61998CC0238_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa tarkastellaan kysymystä siitä, missä määrin voidaan edellyttää, että jäsenvaltion on lääkärintoimen harjoittamista koskevaa oikeutta myöntäessään otettava huomioon sellaisen yhteisön kansalaisen kokemus ja pätevyys, jonka lääketieteen perustutkintotodistus on saatu yhteisön ulkopuolella mutta tunnustettu toisessa yhteisön jäsenvaltiossa, erityisesti kun asianomainen henkilö on myöhemmin saanut erikoislääkärin tutkintotodistuksen tässä toisessa jäsenvaltiossa.
Tosiseikat ja pääasian käsittelyn vaiheet
2 Tosiseikat, sellaisina kuin ne ilmenevät ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ja yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyistä useista huomautuksista, ovat seuraavat.
3 Hocsman oli alun perin Argentiinan kansalainen. Hän sai Espanjan kansalaisuuden vuonna 1986, ja Ranskan kansalaisuuden vuonna 1998 eli sen jälkeen kun asia oli tullut vireille kansallisessa tuomioistuimessa.
4 Hocsmanilla on Buenos Airesin yliopistossa, Argentiinassa vuonna 1977 annettu lääketieteen tutkintotodistus. Vuonna 1980 Espanjan korkeakoulu- ja tutkimusministeriö tunnusti tutkintotodistuksen vastaavan akateemisia ja ammatillisia tarkoituksia varten espanjalaista lääketieteen perustutkintotodistusta "Licenciado en Medicina y Cirurgía", ja Hocsman sai oikeuden harjoittaa lääkärintointa Espanjassa samoilla edellytyksillä kuin Espanjassa annetun tutkintotodistuksen haltijat. Vuodesta 1981 Hocsman on ollut Barcelonan lääkäriliiton (Collegi Oficial de Metges de Barcelona) rekisteröity jäsen.
5 Vuonna 1982 Hocsman sai Espanjan opetus- ja tiedeministeriöltä urologian erikoislääkärin kelpoisuuden akateemisiin tarkoituksiin, ja Barcelonan yliopistolta urologian erikoislääkärin tutkintotodistuksen. Vuonna 1986, sen jälkeen, kun Hocsman oli saanut Espanjan kansalaisuuden, opetus- ja tiedeministeriö tunnusti Hocsmanille myönnetyn yliopiston tutkintotodistuksen pätevyyden myös ammatin harjoittamista varten. Hocsmanilla on useita todistuksia, jotka osoittavat, että hän on suorittanut sairaalaharjoittelua ennen kuin hän sai mainitut pätevyystodistukset ja että hän sen jälkeen on toiminut useissa tehtävissä määräaikaisena ja sittemmin assistenttina Espanjassa, ja vuodesta 1990 myös Ranskassa, jolloin hän on kaikissa näissä tehtävissä erikoistunut urologiaan.
6 Hocsman työskenteli Ranskassa sairaalalääkärinä nähtävästi useiden määräaikaisten sopimusten turvin, jotka perustuivat säännöksiin, joiden nojalla julkiset laitokset saivat ottaa palvelukseensa henkilöitä, joilla on yhteisön tai Euroopan talousalueen ulkopuolella saatu lääketieteen tutkintotodistus, työskentelemään valvonnan alaisena. Nämä säännökset kumottiin vuonna 1995, ja sen seurauksena Hocsmanin sopimusta ei enää voitu uudistaa, kun se seuraavan kerran päättyi. Suullisessa käsittelyssä ilmeni, että Hocsman on tämän johdosta ollut työttömänä vuoden 1997 lopusta alkaen.
7 Vuonna 1996 Hocsman esitti rekisteröintihakemuksen Ranskan lääkäriliitolle (ordre des médecins) voidakseen harjoittaa erikoislääkärin ammattiaan itsenäisenä ammatinharjoittajana. Ordre des médecins ilmoitti hänelle, että hänen Argentiinassa annettua tutkintotodistustaan ei voitu tunnustaa "25 päivänä heinäkuuta 1978 annetun Euroopan yhteisöjen neuvoston direktiivin, ja erityisesti sen 7 kohdan perusteella". Tällä näytettiin viitattavan (hammaslääkäreistä annetun) neuvoston direktiivin 78/686/ETY(1) 7 artiklaan, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut sitä asiassa Tawil-Albertini.(2)
8 Hocsman haki 11.4.1997 terveysministeriltä yksilöllistä oikeutta harjoittaa lääkärintointa Ranskassa urologina, ilmeisesti kehotuksesta, jonka Ordre de médecins antoi hänelle hylkäävästä päätöksestään ilmoittavassa kirjeessä.
9 Vastaus tähän hakemukseen nähtävästi annettiin 27.6.1997 päivätyssä työllisyys- ja solidaarisuusministeriön kirjeessä, jossa vahvistettiin seuraavaa:
" - - Hocsman ei täytä lääkärintoimen harjoittamiselle Ranskassa asetettavia vaatimuksia - -
Asiassa Tawil-Albertini - - yhteisöjen tuomioistuin - - tulkitsi neuvoston direktiivin 76/686/ETY 7 artiklaa - - . Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että 7 artiklassa ei velvoiteta jäsenvaltioita tunnustamaan sellaisia tutkintotodistuksia, todistuksia ja muita muodollista kelpoisuutta osoittavia asiakirjoja, jotka eivät osoita että henkilö on hankkinut jossakin yhteisön jäsenvaltiossa hammaslääketieteellisen koulutuksen.
Tätä tulkinta voidaan soveltaa lääketieteen harjoittamista koskeviin yhteisön oikeussääntöihin, ja näin ollen Hocsmanin tutkintotodistus, joka on annettu Argentiinassa ja jonka Espanjan viranomaiset ovat tunnustaneet espanjalaista tutkintotodistusta vastaavaksi, ei oikeuta häntä harjoittamaan lääkärintointa Ranskassa.
- - ".
10 Tribunal Administratif de Châlons-en-Champagne, jolle Hocsman valitti 27.6.1997 tehdystä päätöksestä, totesi 23.6.1998, ettei jäsenvaltioita velvoiteta EY:n perustamissopimuksessa eikä direktiivissä tunnustamaan tutkintotodistusta, joka ei ole todistus jäsenvaltiossa suoritetusta lääketieteen koulutuksesta, ja siten työllisyys- ja solidaarisuusministeriön päätös ei ollut oikeudellisesti virheellinen. EY:n perustamissopimuksen 52 artiklasta (josta on muutettuna tullut EY 43 artikla), sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sitä tulkinnut, seuraa kuitenkin, että kun henkilö hakee oikeutta ryhtyä harjoittamaan ammattia, jonka edellytyksenä on tutkintotodistus tai tietty ammatillinen pätevyys, jäsenvaltion on otettava huomioon kelpoisuus, jonka asianomainen henkilö on hankkinut harjoittaakseen samaa ammattia toisessa jäsenvaltiossa, vertaamalla tutkintotodistuksista ilmeneviä tietoja ja taitoja kansallisissa säännöissä edellytettyihin tietoihin ja taitoihin. Tribunal administratif päätti lykätä asian käsittelyä ja pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua seuraavaan kysymykseen:
"Merkitseekö jonkin jäsenvaltion tunnustama tutkintotodistuksen vastaavuus sitä, että toisen jäsenvaltion on Rooman sopimuksen 52 artiklan perusteella tutkittava, vastaavatko ne kokemus ja pätevyys, jotka tällä vastaavana pidetyllä tutkintotodistuksella osoitetaan, kansallisten tutkintotodistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen saamisen edellyttämää kokemusta ja pätevyyttä, erityisesti tilanteessa, jossa henkilöllä, jonka tutkintotodistuksen vastaavuus on tunnustettu, on jossakin jäsenvaltiossa hankittua erikoistumiskoulutusta osoittava tutkintotodistus, joka kuuluu tutkintotodistusten vastavuoroista tunnustamista koskevan direktiivin soveltamisalaan?"
11 Kirjalliset huomautuksensa asiassa ovat esittäneet Hocsman sekä Suomen, Ranskan, Italian, Espanjan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ja komissio. Suullisessa käsittelyssä esitettiin suullisia huomautuksia Hocsmanin sekä Ranskan, Italian, Alankomaiden ja Espanjan hallitusten ja komission puolesta.
12 Komissio totesi suullisessa käsittelyssä, että lukuisat lääkärit ovat kohdanneet samanlaisia vaikeuksia kuin Hocsman ja tehneet useita kanteluja. Ranskan hallitus antoi suuntaa-antavia lukuja, joiden mukaan viime aikoina on tunnustettu noin 300-400 ulkomaista lääketieteen tutkintotodistusta vuosittain, kun taas noin 1 200 ulkomailla tutkintonsa suorittanutta lääkäriä harjoittaa ammattiaan Ranskassa. Siksi on selvää, että vaikka yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu on vain vastaus tässä nimenomaisessa asiassa esitettyyn kysymykseen, sen seuraukset ovat laajemmat.
Asiaa koskevat yhteisön säännökset
13 Perustamissopimuksen 52 artiklan mukaan " - - poistetaan - - rajoitukset, jotka koskevat jäsenvaltion kansalaisen vapautta sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle" (muutetussa toisinnossa käytetään verbiä "kielletään").
14 EY:n perustamissopimuksen 57 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 47 artikla) edellytetään, että neuvosto antaa direktiivejä tutkintotodistusten vastavuoroisesta tunnustamisesta ja itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja toimintaa itsenäisenä ammatinharjoittajana koskevien kansallisten vaatimusten yhteensovittamisesta. Artiklassa määrätään edelleen seuraavaa:
"3. Lääkärin ammattia - - koskevien rajoitusten asteittainen poistaminen riippuu niiden harjoittamisen edellytysten yhteensovittamisesta eri jäsenvaltioissa."
15 Vuodesta 1975 on lääketieteen tutkintotodistusten ja lääkärin ammatin harjoittamista koskevien lakien yhteensovittamisen alalla ollut voimassa useita neuvoston direktiivejä.(3) Nyt voimassa oleva säädös on direktiivi 93/16/ETY(4) (jäljempänä direktiivi).
16 Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa: "Jokaisen jäsenvaltion on tunnustettava sellaiset tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat, jotka on annettu jäsenvaltioiden kansalaisille toisessa jäsenvaltiossa 23 artiklan mukaisesti ja jotka on mainittu 3 artiklassa, siten, että kyseinen pätevyystodistus antaa jäsenvaltion alueella saman oikeuden lääkärintoimen aloittamiseen ja sen harjoittamiseen kuin jäsenvaltion itsensä antamat pätevyystodistukset."
17 Direktiivin 3 artiklan luetteloon sisältyy espanjalainen "Título de Licenciado en Medicina y Cirurgía" (todistus yliopistotutkinnosta lääketieteessä ja kirurgiassa). Direktiivin 23 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on vaadittava lääkärintoimen aloittavilta tai sitä harjoittavilta henkilöiltä jokin 3 artiklassa tarkoitettu tutkintotodistus, ja vahvistetaan lisäksi tietyt vähimmäisedellytykset koulutuksesta, josta tutkintotodistus on annettu. Erityisesti koulutuksen edellytetään käsittävän vähintään kuusi vuotta tai 5 500 tuntia teorian ja käytännön opetusta.
18 Direktiivin 4, 5 ja 24 artiklassa on lääketieteen erikoisaloja koskevia vastaavia säännöksiä. Jäsenvaltioiden on 4 artiklan mukaan tunnustettava 5 artiklassa mainitut erikoislääkärin kelpoisuutta osoittavat asiakirjat, jotka on annettu jäsenvaltioiden kansalaisille toisessa jäsenvaltiossa muun muassa 24 artiklan mukaisesti, ja hyväksyttävä ne myös tosiasiallisesti.
19 Direktiivin 5 artiklassa luetellaan Espanjan osalta "Título de Especialista" (muodollinen todistus erikoistumisesta), jonka antaa opetus- ja terveysministeriö, ja määritellään urologia lääketieteen erikoisalaksi, johon 4 ja 5 artiklaa sovelletaan. Direktiivin 24 artiklassa säädetään vähimmäisvaatimukset, jotka tällaisten todistusten on täytettävä; erityisesti niiden edellytyksenä on vähintään kuuden vuoden opintojen suorittaminen, ja ne annetaan vain henkilöille, joilla on jokin 3 artiklassa tarkoitettu lääketieteen perustutkintotodistus, joka on annettu 23 artiklassa mainitun lääketieteellisen koulutusjakson suorittamisen jälkeen.
20 Direktiivin edellä mainittujen säännösten nojalla jäsenvaltion on näin ollen tunnustettava toisessa jäsenvaltiossa annettu perustutkintotodistus edellyttäen, että se täyttää tietyt vähimmäisvaatimukset. Sama koskee tietyt vähimmäisvaatimukset täyttäviä erikoisalojen tutkintotodistuksia edellyttäen, että direktiivissä säädetty peruskoulutus on suoritettu.
21 On syytä mainita direktiivin kolme muuta säännöstä. Sen 9 artiklan 2 kohdan mukaan Espanjassa tai Portugalissa suoritetusta, ennen tammikuun 1 päivää 1986 alkaneesta koulutuksesta annetut erikoislääkärin tutkintotodistukset, jotka eivät täytä kaikkia säädettyjä vähimmäisvaatimuksia, on kuitenkin tunnustettava, jos esitetään todistus siitä, että asianomainen on harjoittanut ammattia riittävän pitkän ajan. (Vuonna 1992 Espanjan opetus- ja tiedeministeriö antoi Hocsmanille todistuksen, jossa vahvistettiin, että hänen erikoislääkärin tutkintotodistuksensa oli sellainen, jota silloin voimassa olleessa direktiivissä(5) tarkoitettiin, vaikka se oli saatu vain kahden vuoden koulutuksen jälkeen, ja lisäksi siinä vahvistettiin, että hän oli sen jälkeen hoitanut erikoislääkärin tehtäviä kuusi vuotta ja täytti siten direktiivin 9 artiklan 2 kohdassa asetetut edellytykset sille, että hänen erikoisalan tutkintotodistuksensa tunnustetaan muissa yhteisön jäsenvaltioissa.)
22 Direktiivin 23 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa: "Tällä direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden mahdollisuutta myöntää omalla alueellaan säännöstensä mukaisesti lääkärintoimen harjoittamisen aloittamista tai sen harjoittamista koskevia helpotuksia henkilöille, joilla on tutkintotodistus, todistus tai muu muodollista kelpoisuutta osoittava asiakirja, jota ei ole hankittu jäsenvaltiossa."(6)
23 Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että komission äskettäin tekemään ehdotukseen direktiivin muuttamisesta(7) sisältyy seuraava säännös: "Jäsenvaltioiden on hyväksyttävä - - lääkärin tutkintotodistukset, todistukset tai muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat, jotka asianomainen henkilö on hankkinut Euroopan unionin ulkopuolella, kun nämä tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat on tunnustettu jossakin jäsenvaltiossa, samoin kuin jossakin jäsenvaltiossa hankittu koulutus ja/tai ammattikokemus".
24 Lopuksi direktiivin 20 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa: "Jäsenvaltioiden on tarvittaessa huolehdittava siitä, että asianomaiset sekä oman etunsa että potilaittensa edun vuoksi hankkivat sellaisen kielitaidon kuin heidän ammattinsa harjoittaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää".
25 Sen lisäksi että jäsenvaltiot ovat velvolliset tunnustamaan erikseen vahvistetut vähimmäisvaatimukset täyttävät lääketieteen tutkintotodistukset, niiden on myös tietyissä rajoitetuissa tilanteissa tunnustettava, että käytännön harjoittelujaksoilla voidaan osittain korvata näiden vaatimusten täyttämisessä ilmenneet tietyt puutteet, erityisesti koulutuksen keston suhteen, ja lisäksi varmistauduttava siitä, että ammatin harjoittajilla on tarvittava kielitaito. Vaikka yhteisössä annettujen asianmukaisten pätevyystodistusten vastavuoroinen tunnustaminen on pakollista, tämä ei koske yhteisön ulkopuolella annettuja pätevyystodistuksia.
Direktiivin mukainen oikeustilanne
26 Vaikka Tribunal administratif ei ole nimenomaisesti esittänyt yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi kysymystä, joka koskee itse direktiiviä, on syytä aluksi tarkastella direktiivin merkitystä. Kaikki huomautuksensa esittäneet jäsenvaltiot sekä komissio katsovat, että direktiivi ei velvoita jäsenvaltioita tunnustamaan yhteisön ulkopuolella annettua lääketieteen perustutkintotodistusta, vaikka tutkintotodistuksen vastaavuus olisi tunnustettu toisessa jäsenvaltiossa.
27 Tältä osin on todettava, että direktiivin 2 artiklassa ja 23 artiklan 1 kohdassa viitataan tutkintotodistuksiin, todistuksiin ja muihin muodollista kelpoisuutta osoittaviin asiakirjoihin, jotka mainitaan 3 artiklassa ja jotka asianomaisella on oltava, jotta hänet tunnustettaisiin toisessa jäsenvaltiossa. Näin ollen katson, että direktiivin vastavuoroista tunnustamista koskevat säännökset eivät voi koskea henkilöä, jolla ei ole tällaista lääketieteen perustutkintotodistusta. Vaikka asian tosiseikkojen määrittäminen ei kuulukaan yhteisöjen tuomioistuimelle, vaikuttaa kiistattomalta, että Hocsmanilla ei ole 3 artiklassa olevassa luettelossa mainittua muodollista kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa, vaan yhteisön ulkopuolella annettu lääketieteen perustutkintotodistus, joka on tunnustettu tässä luettelossa mainittua asiakirjaa vastaavaksi yhdessä jäsenvaltiossa eli Espanjassa.
28 Tätä näkemystä tukee myös 23 artiklan 5 kohta, josta selvästi ilmenee, että jäsenvaltiolla on mahdollisuus, mutta ei velvollisuutta, tunnustaa muualla kuin yhteisössä annettu tutkintotodistus ja että tällaisella tunnustamisella ei ole direktiivin mukaan vaikutusta jäsenvaltion alueen ulkopuolella. On huomion arvoista, että ehdotetun muutoksen(8) tarkoitus on säätää, että tällaiset kelpoisuutta osoittavat asiakirjat on hyväksyttävä.
29 Kuten useat huomautuksensa esittäneet asian käsittelyyn osallistuneet ovat todenneet, tätä päätelmää tukevat asioissa Haim I(9) ja Tawil-Albertini(10) annetut yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisut, joissa kummassakin oli kyse hammaslääketieteen alaa koskevasta yhteensovittamisdirektiivistä,(11) jonka säännökset vastaavat direktiivin säännöksiä.
30 Asia Haim I koski yhteisön kansalaisen pyyntöä saada vapautus velvollisuudesta suorittaa valmistava harjoittelujakso saadakseen nimityksen kansalliseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvaksi hammaslääkäriksi. Yhteisöjen tuomioistuin lausui, että direktiivissä 78/686/ETY ei estetä jäsenvaltiota vaatimasta tällaista harjoittelujaksoa henkilöltä, jolla on kolmannen maan antama tutkintotodistus, siinäkään tapauksessa, että jokin muu jäsenvaltio on tunnustanut tutkintotodistuksen vastaavan direktiivissä mainittua tutkintotodistusta ja että henkilölle on annettu oikeus harjoittaa ammattiaan tässä toisessa jäsenvaltiossa.(12)
31 Myös asiassa Tawil-Albertini oli kyse pyynnöstä harjoittaa hammaslääkärin ammattia jäsenvaltiossa, jossa kyseessä olevalla henkilöllä oli kolmannessa valtiossa suoritettu tutkinto, joka oli tunnustettu ainakin yhdessä jäsenvaltiossa. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että direktiivissä 78/686/ETY "ei velvoiteta jäsenvaltioita tunnustamaan sellaisia tutkintotodistuksia, todistuksia ja muita muodollista kelpoisuutta hammaslääketieteessä osoittavia asiakirjoja, jotka on saatu yhteisön ulkopuolella".(13)
32 Tunnusomaista nyt käsiteltävänä olevalle asialle on lisäksi, että asianomaisella henkilöllä ilmeisesti on direktiivissä mainittu erikoisalan kelpoisuutta osoittava asiakirja.
33 Tästä seikasta on tiettyä erimielisyyttä, sillä Espanjan hallitus väittää, että Hocsmanin tutkintotodistus ei ole tällainen kelpoisuutta osoittava asiakirja. Suullisessa käsittelyssä Espanjan hallitus perui alkuperäisen väitteensä, jonka mukaan tutkintotodistus oli vain yliopistotutkinto eikä ammatillista pätevyyttä osoittava asiakirja, koska se oli ristiriidassa opetus- ja tiedeministeriön 12.4.1986 päivätyn kirjeen kanssa, jossa ilmoitettiin, että Hocsmanin aikaisemmin suorittama yliopistotutkinto oli pätevä ammatillisia tarkoituksia varten. Espanjan hallitus väitti kuitenkin, että erikoisalan tutkintotodistus oli annettu vain kahden vuoden koulutuksen jälkeen, eikä siten kuulunut direktiivin soveltamisalaan. Näkemykseni mukaan tutkintotodistus olisi kuitenkin voinut kuulua direktiivin soveltamisalaan sen 9 artiklan 2 kohdan nojalla ja Hocsmanin myöhemmin Espanjassa suorittaman harjoittelujakson perusteella, jos Hocsmanin lääketieteen perustutkintotodistus olisi ollut 3 ja 23 artiklassa tarkoitetun kaltainen.
34 Sillä, mikä erikoisalan tutkintotodistuksen tosiasiallinen arvo on, ei tosin ole paljoakaan merkitystä määriteltäessä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, millaisena oikeustilannetta on direktiivin mukaan pidettävä. Näkemykseni mukaan se tosiseikka, että perustutkintotodistus ei ollut jäsenvaltiossa annettu, estää mahdollisuuden vedota erikoisalojen tutkintotodistusten vastavuoroista tunnustamista koskeviin säännöksiin, vaikka erikoisalan tutkintotodistus itsessään on jäsenvaltiossa annettu.
35 Direktiivin 4 artiklan mukaan erikoisalojen tutkintotodistusten pakollista tunnustamista koskevat muun muassa 5 ja 24 artiklassa säädetyt edellytykset. Direktiivin 24 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 2 kohdassa ilmaistaan selvästi, että sellaiset erikoisalojen tutkintotodistukset, jotka perustavat tunnustamisvelvollisuuden, edellyttävät, että itse perustutkintotodistus on annettu jossain jäsenvaltiossa. Direktiivistä kokonaisuutena, samoin kuin sen johdanto-osasta(14) ilmenee selvästi, että sen tarkoituksena on turvata vaatimusten yhteensovittaminen kaikilla tasoilla pakollisen vastavuoroisen tunnustamisen edellytyksenä. Näin ollen erikoisalojen tutkintotodistusten tunnustaminen edellyttää direktiivillä luodussa järjestelmässä, että yhteensovittamisen riittävä taso on saavutettu.
36 Tämän vuoksi katson, että jos asianomaisella henkilöllä on yhteisön ulkopuolella annettu lääketieteen perustutkintotodistus ja tämän perustutkintotodistuksen vapaaehtoisen tunnustamisen perusteella jäsenvaltiossa annettu erikoisalan tutkintotodistus, muut jäsenvaltiot eivät direktiivin mukaan ole velvollisia tunnustamaan kumpaakaan näistä tutkintotodistuksista. Ryhdyn tämän vuoksi tarkastelemaan perustamissopimuksen määräyksiä.
Perustamissopimuksen 52 artiklan mukainen oikeustilanne
37 Todettakoon aluksi, että Italian ja Espanjan hallitusten esittämän ja Ranskan hallituksen suullisessa käsittelyssä tukeman näkemyksen mukaan perustamissopimuksen 52 artiklaa koskevaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa nyt käsiteltävänä olevaan asiaan. Ne väittävät, että sijoittautumisvapaus voi koskea lääkärin ammatteja vain 57 artiklan 3 kohdan (josta on muutettuna tullut EY 47 artiklan 3 kohta) puitteissa(15) ja että sitä tällä hetkellä säännellään tyhjentävästi direktiivissä. Ensin mainittua artiklaa koskeva oikeuskäytäntö taas liittyy asianajajan (asiassa Vlassopoulou(16) annettu tuomio) ja kiinteistönvälittäjän (asiassa Aguirre Borrell ym.(17) annettu tuomio) kaltaisiin ammatteihin ajankohtana, jona näillä ammattialoilla ei vielä ollut annettu yhteensovittamisdirektiiviä. Siksi tällä oikeuskäytännöllä ei ole merkitystä lääkärin ammatin harjoittamisen kannalta.
38 Katson, että nämä väitteet on hylättävä.
39 Jo perustamissopimuksessa kielletään yhteisön kansalaisten sijoittautumisvapauden rajoittaminen. Direktiivien tarkoitus on luoda yhteiset minimivaatimukset, joiden täyttyessä yhteisössä hankitun ammatillisen pätevyyden vastavuoroinen tunnustaminen ei ainoastaan ole mahdollista, vaan jopa pakollista. Näin ollen perustamissopimuksen 57 artiklan 3 kohdan tarkoitus ei ensisijaisesti ole lääkärin ammatin harjoittajien sijoittautumisvapauden salliminen, vaan yksinkertaisesti sen varmistaminen, ettei kelpoisuutta osoittavia asiakirjoja järjestelmällisesti tunnustettaisi vastavuoroisesti, jos näiden ammattien harjoittamista koskevia säännöksiä ei ole sovitettu yhteen. Tämä ei syrjäytä perustamissopimuksen 52 artiklan mukaista sijoittautumisvapauden perusoikeutta, joka koskee kaikkia ammatteja, olipa kyseessä lääkärin ammatti tai jokin muu ammatti.
40 Asioissa Vlassopoulou ja Aguirre Borrell ym. yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että "kun perustamissopimuksen 52 artiklassa vahvistetaan, että sijoittautumisvapaus on toteutettava siirtymäkauden loppuun mennessä, siinä asetetaan velvoite tietyn tavoitteen saavuttamiseen, jota on tarkoitus helpottaa toteuttamalla asteittaisten toimenpiteiden ohjelma, joka ei kuitenkaan ole ehto tämän tavoitteen saavuttamiselle".(18)
41 Lisäksi perustamissopimuksen mukainen perusoikeus ei raukea vain siksi, että tietyllä ammattialalla on annettu direktiivi. Kuten komissio huomautuksissaan toteaa, olisi ristiriitaista, jos direktiivillä voitaisiin rajoittaa sijoittautumisvapautta siten, että sillä evättäisiin sellainen oikeus, joka ehdottomasti olisi ollut olemassa perustamissopimuksen nojalla, jos kyseistä direktiiviä ei olisi. Kuten jäljempänä todetaan, yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli asiassa Haim I hakijan perustamissopimuksen mukaisia oikeuksia(19) siitä huolimatta, että kyseessä olevalla alalla oli annettu yhteensovittamisdirektiivi.
42 On totta, että direktiivin muuttamisesta äskettäin tehtyyn komission ehdotukseen(20) on nimenomaisesti sisällytetty velvollisuus ottaa huomioon yhteisön ulkopuolella annettu tutkintotodistus, joka on tunnustettu jossakin jäsenvaltiossa. Katson kuitenkin, että Italian hallitus on väärässä väittäessään tämän perusteella, että sellaista velvollisuutta ei tällä hetkellä ole. Ehdotuksen kuudennen perustelukappaleen perusteella on päinvastoin selvää, että muutoksen tarkoitus on saattaa direktiivi vastaamaan asiassa Haim I annettua tuomiota, eli perustamissopimuksen nojalla jo vallitsevaa tilannetta.
43 Koska perustamissopimuksen 57 artiklan 3 kohta taikka direktiivi tarkasteltuna yhdessä tämän artiklan kanssa eivät kumpikaan mene 52 artiklassa vahvistetun sijoittautumisvapauden edelle, sovelletaan tätä artiklaa koskevaa oikeuskäytäntöä edelleen.
44 Asiassa Vlassopoulou yhteisöjen tuomioistuin totesi seuraavaa:
"16. - - jäsenvaltion, jolle on jätetty hakemus sellaisen ammatin harjoittamiseksi, jonka harjoittamisen edellytyksenä kansallisen oikeuden mukaan on tutkintotodistus tai ammatillinen pätevyys, on otettava huomioon sellaiset tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta osoittavat asiakirjat, jotka asianomainen on hankkinut harjoittaakseen kyseistä ammattia toisessa jäsenvaltiossa, vertaamalla kyseisten tutkintotodistusten osoittamaa erityistä kelpoisuutta ja kansallisissa säännöissä vaadittuja tietoja ja taitoja.
17 Tämän tutkimusmenettelyn on mahdollistettava se, että vastaanottajavaltiona olevat jäsenvaltion viranomaiset voivat objektiivisesti varmistua siitä, että ulkomainen tutkintotodistus osoittaa haltijallaan olevan täysin samanlaiset tai ainakin vastaavat tiedot ja taidot kuin mitä kansallinen tutkintotodistus osoittaa. Ulkomaisen tutkintotodistuksen vastaavuuden arvioiminen on tehtävä ottamalla huomioon yksinomaan se tieto- ja taitotaso, joka tutkintotodistuksen haltijalla voidaan todistuksen mukaan asianomaisen suorittamien opintojen ja käytännöllisen koulutuksen luonne ja kesto huomioon ottaen olettaa olevan - -
- -
19. Jos tutkintotodistusten vertailu johtaa siihen toteamukseen, että ulkomaisen tutkintotodistuksen osoittamat tiedot ja taidot vastaavat kansallisissa säännöksissä vaadittuja tietoja ja taitoja, jäsenvaltion on myönnettävä, että kyseinen tutkintotodistus täyttää niissä vaaditut edellytykset. Jos vertailu sen sijaan osoittaa, että nämä tiedot ja taidot vastaavat toisiaan ainoastaan osittain, vastaanottajavaltiona olevalla jäsenvaltiolla on oikeus vaatia asianomaiselta osoitusta siitä, että hän on hankkinut puuttuvat tiedot ja taidot.
20. Tällöin toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on arvioitava, onko asianomainen henkilö täydentänyt puutteellisia tietojaan vastaanottajavaltiona olevassa jäsenvaltiossa joko opintojen tai työkokemuksen kautta niin, että hänellä on katsottava olevan vaadittavat tiedot.
21. Jos vastaanottajavaltiona olevan jäsenvaltion lainsäädännössä vaaditaan ammattiin perehdyttävän harjoittelun suorittamista tai työkokemusta, kyseisten viranomaisten on arvioitava, voidaanko lähtö- tai vastaanottajavaltiona olevassa jäsenvaltiossa hankitun työkokemuksen katsoa kokonaan tai osittain täyttävän kyseisen vaatimuksen."
45 Tätä päätelmää tukevat asioissa Aguirre Borrell ym.,(21) Haim I(22) ja Aranitis(23) annetut tuomiot. Erityisesti asiassa Haim I yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että huomioon oli otettava Haimin ammatillinen kokemus, johon kuului hänen toisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmässä hankkimansa hammaslääkärin kokemus, ja lausui, että "perustamissopimuksen 52 artiklan nojalla jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät voi kieltäytyä nimittämästä sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvaksi hammaslääkäriksi muun jäsenvaltion kansalaista, jolla ei ole mitään direktiivin 78/686/ETY 3 artiklassa mainittua tutkintotodistusta mutta jolla on lupa harjoittaa ja joka on harjoittanut ammattiaan sekä ensin mainitussa että viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, sillä perusteella, että asianomainen ei ole suorittanut valmistavaa harjoittelujaksoa, joka vaaditaan ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä, tutkimatta sitä, vastaako asianomaisen jo osoittama ammatillinen kokemus kyseisessä lainsäädännössä vaadittua ammatillista kokemusta tai missä määrin tämä kokemusedellytys täyttyy."
46 Sijoittautumisvapautta koskevat perustamissopimuksen määräykset koskevat Hocsmanin asemassa olevaa henkilöä sen perusteella, että hän oli asian kannalta merkityksellisenä ajankohtana jäsenvaltion kansalainen, joka pyrki harjoittamaan toisessa jäsenvaltiossa sellaista ammattia, johon oikeuttava pätevyys hänellä oli. Näiden määräysten mukaan tällaisen henkilön sijoittautumisvapautta ei saa rajoittaa.
47 Tässä yhteydessä sillä ei ole merkitystä, että Hocsman on myöhemmin saanut Ranskan kansalaisuuden joko Espanjan kansalaisuutensa lisäksi tai sen asemasta. Yhteisöjen tuomioistuin on toistuvasti katsonut, että jäsenvaltiot eivät saa evätä yhteisön oikeuden mukaisia etuja niiltä kansalaisiltaan, jotka ovat käyttäneet liikkumisvapauttaan ja sen jälkeen palanneet siihen valtioon, josta he ovat peräisin.(24) On selvää, että tämä oikeus koskee erityisesti yhteisön kansalaisia, joille on myönnetty vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuus sinä aikana, kun he ovat asuneet siellä.
48 Sitä paitsi on selvää, että perustamissopimuksen määräyksillä pyritään estämään kansallisuuteen perustuvan syrjinnän lisäksi myös vapaan liikkuvuuden rajoitukset, jotka voivat perustua kansallisten pätevyysvaatimusten eroihin.(25)
49 Siksi on välttämätöntä, että jäsenvaltiot, joilta haetaan oikeutta harjoittaa ammattia, ottavat huomioon kaikki tekijät, joiden perusteella asianomainen henkilö on saanut harjoittaa ammattiaan yhteisössä. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa näihin tekijöihin kuuluu Hocsmanin lääketieteen perustutkintotodistus (joka on tunnustettu Espanjassa), hänen erikoisalan tutkintotodistuksensa ja hänen pitkä käytännön kokemuksensa. Niihin kuuluu myös (ja tässä suhteessa asialla on yhtymäkohtia asioihin Haim I ja Fernández de Bobadilla)(26) kokemus jäsenvaltiossa, jossa oikeutta haetaan, eli urologin tehtävät, joissa Hocsman oli työskennellyt ranskalaisissa sairaaloissa ilmeisesti yhtäjaksoisesti vuodesta 1990 vuoteen 1997.
50 Oikeuskäytännöstä seuraa lisäksi, että kun kansalliset viranomaiset vertaavat yhteisön kansalaisen tietoja ja taitoja kansallisen lainsäädännön mukaan vaadittaviin tietoihin ja taitoihin, viranomaisten on noudatettava sellaista menettelyä, joka täyttää ne yhteisön oikeudessa asetetut vaatimukset, jotka koskevat perustamissopimuksessa yhteisön kansalaisille taattujen perusvapauksien tehokasta suojelua. Asianomaisella henkilöllä on oltava mahdollisuus saada tietoonsa viranomaisten vertailun yhteydessä tekemän päätöksen perustelut, ja kaikkiin tällaisiin päätöksiin on voitava hakea muutosta oikeusteitse sen selvittämiseksi, ovatko ne yhteisön oikeuden kannalta lainmukaisia.(27)
51 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa tämä merkitsee sitä, että jos Hocsmanilta evätään oikeus harjoittaa lääkärin ammattia urologina Ranskassa, päätökseen on liitettävä selkeä ja valituskelpoinen perustelu niistä syistä, joiden vuoksi on katsottu, ettei hän täytä asetettuja vaatimuksia. Kansallisessa tuomioistuimessa riitautetussa päätöksessä mitään tällaista perustelua ei ilmeisestikään ole esitetty ainakaan Hocsmanin pätevyyden ja kokemuksen arvioinnin osalta.
52 Jos Ranskan viranomaisten kuitenkin oli arviointinsa suoritettuaan katsottava, että Hocsmanin pätevyys ei täysin vastannut urologin ammatin harjoittamista varten Ranskassa vaadittavaa pätevyyttä, viranomaisten olisi pitänyt antaa hänelle yhteisöjen tuomioistuimen esittämän mukaisesti asiassa Vlassopoulou antaman tuomion 19 kohdassa tilaisuus näyttää, että hän on hankkinut puuttuvat tiedot ja taidot.
53 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa vallitsevien kaltaisissa olosuhteissa, joissa henkilöllä on todennettavissa oleva pätevyys ja kokemus - varsinkin jäsenvaltiossa, ja aivan erityisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa, hankittu pätevyys ja kokemus - on selvää, että tutkimus on rajoitettava sellaisten tietojen ja taitojen arviointiin, joista on saatavissa riittämättömästi näyttöä. Arviointi ei saa olla veruke, jonka varjolla asianomainen henkilö joutuu kaikkien vaadittujen lääketieteen perus- ja erikoisalojen täydelliseen kuulusteluun, mikä käytännössä merkitsisi perustamissopimuksessa vahvistettujen ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössään tulkitsemien vapaan liikkuvuuden periaatteiden hylkäämistä.
Kielitaitoon liittyvä ongelma
54 Viimeksi mainittuun seikkaan liittyen käsittelen lopuksi tämän asian kannalta toissijaista näkökohtaa, jota ei ole tuonut esiin kansallinen tuomioistuin, vaan Hocsman, joka väittää, että hänelle tuottaisi suuria vaikeuksia suoriutua ranskankielisestä yleislääketieteen kokeesta. Tämä näkökohta sivuaa kuitenkin kysymystä mahdollisesta syrjinnästä(28) tai sijoittautumisvapauden perusteettomasta rajoittamisesta.
55 Direktiivissä edellytetään, että asianomaisilla on tai että he hankkivat "sellaisen kielitaidon kuin heidän ammattinsa harjoittaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää". Tätä vaatimusta käsitellään direktiivin 78/686/ETY vastaavan säännöksen osalta asiassa Haim II,(29) joka on jatkoa asiaan Haim I ja jossa Haim hakee vahingonkorvausta Saksan valtiolta siitä, että hänen urakehitystään rajoitettiin, kun häneltä evättiin oikeus harjoittaa ammattiaan kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän piirissä. Tuomiota ei ole vielä annettu mainitussa asiassa, mutta julkisasiamies Mischo on ratkaisuehdotuksessaan tutkinut perusteellisesti tätä kysymystä,(30) ja yhdyn laajalti hänen näkemyksiinsä.
56 Tärkeintä on, että yhdyn täysin näkemykseen, jonka mukaan asianomaisen henkilön kielitaitoa arvioitaessa on noudatettava suhteellisuusperiaatetta.(31) Julkisasiamies Mischo korostaa kahta näkökohtaa, jotka oikeutetusti voidaan ottaa huomioon: kyky käydä keskusteluja potilaiden kanssa ja kyky suoriutua sosiaaliturvajärjestelmään liittyvistä hallinnollisista tehtävistä. Viimeksi mainittu seikka koskee erityisesti asiaa Haim II, mutta katson että se on seikka, jolta yksikään yhteisössä toimiva lääkäri ei voi nykyään välttyä ja jota voidaan perustellusti käyttää arviointiperusteena, kun päätetään, voidaanko asianomaiselle henkilölle myöntää oikeus harjoittaa lääkärin ammattia jäsenvaltiossa. Haluan lisäksi mainita tällaisena perusteena kyvyn keskustella kollegoiden kanssa täsmällisesti ja tehokkaasti.
57 On kuitenkin todettava erityisesti, että kaikki kokeet tai testit, jotka osoittautuvat välttämättömiksi, saattavat olla syrjiviä tai suhteettomia, jos niissä vaaditaan sellaista kielellistä suorituskykyä (kuten ainekirjoitusta), joka ei kuulu lääkärin tavanomaisiin tehtäviin. Yhteisöjen tuomioistuimelle ei ole ilmoitettu, mitä kielitaitovaatimuksia Ranskan viranomaiset vaativat Hocsmanin täyttävän, mutta Ranskan kansanterveyslain (code de la santé publique) L.356 §:n 2 momentissa todetaan, että joissakin olosuhteissa saatetaan vaatia koe, josta käytetään nimitystä "composition française". Kaikkien Hocsmanin asemassa olevilta henkilöiltä vaadittujen kokeiden tai testien osalta on kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten asia arvioida, ovatko testattavat arviointiperusteet suhteellisuusperiaatteen mukaisia ja asianmukaisia (ja niillä on tarvittaessa mahdollisuus esittää asiaa koskeva ennakkoratkaisupyyntö yhteisöjen tuomioistuimelle). Jos asianomainen henkilö on tosiasiallisesti harjoittanut ammattiaan jo vuosia vastaanottavassa jäsenvaltiossa osoittamatta puutteellisesta kielitaidosta johtuvaa soveltumattomuutta tehtäväänsä, voi kielikoe ainoana hylkäämisperusteena hyvinkin loukata suhteellisuusperiaatetta.
Ratkaisuehdotus
58 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa seuraavasti kysymykseen, jonka Tribunal administratif de Châlons-en-Champagne on esittänyt:
Kun yhteisön kansalainen, jolla on tutkintotodistus, jonka perusteella hänellä on oikeus harjoittaa lääkärin ammattia jossakin jäsenvaltiossa, muuttaa toiseen jäsenvaltioon ja hakee oikeutta harjoittaa ammattiaan siellä, mutta toisen jäsenvaltion viranomaiset eivät asiaa koskevan yhteisön lainsäädännön mukaan ole velvolliset tunnustamaan tätä tutkintotodistusta, on kyseisten viranomaisten EY:n perustamissopimuksen 52 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 43 artikla) mukaisesti otettava huomioon kaikki asianomaisen henkilön asian kannalta merkityksellinen ammatillinen pätevyys ja kokemus arvioidessaan, voidaanko tällainen oikeus myöntää.
Jos asianomaisen henkilön pätevyys ja kokemus eivät täysin vastaa kansallisia vaatimuksia, on jälkimmäisen jäsenvaltion viranomaisten annettava hänelle mahdollisuus osoittaa, että hänellä on puuttuvat tiedot ja taidot, mutta ne eivät saa alistaa häntä kokeisiin, jotka eivät ole oikeasuhteisia tarkoitukseensa nähden.
Jos oikeus evätään suoritetun arvioinnin perusteella, on kielteisestä päätöksestä ilmoitettava sellaisella tavalla, että siitä selkeästi ilmenee syyt, joihin se perustuu ja joiden perusteella päätökseen on voitava hakea muutosta oikeusteitse sen selvittämiseksi, onko epääminen yhteisön oikeuden kannalta lainmukainen.
(1) - Hammaslääkärin tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta sekä toimenpiteistä sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi 25 päivänä heinäkuuta 1978 annettu neuvoston direktiivi 78/686/ETY (EYVL L 233, s. 1).
(2) - Asia C-154/93, tuomio 9.2.1994 (Kok. 1994, s. I-451; Kok. Ep. XV, s. 37).
(3) - Lääketieteen tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta sekä toimenpiteistä sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi 16 päivänä kesäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/362/ETY (EYVL L 167, s. 1) ja lääkärintointa koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 16 päivänä kesäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/363/ETY (EYVL L 167, s. 14).
(4) - Lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta 5 päivänä huhtikuuta 1993 annettu neuvoston direktiivi 93/16/ETY (EYVL L 165, s. 1). Direktiivillä kodifioidaan ja kumotaan muun muassa direktiivit 75/362/ETY ja 75/363/ETY sekä lääkärin erityiskoulutuksesta annettu direktiivi 86/457/ETY. Direktiiviin on tehty muutamia yksityiskohtia koskevia muutoksia, mutta tähän mennessä siihen ei ole tehty sellaisia muutoksia, joilla olisi merkitystä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
(5) - Alaviitteessä 3 mainittu direktiivi 75/362/ETY.
(6) - Todettakoon, että tämä säännös nähtävästi ei koske erikoisalan ammatin harjoittamista. Komissio esittää kuitenkin (kirjallisten huomautustensa 6 kohdassa), että jäsenvaltioiden lainsäädännössä yleensä sovelletaan samaa säännöstä tällaisiin tapauksiin.
(7) - Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä annettujen direktiivien 89/48/ETY ja 92/51/ETY muuttamisesta ja yleissairaanhoidosta vastaavien sairaanhoitajien, hammaslääkäreiden, eläinlääkäreiden, kätilöiden, arkkitehtien, farmaseuttien ja lääkäreiden toimintaa koskevien direktiivien 77/452/ETY, 77/453/ETY, 78/686/ETY, 78/687/ETY, 78/1026/ETY, 78/1027/ETY, 80/154/ETY, 80/155/ETY, 85/384/ETY, 85/432/ETY, 85/433/ETY ja 93/16/ETY täydentämisestä (KOM(97) 638 lopullinen, EYVL 1998 C 28, s. 1).
(8) - Mainitaan edellä 23 kohdassa.
(9) - Asia C-319/92, tuomio 9.2.1994 (Kok. 1994, s. I-425; Kok. Ep. XV, s. 23).
(10) - Edellä alaviitteessä 2 mainittu asia.
(11) - Edellä alaviitteessä 1 mainittu direktiivi 78/686/ETY.
(12) - Tuomion 18 ja 22 kohta.
(13) - Tuomion 15 kohta.
(14) - Ks. esimerkiksi 14. perustelukappale.
(15) - Ks. edellä 14 kohta.
(16) - Asia C-340/89, tuomio 7.5.1991 (Kok. 1991, s. I-2357; Kok. Ep. XI, s. 201). Asia koski jäsenvaltion kansalaista, joka harjoitti asianajajan ammattia kyseisessä jäsenvaltiossa ja haki myöhemmin oikeutta harjoittaa tätä ammattia toisessa jäsenvaltiossa.
(17) - Asia C-104/91, tuomio 7.5.1992 (Kok. 1992, s. I-3003). Asia koski sellaisen jäsenvaltion velvollisuuksia, jolle toisen jäsenvaltion kansalainen on esittänyt pyynnön saada harjoittaa kiinteistönvälittäjän ammattia.
(18) - Asia Vlassopoulou, tuomion 13 kohta ja asia Aguirre Borrell ym., tuomion 8 kohta.
(19) - Tuomion 23 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(20) - Ks. edellä 23 kohta.
(21) - Edellä alaviitteessä 17 mainittu asia, tuomion 11 ja 14 kohta.
(22) - Edellä alaviitteessä 9 mainittu asia, tuomion 27-29 kohta.
(23) - Asia C-164/94, tuomio 1.2.1996 (Kok. 1996, s. I-135, 31 ja 32 kohta).
(24) - Ks. esim. asia C-19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1663, 15 ja 17 kohta; Kok. Ep. XIV, s. 177) ja uudemmasta oikeuskäytännöstä asia C-234/97, Fernández de Bobadilla, tuomio 8.7.1999, 30 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa.
(25) - Ks. esim. asia Haim I, tuomion 26 kohta.
(26) - Asia Haim I mainitaan edellä alaviitteessä 9 ja Fernández Bobadilla alaviitteessä 24.
(27) - Asia 222/86, Heylens ym., tuomio 15.10.1987 (Kok. 1987, s. 4097, 17 kohta; Kok. Ep. IX, s. 225); edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Vlassopoulou, tuomion 19 ja 22 kohta sekä edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Aguirre Borrell ym., tuomion 14 ja 15 kohta.
(28) - Asiassa C-379/87, Groener, tuomio 28.11.1989 (Kok. 1989, s. 3967, 19 kohta; Kok. Ep. X, s. 275), yhteisöjen tuomioistuin katsoi sellaisten tosiseikkojen osalta, jotka olivat melko erilaiset kuin nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, että kielitaitovaatimukset "eivät missään tapauksessa saa olla suhteettomia tavoiteltuun päämäärään nähden, eikä niiden soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt saa johtaa toisten jäsenvaltioiden kansalaisten syrjintään".
(29) - Asia C-424/97, joka on vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa.
(30) - Esitetty 19.5.1999. Ks. erityisesti ratkaisuehdotuksen 81-121 kohdat.
(31) - Ratkaisuehdotuksen 98 kohta.