62001CC0164_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Nyt käsiteltävä asia koskee yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 31.1.2001 asiassa T-143/97(2) antamaa tuomiota (jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt alankomaisen maidontuottajan Gerhardus van den Bergin neuvostoa ja komissiota vastaan nostaman kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan puutteen vuoksi.
2. Tämä kanne kuuluu suurempaan oikeusriitojen kokonaisuuteen, joka koskee yleisellä tasolla niin sanottujen SLOM-tuottajien(3) asemaa maitokiintiöjärjestelmässä, eli sellaisten maidontuottajien asemaa, jotka sitoutuivat asetuksen N:o 1078/77(4) perusteella luopumaan viiden vuoden ajaksi maidon ja maitotuotteiden kaupan pitämisestä (jäljempänä kaupan pitämisestä luopumista koskeva sitoumus) tai muuttamaan lypsykarjan lihakarjaksi (jäljempänä tuotannon muuttamista koskeva sitoumus).
3. Tämä ongelma sai alkunsa siitä, että kun maitokiintiöjärjestelmä otettiin käyttöön 1.4.1984 alkaen – ja siinä yhteydessä säädettiin maidontuotannon rajoittamiseksi tietyistä viitemääristä ja maksuista niiden tapausten varalta, joissa nämä määrät ylitettäisiin – SLOM-tuottajien tilannetta ei otettu huomioon. Viitemäärien yksityiskohtaista laskemista säännelleen, 31.3.1984 annetun neuvoston asetuksen N:o 857/84, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä muodossaan,(5) mukaan viitemäärät piti näet vahvistaa viitevuoden maitotoimitusten perusteella, ja, kuten myöhemmin ilmeni, tämä viitevuosi oli kokonaan tai osittain sama kuin SLOM-tuottajien antamien kaupan pitämisestä luopumista koskeneiden sitoumusten voimassaoloaika. Tämä johti siihen, että tällaiset maidontuottajat eivät saaneet viitemääriä eivätkä voineet tuottaa maitoa lainkaan tai ainakaan maksutta, koska heillä ei ollut ollut viitevuonna maidontuotantoa.
4. Tästä johtuva SLOM-tuottajien epäedullinen asema, jota yhteisön lainsäätäjän myöhemmät ”korjaavat toimenpiteet” ovat osittain pitkittäneet ja muut oikeudelliset seikat monimutkaistaneet, on sittemmin työllistänyt yli vuosikymmenen ajan yhteisöjen tuomioistuimia monien eri seikkojen osalta ja johtanut myös useiden sekundäärioikeuden säädösten kumoamiseen. Nämä tuomiot ja sekundäärioikeuden toimenpiteet, joiden kohteena ovat olleet osittain viitemäärien myöntämistä koskevat säännökset (niiden pätevyys) sellaisenaan, osittain SLOM-tuottajille näistä säännöksistä aiheutuneiden vahinkojen korvaaminen, muodostavat jäljempänä tarkemmin kuvattavat oikeudelliset puitteet, joihin nyt käsiteltävä asia liittyy.
5. Olen jo yhdistetyissä asioissa C-162/01 P ja 163/01 P(6) antamassani ratkaisuehdotuksessa ottanut kantaa SLOM-tuottajia koskevaan vastuuproblematiikkaan. Molemmissa asioissa oli ennen kaikkea kysymys siitä, riippuuko yhteisön vastuu siitä, onko SLOM-tuottaja aloittanut uudelleen maidontuotannon sen jälkeen, kun sen sitoumus olla pitämättä maitoa kaupan on päättynyt, tai osoittanut, että hänellä on tällainen aikomus.
6. Nyt käsiteltävässä valituksessa esitetään vastaavaa oikeudellista ja tosiasiallista taustaa vasten erityisesti kaksi kysymystä: yhtäältä, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin valituksenalaisessa tuomiossa oikeassa, kun se on lähtenyt siitä, että yhteisön vastuu viitemäärän myöntämättä jättämisen johdosta aiheutuneesta vahingosta lakkaa, kun kyseinen SLOM-tuottaja vaihtaa hallinnoimansa maatilan toiseen maatilaan, ja toisaalta, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan puheena olevat vahingonkorvausvaatimukset ovat jo vanhentuneet, koska vanhentumisaikaa ei ole katkaistu tai keskeytetty, paikkansapitävä.
II Asiaa koskevat säännökset
7. Esitän seuraavassa ainoastaan valitusperusteiden valossa suoranaisesti merkitykselliset yhteisön oikeuden säännökset. Nyt tarkasteltavaan asiaan liittyvän laajemman oikeudellisen kontekstin osalta viittaan yhdistetyissä asioissa Buma ja Beusmans 18.9.2003 antamassani ratkaisuehdotuksessa selvitettyihin säännöksiin.(7)
A  Viitemäärän myöntämistä koskevat säännökset, joilla on merkitystä erityisesti tilanvaihdoksen yhteydessä
8. Asetuksen N:o 857/84
3 a artiklan 1 kohdan mukaan, joka on lisätty kyseiseen asetukseen sen muuttamiseksi 20.3.1989 annetulla neuvoston asetuksella N:o 764/89,(8) tuottajille myönnetään hakemuksesta erityinen viitemäärä mm. niillä edellytyksillä, että he
”a) – – eivät ole ennen kaupan pitämisestä luopumista tai tuotannon muuttamista koskevan ajanjakson kulumista luopuneet tuotannostaan kokonaan;
b) – – hakemuksensa tueksi näyttävät, että he pystyvät tuottamaan tilallaan hakemuksen mukaisen viitemäärän kokonaisuudessaan – – ”.
9. Asetuksen (ETY) N:o 804/68
5 c artiklassa tarkoitetun lisämaksun soveltamista koskevista yleisistä säännöistä 3 päivänä kesäkuuta 1988 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1546/88,(9) sellaisena kuin se on muutettuna 20.4.1989 annetulla komission asetuksella N:o 1033/89,(10) 3 a artiklan 1 kohdassa edellytettiin, että tuottaja jätti erityisen viitemäärän myöntämistä koskevan hakemuksen ”jäsenvaltion nimeämälle toimivaltaiselle viranomaiselle – – sillä edellytyksellä, että tuottaja pystyi osoittamaan hallinnoivansa edelleen kokonaisuudessaan tai osittain samaa tilaa kuin tuenhakemisajankohtana”.
10. Seuraavaksi on viitattava asetuksen N:o 857/84
7 artiklaan, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.1985 annetulla neuvoston asetuksella N:o 590/85,(11) joka kuuluu osittain seuraavasti:
”1) Kun koko maatila myydään, vuokrataan toiselle tai se siirtyy perintönä, siirretään vastaava viitemäärä tarkemmin määriteltävällä tavalla kokonaan tai osittain maatilan ostajalle, vuokraajalle tai perilliselle.
Kun maatila luovutetaan julkisyhteisölle ja/tai julkisen edun vuoksi, jäsenvaltiot voivat määrätä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen artiklan 3 kohdan a alakohdan soveltamista, että siirrettävää maatilaa tai maatilan osaa koskeva viitemäärä luetaan kokonaan tai osittain tilan hallinnoinnin lopettavan tuottajan hyväksi, mikäli hän aikoo jatkaa maidon tuottamista.
– –
4) Maanvuokrasopimusten osalta, jotka ovat päättymässä vailla uusimismahdollisuutta vastaavissa olosuhteissa, jäsenvaltiot voivat määrätä, että maatilaa tai sen vuokrattua osaa koskeva viitemäärä luetaan tilan hallinnoinnin lopettavan vuokralaisen hyväksi, mikäli hän aikoo jatkaa maidon tuottamista.”
11. Tähän liittyen asetuksen N:o 1546/88
7 artikla sisältää puolestaan seuraavia toimeenpanoa koskevia määräyksiä:
”Asetuksen (ETY) N:o 857/84
7 artiklan mukaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen artiklan 3 kohdan soveltamista, siirretään tuottajien ja ostajien viitemäärät menettelyssä A ja B sekä suoraan kuluttajille myyvien tuottajien viitemäärät seuraavien edellytysten täyttyessä:
1. Kun koko maatila myydään, vuokrataan toiselle tai se siirtyy perintönä, siirretään vastaava viitemäärä kokonaan maatilan haltuunsa ottavalle tuottajalle.
2. Kun maatilan osa myydään, vuokrataan toiselle tai se siirtyy perintönä, siirretään vastaava viitemäärä maidontuotantoon käytetyn pinta-alan mukaisesti tai muiden, jäsenvaltion objektiivisesti määrittelemien kriteerien mukaisesti maatilan haltuunsa ottavalle tuottajalle. Luovutettuja maatilan osia, joiden maidontuotantoon käytetty pinta-ala on pienempi kuin jäsenvaltion määrittelemä vähimmäispinta-ala, ei tarvitse näiden osalta ottaa huomioon. Tätä pinta-alaa vastaava viitemäärän osa voidaan lisätä kokonaisuudessaan viitemäärään.
3. 1 ja 2 alakohtien ja neljännen alakohdan säännöksiä sovelletaan analogisesti eri kansallisten säännösten mukaan muihin siirtotapauksiin, joilla on tuottajalle vastaavanlaisia oikeudellisia vaikutuksia.
4. Kun sovelletaan asetuksen (ETY) N:o 857/84
7 artiklan 1 kohdan 2 alakohdan ja 4 kohdan säännöksiä, jotka koskevat yhtäältä maa-alueen luovutusta julkisyhteisölle ja/tai julkisen edun vuoksi tai toisaalta päättymässä olevia vuokrasopimuksia, joita ei voida jatkaa vastaavin ehdoin, sille maatilalle tai sellaisen maatilan osalle, joka siirretään tai jonka vuokrasopimusta ei jatketa, kuuluva viitemäärä siirretään kokonaan tai osittain kyseessä olevalle tuottajalle, mikäli tämä aikoo jatkaa maidontuotantoaan sillä edellytyksellä, että hänelle näin siirtyneen viitemäärän summa ja sille tilalle, jonka hän ottaa haltuunsa tai jolla hän jatkaa tuotantoaan, kuuluvan viitemäärän summa ei ole suurempi kuin hänellä ennen siirtoa tai vuokrasopimuksen päättymistä ollut viitemäärä.
Jäsenvaltiot voivat soveltaa 1, 2 ja 4 kohdan määräyksiä siirtoihin, jotka ovat tapahtuneet viiteajanjakson aikana tai sen jälkeen.
– – ”
B Neuvoston ja komission antamat, SLOM-tuottajille maksettavia hyvityksiä koskevat säännökset
12. Yhdistetyissä asioissa Mulder ym. vastaan neuvosto ja komissio(12) 19.5.1992 annetun tuomion (jäljempänä asia Mulder II) johdosta neuvosto ja komissio julkaisivat 5.8.1992 tiedonannon 92/C 198/04.(13)
13. Tiedonannon 1 kohdassa todetaan, että yhteisö on vastuussa kaikkia sellaisia tuottajia kohtaan, jotka täyttävät asiassa Mulder II annetun tuomion mukaiset kriteerit ja edellytykset. Tiedonannon muut kohdat kuuluvat osin seuraavasti:
”2. Toimielimet sitoutuvat 1 kohdassa mainittuja tuottajia kohtaan 3 kohdassa mainitun määräajan loppuun saakka olemaan esittämättä yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan mukaista, vanhentumista koskevaa prosessiväitettä, mikäli vahingonkorvausvaatimus ei vielä ollut vanhentunut ajankohtana, jolloin tämä tiedonanto julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä tai sinä ajankohtana, jolloin tuottaja kääntyi asiassa toimielimen puoleen.
3. Sen takaamiseksi, että 19.5.1992 annetun tuomion oikeusvaikutukset toteutuvat täysimääräisesti, toimielimet tulevat säätämään tällaisille henkilöille maksettavan hyvityksen käytännön yksityiskohdista, mukaan lukien korkoa koskevista kysymyksistä. – – ”
14. Neuvosto antoi asiassa Mulder II annetun tuomion täytäntöön panemiseksi 22.7.1993 asetuksen N:o 2187/93 tietyille maidon ja maitotuotteiden tuottajille, jotka eivät ole voineet tilapäisesti harjoittaa toimintaansa, tarjottavasta hyvityksestä.(14) Kyseisellä asetuksella tarjottiin tuottajille, joille myönnettiin lopulta erityinen viitemäärä,(15) kiinteämääräistä hyvitystä kaikista vahingoista, joita heille oli aiheutunut asiassa Mulder II annetun tuomion kohteena olleen järjestelmän vuoksi.
15. Kyseisen asetuksen 8 artiklan 1 kohdan mukaan hyvitystä tarjotaan maksettavaksi vain siltä ajanjaksolta, jonka osalta vahingonkorvausvaatimus ei vielä ole vanhentunut. Tämän ajanjakson määrittelemiseksi 8 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”a) Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklassa määritellyn viiden vuoden pituisen vanhentumisajan katsotaan keskeytyneen sinä päivänä, jolloin hakemus on osoitettu yhteisön toimielimelle tai mikäli kyseessä on yhteisöjen tuomioistuimessa nostettu kanne, sinä päivänä, jona kannekirjelmä on kirjattu yhteisöjen tuomioistuimen asiarekisteriin, viimeistään kuitenkin 5.8.1992, jolloin yhteisön toimielinten tiedonanto julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä N:o C 198/92.
b) Hyvityksen osalta huomioon otettava ajanjakso alkaa viisi vuotta ennen päivää, jona vanhentuminen on katkaistu, aikaisintaan kuitenkin 2.4.1984 tai ajankohtana, jolloin kaupan pitämisestä luopumista tai tuotannon muuttamista koskeva sitoumus on päättynyt.
c) Hyvityksen osalta huomioon otettava ajanjakso päättyy niiden tuottajien osalta, joille on myönnetty erityinen viitemäärä asetuksen (ETY) N:o 764/89 perusteella, 29.3.1989; niiden tuottajien osalta, joille on myönnetty erityinen viitemäärä asetuksen (ETY) N:o 1639/91 perusteella, ajanjakso päättyy 15.6.1991.”
16. Hyvitystä koskevan hakemuksen toimittamisesta asetuksen N:o 2187/93
10 artiklan 2 kohdassa säädetään lisäksi seuraavaa:
”Tuottajat toimittavat hakemuksensa toimivaltaiselle toimielimelle. Tuottajien hakemusten on oltava toimivaltaisella toimielimellä viimeistään 30.9.1993.
Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan mukainen vanhentumisaika alkaa kaikkien tuottajien osalta kulua uudelleen 1 alakohdassa mainitusta ajankohdasta, jos 1 alakohdan mukaista hakemusta ei ole ennen tätä ajankohtaa toimitettu, lukuun ottamatta sitä tilannetta, että vanhentuminen on katkaistu yhteisöjen tuomioistuimelle osoitetulla kannekirjelmällä sen perussäännön 43 artiklan mukaisesti.”
III Tosiseikat
17. Valituksen taustalla olevat tosiseikat on esitetty valituksenalaisessa tuomiossa(16) seuraavasti:
”14 Kantaja on Alankomaissa toimiva maidontuottaja. Hän oli sitoutunut asetuksen N:o 1078/77 mukaisesti luopumaan maidon kaupan pitämisestä 23.2.1985 saakka eikä näin ollen ollut tuottanut maitoa asetuksen N:o 857/84 mukaisen viitevuoden aikana. Kantaja ei tästä syystä ollut saanut viitemäärää kyseisen asetuksen voimaantulon jälkeen.
15 Kantaja hankki 1.5.1985 maatilan Dalfsenissa (Alankomaat) ja hallinnoi sitä samanaikaisesti alkuperäisen, Wijhessa (Alankomaat) sijaitsevan tilansa kanssa vuoden ajan. Hän myi tilansa Wijhessa 13.5.1986.
16 Kantaja ja 351 muuta maidontuottajaa, jotka eivät olleet toimittaneet maitoa viitevuoden aikana asetukseen N:o 1078/77 perustuvan sitoumuksensa mukaisesti (niin kutsutut SLOM-tuottajat), totesivat 31.3.1989 päivätyssä kirjeessä, jonka niiden asianajaja oli lähettänyt neuvostolle ja komissiolle (tuottajien nimet on esitetty kirjeen liitteessä), yhteisön olevan vastuussa vahingosta, joka oli aiheutunut asetuksen N:o 857/84 pätemättömyydestä, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin oli sen todennut asiassa Mulder I antamassaan tuomiossa. Toimielimet eivät vastanneet tähän kirjeeseen.
17 Kantaja haki uudelleen kiintiön myöntämistä kesäkuussa 1989 asiassa Mulder I annetun tuomion sekä asetuksen N:o 764/89 antamisen seurauksena. Hakemus hylättiin 30.8.1989 sillä perusteella, ettei kantaja hallinnoinut enää samaa maatilaa kuin kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksensa voimassaoloaikana.
18 Kantaja pyrki tuloksetta riitauttamaan hylkäyspäätöksen kansallisissa tuomioistuimissa. Hylkäyspäätös on nyt lainvoimainen.
19 Kantajan asiamies vaati 14.7.1992 päivätyssä kirjeessään vanhentumisajan katkaisemista kantajan sekä 31.3.1989 päivätyn kirjeen liitteessä mainittujen tuottajien osalta kirjeen päivämäärästä lukien. Neuvoston oikeudellisen osaston pääjohtaja vastasi 22.7.1992 päivätyssä kirjeessään, että vanhentumisaika oli alkanut juosta uudelleen niiden 348 tuottajan osalta, jotka eivät olleet nostaneet kannetta, kantaja mukaan lukien. Pääjohtaja myönsi kuitenkin, että 14.7.1992 päivätyssä kirjeessä saattoi olla kyse näiden tuottajien osalta yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklassa tarkoitetun vaatimuksen esittämisestä. Pääjohtaja totesi näin ollen, ettei neuvosto vedonnut vanhentumiseen kyseisestä päivämäärästä alkaen aina 17.9.1992 asti, edellyttäen, etteivät kyseisten toimijoiden korvausvaatimukset olleet jo rauenneet vanhentuneina 14.7.1992. Pääjohtaja täsmensi asiaa seuraavasti: (Tämän määräajan kuluessa toimielimet pyrkivät päättämään yhdessä korvauksen maksamisen käytännön yksityiskohdista yhteisöjen tuomioistuimen tuomion mukaisesti. Näin ollen ei ole tarpeen nostaa tällä välin kannetta yhteisöjen tuomioistuimessa, jotta vanhentumisaika ei alkaisi kulua uudelleen. Jos näistä yksityiskohdista ei ole päätetty 17.9.1992 mennessä, neuvosto ilmoittaa Teille, miten toimia.)
20 Komissio ilmoitti seuraavaa 10.9.1993 päivätyssä, Alankomaiden viranomaisille osoitetussa kirjeessään, joka käsitteli korvausten maksamista tietyille tuottajille asetuksen N:o 2187/93 mukaisesti:
’Tämän kirjeen liitteenä on esitetty luettelo SLOM-hakijoista, jotka ovat 5.8.1992 julkaistun, yhteisön toimielinten yleisen tiedonannon mukaisesti katkaisseet korvausvaatimuksiinsa sovellettavan vanhentumisajan kulumisen vetoamalla asiassa komissioon, neuvostoon tai yhteisöjen tuomioistuimeen.’
21 Kantajan nimi oli kirjattu tähän luetteloon, ja kantajan osalta oli mainittu päivämäärä 31.3.1989 ajankohtana, jolloin vanhentumisaika oli keskeytynyt 5.8.1992 julkaistun tiedonannon perusteella.”
IV Asian käsittely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
18. Tätä taustaa vasten van den Berg (jäljempänä kantaja) nosti kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 29.4.1997 toimittamallaan kannekirjelmällä EY:n perustamissopimuksen 178 artiklan ja 215 artiklan 2 kohdan (joista on tullut EY 235 artikla ja 288 artiklan 2 kohta) perusteella neuvostoa ja komissiota (jäljempänä vastaajat) vastaan sen vahingon korvaamiseksi, joka hänelle on aiheutunut sen johdosta, että hän oli asetuksen N:o 857/84, siinä muodossa kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1371/84, perusteella estynyt pitämään kaupan maitoa.
19. Kantaja vaati 606 315 Alankomaiden guldenin suuruista hyvitystä kahdeksan prosentin vuotuisine viivästyskorkoineen kanteen jättämispäivästä lukien niistä vahingoista, jotka hänelle olivat aiheutuneet kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen voimassaoloajan päätyttyä 23.2.1985, eli alkaen siitä päivästä, josta lähtien maksuja koskeva sääntely tuli hänen osaltaan voimaan, sen johdosta, että viitemäärä oli lainvastaisesti jätetty myöntämättä.(17)
20. Vastaajat kiistivät kantajan näkemyksen, jonka mukaan edellytykset yhteisön vastuulle korvata kantajalle aiheutuneet vahingot ovat olemassa ja esittivät vastaväitteen, jonka mukaan kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska esitetyt vaatimukset ovat vanhentuneet.(18)
21. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin keskeytti asian käsittelyn 24.6.1997 tekemällään päätöksellä siihen saakka, kunnes asiassa Mulder III on annettu tuomio.
22. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki 4.3.1999 päätöksen asian käsittelyn jatkamisesta.
23. Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan puutteen vuoksi. Tuomion perusteluissa käsitellään pääasiassa seuraavaa:
24. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käsittelee antamassaan tuomiossa ensinnäkin kysymystä siitä, onko yhteisölle mahdollisesti syntynyt EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan (josta on tullut EY 288 artikla) mukainen vastuu, ja jos on, mihin päivään saakka. Lopuksi se tutkii, ovatko oikeudet, joihin siinä vedotaan, rauenneet vanhentuneina.(19)
Yhteisön vastuuta koskeva arviointi valituksenalaisessa tuomiossa
25. Esitettyään peruslähtökohdat sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvasta ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen liittyvästä yhteisön vastuusta SLOM-tuottajia kohtaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että siltä osin kuin on kyse vahingonkorvausvaatimuksesta ajanjaksolta 23.2.1985–13.5.1986, jonka päättyessä kantaja myi SLOM-tilansa, ei ole kiistetty sitä seikkaa, että kantaja ei ole voinut asetuksen N:o 857/84 mukaisesti toimittaa maitoa ja että yhteisö on edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti vastuussa tästä seikasta aiheutuneesta vahingosta.(20)
26. Niiden vahinkojen osalta, joiden on väitetty syntyneen 13.5.1986 jälkeen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sitä vastoin tutkii, miltä osin nämä vahingot ovat seurausta siitä, että kiintiö evättiin kantajalta ensin vuonna 1985. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esittää seuraavaa:(21)
”44 On aiheellista muistaa, että kantaja on luovuttanut SLOM-tilansa vuonna 1986 ja siirtänyt tuotantotoiminnan toiselle tilalle taloudellisen tehokkuuden lisäämiseksi. Tästä kantajan vapaaehtoisesta ratkaisusta voidaan täysin selkeästi päätellä, että se ei ole ollut mitenkään sidoksissa kiintiön epäämiseen kantajalta, kun hänen sitoumuksensa luopua kaupan pitämisestä päättyi vuonna 1985.
45 Asetuksen N:o 857/84, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.1985 annetulla neuvoston asetuksella N:o 590/85 (EYVL L 68, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan sekä asetuksen N:o 1546/88
7 artiklan valossa voidaan päätellä, että myös sellaisen maidontuottajan tilanteessa, joka ei ole sitoutunut luopumaan kaupan pitämisestä tai muuttamaan toimintansa luonnetta, mahdollisuudet siirtää kiintiö yhdeltä tilalta toiselle on rajattu koskemaan yhtäältä tilusten luovutusta julkisyhteisölle ja/tai julkisen edun vuoksi (7 artiklan 1 kohta) ja toisaalta maanvuokraussopimuksia, jotka ovat päättymässä vastaavanlaisissa olosuhteissa vailla uusimismahdollisuutta (7 artiklan 4 kohta).
46 Jos oletettaisiinkin pitävän paikkansa, että tuottajat, joilla oli käytössään viitemäärä, saattoivat markkinointivuonna 1985–1986 siirtää sen Alankomaiden hallintokäytännön mukaisesti, kyse on yhteisön lainsäätäjälle vieraasta tilanteesta ja Alankomaiden viranomaisten tehtävänä olisi ollut tarvittaessa kohdella kantajaa siten, ettei häntä syrjittäisi.
47 Lisäksi on muistettava, että asetuksen N:o 764/89 voimaantulon jälkeen kantajan vaatimus saada kyseisen säädöksen perusteella kiintiö hylättiin asetuksen N:o 1546/88
3 a artiklan 1 kohdan nojalla (ks. edellä 7 kohta), jonka mukaan viitemäärän myöntäminen edellytti sen osoittamista, että tuottaja hallinnoi vaatimuksen esittämishetkellä kokonaisuudessaan tai osittain SLOM-tilaa.
48 Pﾤinvastoin kuin kantaja väittää ja kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo useassa tilanteessa todennut (ks. erityisesti asiassa C-98/91, Herbrink, 27.1.1994 annettu tuomio; Kok. 1994, s. I-223), tämä vaatimus rajoittuu siihen, että erityisten viitemäärien määrää koskevissa asioissa sovelletaan asetuksen N:o 857/84
7 artiklan 1 kohdan mukaista periaatetta, jonka mukaan viitemäärä siirretään sen maa-alan mukana, jonka perusteella viitemäärä on myönnetty (13 kohta). Näin ollen kantaja ei voi väittää, että tämän vaatimuksen soveltaminen häneen olisi luottamuksensuojan periaatteen vastaista siitä syystä, ettei hän ollut saattanut SLOM-tilansa luovutushetkellä ennakoida sitä, että tällaista edellytystä sovellettaisiin.
49 Koska kantajan suorittama SLOM-tilan myynti ei ollut seurausta kiintiön epäämisestä laittomasti vuonna 1985 ja koska myynti ei ollut tapahtunut asetuksessa N:o 857/84 säädettyjen siirtomahdollisuuksien mukaisesti, yhteisö ei ole vastuussa syistä, joiden vuoksi kantaja ei ollut voinut saada asetuksen N:o 764/89 mukaista kiintiötä, eikä myöskään tästä asiasta kantajalle aiheutuneesta vahingosta.”
27. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulee siten siihen lopputulokseen, että kantajalle viitemäärän epäämisestä aiheutunut vahinko on voinut kestää ainoastaan 13.5.1986 saakka(22) ja se tutkii lopuksi, onko kantajan vahingonkorvausvaatimus tältä osin vanhentunut.
Vanhentumista koskeva arviointi
28. Vanhentumista koskevan kysymyksen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetun kanteen osalta vanhentumisaika on alkanut kulua 23.2.1985 eli siitä päivästä lukien, jolloin kantajan osalta sovellettiin asetusta N:o 857/84. Oikeus vahingonkorvaukseen on siis syntynyt useiden peräkkäisten ajanjaksojen kuluessa, jotka alkoivat jokaisena päivänä, jona kantaja ei voinut pitää maitoa kaupan.(23)
29. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näkemyksen mukaan kantajalla ei kuitenkaan enää ollut, koska hän oli myynyt SLOM-tilansa 13.5.1986, kyseisen päivämäärän jälkeen oikeutta viitemäärään. Vanhentumisaika on näin ollen, ”kun otetaan huomioon, että on todettu, että kantajalle hänen omien sanojensa mukaan aiheutuneet vahingot myynnin jälkeen eivät ole sidoksissa siihen, että kantajaan sovellettiin asetusta N:o 857/84, – – päättynyt viisi vuotta päivämäärän 13.5.1986 jälkeen eli 13.5.1991, jollei sitä ole keskeytetty ennen tätä päivämäärää”.(24)
30. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää tämän jälkeen kantajan vanhentumista vastaan esittämät väitteet seuraavasti:(25)
”62 EY:n tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan mukaan vanhentumisaika voidaan katkaista joko nostamalla kanne yhteisöjen lainkäyttöelimessä tai esittämällä tätä ennen vaatimus asianomaiselle toimielimelle, jolloin tässä viimeksi mainitussa tapauksessa vanhentuminen ei kuitenkaan katkea, jos vaatimusta ei seuraa kanne niitä määräaikoja noudattaen, jotka määräytyvät tapauksesta riippuen perustamissopimuksen 173 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 230 artikla) ja 175 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 232 artikla) perusteella (asia 11/72, Giordano v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 5.4.1973, Kok. 1973, s. 417, 6 kohta, ja asia T-222/97, Steffens v. neuvosto ja komissio, tuomio 25.11.1998, Kok. 1998, s. II-4175, 35 ja 42 kohta).
63 Kantaja ei näin ollen voi vedota EY:n tuomioistuimen perussäännön 43 artiklassa tarkoitettuun vanhentumiseen katkeamiseen toimielimille osoitetun, 31.3.1989 päivätyn kirjeen perusteella, sillä kirjeen seurauksena ei ole nostettu kannetta yhteisöjen tuomioistuimessa.
64 Kantaja väittää, että koska siihen sovelletaan 5.8.1992 julkaistua tiedonantoa, vastaajat ovat sitoutuneet olemaan vetoamatta vanhentumiseen 31.3.1989 alkaen eli siitä ajankohdasta, jona kantaja oli ottanut toimielimiin yhteyttä.
65 Tältä osin on muistettava, että luopuminen 5.8.1992 päivättyyn kirjeeseen sisältyneestä vanhentumiseen vetoamisesta oli yksipuolinen toimi, jonka päämääränä oli rajoittaa nostettujen kanteiden määrää rohkaisemalla tuottajia odottamaan asetuksella N:o 2187/93 käyttöön otettavaa kiinteämääräisten hyvitysten järjestelmää (edellä mainittu asia Steffens v. neuvosto ja komissio, tuomion 38 kohta).
66 Tiedonanto koski nimenomaan tuottajia, joiden oikeudet korvauksiin eivät olleet ehtineet vanhentua sinä päivämääränä, jonka tiedonanto julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, tai ajankohtana, jolloin ne olivat jo ottaneet yhteyttä johonkin toimielimistä (katso edellä 11 kohta). Jälkimmäisellä maininnallaan vastaajat tarkoittivat tuottajia, jotka olivat ottaneet toimielimiin yhteyttä ennen kyseisen tiedonannon julkaisemista vedotakseen asiassa Mulder II annetun tuomion perusteella oikeuksiinsa saada vahingonkorvausta ja joita toimielimet olivat pyytäneet luopumaan vahingonkorvauskanteiden nostamisesta kiinteämääräisten hyvitysten järjestelmää koskevaa asetusta odotettaessa. Maininnan avulla oli tarkoitus säilyttää näiden tuottajien oikeudet korvauksiin.
67 On aiheellista todeta, että vastaajat eivät ole koskaan vastanneet 31.3.1989 päivättyyn kirjeeseen ja että nämä eivät kyseisenä ajankohtana tehneet minkäänlaista sitoumusta kantajaan nähden. Kantaja ei näin ollen voi vedota 5.8.1992 julkaistuun tiedonantoon.
68 On lisäksi hylättävä kantajan väite, jossa vedotaan siihen seikkaan, että kantajan nimi oli luettelossa, jonka komissio oli lähettänyt Alankomaiden viranomaisille sen jälkeen kun asetus N:o 2187/93 oli tullut voimaan ja jossa luetellaan tuottajat, jotka hyötyivät siitä, että komissio oli 5.8.1992 julkaistussa tiedonannossa sitoutunut olemaan vetoamatta vanhentumiseen.
69 On ensinnäkin aiheellista todeta, että kyseinen luettelo lähetettiin kansallisille viranomaisille siksi, että näille haluttiin ilmoittaa, mistä päivästä alkaen vaatimusten vanhentuminen oli katkennut, siltä varalta, että niille osoitettaisiin korvausvaatimuksia asetuksessa N:o 2187/93 säädetyn siirtojärjestelmän mukaisesti. Luettelossa ei eritelty SLOM-tuottajia, jotka saattoivat saada lopullisen viitemäärän ja jotka näin ollen saattoivat hyötyä siirtoehdotuksesta asetuksen N:o 2187/93 mukaisesti, niistä, jotka kantajan tavoin olivat jääneet ilman kiintiötä eivätkä tämän vuoksi kuuluneet kyseisen siirtojärjestelmän piiriin. Kantajan nimi oli näin ollen virheellisesti luettelossa.
70 Tällainen virhe ei kuitenkaan ollut sellainen, että kantaja voisi sen seurauksena vakuuttua siitä, että 5.8.1992 julkaistussa tiedonannossa ollut sitoumus koskisi sitä ja että kantajan vaatimuksen vanhentuminen olisi ollut katkennut 31.3.1989 alkaen. Kyseisen luettelon lähettämisajankohtana eli 10.9.1993 kantajan olisi jo pitänyt tietää, ettei hän hyötyisi asetuksen N:o 2187/93 mukaisesta siirtoehdotuksesta ja että kyseinen sitoumus ei näin ollen koskenut sitä.
71 Lisäksi vastaajien näkökanta tämän kanteen vanhentumiseen ei merkitse, että komissio olisi kohdellut kantajaa syrjivästi muihin, hyvitystarjouksia saaneisiin SLOM-tuottajiin nähden, sillä kuten edellä 69 kohdassa on todettu, kantajan tilanne eroaa niiden tuottajien tilanteesta, jotka hyötyvät asetuksesta N:o 2187/93.
72 Lopulta sellaisten kantajan väitteiden osalta, jotka koskevat Boossin väitettyjä ilmoituksia, riittää kun todetaan, ettei niitä ole mitenkään näytetty toteen.”
31. Näistä syistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyy lopulta siihen lopputulokseen, että koska vanhentumista ei ollut katkaistu eikä keskeytetty viimeistään 13.5.1991 mennessä, 29.4.1997 nostettu kanne on nostettu liian myöhään, koska kantajan oikeus vahingonkorvaukseen oli jo rauennut vanhentuneena.(26)
V Valitus
32. Van den Berg (jäljempänä valittaja) valitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta yhteisöjen tuomioistuimeen 13.4.2001 saapuneella valituskirjelmällä. Valittaja vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– kumoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 31.1.2001 asiassa T-143/97 antaman tuomion
– palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi
– velvoittaa neuvoston ja komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa tuomioistuimissa.
33. Neuvosto vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– toteaa, ettei valitusta osittain voida ottaa tutkittavaksi ja että se joka tapauksessa on kokonaisuudessaan perusteeton
– velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
34. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
– toteaa, että valitus on perusteeton
– toissijaisesti toteaa, että vahingonkorvauskannetta ei voida ottaa tutkittavaksi
– velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
VI Asian oikeudellinen arviointi
35. Valittaja tukeutuu valituksessaan kolmeen valitusperusteeseen. Ensimmäinen valitusperuste koskee kysymystä siitä, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioinut virheellisesti yhteisön vastuuta niiden vahinkojen osalta, jotka ovat syntyneet maatilan luovutuksen jälkeisenä ajanjaksona. Sekä toisessa että kolmannessa valitusperusteessa valittaja katsoo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen todenneen virheellisesti, että vahingonkorvausvaatimukset ovat jo vanhentuneita. Koska viimeksi mainitut valitusperusteet perustuvat olennaisilta osiltaan samoihin väitteisiin, niitä käsitellään jäljempänä yhdessä.
A Yhteisön vastuu alkuperäisen SLOM-tilan myyntiä seuranneena ajanjaksona (ensimmäinen valitusperuste)
1.
Asianosaisten lausumat
36. Valittaja vetoaa ensimmäisessä valitusperusteessa pääasiassa siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 43–50 kohdassa todennut virheellisesti, että yhteisö ei ole vastuussa niistä vahingoista, joita hänelle on aiheutunut 13.5.1986 tapahtuneen maatilan luovutuksen jälkeen.
37. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ensinnäkin tulkinnut väärin yhteisön ja jäsenvaltioiden välistä toimivallan jakoa. Valituksenalaisen tuomion 46 kohtaan viitaten valittaja esittää, että kyseessä ovat hyvinkin yhteisön toimielimille eivätkä kansallisille viranomaisille kuuluvat velvollisuudet. Siinä tapauksessa, että maatila on luovutettu, kansalliset viranomaiset eivät ole voineet yhteisön asetusten perusteella myöntää viitemäärää, ja siten vastuu tältä osin kuuluu yhteisön toimielimille.
38. Valittajan näkemyksen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa jättänyt ottamatta huomioon luottamuksensuojan periaatteen sekä asiassa Herbrink annetun tuomion merkityksen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näyttää haluavan tässä kohdassa ilmaista, että kyseiseen periaatteeseen ei voida vedota, koska luottamus, johon se viittaa, ei nauti perusteltua suojaa. Valittaja vetoaa kuitenkin vain luottamukseen tulla kohdelluksi samoin kuin kuka tahansa ”tavallinen” tuottaja, tai toisin ilmaistuna, olla joutumasta erityisten rajoitusten kohteeksi vain sillä perusteella, että hän on SLOM-tuottaja. Nimenomaan tämän luottamuksen yhteisöjen tuomioistuin on todennut perustelluksi asiassa Herbrink antamassaan tuomiossa.(27) Jos – kuten tästä tuomiosta voidaan päätellä – maatilan vuokraajalla on oikeus siirtää viitemäärä uudelle tilalle, täytyy myös SLOM-tuottajan voida siirtää viitemääränsä uudelle tilalle. Valitettavasti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole havainnut tätä yhteneväisyyttä asiaan Herbrink.
39. Valittaja painottaa, että hän on toteuttanut maatilan vaihdoksen – harjoittamalla tuotantoa vuoden ajan rinnakkain vanhalla ja uudella tilalla – juuri sellaisella tavalla, joka Alankomaiden hallintokäytännön mukaan on mahdollistanut jokaiselle tuottajalle sallitun viitemäärän siirtämisen uudelle tilalle. On ollut aina yleisesti tunnustettua, että tämä käytäntö on yhteisön oikeuden mukainen. Asetuksen N:o 1033/89 mukainen odottamaton ja takautuvasti vaikuttava vaatimus siitä, että SLOM-tuottajan on osoitettava hallinnoivansa edelleen kokonaisuudessaan tai osittain samaa tilaa kuin tuenhakemisajankohtana, on loukannut hänen perusteltua luottamustaan siihen, että hän voi tätä huolellisesti valittua tapaa noudattaen siirtää viitemääränsä samoin edellytyksin kuin jokainen tavallinen tuottaja. Joka tapauksessa on hylättävä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja muutoksenhaun vastapuolten esittämät perustelut, joiden mukaan hän ei olisi yhteisön oikeuden perusteella voinut tavallisena tuottajanakaan siirtää viitemääräänsä tai vedota Alankomaiden hallintokäytäntöön.
40. Valittaja esittää lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on, kuten jo edellä esitetystä ilmenee, soveltanut virheellisesti syy-yhteyden tunnusmerkistöä. Se, että valittajalle ei myönnetty vuonna 1989 erityistä viitemäärää, ei johdu tilanvaihdosta koskevasta tosiseikasta vaan sovellettavista yhteisön oikeuden säännöksistä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut syy-yhteyden tunnusmerkistöä virheellisesti alkuperäisen maksuja koskevan sääntelyn ja vuonna 1986 tapahtuneen tilanvaihdoksen väliseen yhteyteen. Tällaista yhteyttä ei luonnollisestikaan ole olemassa. Syy-yhteyden kannalta merkittävä asiayhteys vallitsee yhteisön lainsäätäjän lainvastaiseksi todetun toiminnan ja valittajan kärsimän tulonmenetyksen välillä.
41. Neuvosto ja komissio
ovat valittajan kanssa eri mieltä siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi päätöksessään, jonka mukaan yhteisö ei ole vastuussa kantajan tilanvaihdoksen jälkeen kärsimistä vahingoista, soveltanut virheellisesti luottamuksensuojan periaatetta tai syy-yhteyden vaatimusta tai jättänyt ottamatta huomioon asiassa Herbrink annetun tuomion.
42. Molemmat esittävät pääasiallisesti, että – kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein selvittänyt – sekä asiaan sovellettavien asetusten että asiassa Herbrink annetun tuomion mukaan yhteisön oikeudessa on voimassa periaate, jonka mukaan viitemäärä siirretään niiden maa-alueiden mukana, joille se on myönnetty. Yhteisön oikeuden mukaan ei näin ollen ”tavallinenkaan” tuottaja olisi voinut siirtää hänelle myönnettyä viitemäärää koskemaan uutta tilaa sellaisen tilanvaihdoksen yhteydessä kuin nyt käsiteltävässä asiassa. Siirtomahdollisuus, johon valittaja vetoaa, on ollut olemassa korkeintaan Alankomaiden hallintokäytännössä.
43. Neuvosto esittää tässä yhteydessä epäilyksensä siitä, onko valittajan kuvailemaa siirtomahdollisuutta ylipäätään ollut olemassa Alankomaiden lainsäädännön mukaan, ja viittaa Alankomaiden SLOM-asioissa korkeimman toimivaltaisen muutoksenhakuelimen antamaan tuomioon.(28) Komissio painottaa, ettei se ole koskaan hyväksynyt tämänkaltaista käytäntöä, jos sellainen onkin ollut olemassa.
44. ”Tavallisiin” tuottajiin nähden erilainen kohtelu on näin ollen, kuten neuvosto ja komissio olennaisilta osiltaan yhtäpitävästi esittävät, mikäli ylipäätään, voinut olla olemassa vain kansalliseen lainsäädäntöön perustuen, ei yhteisön oikeuteen perustuen tai sen mukaisesti. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siten aivan oikein lähtenyt siitä, ettei yhteisön lainsäätäjää voida missään tapauksessa moittia luottamuksensuojan periaatteen loukkaamisesta. Väitettyjen vahinkojen syynä ei sitä paitsi ole, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, maksuja koskeva sääntely, vaan valittajan vapaaehtoinen tilanvaihdos.
2.
Arviointi
45. Sen tutkimiseksi, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toiminut virheellisesti arvioidessaan, että yhteisö on vastuussa vain vahingoista, joita kantajalle on aiheutunut 13.5.1986 saakka, on valituksenalaisen tuomion kyseinen kohta liitettävä sen asiayhteyteen.
46. Kuten tuomiosta ilmenee,(29) valittaja vaati oikeudenkäynnissä hyvitystä vahingoista, joita hänelle oli aiheutunut sen johdosta, että hän ei asetuksen N:o 857/84 nojalla voinut saada hyväkseen kiintiötä sen jälkeen, kun kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen voimassaoloaika päättyi 23.2.1985 sekä sen johdosta, että asetuksissa, joiden olisi tullut korjata tämä tilanne, ei säädetty viitemääristä niiden SLOM-tuottajien osalta, jotka olivat vaihtaneet alkuperäisen tilansa vapaaehtoisesti toiseen tilaan. Kaiken kaikkiaan valittaja vetoaa siis, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa toteaa, lainvastaisesta viitemäärän epäämisestä aiheutuneisiin vahinkoihin, joita on aiheutunut 23.2.1985 alkaen tähän päivään saakka.
47. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittelemien tosiseikkojen mukaan on erotettava kaksi tapahtumaa, joiden johdosta valittajalta on evätty viitemäärä aikana, jolloin kaupan pitämisestä luopumista koskeva sitoumus oli päättynyt. Ensiksi viitemäärän myöntämisestä kieltäydyttiin välittömästi kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen voimassaoloajan päätyttyä. Toiseksi hylättiin asetuksen N:o 764/89 voimaantulon jälkeen tehty uusi hakemus (erityisen) viitemäärän myöntämiseksi.
48. Vastaavasti yhteisön toimielimen vastuun perustavina toimina tulee kysymykseen kaksi säädöstä.
49. Yhtäältä valittajan väittämien vahinkojen voidaan katsoa johtuvan siitä, että yhteisön lainsäätäjä ei ole asetuksessa N:o 857/84 ottanut huomioon SLOM-tuottajien asemaa siltä osin kuin maksuista vapaan viitemäärän laskemisessa huomioon otettavat viitevuodet ovat yhtenevät kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen voimassaoloajan kanssa. Yhteisöjen tuomioistuin on tuomiossa Mulder II todennut, että yhteisö on vastuussa kaikenlaisista, kyseisen säädöksen soveltamisen johdosta aiheutuneista vahingoista.(30)
50. Toisaalta asetuksen N:o 764/89 voimaantulon jälkeen uudelleen tapahtunut viitemäärän epääminen ja siitä aiheutuneet vahingot voidaan katsoa johtuviksi säädöksestä, jonka mukaan tuottajalle voidaan myöntää viitemäärä vain, jos hän edelleen hallinnoi alkuperäistä tilaa.
51. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksia on nyt tarkasteltava sitä taustaa vasten, että se on ilmeisesti tutkinut, voidaanko molemmista mainituista säädöksistä johtaa vahingonkorvausvastuuta koskevia vaatimuksia viitemäärien myöntämisen osalta ja miltä osin.
52. Valituksenalaisen tuomion 42–46 kohdat koskevat ensinnäkin kysymystä siitä, mitä vahinkoja on luettava yhteisön vastuun piiriin sen johdosta, että asetusta N:o 857/84 voitiin soveltaa valittajaan vasta kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen päättymisen jälkeen, ja että häneltä sen vuoksi evättiin viitemäärä, koska asetuksessa ei otettu huomioon sitä, että SLOM-tuottajat eivät voineet viitevuoden aikana tuottaa maitoa lainkaan.
53. Tässä yhteydessä on tutkittava, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin syy-yhteyden tunnusmerkistön valossa todennut virheellisesti, että yhteisön vastuun piiriin on luettava vain alkuperäisen tilan myyntiin saakka aiheutuneet vahingot, mutta ei niitä vahinkoja, joiden on väitetty aiheutuneen tämän ajankohdan jälkeen.
54. Tarkemmin sanottuna tässä on kysymys siitä, onko syy-yhteys yllä kuvatun säädöksen ja jatkuvien vahinkojen välillä katkennut 13.5.1986 tapahtuneen maatilan myynnin johdosta.
55. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön toimielimen toimi on syy-yhteydessä vahinkoon silloin, kun kyseisen vahingon voidaan katsoa johtuvan välittömästi ja ainoastaan tästä toimesta.(31)
56. Sitä vastoin vaadittu syy-yhteys ei ole (enää) olemassa, jos vahinko olisi samalla tavoin aiheutunut ilman kyseistä yhteisön toimielimen toimea.(32)
57. Nyt arvioitavaan tapaukseen sovellettuna tämä tarkoittaa sitä, että valittajalle aiheutunutta vahinkoa ei voida katsoa siitä olosuhteesta johtuvaksi, että asetuksessa N:o 857/84 ei sallittu viitemäärän myöntämistä SLOM-tuottajille, siltä osin kuin vahinko olisi aiheutunut hänelle samalla tavoin myös tästä säädöksestä riippumatta tai sen johdosta, että hänellä ei olisi ollut oikeutta viitemäärään muiden edellytysten puuttumisen vuoksi.
58. Tämänkaltaista tapausta voidaan pitää loukatun itsensä käyttäytymisen johdosta tapahtuneen syy-yhteyden katkeamisen tai useista syistä johtuvan päällekkäisen syy-yhteyden erityisenä muotona.(33) Vahingonkärsijä saattaa itsensä omien toimiensa johdosta siihen tilanteeseen, että vahinko olisi aiheutunut myös ilman kyseistä yhteisön toimielimen oikeudenvastaista toimenpidettä, jolloin tämä vahinko ei näin ollen enää aiheudu suoraan tai yksinomaan kyseisestä toimenpiteestä.(34)
59. Tämän mukaan maatilan myyminen on katsottava syy-yhteyden katkaisevaksi olosuhteeksi, jos samanlaisessa tapauksessa yhteisön oikeuden mukaisen, viitemääriä koskevan sääntelyn puitteissa viitemäärän siirtäminen ei myöskään olisi ollut mahdollista.
60. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 857/84
7 artiklan 1 kohtaan perustuu koko viitemäärien sääntelylle ominainen pääsääntö, jonka mukaan viitemäärä siirtyy sen maa-alueen mukana, jota varten se on myönnetty. Viitemäärä seuraa siis lähtökohtaisesti maapohjaa, ei tuottajaa.(35)
61. Tästä poikkeava viitemäärän siirtäminen on yhteisön oikeuden puitteissa sen sijaan mahdollista vain asetuksen N:o 857/84
7 artiklaan asetuksella N:o 590/85 lisätyissä nimenomaisissa poikkeustapauksissa, joita ovat maa-alueen luovuttaminen julkisyhteisölle ja/tai julkisen edun vuoksi sekä maanvuokrasopimuksen päättyminen ilman uusimismahdollisuutta. Tähän ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein viitannut valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa.
62. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näin ollen on valituksenalaisen tuomion 46 kohdassa aivan oikein esittänyt, valittajan kuvailema siirtomahdollisuus tilanvaihdostilanteissa on voinut olla olemassa korkeintaan kansalliseen oikeuteen tai kansalliseen hallintokäytäntöön perustuen.
63. Tässä kohdin on ratkaisevaa kuitenkin se, että yhteisön oikeuden mukaan – eikä ainoastaan SLOM-tuottajia koskien – ei ole ollut, siinä tapauksessa, että maatila on myyty, mahdollista siirtää viitemäärää uudelle maatilalle.
64. Loppujen lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen lähtenyt aivan oikein siitä, että alkuperäisen maatilan myymisen jälkeen mahdollisesti syntynyt vahinko ei johdu siitä, että viitemäärä on lainvastaisesti jätetty myöntämättä kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen päättymisen jälkeen, eikä näin ollen yhteisön toimielimen kyseisestä toiminnasta, koska mainitusta ajankohdasta lähtien valittajalla ei muiden syiden johdosta olisi muutenkaan ollut oikeutta viitemäärään.
65. On tosin todettava, että syy-yhteyden vaatimuksen virheellistä soveltamista koskeva väite on siinä määrin perusteltu kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa ja tä stä seurauksena myös 49 kohdassa katsonut, että viitemäärän epäämisen ja SLOM-tilan myynnin välillä on olemassa syy-yhteys. Kuten edellä esitetyn perusteella on ilmeistä, merkitsevää on nimittäin se, kuten valittaja aivan oikein on esittänyt, miltä osin vahinko on katsottava seuraukseksi viitemäärän lainvastaisesta epäämisestä asetuksen N:o 857/84 puitteissa.
66. Valituksenalaisen tuomion 47 ja 48 kohta on siten nähtävä sen kysymyksen valossa, voidaanko asetuksen N:o 1546/88
3 a artiklan 1 kohtaan sisältyvästä vaatimuksesta, jonka mukaan tuottajan on edelleen hallinnoitava (alkuperäistä) SLOM-tilaansa voidakseen hakea (erityistä) viitemäärää asetuksen N:o 857/84
3 a artiklan perusteella, siinä muodossaan kuin se on muutettuna asetuksella N:o 764/89, johtaa yhteisön vastuuta koskevia vaatimuksia. Tarkemmin katsottuna tässä on kyse siitä, onko vastuun edellytyksenä oleva lainvastaisuus tämän säännöksen osalta täyttynyt.
67. Valittaja on tältä osin esittänyt, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on 48 kohdassa todennut virheellisesti, että tämän vaatimuksen soveltaminen häneen ei ole luottamuksensuojan periaatteen vastaista.
68. Tältä osin on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan niiden tuottajien, joita on yhteisön toimenpiteellä kannustettu yleisen edun vuoksi ja palkkiota vastaan keskeyttämään maidon myynti tietyksi rajalliseksi ajanjaksoksi, perusteltua luottamusta on loukattu, jos heihin kohdistuu maidon kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen voimassaolon päättymisen jälkeen rajoituksia, jotka loukkaavat heitä erityisesti tämän sitoumuksen vuoksi.(36)
69. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on 48 kohdassa todennut, kyseinen vaatimus vastaa kuitenkin vain asetuksen N:o 857/84
7 artiklan 1 kohdassa säädettyä yleistä periaatetta, jonka mukaan viitemäärät voidaan siirtää vain niihin maa-alueisiin liittyen, joille ne on myönnetty.(37) Koska yhteisön oikeuden mukaan tämä sama vaatimus koskee näin ollen myös ”tavallisia” tuottajia, valittaja ei voi väittää, että erityiset rajoitukset kohdistuvat häneen nimenomaan kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen antamisen perusteella.
70. Toisin oli sitä vastoin asiassa Herbrink kyseessä olleen tuottajan tapauksessa. Kyseisen SLOM-tuottajan tapauksessa oli nimittäin kyse maatilan vuokraajasta. Päättymässä olevien vuokrasopimusten osalta jäsenvaltioille annetaan asetuksen N:o 857/84
7 artiklan 4 kohdassa, sellaisena kuin sitä on muutettu asetuksella N:o 590/85, ja asetuksen N:o 1546/88
7 artiklan 1 kohdan 4 alakohdassa mahdollisuus sallia vuokratulle maatilalle myönnetyn viitemäärän siirtäminen tilan hallinnoinnin lopettavalle vuokralaiselle. Mikäli kyseinen jäsenvaltio on yleisesti käyttänyt hyväkseen tätä mahdollisuutta, SLOM-tuottaja on näin ollen voinut luottamuksensuojan periaatteen mukaisesti luottaa siihen, että hän saisi vuokrasopimuksen päättyessä samoin hyväkseen erityisen viitemäärän.(38)
71. Toisaalta valittaja ei yhteisön vastuun perusteeksi myöskään voi vedota luottamuksensuojan periaatteen yhteydessä siihen, että Alankomaissa ”tavalliset” tuottajat hänen mukaansa ovat voineet siirtää viitemääränsä toiselle maatilalle. Koska tämä siirtomahdollisuus, kuten edellä esitetystä käy ilmi, ei perustu yhteisön oikeuteen, ei siitä voida tehdä johtopäätöstä, että yhteisön toimielin olisi loukannut luottamuksensuojan periaatetta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on nimittäin aivan yleisesti niin, että luottamuksensuojan periaatteeseen vetoaminen yhteisön oikeuden säännöksen osalta on mahdollista vain silloin, kun yhteisö on itse luonut perusteltua luottamusta herättävät olosuhteet.(39)
72. Valittajan väitteet siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti luottamuksensuojan periaatetta, tuomion Herbrink merkitystä tai jäsenvaltioiden ja yhteisön välistä toimivallan jakoa, on näin ollen hylättävä.
73. Kaikki edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein todennut, että yhteisö on vastuussa kantajalle aiheutuneista vahingoista vain 13.5.1986 saakka. Sikäli kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamukset syy-yhteyden vaatimuksen osalta ovat virheellisiä, oikeuskäytännöstä ilmenee tämän olevan vaikutuksetonta, mikäli muiden perusteiden johdosta käy ilmi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut oikein, ovatko vastuun edellytykset olemassa vai eivätkö ole.(40) Kuten edellä esittämäni perusteella käy ilmi,(41) on tässä tapauksessa juuri näin.
74. Näissä olosuhteissa ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
B Vahingonkorvausvaatimusten vanhentuminen (toinen ja kolmas kanneperuste)
1.
Asianomaisten lausumat
75. Sekä toinen että kolmas valitusperuste koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näkemystä, jonka mukaan oikeudenkäynnin kohteena olevat vahingonkorvausvaatimukset ovat jo vanhentuneet. Toisen valitusperusteen puitteissa valittaja katsoo, että vanhentumisen oikeudellinen arviointi valituksenalaisessa tuomiossa on virheellinen siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että vanhentuminen ei ole keskeytynyt 31.3.1989 ja tiedonannon julkaisemisajankohdan 5.8.1992 väliseksi ajaksi. Kolmannen valitusperusteen puitteissa valittaja katsoo, että vanhentumisen oikeudellinen arviointi on siltä osin virheellinen kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että vanhentuminen ei ole katkennut tai keskeytynyt myöskään 5.8.1992 jälkeisenä ajanjaksona. Kummankin valitusperusteen taustalla on tähän liittyen kaksi olennaista lähtökohtaa. Yhtäältä valittaja lähtee siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti 5.8.1992 annetun tiedonannon merkityksen tai vetänyt siitä virheelliset johtopäätökset vanhentumisen osalta. Toiseksi valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut väärin olennaisia tosiseikkoja sekä jättänyt täyttämättä perusteluvelvollisuutensa.(42) Valituksenalaisessa tuomiossa on näin ollen kaiken kaikkiaan loukattu yhdenvertaisuuden, oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita sekä perusteluvelvollisuutta.
76. Yksityiskohtaisemmin valittajan väitteet koskevat olennaisilta osiltaan sitä, että neuvosto ja komissio ovat 5.8.1992 antamallaan tiedonannolla luopuneet SLOM-tuottajien ryhmää kohtaan, joihin hän myös itse kuuluu, vetoamasta vahingonkorvausvaatimusten vanhentumiseen, ja oman toimenpiteensä perusteella luopuneet tästä oikeudesta. Valittaja esittää, että kyseinen tiedonanto on tietoisesti laajemmin määritelty kuin yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artikla (josta on tullut yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artikla)(43) ja että se koskee myös 31.3.1989 päivättyä kirjettä. Muilta osin yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan tulkinnalla ei ole asian kannalta merkitystä, koska valittaja on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vedonnut tiedonannon johdosta tapahtuneeseen oikeudesta luopumiseen eikä kyseiseen säännökseen. Joka tapauksessa 5.8.1992 annetun tiedonannon sanamuodosta käy selvästi ilmi, että yhteisö ei voi enää vedota vahingonkorvausvaatimusten vanhentumiseen niitä SLOM-tuottajia kohtaan, joille on asetuksen N:o 2187/93 mukaisesti tarjottu hyvitystä.
77. Myöskään komission vuoden 1993 jälkeen käymien, vahingonkorvausta koskevien neuvottelujen puitteissa komissio ei ole SLOM-tuottajia kohtaan, joita 31.3.1989 päivätty kirje koski, vedonnut vanhentumiseen, riippumatta siitä, onko SLOM-tuottaja tällä välin nostanut kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vai ei. Tämän olosuhteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti jättänyt ottamatta huomioon.
78. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole myöskään ottanut huomioon sitä, että komissio on kirjallisessa oikeudenkäyntimenettelyssä asiassa T-179/96 R(44) 31.3.1989 päivättyyn kirjeeseen perustuen luopunut vetoamasta vanhentumiseen ja näin ollen tunnustanut uudelleen, ettei yhteisö voi vedota vanhentumiseen. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on 72 kohdassa asettanut todistustaakan komission virkamiehen lausumista virheellisesti ja jättänyt ottamatta huomioon, että nämä lausumat muodostavat 31.3.1989 päivätyn kirjeen osalta, tulkittuna 5.8.1992 annetun tiedonannon yhteydessä, vähintään vanhentumisen katkaisuvaikutuksen implisiittisen toteamisen.
79. Valittaja esittää tämän jälkeen konkreettisemmin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 62–70 kohdassa esittämiä toteamuksia koskevaa kritiikkiä. Tuomion 62 ja 63 kohdan osalta valittaja esittää, ettei se ole vanhentumisen katkaiseminen osalta vedonnut yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklaan vaan 5.8.1992 annettuun tiedonantoon. Tuomion 65 kohdassa esitetyt toteamukset, joiden mukaan 5.8.1992 annettuun tiedonantoon sisältyvä luopuminen muodostaa yksipuolisen toimenpiteen, eivät ole relevantteja valittajan oikeuksien kannalta. Ei nimittäin ole kyse siitä, mihin neuvosto ja komissio yleisellä tasolla ovat tiedonannolla pyrkineet, vaan siitä, millainen oikeussuhde yhteisön ja valittajan välillä tiedonannon sisällön ja muiden mainittujen olosuhteiden perusteella on olemassa.
80. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 66 ja 67 kohdassa esittämät perustelut eivät ole ymmärrettäviä eivätkä oikein, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt ottamatta huomioon yhtäältä 5.8.1992 annetun tiedonannon ja yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan välisen sisällöllisen eron ja toisaalta yllä kuvatun merkityksen, jonka komissio on käytännössä antanut tiedonannolle ja 31.3.1989 päivätylle kirjeelle.
81. Lisäksi valituksenalaisesta tuomiosta ei käy ilmi, miksi valittajaa voidaan kohdella eri tavoin verrattuna SLOM-tuottajiin, joiden osalta komissio on todellakin hyväksynyt sen, että tuottajat ovat vanhentumisen keskeyttävin vaikutuksin voineet vedota 31.3.1989 päivättyyn kirjeeseen ja 5.8.1992 annettuun tiedonantoon.
82. Sitä paitsi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on 68 ja 69 kohdassa arvioinut väärin sen listan merkityksen, jonka komissio lähetti Alankomaiden viranomaisille pian asetuksen N:o 2187/93 voimaantulon jälkeen. Kyseinen lista on lisävahvistus siitä, että komissio on luopunut oikeudestaan vedota vanhentumiseen 31.3.1989 päivätyn kirjeen lähettäjiä kohtaan. Tästä käy myös ilmi, että 70 kohdassa esitetty toteamus, jonka mukaan valittajan mainitseminen erehdyksessä kyseisessä listassa ei ole omiaan herättämään valittajassa luottamusta siihen, että tiedonannossa mainittu sitoumus koskee häntä, ei pidä paikkaansa.
83. Valittaja tulee lopulta siihen lopputulokseen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti kysymystä vahingonkorvauskanteen vanhentumisesta, ja että sen sijaan voitaisiin tulla siihen lopputulokseen, että yhteisö ei voi vedota vanhentumiseen häntä kohtaan ainakaan 30.9.1993 saakka kestäneen ajanjakson osalta.(45) Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on olettanut, että valittajan vaatimukset olivat kokonaisuudessaan vanhentuneet jo kyseisenä päivänä, tuomioistuin ei ole, kuten se lisää, tutkinut sitä kysymystä, onko tämän ajankohdan ja kanteen nostamisen 29.4.1997 välisenä aikana tapahtunut osittainen vanhentuminen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulisi tutkia tämä kysymys vielä asian palauttamisen jälkeen.
84. Neuvosto
katsoo, että valittajan esittämät väitteet tulisi hylätä osittain sen vuoksi, että niitä ei voida ottaa tutkittavaksi ja kuitenkin joka tapauksessa perusteettomina.
85. Valittaja yrittää vaatia, että yhteisöjen tuomioistuin tutkisi riita-asian kokonaisuudessaan uudelleen, erityisesti tosiseikkojen arvioinnin osalta. Joka tapauksessa valittajan lausumia ei voida ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti asian kannalta merkityksellisiä olosuhteita tai ei ole ottanut niitä huomioon. Neuvosto viittaa tältä osin erityisesti valittajan esittämiin kannanottoihin herra Boossin osalta. Toissijaisesti nämä väitteet ovat neuvoston mukaan kuitenkin myös perusteettomia. Uutena väitteenä, jota ei voida ottaa tutkittavaksi, on neuvoston mukaan hylättävä väite, jonka mukaan komissio on 31.3.1989–5.8.1992 välisenä aikana luopunut oikeudestaan vedota vanhentumiseen. Valittaja on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pikemminkin halunnut vaatia, että 31.3.1989 päivätyllä kirjeellä olisi – 31.3.1989 edeltävän ajanjakson osalta – vanhentumisen keskeyttävä vaikutus. Neuvosto huomauttaa tässä yhteydessä, että jos lähdetään siitä, että oikeudesta vedota vanhentumiseen on luovuttu 5.8.1992 saakka, vanhentumista koskevaa vastaväitettä ei voida esittää ajanjakson osalta ennen tätä päivämäärää. Jos sitä vastoin lähdetään siitä, että vanhentumisen kuluminen on keskeytynyt, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vanhentumisen keskeytymisen tuoma etu on kokonaan menetetty, jos kannetta ei nosteta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa säädetyn ajan kuluessa. Neuvosto huomauttaa myös yleisesti, että valittaja vetoaa vain siihen, että komissio on luopunut oikeudesta vedota vanhentumiseen, kun tässä tapauksessa luopumisesta voivat sitovasti päättää vain molemmat toimielimet yhdessä.
86. Valittajan perustelut, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti 5.8.1992 annetun tiedonannon merkitystä ja 31.3.1989 päivätystä kirjeestä johtuvia seurauksia, ovat neuvoston mukaan perusteettomia. Neuvosto viittaa erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklaan. Jos yhteisön toimielin on hylännyt vaatimuksen, yhteisön vastuuta koskevien vaatimusten vanhentuminen voidaan keskeyttää tämän säännöksen mukaisesti vain, jos kanne nostetaan kahden kuukauden kuluessa. Neuvosto ei ole vastannut 31.3.1989 päivättyyn kirjeeseen – mille on annettava implisiittisen hylkäämisen merkitys – eikä valittaja ole nostanut kannetta kahden kuukauden kuluessa.
87. Neuvosto riitauttaa väitteen, jonka mukaan 5.8.1992 annettu tiedonanto koskee 31.3.1989 päivättyä kirjettä, ja että se siten on – takautuvasti – keskeyttänyt vanhentumisen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut mainittua tiedonantoa aivan oikein yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan valossa, jota yhteisön toimielinten on sovellettava primäärioikeuteen kuuluvana säännöksenä.
88. Neuvosto esittää lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ollut oikeassa siinä, että se ei ole johtanut valittajalle oikeuksia komission päätöksestä, jonka komissio on tehnyt tiettyjen SLOM-tuottajien osalta, koska valittaja ei ole ollut näiden kanssa samanlaisessa tilanteessa. Näitä tuottajia koskeva luopuminen on nähtävä siinä yhteydessä, että kyseisten tuottajien, joiden vahingonkorvausvaatimukset eivät olleet kokonaisuudessaan vanhentuneet ja joiden osalta hyvitys tuli kysymykseen, kanssa on pyritty saamaan aikaan ratkaisu tuomioistuinkäsittelyn ulkopuolella. Kysymyksessä ei ole abstrakti tai yleinen luopuminen yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan mukaan yhteisölle kuuluvista oikeuksista. Neuvosto muistuttaa myös siitä, että valittajan nimi on joutunut erehdyksessä listalle, jossa kysymykseen tulevat tuottajat oli lueteltu.
89. Komissio
jakaa pitkälti neuvoston esittämät oikeudelliset näkemykset. Myös komission käsityksen mukaan vanhentumista koskevaa kysymystä on arvioitava yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklan nojalla.
90. Komission olennaisten lausumien mukaan valittaja ei ole riitauttanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen – sinänsä paikkansapitävää – toteamusta, jonka mukaan vahingonkorvausvaatimukset ovat vanhentuneet 13.5.1991, mikäli vanhentumista ei ole sitä ennen katkaistu. Ainoana vanhentumisen katkaisevana toimenpiteenä tulee kysymykseen 31.3.1989 päivätty kirje. Koska kyseisen kirjeen jälkeen ei kuitenkaan ole nostettu kannetta 43 artiklassa säädetyssä määräajassa, eivätkä yhteisön toimielimet ole vastanneet kirjeeseen, on enää kysymys siitä, ovatko yhteisön toimielimien toimenpiteet herättäneet valittajassa sen käsityksen, että ne eivät tulisi vetoamaan vanhentumiseen häntä kohtaan. Tiedonanto oli kuitenkin suunnattu selkeästi tuottajille, jotka täyttivät tuomiossa Mulder II asetetut vaatimukset, eli tuottajille, joilla oli ollut lopullinen viitemäärä ja joiden vaatimukset eivät vielä olleet vanhentuneet. Valittaja ei siis kuulunut niiden tuottajien ryhmään, joiden osalta komissio luopui oikeudestaan vedota vanhentumiseen. Tältä osin ei muuta mitään se, että valittajan nimi oli listalla, joka toimitettiin Alankomaiden viranomaisille, koska valittajan osalta asetuksen N:o 2187/93 mukainen vahingonkorvaus ei tullut kysymykseen, mutta kyseinen lista toimitettiin juuri tässä tarkoituksessa. Kaiken tämän ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 68–71 kohdassa aivan oikein todennut.
2.
Arviointi
a)
Vahingonkorvausvaatimusten vanhentumisajan katkaiseminen tai keskeyttäminen yleisesti
91. Tuomion perustelujen valituksenalaisten osien tutkimiseksi ja vastaavasti valittajan väitteiden arvioimiseksi on ensinnäkin tutkittava sopimussuhteen ulkopuolisiin vahingonkorvausvaatimuksiin sovellettavia vanhentumissäännöksiä.
92. Ensinnäkin on pidettävä kiinni siitä, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklassa (josta on tullut yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artikla),(46) jossa sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvien vaatimusten vanhentumisesta säädetään primäärioikeuden tasolla, on kyse vain vanhentumisen katkaisemisesta, ei sen lykkäämisestä.(47)
93. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tuomion 62 kohdassa aivan oikein todennut, vanhentumisai ka voidaan kyseisen säännöksen sanamuodon mukaan katkaista kahdella tavalla, nimittäin joko nostamalla kanne yhteisöjen lainkäyttöelimessä tai siten, että vahingonkärsijä esittää tätä ennen vaatimuksen asianomaiselle yhteisön toimielimelle. Viimeksi mainitussa tapauksessa vanhentuminen ei kuitenkaan katkea, jos vaatimuksen jälkeen kannetta ei nosteta niitä määräaikoja noudattaen, jotka määräytyvät tapauksesta riippuen EY 230 artiklan tai EY 232 artiklan perusteella.(48)
94. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan saa, kuten yhteisöjen tuomioistuin on selkeästi todennut asiassa Roquette Frères vastaan komissio antamassaan tuomiossa, tutkia viran puolesta perussäännön 46 artiklan mukaista vanhentumista koskevaa kysymystä.(49)
95. Vastaajana olevat toimielimet tai vaatimuksen vastapuolet voivat näin ollen estää vahingonkorvauskanteen hylkäämisen perussäännön 46 artiklassa tarkoitetun vanhentumisen perusteella – ja näin ollen vaikuttaa vanhentumisajan pitenemiseen – siten, että ne luopuvat oikeudestaan vedota vanhentumiseen.
96. Tätä taustaa vasten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vakiintuneessa oikeuskäytännössään SLOM-tuottajille maksettavaa hyvitystä koskevissa asioissa hyväksynyt, että yhteisön toimielimet voivat myös etukäteen ja tiettyä ryhmää koskien sekä tietyn ajanjakson osalta luopua oikeudestaan vedota vanhentumiseen.(50)
97. Kun tämä sinällään voidaan nähdä jatkeena edellä mainitulle Roquette Frères -oikeuskäytännölle, jossa yhteisöjen tuomioistuin on katsonut perussäännön 46 artiklan mukaisen vanhentumisen vastaväitteeksi, jonka esittämisestä voidaan luopua, ratkaisevassa asemassa on kysymys siitä, mitä seurauksia etukäteen annetusta luopumisesta voidaan katsoa aiheutuvan, jos yhteisön toimielimet tämän luopumisen vastaisesti kuitenkin esittävät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa perussäännön 46 artiklan mukaisen, vanhentumista koskevan väitteen.
98. Tässä tapauksessa voitaisiin katsoa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kokonaisuudessaan, siis koko vanhentumisajan osalta sidottu perussäännön 46 artiklan soveltamiseen, mistä on seurauksena, että sen tulisi tapauksesta riippuen todeta vahingonkorvausvaatimukset vanhentuneiksi. Vahingonkärsijä, jolle on vakuutettu, että vanhentumista koskevasta väitteestä tullaan luopumaan, ja joka tämän vuoksi ei ole aikaisemmin nostanut kannetta, voisi tällöin yrittää saada hyvitystä vain nostamalla erillisen, luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevan kanteen.
99. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on oikeuskäytännössään kuitenkin ollut toista mieltä. Se on arvioinut tämänkaltaisen, etukäteisen ilmaisun luopua oikeudesta vedota vanhentumiseen vapaaehtoiseksi velvoittautumiseksi, jonka vaikutuksena on se, että toimielimet eivät voi, kussakin konkreettisessa tapauksessa sen ajanjakson osalta, jota luopuminen koskee, vedota vanhentumiseen. Ajanjakso, jota luopuminen vanhentumiseen vetoamisesta koskee, vähennetään kuluneesta vanhentumisajasta, niin että luopumisella vanhentumiseen vetoamisesta on loppujen lopuksi vanhentumista lykkäävä vaikutus.(51)
100. Ratkaisu, joka perustuu olettamaan vanhentumisen keskeytymisestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti, näyttää joka tapauksessa parhaalta oikeusvarmuuden ja prosessiekonomian näkökohdista katsottuna.
101. Koska tämä mahdollisuus vanhentumisen keskeyttämiseen ei niinkään koske perussäännön 46 artiklaa, vaan pikemminkin sitä, että kyseessä olevan vaatimuksen vastapuoli luopuu oikeudestaan vedota kyseiseen artiklaan, näkemykseni mukaan myöskään se tosiasia, että kyseisessä artiklassa on kyse vain vanhentumisen katkaisemisesta, ei ole esteenä vanhentumisen keskeytymiselle.
102. Vahingonkorvausvaatimusten vanhentumisajan kulumisen yhteydessä on näin tulkittuna tehtävä ero yhtäältä yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa säädetyn vanhentumisen katkaisemisen ja toisaalta edellä kuvatun mukaisen keskeytymisen välillä.
b)
Vanhentumisen arviointi erityisesti valituksenalaisessa tuomiossa
103. Mitä tulee vanhentumisen arviointiin valituksenalaisessa tuomiossa, on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ensinnäkin tuomion 62 ja 63 kohdassa tutkinut, onko vanhentuminen keskeytynyt perussäännön 46 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
104. Keskeytymistä koskevan kysymyksen osalta ovat neuvosto ja komissio, kuten edellä esittämistäni seikoista käy ilmi, viitanneet aivan oikein siihen, että valittaja ei ole nostanut kannetta (yhteisön toimielimelle 31.3.1989 osoittamansa kirjeen jälkeen), ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tästä syystä myös oikein todennut 63 kohdassa, että vanhentumisajan kulumista ei ole keskeytetty.
105. Valituksenalaisen tuomion seuraavissa kohdissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan käsittele kysymystä vanhentumisen katkaisemisesta, vaan sitä, onko vanhentuminen keskeytynyt edellä tarkoitetulla tavalla,(52) niin ettei merkitystä ole sillä, onko kanne nostettu perussäännön 46 artiklassa tarkoitetulla tavalla, vaan sillä, onko vanhentumiseen vetoamisesta luovuttu tältä osin.
106. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 64 kohdassa esittänyt, valittaja väitti oikeudenkäynnissä, että neuvosto ja komissio ovat häntä kohtaan sitoutuneet olemaan vetoamatta vanhentumiseen 31.3.1989 alkaen.
107. Tämän johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutkii valituksenalaisen tuomion 65–72 kohdassa, ovatko neuvosto ja komissio, valittajan mainitsemien toimenpiteiden ja olosuhteiden, erityisesti 5.8.1992 annetun tiedonannon ja valittajan 31.3.1989 päivätyn kirjeen valossa, tosiasiassa luopuneet valittajaa kohtaan vetoamasta vanhentumiseen ja miltä osin.
108. Kysymys siitä, ovatko neuvosto ja komissio, 5.8.1992 antamallaan tiedonannolla, tarkasteltuna yhteydessä valittajan 31.3.1989 päivättyyn kirjeeseen ja muihin valittajan mainitsemiin olosuhteisiin nähden, tosiasiassa ilmoittaneet valittajalle, että ne eivät tule vetoamaan vanhentumiseen, on kuitenkin tosiasioiden arvioimista koskeva kysymys, johon yhteisöjen tuomioistuin ei voi puuttua. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valituksen tueksi voidaan nimittäin vedota vain perusteisiin, jotka liittyvät oikeussääntöjen rikkomiseen, ei kuitenkaan tosiseikkojen arviointiin.(53)
109. Näitä kohtia koskevat, toisen ja kolmannen valitusperusteen painopisteen muodostavat valittajan väitteet, jotka liittyvät 5.8.1992 annettuun tiedonantoon, 31.3.1989 päivättyyn kirjeeseen, Alankomaiden viranomaisille lähetettyyn listaan ja Boossin esittämiin seikkoihin, on siten hylättävä, koska niitä ei voida ottaa tutkittavaksi.
110. Siltä osin kuin valittajan väitteet tulisi ymmärtää siten, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vanhentumista arvioidessaan rikkonut perusteluvelvollisuuttaan, riittää kun todetaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perehtynyt valittajan sille esittämiin, vanhentumista koskeviin perusteisiin, jotka on esitetty tiivistetysti valituksenalaisen tuomion 52–57 kohdassa, tutkinut niitä siltä kannalta, onko vanhentuminen katkaistu(54) tai keskeytetty,(55) ja näillä perusteilla vetänyt sen johtopäätöksen, että vaatimus on vanhentunut jo 13.5.1991, koska sitä ei ollut katkaistu tai lykätty. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen riittävässä määrin täyttänyt perusteluvelvollisuutensa.
111. Kaikesta edellä esitetystä käy ilmi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut oikein vanhentumista koskevaa kysymystä, ja että toinen ja kolmas valitusperuste on hylättävä, koska niitä ei voida ottaa tutkittavaksi, ja lisäksi joka tapauksessa perusteettomina.
VII Oikeudenkäyntikulut
112. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sen työjärjestyksen 118 artiklan mukaan sovelletaan valituksen käsittelyyn, se osapuoli, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Mikäli valittajan valitus hylätään ehdotukseni mukaisesti kokonaisuudessaan perusteettomana tai tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan puutteen vuoksi, valittaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
VIII Ratkaisuehdotus
Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
– hylkää valituksen ja
– velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(2)
–	Asia T-143/97, van den Berg v. neuvosto ja komissio, tuomio 31.1.2001 (Kok. 2001, s. II-277).
(3)
–	Käsite tulee hollannin kielestä, ja se on johdettavissa erilaisten käsitysten ja tietojen mukaan alankomaisessa käytännössä esiintyvistä ilmaisuista ”Stopzetting Leveranties en Omschakeling Melkproduktie” (toimitusten lopettaminen ja maidontuotannon muuttaminen), ”slachten en omschakelen” (teurastaminen ja tuotannon muuttaminen) ja/tai ”slacht- en omschakelingspremie” (teurastusmaksu ja tuotannon muuttamismaksu) tai ”slachtoffers omschakeling” (tuotannon muuttamisen vahingonkärsijä).
(4)
–	Maidon ja maitotuotteiden kaupan pitämisestä luopumista ja lypsykarjan tuotannon muuttamista koskevasta palkkiojärjestelmästä 17 päivänä toukokuuta 1977 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1078/77 (EYVL L 131, s. 1).
(5)
–	Asetuksen (ETY) N:o 804/68
5 c artiklassa tarkoitetun maksun soveltamista maito- ja maitotuotealalla koskevista yleisistä säännöistä 31 päivänä maaliskuuta 1984 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 857/84 (EYVL L 90, s. 13).
(6)
–	Yhdistetyt asiat C-162/01 P ja C-163/01 P, E. Bouma v. neuvosto ja komissio ja B. Beusmans v. neuvosto ja komissio, ratkaisuehdotus 18.9.2003 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(7)
–	Edellä alaviitteessä 6 mainitut yhdistetyt asiat C-162/01 P ja C-163/01 P, ratkaisuehdotuksen 6–26 kohta.
(8)
–	EYVL L 84, s. 2.
(9)
–	EYVL L 139, s. 12.
(10)
–	EYVL L 110, s. 27.
(11)
–	Asetuksen (ETY) N:o 804/68
5 c artiklassa tarkoitetun lisämaksun soveltamista koskevista yleisistä säännöistä maito- ja maitotuotealalla annetun asetuksen (ETY) N:o 857/84 muuttamisesta 26 päivänä helmikuuta 1985 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 590/85 (EYVL L 68, s. 1).
(12)
–	Yhdistetyt asiat C-104/89 ja C-37/90, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 19.5.1992 (Kok. 1992, s. I-3061, Kok. Ep. XII, s. I-99).
(13)
–	EYVL C 198, s. 4.
(14)
–	EYVL L 196, s. 6.
(15)
–	Nimittäin kuten kyseisen asetuksen 2 artiklassa säädetään, asetuksen N:o 857/84
3 a artiklan 3 kohdan mukaisin edellytyksin, 29.3.1991 annetun asetuksen N:o 764/89 mukaisesti tai 1.7.1993 annetun asetuksen N:o 1639/91 mukaisesti.
(16)
–	Tuomion 14–21 kohta.
(17)
–	Vrt. valituksenalaisen tuomion 27 ja 41 kohta.
(18)
–	Vrt. valituksenalaisen tuomion 30 kohta.
(19)
–	Vrt. 31 kohta.
(20)
–	Valituksenalaisen tuomion 38–42 kohta.
(21)
–	Valituksenalaisen tuomion 44–49 kohta.
(22)
–	Valituksenalaisen tuomion 50 kohta.
(23)
–	Valituksenalaisen tuomion 59 ja 60 kohta.
(24)
–	Valituksenalaisen tuomion 61 kohta.
(25)
–	Valituksenalaisen tuomion 62–72 kohta.
(26)
–	Valituksenalaisen tuomion 73 kohta.
(27)
–	Asia C-98/91, Herbrink, tuomio 27.1.1994 (Kok. 1994, s. I-223, 15 kohta).
(28)
–	College van Beroep voor het bedrijfslevenin 3.7.1996 antama tuomio nro 94/1619/060/198.
(29)
–	Erityisesti valituksenalaisen tuomion 32 kohta.
(30)
–	Ks. edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Mulder II, tuomion 22 kohta.
(31)
–	Vrt. mm. asia 180/87, Hamill v. komissio, tuomio 5.10.1988 (Kok. 1988, s. 14) ja yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier Frères ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979, (Kok. 1979, s. 3091, 21 kohta).
(32)
–	Vrt. mm. yhdistetyt asiat 29/63, 31/63, 36/63, 39/63-47/63, 50/63 ja 51/63, SA des Laminoirs, Hauts Forneaux, Forges, Fonderies et Usines de la Providence ym. v. korkea viranomainen, tuomio 9.12.1965 (Kok. 1965, s. 1123) ja yhdistetyt asiat 5/66, 7/66 ja 13/66–24/66, Firma E. Kampffmeyer ym. v. komissio, tuomio 14.7.1967 (Kok. 1967, s. 317).
(33)
–	Vrt. vahingonkärsijästä johtuneesta syy-yhteyden katkeamisesta esimerkiksi julkisasiamies Van Gervenin edellä alaviitteessä 12 mainitussa asiassa Mulder II 28.1.1992 antama ratkaisuehdotus, 38 kohta sekä asia 26/81, Oleifici Mediterranei, tuomio 29.9.1982 (Kok. 1982, s. 3057, 23 kohta).
(34)
–	Esimerkkinä samankaltaisesta tapauksesta, jossa yhteisön ei katsottu olevan yhteisvastuussa tietyn edellytyksen oikeudenvastaisen soveltamisen seurauksena syntyneestä vahingosta, koska ei ollut näytetty, että yhteisvastuun muut edellytykset olisivat täyttyneet, ks. asia T-478/93, Wafer Zoo v. komissio, tuomio 18.5.1995 (Kok. 1995, s. II-1479, 49 kohta).
(35)
–	Vrt. asia C-15/95, EARL de Kerlast, tuomio 17.4.1997 (Kok. 1997, s. I-1961, 17 kohta) ja edellä alaviitteessä 27 mainittu asia C-98/91, tuomion 13 kohta.
(36)
–	Ks. mm. asia 120/86, Mulder, tuomio 28.4.1988 (Kok. 1988, s. 2321, 24 kohta); asia 170/86, Von Deetzen, tuomio 28.4.1988 (Kok. 1988, s. 2355, 13 kohta) ja asia C-264/90, Wehrs, tuomio 3.12.1992 (Kok. 1992, s. I-6285, 8 kohta); ks. luottamuksensuojan periaatteesta myös edellä alaviitteessä 6 mainituissa yhdistetyissä asioissa C-162/01 P ja C-163/01 P 18.9.2003 antamani ratkaisuehdotus, erityisesti 74 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(37)
–	Vrt. edellä alaviitteessä 27 mainittu asia C-98/91, tuomion 13 kohta.
(38)
–	Edellä alaviitteessä 27 mainittu asia C‑98/91, tuomion 15 kohta.
(39)
–	Vrt. mm. asia C-14/01, Molkerei Wagenfeld, tuomio 6.3.2003 (Kok. 2003, s. I-2279, 56 kohta); asia C-63/93, Duff ym., tuomio 15.2.1996 (Kok. 1996, s. I-569, 20 kohta) ja asia C-177/90, Kühn, tuomio 10.1.1992 (Kok. 1992, s. I-35, 14 kohta).
(40)
–	Vrt. mm. asia C-93/02 P, Biret v. neuvosto ja komissio, tuomio 30.9.2003 (60 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa); asia C-472/00 P, komissio v. Fresh Marine, tuomio 10.7.2003 (Kok. 2003, s. I-0000, 23 kohta); asia C-30/91 P, Lestelle v. komissio, tuomio 9.6.1992 (Kok. 1992, s. I-3755, 28 kohta); asia C-36/92 P, SEP v. komissio, tuomio 19.5.1994 (Kok. 1994, s. I-1911, 33 kohta) ja asia C-294/95 P, Ojha v. komissio, tuomio 12.11.1996 (Kok. 1996, s. I-5863, 52 kohta).
(41)
–	Ks. erityisesti 58–69 kohta.
(42)
–	Tästä ks. valittajan vastineen 27 ja 28 kohta valittajan esittämistä seikoista toisen ja kolmannen valitusperusteen osalta.
(43)
–	Jäljempänä osapuolten esittämien perustelujen yhteydessä pitäydytään viittaamaan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 43 artiklaan.
(44)
–	Asia T-179/96 R, Antonissen v. neuvosto ja komissio, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin määräys 21.3.1997 (Kok. 1997, s. II-425).
(45)
–	Päivämäﾤrä, jona vanhentumisen keskeytyminen, kuten valittaja esittää, on päättynyt asetuksen N:o 2187/93
10 artiklan 2 kohdan mukaan.
(46)
–	Arvioinnissa viitataan jäljempänä perussäännön 46 artiklaan.
(47)
–	Vrt. asia C-136/01 P, Autosalone Ispra v. Euroopan atomienergiayhteisö, määräys 18.7.2002 (Kok. 2002, s. I-6565, 56 kohta).
(48)
–	Vrt. mm. asia 11/72, Giordano v. komissio, tuomio 5.4.1973 (Kok. 1973, s. 417, 6 kohta).
(49)
–	Asia 20/88, Roquette Frères v. komissio, tuomio 30.5.1989 (Kok. 1989, s. 1553, 12 kohta).
(50)
–	Vrt. mm. asia T-222/97, Steffens v. neuvosto ja komissio, tuomio 25.11.1998 (Kok. 1998, s. II-4175, 37–41 kohta) sekä yhdistetyt asiat T-195/94 ja T-202/94, Quiller ja Heusmann v. neuvosto ja komissio, tuomio 9.12.1997 (Kok. 1997, s. II-2247, 136 kohta); ks. tästä myös Heukels, T., ja McDonnell, A., ”Limitation of the Action for Damages Against the Community: Considerations and New Developments”, The Action for Damages in Community Law, 1997, s. 217 (s. 239 ja sitä seuraavat sivut).
(51)
–	Vrt. mm. edellä alaviitteessä 50 mainittu asia T-195/94, tuomion 137–139 sekä 142 kohta ja asia T-20/94, Hartmann v. neuvosto ja komissio, tuomio 16.4.1997 (Kok. 1997, s. II-595, 135–140 kohta); ks. tästä myös Hackspiel, S., ”Kommentar zu Artikel 43”, von der Groeben, H., Thiesing, J., Ehlermann, C. (toim.), Kommentar zum EU-/EG-Vertrag, 5. painos, 1997, 4. nide, s. 858, 6 kohta ja Núñez Müller, M., Die Verjährung außervertraglicher Schadenersatzansprüche gegen die EG, EuZW 20/1999, s. 611 (s. 614 ja 615).
(52)
–	Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa vastaavasti valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa, että oikeus oli rauennut vanhentuneena, ”koska vanhentumista ei ollut katkaistu tai lykätty”.
(53)
–	Vrt. erityisesti asia C-121/01 P, Eoghan O’Hannrachain v. parlamentti, tuomio 5.6.2003 (Kok. 2003, s. I-0000, 35 kohta); asia C-122/01 P, T. Port v. komissio, tuomio 8.5.2003 (Kok. 2003, s. I-0000, 27 kohta); asia C-449/99 P, EIP v. Hautem, tuomio 2.10.2001 (Kok. 2001, s. I-6733, 44 kohta) ja asia C-184/01 P, Hirschfeldt, tuomio 7.11.2002 (Kok. 2002, s. I-10173, 40 kohta).
(54)
–	Ks. valituksenalaisen tuomion 63 kohta.
(55)
–	Ks. valituksenalaisen tuomion 64–72 kohta.