62021TJ0039_RES
Asia T‑39/21
PP ym.
vastaan
Euroopan parlamentti
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (laajennettu seitsemäs jaosto), 19.4.2023
Henkilöstö – Virkamiehet – COVID-19-pandemiaan liittyvä terveyskriisi – Päätös luvan myöntämisestä osa-aikatyöhön läheisistä huolehtimiseksi asemapaikan ulkopuolella – Kokoaikaisten etätyömahdollisuuksien puuttuminen asemapaikan ulkopuolella – Oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn sääntöjenvastaisuus – Päätös osa-aikatyötä koskevan hakemuksen hyväksymisestä – Oikeussuojan tarpeen puuttuminen – Tutkimatta jättäminen – Palkkaus – Ulkomaankorvauksen keskeyttäminen – Henkilöstösääntöjen 62 ja 69 artikla – Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan rikkominen
Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Oikeudenkäynnin kohteen yksilöinti – Vaatimusten yksilöinti niiden sisällön eikä niiden muodollisen luokittelun mukaan
(Unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artikla ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 76 artiklan d alakohta)
(ks. 57 ja 58 kohta)
Henkilöstökanne – Lainvastaisuusväite – Implisiittisesti esitetty väite – Tutkittavaksi ottaminen – Edellytykset
(SEUT 277 artikla ja henkilöstösääntöjen 91 artikla)
(ks. 58 kohta)
Henkilöstökanne – Oikeussuojan tarve – Kanne, joka on omiaan hyödyttämään kantajaa – Kanne toimesta, jolla kantajan vaatimus on hyväksytty – Tutkimatta jättäminen – Henkisen painostuksen vuoksi esitetty vaatimus – Toimielimen muuhun kuin päätöksentekoon liittyvä menettely – Vahingonkorvauskanne – Tutkittavaksi ottaminen – Edellytykset
(Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohta)
(ks. 67–71 kohta)
Euroopan parlamentti – Toimivalta – Sisäinen organisointi – Parlamentin pääsihteerin toimivalta johtaa sihteeristöä – Ulottuvuus – Toimivalta antaa sisäisiä sääntöjä, joilla poiketaan henkilöstösääntöjen säännöksistä – Toimivallan puuttuminen
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohta ja parlamentin sisäisten sääntöjen 234 artiklan 2 kohta)
(ks. 93 kohta)
Virkamiehet – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Kohde – Vakituinen asuinpaikka asemanpaikan jäsenvaltiossa viiteajanjaksona – Hallinnon mahdollisuus keskeyttää ulkomaankorvauksen maksaminen, kun on kyse väliaikaisesta etätyöstä asemapaikan ulkopuolella terveyskriisin yhteydessä – Mahdollisuuden puuttuminen
(Henkilöstösääntöjen 20 ja 69 artikla sekä liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohta)
(ks. 94–108 kohta)
Tiivistelmä
COVID-19-pandemian nopean kehittymisen vuoksi Euroopan parlamentin pääsihteeri (jäljempänä pääsihteeri) teki maaliskuussa 2020 lukuisia parlamentin virkamiesten ja toimihenkilöiden työoloja koskevia sisäisiä päätöksiä. Kaikkien niiden työntekijöiden osalta, joiden fyysinen läsnäolo toimitiloissa ei ollut ehdottoman välttämätöntä, otettiin käyttöön pakollinen etätyöjärjestely 70 prosentin osalta työajasta ja tätä osuutta nostettiin sittemmin 100 prosenttiin.
Tässä yhteydessä pääsihteeri teki 31.3.2020 päätöksen väliaikaisesta osa-aikaisesta työskentelystä asemapaikan ulkopuolella COVID-19-pandemiasta johtuvien perhesyiden vuoksi (jäljempänä pääsihteerin päätös). Tästä päätöksestä ilmenee, että ajanjaksona, jota tämän päätöksen mukainen lupa osa-aikatyöhön koskee, parlamentin kyseiselle työntekijälle ei makseta Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) liitteessä VII olevassa 4 artiklassa säädettyä ulkomaankorvausta, johon hänellä oli tavallisesti oikeus.
Useat parlamentin virkamiehet, jotka olivat hakeneet lupaa osa-aikatyöhön asemapaikkansa ulkopuolella pääsihteerin päätöksen nojalla ja saanet tämän luvan mutta jotka katsoivat olleensa pakotettuja toimimaan näin, ovat nostaneet kanteen, jolla vaaditaan lähinnä kumoamaan päätökset, joilla heille on myönnetty tämä lupa, ja päätökset, joilla ulkomaankorvauksen maksaminen on keskeytetty kyseisenä ajanjaksona.
Unionin yleinen tuomioistuin, joka ratkaisi asian laajennetussa jaostossa, on hyväksynyt kanteen osittain ja kumonnut ulkomaankorvauksen keskeyttämistä koskevat päätökset sillä perusteella, ettei niillä ole oikeudellista perustaa. Unionin yleinen tuomioistuin on lausunut tuomiossaan ensimmäisiä kertaa mahdollisuudesta keskeyttää ulkomaankorvauksen maksaminen virkamiehille ja toimihenkilöille, jotka eivät väliaikaisesti enää asu asemapaikassaan COVID-19-pandemiaan liittyvissä poikkeuksellisissa olosuhteissa ja tulkinnut ensimmäisiä kertaa tässä yhteydessä henkilöstösääntöjen 20 artiklaa, jossa säädetään tällaisesta asuinpaikkaa koskevasta velvollisuudesta.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi
Siltä osin kuin on kyse vaatimusten, jotka koskevat luvan myöntämisestä osa-aikatyöhön tehtyjen päätösten kumoamista, tutkittavaksi ottamisesta unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut ensinnäkin kantajien oikeussuojan tarvetta oikeuskäytäntönsä valossa, jonka mukaan riidanalaisen toimen kumoamisen on oltava omiaan mahdollisesti tuottamaan kantajalle jotakin hyötyä.
Käsiteltävässä asiassa kyseiset päätökset on tehty kantajien vaatimuksesta, jotta he voivat olla läheistensä luona asemapaikkansa ulkopuolella. Koska parlamentti on hyväksynyt kyseisten kantajien vaatimukset kokonaisuudessaan, heillä ei ole intressiä vaatia luvan myöntämisestä osa-aikatyöhön tehtyjen päätösten kumoamista, joten heidän tätä koskevat vaatimuksensa on jätettävä tutkimatta.
Vaikka onkin tältä osin totta, ettei ollut olemassa yhtäkään parlamentin pääsihteerin päätöstä, jonka mukaan virkamiehillä olisi ollut mahdollisuus esittää kokoaikaista työskentelyä asemapaikan ulkopuolella koskeva vaatimus, kantajilla oli kuitenkin mahdollisuus tehdä nimittävälle viranomaiselle tällainen nimenomainen hakemus henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla ja esittää samalla erityiset perustelut hakemukselleen.
Vaikka kantajat moittivat parlamenttia siitä, että se on painostanut heitä henkisesti vaatimaan pääsihteerin 31.3.2020 tekemän päätöksen soveltamista, tällaista painostusta on pidettävä parlamentin muuhun kuin päätöksentekoon liittyvänä menettelynä, jonka kantajat voivat riitauttaa vahingonkorvauskanteella, kunhan henkilöstösääntöjen 90 artiklassa säädettyä oikeudenkäyntiä edeltävää hallinnollista menettelyä on noudatettu.
Vaatimusten osalta, jotka koskevat ulkomaankorvauksen keskeyttämisestä tehtyjen päätösten kumoamista, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut toiseksi, että tämän korvauksen keskeyttäminen, josta säädetään pääsihteerin päätöksessä, on vastoin henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohtaa.
Henkilöstösääntöjen 69 artiklassa tarkoitetun ulkomaankorvauksen, jonka myöntämisen edellytykset täsmennetään henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdassa, tarkoituksena on nimittäin hyvittää ne erityiset kustannukset ja haitat, jotka aiheutuvat tehtävien hoitamisesta unionissa virkamiehille, jotka joutuvat tämän vuoksi vaihtamaan asuinpaikkansa kotivaltiostaan asemapaikkansa valtioon ja sopeutumaan uuteen ympäristöön. Se myönnetään niiden aineellisten kustannusten ja henkisten haittojen hyvittämiseksi, joita aiheutuu siitä, että virkamies muuttaa kotipaikastaan ja että virkamiehet yleensä säilyttävät perhesiteet alueeseen, josta he ovat lähtöisin. Tältä osin ulkomaankorvauksen maksaminen ei siten ollut mitenkään menettänyt merkitystään, kun virkamies työskentelee asemapaikkansa ulkopuolella COVID-19-pandemiaan liittyvissä poikkeuksellisissa olosuhteissa lyhyen ajan, jonka kuluessa hänelle on edelleen aiheutunut kyseisen asemapaikkansa asuntoon liittyviä kuluja, kuten vuokra tai luoton takaisinmaksu, sähkö- ja vesilaskut taikka yhtiövastikelasku. Hän on tällaisissa olosuhteissa edelleen vastannut näistä kuluista työskentelyä asemapaikan ulkopuolella koskevan poikkeuksellisen luvan, jonka kestoa kukaan ei voinut ennakoida, väliaikaisuuden vuoksi.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan mukaan ulkomaankorvauksen myöntäminen tosin liittyy kiinteästi unionin virkamiesten asumista koskevaan velvollisuuteen, josta säädetään henkilöstösääntöjen 20 artiklassa, jonka mukaan yhtäältä virkamiehen on asuttava asemapaikassaan tai sellaisen välimatkan päässä siitä, ettei välimatka häiritse hänen tehtäviensä hoitamista, ja toisaalta virkamiehen on ilmoitettava viipymättä nimittävälle viranomaiselle osoitteensa ja sen muutokset.
Henkilöstösääntöjen 20 artiklaa on kuitenkin luettava yhdessä henkilöstösääntöjen 55 artiklan 1 kohdan kanssa, jonka mukaan työtehtävissä toimivan virkamiehen on aina oltava toimielimensä käytettävissä. Tästä seuraa, että virkamiehen, joka ei asu asemapaikassaan, on kuitenkin aina voitava siirtyä työpaikkaansa häneen sovellettavien työn organisointia koskevien sääntöjen mukaisesti, jotta hän voi hoitaa siellä tehtäviä, jotka hänelle on annettu yksikön edun mukaisesti. COVID-19-pandemiaan liittyvissä poikkeuksellisissa olosuhteissa, joissa etätyötä ja työntekijöiden fyysistä läsnäoloa kyseisen toimielimen työtiloissa koskevia sisäisiä sääntöjä ei enää väliaikaisesti sovellettu ja joissa kaikki työntekijät, joiden läsnäolo ei ollut välttämätöntä, olivat kokoaikaisesti pakollisessa etätyössä, asemapaikassa asumista koskevan velvollisuuden noudattamatta jättäminen ei kuitenkaan voi olla perusteena ulkomaankorvauksen keskeyttämiselle.
Henkilöstösäännöissä ei myöskään ole mitään säännöksiä siitä, että unionin toimielimellä, elimellä tai laitoksella olisi mahdollisuus keskeyttää ulkomaankorvauksen maksaminen edes COVID-19-pandemian kaltaisissa poikkeuksellisissa olosuhteissa. Näillä perusteilla unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että tällainen keskeyttäminen, josta säädetään pääsihteerin päätöksessä, on lainvastaista.