62025CJ0195
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. lapkričio 20 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prieglobsčio politika – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Pabėgėlio statusas ar papildomos apsaugos statusas – Tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendra tvarka – Direktyva 2001/55/EB – Laikinoji apsauga esant masiniam perkeltųjų asmenų srautui – 17 ir 19 straipsniai – „Prieglobsčio prašymo“ sąvoka – 3 straipsnio 1 dalis – Papildomos apsaugos statuso suteikimas laikinosios apsaugos gavėjui – Direktyva 2011/95/ES – 18 straipsnis – Direktyva 2013/32/ES – 33 straipsnio 2 dalis – Tiesioginis veikimas“
Byloje C‑195/25 (Framholm) (
i
)
dėl Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Geteborgo administracinis teismas, nagrinėjantis imigracijos bylas, Švedija) 2025 m. kovo 11 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2025 m. kovo 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
prieš
Migrationsverket
TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
kurią sudaro kolegijos pirmininkas C. Lycourgos ir teisėjai O. Spineanu-Matei, S. Rodin (pranešėjas), N. Piçarra, ir N. Fenger,
generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. liepos 10 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
AA, BA, CA, DA, EA ir FA, atstovaujamų jurist E. Nygren,
–
Migrationsverket, atstovaujamos C. Bexelius ir J. M. Edlund,
–
Švedijos vyriausybės, atstovaujamos O. Åbrink ir C. Meyer-Seitz,
–
Bulgarijos vyriausybės, atstovaujamos T. Mitova,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi ir A. Katsimerou,
susipažinęs su 2025 m. rugsėjo 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl šių nuostatų išaiškinimo:
–
2001 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 2001/55/EB dėl minimalių normų, suteikiant perkeltiesiems asmenims laikiną apsaugą esant masiniam srautui, ir dėl priemonių, skatinančių valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą (OL L 212, 2001, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 162), 3 straipsnio 1 dalies, 17 straipsnio 1 dalies ir 19 straipsnio 2 dalies;
–
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9), bei
–
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60) 10 straipsnio 2 dalies.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant šešių trečiųjų šalių piliečių, kuriems suteikta laikinoji apsauga, ir Migrationsverket (Migracijos tarnyba, Švedija) (toliau – Tarnyba) ginčą dėl šios Tarnybos sprendimų atmesti jų tarptautinės apsaugos prašymus, kuriais siekiama, kad jiems būtų suteiktas pabėgėlio statusas ar papildomos apsaugos statusas.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2001/55
3
Direktyvos 2001/55 1 straipsnyje nustatyta:
„Šia direktyva siekiama nustatyti laikinos apsaugos suteikimo, esant iš trečiųjų šalių perkeltųjų asmenų, negalinčių grįžti į savo kilmės šalį, masiniam srautui, minimalias normas ir skatinti valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą.“
4
Šios direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje:
a)
„laikina apsauga“ – išimtinė tvarka, kai, esant iš trečiųjų šalių perkeltųjų asmenų, negalinčių grįžti į savo kilmės šalį, masiniam srautui arba kylant tokio srauto pavojui, suteikiama tokiems asmenims neatidėliotina ir laikina apsauga, pirmiausia tais atvejais, kai kyla pavojus, kad pagal prieglobsčio sistemą bus neįmanoma suvaldyti šio srauto nepakenkus jos veiksmingam funkcionavimui atitinkamų ir kitų apsaugos prašančių asmenų labui;
<…>
e)
„pabėgėlis“ – trečiųjų šalių piliečiai arba asmenys be pilietybės, kaip apibrėžta [1951 m. liepos 28 d.] Ženevoje pasirašytos Konvencijos [dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, 1954 m., Nr. 2545), papildytos 1967 m. sausio 31 d. Niujorko protokolu (toliau – Ženevos konvencija),] 1A straipsnyje;
<…>
g)
„leidimas gyventi“ – valstybės narės institucijų tos valstybės teisės aktais nustatytos formos išduotas leidimas, leidžiantis trečiosios šalies piliečiui ar asmeniui be pilietybės gyventi jos teritorijoje;
<…>“
5
Šios direktyvos 3 straipsnyje nurodyta:
„1.   Laikina apsauga iš anksto nenulemia pabėgėlio statuso pripažinimo pagal Ženevos konvenciją.
2.   Valstybės narės laikiną apsaugą suteikia deramai atsižvelgusios į žmogaus teises ir pagrindines laisves bei savo įsipareigojimus dėl negrąžinimo.
<…>
5.   Ši direktyva neturi įtakos valstybių narių prerogatyvai priimti arba toliau taikyti palankesnes sąlygas asmenims, kuriems priklauso laikina apsauga.“
6
Šios direktyvos 17 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Asmenys, kurie naudojasi laikina apsauga, turi turėti teisę bet kada pateikti prašymą suteikti jiems prieglobstį.
2.   Visi prašymai suteikti prieglobstį, neišnagrinėti iki laikinos[ios] apsaugos termino pabaigos, baigiami nagrinėti tam terminui pasibaigus.“
7
Direktyvos 2001/55 19 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės gali numatyti, kad tuo metu, kai prašymai yra nagrinėjami, asmuo, turintis prieglobsčio prašytojo statusą, negali naudotis laikina apsauga.
2.   Jeigu, išnagrinėjus prašymą suteikti prieglobstį, pabėgėlio statusas arba tam tikrais atvejais kitos rūšies apsauga asmeniui, kuris turi teisę į laikiną apsaugą arba ja jau naudojasi, nesuteikiama, valstybė narė, nepažeisdama šios direktyvos 28 straipsnio, numato, kad tas asmuo laikina apsauga naudojasi arba toliau naudosis likusį apsaugos laiką.“
Direktyva 2011/95
8
Direktyva 2011/95, priimta remiantis SESV 78 straipsnio 2 dalies a ir b punktais, panaikino 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvą 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, 2004, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96).
9
Direktyvos 2011/95 12, 23, 24, 33 ir 39 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(12)
pagrindinis šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad valstybės narės taikytų bendrus asmenų, kuriems tikrai reikia tarptautinės apsaugos, identifikavimo kriterijus, ir užtikrinti, kad tiems asmenims visose valstybėse narėse būtų suteiktos būtiniausios lengvatos;
<…>
(23)
turėtų būti nustatyti pabėgėlio statuso apibrėžimo ir pobūdžio reikalavimai, kad valstybių narių kompetentingos institucijos galėtų jais vadovautis taikydamos Ženevos konvenciją;
(24)
būtina nustatyti bendrus prieglobsčio prašytojų pripažinimo pabėgėliais pagal Ženevos konvencijos 1 straipsnį kriterijus;
<…>
(33)
taip pat turėtų būti nustatyti papildomos apsaugos statuso apibrėžties ir pobūdžio reikalavimai. Papildoma apsauga turėtų būti pagalbinė Ženevos konvencijoje numatytos pabėgėlių apsaugos atžvilgiu;
<…>
(39)
atsakant į Stokholmo programos raginimą nustatyti vienodą statusą pabėgėliams ar papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir, išskyrus būtinas ir objektyviai pagrįstas nukrypti leidžiančias nuostatas, papildomos apsaugos statuso gavėjams turėtų būti suteiktos tos pačios teisės ir lengvatos, kuriomis pagal šią direktyvą naudojasi pabėgėliai, ir taikomos tos pačios sąlygos atitikti reikalavimus“.
10
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Tikslas“ nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimus.“
11
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
a)
tarptautinė apsauga – pabėgėlio statusas ir papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta e ir g punktuose;
<…>
f)
papildomą apsaugą galintis gauti asmuo – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis būtų grąžintas į savo kilmės šalį arba – asmens be pilietybės atveju – į šalį, kurioje yra jos ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, jam kiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtą didelę žalą, kuriam netaikomos 17 straipsnio 1 bei 2 dalys ir kuris negali arba dėl tokio pavojaus nepageidauja naudotis tos šalies apsauga;
g)
papildomos apsaugos statusas – valstybės narės pripažinimas, kad trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės yra papildomą apsaugą galintis gauti asmuo;
h)
tarptautinės apsaugos prašymas – trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuris, kaip galima suprasti, siekia pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso ir kuris aiškiai neprašo kitokios rūšies apsaugos, kuriai netaikoma ši direktyva ir kurios galima prašyti atskirai;
<…>“
12
Tos pačios direktyvos 18 straipsnyje „Papildomos apsaugos statuso suteikimas“ buvo nustatyta:
„Valstybės narės suteikia papildomos apsaugos statusą trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės, galinčiam gauti papildomą apsaugą pagal II ir V skyrius.“
Direktyva 2013/32
13
Direktyva 2013/32, priimta remiantis SESV 78 straipsnio 2 dalies d punktu, panaikino 2005 m. gruodžio 1 d. Tarybos direktyvą 2005/85/EB, nustatančią būtiniausius reikalavimus dėl pabėgėlio statuso suteikimo ir panaikinimo tvarkos valstybėse narėse (OL L 326, 2005, p. 13).
14
Šios direktyvos 4 ir 13 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(4)
<…> [Į] bendrą Europos prieglobsčio sistemą artimiausiu metu turėtų būti įtraukti bendri reikalavimai dėl sąžiningos ir veiksmingos prieglobsčio suteikimo tvarkos valstybėse narėse, o ilgainiui ir Sąjungos taisyklės, pagal kurias būtų sukurta bendra prieglobsčio suteikimo tvarka [Europos] Sąjungoje;
<…>
(13)
tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo tvarką reglamentuojančių taisyklių suderinimas turėtų padėti apriboti tarptautinės apsaugos prašytojų pakartotinį judėjimą tarp valstybių narių tais atvejais, kai tokį judėjimą lemia teisinių sistemų skirtumai, ir sukurti lygiavertes [Direktyvos 2011/95] sąlygas valstybėse narėse“.
15
Direktyvos 2013/32 1 straipsnyje „Tikslas“ nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti pagal [Direktyvą 2011/95] bendrą tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo tvarką.“
16
Direktyvos 2013/32 2 straipsnyje „Terminų apibrėžtys“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje:
<…>
b)
tarptautinės apsaugos prašymas arba prašymas – trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pateiktas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuri[uo], kaip galima suprasti, siekia[ma] pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso ir kuri[uo] aiškiai neprašo[ma] kitokios rūšies apsaugos, kuriai netaikoma [Direktyva 2011/95] ir kurios galima prašyti atskirai;
<…>
f)
sprendžiančioji institucija – bet kokia pusiau teisminė [kvaziteisminė] arba administracinė institucija valstybėje narėje, atsakinga už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą ir kompetentinga priimti pirmosios instancijos sprendimus tokiais atvejais;
<…>
h)
papildomą apsaugą galintis gauti asmuo – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris atitinka [Direktyvos 2011/95] 2 straipsnio f punkto reikalavimus;
i)
tarptautinė apsauga – pabėgėlio statusas ir papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta j ir k punktuose;
j)
pabėgėlio statusas – valstybės narės pripažinimas, kad trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės yra pabėgėlis;
k)
papildomos apsaugos statusas – valstybės narės pripažinimas, kad trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės yra papildomą apsaugą galintis gauti asmuo;
<…>“
17
Direktyvos 2013/32 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva taikoma visiems tarptautinės apsaugos prašymams, pateiktiems valstybių narių teritorijoje, įskaitant pasienį, teritorinius vandenis arba tranzito zonas, ir tarptautinės apsaugos panaikinimui.“
18
Šios direktyvos 10 straipsnio „Prašymų nagrinėjimo reikalavimai“ 2 dalyje numatyta:
„Nagrinėdama tarptautinės apsaugos prašymus sprendžiančioji institucija visų pirma nustato, ar prašytojai priskirtini prie pabėgėlių, ir, jeigu ne – nustato, ar jie gali gauti papildomą apsaugą.“
19
Minėtos direktyvos 33 straipsnio „Nepriimtini prašymai“ 2 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės gali laikyti tarptautinės apsaugos prašymą nepriimtinu, tik jeigu:
a)
tarptautinę apsaugą suteikė kita valstybė narė;
b)
pagal 35 straipsnį šalis, kuri nėra valstybė narė, yra laikoma prašytojo pirmąja prieglobsčio šalimi;
c)
pagal 38 straipsnį šalis, kuri nėra valstybė narė, laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi;
d)
prašymas yra paskesnis prašymas, kai neatsirado naujos informacijos arba duomenų, susijusių su nagrinėjimu, ar prašytojas priskirtinas prie tarptautinės apsaugos gavėjų pagal [Direktyvą 2011/95] arba prašytojas jų nepateikė; arba
e)
prašytojo išlaikomas asmuo pateikia prašymą po to, kai pagal 7 straipsnio 2 dalį jis davė sutikimą, kad jo byla būtų jo vardu pateikto prašymo dalimi, ir nėra faktų, susijusių su išlaikomo asmens padėtimi, dėl kurių būtų pateisinamas atskiras prašymas.“
Įgyvendinimo sprendimas (ES) 2022/382 ir paskesni įgyvendinimo sprendimai
20
Remdamasi Direktyva 2001/55, Taryba priėmė 2022 m. kovo 4 d. Tarybos įgyvendinimo sprendimą (ES) 2022/382, kuriuo pagal Direktyvos 2001/55/EB 5 straipsnį nustatoma, kad iš Ukrainos yra perkeltųjų asmenų masinis srautas, ir pradedama taikyti laikinoji apsauga (OL L 71, 2022, p. 1).
21
Šio sprendimo 2 straipsnio 1–3 dalyse nustatyta:
„1.   Šis sprendimas taikomas toliau nurodytų kategorijų asmenims, kurie 2022 m. vasario 24 d. ar vėliau buvo perkelti iš Ukrainos dėl Rusijos ginkluotųjų pajėgų tą dieną pradėtos karinės invazijos:
a)
Ukrainoje iki 2022 m. vasario 24 d. gyvenusiems Ukrainos piliečiams;
b)
asmenims be pilietybės ir trečiųjų šalių, išskyrus Ukrainą, piliečiams, kuriems iki 2022 m. vasario 24 d. Ukrainoje buvo taikoma tarptautinė apsauga arba lygiavertė nacionalinė apsauga, ir
c)
a ir b punktuose nurodytų asmenų šeimos nariams.
2.   Valstybės narės taiko arba šį sprendimą, arba deramą apsaugą pagal savo nacionalinę teisę asmenims be pilietybės ir trečiųjų šalių, išskyrus Ukrainą, piliečiams, galintiems įrodyti, kad iki 2022 m. vasario 24 d. jie teisėtai gyveno Ukrainoje, remiantis pagal Ukrainos teisę išduotu galiojančiu nuolatiniu leidimu gyventi, ir kurie negali saugiai ir ilgam laikui grįžti į savo kilmės šalį ar regioną.
3.   Pagal [Direktyvos 2001/55] 7 straipsnį valstybės narės gali taikyti šį sprendimą ir kitiems asmenims, įskaitant asmenis be pilietybės ir trečiųjų šalių, išskyrus Ukrainą, piliečius, kurie teisėtai gyveno Ukrainoje ir negali saugiai ir ilgam laikui grįžti į savo kilmės šalį ar regioną.“
22
Įgyvendinimo sprendimo 2022/382 2 straipsnyje nurodytiems perkeltiesiems asmenims iš Ukrainos suteiktos laikinosios apsaugos galiojimas buvo kelis kartus pratęstas, paskutinį kartą – 2025 m. liepos 15 d. Tarybos įgyvendinimo sprendimo (ES) 2025/1460, kuriuo laikinosios apsaugos galiojimas pratęstas Įgyvendinimo sprendimu 2022/382 (OL L, 2025/1460) 1 straipsniu, iki 2027 m. kovo 4 d.
Švedijos teisė
23
Nuostatos, kuriomis reglamentuojama užsieniečių teisė gyventi Švedijoje ir tarptautinės apsaugos suteikimas, įtvirtintos Utlänningslag (2005:716) (Įstatymas dėl užsieniečių (2005:716); toliau – Užsieniečių įstatymas).
24
Šio įstatymo 21 skyriumi į nacionalinę teisę perkeliamos Direktyvoje 2001/55 įtvirtintos nuostatos dėl laikinosios apsaugos. Šis skyrius buvo iš dalies pakeistas perkėlus direktyvas 2004/83 ir 2005/85, bet ne įsigaliojus atitinkamai jas pakeitusioms direktyvoms 2011/95 ir 2013/32.
25
To paties įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnyje numatyta:
„Leidimo gyventi šalyje taikant laikinąją apsaugą išdavimas užsieniečiui netrukdo nagrinėti prašymo išduoti leidimą gyventi šalyje kaip pabėgėliui pagal 4 skyriaus 1 straipsnį. Tas pats pasakytina apie prašymą suteikti pabėgėlio statusą, numatytą 4 skyriaus 3 straipsnyje, ir prašymą išduoti kelionės dokumentą, numatytą 4 skyriaus 4 straipsnyje.
Pirmoje pastraipoje nurodyto prašymo nagrinėjimas gali būti atidedamas tik dėl ypatingų priežasčių. Jeigu prašymas nebuvo išnagrinėtas iki laikinosios apsaugos galiojimo pabaigos, jis kuo skubiau išnagrinėjamas pasibaigus šiam laikotarpiui.“
26
Tarnyba, kompetentinga išduoti leidimus gyventi šalyje taikant laikinąją apsaugą, teikia teisines nuomones, kuriose išdėstytos rekomendacijos jos administratoriams.
27
Pagal teisinę nuomonę pavadinimu „Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen“ (Prašymų nagrinėjimo pagal Užsieniečių įstatymo 21 skyrių tvarka) šio skyriaus 5 straipsnis nekliudo asmeniui, turinčiam laikinąją apsaugą, pateikti prašymą suteikti pabėgėlio statusą. Vis dėlto, remiantis šia nuomone, Užsieniečių įstatymo 5 straipsnio tekste nenumatyta galimybė nagrinėti papildomos apsaugos prašymų.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
28
AA, Nigerijos pilietis, turintis nuolatinį leidimą gyventi Ukrainoje, BA, Ukrainos pilietė, ir jų keturi vaikai CA, DA, EA ir FA, Ukrainos piliečiai, Švedijoje turi laikinąją apsaugą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/55. Ši apsauga jiems buvo suteikta remiantis Įgyvendinimo sprendimu 2022/382, kurio galiojimas paskutinį kartą buvo pratęstas Įgyvendinimo sprendimu 2025/1460. Pareiškėjai pagrindinėje byloje pateikė tarptautinės apsaugos prašymus.
29
Tarnyba atmetė AA pateiktą prašymą kaip nepagrįstą, kiek jis susijęs su pabėgėlio statusu, ir kaip nepriimtiną, kiek jis susijęs su papildomos apsaugos statusu. BA ir jos keturių vaikų pateiktas prašymas buvo atmestas kaip nepagrįstas, kiek jis susijęs su pabėgėlio statusu, ir atmestas, nenagrinėjant jo iš esmės, kiek jis susijęs su papildomos apsaugos statusu. Sprendimuose atmesti šiuos prašymus Tarnyba, be kita ko, nurodė, kad pagal nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius užsieniečių teisę gyventi šalyje ir tarptautinės apsaugos suteikimą, būtent Užsieniečių įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnį, laikinosios apsaugos gavėjai, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/55, negali pateikti prašymo suteikti papildomos apsaugos statusą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnį ir Direktyvos 2013/32 2 straipsnį.
30
Pareiškėjai pagrindinėje byloje apskundė šiuos sprendimus Förvaltningsrätten i Göteborg, Migrationsdomstolen (Geteborgo administracinis teismas, nagrinėjantis bylas imigracijos srityje, Švedija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
31
Grįsdami savo skundą pareiškėjai pagrindinėje byloje teigia, kad direktyvos 2011/95 ir 2013/32, kuriomis reglamentuojamos tarptautinės apsaugos suteikimo sąlygos ir procedūra, taikomos laikinosios apsaugos gavėjams, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2001/55. Direktyvos 2001/55 17 straipsnyje numatyta teisė prašyti prieglobsčio turėtų būti suprantama kaip teisė prašyti pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso pagal direktyvas 2011/95 ir 2013/32. Iš tiesų, sąvoka „prašym[as] suteikti prieglobstį“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/55 17 straipsnį, yra „tarptautinės apsaugos“ prašymo, kaip jis apibrėžtas direktyvose 2011/95 ir 2013/32, sinonimas. Atsižvelgiant į Direktyvos 2001/55 tikslą ir jos 17 ir 19 straipsnių, kurie, kaip jie teigia, turi tiesioginį poveikį, struktūrą, Užsieniečių įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnis nesuderinamas su Sąjungos teise ir, be to, turi būti pakeistas taip, kad į jį būtų įtraukta teisė pateikti prašymą suteikti papildomos apsaugos statusą.
32
Tarnyba teigia, kad pagal Užsieniečių įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnį neleidžiama nagrinėti užsieniečio, kuriam suteikta laikinoji apsauga, prašymo suteikti papildomos apsaugos statusą. Ji nurodo, kad po Direktyvų 2004/83 ir 2005/85, kurios buvo pakeistos Direktyvomis 2011/95 ir 2013/32, perkėlimo į nacionalinę teisę Užsieniečių įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnis, kuris leidžia laikiną apsaugą turintiems užsieniečiams prašyti pabėgėlio statuso, nebuvo pakeistas taip, kad šie piliečiai galėtų prašyti suteikti papildomos apsaugos statusą. Toks pakeitimas atitiktų Sąjungos teisę. Iš tiesų, Direktyvoje 2001/55 nustatyta speciali tvarka, taikyta prieš priimant bendrąsias tarptautinės apsaugos prašymų, kuriais siekiama gauti pabėgėlio arba papildomos apsaugos statusą, nagrinėjimo taisykles ir vietoj jų. Laikinosios apsaugos suteikimas lemia dalinį direktyvų 2011/95 ir 2013/32 nuostatų netaikymą. Vienintelė šios taisyklės išimtis yra teisė pateikti prieglobsčio prašymą, t. y. prašymą suteikti pabėgėlio statusą. Pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymų suteikti šį statusą pagrįstumas buvo išnagrinėtas prieš atmetant šiuos prašymus.
33
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visų pirma kyla klausimas dėl Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsnių aiškinimo ir jų sąsajos su direktyvomis 2011/95 ir 2013/32. Jis mano, kad pastarosios dvi direktyvos taikytinos tiek prašymui suteikti pabėgėlio statusą, tiek prašymui suteikti papildomos apsaugos statusą, kurį pateikė asmenys, kuriems pagal Direktyvą 2001/55 suteikta laikinoji apsauga, nes dėl šių dviejų pirmųjų statusų suteikimo, t. y. antrojo, jei nesuteikiamas pirmasis, pateikiamas vienas ir tas pats prašymas.
34
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, be kita ko, matyti, kad Direktyva 2001/55 siekiama sudaryti sąlygas greitai suvaldyti papildomą apsaugą galinčių gauti asmenų masinį antplūdį ir kad pagal ją suteikiama laikinoji apsauga nėra kliūtis vėliau pateikti išsamų tarptautinės apsaugos prašymą (2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Kaduna, C‑244/24 ir C‑290/24, EU:C:2024:1038, 125–127 punktai).
35
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad Direktyva 2001/55 turi būti aiškinama atsižvelgiant į tai, kad priimant šią direktyvą papildoma apsauga nebuvo Sąjungos prieglobsčio sistemos dalis, nes papildoma apsauga Sąjungos teisėje buvo nustatyta Direktyva 2004/83, pakeista Direktyva 2011/95. Be kita ko, iš Direktyvos 2001/55 19 straipsnio 2 dalies ir Komisijos komunikato dėl Tarybos įgyvendinimo sprendimo 2022/382, kuriuo pagal Direktyvos 2001/55/EB 5 straipsnį nustatoma, kad iš Ukrainos yra perkeltųjų asmenų masinis srautas, ir pradedama taikyti laikinoji apsauga, įgyvendinimo gairių (OL C 126 I, 2022, p. 1) matyti, kad Direktyvos 2001/55 17 straipsnio 1 dalyje vartojamą sąvoką „prieglobsčio prašymas“ reikia aiškinti kaip apimančią tiek prašymą suteikti pabėgėlio statusą, tiek prašymą suteikti papildomos apsaugos statusą.
36
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla klausimas, ar Direktyvos 2001/55 17 straipsnio 1 dalis ir 19 straipsnio 2 dalis, siejamos su Direktyvos 2013/32 10 straipsnio 2 dalimi, veikia tiesiogiai. Galiausiai jam kyla abejonių dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų Švedijos teisės aktų suderinamumo su Sąjungos teise ir dėl galimo nesuderinamumo pasekmių.
37
Šiomis aplinkybėmis Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Geteborgo administracinis teismas, nagrinėjantis bylas imigracijos srityje) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar direktyvos [2011/95] ir [2013/32] gali būti taikomos prašymams suteikti pabėgėlio statusą ir prašymams suteikti papildomos apsaugos statusą po to, kai buvo suteikta laikinoji apsauga pagal [Direktyvą 2001/55]?
2.
a)
Ar [Direktyvos 2001/55] 17 straipsnio 1 dalis ir 19 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad galimybė pateikti „prieglobsčio prašymą“ reiškia galimybę pateikti tiek prašymą suteikti pabėgėlio statusą, tiek prašymą suteikti papildomą apsaugą ir prašyti, kad toks prašymas būtų išnagrinėtas atsižvelgiant į direktyvas 2011/95 ir 2013/32?
b)
Ar [Direktyvos 2001/55] 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad, suteikus šioje direktyvoje numatytą laikinąją apsaugą, draudžiama suteikti [Direktyvoje 2011/95] numatytą papildomos apsaugos statusą asmenims, galintiems gauti arba gaunantiems laikinąją apsaugą pagal pirmąją direktyvą?
3.
Jei [Direktyvos 2001/55] 17 straipsnio 1 dalis ir 19 straipsnio 2 dalis taip pat taikomos teisei prašyti papildomos apsaugos statuso pagal [Direktyvą 2011/95], ar šie straipsniai, siejami su [Direktyvos 2013/32] 10 straipsnio 2 dalimi, yra pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad veiktų tiesiogiai?
4.
Ar nacionalinės teisės nuostata, kaip antai <…> nuostata, įtvirtinta Užsieniečių įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnyje, yra suderinama su Sąjungos teise, jeigu pagal ją teisė pateikti prašymą suteikti pabėgėlio statusą ir prašymą suteikti papildomos apsaugos statusą ribojama taip, kad leidžiama pateikti tik pirmąjį prašymą?“
Procesas Teisingumo Teisme
38
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas prašė Teisingumo Teismo šią bylą nagrinėti pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnyje numatytą prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
39
2025 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo trečioji kolegija, atsižvelgusi į teisėjo pranešėjo siūlymą ir susipažinusi su generalinio advokato nuomone, nusprendė netenkinti šio prašymo, motyvuodama tuo, kad neįvykdyta šioje nuostatoje reikalaujama skubos sąlyga.
40
2025 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi šiai bylai buvo taikyta Teisingumo Teismo procedūros reglamento 105 straipsnio 1 dalyje numatyta pagreitinta procedūra.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
41
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsniai, siejami su direktyvomis 2011/95 ir 2013/32, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos valstybei narei leidžiama atmesti tarptautinės apsaugos prašymą, kai juo siekiama gauti papildomos apsaugos statusą, remiantis vien tuo, kad prašytojui taikoma laikinoji apsauga pagal Direktyvą 2001/55.
42
Pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės nuostatos, kaip antai Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsniai, kuriose, siekiant nustatyti jų prasmę ir apimtį, nėra jokios aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant ne tik į jų formuluotę, bet ir į jų kontekstą bei nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 2020 m. liepos 16 d. Sprendimo AFMB ir kt., C‑610/18, EU:C:2020:565, 50 punktą).
43
Pirma, kalbant apie nuostatų, kurias išaiškinti prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, formuluotę, reikia pažymėti, pirma, kad Direktyvos 2001/55 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog laikinoji apsauga neturi įtakos pabėgėlio statuso pripažinimui pagal Ženevos konvenciją, o šios direktyvos 17 straipsnyje numatyta, kad asmenys, kuriems suteikta laikinoji apsauga, turi turėti galimybę bet kuriuo metu pateikti prieglobsčio prašymą, o prašymai, kurie nebuvo išnagrinėti iki laikinosios apsaugos termino pabaigos, turi būti baigti nagrinėti tam terminui pasibaigus.
44
Pagal Direktyvos 2001/55 19 straipsnį, jeigu, išnagrinėjus prašymą suteikti prieglobstį, pabėgėlio statusas arba tam tikrais atvejais kitos rūšies apsauga asmeniui, kuris turi teisę į laikiną apsaugą arba ja jau naudojasi, nesuteikiama, valstybė narė, nepažeisdama šios direktyvos 28 straipsnio, numato, kad tas asmuo laikina apsauga naudojasi arba toliau naudosis likusį apsaugos laiką.
45
Taigi, nors šiuose straipsniuose aiškiai nurodyta tik galimybė asmeniui, kuriam suteikta laikinoji apsauga, prašyti pabėgėlio statuso ir jį gauti, vis dėlto negalima teigti, kad vien iš minėtų straipsnių formuluotės matyti, jog pagal juos valstybėms narėms leidžiama atsisakyti nagrinėti, ar tarptautinės apsaugos prašytojas atitinka sąlygas gauti papildomos apsaugos statusą, kol šiam prašytojui teikiama Direktyvoje 2001/55 numatyta laikinoji apsauga.
46
Iš tiesų, viena vertus, iš paties Direktyvos 2001/55 19 straipsnio teksto matyti, kad laikinosios apsaugos gavėjams gali būti suteikta kita apsauga nei prieglobstis. Kita vertus, nei šios direktyvos 3, 17 ir 19 straipsniuose, nei jokioje kitoje šios direktyvos nuostatoje nenurodyta, kaip papildomos apsaugos suteikimo procedūra taikoma asmeniui, kuriam suteikta laikinoji apsauga pagal minėtą direktyvą. Kaip savo išvados 45 ir 46 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad šioje direktyvoje nėra jokių teisės aktų šiuo klausimu, galima paaiškinti tiek tuo, kad Direktyva 2001/55 buvo priimta anksčiau nei Direktyva 2004/83, kurioje įtvirtintas papildomos apsaugos statusas, tiek aplinkybe, kad pirmoji iš šių direktyvų niekada nebuvo pakeista.
47
Antra, kalbant apie Direktyva 2001/55 siekiamą tikslą, iš jos 1 straipsnio matyti, kad vienas iš šios direktyvos tikslų yra nustatyti minimalias normas, susijusias su laikinosios apsaugos suteikimu esant masiniam iš trečiųjų šalių perkeltųjų asmenų, kurie negali grįžti į savo kilmės šalį, srautui. Kaip matyti iš šios direktyvos 2 straipsnio a punkto, taikant šią apsaugą, be kita ko, siekiama išvengti situacijų, kai tarptautinės apsaugos suteikimo sistemoje masiškai vienu metu pateikiami prašymai siekiant įgyti pabėgėlio statusą, perkeltųjų asmenų ir kitų tarptautinės apsaugos prašančių asmenų labui. Darytina išvada, kad minėtoje direktyvoje nustatytu laikinosios apsaugos mechanizmu, be kita ko, siekiama išsaugoti tinkamą tarptautinės apsaugos sistemos veikimą valstybėse narėse (2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Kaduna, C‑244/24 ir C‑290/24, EU:C:2024:1038, 81 ir 125 punktai).
48
Taigi matyti, kad Direktyva 2001/55 siekiama išsaugoti veiksmingą trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės, kuriems suteikta laikinoji apsauga, galimybę gauti tarptautinę apsaugą, tinkamai išnagrinėjus jų asmeninę situaciją, kartu nedelsiant užtikrinant jiems mažesnę apsaugą (šiuo klausimu žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Kaduna, C‑244/24 ir C‑290/24, EU:C:2024:1038, 127 punktą).
49
Toks tikslas patvirtina tokį Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsnių aiškinimą, pagal kurį šie straipsniai draudžia valstybėms narėms manyti, kad asmuo, kuriam suteikta laikinoji apsauga, negali prašyti papildomos apsaugos tol, kol laikinoji apsauga išlieka.
50
Trečia, kontekstas, kuriame taikoma Direktyva 2001/55, taip pat leidžia daryti tokią išvadą, atsižvelgiant į tai, kad šiuo klausimu ypatingas dėmesys turi būti skiriamas direktyvoms 2011/95 ir 2013/32, kurios, kaip ir Direktyva 2001/55, yra dalis bendrosios Europos Sąjungos politikos tarptautinės apsaugos srityje, nustatytos remiantis šiuo metu galiojančiu SESV 78 straipsniu.
51
Šiuo klausimu, pirma, reikia pažymėti, kad, Direktyva 2011/95, kaip ir Direktyva 2004/83, kurią pirmoji pakeitė, nustato du atskirus tarptautinės apsaugos režimus – pabėgėlio statusą ir papildomos apsaugos suteikiamą statusą (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, 38 punktą).
52
Kaip matyti iš Direktyvos 2011/95 6 ir 33 konstatuojamųjų dalių, papildomos apsaugos tikslas – papildyti Ženevos konvencijoje numatytą pabėgėlių apsaugą (2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, 39 punktas).
53
Taip pat reikia pažymėti, kad iš Direktyvos 2011/95 13 ir 18 straipsnių kartu su šios direktyvos 2 straipsnio d ir f punktuose pateiktomis sąvokų „pabėgėlis“ ir „papildomą apsaugą galintis gauti asmuo“ apibrėžtimis matyti, kad šioje direktyvoje numatyta tarptautinė apsauga iš esmės turi būti teikiama bet kuriam trečiosios šalies piliečiui ir asmeniui be pilietybės, kuris pagrįstai bijo būti persekiojamas dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo tam tikrai socialinei grupei arba kuriam kyla realus didelės žalos pavojus, kaip tai suprantama pagal nurodytos direktyvos 15 straipsnį (2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, 49 punktas).
54
Taigi, kai asmuo atitinka Sąjungos teisėje nustatytus būtiniausius reikalavimus tam, kad jam būtų suteiktas vienas iš šių statusų, t. y. atitinkamai Direktyvos 2011/95 II ir III skyriuose arba II ir V skyriuose numatytas sąlygas, valstybės narės privalo, išskyrus šioje direktyvoje numatytus nesuteikimo pagrindus ir Direktyvoje 2013/32 numatytus prašymo nepriimtinumo pagrindus, suteikti prašomą tarptautinę apsaugą, nes šios valstybės šiuo klausimu neturi diskrecijos (šiuo klausimu žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, 50 punktą).
55
Tačiau jokia Direktyvos 2011/95 nuostata nenumato, kad laikinosios apsaugos gavėjams negali būti suteikta papildoma apsauga, o tai atitinka šio sprendimo 45 ir 46 punktuose pateiktą išvadą dėl Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsnių.
56
Savo ruožtu Direktyvos 2013/32 2 straipsnyje „tarptautinės apsaugos prašymas“ apibrėžiamas kaip trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pareikštas prašymas dėl valstybės narės apsaugos, kuriuo, kaip galima suprasti, siekiama pabėgėlio statuso arba papildomos apsaugos statuso.
57
Dėl šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies pažymėtina, kad joje numatyta, jog nagrinėdama tarptautinės apsaugos prašymą kompetentinga nacionalinė institucija pirmiausia turi nustatyti, ar prašytojas priskirtinas prie pabėgėlių, o jei ne – ar jis gali gauti papildomą apsaugą. Darytina išvada, kad, kaip pažymėjo Europos Komisija, tarptautinės apsaugos prašymas gali būti atmestas kaip nepagrįstas tik tuo atveju, jei kompetentinga institucija padaro išvadą, kad prašytojui negali būti suteiktas nei pabėgėlio statusas, nei papildomos apsaugos statusas.
58
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalis, susijusi su nepriimtinais prašymais, turi būti aiškinama siaurai, todėl negali būti taikoma situacijai, kuri neatitinka jos formuluotės. Šioje nuostatoje išsamiai išvardyti atvejai, kai valstybės narės gali atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepriimtiną, jo nenagrinėdamos iš esmės (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 30 punktą ir 2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Pabėgėlių vaikas, gimęs ne priimančiojoje valstybėje narėje), C‑720/20, EU:C:2022:603, 51 punktą).
59
Buvimas laikinosios apsaugos gavėju nenurodytas tarp Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalyje nurodytų tarptautinės apsaugos prašymų nepriimtinumo pagrindų.
60
Taigi tiek iš Direktyvos 2011/95, tiek iš Direktyvos 2013/32 matyti, kad, pirma, valstybė narė negali atmesti kaip nepriimtino tarptautinės apsaugos prašymo vien dėl to, kad jį pateikė trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuriam suteikta Direktyvoje 2001/55 numatyta laikinoji apsauga, ir, antra, prieš atmetant šį prašymą kaip nepagrįstą, reikia išnagrinėti, ar šiam prašytojui taikomos tiek pabėgėlio statuso, tiek, jei taip nėra, papildomos apsaugos statuso suteikimo sąlygos, o aplinkybė, kad jam jau suteikta laikinoji apsauga, šiuo klausimu neturi reikšmės.
61
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius du klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2001/55 3, 17 ir 19 straipsniai, siejami su direktyvomis 2011/95 ir 2013/32, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos valstybei narei neleidžiama atmesti tarptautinės apsaugos prašymo, kai juo siekiama gauti papildomos apsaugos statusą, remiantis vien tuo, kad prašytojui taikoma laikinoji apsauga pagal Direktyvą 2001/55.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
62
Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/55 17 straipsnio 1 dalis ir 19 straipsnio 2 dalis, siejamos su Direktyvos 2013/32 10 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad jos veikia tiesiogiai.
63
Šiuo klausimu, reikia priminti, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, vykstant SESV 267 straipsnyje įtvirtintai nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrai, pastarasis nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali prireikti performuluoti jam pateiktą klausimą. Be to, Teisingumo Teismui gali tekti atsižvelgti į Sąjungos teisės normas, kurių nacionalinis teismas nenurodė savo klausime (žr., be kita ko, 2025 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Casa Jude Fernlundeană de Asigurări de Sănătate Mureș ir kt., C‑489/23, EU:C:2025:651, 63 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
64
Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar jis turi netaikyti Švedijos teisės aktų, pagal kuriuos kompetentinga nacionalinė institucija turi nuspręsti, kad trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės negali būti suteikta papildoma apsauga, kaip tai suprantama pagal direktyvas 2011/95 ir 2013/32, kol jam teikiama laikinoji apsauga pagal Direktyvą 2001/55, dėl to, kad šie teisės aktai prieštarauja tiesiogiai veikiančiai Sąjungos teisės nuostatai.
65
Iš šio sprendimo 45, 46 ir 53–60 punktų matyti, kad, pirma, pagal Direktyvos 2011/95 18 straipsnį ir Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalį valstybei narei draudžiama atsisakyti suteikti trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės papildomos apsaugos statusą vien dėl to, kad jam taikoma laikinoji apsauga pagal Direktyvą 2001/55, ir, antra, Direktyvos 2001/55 17 ir 19 straipsniai nepaneigia tokios išvados.
66
Šiomis aplinkybėmis reikia performuluoti trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus ir manyti, kad jais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/95 18 straipsnis ir Direktyvos 2013/32 33 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jie veikia tiesiogiai, todėl, nesant galimybės aiškinti nacionalinės teisės aktų taip, kad jie atitiktų iš šių straipsnių kylančius reikalavimus, nacionaliniai teismai turi netaikyti šių teisės aktų.
67
Pirma, šiuo klausimu primintina, kad, siekiant užtikrinti visų Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, pagal viršenybės principą reikalaujama, be kita ko, kad nacionaliniai teismai savo vidaus teisę aiškintų kiek įmanoma taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę (2019 m. birželio 24 d. Sprendimo Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 57 punktas).
68
Vis dėlto Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo pareigai taikomi tam tikri apribojimai ir ji, be kita ko, negali būti pagrindas nacionalinę teisę aiškinti contra legem (2021 m. spalio 6 d. Sprendimo Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, 72 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
69
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar Užsieniečių įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnis gali būti aiškinamas taip, kad leidimo gyventi šalyje gavimas remiantis Direktyva 2001/55 netrukdo nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo, kuriuo siekiama gauti papildomos apsaugos statusą, pagrįstumo. Tai, kad Tarnyba savo nuomonėje palaiko su Sąjungos teise nesuderinamą šios nacionalinės teisės nuostatos aiškinimą, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
70
Antra, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų, kad nacionalinės teisės aktų negalima aiškinti taip, kad jie atitiktų Sąjungos teisę, reikia priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją tais atvejais, kai direktyvos nuostatos savo turiniu yra besąlyginės ir pakankamai tikslios, privatūs asmenys gali jomis remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, jei ši per nustatytą terminą neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba ją perkėlė netinkamai (2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, 63 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
71
Nagrinėjamu atveju Direktyvos 2011/95 18 straipsnyje, kuriame įtvirtinta kiekvieno trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės teisė į papildomos apsaugos statuso pripažinimą, jeigu jis atitinka šios direktyvos II ir V skyriuose numatytas sąlygas, įtvirtinta taisyklė, kurios turinys yra besąlyginis ir pakankamai tikslus, kad būtų pripažintas jos tiesioginis veikimas.
72
Be to, kadangi, kaip priminta šio sprendimo 58 punkte, Direktyvos 2013/32 33 straipsnyje išsamiai išvardyti atvejai, kai tarptautinės apsaugos prašymas gali būti atmestas kaip nepriimtinas, šiame straipsnyje įtvirtinta taisyklė, kurios turinys yra besąlygiškas ir pakankamai tikslus, kad jį būtų galima laikyti veikiančiu tiesiogiai (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU et C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 182 punktas).
73
Taigi, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų, kad jo nacionalinės teisės negalima aiškinti taip, kad ji atitiktų Direktyvos 2011/95 18 straipsnį ir Direktyvos 2013/32 33 straipsnį, jis privalo pagal savo jurisdikciją užtikrinti asmenims teisinę apsaugą, jiems suteiktą pagal šiuos straipsnius, ir garantuoti visišką šių 18 ir 33 straipsnių veiksmingumą, prireikus netaikydamas Užsieniečių įstatymo 21 skyriaus 5 straipsnio (žr. pagal analogiją 2025 m. birželio 3 d. Sprendimo Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 72 punktus).
74
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2011/95 18 straipsnis ir Direktyvos 2013/32 33 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jie veikia tiesiogiai, todėl, nesant galimybės aiškinti nacionalinės teisės aktų taip, kad jie atitiktų iš šių 18 ir 33 straipsnių kylančius reikalavimus, nacionaliniai teismai turi netaikyti šių teisės aktų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
75
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
2001 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 2001/55/EB dėl minimalių normų, suteikiant perkeltiesiems asmenims laikiną apsaugą esant masiniam srautui, ir dėl priemonių, skatinančių valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą, 3, 17 ir 19 straipsniai, siejami su 2011 m. gruodžio 13 d. Tarybos direktyva 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų ir 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos valstybei narei neleidžiama atmesti tarptautinės apsaugos prašymo, kai juo siekiama gauti papildomos apsaugos statusą, remiantis vien tuo, kad prašytojui taikoma laikinoji apsauga pagal Direktyvą 2001/55.
2.
Direktyvos 2011/95 18 straipsnis ir Direktyvos 2013/32 33 straipsnis
turi būti aiškinami taip:
jie veikia tiesiogiai, todėl, nesant galimybės aiškinti nacionalinės teisės aktų taip, kad jie atitiktų iš šių 18 ir 33 straipsnių kylančius reikalavimus, nacionaliniai teismai turi netaikyti šių teisės aktų.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: švedų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.