62003CC0028_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i 73/239/EGK első tanácsi irányelv 15. és 16. cikkének, valamint a közvetlen életbiztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1979. március 5-i 79/267/EGK első tanácsi irányelv 17. és 18. cikkének értelmezése
–
Biztonsági tőke tekintetében munkabér és egyéb bérjellegű juttatás elsőbbségét biztosító nemzeti jogszabály
–
Összeegyeztethetőség
”
I – Bevezetés
1. A jelen ügyben a Symvoulio tis Epikrateias (görög államtanács) előzetes döntéshozatal céljából a nemzeti jogszabályoknak a közösségi biztosítási irányelvekkel(2) való összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé, amely előbbi jogszabályok előírják, hogy a biztosítóintézet fizetésképtelensége esetén a munkavállalóknak a biztosítóintézetekkel szembeni követelései elsőbbséget élveznek a biztosított személyek kárigényeivel szemben. Bár e kérdéssel egy 2001-es irányelv(3) külön foglalkozik, úgy tűnik, hogy ez nem jutott a kérdést előterjesztő bíróság tudomására, valószínűleg azért, mert az alapeljárásban az ügy alapjául szolgáló tények megtörténte megelőzte az irányelv elfogadását.
II – Jogi háttér
A – Közösségi szabályozás
2. A biztosítási szolgáltatások belső piacát az egyrészt az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításokra, másrészt az életbiztosításokra vonatkozó irányelvek három generációja fokozatosan valósította meg. A kétfajta biztosítás szabályozása ugyanazokon az alapelveken nyugszik. Az első az egyszeri engedélyezés elve, amelynek tartalma kettős: 1) a belső piacon a biztosítási szolgáltatások nyújtása tagállami engedélyhez kötött és 2) az engedély megléte elegendő ahhoz, hogy ezeket a szolgáltatásokat a Közösség teljes területén nyújthassák. A második elv a székhely szerinti állam ellenőrzésének elve, amely azt jelenti, hogy a biztosítási szolgáltatások nyújtója kizárólag annak a tagállamnak a felügyelete alá tartozik, amelyben a székhelye található.
3. A biztosítási irányelvek vonatkozó rendelkezései – amelyek jelen ügyben relevánsak ‑ a biztosítóintézetek pénzügyi stabilitását célzó előírások: a 92/49 irányelvvel módosított 73/239 irányelv 15., 16. és 22. cikkei, és a 92/96 irányelvvel módosított 79/267 irányelv párhuzamos rendelkezései, a 17., 18. és 26. cikkek. Mivel a nem életbiztosítási és az életbiztosítási irányelvek rendelkezéseinek megfogalmazása szinte azonos, és az előzetes döntéshozatalra utalt kérdésre adandó válasz nem függ a pontos megfogalmazástól, az előbbi előírásainak idézésére szorítkozom.
4. A 73/239 irányelv 15. cikkének (1) és 16. cikkének (1) bekezdését ‑ amelyeket annak idején szinte azonos szöveggel alkották meg ‑ úgy rendelkeznek, hogy a székhely szerinti tagállamnak elő kell írnia a biztosítóintézetek számára, hogy megfelelő biztosítástechnikai tartalékokat képezzenek és megfelelő szavatoló tőkével rendelkezzenek teljes üzleti tevékenységük tekintetében.
5. A 22. cikk (1) bekezdése alapján a székhely szerinti tagállam illetékes hatósága által megadott engedélyt bizonyos esetekben vissza lehet vonni. Ebben az esetben a székhely szerinti tagállam felügyelő hatóságának többek között minden szükséges intézkedést meg kell tennie a biztosítottak érdekeinek védelmében, különösen pedig korlátoznia kell a vállalkozás eszközei feletti szabad rendelkezést.
6. Bár a Symvoulio tis Epikrateias nem hivatkozott rá, megemlítendő a 2001/17 irányelv, mivel az az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolásához fontos segítséget nyújt. Az irányelv 10. és 11. cikke a következőképpen szól:
„10. cikk
A biztosítási kárigények kezelése
(1) A tagállamok kötelesek biztosítani, hogy a biztosítási kárigények elsőbbséget élvezzenek a biztosítóintézettel szembeni egyéb követelésekkel szemben az alábbi módszerek egyikének vagy mindkettőnek megfelelően:
a) a biztosítási kárigények a biztosítástechnikai tartalékokat képviselő eszközök tekintetében abszolút elsőbbséget élveznek bármilyen más, a biztosítóintézettel szembeni igénnyel szemben;
b) a biztosítási kárigények a biztosítóintézet összes eszköze tekintetében elsőbbséget élveznek minden más, a biztosítóintézettel szembeni igénnyel szemben a következők esetleges kivételével:
i. a munkavállalók munkaszerződésekből és munkaviszonyból származó követelései;
ii. …
(2) Az (1) bekezdésben foglaltak sérelme nélkül a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a felszámolási eljárás során felmerülő költségek egésze vagy egy része elsőbbséget élvezzen a biztosítási kárigényekkel szemben a nemzeti jogszabályaikban meghatározott módon.
(3) …
11. cikk
Átruházás valamely garanciarendszerre
A székhely szerinti tagállam rendelkezhet úgy, hogy ahol a biztosítási hitelezők jogait az ilyen tagállamban létrehozott garanciarendszerre ruházták át, az ilyen rendszer követelései ne élvezzék a 10. cikk (1) bekezdésében foglalt rendelkezések előnyeit.”
B – A görög jog
7. A biztosítási irányelveket a magánbiztosítókról szóló 400/1970 törvényerejű rendeletet módosító 118/1985 és 252/1996 elnöki rendelet ültette át a görög jogba.
8. A törvényerejű rendelet 3. cikke előírja, hogy a biztosítóintézetek görögországbeli működése a kereskedelmi miniszter határozatával megadott engedélyhez kötött. A cikk tartalmazza azokat a körülményeket is, amelyek megléte esetén az engedélyt vissza lehet vonni. A rendelkezés (7) bekezdése alapján „a biztosítóintézet működési engedélyének végleges visszavonása automatikusan magával vonja a biztosítóintézet alapítási engedélyének visszavonását és az intézet felszámolását”.
9.  A törvényerejű rendelet 7. cikke előírja, hogy „a Görögországban székhellyel rendelkező biztosítóintézeteknek (…) biztosítástechnikai tartalékot kell képezniük mindazon biztosítások tekintetében, amelyeket fióktelepek útján vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága körében Görögországban vagy más tagállamban kötöttek”. A biztosítástechnikai tartalékokat egyenértékű vagy ugyanabban a pénznemben kifejezett eszközöknek kell fedezniük.
10. Ezen túlmenően a törvényerejű rendelet 8. cikkének (1) bekezdése elrendeli, hogy a Görögországban székhellyel rendelkező biztosítóintézeteknek biztonsági tőkét kell képezniük Görögországban, az Európai Unió vagy az Európai Gazdasági Térség valamely tagállamában, amelyekhez vagyoni eszközöket rendelnek azzal a céllal, hogy biztosítási szerződés alapján valamely ellátásra jogosult személyek érdekeit védelmezzék. A biztonsági tőkének tartalmaznia kell azokat a vagyoni eszközöket, amelyek a törvényerejű rendelet 7. cikkében említett biztosítástechnikai tartalékokat fedezik és azokat a vagyoni eszközöket, amelyek a törvényerejű rendelet 20. cikk (2) bekezdése A. pontjának e) alpontja szerinti minimális szint negyedét fedezik.
11. Ha a biztosítóintézet nem tartja be a biztosítástechnikai tartalékokról szóló, fent említett 7. és 8. cikk rendelkezéseit, a törvényerejű rendelet 9. cikkének (1) bekezdése alapján a kereskedelmi miniszter a Hivatalos Közlönyben megjelentetett határozatával, miután közölte szándékát azon tagállamok felügyelő hatóságaival, ahol a biztosítóintézet fióktelepek útján vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága körében működik, az intézet szabad vagyoni eszközeinek egészét vagy annak egy részét a biztonsági tőkéhez rendelheti, megtilthatja a vagyoni eszközeinek egésze vagy annak egy része feletti szabad rendelkezést, ideiglenesen vagy véglegesen visszavonhatja az összes vagy bizonyos biztosítási ágazatra szóló működési engedélyét, valamint minden más intézkedést meghozhat, amelynek célja a biztosítottak vagy bármely más, biztosítási kifizetésre jogosult személyek érdekeinek védelme.
12. Az alapeljárásban vitatott rendelkezés a törvényerejű rendelet 10. cikkének (1) bekezdése, amelyet a 2496/1997 törvény 35. cikkének (9) bekezdése módosított:
„A biztosítási kifizetésre jogosult személyek és egyetemes vagy különös jogutódaik elsőbbséget élveznek a biztonsági tőkét illetően, amely előnyt biztosít minden más általános vagy különös elsőbbségi joggal szemben, kivéve a 12a. cikk (8) bekezdése szerinti elsőbbséget és a munkaviszonyból származó követelések elsőbbségét, amely utóbbi nem foglalja magában a biztosítóintézet vezetését és igazgatását ellátó személyek követeléseit.”
A 12a. cikk (8) bekezdése alapján a felszámolónak, valamint a felszámolási és a csődeljárás felügyelőjének díja és költségei elsőbbséget élveznek.
13. Végül megemlítendő, hogy 1996-ban a biztosítóintézetek feletti felügyeleti jog átkerült a kereskedelmi minisztertől a fejlesztési miniszterhez.
III – A tények, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14. Az Epikouriko Kefalaio a görög magánjog szerint alapított jogi személy, amely a görög kereskedelmi miniszter felügyelete és ellenőrzése alatt működik. Működésének célja gépjárműbalesetek esetén a polgári jogi felelősségből eredő kártérítés megfizetése, ha nincs biztosítási fedezet, többek közt akkor, amikor a biztosító csődeljárás alá került vagy ha működési engedélyét jogsértés miatt visszavonták. A kártérítés kifizetésével az Epikouriko Kefalaio jogátruházással megszerzi a balesetből eredő jogokat, amelyeket a balesetet elszenvedő személy élvezett a kártérítésre kötelezett személlyel vagy biztosítójával szemben.
15. 1995-ben a görög kereskedelmi miniszter végleges jelleggel visszavonta az Intercontinental AE biztosítóintézet alapítási és működési engedélyét, valamint ingó és ingatlan vagyonát zárolta a biztonsági tőkében. Ezt követően 1998. novemberében a görög fejlesztési miniszter a biztosító vagyoni eszközeiből felszabadított 28 967 185 GRD-t, hogy a 2496/1997 törvény 35. cikkének (9) bekezdésével módosított törvényerejű rendelet 10. cikkének (1) bekezdésével összhangban „teljesítsék a munkaviszonyból származó, elsőbbséget élvező követeléseket”.
16.  A Symvoulino tis Epikrateias előtti eljárásban az Epikouriko Kefalaio az utóbbi határozat megsemmisítését kérelmezi. Állítása szerint a 28 967 185 GRD-nak a biztosító biztonsági tőkéjéből, a munkaviszonyból származó elsőbbséget élvező követelések teljesítése céljából történő felszabadítása csökkenti az Intercontinental AE-vel szembeni saját követeléseinek kielégítésére alkalmas vagyont. Meglátása szerint ez sérti a biztosítási irányelvek célját, amely szerint védeni kell a biztosítottak érdekeit.
17.  A Symvoulio tis Epikrateias arra a megállapításra jutott, hogy a 2496/1997 törvény 35. cikk (9) bekezdése biztosítási irányelvekkel való összeegyeztethetőségéről. Ítéletében hangsúlyozta, hogy a biztosítottak hatékony védelme a közösségi jog és a hazai jogba átültető nemzeti jogszabály alapelvét képezi, továbbá hogy a biztosítástechnikai tartalék képzésének előírása a legfontosabb biztosíték e személyek jogvédelmére. Ezért arra az álláspontra helyezkedett, hogy a 2496/1997 törvény 35. cikkének (9) bekezdése, amely alapján a biztosítóintézettel munkaviszonyban állók követeléseit a biztosító biztonsági alapjából sorrendben előbb elégítik ki, mint a biztosítási kifizetésre jogosultak és jogutódjaik kárigényeit, ellentétben áll a közösségi biztosítási irányelvek vonatkozó rendelkezéseivel, és ezért a megtámadott határozatot, amely a 35. cikk (9) bekezdésén alapszik, meg kell semmisíteni. Tekintettel azonban az értelmezéssel kapcsolatban felmerült jelentős kétségekre, a Symvoulino tis Epikrateias az ügyben felfüggesztette az eljárást, és a Bíróság elé utalta a következő kérdést előzetes döntéshozatal céljából:
A 88/357/EGK második és a 92/49/EGK harmadik tanácsi irányelvekkel kiegészített és módosított, az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i 73/239/EGK első tanácsi irányelv rendelkezései és különösen annak 15. és 16. cikke, valamint a 90/619/EGK második és 92/96/EGK harmadik tanácsi irányelvekkel kiegészített és módosított, a közvetlen életbiztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1979. március 5-i 79/267/EGK első tanácsi irányelv rendelkezései és különösen annak 17. és 18. cikke figyelembe vételével, előírhatja-e a nemzeti jog azt, hogy ha a biztosítóintézet felszámolási vagy csődeljárás alatt áll, vagy egyébként fizetésképtelen, a biztosító biztosítástechnikai alapját képező vagyoni eszközökből a biztosítóintézettel munkaviszonyban állók követeléseit sorrendben előbb elégítsék ki, mint a biztosítási kifizetésre jogosultak és egyetemes vagy különös jogutódaik
kárigényeit?
18. Írásbeli észrevételt terjesztett elő az Epikouriko Kefalaio, a görög kormány, az Egyesült Királyság Kormánya és a Bizottság. A görög kormány és a Bizottság képviselői jelen voltak a 2004. május 13-i tárgyaláson.
IV – Válasz az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre
19. Először is le kell szögezni, hogy a biztosítási irányelvek nem tartalmaznak kifejezett szabályokat a fizetésképtelen biztosítóintézetek vonatkozásában. Az ilyen irányú rendelkezéseket közösségi szinten a 2001/17 irányelv elfogadásával vezették be. Az irányelv preambulumának második bekezdése kifejezetten azt mondja ki, hogy „a biztosítási irányelvek nem tartalmaznak összehangoló szabályokat a felszámolási eljárások esetére” és hogy az ilyen szabályok létrehozása „a belső piac megfelelő működésének és a hitelezők védelmének érdekében áll”. Ebből a contrario
érveléssel egész egyszerűen azt a következtetést vonhatjuk le, hogy e téren a biztosítási irányelvek nem zárják ki nemzeti előírások elfogadását és alkalmazását.
20. Az e tárgyban később született közösségi szintű szabályozás ténye mindazonáltal nem zárja ki a biztosítási irányelvek olyan irányú értelmezését, hogy azok megakadályozzák az alapeljárás tárgyát képező intézkedésekhez hasonló tagállami szabályok elfogadását. A kérdést feltevő bíróság valójában arra a következtetésre jutott, hogy a biztosítási irányelvekkel ellentétes minden olyan nemzeti szabály, amely – tekintettel az irányelvek céljára (a biztosítottak érdekeinek védelme) – más személyek érdekeinek védelmét a biztosítottakénál előbbre sorolja.
21. A biztosítási irányelvek ilyen irányú értelmezésének megítéléséhez figyelemmel kell lenni ezen irányelvek céljára és különösen az elérni kívánt harmonizáció körére. A biztosítási irányelvek preambulumának első bekezdése világossá teszi, hogy elsődleges céljuk megteremteni a biztosítási szolgáltatások belső piacát és megkönnyíteni a Közösségben székhellyel rendelkező biztosítóintézetek számára a Közösségen belüli kockázatok és kötelezettségek biztosítását. Vagy ahogyan a Bíróság kimondta, a biztosítási irányelvek célja „a biztosítási termékek szabad forgalomba hozatalának elősegítése a Közösségen belül”.(4) E cél elérése érdekében az irányelvek olyan harmonizációra törekednek, „amely alapvető, szükséges és elégséges a tevékenységi engedélyek és a körültekintő ellenőrző rendsze rek [helyes fordítás: a prudenciális felügyeleti rendszerek] kölcsönös elismerésének eléréséhez, ezáltal lehetővé téve a Közösség egészében érvényes egységes engedély kiadását, és a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elvének alkalmazását”.(5) Ez azt sugallja, hogy az irányelvek által megvalósítandó harmonizáció köre a közösségi biztosítási piacra való belépéshez szükséges intézkedésekre korlátozódik, és nem foglalja magában a piacralépéssel össze nem függő kérdéseket.
22. Az egyik ilyen céllal harmonizálandó terület a biztosítóintézetek pénzügyi és gazdasági stabilitását garantáló nemzeti szabályozás. Ahogy a Bíróság a Bizottság kontra Németország ügyben(6) kifejtette, a biztosítási ágazatnak a kötvénytulajdonosok és a biztosítottak mint fogyasztók szemszögéből való érzékenysége miatt az összes tagállam a biztosítóintézetekre nézve kötelező előírásokat tartalmazó szabályozást vezetett be, mind pénzügyi helyzetük, mind az általuk alkalmazott biztosítási feltételek tekintetében, valamint állandó felügyeletnek vetette alá őket, hogy biztosítani tudja a szabályok betartását. Azok az előírások, amely képesek ugyan a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozására, a közérdekkel kapcsolatos kényszerítő indokokkal igazolhatóak, ha a székhely szerinti állam szabályai nem voltak elegendőek megfelelő védelmi szint elérésére és a szolgáltatásnyújtás államának előírásai nem lépnek túl azon a szinten, ami feltétlenül szükséges.(7) Ebben a helyzetben a biztosítási szolgáltatások belső piacát akkor lehet megteremteni, ha az eltérő nemzeti szabályokat, amelyek a közösségi jog alapján indokoltak voltak és így továbbra is korlátozták a szolgáltatásnyújtás szabadságát, harmonizáció útján összhangba hozzák.
23. Míg a fizetésképtelenség megelőzését célzó (pl. a biztosítástechnikai tartalék és a szavatoló tőke létrehozását előíró) nemzeti szabályok közti különbségek bejutást biztosíthatnak más tagállamok biztosítási piacaira, a felszámolási helyzet vagy a fizetésképtelenség kezelésével kapcsolatos nemzeti szabályok különbségeinek eleve nem lehet ilyen hatásuk, mint azt az Egyesült Királyság írásbeli észrevételeiben jelezte is. Ez önmagában egyértelmű jele annak, hogy a fizetésképtelenségre vonatkozó előírások nem esnek a biztosítási irányelvek tárgyi hatálya alá, ennek következtében a tagállamok megőrizték hatáskörüket, hogy szabályozzák e területet.
24. A kérdést feltevő bíróság és az Epikouriko Kefalaio arra az érvre alapítják álláspontjukat, hogy mivel a biztosítástechnikai tartalékok létrehozásának célja végső soron a kötvénytulajdonosok és a biztosítottak érdekeinek védelme, a biztosítóintézet fizetésképtelensége esetén kárigényeiknek előnyt kell élvezniük e tartalékokat fedező vagyoni eszközök tekintetében. Bár ez az álláspont logikusnak és elfogadhatónak tűnik, sem a biztosítási irányelvek szövege, sem célja nem támasztja azt alá. Bár a harmonizáció tárgyát képező nemzeti szabályozás célja a fogyasztók érdekvédelme volt, és annak nyomában az irányelvek a Közösségen belül megfelelő védelmi szint biztosítására törekednek, a harmonizáció ezen szakaszában az irányelvek elsődleges feladata ‑ ismétlem ‑ a biztosítási szolgáltatások szabad (a letelepedés vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében történő) nyújtása előtti akadályok eltörlése. Az irányelvek jogalapját képező EGK‑Szerződés 57. cikk (2) bekezdése és 66. cikke (jelenleg EK 47. cikk (2) bekezdése és 55. cikke) – amely az önálló vállalkozói tevékenység (ideértve a jogi személyek általi) megkezdésének vagy folytatásának megkönnyítését, más szavakkal a piacralépés elősegítését szolgáló irányelvek kibocsátására hatalmazza fel a Tanácsot – is ebbe az irányba mutat.
25. A görög kormány szerint a biztosítási irányelvek célja a biztosítottak érdekeinek védelme, ez azonban kizárólag a biztosítóintézet szabályos működése alatt áll fenn. Ezt az álláspontot nem tartom helyesnek. A biztosítóintézetek kötelezettsége, hogy megfelelő biztosítástechnikai tartalékot és szavatoló tőkét hozzanak létre – nyilvánvalóan ilyen többek közt a biztosítottak érdekeit védő elővigyázatossági intézkedés – különösen akkor, ha a biztosító olyan helyzetbe kerül, hogy nem tudja teljesíteni kötelezettségeit. Ennek azonban nincs kihatása a különféle hitelezői osztályok követeléseinek rangsorolására. Bár a fogyasztói érdekek védelme a biztosítási irányelvek célját képezi, ez nem zárja ki más hitelezők érdekeinek védelmét a biztosító fizetésképtelensége esetén.
26. A 2001/17 irányelv elfogadása alátámasztja ezt az álláspontot. Az irányelv kifejezett rendelkezéseket tartalmaz 10. cikkében a biztosítókkal szembeni követelések felszámolás esetén való osztályozására, és preambuluma is kimondja, hogy „a biztosítási irányelvek nem tartalmaznak összehangoló szabályokat a felszámolási eljárások esetére”.(8) A közösségi jogalkotónak ez a félreérthetetlen megállapítása arra az elkerülhetetlen következtetésre vezet, hogy ennek a kérdésnek a szabályozása a 2001/17 irányelv elfogadását megelőzően a tagállamok kizárólagos hatásköre volt.
27. Mindezekhez hozzátenném azt, hogy – amint feljebb megjegyeztem, hogy a biztosítók fizetésképtelenségével kapcsolatos szabályok nem érintik a piacralépést – a 2001/17 irányelv sem törekszik e cél elérésére. Inkább a belső piac „megfelelő működésének” megteremtését célzó szabályként jelenik meg.(9) Más szavakkal, nem hiszem, hogy az irányelv elfogadása ellentétben állna ezen indítvány 23. pontjában tett észrevétellel.
28. A kötvénytulajdonosok és a biztosítottak kárigényeinek feltételezett elsőbbségével kapcsolatban megemlítendő, hogy a 2001/17 irányelv preambulumának második bekezdése általában a „hitelezők” védelmére hivatkozik, és a (10) bekezdés által előírt kétféle, „lényegében egyenértékűnek” tekintett rangsorolási rendszer szintén tiszteletben tartja más hitelezők jogait, ideértve a biztosítóintézet munkavállalóit. Míg az első rendszer abszolút elsőbbséget nyújt a biztosítási kárigényeknek kizárólag a biztosítástechnikai tartalékokat képviselő eszközök tekintetében, a második relatív elsőbbséget ad nekik a biztosítóintézet összes eszköze tekintetében, négy másik hitelezői osztály, például a biztosító munkavállalóinak követelései kivételével.
V – Végkövetkeztetések
29. Következésképpen véleményem szerint a Symvoulio tis Epikrateias előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésére a következő választ kell adni:
A 88/357/EGK második és a 92/49/EGK harmadik tanácsi irányelvekkel kiegészített és módosított, az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i 73/239/EGK első tanácsi irányelv 15. és 16. cikke, valamint a 90/619/EGK második  és 92/96/EGK harmadik tanácsi irányelvekkel kiegészített és módosított, a közvetlen életbiztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról  szóló, 1979. március 5-i 79/267/EGK első tanácsi irányelv 17. és 18. cikke nem zárja ki a nemzeti jog olyan előírását, hogy ha a biztosítóintézet felszámolási vagy csődeljárás alatt áll, vagy egyébként fizetésképtelen, a biztosító biztosítástechnikai alapját képező vagyoni eszközökből a biztosítóintézettel munkaviszonyban állók követeléseit sorrendben előbb elégítsék ki, mint a biztosítási kifizetésre jogosultak és egyetemes vagy különös jogutódaik kárigényeit.
(1) .
(2)
–	A 88/357/EGK második (HL L 172, 1. o.) és a 92/49/EGK harmadik (HL L 228, 1. o., magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet 346. o.) tanácsi irányelvekkel módosított, az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i 73/239/EGK tanácsi irányelv (HL L 228 3. o.), valamint a 90/619/EGK második (HL L 330, 50. o.) és 92/96/EGK harmadik (HL L 360, 1. o.) tanácsi irányelvekkel módosított, a közvetlen életbiztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1979. március 5-i 79/267/EGK első tanácsi irányelv (HL L 63, 1. o.) (a továbbiakban: biztosítási irányelvek).
(3)  –	A biztosítóintézetek reorganizációjáról és felszámolásáról szóló, 2001. március 19-i 2001/17/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 110, 28. o., magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 3. o.) (a továbbiakban: 2001/17 irányelv).
(4)
–	A Bíróságnak a C‑59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. február 23-án hozott ítélete (EBHT 2003., I‑1759. o., 26. pont).
(5)
–	A 92/49 és 92/96 irányelvek preambulumainak (5) bekezdése.
(6)
–	A Bíróságnak a 205/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986 december 4-én hozott ítélete (EBHT 1986., 3755. o.).
(7)
– Az ítélet 30-33. pontja.
(8)
­–	A (2) preambulumbekezdés.
(9)
–	A (2) preambulumbekezdés.