62024CJ0490_RES
Byla C‑490/24
Stichting Koskea, veikiantis kaip ED administratorius,
prieš
Nationale Nederlanden Schadeverzekering Maatschappij NV, vykdančią veiklą komerciniu pavadinimu Reaal Schadeverzekering NV
2026 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomasis draudimas – Direktyva 2009/103/EB – 12 straipsnio 1 dalis – Pareiga taikyti civilinės atsakomybės draudimą žalai asmeniui, transporto priemonės sukeltai visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją – Taikymo sritis – Eismo įvykis, kuriame dalyvavo vienintelė transporto priemonė – Transporto priemonės vairuotojo patirta žala dėl keleivio įsikišimo į šios transporto priemonės valdymą“
Teisės aktų derinimas – Automobilių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyva 2009/103 – Pareiga apdrausti transporto priemones – Pareiga atlyginti žalą asmeniui, sukeltą visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją – Sąvoka – Pareiga atlyginti eismo įvykyje dalyvavusios transporto priemonės vairuotojo patirtą žalą – Netaikymas – Žala, patirta dėl keleivio įsikišimo į transporto priemonės valdymą – Poveikio nebuvimas
(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/103 1 straipsnio 1 punktas, 3 straipsnio pirma, antra ir ketvirta pastraipos, 12 straipsnio 1–3 dalys ir 13 straipsnio 1 ir 3 dalys)
(žr. 25–44 punktus ir rezoliucinę dalį)
Santrauka
Išnagrinėjęs Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas išaiškino sąvoką „vairuotojas“, vartojamą Direktyvoje 2009/103 (
1
) numatyto motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo srityje. Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal šį draudimą neturi būti atlyginta žala, kurią vienintelės eismo įvykyje dalyvavusios transporto priemonės vairuotojas patyrė dėl to, kad keleivis įsikišo į šios transporto priemonės valdymą.
2016 m. pabaigoje ED nukentėjo eismo įvykyje, kai vairavo futbolo klubui priklausantį mikroautobusą, kuriame, be jo, sėdėjo buvęs šio klubo treneris. Mikroautobusui važiuojant maždaug 70 km/h greičiu, buvęs treneris, kuris sėdėjo dešinėje galinėje sėdynėje, staiga užtraukė transporto priemonės rankinį stabdį. Mikroautobusas nuslydo nuo kelio ir atsitrenkė į kelis stulpus. ED buvo sunkiai sužalotas ir dabar nuolat jaučia sunkius eismo įvykio padarinius.
Siekdamas, kad būtų atlyginta eismo įvykyje ED patirta žala, jo turtą administruojantis ir jo interesus ginantis fondas pareikalavo, kad jam būtų taikomas draudimas nuo žalos, kuriuo futbolo klubas buvo apdraudęs keleivius ir vairuotoją. Draudikas šį reikalavimą atmetė, teigdamas, kad sėsdamas prie mikroautobuso vairo ED buvo apsvaigęs nuo alkoholio. ED taip pat buvo pranešta, kad jam netaikoma civilinės atsakomybės privalomojo draudimo apsauga, nes šis draudimas neapima vairuotojo patirtos žalos.
Šiomis aplinkybėmis minėtas fondas ED vardu ir interesais pareiškė ieškinį pirmosios instancijos teisme. Tas teismas nusprendė, kad ED turėjo būti taikoma Direktyvoje 2009/103 numatyto civilinės atsakomybės privalomojo draudimo apsauga, nes nors nelaimingo atsitikimo metu jis sėdėjo prie vairo, jo nebuvo galima laikyti transporto priemonės vairuotoju todėl, kad užtraukdamas rankinį stabdį buvęs treneris elgėsi kaip vairuotojas. Teismui patenkinus ED ieškinį, draudikas dėl jo sprendimo pateikė apeliacinį skundą apeliacinės instancijos teismui; šis panaikino pirmosios instancijos teismo sprendimą, padaręs išvadą, jog ED neprarado vairuotojo statuso dėl to, kad buvęs treneris užtraukė rankinį stabdį.
ED atstovaujantis fondas pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui; šiam kilo abejonių dėl to, kaip aiškinti Direktyvos 2009/103 nuostatą, pagal kurią privalomojo civilinės atsakomybės draudimo apsauga netaikoma vairuotojui. Jis pažymi, kad, viena vertus, Teisingumo Teismas nuolat pabrėždavo eismo įvykyje nukentėjusių keleivių apsaugos svarbą ir tikslą užtikrinti, kad šis draudimas leistų visiems keleiviams gauti jų patirtos žalos atlyginimą. Kita vertus, Direktyvoje 2009/103 vairuotojas atskiriamas nuo kitų keleivių, tačiau sąvoka „vairuotojas“ nėra apibrėžta.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas priminė, kad pagal Direktyvos 2009/103 12 straipsnio 1 dalį transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo apsauga taikoma civilinei atsakomybei už žalą asmeniui, sukeltą visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją. Jis pažymėjo, pirma, kad direktyvoje nesant sąvokų „vairuotojas“ ir „keleivis“ apibrėžčių, jų turinys turi būti nustatomas remiantis įprasta jų reikšme bendrinėje kalboje. Antra, paprastai sąvoka „vairuotojas“ reiškia asmenį, esantį prie transporto priemonės valdymo pulto ar vairo ir valdantį ją, o „keleivis“ yra asmuo, užimantis kitą vietą toje transporto priemonėje ir jos nevaldantis. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pažymėjo, kad transporto priemonėje gali būti keli keleiviai, išskyrus vairuotoją, bet iš esmės negali būti daugiau kaip vienas vairuotojas vienu metu. Trečia, pagal Direktyvos 2009/103 12 straipsnio 1 dalį transporto priemonės vairuotojo patirta žala neįtraukiama į motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo apsaugą.
Toliau, kalbėdamas apie Direktyvos 2009/103 12 straipsnio 1 dalies kontekstą, Teisingumo Teismas, atsižvelgęs į šioje direktyvoje pateiktą sąvokos „transporto priemonė“ apibrėžtį, pabrėžė, kad iš esmės visos kelių eisme dalyvaujančios transporto priemonės turi vairuotoją ir valdymo vietą ir kad šis vairuotojas yra asmuo, kuris, sėdėdamas transporto priemonės viduje prie vairo, jungia ar gali įjungti jos mechaninę energiją, kad transporto priemonė judėtų. Panašiai kaip šioje nuostatoje, kitose Direktyvos 2009/103 nuostatose (
2
) daromas skirtumas tarp, viena vertus, transporto priemonės vairuotojo ir, kita vertus, kitų šioje transporto priemonėje galbūt sėdėjusių asmenų bei kitų joje nebuvusių eismo dalyvių, galėjusių nukentėti dėl eismo įvykio, kuriame dalyvavo transporto priemonė. Taigi per eismo įvykį nukentėjusių asmenų kategorijos iš esmės nustatomos atskiriant jas nuo jame dalyvavusios transporto priemonės vairuotojo.
Be to, Teisingumo Teismas pabrėžė skirtumą tarp Direktyvoje 2009/103 numatytos pareigos užtikrinti, kad civilinės atsakomybės draudimas apimtų tretiesiems asmenims padarytą žalą, ir trečiųjų asmenų patirtos žalos atlyginimo remiantis civiline atsakomybe už eismo įvykį apimties, kurią reglamentuoja nacionalinė teisė. Taigi vaidmuo, kurį vienas ar kitas transporto priemonėje buvęs asmuo, kaip antai nagrinėjamu atveju rankinį stabdį užtraukęs keleivis, galėjo turėti klostantis eismo įvykio aplinkybėms ir atsirandant žalai, atsižvelgiant į valstybėje narėje, kurios teritorijoje įvyko eismo įvykis, galiojantį civilinės atsakomybės režimą, gali lemti, kuriam asmeniui kyla civilinė atsakomybė už eismo įvykį, ir turėti įtakos žalos atlyginimo dydžiui.
Atsižvelgęs į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad dėl to, jog keleivis įsikišo į transporto priemonės valdymą ir tai sukėlė eismo įvykį, prie šios transporto priemonės vairo buvęs ir ją valdęs asmuo negalėjo prarasti savo turimo vairuotojo statuso. Priešingas aiškinimas neigiamai atsilieptų ir esminiam vairuotojo ir žalą patyrusio trečiojo asmens atskyrimui (jis būdingas Direktyva 2009/103 įtvirtintai transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sistemai), ir skirtumui tarp pareigos taikyti šio draudimo apsaugą ir žalos atlyginimo remiantis civiline atsakomybe už eismo įvykį apimties, kurią reglamentuoja nacionalinė teisė.
Galiausiai Teisingumo Teismas konstatavo, kad šį aiškinimą patvirtina Direktyva 2009/103 siekiami tikslai, be kita ko, užtikrinti motorinių transporto priemonių sukeltuose kelių eismo įvykiuose nukentėjusių asmenų apsaugą; šis tikslas buvo nuolat stiprinamas vystantis Sąjungos teisės aktams transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo draudimo srityje. Šiam tikslui būtų pakenkta, jeigu, nelygu atsitiktinės faktinės aplinkybės, prie transporto priemonės vairo sėdėjęs asmuo galėtų netekti vairuotojo statuso dėl keleivio įsikišimo į šios transporto priemonės valdymą. Teisinis nesaugumas, kurį sukeltų tokia galimybė, savaime neatitiktų nurodyto tikslo.
Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad šiai teisės aktų raidai buvo būdinga tai, kad vairuotojo patirta žala buvo nuolat ir aiškiai neįtraukiama į Sąjungos teisėje numatyto privalomojo draudimo apsaugos sritį. Taip pat joks šios teisės aktų raidos aspektas nerodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino pareigą apdrausti motorinių transporto priemonių valdytojų civilinę atsakomybę suderinti plačiau, kad šio draudimo teikiama apsauga apimtų ne vien tretiesiems asmenims padarytą žalą. Vadinasi, pagal galiojančią Sąjungos teisę klausimas dėl galimos pareigos įtraukti į draudimo apsaugą eismo įvykyje dalyvavusios vienintelės transporto priemonės vairuotojo patirtą žalą tebėra reglamentuojamas valstybių narių nacionalinės teisės.
Darytina išvada, kad vienintelės eismo įvykyje dalyvavusios transporto priemonės vairuotojo patirta žala neturi būti atlyginama pagal Direktyvoje 2009/103 numatytą motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomąjį draudimą, net jeigu keleivis buvo įsikišęs į šios transporto priemonės valdymą ir tai sukėlė eismo įvykį.
(
1
)	2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (OL L 263, 2009, p. 11) 3 straipsnio pirma, antra ir ketvirta pastraipos.
(
2
)	Direktyvos 2009/103 12 straipsnio 2 ir 3 dalys, taip pat 13 straipsnio 3 dalis.