62015CC0656
GENERALINIO ADVOKATO
MELCHIOR WATHELET IŠVADA,
pateikta 2017 m. gegužės 30 d. (
1
)
Byla C‑656/15 P
Europos Komisija
prieš
TV2/Danmark A/S
„Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – SESV 107 straipsnio 1 dalis – Visuomeninio transliavimo paslauga – Priemonės, kurių Danijos valdžios institucijos ėmėsi dėl Danijos transliuotojo TV2/Danmark – Sąvoka „valstybės arba iš valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba“
1.
Apeliaciniu skundu Europos Komisija prašo iš dalies panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą TV2/Danmark / Komisija (
2
), kuriuo jis, pirma, panaikino Komisijos sprendimą 2011/839/ES (
3
), kiek jame Komisija konstatavo, kad 1995 ir 1996 m. pajamos iš reklamos, kurias TV2/Danmark gavo per TV2 fondą, buvo valstybės pagalba, ir, antra, atmetė likusią TV2/Danmark A/S (toliau – TV2 A/S) ieškinio dėl dalinio šio sprendimo panaikinimo dalį. Ši byla susijusi su bylomis C‑649/15 P ir C‑657/15 P, kurios taip pat susijusios su apeliaciniais skundais dėl skundžiamo sprendimo ir kuriose tą pačią dieną taip pat skelbiu savo išvadą. Be to, ji panaši į bylą, kurioje neseniai priimtas 2017 m. kovo 8 d. Sprendimas Viasat Broadcasting UK / Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).
I. Faktinės bylos aplinkybės
2.
TV2 A/S yra Danijos akcinė bendrovė, vykdanti transliavimo veiklą, kuri buvo įsteigta siekiant apskaitos ir mokesčių tikslais nuo 2003 m. sausio 1 d. pakeisti savarankišką valstybės įmonę TV2/Danmark (toliau – TV2), įsteigtą 1986 m. TV2 A/S, kaip ir jos pirmtakė TV2, yra Danijos antrasis visuomeninis transliuotojas; pirmasis transliuotojas yra Danmarks Radio (toliau – DR).
3.
TV2 A/S, kaip anksčiau TV2, misija – kurti ir transliuoti nacionalines ir regionines televizijos programas. Gali būti transliuojama radijo įrenginiais arba per palydovines ar kabelines sistemas. Taisykles dėl su viešąja paslauga susijusių TV2 A/S, o prieš tai – TV2 įsipareigojimų nustatė Danijos kultūros ministras.
4.
Be visuomeninių transliuotojų, visoje Danijos televizijos rinkoje veikia komerciniai transliuotojai. Tai, be kita ko, bendrovė Viasat Broadcasting UK Ltd (toliau – Viasat) ir susijungusios bendrovės SBS TV A/S ir SBS Danish Television Ltd.
5.
TV2 buvo įsteigta suteikus valstybės paskolą už palūkanas, ir jos veikla, kaip ir DR veikla, turėjo būti finansuojama iš visų Danijos televizijos žiūrovų mokamo mokesčio. Vis dėlto Danijos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad, priešingai nei DR, TV2 taip pat bus suteikta galimybė gauti pajamų būtent iš reklamos.
6.
2000 m. balandžio 5 d. bendrovei SBS Broadcasting AS / TV Danmark pateikus skundą, Komisija 2004 m. gegužės 19 d. Sprendime 2006/217/EB dėl Danijos priemonių [TV2] naudai (OL L 85, 2006, p. 1, klaidų ištaisymas OL L 368, 2006, p. 112, toliau – Komisijos sprendimas TV2 I) ėmėsi tirti TV2 finansavimo sistemą. Šis sprendimas apėmė 1995–2002 m. laikotarpį ir buvo susijęs, be kita ko, su lėšomis, gautomis iš licencijų mokesčio ir pervedimais iš fondų, skirtų TV2 finansuoti (TV2 fondas ir Radiofonden).
7.
Išanalizavusi nagrinėjamas priemones, Komisija nusprendė, kad jos yra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Be to, Komisija nusprendė, kad minėta pagalba, kurią nuo 1995 m. iki 2002 m. Danijos Karalystė suteikė TV2, yra suderinama su vidaus rinka pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį, išskyrus 628,2 mln. Danijos kronų (DKK) sumą (maždaug 84,45 mln. EUR), kurią ji įvertino kaip perteklinę kompensaciją. Taigi ji nurodė Danijos Karalystei šią sumą su palūkanomis susigrąžinti iš TV2 A/S, pakeitusios bendrovę TV2.
8.
Dėl Komisijos sprendimo TV2 I buvo pareikšti keturi ieškiniai dėl panaikinimo, kuriuos pateikė, pirma, TV2 A/S (byla T‑309/04) ir Danijos Karalystė (byla T‑317/04), antra, TV2 A/S konkurentai, t. y. Viasat (byla T‑329/04) ir SBS TV ir SBS Danish Television (byla T‑336/04).
9.
2008 m. spalio 22 d. Sprendimu TV2/Danmark ir kt. / Komisija (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 ir T‑336/04, toliau – Sprendimas TV2 I, EU:T:2008:457) Bendrasis Teismas panaikino minėtą sprendimą. Tame sprendime Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija pagrįstai padarė išvadą, kad TV2 patikėtas su viešąja paslauga susijęs įsipareigojimas atitinka visuotinės ekonominės svarbos transliavimo paslaugos apibrėžtį. Vis dėlto jis taip pat konstatavo, kad Sprendime TV2 I yra keli neteisėtumo aspektai; dėl jų šis sprendimas galiausiai buvo panaikintas.
10.
Išnagrinėjęs klausimą, ar Komisijos sprendime TV2 I numatytoms priemonėms skiriami valstybės ištekliai, Bendrasis Teismas, be kita ko, konstatavo, kad Komisija nemotyvavo savo sprendimo, kiek tai susiję su pajamų iš reklamos 1995–1996 m. vertinimu de facto kaip valstybės išteklių.
11.
Komisija, panaikinus Sprendimą TV2 I, iš naujo išanalizavo nagrinėjamas priemones. Tam ji konsultavosi su Danijos Karalyste ir TV2 A/S ir, be kita ko, gavo trečiųjų šalių pastabų.
12.
Naujo nagrinėjamų priemonių tyrimo rezultatą Komisija pateikė ginčijamame sprendime.
13.
Šis sprendimas susijęs su priemonėmis, kurios 1995–2002 m. buvo taikytos bendrovei TV2. Tačiau savo analizėje Komisija taip pat atsižvelgė į 2004 m. taikytas rekapitalizacijos priemones priėmus Komisijos sprendimą TV2 I.
14.
Ginčijamame sprendime Komisija toliau laikėsi pozicijos, kad nagrinėjamos priemonės yra valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, TV2 naudai. Visų pirma ji nusprendė, kad 1995 m. ir 1996 m. gautos pajamos iš reklamos yra valstybės ištekliai ir, antra, patikrinusi, ar yra atrankinis pranašumas, nusprendė, kad nagrinėjamos priemonės neatitinka 2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendime Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415) nustatytų antrosios ir ketvirtosios Altmark sąlygų. Kita vertus, nors Komisijos sprendime TV2 I ši institucija padarė išvadą, kad 628,2 mln. DKK (apie 84,45 mln. EUR) suma yra pernelyg didelė ir su SESV 106 straipsnio 2 dalimi nesuderinama kompensacija, ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad ši suma yra TV2 A/S tinkamas nuosavų išteklių fondas.
15.
Šio sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnis suformuluotas taip: Priemonės, kurias Danija įgyvendino [TV2] naudai 1995–2002 m. skirdama iš mokesčio gautus išteklius, ir kitos šiame sprendime minėtos priemonės yra suderinamos su vidaus rinka, kaip apibrėžta [SESV] 106 straipsnio 2 dalyje.“
II. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
16.
2011 m. gruodžio 30 d. TV2 A/S pareiškė ieškinį dėl dalinio ginčijamo sprendimo panaikinimo.
17.
Pirmiausia TV2 A/S prašė panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame Komisija nusprendė, kad aptariamos priemonės yra valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
18.
Subsidiariai TV2 A/S prašė Bendrojo Teismo panaikinti ginčijamą sprendimą, be kita ko, todėl, kad Komisija nusprendė, kad 1995 ir 1996 m. gautos pajamos iš reklamos, išmokėtos TV2 per TV2 fondą, yra valstybės pagalba.
19.
Skundžiamu sprendimu, būtent jo 175, 176 ir 210–220 punktais, Bendrasis Teismas dėl minėtos priežasties panaikino ginčijamą sprendimą ir atmetė likusią ieškinio dalį.
III. Dėl apeliacinio skundo
20.
Savo apeliaciniam skundui pagrįsti Komisija pateikia vienintelį pagrindą, kuriuo ji iš esmės teigia, kad nagrinėdamas klausimą, ar 1995 ir 1996 m. gautos pajamos iš reklamos, kurias TV2 Reklame pervedė TV2 per TV2 fondą, yra valstybės pagalba, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes klaidingai aiškino SESV 107 straipsnio 1 dalyje esančią sąvoką „valstybiniai ištekliai“.
21.
Komisiją palaiko Viasat ir ELPA priežiūros institucija.
22.
TV2 A/S ir Danijos Karalystė ginčija Komisijos argumentus ir iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos panaikindamas ginčijamą sprendimą, kiek jame nagrinėjamos pajamos pripažįstamos „valstybės pagalba“. TV2 A/S ir Danijos Karalystė teigia, kad šiuo metu Danijos valstybė šiuos išteklius kontroliuoja tik teoriškai, o Komisijos argumentai grindžiami klaidingu Danijos teisės aiškinimu. Jų teigimu, lygindamas šią bylą su 2001 m. kovo 13 d. byla Preussen Elektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos. Galiausiai Danijos Karalystė mano, kad Bendrasis Teismas pagrįstai atskyrė nagrinėjamas reklamos pajamas ir išteklius, susijusius su audiovizualiniu mokesčiu, kuriuos TV2 fondas pervedė TV2.
23.
Pagal Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas nusprendė, kad po rašytinės proceso dalies turi pakankamai informacijos ir kad todėl nebūtina rengti posėdžio.
A. Įžanga
24.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją kvalifikuojant kaip „pagalbą“ pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį reikalaujama, kad būtų įvykdytos visos šioje nuostatoje numatytos sąlygos (
4
).
25.
Šioje nuostatoje nustatytos keturios sąlygos. Pirma, kad priemonė būtų pripažinta valstybės pagalba, ji turi būti valstybės arba iš valstybinių išteklių suteikta pagalba. Antra, ši priemonė turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, priemonė turi suteikti pranašumą jos adresatui. Ketvirta, turi būti iškraipoma konkurencija arba keliama tokia grėsmė (
5
).
26.
Šis apeliacinis skundas susijęs tik su pirmąja iš šių sąlygų, t. y. pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją tam, kad nauda galėtų būti kvalifikuota kaip „pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, ji turi būti, pirma, suteikta tiesiogiai ar netiesiogiai iš valstybinių išteklių ir, antra, priskirta valstybei (
6
).
27.
Kalbant pirmiausia apie sąlygą, susijusią su priemonės priskyrimu, reikia išnagrinėti, ar valstybės įstaigos turi būti laikomos dalyvavusiomis priimant šią priemonę (
7
).
28.
Antra, dėl sąlygos, susijusios su tuo, kad nauda turi būti suteikta tiesiogiai arba netiesiogiai iš valstybės išteklių, kaip matyti iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos, nebūtina kiekvienu atveju nustatyti valstybės išteklių perdavimo fakto, kad vienai ar kelioms įmonėms suteiktą naudą būtų galima laikyti „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį (
8
).
29.
Iš tiesų pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją į „iš valstybinių išteklių“ suteiktos pagalbos sąvoką, be valstybės tiesiogiai suteiktos naudos, siekiama įtraukti per valstybės paskirtą ar įsteigtą viešo ar privataus pobūdžio šios pagalbos administravimo instituciją suteikiamą naudą (
9
). Iš tiesų Sąjungos teisė neleidžia, kad vien tik savarankiškos institucijos, atsakingos už pagalbos paskirstymą, sukūrimas leistų išvengti valstybės pagalbos taisyklių taikymo (
10
).
30.
Būtent atsižvelgdamas į šiuos argumentus nagrinėsiu, ar, nuspręsdamas, kad Komisija padarė teisės klaidą, ginčijamame sprendime kvalifikuodama kaip „valstybės išteklius“ 1995 ir 1996 m. gautas pajamas iš reklamos, kurias TV2 Reklame per TV2 fondą pervedė TV2, Bendrasis Teismas teisingai aiškino šią „valstybės išteklių“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
31.
Atsižvelgiant į tai, dabar reikia pažymėti, kad nei TV2 A/S, nei Danijos vyriausybė neginčija argumentų, kuriais grindžiamas pirmasis (
11
) ir antrasis (
12
) Komisijos pateikti pateisinimai. Jos savo atsakyme daugiausia dėmesio skiria trečiajam pateisinimui (
13
), kurį Komisija pateikė, teigdama, kad TV2 Reklame ir TV2 fondas buvo naudojami tik kaip perdavimo kanalai, kuriems buvo pavesta pervesti klientų, kurie reklamuojasi TV2, lėšas, o Danijos valdžios institucijos visai nedalyvavo priimant sprendimą šitaip paskirstyti šiuos išteklius.
32.
Viena vertus, pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją tai, kad administracija neturi diskrecijos priimti sprendimo dėl išteklių, gaunamų per viešąsias organizacijas, panaudojimo, neturi reikšmės, nes teisės aktai, kuriais remiantis buvo atliktas pervedimas, išsamiai nustato, kaip turi būti gaunami ištekliai (Sprendimo Italija / Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, 35 punktas ir Nutarties Elcogás, C‑275/13, nepaskelbta Rink., EU:C:2014:2314, 33 punktas).
33.
Kita vertus, apskritai manau, kad reikia atmesti TV2 A/S ir Danijos Karalystės argumentus kaip nepriimtinus apeliaciniame procese, nes jie iš esmės susiję su bylos faktinėmis aplinkybėmis ir Danijos teisės aiškinimu (
14
) arba dėl to, kad jais grindžiami nauji pagrindai, pavyzdžiui, pagrindas, kad „lemiamą reikšmę turi ekonominė schemos esmė“, kurie nebuvo nurodyti Bendrajame Teisme.
B. Ar dėl to, kad „TV2 Reklame“ buvo valstybei priklausanti valstybės bendrovė, Bendrasis Teismas turėjo nuspręsti, kad nagrinėjami ištekliai yra „valstybės ištekliai“
34.
Komisija teigia, jog skundžiamo sprendimo 210 ir 211 punktuose nepripažindamas, kad TV2 Reklame ištekliai yra valstybės ištekliai, nors tai yra valstybės bendrovė, kurios vienintelė akcininkė yra Danijos valstybė, todėl ši bendrovė buvo visiškai kontroliuojama Danijos valstybės ir buvo jos žinioje, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą ir taip pernelyg siaurai aiškino jurisprudenciją, susijusią su valstybinių įmonių valstybės išteklių sąvoka.
35.
Kaip matyti iš mano ką tik paminėtos jurisprudencijos, valdžios institucijų dalyvavimo ir kontrolės lygis yra svarbiausias atsakant į klausimą, ar nagrinėjami ištekliai yra valstybės ištekliai, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
36.
Primenu, jog Teisingumo Teismas 2002 m. gegužės 16 d. Sprendime Komisija / Prancūzija (dar vadinamas Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 37 punktas) konstatavo, kad, „kaip išplaukia iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, [SESV 107 straipsnio 1 dalis] apima visas pinigines priemones, kurias viešosios valdžios institucijos gali realiai panaudoti įmonėms remti, nesvarbu, ar tos priemonės yra nuolatinė valstybės turto dalis. Taigi, net jei sumos, susijusios su nagrinėjama priemone, ne visuomet priklauso iždui, tai, kad jos yra nuolat valstybės kontroliuojamos, taigi yra prieinamos kompetentingoms nacionalinėms institucijoms, yra pakankamas pagrindas laikyti jas valstybės ištekliais.“ (
15
)
37.
Teisingumo Teismas to paties sprendimo 38 punkte konstatavo, kad „Komisija, ginčijamame sprendime pripažinusi, kad valstybės įmonių, kaip antai Crédit Lyonnais ir jos patronuojamųjų bendrovių, ištekliai buvo kontroliuojami valstybės ir todėl buvo jos žinioje, nepateikė klaidingo [SESV 107 straipsnio 1 dalies] sąvokos „valstybės ištekliai“ aiškinimo. Iš tiesų valstybė tikrai galėjo, darydama dominuojančią įtaką šioms įmonėms, orientuoti jų išteklių panaudojimą finansuoti konkretiems pranašumams, kurie buvo naudingi kitoms įmonėms (taip pat žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noord ir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413, 66 punktą).
38.
Taip pat remiuosi 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent De Colère! ir kt. (C‑262/12, EU:C:2013:851) 25 punktu, kuriame nurodyta, kad „iš valstybės narės teisės aktais nustatytų mokėtinų įmokų finansuojami fondai, kuriuose lėšos valdomos ir paskirstomos vadovaujantis šiais teisės aktais, gali būti laikomi valstybės ištekliais, kaip jie suprantami pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, net jei juos valdo skirtingos valstybės valdžios įstaigos“ (
16
).
39.
Tačiau šioje byloje neginčijama, kad valstybė (Danijos Karalystė) buvo vienintelė akcinės bendrovės TV2 Reklame akcininkė, nes bendrovės įstatinį kapitalą sumokėjo valstybė, o kultūros ministras turėjo patvirtinti bendrovės įstatus ir jų pakeitimus. Taigi TV2 Reklame buvo visiškai kontroliuojama valstybės (
17
).
40.
Tai, kad, kaip nurodyta mano minėtoje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, valstybei visiškai priklausančios ir jos kontroliuojamos valstybės bendrovės ištekliai yra valstybės ištekliai, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, man atrodo yra pakankama priežastis siūlyti panaikinti skundžiamą sprendimą. Išsamumo sumetimais išanalizuosiu kitas priežastis, kurios leidžia daryti tą pačią išvadą.
C. Lėšų kilmė nėra lemiama
41.
Skundžiamame sprendime (202 ir 203 punktai) Bendrasis Teismas nurodė 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Air France / Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194). Toje byloje specializuotos Prancūzijos valstybės įmonės patronuojamoji įmonė, įsteigta įstatymu (Caisse des dépôts et consignations-participations, toliau – CDC‑P), įsigijo beveik visas Air France akcijas, ir kilo klausimas, ar ištekliai, naudoti įsigyjant šias akcijas, galėjo būti laikomi valstybės ištekliais, nes tai buvo privačios kilmės lėšos, kurias valstybės įmonė galėjo tik valdyti, o šias lėšas patikėję asmenys galėjo bet kada prašyti jas grąžinti.
42.
Nors, kaip teigė Prancūzijos valdžios institucijos, CDC‑P buvo nuo valstybės nepriklausomas subjektas, Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime priminė, jog 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendime Air France / Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194) jis konstatavo, kad SESV 107 straipsnio 1 dalis apima visas pinigines priemones, kurias viešosios institucijos galėtų veiksmingai panaudoti paremdamos įmones, nesvarbu, ar tos priemonės nuolat priklauso valstybei.
43.
Tada Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 205–207 punktuose konstatavo, kad ši taisyklė vėliau buvo patvirtinta 2000 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendime Ladbroke Racing Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248).
44.
Skundžiamo sprendimo 208 punkte Bendrasis Teismas iš to paties sprendimo 201 punkte nurodytos jurisprudencijos (
18
), aiškinamos kartu su 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimu Air France / Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194) ir Sprendimu Ladbroke Racing / Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248), netikėtai padarė išvadą, kad valstybės ištekliai taip pat gali būti sudaryti iš išteklių, kurie gaunami iš trečiųjų asmenų, tačiau kuriuos jų savininkai arba savanoriškai perdavė valstybės žinion (žr. CDC-P pavyzdį byloje Air France / Komisija), arba apleido ir kurių valdymą prisiėmė valstybė, įgyvendindama savo suverenias teises (žr. lažybininkų nepareikalautų laimėjimų pavyzdį byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Ladbroke Racing / Komisija), ir tada skundžiamo sprendimo 211 ir 212 punktuose konstatavo, kad šioje byloje nagrinėjamos pajamos iš reklamos buvo gautos iš reklamos užsakovų, kurie pirko reklamos laiką TV2, ir kad todėl šių išteklių negalima laikyti kontroliuojamais Danijos valstybės, nes jie nebuvo nei savanoriškai perduoti jų savininkų valstybės žinion, nei apleisti jų savininkų ir todėl valdomi valstybės.
45.
Nepritariu šiam argumentavimui dėl dviejų priežasčių.
1.
Išteklių kilmė apskritai
46.
Priešingai, nei nurodyta skundžiamame sprendime, konkretaus ištekliaus kilmė ir tai, kad iš pradžių tai yra privatus išteklius (šioje byloje – pinigai, kuriuos pervedė įmonės, norinčios reklamuotis TV2), neturi reikšmės atsakant į teisinį klausimą, ar lėšos, kurių valdytojas pasikeitė ir kurias dabar valdo ir kontroliuoja valstybei visiškai priklausantis subjektas, yra „valstybės“ ištekliai.
47.
Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą (konkrečiai skundžiamo sprendimo 208, 211 ir 212 punktuose), pabrėždamas kitus aspektus nei patys ištekliai (konkrečiau – jų kilmę).
48.
Iš tiesų SESV 107 straipsnio 1 dalis „apima visas pinigines priemones, kurias viešosios valdžios institucijos gali realiai naudoti įmonėms remti, nesvarbu, ar tos priemonės yra nuolatinė valstybės turto dalis, ar ne. Todėl, net jei sumos, susijusios su nagrinėjama priemone, ne nuolat yra viešosios valdžios institucijų žinioje, aplinkybė, kad jos yra nuolatos valstybės kontroliuojamos, taigi yra kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų dispozicijoje, yra pakankamas pagrindas laikyti jas valstybės ištekliais.“ (
19
)
49.
Tai, kad neturi reikšmės faktas, ar tai yra ištekliai, gauti dėl įmonės veiklos, ar ištekliai, kuriuos pervedė valstybė, jei jie yra kontroliuojami valstybės ir yra jos žinioje (2002 m. gegužės 16 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija, dar vadinamas Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 38 punktas), puikiai parodo 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo Italija ir SIM 2 Multimedia / Komisija (C‑328/99 ir C‑399/00, EU:C:2003:252) 33 punktas, kuriame nurodyta: „privatinės teisės reglamentuojamos bendrovės, kaip antai Friulia, kurios 87 % akcijų priklauso viešajam subjektui (Friolio-Vénétie-Julienne regionui) ir kuri veikia kontroliuojama šio subjekto, finansiniai ištekliai gali būti laikomi valstybės ištekliais, kaip tai suprantama pagal [SESV 107 straipsnio 1 dalį ‹…›]. Tai, kad Friulia naudojo ir savo lėšas, šiuo klausimu neturi reikšmės. Iš tiesų, kad finansiniai ištekliai būtų laikomi valstybės ištekliais, pakanka, kaip matyti iš šios bylos, kad juos nuolat kontroliuotų valstybė, taigi kad jie būtų kompetentingų valdžios institucijų žinioje.“ (taip pat žr. 1991 m. kovo 21 d. Sprendimo Italija / Komisija, C‑303/88, EU:C:1991:136, 11–14 punktai)
50.
Dar kartą pacituosiu 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Essent Netwerk Noord ir kt. (C‑206/06, EU:C:2008:413). Jo 70 punkte Teisingumo Teismas pažymi: „Beveik nesvarbu, kad ši paskirta bendrovė centralizuotai sukaupia surinktą mokestį, administruoja surinktas lėšas bei gauna dalį šios sumos. Iš tikrųjų įstatymų nustatyta tvarka, konkrečiau kalbant, auditoriaus patvirtintos atskaitos, leidžia atskirti šiuos skirtingus vaidmenis ir kontroliuoti, kaip panaudojamos šios lėšos. Iš to išplaukia, kad kol paskirta bendrovė sau nepasiskiria 400 milijonų [Nyderlandų florintų (NLG) (181512086,40 EUR] sumos – momentas, nuo kurio šia suma ji gali disponuoti savo nuožiūra, – minėta suma lieka kontroliuojama viešosios kontrolės, todėl ja disponuoja nacionalinės valdžios institucijos, o to pakanka, kad šią sumą būtų galima laikyti valstybiniais ištekliais.“ (išskirta mano)
51.
Dar 1993 m. generalinis advokatas M. Darmon (
20
) įsivaizdavo „valstybės priemonę, įpareigojančią privačius subjektus – vartotojus, darbuotojus, komercines bendroves ar bet kuriuos kitus privačius asmenis – mokėti sumas konkrečiai įmonei ar konkrečiam pramonės sektoriui“. Jo nuomone, „[107] straipsnio ratio legis, t. y. išlaikyti vienodas konkuruojančių ūkio subjektų tarpusavio konkurencijos sąlygas, reikalauja laikyti tokią priemonę pagalba. [107] straipsnio 1 dalyje nurodytas „valstybinis“ pobūdis labiau susijęs su priemonę sukūrusia valdžios institucija – valstybe ir jos apraiškomis, dėl kurios yra sutrikdomos įprastos rinkos sąlygos, o ne su pagalbą finansuojančia organizacija ar asmeniu. Pajamas valstybei teikia privatūs asmenys, mokėdami tiesioginius arba netiesioginius mokesčius, ir galiausiai, neatsižvelgiant į tarpinių subjektų pobūdį ir skaičių, pagalbos finansavimą daugiau ar mažiau padengia privatūs asmenys ir ūkio subjektai. Manau, kad, kaip Teisingumo Teismas konstatavo [1977 m. kovo 22 d. Sprendime Steinike ir Weinlig, 78/76, EU:C:1977:52], „reikia atsižvelgti būtent į pagalbos pasekmes ją gaunančioms įmonėms ar gamintojams <…>“. Taigi specialiai nereikia atsižvelgti į lėšų kilmę. <…> Jeigu įmonei dėl išimtinės priemonės, kurią lemia konkretus valstybės elgesys, suteikiamas pranašumas, neatsižvelgiant į finansavimo kilmę, konkurencijos sąlygos paveikiamos ir turi būti taikomi [SESV 107 ir 108] straipsniai.“
52.
Taip pat sutinku su tuo, ką Komisija nurodo savo komunikate dėl „valstybės pagalbos“ sąvokos (
21
), t. y. kad „išteklių kilmė nėra svarbi, jeigu prieš tai, kai jie tiesiogiai ar netiesiogiai yra perduodami pagalbos gavėjams, juos kontroliuoja valstybė, taigi jais disponuoja nacionalinės institucijos[ (
22
)], net jei ištekliai netampa valdžios institucijos nuosavybe[ (
23
)]. <…> kai privačių asmenų mokami mokesčiai perduodami per valstybės ar privatų subjektą, paskirtą nukreipti juos gavėjams, laikoma, kad valstybiniai ištekliai perduodami. <…> taip yra net ir tuo atveju, kai privatus subjektas teisės aktais skiriamas rinkti tokius mokesčius valstybės vardu ir nukreipti juos gavėjams, tačiau jam neleidžiama naudoti iš mokesčių gautų pajamų jokiais kitais tikslais, nei nustatyta teisės aktais. Tokiu atveju tokios sumos tebėra kontroliuojamos valstybės, taigi nacionalinės institucijos gali jomis naudotis, o tai yra pakankama priežastis laikyti jas valstybiniais ištekliais [2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, 69–75 punktai]. Šis principas taikomas ir viešosioms įstaigoms, ir privatiems subjektams, paskirtiems rinkti mokesčius ir tvarkyti mokėjimus, todėl tarpininko statuso pakeitimas iš viešojo subjekto į privatų subjektą nėra svarbus taikant valstybinių išteklių kriterijų, jeigu valstybė toliau griežtai stebi tą subjektą[ (
24
)].“
53.
Visai kitokia situacija buvo susiklosčiusi byloje, kurioje priimtas 2004 m. liepos 15 d. Sprendimas Pearle ir kt., C‑345/02, EU:C:2004:448 – jo 37 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog „iš bylos medžiagos matyti, kad atitinkamos reklaminės kampanijos organizavimo ir įgyvendinimo iniciatyva priklauso [Nederlandse Unie van Opticiens] privačiai optikų asociacijai, o ne HBA [(Hoofdbedrijfschap Ambachten), viešosios teisės reglamentuojamai profesinė organizacijai]. <…> HBA buvo tik priemonė gauti ir paskirti išteklius pirmiau profesinių asociacijų nustatytam komerciniam tikslui pasiekti ir nebuvo susijusi su Nyderlandų valdžios institucijų nustatyta politika.“ (išskirta mano)
54.
Pateikdamas kitą panašų pavyzdį, primenu Komisijos sprendimą „Universaliosios banko paslaugos“ (
25
). Šio sprendimo 23 punkte Komisija pažymi: įmokos, kurias mokės bankai (t. y. privačios įmonės) POCA bankui, kaip socialinio įsipareigojimo įrodymą, nėra privalomos. Realiai ne visi bankai moka įmokas. Surinktos lėšos paprasčiausiai pereina valstybei, kuri neturi diskrecijos dėl jų paskirstymo (t. y. šių įmokų valstybė nekontroliuoja). Visos įmokos perleidžiamos POCA bankui. Todėl tai nėra valstybės ištekliai (net jei jie ir perduodami valstybei prieš juos perduodant galutiniam gavėjui) ir nėra valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį („The
contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]).“ (išskirta mano).
2.
Išteklių konkrečios kilmės reikalavimas
55.
Skundžiamo sprendimo 208 punkte Bendrasis Teismas nepagrįstai stengiasi iš dviejų Teisingumo Teismo sprendimų padaryti išvadą, kad kuri nors iš šių „naujų“ ir papildomų sąlygų (žr. šios išvados 44 punktą) turi būti įvykdyta, kad trečiųjų asmenų suteikti ištekliai būtų laikomi valstybės ištekliais.
56.
Manau (kaip ir Komisija), kad minėtoje jurisprudencijoje nėra jokio įrodymo, leidžiančio daryti išvadą, kad viešųjų įmonių išteklius reikėtų laikyti valstybės ištekliais, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, jei šių išteklių turėtojai savanoriškai perdavė juos valstybės žinion arba juos apleido ir jų valdymą perėmė valstybė.
57.
Bet kuriuo atveju tai neišplaukia iš šios bylos aplinkybėms reikšmingos jurisprudencijos, būtent 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, dar vadinamo Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37 ir 38 punktai), juo labiau kad šis sprendimas priimtas vėliau nei kiti du sprendimai, kuriais siekiama remtis skundžiamame sprendime.
58.
Be to, kaip pažymėjo ELPA priežiūros institucija, Bendrojo Teismo nurodyta antroji sąlyga (dėl apleistų išteklių) akivaizdžiai neturi jokio ryšio su bylos aplinkybėmis, o pirmoji sąlyga (savanoriškas perdavimas disponuoti) netgi neatitinka naujausios Bendrojo Teismo jurisprudencijos.
59.
Iš tiesų 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Prancūzija / Komisija (T‑139/09, EU:T:2012:496), kuris nebuvo ginčijamas, Bendrasis Teismas (šeštoji kolegija) nusprendė (63 ir 64 punktuose), kad tik aplinkybės, kad subsidijų sistema visiškai arba iš dalies finansuojama viešosios valdžios institucijos nustatytomis ir iš ūkio subjektų renkamomis įmokomis, nepakanka, kad būtų galima paneigti valstybės išteklių buvimą, nes reikšmingas kriterijus yra viešosios valdžios institucijos vaidmens nustatant aptariamas priemones ir jų finansavimo tvarką laipsnis, nors įmokos ir nėra privalomos.
D. Viešosios valdžios institucijų kontrolė yra lemiama
60.
Iš pirmiau pateiktų argumentų darytina išvada, kad, norint išteklius laikyti „valstybės ištekliais“, pakanka, kad atitinkamus išteklius „nuolat kontroliuotų valstybė, taigi kad jie būtų kompetentingų valdžios institucijų žinioje“ (žr. šios išvados 48 punktą).
61.
Šiuo klausimu manau, kad skundžiamo sprendimo 212, 214 ir 215 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, pernelyg siaurai aiškindamas sąvoką „kontrolė“, kai jis vertino klausimą, ar Danijos valstybė per TV2 fondą kontroliavo išteklius, kuriuos TV2 Reklame pervedė TV2.
62.
Iš tiesų Bendrasis Teismas pabrėžė tik valstybės dalyvavimo galimybes, susijusias su pajamomis iš reklamos, kai TV2 fondo ištekliai yra pervedami TV2, ir neatsižvelgė į valstybės daromą įtaką pervedant TV2 Reklame pelną TV2 fondui (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 80 ir 81 konstatuojamąsias dalis).
63.
Iš tiesų atrodo, kad Bendrojo Teismo argumentai, kuriuos jis pateikė skundžiamo sprendimo 214–217 punktuose, reikalauja, kad kultūros ministras šioje byloje būtų buvęs įgaliotas paskirstyti TV2 Reklame išteklius, kuriuos jis nurodė laikyti kitu nei pervedimo TV2 fondui tikslu, kad juos būtų galima laikyti valstybės ištekliais, o jų pervedimas TV2 fondui, nenustatant pastarajam pareigos jų pervesti TV2, negalėjo būti pagrindas kvalifikuoti jų kaip „valstybės išteklių“.
64.
Tačiau, kaip teisingai pažymėjo Komisija, Bendrasis Teismas pats skundžiamame sprendime (182 punktas) nurodo, jog iš 1994 m. įstatymo 29 straipsnio 2 dalies matyti, kad TV2 fondas taip pat finansuojamas iš TV2 transliuojamos reklamos generuojamo pelno. Iš to paties straipsnio taip pat matyti, kad būtent kultūros ministras sprendė, kuri TV2 Reklame pelno dalis turi būti pervesta TV2 fondui (
26
). Kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 181 punkte ir kaip rodo ginčijamo sprendimo 81 konstatuojamoji dalis, kultūros ministras galėjo nuspręsti, kad nepervestas pelnas, gavus Folketingo (Danijos parlamento) Finansų komiteto pritarimą, bus panaudotas anksčiau TV2 Reklame suteiktoms valstybės garantijoms grąžinti arba kultūros tikslams (žr. 1994 m. įstatymo 33 straipsnį (
27
)).
65.
Todėl valstybė turėjo visas teises ir visiškai kontroliavo TV2 Reklame pelną; be to, tiesiogiai iš teisės aktų aišku, kad šie ištekliai galėjo būti naudojami ir kitiems tikslams, nei pervesti TV2 fondui.
66.
Kadangi kultūros ministras turėjo galimybę nuspręsti, kad ištekliai buvo skirti kitam tikslui, nei pervesti TV2 fondui, reikia konstatuoti, kad valstybė kontroliavo šiuos išteklius, nesvarbu, kaip kultūros ministras, susiklosčius konkrečioms faktinėms aplinkybėms, nuspręstų panaudoti šiuos išteklius konkrečiais metais.
67.
Be to, tik kultūros ministras galėjo nuspręsti, kokia suma konkrečiais metais bus pervesta iš TV2 fondo TV2, todėl TV2 fondo ištekliai galėjo būti pervesti TV2 tik pagal TV2 biudžetą, kurį nustatė kultūros ministras (
28
).
68.
Todėl sutinku su Komisija, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, viena vertus, kai, vertindamas, ar tai yra valstybės ištekliai, jis neatsižvelgė (
29
) į tai, kad valstybė turėjo visas teises ir visiškai kontroliavo TV2 Reklame išteklius ir galėjo nuspręsti, ar šiuos išteklius reikėtų pervesti TV2 fondui, ar panaudoti kitiems tikslams, pavyzdžiui, kultūrai, ir, kita vertus, neatsižvelgė į tai, kad valstybė kontroliavo visus TV2 fondo išteklius ir todėl galėjo vienašališkai nuspręsti, kada šiuos išteklius reikėtų pervesti TV2 ir kokia turėtų būti šio pervedimo suma.
E. Bendrasis Teismas klaidingai aiškino 2001 m. kovo 13 d. Sprendimą PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)
69.
Siekdamas pateisinti savo argumentus dėl Danijos valdžios institucijos vykdytos viešosios kontrolės nepakankamumo, kad nagrinėjamus išteklius būtų galima kvalifikuoti kaip „valstybės išteklius“, Bendrasis Teismas sugretino šią bylą su byla, kurioje priimtas 2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
70.
Primenu, kad „valstybės ištekliai“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, yra tada, jei privačios kilmės ištekliai patenka į valstybės kontroliuojamą fondą.
71.
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad įpareigojimo pirkti elektrą finansavimas per valstybės kontroliuojamą fondą buvo dalyvavimas naudojant valstybės išteklius (
30
).
72.
Be to, Teisingumo Teismas laikė „valstybės pagalba“ pareigą pirkti elektros energiją, pagamintą naudojant vėjo energiją, finansuojamą renkant įmoką, skirtą viešo elektros energijos tiekimo išlaidoms padengti. Valstybės išteklių kriterijus buvo įvykdytas dėl to, kad valstybė kontroliavo Contribution au service public de l’électricité (CSPE) mokamas ir Caisse des dépôts et consignations valdomas lėšas (
31
).
73.
Tačiau, kaip nurodo Fromont ir Cartier-Bresson, „Teisingumo Teismas neapsiriboja vien organizacijos, per kurią eina lėšos, statusu. Jis kiekvienu konkrečiu atveju tikrina, ar valstybė kontroliuoja išteklių naudojimą. [2004 m. liepos 15 d.] Sprendime [Pearle ir kt., C‑345/02, EU:C:2004:448, 41 punktas] dėl optikų reklamos kampanijos šios kampanijos finansavimo išteklius iš privačių įmonių rinko viešosios teisės reglamentuojama profesinė organizacija. Teisingumo Teismas atmetė valstybės išteklių kriterijų, nes ši organizacija „niekada nebuvo įgaliota laisvai disponuoti įmokomis, kurios buvo privalomai mokamos [reklamos] kampanijai finansuoti“. Be to, [Prancūzijos] Valstybės Taryba atmetė jų kvalifikavimą kaip valstybės pagalbos dėl įsakymo, kuriuo pagal <…> Kaimo ir jūrinės žvejybos kodeksą buvo išplėstas susitarimas, kuriuo nustatomos tarpšakinei žemės ūkio organizacijai mokamos įmokos. Ji rėmėsi tuo, kad šiomis įmokomis finansuojamus veiksmus savarankiškai įgyvendino įmokas gaunanti tarpšakinė organizacija, o viešosios valdžios institucijos niekada nedisponavo įmokų suma (CE, 7 mai 2008, Coopérative Cooperl Hunaudaye: Rec. CE 2008, tables, p. 605–640. – E. Glaser, Les cotisations volontaires obligatoires perçues par les organisations interprofessionnelles: dr. adm. 2008, comm. 160). Dėl tų pačių priežasčių Teisingumo Teismas nusprendė, kad įsakymas dėl pratęsimo, priimtas dėl tarpšakinės kalakutienos organizacijos sudaryto susitarimo, neatitiko valstybės išteklių kriterijaus [2013 m. gegužės 30 d. Sprendimas Doux Élevage ir Coopérative agricole UKL-ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348].“ (
32
) (pažymėta mano)
74.
Tačiau 2001 m. kovo 13 d. Sprendime PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) Teisingumo Teismas taip pat atmetė kvalifikavimą kaip „valstybės pagalbos“, nes ekologiškos elektros energijos gamintojų gauta nauda buvo išimtinai finansuojama privačių elektros tiekimo įmonių, naudojant lėšas, kurių valstybė niekada nekontroliavo, todėl jos „niekada nebuvo palikusios privačiojo sektoriaus“ (žr. generalinio advokato F. Jacobs išvados byloje PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, 166 punktą). Be to, 2009 m. kovo 5 d. Sprendimas UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124, kurį Bendrasis Teismas taip pat cituoja skundžiamame sprendime), kaip ir byla, kurioje buvo priimtas 2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), buvo susijęs su situacija, kai atitinkami ištekliai niekada nebuvo palikę privačios sferos.
75.
Kaip pagrįstai rašo Bacon (
33
), PreussenElektra principas taikomas tik kai subsidijos sąnaudas visiškai padengia privatūs ūkio subjektai, turintys pareigą pirkti, be jokios įmokos, kurios mokėjimas numatytas teisės akte („[t]he PreussenElektra principle will (...) only apply where the cost of the subsidy is borne entirely by the private operators subject to the purchase obligation, without any contribution via a regulated levy“).
76.
Be to, kaip matyti iš 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Pearle ir kt. (C‑345/02, EU:C:2004:448) ir 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Doux Elevage ir Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 32 ir 36 punktai), ratio decidendi buvo tai, kad iš įmokų surinktos sumos nebuvo perduotos valstybei, o jomis disponavo tie, kas jas mokėjo („the proceeds from the levy were not available to the State, but were ringfenced for the direct benefit of those who paid it“) (
34
).
77.
Remiantis skundžiamu sprendimu, ši byla turėtų būti panaši į bylą PreussenElektra, kurioje priimtas 2001 m. kovo 13 d. sprendimas (C‑379/98, EU:C:2001:160).
78.
Savo sprendimo 209 punkte konstatavęs, jog negalima teigti, kad išteklius kontroliuoja valstybė ir kad todėl tai yra valstybės ištekliai tik dėl to, kad priimtame teisės akte valstybė nurodė trečiajam asmeniui konkretų išteklių naudojimo tikslą, 213 punkte Bendrasis Teismas lygino savo bylos faktines aplinkybes su bylos, kurioje priimtas 2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ir nurodė, jog abi bylos panašios tuo, kad „pastarojoje byloje valstybė nustatė minimalias iš atsinaujinančių elektros energijos šaltinių gaminamos elektros energijos kainas, o šioje byloje Danijos valdžios institucijos turėjo teisę iš esmės nustatyti didžiausią sumą, kurią TV2 Reklame turėjo pervesti įmonei TV2 už pastarosios suteiktą kanalo reklamos laiką pirmosios įmonės klientų naudai“.
79.
Priešingai, manau (
35
), kad abiejų šių bylų faktinės ir teisinės aplinkybės gana skirtingos.
80.
Pirma, ši byla susijus su išteklių pervedimu iš viešosios įmonės pagal sprendimą, kurį
kiekvienais metais priima kultūros ministras, o byloje, kurioje priimtas 2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), buvo kalbama apie bendrą teisės akto nuostatą, susijusią su tam tikroms įmonėms privalomais pervedimais kitos kategorijos ūkio subjektams (kurie iš esmės buvo privatūs).
81.
Antra, kaip pažymi Komisija, byloje, kurioje priimtas 2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), nagrinėjamai bendrovei (PreussenElektra) nebuvo pavesta valdyti pagalbos priemonės, todėl nebuvo kalbama apie kompensavimo sistemą, pagal kurią papildomas išlaidas patiriančios bendrovės gaudavo kompensaciją.
82.
Taigi minėtame sprendime išreikštos pozicijos negalima pritaikyti tokiai situacijai, kai valstybė sukuria atskirą juridinį subjektą, kaip antai TV2 Reklame, ir įgalioja jį valdyti pagalbos priemonę (
36
).
83.
Tačiau šios bylos faktinės aplinkybės yra labai panašios į bylos, kurioje priimtas 2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Essent Netwerk Noord ir kt. (C‑206/06, EU:C:2008:413).
84.
Viešoji įmonė (SEP) buvo įgaliota rinkti sumas, gaunamas kaip antkainis, kurį Nyderlandų valstybė įstatymu buvo nustačiusi elektros energijos pirkėjams, siekdama kovoti su rinkos sąlygų neatitinkančiomis išlaidomis. Praktiškai šis antkainis buvo mokamas tinklo valdytojui, kuris kasmet turėjo pervesti jo sumą SEP. Vėliau jai tekdavo 400 mln. NLG (181512086,40 EUR) 2000 m. patirtoms rinkos sąlygų neatitinkančioms išlaidoms padengti, o likusi dalis buvo pervedama ministerijai.
85.
Toje byloje Teisingumo Teismas nusprendė, jog neturi reikšmės tai, kad ši paskirta bendrovė (SEP) buvo ir centralizuotai renkamą mokestį sukaupiantis subjektas, administravo surinktas lėšas ir gavo dalį šios sumos, nes buvo galima atskirti skirtingus SEP vaidmenis ir kontroliuoti lėšų naudojimą, todėl, kaip nurodė Teisingumo Teismas (2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noord ir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413 70 punktas), „kol paskirta bendrovė sau nepasiskiria 400 milijonų NLG [181512086,40 euro] sumos – momentas, nuo kurio šia suma ji gali disponuoti savo nuožiūra, – minėta suma lieka kontroliuojama viešosios kontrolės, ir todėl ja disponuoja nacionalinės valdžios institucijos, o to pakanka, kad šią sumą būtų galima laikyti valstybiniais ištekliais (šiuo klausimu žr. 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija [dar vadinamas Stardust Marine], C‑482/99, [EU:C:2002:294], 37 punktą)“.
86.
Teisingumo Teismas dar patikslino, kad toje byloje nagrinėta priemonė skiriasi nuo tos, kuri aptarta 2001 m. kovo 13 d. Sprendime PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), „kurio 59 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad privačioms elektros energijos tiekimo įmonėms nustatyta pareiga pirkti iš atsinaujinančių energijos šaltinių pagamintą energiją už nustatytas minimalias kainas nesukelia jokio tiesioginio arba netiesioginio valstybinių išteklių perdavimo įmonėms, šios rūšies elektros energijos gamintojoms. Pastaruoju atveju valstybė neįgaliojo įmonių valdyti valstybinių išteklių, įpareigojo pirkti panaudojant savo nuosavus finansinius išteklius.“ (2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noord ir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74 punktas)
87.
Kaip ir byloje, kurioje priimtas 2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Essent Netwerk Noord ir kt. (C‑206/06, EU:C:2008:413), TV2 Reklame yra savarankiška viešoji įstaiga, įkurta siekiant surinkti išteklius, gautus parduodant reklamos TV2 laiką, ir valdyti šiuos išteklius.
88.
Be to, kaip nurodyta 2014 m. spalio 22 d. Nutarties Elcogás (C‑275/13, nepaskelbta Rink., EU:C:2014:2314) 32 punkte, „priešingai nei pagrindinėje byloje, byloje, kurioje priimtas [2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)], pirma, privačios įmonės turėjo tik pareigą pirkti iš savo pačių finansinių išteklių [(šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noord ir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74 punktą)]. Antra, nagrinėjamų lėšų nebuvo galima laikyti valstybės ištekliais, nes niekada nebuvo jų viešos kontrolės ir nebuvo jokio mechanizmo, kurį būtų nustačiusi ir reglamentavusi valstybė narė, kuriuo būtų kompensuojamos privačių įmonių patiriamos papildomos išlaidos ir kuriuo ši valstybė užtikrintų šioms įmonėms šių papildomų išlaidų padengimą [(šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent De Colère! ir kt., C‑262/12, EU:C:2013:851, 36 punktą)].“
89.
Tie patys argumentai taikomi TV2 fondui, nes jis yra viešoji įstaiga, be to, ministras galėjo disponuoti fondo ištekliais.
90.
Kaip ir šios išvados 36 išnašoje nurodytuose sprendimuose, teisės aktų leidėjas nustatė sistemą, pagal kurią valstybės bendrovė (šiuo atveju TV2 Reklame) gauna kompensaciją už jos valdomą pagalbą, šiuo atveju – teisę pardavinėti TV2 reklamos laiką.
91.
Taip pat pažymėtina, kad TV2 Reklame nebuvo nustatytas įpareigojimas pirkti iš TV2 naudojant savo pačios finansinius išteklius, priešingai, nei buvo 2001 m. kovo 13 d. Sprendime PreussenElektra, (C‑379/98, EU:C:2001:160). Tačiau iš Danijos teisės aktų matyti, kad TV2 turėjo suteikti reklamos laiką TV2 Reklame ir kad TV2 Reklame neprivalėjo pirkti šio reklamos laiko iš TV2 už iš anksto nustatytą kainą, kaip buvo minėtame sprendime.
92.
Iš to darytina išvada, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, manydamas, kad ši byla yra panaši į tą, kurioje buvo priimtas 2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ir šis klaidingas aiškinimas turėjo esminę reikšmę Bendrojo Teismo nurodytiems ginčijamo sprendimo panaikinimo motyvams.
F. Skirtumo tarp iš mokesčio gaunamų lėšų kilmės ir pajamų iš reklamos kilmės nebuvimas
93.
Sutinku su Komisija, kad Bendrojo Teismo nurodytas skirtumas tarp pajamų iš reklamos, kurias TV2 Reklame pervesdavo TV2 per TV2 fondą, kilmės ir išteklių, gaunamų iš audiovizualinio mokesčio, kurį TV2 fondas pervesdavo TV2, kilmės šioje byloje nėra nei logiškas, nei pateisinamas.
94.
Iš tiesų sunku suprasti, kuo ištekliai, gaunami iš mokėjimo, kurį pagal įstatymą turi mokėti privatūs naudotojai, kad galėtų žiūrėti viešai transliuojamus televizijos kanalus, skiriasi nuo mokėjimo, kurį moka privatūs reklamuotojai, siekdami nusipirkti reklamos, skelbiamos per šias priemones, laiką. Abiem atvejais tai yra iš trečiųjų asmenų gauti ištekliai, pervesti viešajai įmonei, nesvarbu, ar tai būtų DR, ar TV2 Reklame, mainais už atlygį.
95.
Mano nurodytos teisės klaidos atskleidžia priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad šių dviejų rūšių išteklius reikia vertinti skirtingai, nors, atsižvelgiant į jų kilmę, jų situacija yra tokia pati.
G. Sąvokų „valstybės ištekliai“ ir „pranašumas“ supainiojimas
96.
Galiausiai sutinku su Komisija, kad, be kita ko, iš skundžiamo sprendimo 211 punkto matyti, jog atrodo, kad Bendrasis Teismas painioja „valstybės išteklių“ ir „pranašumo“ sąvokas (šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 175–220 punktus).
97.
Tačiau klausimas, ar atitinkamų išteklių pervedimas yra pranašumas, neturi reikšmės atsakant į klausimą, ar šiuos išteklius reikia laikyti „valstybės ištekliais“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Šis klausimas gali būti susijęs tik su kita iš keturių sąlygų, kurių reikalaujama siekiant konstatuoti valstybės pagalbą, kaip tai suprantama pagal minėtą straipsnį, būtent kad nagrinėjama priemonė yra atranki, t. y. kad ja palaikomos „tam tikros įmonės ar tam tikra gamyba“.
IV. Dėl bylinėjimosi išlaidų
98.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija ir Viasat reikalavo, kad iš TV2 A/S būtų priteistos bylinėjimosi išlaidos, ir kadangi ši pralaimėjo bylą, iš jos reikia priteisti bylinėjimosi išlaidas. Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį, kuri, remiantis to paties reglamento 184 straipsnio 1 dalimi, taip pat taikoma apeliaciniam procesui, įstojusios į bylą valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Danijos Karalystė, kaip į bylą Bendrajame Teisme įstojusi šalis, padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Pagal minėto reglamento 140 straipsnio 2 dalį, taip pat taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, jeigu ELPA priežiūros institucija įstoja į bylą, ji padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Taigi ELPA priežiūros institucija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
V. Išvada
99.
Dėl šių priežasčių siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
–
panaikinti 2015 m. rugsėjo 24 d. Bendrojo Teismo sprendimą TV2/Danmark / Komisija, T‑674/11, kiek juo panaikintas 2011 m. balandžio 20 d. Komisijos sprendimas 2011/839/ES dėl priemonių (C 2/03), kurias Danija įgyvendino TV2/Danmark naudai, dėl to, kad Komisija nusprendė, jog 1995 m. ir 1996 m. gautos pajamos iš reklamos, kurios per TV2 fondą pervestos įmonei TV2/Danmark, yra valstybės pagalba,
–
iš esmės atmesti trečią reikalavimų dalį, kurią ieškovė subsidiariai pateikė pirmojoje instancijoje,
–
ieškovės pirmojoje instancijoje padengia Europos Komisijos ir Viasat Broadcasting UK Ltd patirtas bylinėjimosi išlaidas,
–
Danijos Karalystė ir ELPA priežiūros institucija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2015 m. rugsėjo 24 d. Sprendimas, T‑674/11, toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2015:684.
(
3
)	2011 m. balandžio 20 d. sprendimas dėl priemonių (C 2/03), kurias Danija įgyvendino TV2/Danmark naudai (OL L 340, 2011, p. 1; toliau – ginčijamas sprendimas).
(
4
)	Žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noordir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413, 63 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
5
)	Žr. 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent De Colère! ir kt., C‑262/12, EU:C:2013:851, 15 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
(
6
)	Žr. 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, dar vadinamo Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 24 punktą; 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent De Colère! ir kt., C‑262/12, EU:C:2013:851, 16 punktą ir 2014 m. spalio 22 d. Nutarties Elcogás, C‑275/13, nepaskelbta Rink., EU:C:2014:2314, 21 punktą.
(
7
)	Žr. 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, dar vadinamo Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 52 punktą; 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent De Colère! ir kt., C‑262/12, EU:C:2013:851, 17 punktą ir 2014 m. spalio 22 d. Nutarties Elcogás, C‑275/13, nepaskelbta Rink., EU:C:2014:2314, 22 punktą.
(
8
)	Žr., be kita ko, 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, dar vadinamo Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 36 punktą; 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Doux Élevage ir Coopérative agricole UKL-ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, 34 punktą ir 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent De Colère! ir kt., C‑262/12, EU:C:2013:851, 19 punktą.
(
9
)	Žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 58 punktą; 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Doux Élevage ir Coopérative agricole UKL-ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, 26 punktą ir 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent De Colère! ir kt., C‑262/12, EU:C:2013:851, 20 punktą.
(
10
)	2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, dar vadinamo Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, 23 punktas. Taip pat žr. šioje byloje labai reikšmingą jurisprudenciją, kurią išsamiai aptariau šios išvados 36 ir 37 punktuose.
(
11
)	Būtent tai, kad TV2 Reklame yra valstybei priklausanti valstybės įmonė, lėmė Bendrojo Teismo išvadą, kad nagrinėjami ištekliai yra „valstybės ištekliai“.
(
12
)	TV2 Reklame ir TV2 fondas buvo įgalioti Danijos valdžios institucijų valdyti iš reklamos laiko pirkėjų gaunamų reklamos pajamų srautus į TV2, taigi valdyti pagalbos schemą.
(
13
)	Danijos valdžios institucijos turėjo diskreciją nustatyti, ar pajamos iš reklamos bus pervestos TV2, o jei taip, tai kiek jų bus pervesta.
(
14
)	2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 78 ir 79 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija. Iš tiesų skundžiamo sprendimo 181–186 punktuose Bendrasis Teismas priminė Danijos teisės aktus, kurie buvo nurodyti ginčijamame sprendime, nekvestionuodamas konstatuotų faktinių aplinkybių ir tiesiog padarydamas teisines išvadas (manau, jos klaidingos) pagal aplinkybes, kurias Komisija nustatė tame sprendime.
(
15
)	Teisingumo Teismas nurodo 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Ladbroke Racing ir Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50 punktą. Iš tiesų „lottery proceeds (even if the operation is run by a private company), part of which are allocated by law to a fund, amount to ‘State resources’“. Žr. N. Pesaresi, K. Van de Casteele, L. Flynn ir Ch. Siaterli (red.) ES Competition Law, Volume IV, State Aid, Book One, Claeys & Casteels, 2016, p. 213. Žr. 2002 m. balandžio 9 d. Komisijos sprendimą dėl valstybės pagalbos patvirtinimo pagal [EB] 87 ir 88 straipsnius – Atvejai, kuriems Komisija neprieštarauja (bylos N 560/01 ir NN 17/02 Brighton West Pier) (OL C 239, 2002, p. 2) ir 2003 m. gegužės 27 d. Komisijos sprendimą dėl valstybės pagalbos patvirtinimo pagal [EB] 87 ir 88 straipsnius – Atvejai, kuriems Komisija neprieštarauja (byla NN 11/02, UK National Heritage Memorial Fund) (OL C 187, 2003, p. 9).
(
16
)	Taip pat žr. 1974 m. liepos 2 d. Sprendimo Italija / Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, 35 punktą. Žr. F. Latullaie L’obligation d’achat d’électricité éolienne, une aide d’Etat?, dr. env., 2012 m. liepos, rugpjūčio mėn., Nr. 23, p. 242; E. Durand L’affaire Vent de Colère: une légère brise avant la tempête, JCP A, 2013, Nr. 48, p. 2345; A. Ronzano Notion d’intervention ou de ressources d’État, RDLC, 3-2013, Nr. 53647.
(
17
)	Žr. ginčijamo sprendimo 80, 89 ir 90 konstatuojamąsias dalis. 1994 m. birželio 24 d.Bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (kodifikuotas Danijos įstatymo Nr. 578 dėl transliavimo paslaugos) (toliau – 1994 m. įstatymas) 31 straipsnis (apeliacinio skundo A.4 priedas, p. 99) suformuluotas taip: „Kultūros ministras įsteigia akcinę bendrovę, įgaliotą pardavinėti TV2 reklamos laiką (TV2 Reklame A/S). Bendrovės įstatinį kapitalą sumoka valstybė. Ministras tvirtina bendrovės įstatus ir jų pakeitimus.“
(
18
)	2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Doux Élevage ir Coopérative agricole UKL-ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija ir 2013 m. sausio 15 d. Sprendimo Aiscat / Komisija, T‑182/10, EU:T:2013:9, 104 punktas.
(
19
)	2011 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Elliniki Nafpigokataskevastiki ir kt. / Komisija, T‑384/08, nepaskelbtas Rink., EU:T:2011:650, 87 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
20
)	Žr. jo išvados byloje Sloman Neptun (C‑72/91 ir 73/91, EU:C:1992:130, 40 ir 41 punktus (taip pat 12–46 punktus). Taip pat žr. jo išvadą byloje Kirsammer-Hack, (C‑189/91, EU:C:1992:458, 18–27 punktai), nors tada Teisingumo Teismas atmetė šį aiškinimą ir laikėsi siauresnės pozicijos.
(
21
)	Komisijos pranešimas dėl Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalyje vartojamos valstybės pagalbos sąvokos (OL C 262, 2016, p. 13 ir paskesni).
(
22
)	2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Ladbroke Racing ir Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50 punktas ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, 70 punktas.
(
23
)	Komisija, nurodydama 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Air France / Komisija, T‑358/94, EU:T:1996:194, 65–67 punktus, tvirtina, kad „dėl pagalbos, kurią suteikė Caisse des dépôts et consignations, kuri buvo finansuojama savanoriškais piliečių įnašais, kuriuos jie bet kada galėjo atsiimti. Tai neturi jokios įtakos išvadai, kad šios lėšos buvo valstybės ištekliai, nes Caisse galėjo juos naudoti pagal įmokėtų ir atsiimtų įnašų likutį, nes ji nuolat juo disponavo.“ Taip pat žr. 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija / Ladbroke Racing ir Komisija, C‑83/98 P, ECLI:EU:C:2000:248, 50 punktą.
(
24
)	Žr. Komisijos sprendimą 2011/528/ES dėl valstybės pagalbos C 24/09 (ex NN 446/08) – Valstybės pagalba dideliems elektros energijos vartotojams pagal Austrijos ekologiškos elektros energijos įstatymą (OL L 235, 2011, p. 42), 76 konstatuojamoji dalis, patvirtintą 2014 m. gruodžio 11 d. Bendrojo Teismo sprendimu Austrija / Komisija, T‑251/11, EU:T:2014:1060 (šis nebuvo apskųstas).
(
25
)	2002 m. vasario 13 d. Sprendimas N 514/01 dėl valstybės pagalbos patvirtinimo pagal [EB] 87 ir 88 straipsnius – Atvejai, kuriems Komisija neprieštarauja (Išmokų mokėjimo ir prieigos prie universaliųjų banko paslaugų suteikimo pašto skyriuose modernizavimas) (OL C 186, 2003, p. 17, 23 punktas).
(
26
)	Šio straipsnio 1 dalyje numatyta, kad TV2 skirta mokesčio, kurį moka radijo ir televizijos imtuvų turėtojai, dalis pervedama į specialų fondą, vadinamą TV2 fondu, kurį valdo centrinė vadovybė.
(
27
)	Taip pat žr. ginčijamo sprendimo 81 ir 84 konstatuojamąsias dalis. 1994 m. įstatymo 33 straipsnyje (apeliacinio skundo A.4 priedas, p. 99) numatyta: „Kultūros ministras, gavęs Folketingo Finansų komisijos pritarimą, gali panaudoti TV2 Reklame gauto pelno dalį, kuri nepervedama TV2 fondui, siekdamas grąžinti anksčiau suteiktą valstybės garantiją arba kitiems tikslams.“
(
28
)	1994 m. įstatymo 30 straipsnio 1–3 dalyse (apeliacinio skundo A.4 priedas, p. 98 ir 99) numatyta kad „visa TV2 veikla finansuojama iš TV2 fondo pervedama suma pagal kultūros ministro nustatytą biudžetą, taip pat iš pajamų, gautų pardavus programas ir kitas paslaugas, iš subsidijų ir kt.“, kad, „siekiant užtikrinti TV2 veiklai būtinus išteklius, suteikiama valstybės garantija, kurios sumą nustato ministras, gavęs Folketingo Finansų komiteto pritarimą“, ir kad „kadangi visa programų kūrimo veikla negali būti vykdoma naudojant šio straipsnio 1 dalyje nurodytas pajamas, centrinė vadovybė, ministrui pritarus, gali prašyti valstybės garantijos. Ja garantuojamos TV2 fondo paimtos paskolos ir fondas atlygina už šią garantiją bei grąžina ją.“
(
29
)	Komisija primena savo pirmąjį argumentą, kad šioje byloje nagrinėjami ištekliai yra valstybės ištekliai jau vien todėl, kad jie yra kilę iš valstybės kontroliuojamos viešosios bendrovės, ir pažymi, kad jos argumentais ir išvada negalima remtis teigiant, kad, kaip ji mano, tokią analizę būtina atlikti. Pritariu šiam teiginiui (žr. šios išvados 40 punktą).
(
30
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Essent Netwerk Noord ir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413. Žr. M. Fromont ir A. Cartier-Bresson, Fasc. 256: Aides économiques. – Notion. Typologie, JurisClasseur Administratif, 2015 m. sausio 20 d., p. 19.
(
31
)	2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Association Vent De Colère! ir kt., C‑262/12, EU:C:2013:851. Žr. M. Fromont ir A. Cartier-Bresson, op. cit., p. 19.
(
32
)	M. Fromont ir A. Cartier-Bresson, op. cit., p. 18 ir 19.
(
33
)	K. Bacon European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, p. 66, 2.106 punktas ir 454 išnaša (išskirta mano).
(
34
)	Bacon, op. cit., p. 63, 2.100 punktas. Palyginti su 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noord ir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413, 72 punktu ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Salvat père & fils ir kt. / Komisija, T‑136/05, EU:T:2007:295, 162 punktu, kuriuose išvada buvo kitokia.
(
35
)	Kaip ir Bacon, op. cit., kuris, pakomentavęs 2001 m. kovo 13 d. Sprendimą PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), toliau nurodo, kad „[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2“ (pažymėta mano).
(
36
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Essent Netwerk Noord ir kt., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74 punktas ir 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Association Vent de Colère, C‑262/12, EU:C:2013:851, 35 punktas, taip pat Nutarties Elcogás, C‑275/13, nepaskelbta Rink., EU:C:2014:2314, 32 punktas.