62003TO0079_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T-79/03 R,
Industrie riunite odolesi SpA (IRO), kotipaikka Odolo (Italia), edustajanaan asianajaja A. Giardina,
kantajana,
jota tukee
Italian tasavalta, asiamiehenään I. M. Braguglia,
väliintulijana,
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään L. Pignataro ja A. Whelan, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana,
jossa hakija vaatii HT 65 artiklan soveltamisesta 17 päivänä joulukuuta 2002 tehdyn komission päätöksen (COMP/37.956 - pyöreä betoniteräs) täytäntöönpanon lykkäämistä siltä osin kuin siinä määrätään hakijalle 3,58 miljoonan euron suuruinen sakko,
EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN PRESIDENTTI
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
1 Komissio teki 17.12.2002 päätöksen HT 65 artiklan soveltamisesta (COMP/37.956 - betoniterästangot; jäljempänä päätös). Päätöksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan siinä luetellut 11 yritystä ja yritysten yhteenliittymä, joiden joukossa oli hakija, olivat rikkoneet HT 65 artiklan 1 kohtaa, koska ne olivat toteuttaneet Italian pyöreää betoniterästä olevien tankojen tai -rullien markkinoilla kartellin, jonka tarkoituksena oli hintojen vahvistaminen tai tuotannon ja/tai myynnin yhteinen rajoittaminen tai valvonta.
2 Päätöksen 2 artiklassa määrättiin hakijalle 3,58 miljoonan euron suuruinen sakko 1 artiklassa todetusta rikkomisesta. Päätöksen 3 artiklassa säädetään, että siinä asetetut sakot on maksettava kolmen kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiannosta. Päätös annettiin 23.12.2002 hakijalle tiedoksi 20.12.2002 päivätyllä kirjeellä, jossa todettiin, että jos hakija nostaisi asiasta kanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, komissio ei ryhtyisi mihinkään perintätoimiin niin kauan kuin asia olisi vireillä kyseisessä tuomioistuimessa, mutta velasta juoksisivat korot sakon maksamiselle asetetun määräajan päättymisestä alkaen, ja hyväksyttävä pankkitakaus olisi asetettava viimeistään tästä päivästä lukien.
3 Hakija nosti kannekirjelmällä, joka saapui ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 27.2.2003, EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla kanteen päätöksen kumoamiseksi kokonaan taikka toissijaisesti yhtiölle määrätyn sakon kumoamiseksi tai alentamiseksi.
4 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 8.5.2003 saapuneella erillisellä asiakirjalla hakija jätti hakemuksen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämiseksi.
5 Komissio esitti 27.5.2003 kirjalliset huomautuksensa välitoimihakemuksen johdosta.
6 Italian tasavalta toimitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 6.6.2003 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen hakijan vaatimuksia.
7 Välitoimista päättävän tuomarin pitämä istunto pidettiin 4.7.2003. Tässä istunnossa välitoimista päättävä tuomari hyväksyi Italian tasavallan väliintulohakemuksen.
Oikeudellinen arviointi
8 Yhdessä luettujen EY 242 ja EY 243 artiklan sekä toisaalta EY 225 artiklan 1 kohdan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi, jos se katsoo olosuhteiden sitä edellyttävän, määrätä kanteen kohteena olevan säädöksen täytäntöönpanon lykättäväksi tai päättää tarpeellisista välitoimista.
9 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 104 artiklan 2 kohdan mukaan välitoimihakemuksessa on ilmoitettava ne seikat, joiden vuoksi asia on kiireellinen, sekä ne tosiseikat ja oikeudelliset perusteet, joiden vuoksi vaaditun välitoimen myöntäminen on ilmeisesti perusteltua (fumus boni juris). Näiden edellytysten on täytyttävä yhtä aikaa niin, että täytäntöönpanon lykkäämistä koskeva hakemus on hylättävä, jos jokin niistä puuttuu (asia C-268/96 P(R), SCK ja FNK v. komissio, määräys 14.10.1996, Kok. 1996, s. I-4971, 30 kohta).
Asianosaisten lausumat
Fumus boni juris
10 Hakija väittää ensiksi, että komissio on antanut päätöksen virheellisesti HT 65 artiklan nojalla, vaikka EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolo päättyi viisi kuukautta aiemmin, 23.7.2002. Koska EHTY:n perustamissopimuksen vaikutusten jatkamiseksi ei ollut toteutettu toimenpiteitä, päätöksellä ei hakijan mukaan ole oikeudellista perustaa. Hakija katsoo, että jäsenvaltioiden olisi pitänyt nimenomaisesti antaa säännökset voimassa olevien oikeussuhteiden määritelmästä ja toimivallan uudelleenjaosta, jotka hävisivät EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon lakkaamisen myötä.
11 Hakija mainitsee väitteensä tueksi tiettyjä jäsenvaltioiden, neuvostoon kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien sekä neuvoston eri aloilla tekemiä toimia. Näihin toimiin kuuluvat muun muassa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen sekä Euroopan yhteisöjen perustamissopimusten ja niihin liittyvien tiettyjen asiakirjojen muuttamisesta tehdyn Nizzan sopimuksen (EYVL 2001, C 80, s. 1) liitteenä oleva pöytäkirja EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen taloudellisista seurauksista, EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen taloudellisista seurauksista ja hiili- ja terästutkimusrahastosta 27 päivänä helmikuuta 2002 tehty neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien päätös (EYVL L 79, s. 42), komission päätösten N:o 2277/96/EHTY ja N:o 1889/98/EHTY nojalla käyttöön otettuja polkumyynnin ja tukien vastaisia toimenpiteitä sekä kyseisten päätösten mukaisia, vireillä olevia polkumyynnin ja tukien vastaisia tutkimuksia, valituksia ja hakemuksia koskevista siirtymäkauden säännöksistä 3 päivänä kesäkuuta 2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 963/2002 (EYVL L 149, s. 3), sekä EHTY-terästilastojärjestelmän jatkamisesta EHTY-sopimuksen voimassaolon päätyttyä 30 päivänä syyskuuta 2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1840/2002 (EYVL L 279, s. 1).
12 Hakija viittaa myös kantaan, jonka komissio omaksui ehdotuksessaan neuvoston asetukseksi kolmansista maista peräisin olevan kivihiilen tuonnin valvonnasta yhteisössä (KOM(2002) 482 lopullinen), joka johti kolmansista maista peräisin olevan kivihiilen tuonnin valvonnasta yhteisössä 27 päivänä helmikuuta 2003 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o 405/2003 (EYVL L 62, s.1).
13 Hakija esittää toisessa kanneperusteessaan ensiksikin, että komissio on rikkonut perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäistä täytäntöönpanoasetusta N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204), kun otetaan huomioon, että päätöksessä asetettu sakko on määrätty tämän asetuksen menettelyn mukaisesti, vaikka asetusta on käytettävä yksinomaan EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamismenettelyjen sääntelyssä. Toiseksi hakija arvostelee komissiota siitä, että se lähetti asianosaisille EHTY:n perustamissopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen täydentävät väitetiedoksiannot, jotka oli annettu asetuksen N:o 17 perusteella ilman, että nämä väitetiedoksiannot olisivat sisältäneet uusia väitteitä. Lopuksi hakijan mukaan komissio on jättänyt huomiotta kyseisen asetuksen 10 artiklan, koska kansalliset viranomaiset osallistuivat vain toiseen kuulemiseen, jonka kuluessa asian asiasisältöä ei käsitelty.
14 Hakija väittää kolmannessa kanneperusteessaan, että päätös on pätemätön, koska asiaa ei ole selvitetty riittävästi, minkä vuoksi komissio on päätynyt virheellisiin päätelmiin muun muassa merkityksellisten markkinoiden osalta. Komissio ei myöskään ole riittävästi perustellut päätöstä, mikä on EY 253 artiklan vastaista.
15 Hakija väittää neljännessä kanneperusteessaan, että komissio on vahvistanut sakon määrän yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, suhteellisuusperiaatteen, luottamuksensuojan periaatteen ja riittävyysperiaatteen vastaisesti.
16 Komission mukaan yhdenkään hakijan esittämän perusteen nojalla ei voida katsoa kyseessä olevan fumus boni juris.
Kiireellisyys
17 Hakijan mielestä kiireellisyyttä koskeva edellytys täyttyy tässä tapauksessa.
18 Se väittää ensiksi, että pelkästään pankkitakauksen asettaminen koko summasta aiheuttaisi liiketoiminnan päättymisen ja sen seurauksena olisi siis väistämättä yhtiön loppu. Hakija selittää tältä osin, että sen liiketoiminnan rahoittaminen on riippuvainen pankkilainojen myöntämisestä, ja nämä rahoitetaan pääosin pankkien niille myyntilaskuille myöntämillä ennakoilla, jotka erääntyvät kahden seuraavan kuukauden kuluessa sekä joidenkin asiakkaiden myöntäminä suorina alennuksina.
19 Hakija täsmensi istunnossa välitoimista päättävän tuomarin tekemään kysymykseen antamassaan vastauksessa, että pankkien myöntämät ennakot, joista se on riippuvainen, ovat noin 6,5 miljoonaa euroa kuukaudessa. Hakijan laskelmien mukaan pankkitakauksen myöntämisestä seuraisi noin kahden miljoonan euron suuruisen summan jäädyttäminen kuukausittain, mikä merkitsisi, että hakijan pitäisi toimia markkinoilla noin 4,5 miljoonan euron suuruisen pankkilainan turvin. Pankkitakauksen asettaminen merkitsisi siis sitä, että yhtiön liiketoimintaan tarkoitetut pankkien myöntämät ennakot vähenisivät huomattavasti, mikä asettaisi sen peruuttamattomaan kriisiin.
20 Osakkeenomistajista hakija toteaa, että yhtiön osakepääoma kuuluu 23 osakkeenomistajalle, jotka kaikki ovat luonnollisia henkilöitä ja joista kellään ei ole enempää kuin 15 prosenttia äänioikeudesta. Ei siis ole olemassa mitään "yritysryhmää", josta hakija olisi suoraan tai epäsuorasti riippuvainen ja joka tulisi ottaa huomioon arvioitaessa hakijan mahdollisuutta asettaa pankkitakaus tai maksaa sakko.
21 Lisäosoitukseksi siitä, että hakijalla olisi suuria vaikeuksia suorittaa maksu välittömästi tai asettaa pankkitakaus, se liittää välitoimihakemukseensa kolmeen erilaiseen ennusteeseen perustuvan selvityksen päätöksen vaikutuksista yritykseen. Tämä selvitys osoittaa, että jos hakija maksaisi sakon tai asettaisi pankkitakauksen vaaditusta summasta, aiheutuisi sellainen rahavirran vaje, joka olisi mahdoton korjata ja joka johtaisi toiminnan lakkaamiseen.
22 Komissio huomauttaa, että hakija ei ole näyttänyt toteen, että pankkitakauksen asettaminen olisi sille objektiivisesti arvioituna mahdotonta tai että sen asettaminen vaarantaisi sen olemassaolon.
Välitoimista päättävän tuomarin arviointi asiasta
23 Ennen tämän välitoimihakemuksen ratkaisemista on määriteltävä täsmällisesti oikeudenkäynnin kohde. Hakija pyytää hakemuksessaan päätöksessä sille määrätyn 3,58 miljoonan euron suuruisen sakon täytäntöönpanon lykkäämistä.
24 On riidatonta, että 20.12.2002 päivätyssä kirjeessään, jossa komissio antoi päätöksen tiedoksi, se täsmensi hakijalle, että siinä tapauksessa, että hakija nostaisi kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, mihinkään sakon perimistoimiin ei ryhdyttäisi niin kauan kuin asia on vireillä tässä tuomioistuimessa, jos hakija toimittaisi komission hyväksymän, velan pääoman sille luettavine korkoineen ja korotuksineen kattavan pankkitakauksen. Näin ollen hakijan vaatimuksen kohteena on pelkästään vapautuksen saaminen velvollisuudesta asettaa pankkitakaus edellytyksenä sille, että päätöksessä asetettua sakkoa ei peritä välittömästi.
25 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan täytäntöönpanon lykkäämishakemus, joka koskee velvollisuutta asettaa pankkitakaus, joka on edellytyksenä sille, ettei sakkoa aleta välittömästi periä, voidaan hyväksyä vain poikkeuksellisten asianhaarojen vallitessa (asia 107/82 R, AEG v. komissio, määräys 6.5.1982, Kok. 1982, s. 1549, 6 kohta ja asia C-7/01 P(R), FEG v. komissio, määräys 23.3.2001, Kok. 2001, s. I-2559, 44 kohta). Mahdollisuudesta vaatia rahavakuuden asettamista on nimenomaisesti säädetty välitoimimenettelyjen osalta yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksissä, ja se vastaa komission noudattamaa yleistä ja järkeenkäypää linjaa.
26 Tällaisten poikkeuksellisten asianhaarojen vallitsemista voidaan lähtökohtaisesti pitää toteen näytettynä, kun asianosainen, joka pyytää vapauttamista vaadittavan pankkitakauksen ottamisvelvollisuudesta, esittää todisteet siitä, että vakuuden asettaminen on sille objektiivisesti arvioituna mahdotonta (ks. vastaavasti asia C-364/99 P(R), DSR-Senator Lines v. komissio, määräys 14.12.1999, Kok. 1999, s. I-8733 ja em. asia FEG v. komissio) tai että vakuuden asettaminen vaarantaisi yhtiön olemassaolon (ks. mm. asia T-295/94 R, Buchmann v. komissio, määräys 21.12.1994, Kok. 1994, s. II-1265, 24 kohta ja asia T-191/98 R II, Cho Yang Shipping v. komissio, määräys 28.6.2000, Kok. 2000, s. II-2551, 43 kohta).
27 Käsiteltävänä olevassa tapauksessa hakija ei väitä - mikä vahvistettiin istunnossa - että sen olisi mahdotonta asettaa pankkitakaus. Päinvastoin se katsoo, että tällaisen takauksen asettaminen vaarantaa sen olemassaolon.
28 Näin ollen on tutkittava, onko hakija oikeudellisella tavalla riittävästi osoittanut, että pankkitakauksen asettaminen vaarantaisi sen olemassaolon.
29 Hakija väittää tältä osin, että pankkitakauksen asettaminen vähentäisi niiden pankkilainojen määrää, joita se tällä hetkellä saa ja jotka ovat välttämättömiä sen liiketoiminnan rahoittamiseksi. Ilman tällaisia lainoja sen yhtiö ajautuisi peruuttamattomaan kriisiin, joka aiheuttaisi yhtiön lakkaamisen.
30 On todettava yhtäältä, että hakija ei ole esittänyt yhtäkään luottolaitoksen laatimaa asiakirjaa, joka osoittaisi, että se olisi pyytänyt sakkoa koskevan pankkitakauksen asettamista ja samanaikaisesti sitä, että se voisi saada yhtiön liiketoimintaan tarkoitettuja lainoja, ja toisaalta, että se ei ole osoittanut, että tällainen pyyntö olisi hylätty sen taloudellisten vaikeuksien vuoksi.
31 Joka tapauksessa on todettava, että - kuten hakija myönsi istunnossa - riidanalaisen pankkitakauksen myöntämisen vaikutuksena ei olisi kaikkien tavallisesti myönnettävien lainojen jäädyttäminen vaan ainoastaan niiden väheneminen noin 30 prosentilla eli 6,5 miljoonasta eurosta 4,5 miljoonaan euroon. Tältä osin hakija ei ole millään tavoin osoittanut, että tällainen lainojen väheneminen - jota eivät tue mitkään todisteet - aiheuttaisi väistämättä hakijan kaiken toiminnan lakkaamisen ja sen häviämisen markkinoilta ennen kuin pääasiassa annetaan tuomio.
32 Tästä seuraa, että hakija ei ole oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut, että pankkitakauksen asettaminen vaarantaisi sen olemassaolon.
33 Koska hakija ei ole voinut näyttää toteen poikkeuksellisten asianhaarojen olemassaoloa, tämä hakemus on hylättävä.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN PRESIDENTTI
on määrännyt seuraavaa: