas information och samråd, såsom följer av fjortonde skälet(10) och av artikel 11.1 i direktivet, skall genomföras korrekt i företaget eller gruppen av gemenskapsföretag oavsett om den centrala ledningen är belägen på medlemsstaternas territorium eller inte. För att på så sätt hindra att en eventuell etablering av den centrala ledningen i en tredje stat utgör hinder för att målen med direktivet fullföljs, har genom artikel 4 ett system inrättats för att bemöta en sådan situation. Såsom har framgått anges nämligen i artikel 4.2 att den centrala ledningen skall utse en representant i en medlemsstat och, om det inte finns någon sådan representant, skall
”ledningen för ... det av företagsgruppens företag som har flest arbetstagare i någon av medlemsstaterna, bära det ansvar som avses i punkt 1”. Under alla förhållanden föreskrivs i artikel 4.3 att den utsedda representanten eller, om någon sådan inte finns, den
”fiktiva” ledningen
”i detta direktiv skall ... anses vara den centrala ledningen”.(11) Härav följer att det ansvar som direktivet i båda fallen ålägger den centrala ledningen i sin helhet överförs på den
”fiktiva” ledningen, vilken således skall ha samma skyldigheter som den centrala ledningen och på samma sätt som denna ansvara för att skyldigheterna uppfylls.
32. Jag måste erinra om att ett synsätt som inte skiljer sig mycket från det ovannämnda återfinns i andra direktiv som antagits inom ramen för gemenskapslagstiftningen om socialpolitik. Jag syftar särskilt på såväl gemenskapsdirektivet om kollektiva uppsägningar(12) som på direktivet om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag. Det sistnämnda direktivet åberopades även av den svenska regeringen i dess yttrande till domstolen.(13) Genom en uttrycklig föreskrift i dessa direktiv skall skyldigheterna för arbetsgivarna att vid kollektiva uppsägningar eller överlåtelse av företag i god tid informera eller samråda med arbetstagarna gälla, oavsett om de hänförliga besluten har fattats av arbetsgivaren eller av ett företag som kontrollerar arbetsgivaren. För att det skall säkerställas att dessa skyldigheter uppfylls innehåller direktiven i fråga därför föreskrifter om att arbetsgivarens ansvar inte skall upphöra att gälla på grund av det förhållandet att det företag som kontrollerar honom inte har lämnat nödvändig information.(14)
33. Invändningar har, såsom framgått, dock framförts om att det av den
”fiktiva” centrala ledningen inte kan krävas att den helt och fullt skall iaktta skyldigheterna enligt artikel 4.1 i direktivet, eftersom den, till skillnad från den verkliga centrala ledningen, inte har de befogenheter för ledning och samordning av gruppen som krävs för detta ändamål. Detta är uppenbarligen även stötestenen för den hänskjutande domstolen som just har frågat huruvida man, för att ge den
”fiktiva” centrala ledningen möjlighet att uppfylla sin informationsskyldighet enligt artikel 4.1, av direktivet kan dra slutsatsen att denna ledning har rätt att av de andra företagen i gruppen erhålla den information som krävs för detta. Den hänskjutande domstolen har härvid särskilt hänvisat till bestämmelserna i artikel 11.2 i direktivet. Såsom har framgått åläggs gemenskapsföretagen enligt dessa bestämmelser en informationsskyldighet.
34. Innebörden av bestämmelsen i artikel 4.2 och 4.3 i direktivet har enligt min mening inte uppfattats i invändningen. Det är nämligen sant att systemet i direktivet grundats på de befogenheter att leda och samordna som den (verkliga) centrala ledningen för företaget eller gruppen har, och således på dess ledande maktställning inom företaget eller gruppen. Det är emellertid också sant att man genom direktivet, utan att på något sätt göra anspråk på att omdefiniera företagets eller gruppens inre ordning, har sökt att förhindra att företaget eller gruppen, genom att lägga den centrala ledningen utanför gemenskapen, kringgår sina skyldigheter enligt direktivet. Enligt artikel 4.2 och 4.3 är den
”fiktiva” ledningen i detta syfte troligen likställd med den verkliga ledningen, och det ansvar som föreskrivs för denna skjuts över på den
”fiktiva” ledningen. Härav följer, såsom även kommissionen har påpekat, att den
”fiktiva” centrala ledningens eventuella underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 4.1, i enlighet med artiklarna 11.1 och 14 i direktivet, skall bestraffas av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna, på exakt samma sätt som underlåtenhet av den centrala ledningen i gruppen skulle bestraffas, särskilt genom sådana
”administrativa eller rättsliga förfaranden för att se till att förpliktelserna till följd av direktivet uppfylls” som föreskrivs i artikel 11.3.
35. Detta innebär givetvis inte att man förbiser att det dock är den verkliga centrala ledningen som har medlen och instrumenten för att vidta alla de åtgärder som krävs för att iaktta skyldigheterna enligt direktivet. Avsikten med presumtionen att den
”fiktiva” centrala ledningen är ansvarig och att sanktionssystemet följaktligen skall tillämpas på denna är emellertid just att utöva påtryckning på den verkliga centrala ledningen, så att den i gruppens intresse ser till att den
”fiktiva” centrala ledningen kan uppfylla dessa skyldigheter. Att således hävda att det inte föreligger något ansvar för den
”fiktiva” centrala ledningen, om den verkliga centrala ledningen inte vill samarbeta, innebär således att den verkliga centrala ledningen uppmuntras att inte vidta de åtgärder som krävs för att skyldigheterna enligt direktivet skall kunna iakttas och slutligen således att syftet med bestämmelsen i artikel 4.3 kringgås. Det innebär med andra ord att en bekväm förevändning erbjuds för att, genom etablering av den centrala ledningen utanför gemenskapen, omintetgöra direktivets ändamålsenliga verkan.
36. Enligt min mening kan den hänskjutande domstolens inställning dock diskuteras. Den har nämligen funnit att den inte kan bestraffa Kühne & Nagels underlåtenhet att iaktta skyldigheten att lämna arbetstagarna information utan att detta företag tillerkänns en motsvarande rätt till information gentemot de andra företagen i gruppen. En liknande inställning skulle nämligen ändra meningen och syftet med de aktuella bestämmelserna, eftersom ansvaret för införlivande av direktivet flyttas över från den centrala ledningen till andra företag i gruppen. Samtidigt skulle den centrala ledningens skyldigheter, om inte helt tömmas på sitt innehåll, flyttas ned till ett andra plan, medan hela det system som inrättats genom direktivet just ligger till grund för denna, eftersom det endast är den centrala ledningen som direkt eller indirekt kan säkerställa att systemet tillämpas fullt ut och effektivt.
37. Mer specifikt måste jag därefter notera att den informationsskyldighet som enligt artikel 11.2 i direktivet åläggs de enskilda företagen, på grund av dess specifika och begränsade roll, enligt min mening inte är lämplig för att uppfylla de krav som den hänskjutande domstolen har åberopat. Såsom framgår av ordalydelsen i denna bestämmelse är nämligen avsikten med informationsskyldigheten enligt direktivet uteslutande att ge arbetstagarna möjlighet att fastställa huruvida direktivet är tillämpligt på det företag eller den företagsgrupp där de är anställda eller inte, och eventuellt peka ut den centrala ledningen för gruppen. Vidare vänder sig bestämmelsen utan åtskillnad till företagen, beaktade var för sig, utan att hänvisa varken till central ledning eller till begreppet
”företag eller grupp av gemenskapsföretag” och hänvisar till sådan begäran om information som i allmänhet ställs av
”de parter som berörs av detta direktiv”. Den angivna skyldigheten avser skyldigheten enligt detta uteslutande uppgifter om
”det antal arbetstagare [anställda i företaget eller i gruppen] som avses i artikel 2.1 a och c” i direktivet, det vill säga just de uppgifter som gör det möjligt att avgöra om företaget eller gruppen är gemenskapsföretag eller inte.(15)
38. Sedan det väl fastställts att företaget eller gruppen omfattas av direktivets tillämpningsområde, är det den centrala ledningen som med stöd av det allmänna ansvar som följer av den ovannämnda artikel 4.1 har skyldighet att till arbetstagarna lämna all den information som krävs för inrättandet av det europeiska företagsrådet, självfallet inbegripet den information som varje företag i gruppen enligt artikel 11.2 skall lämna i fråga om de särskilda förhållanden som rör detta. Vart och ett av dessa företag är på så sätt fortfarande skyldiga att på begäran lämna information enligt bestämmelsen, men detta har ingen betydelse för den centrala ledningens ansvar som, såsom fastställts i artikel 4.1 men inte i artikel 11.2 i direktivet, varken ersätts eller begränsas. Detta ansvar är således fortfarande till sitt innehåll och till sin allmänna räckvidd ett totalt och fullständigt ansvar, på samma sätt som den
”fiktiva” centrala ledningens ansvar, efter vad som sagts ovan, även fortsatt är ett totalt och fullständigt ansvar.
39. Frånsett detta måste jag notera att den lösning som innebär att den
”fiktiva” centrala ledningen ges en rätt till information gentemot de andra företagen i gruppen, även om dess praktiska genomförande ─ såsom visats utförligt under förfarandet vid domstolen ─ inte kan ske utan svårighet, säkert kan ha som funktion att säkerställa att arbetstagaren får tillgång till den information som krävs för att inrätta ett europeiskt företagsråd. På ett mer allmänt plan kan denna lösning dock inte helt och hållet säkerställa att mekanismerna för information och samråd enligt direktivet verkligen genomförs. Det räcker att nämna att om man inte vill ingripa i ordningen för de rättsliga och organisatoriska förbindelserna mellan företagen i gruppen ─ även om det europeiska företagsrådet inrättas ─ är samarbetet i den verkliga centrala ledningen för gruppen fortfarande nödvändigt för att säkerställa att detta fungerar väl. Det är nämligen uppenbart att det endast är den verkliga centrala ledningen som på ett ändamålsenligt sätt kan informera och samråda med rådet om den allmänna situationen och om gruppens möjligheter, samt om sådana strategiska beslut som, såsom anges i direktivet, kan inverka väsentligt på arbetstagarnas intressen,(16) medan den
”fiktiva” centrala ledningen inte kan samla in de uppgifter som krävs för detta från de andra företagen i gruppen.
40. Avslutningsvis anser jag att den första frågan skall besvaras så, att i det fall den centrala ledningen för företagsgrupper finns utanför medlemsstaternas territorium är det den ledning som, i den mening som avses i artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktivet, sätts i den centrala ledningens ställe som skall se till att all den information som krävs för att inrätta ett europeiskt företagsråd, eller ett förfarande för information till och samråd med arbetstagare över gränserna, görs tillgänglig för de interna organ för arbetstagarrepresentanter som begär detta. Det ankommer på medlemsstaterna att säkerställa att denna skyldighet uppfylls i enlighet med artiklarna 11.1, 11.3 och 14 i direktivet.
B – Den andra tolkningsfrågan
41. Med denna fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida skyldigheten till information enligt direktivet även avser namn och adress på arbetstagarrepresentanter som skall delta vid inrättandet av ett särskilt förhandlingsorgan enligt artikel 5 i direktivet eller vid inrättandet av ett europeiskt företagsråd. Med hänsyn till det svar som jag föreslagit på den första frågan måste även den andra frågan besvaras.
42. Beträffande denna fråga erinrar jag först och främst om att information om namn och adress på arbetstagarrepresentanterna enligt Kühne & Nagel inte ingår i direktivets tillämpningsområde, eftersom den informationen går utöver vad som är nödvändigt för inrättandet av ett europeiskt företagsråd. Kommissionen har intagit en liknande ställning och tillagt att skyldigheten att lämna information just av detta skäl inte heller kan härledas från skyldigheten enligt direktivet till lojalt samarbete mellan företagen och arbetstagarna eller deras representanter. Gesamtbetriebsrat och den tyska regeringen anser däremot att informationen i fråga ingår i den information som är nödvändig för inrättandet av ett europeiskt företagsråd och således omfattas av tillämpningsområdet för direktivet.
43. Enligt min mening är allt som kan sägas i detta avseende att det vid bedömningen av informationsskyldighetens räckvidd skall beaktas huruvida den begärda informationen är nödvändig för syftet att inrätta ett europeiskt företagsråd.(17) Jag anser dock inte att det ankommer på domstolen utan på den hänskjutande domstolen att på grundval av alla uppgifter den förfogar över fastställa huruvida informationen som frågan gäller i förevarande fall har denna nödvändiga karaktär. Jag tillägger endast att eftersom den ifrågavarande informationsskyldigheten ankommer på den centrala ledningen ─ på grund av det allmänna ansvaret som enligt artikel 4.1 i direktivet tilldelas denna ─ följer det härav att samma skyldighet av ovan angivna skäl ankommer även på den ledning som enligt artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktivet sätts i stället för den centrala ledningen.
44. Jag anser således att den andra frågan skall besvaras så, att den centrala ledningen för gruppen eller, i förekommande fall, den ledning som enligt artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktiv 94/45 skall bära dess ansvar, är skyldig att lämna de arbetstagarrepresentanter som begär detta information om namn och adress på arbetstagarrepresentanterna för de företag som ingår i en företagsgrupp, såvida denna information är nödvändig för inrättandet av ett europeiskt företagsråd i denna grupp.
V – Förslag till avgörande
45. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag därför att domstolen skall besvara de frågor som Bundesarbeitsgericht ställt i beslut av den 27 juni 2000 på följande sätt:
1) Artiklarna 4 och 11 i rådets direktiv 84/45/EG av den 22 september 1994 om inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag för information till och samråd med arbetstagare skall tolkas så, att i det fall den centrala ledningen för företagsgrupper finns utanför medlemsstaternas territorium är det den ledning som, i den mening som avses i artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktivet, sätts i den centrala ledningens ställe som skall se till att all den information som krävs för att inrätta ett europeiskt företagsråd, eller ett förfarande för information till och samråd med arbetstagare över gränserna, görs tillgänglig för de interna organ för arbetstagarrepresentanter som begär detta. Det ankommer på medlemsstaterna att säkerställa att denna skyldighet uppfylls i enlighet med artiklarna 11.1, 11.3 och 14 i direktivet.
2) Den centrala ledningen för gruppen eller, i förekommande fall, den ledning som enligt artikel 4.2 andra stycket och 4.3 i direktiv 94/45 skall bära dess ansvar, är skyldig att lämna de arbetstagarrepresentanter som begär detta information om namn och adress på arbetstagarrepresentanterna för de företag som ingår i en företagsgrupp, såvida denna information är nödvändig för inrättandet av ett europeiskt företagsråd i denna grupp.
(1) .
(2)  –	EGT L 254, s. 64; svensk specialutgåva, område 5, volym 6, s. 160. Artikel 2.2 i avtalet om socialpolitik, som är bilaga till protokoll nr 14 till EG-fördraget, har legat till grund för direktivet som ursprungligen inte var tillämpligt på Förenade kungariket. Direktivets tillämpning har därefter, genom direktiv 97/74/EG (EGT L 10, 1998, s. 22), utvidgats till att omfatta denna medlemsstat.
(3)  –	BGBl. 1996 I, s. 1548.
(4)  – Fri översättning.
(5)  –	Dom av den 29 mars 2001 i mål C-62/99, Bofrost (REG 2001, s. I-2579).
(6)  –	Se även elfte, tolfte och fjortonde skälet till direktivet. Jag erinrar vidare om att i direktivet även det fall beaktas i vilket en grupp av gemenskapsföretag omfattar en eller flera undergrupper av gemenskapsföretag eller ett eller flera gemenskapsföretag. Enligt artikel 1.3 i direktivet skall ett europeiskt företagsråd inrättas på företagsgruppsnivå, såvida något annat inte avtalats mellan arbetsmarknadens parter.
(7)  –	Se särskilt J. Leite, L. Fernandes, L. Amado, J. Reis,
Conselhos de impresa europeus, Comentários à directiva 94/45/EG, Lissabon 1996 (särskilt s. 32). I fråga om den centrala ledningens roll, jfr även B. Teyssié, Le comité d’entreprise européen, Paris 1997 (särskilt s. 199), samt C. Gulotta,
Le relazioni industriali nelle imprese multinazionali. I diritti d’informazione e di consultazione dei lavoratori nell’Unione europea e nel diritto internazionale, Milano 2002 (särskilt s. 132).
(8)  –	Det skall noteras att enligt artikel 5.6 i direktivet skall
”(a)lla kostnader i samband med ... förhandlingar ... bäras av den centrala ledningen så att det särskilda förhandlingsorganet kan utföra sina uppgifter på lämpligt sätt”.
(9)  –	Det europeiska företagsrådet skall med stöd av artikel 7 i direktivet inrättas även om det inte finns något avtal mellan parterna, särskilt om den centrala ledningen vägrar att inleda förhandlingar inom sex månader efter det att begäran inlämnats av arbetstagarna, eller om ett avtal inte har kunnat slutas inom tre år från denna begäran. Befogenheterna och sammansättningen av det på detta sätt inrättade rådet regleras av den tillämpliga nationella lagstiftningen, i enlighet med
”tilläggsföreskrifterna” i bilagan till direktivet.
(10)  –	Jag erinrar om att enligt fjortonde skälet till direktivet måste
”(d)e mekanismer för information till och samråd med arbetstagare i sådana företag eller grupper av företag ... omfatta ett företags hela verksamhet eller, i förekommande fall, en företagsgrupps samtliga företag inom medlemsstaterna, oavsett om företaget eller företagsgruppens kontrollerande företag har sin centrala ledning innanför eller utanför medlemsstaternas territorium”.
(11)  –	För att underlätta framställningen skall jag i det följande endast redogöra för fallet med den
”fiktiva ledningen”, det vill säga det fall i vilket den centrala ledningens ansvar skall bäras av
”ledningen ... för det av företagsgruppens företag som har flest arbetstagare i någon av medlemsstaterna”. Det är dock uppenbart att synpunkterna i detta avseende även gäller det fall i vilket detta ansvar bärs av en representant som utsetts av den centrala ledningen belägen i en tredje stat.
(12)  –	Rådets direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar (EGT L 225, s. 16).
(13)  –	Rådets direktiv 77/187/EEG av den 14 februari 1977 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av verksamheter (EGT L 61, s. 26; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 91), i ändrad lydelse enligt direktiv 98/50/EG (EGT L 201, s. 88). Detta direktiv har därefter upphävts genom direktiv 2001/23/EG (EGT L 82, s. 16).
(14)  –	Vad avser kollektiva uppsägningar, se artikel 2.4 i direktiv 98/59. Vad däremot avser överlåtelse av företag, se artikel 6.4 i direktiv 77/187, vars innehåll har återgivits ordagrant i artikel 7.4 i direktiv 2001/23.
(15)  –	Domstolen har enligt min mening inte fört ett annorlunda resonemang i domen i det ovannämnda målet Bofrost. Domstolen har i denna dom fastställt räckvidden av den ifrågavarande skyldigheten så att den innebär att
”de skyldigheter som föreskrivs i [direktivet] skall uppfyllas på ett sätt som gör det möjligt för de berörda arbetstagarna eller deras representanter att få tillgång till den information som är nödvändig för att de skall kunna bedöma huruvida de har rätt att begära att förhandlingar inleds samt, i förekommande fall, på ett korrekt sätt formulera sin begäran i detta hänseende” (punkt 38). Jag erinrar härvid om att denna dom avsåg en tvist där det kontrollerande företaget inom företagsgruppen, och således den centrala ledningen i direktivets mening, ännu inte hade fastställts.
(16)  –	Se särskilt punkterna 2 och 3 i
”tilläggsföreskrifterna” i bilagan till direktivet (se även fotnot 9 ovan).
(17)  –	Jag erinrar dock i detta avseende om att enligt artikel 8.2 i direktivet kan
”(i) särskilda fall och på de villkor och med de begränsningar som fastställs i nationell lagstiftning” den centrala ledningen vägra att vidarebefordra information som
”utifrån objektiva kriterier allvarligt skulle skada eller vara till förfång för de berörda företagens verksamhet”.