62002CC0409_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jan Pflugradt pateikė šį apeliacinį skundą dėl 2002 m. spalio 22 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimo(2), kuriuo buvo atmestas jo ieškinys dėl, pirma, jo 1999 m. vertinimo ataskaitos(3) ir, antra, 2000 m. birželio 28 d. Europos centrinio banko (toliau – ECB) generalinio direktorato „Informacinės sistemos“ (toliau – GD IS) generalinio direktoriaus rašto dėl jam priskirtų užduočių panaikinimo.
I – Teisinis pagrindas
2. Pagal protokolą dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko (ECB) statuto, esančio EB sutarties priedu (toliau – ECBS statutas), Vykdomosios valdybos siūlymu Valdančioji taryba nustato ECB personalo įdarbinimo sąlygas. Šios sąlygos buvo nustatytos Sprendimu 1999/330/EB(4) (toliau – įdarbinimo sąlygos).
3. Šios įdarbinimo sąlygos numato būtent:
„9. a) ECB ir jo tarnautojų darbo santykiai yra nustatyti pagal šias įdarbinimo sąlygas sudarytose darbo sutartyse. Vykdomosios valdybos priimtame personalo statute nurodomos šių įdarbinimo sąlygų įgyvendinimo taisyklės.
< ... >
c) Šioms įdarbinimo sąlygoms netaikoma jokia specifinė nacionalinė teisė. ECB taiko i) bendrus visų valstybių narių teisės sistemose pripažįstamus teisės principus, ii) bendrus Bendrijos (EB) teisės principus ir iii) valstybėms narėms skirtuose (EB) reglamentuose bei direktyvose, susijusiuose su socialine politika, įtvirtintas taisykles. Šiuos teisės aktus ECB taiko visuomet, kai tai yra būtina. Šiuo atžvilgiu tinkamai atsižvelgiama į (EB) rekomendacijas socialinės politikos srityje. Aiškindamas šiose įdarbinimo sąlygose numatytas teises ir pareigas, ECB tinkamai atsižvelgia į Bendrijos institucijų personalui taikomuose reglamentuose, taisyklėse ir teismų praktikoje nustatytus principus.
10. a) Darbo sutartys tarp ECB ir jo tarnautojų – tai paskyrimo į tarnybą raštai, kuriuos pasirašo tarnautojai. Paskyrimo į tarnybą raštuose nustatomos 1991 m. spalio 14 d. Tarybos direktyvoje Nr. 91/533/EEB < ... > numatytos sutarties sąlygos < ... > “(5) . (Neoficialus vertimas)
4. Be to, remdamasi ECBS statutu Valdančioji taryba priėmė ECB darbo reglamentą, iš dalies pakeistą 1999 m. balandžio 22 d.(6), kuris nustato:
„11 straipsnis
11.1. Kiekvienam ECB darbuotojui pranešama apie jo postą ECB organizacinėje struktūroje, pakopą hierarchijoje ir tarnybines pareigas.
< ... >
21 straipsnis, Įdarbinimo sąlygos
21.1. ECB ir jo personalo darbo santykiai yra nustatyti įdarbinimo sąlygose ir personalo statute.
21.2. Vykdomosios valdybos siūlymu Valdančioji taryba tvirtina ir keičia įdarbinimo sąlygas. Pagal šiame darbo reglamente nustatytą procedūrą yra konsultuojamasi su Bendrąja taryba.
21.3. Įdarbinimo sąlygas įgyvendina personalo statutas, kurį priima ir keičia Vykdomoji valdyba.“ (Neoficialus vertimas)
II – Faktinės bylos aplinkybės ir procesas Pirmosios instancijos teisme
5. J. Pflugradt dirba ECB nuo 1998 m. liepos 1 d. Jis buvo paskirtas į GD IS, kur užėmė „UNIX specialistų koordinatoriaus“ pareigas. Praėjus keturioms dienoms po to, kai 1998 m. spalio 9 d. jis sutiko su dokumento UNIX koordinatoriaus pareigų („UNIX co-ordinator responsabilities“) sąlygomis, kuriame buvo nustatytas jo įvairių pareigų sąrašas, jam buvo išsiųstas paskyrimo į tarnybą raštas, galiojantis atgaline data nuo dienos, kurią jis pradėjo eiti savo pareigas.
6. Suinteresuotas asmuo padavė ECB keletą vidaus skundų dėl 1999 m. parengtos jo vertinimo ataskaitos, tačiau jie nebuvo patenkinti. Jis iš esmės tvirtina, kad šios ataskaitos komentarai yra nesąžiningi ir nepagrįsti. Todėl jis pareiškė ieškinį Pirmosios instancijos teisme dėl šios 1999 m. vertinimo ataskaitos, kuri byloje T‑178/00 yra ginčijamas aktas, panaikinimo.
7. 2000 m. birželio 28 d. raštu GD IS generalinis direktorius nusiuntė J. Pflugradt naują jo kaip „UNIX specialistų koordinatorius“ pareigų sąrašą. Kadangi apeliantas buvo nepatenkintas šiame rašte nustatytų savo pareigų pakeitimu, jis padavė ECB įvairius vidaus skundus, kurie nedavė teigiamo rezultato. Todėl jis kreipėsi į Pirmosios instancijos teismą dėl šio rašto, kuris byloje T‑341/00 yra ginčijamas aktas, panaikinimo.
8. J. Pflugradt pareiškė du ieškinius dėl jo 1999 m. vertinimo ataskaitos ir dėl 2000 m. birželio 28 d. rašto panaikinimo, kurie buvo įregistruoti Pirmosios instancijos teismo sekretoriate atitinkamai 2000 m. liepos 4 d. ir lapkričio 10 d.
III – Skundžiamas sprendimas
9. Pirmosios instancijos teismas sujungė dvi bylas (T‑178/00 ir T‑341/00)(7) 2002 m. spalio 22 d. sprendimu, kuriuo jis atmetė šiuos du ieškinius.
A – Dėl ieškinio byloje T‑178/00
10. Savo ieškinyje dėl panaikinimo byloje T‑178/00 J. Pflugradt teigia, kad 1999 m. vertinimo ataskaita buvo nuspręsta atimti iš jo tam tikras pareigas personalo srityje, t. y. pareigą vertinti UNIX grupės narius. Be to, ši ataskaita pateikia įvairius jo darbo vertinimus, kurie grindžiami neteisingomis faktinėmis aplinkybėmis.
11. Pirmosios instancijos teismas atmetė du ieškinio pagrindus, remdamasis šiais argumentais: pirmiausia jis primena, kad ECBS statutas suteikia ECB funkcinį savarankiškumą, tačiau ECB ir jo personalo santykiai nustatyti darbo sutartyse, t. y. paskyrimo į tarnybą raštuose, kuriuos ši institucija siunčia savo tarnautojams, o pastarieji juos pasirašo. Šiuose raštuose yra numatytos esminės sutarties sąlygos, būtent darbo pavadinimas, lygis ir trumpas jo aprašymas. Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ECB taip pat įteikė J. Pflugradt dokumentą, kuriame buvo numatytas specifinių jo darbui priskirtinų užduočių sąrašas. Tačiau Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ECB gali keisti darbo sutarties įgyvendinimo sąlygas tik tuo atveju, jei jos yra neesminės.
12. Be to, Pirmosios instancijos teismas pažymi:
„54 Iš tiesų, ECB kaip ir bet kokia kita institucija ar įmonė, organizuodamas savo padalinių darbą ir valdydamas savo personalą, turi vadovavimo kompetenciją. Būdamas Bendrijos institucija, organizuodamas savo padalinių darbą ir paskirdamas savo personalą, kad atliktų savo viešojo intereso užtikrinimo uždavinius, jis turi plačią diskreciją (žr. pagal analogiją 1984 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lux prieš Audito rūmus, C‑69/83, Rink. p. 2447, 17 punktą ir 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Ojha prieš Komisiją, C‑294/95 P, Rink. p. I‑5863, 40 punktą; 1991 m. lapkričio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Von Bonkewitz-Lindner prieš Parlamentą, T‑33/90, Rink. p. II‑1251, 88 punktą ir 1998 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hick prieš ESK, T‑176/97, RinkVT p. I‑A‑281 ir II‑845, 36 punktą). Todėl ilgainiui, užtikrindamas tarnybos interesus, jis gali plėtoti darbo santykius su savo tarnautojais, siekdamas veiksmingai organizuoti darbą ir tinkamai paskirstyti savo darbuotojams įvairias užduotis bei prisiderinti prie kintančių poreikių. Tarnautojas, įdarbintas neapibrėžtam laikotarpiui, kuris gali tęstis, kol jis sulauks 65 metų, negali pagrįstai tikėtis, kad per visą jo karjerą nepasikeis jokie vidaus organizavimo aspektai arba kad jis per visą jos laikotarpį išsaugos įgaliojimus, kurie jam buvo suteikti įdarbinimo metu.
55 Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ieškovas buvo įdarbintas ir 1998 m. spalio 5 d. darbo aprašymas buvo rengiamas ECB pirmaisiais veiklos metais steigiant jo padalinius. Tai parodo šiame darbo aprašyme esančių užduočių ir pareigų nustatymo laikinąjį pobūdį. Iš tikrųjų devynių iš jų atžvilgiu šis darbo aprašymas numato, kad ieškovui padeda bendradarbis „trečios stadijos pradiniame etape“. Be to, tame pačiame dokumente ECB pažymi, kad jis rekomenduoja peržiūrėti visų užduočių ir pareigų paskirstymą: „jei po pirmojo 1999 m. ketvirčio paaiškėtų, kad bendras darbo krūvis UNIX srityje mažėja, pageidautina, kad visos šios UNIX koordinatoriaus užduotys būtų pakeistos (bandant nustatyti tinkamą ECB pareigų kategorijų aprašymą), atsižvelgiant į tuometinę ECB politiką ir visas aplinkybes“.
56 Be to, nustatydama, kad „prireikus pakeistos“ įdarbinimo sąlygos yra neatskiriama ieškovo darbo sutarties dalis, ši sutartis aiškiai numato, kad darbo santykių sąlygos gali keistis atsižvelgiant į įdarbinimo sąlygų pakeitimus.
57 Reikia patikrinti, ar kasmetinis UNIX grupės narių darbo vertinimas yra esminė sąlyga grupės koordinatoriaus pareigų atžvilgiu, ir ar dėl to šios pareigos atėmimas pažeidžia esmines ieškovo darbo sutarties sąlygas.
58 Akivaizdu, jog nepaisant to, kad ieškovo pareigos buvo pakeistos, jis išsaugojo savo „profesionalų“ kategorijos ir G lygio „UNIX specialistų koordinatoriaus“ darbą bei jį atitinkantį atlyginimą.
59 Iš 1998 m. spalio 5 d. darbo aprašymo matyti, kad UNIX specialistų koordinatoriaus darbas yra daugiausia techninio pobūdžio, o su personalu ir administracija susijusios užduotys yra tik antraeilės. Todėl vien atėmus jo užduotį vertinti UNIX grupės narius, nebuvo labai sumažinti visi ieškovo įgaliojimai, palyginti su jo darbą atitinkančiais įgaliojimais. Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad akivaizdu, jog apeliantas niekada neturėjo progos vertinti UNIX grupės narių, nes ši pareiga iš jo buvo atimta dar prieš tai, kai ECB pradėjo pirmą metinį savo personalo vertinimą. Tokiomis aplinkybėmis nagrinėjamas pakeitimas nėra ieškovo pažeminimas tarnyboje, ir todėl negali būti laikomas pažeidžiančiu esminę darbo sutarties sąlygą.“
13. Dėl antro ieškinio pagrindo, susijusio su apelianto darbo vertinimu, Pirmosios instancijos teismas mano, kad iš tikrųjų siekiama užginčyti J. Pflugradt vadovų pateiktų jo 1999 m. atlikto darbo vertinimų teisėtumą, tai, ko jis negali daryti. Pirmosios instancijos teismo vykdoma ECB kasmetinėse vertinimo ataskaitose pateiktų vertinimų teisėtumo kontrolė susijusi tik su galimu piktnaudžiavimu įgaliojimais. Kadangi apeliantas šiuo atveju neįrodė tokių aplinkybių, ieškinio pagrindas buvo atmestas.
14. Taigi Pirmosios instancijos teismas atmetė J. Pflugradt ieškinį pirmoje byloje.
B – Dėl ieškinio byloje T‑341/00
15. Ieškiniu antroje byloje J. Pflugradt prašo panaikinti 2000 m. birželio 28 d. raštą, kuriuo ECB pakeitė jo pareigas. Remdamasis tais pačiais kaip ir byloje T‑178/00 argumentais, apeliantas teigia, kad ECB pažeidė jo teisę vykdyti darbo sutartyje numatytą darbą.
16. Pirmosios instancijos teismas taip pat pakartoja savo argumentus, pateiktus pirmoje byloje, teigdamas, jog apeliantas negali reikalauti, kad būtų išsaugotos visos specifinės pareigos, kurios jam buvo paskirtos įdarbinant ECB. Jis nurodo, kad institucija neviršijo savo kompetencijos organizavimo srityje vienašališkai pakeisdama apelianto pareigas, viena vertus, kadangi jis neginčijo, jog šie pakeitimai buvo padaryti dėl tarnybos interesų ir, kita vertus, kadangi apeliantas išsaugojo savo pagrindinius įgaliojimus ir neįrodė, kad šie pakeitimai pažeidžia esmines jo darbo sutarties sąlygas.
17. Taigi Pirmosios instancijos teismas taip pat atmetė ieškinį šioje antroje byloje.
IV – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių prašymai
18. J. Pflugradt padavė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo, kuris buvo įregistruotas Teisingumo Teismo sekretoriate 2002 m. lapkričio 18 d. 2003 m. kovo 3 d. ECB pateikė savo atsiliepimą į apeliacinį skundą.
19. Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
– panaikinti skundžiamą sprendimą,
– panaikinti du ECB sprendimus ir
– priteisti iš atsakovo bylinėjimosi išlaidas.
20. ECB Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti apeliacinį skundą ir
– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
V – Apeliacinis skundas
21. Grįsdamas savo apeliacinį skundą, J. Pflugradt remiasi keliais pagrindais. Pirmas yra susijęs su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė ECBS statuto 36.1 straipsnį ir įdarbinimo sąlygų 9 straipsnio a punkto pirmą sakinį, nes jis nepripažino ECB ir jo personalo teisinių santykių sutartinio pobūdžio, dėl kurio ECB negalėjo vienašališkai keisti apelianto sutarties.
22. Kaip antrą apeliacinio skundo pagrindą apeliantas nurodo, kad, taikydamas Bendrijos viešosios tarnybos teisės normas ECB personalo skyrimui, Pirmosios instancijos teismas iš tikrųjų pažeidė šį principą, kadangi nepažymėjo, jog ECB paskyrimo keitimą turėjo pateisinti tarnybos interesu.
23. Kaip trečią pagrindą apeliantas nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas netiksliai nustatė faktines aplinkybes, ir kaip ketvirtą – kad pastarasis blogai jas įvertino.
24. Penktas ir paskutinis pagrindas grindžiamas neteisinga Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvacija; apeliaciniame skunde apeliantas pažymėjo, kad jis Pirmosios instancijos teisme norėjo ginčyti ne tai, kaip ECB jį įvertino 1999 m. ataskaitoje, tačiau aplinkybes, kuriomis šis pagrindė vertinimo ataskaitą, t. y. argumentą, dėl kurio, jo manymu, Pirmosios instancijos teismas nepriėmė sprendimo.
25. Šiuos apeliacinio skundo pagrindus nagrinėsiu tokia tvarka.
A – Dėl pirmo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisine klaida, pagrįsto ECBS statuto 36.1 straipsnio ir įdarbinimo sąlygų 9 straipsnio a punkto pirmo sakinio pažeidimu
26. Pirmu apeliacinio skundo pagrindu siekiama užginčyti Pirmosios instancijos teismo poziciją dėl teisinės ECB ir jo tarnautojų darbo santykių prigimties bei Pirmosios instancijos teismo nurodytos ECB diskrecijos skiriant savo personalą.
27. Iš tikrųjų, apelianto nuomone, iš įdarbinimo sąlygų 9 straipsnio a punkto pirmo sakinio išplaukia, kad ECB ir jo tarnautojų teisiniai santykiai įtvirtinami darbo sutartyse. Taigi jų teisiniai santykiai yra sutartinio pobūdžio(8) . Skundžiamas sprendimas pažeidė funkcinio savarankiškumo, kurį ECB turi remiantis šiuo aktu ir ECBS statuto 36.1 straipsnio nuostatomis, struktūrą ir turinį.
28. J. Pflugradt teigia, kad reikia skirti ECB diskreciją, susijusią su personalo paskyrimu, ir diskreciją, susijusią su institucijos darbo organizavimu, atsižvelgiant į tai, kad šioje srityje institucija neginčijamai turi plačią diskreciją. Santykiai su tarnautojais remiasi sutartiniais santykiais, kurie pagrįsti laisva valia. Iš to išplaukia, kad ECB negali vienašališkai pakeisti tarp institucijos ir apelianto sudarytos sutarties sąlygų, nei remdamasis 1999 m. vertinimo ataskaita, nei – 2000 m. birželio 28 d. raštu. Iš tikrųjų, apelianto nuomone, darbo aprašymas yra neatskiriama jo darbo sutarties dalis. ECB nusiuntė šį aprašymą, numatantį pagrindines pareigas, apeliantui patvirtinti. Tik jį patvirtinus, buvo sudaryta paskyrimo į tarnybą rašte esanti darbo sutartis tarp J. Pflugradt ir ECB(9) . Taigi darbo aprašymas yra J. Pflugradt sutikimo su sutartimi sąlyga.
29. Savo atsiliepime į apeliacinį skundą ECB pažymi, kad net jei ECB ir jo personalo teisiniai santykiai yra sutartinio pobūdžio, šis nėra tik sutartinis. Tai nėra privačios teisės reglamentuojama sutartis. Darbo sutartį daugiausiai sudaro įdarbinimo sąlygose numatytos statutinės taisyklės, kurių turinys yra panašus į pareigūnams ir kitiems tarnautojams taikomus statutus. Būtent dėl šio panašumo Pirmosios instancijos teismas pritaikė šioje byloje teismų praktiką, pripažįstančią Bendrijos institucijoms plačią diskreciją organizuojant savo padalinių darbą ir skiriant savo personalą.
30. ECB nuomone, institucijos diskrecija yra bendrojo bei deklaratyvaus pobūdžio ir nepriklauso nuo ECB ir jo personalo, pareigūnų, arba tarnautojų darbo santykių pobūdžio.
Vertinimas
31. Priešingai nei apeliantas, nemanau, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisinę klaidą, pripažindamas ECB plačią diskreciją skiriant savo personalą ir patvirtindamas ECB padarytą kai kurių apelianto pareigų pakeitimo teisėtumą.
32. Akivaizdu, kad ECB ir jo tarnautojų darbo santykiai yra sutartinio pobūdžio(10) . Šie santykiai yra įtvirtinami pasirašius paskyrimo į tarnybą raštą pagal įdarbinimo sąlygų 10 straipsnį. Tačiau net jei santykiai yra sutartinio pobūdžio, reikia pabrėžti, kad viena iš sutarties šalių yra Bendrijos institucija, įpareigota įgyvendinti Bendrijos intereso uždavinį ir įgaliota numatyti savo personalui taikytinas nuostatas(11) .
33. Dėl to įdarbinimo sąlygose numatyti santykiai su sutartiniu personalu grindžiami svarbiomis Valdančiosios tarybos priimtose įdarbinimo sąlygose esančiomis statutinėmis taisyklėmis.
34. Apelianto argumentas, susijęs su sutartiniais santykiais ir laisvos valios įgyvendinimu, pabrėžiantis skirtumą tarp pareigūnų ir ECB personalo teisinio statuso, yra nepagrįstas. Akivaizdu, kad įdarbinimo sąlygų nuostatos yra J. Pflugradt sutarties dalis, bet jos nebuvo derybų tarp pastarojo ir institucijos objektas. Iš tikrųjų nurodytina, kad įdarbinimo procedūra apima derybas ir valių suderinimą, kurie pagal įdarbinimo sąlygas išreikšti paskyrimo į tarnybą rašte. Pažymėtina, kad sutartis daugiausia yra statutinio pobūdžio, dėl kurio jau jos sudarymo etape būsimojo tarnautojo sutarties laisvė yra labai nedidelė. Be to, įdarbinimo sąlygų 9 straipsnio c punkto paskutiniame sakinyje numatyta, kad šiame dokumente įtvirtintų teisių ir pareigų aiškinimas paremtas institucijų personalui taikomuose reglamentuose bei teismų praktikoje nustatytais principais.
35. Taip pat pripažįstu, kad Valdančiosios tarybos nustatytos įdarbinimo sąlygos yra įtvirtintos parengtame dokumente bendrais terminais, kurie ilgainiui gali būti pakeisti, tačiau tik minimaliai. Įvairios įdarbinimo sąlygų redakcijos parodo, kad nuostatos apima visus darbo santykių aspektus ir gali būti šiek tiek pakeistos. Nurodytina, kaip tą padarė ECB 2004 m. kovo 18 d. teismo posėdyje, kad vienintelė sutartinė sąlyga pasirašant darbo sutartį iš tikrųjų buvo J. Pflugradt paskyrimo į tarnybą rašto pasirašymas. Šios darbo sutarties tarp apelianto ir ECB sudarymas praktikoje iš tikrųjų nebuvo derybų objektas.
36. Iš to, kas pirmiau išdėstyta, darytina išvada, kad apelianto argumentas dėl ECB plačios diskrecijos netaikymo santykių su savo pareigūnais atžvilgiu santykiams su personalu nėra pagrįstas. ECB kaip institucija turi organizuoti savo padalinių darbą, o ne savo personalo darbą, vykdydamas bendro intereso uždavinį. Statutinis skirtumas tarp ECB pareigūnų ir tarnautojų nepateisina kitokio vertinimo skiriant šios institucijos personalą. Galiausiai, kaip matėme, nors šie santykiai ir sutartinio pobūdžio, jie nėra vien tik tokie. Institucija, šiuo atveju ECB, turi diskreciją organizuoti savo padalinių darbą nepaisant sutartinio pobūdžio teisės akto, kuris yra ECB ir jo personalo darbo santykių pagrindas(12) . Taigi Pirmosios instancijos teismo argumentas, pateiktas skundžiamo sprendimo 54 punkte, pripažįstantis plačią ECB diskreciją organizuojant savo padalinių darbą ir skiriant savo personalą, yra pagrįstas.
37. Todėl pirmas apelianto nurodytas apeliacinio skundo pagrindas dėl skundžiamo sprendimo, susijęs su teisine klaida, yra nepagrįstas.
B – Dėl antro apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su netinkamu pareigūnams taikomų paskyrimo pakeitimo taisyklių taikymu
38. Nurodydamas antrą apeliacinio skundo pagrindą apeliantas pirmiausia remiasi prielaida(13), kad personalo paskyrimą į viešąją tarnybą reglamentuojantys principai taikomi ECB personalui. Tačiau jis tvirtina, kad net jei taip yra, Pirmosios instancijos teismas pažeidė šiuos principus.
39. Apeliantas teigia, kad, atėmus iš jo vertinimo pareigą, jo darbas ECB pasikeitė, nepaisant to, kad jo lygis ir atlyginimas liko tokie patys. Apeliantas tvirtina, kad, nepripažindamas šių pakeitimų negaliojančiais, Pirmosios instancijos teismas netinkamai pritaikė personalo paskyrimą pagal Bendrijos viešosios tarnybos teisę reglamentuojančius principus. Iš tikrųjų, J. Pflugradt nuomone, Pirmosios instancijos teismas tam, kad įsitikintų, jog jo darbas yra lygiavertis, turėjo ne vien tik patikrinti, ar apelianto priskyrimas išliko toks pat, bet ir išnagrinėti šio lygiavertiškumo aplinkybes.
40. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika(14), pareigūno paskyrimas iš naujo yra galimas, jeigu jis vykdomas tarnybos interesais ir užtikrina pareigų lygiavertiškumą, t. y. reikalavimas susijęs su lygio ir darbo atitiktimi, o ne su užduotimis, kurios priskirtinos šiam darbui.
41. Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas, remdamasis minėta teismų praktika, nustatė, kad pakeitus J. Pflugradt pareigas, jo darbas vis dar atitinka lygį, kuriam jis buvo priskirtas įdarbinimo metu, ir jis išsaugojo savo pagrindines pareigas(15) . Taigi netinkamas paskyrimo pakeitimo taisyklių taikymas nėra įrodytas.
42. Todėl apeliacinio skundo pagrindas, susijęs su darbų lygiavertiškumo principo pažeidimu, nėra pagrįstas.
C – Dėl trečio apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su netiksliu faktinių aplinkybių nustatymu
43. Nurodydamas šį apeliacinio skundo pagrindą, J. Pflugradt tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai nustatė faktines aplinkybes, susijusias su esminėmis darbo sutarties sąlygomis, būtent iš jo atimtos pareigos vertinti UNIX grupės narius nepripažindamas pagrindine. Iš tikrųjų jis neturėjo įrodinėti Pirmosios instancijos teismui, kad buvo panaikintos esminės jo darbo sutartyje nustatytos sąlygos. Apelianto nuomone, priešingai nei nurodo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 58 punkte, iš jo buvo atimta pagrindinė pareiga, ir dėl to Pirmosios instancijos teismas neteisingai nustatė faktines aplinkybes.
44. Be to, apeliantas pažymi, kad ECB nesirėmė tarnybos interesais, grįsdamas savo sprendimą pakeisti J. Pflugradt pareigas(16) . Todėl Pirmosios instancijos teismas negalėjo tvirtinti, jog apeliantas neginčijo, kad šis sprendimas buvo priimtas tarnybos interesais.
45. J. Pflugradt ECB dirba UNIX specialistų koordinatoriumi. Grupės narių vertinimas yra viena iš sutartinių pareigų, įtvirtintų apelianto patvirtintame ir pasirašytame dokumente. Šis įgaliojimas iš jo buvo atimtas.
46. Savo apeliaciniame skunde apeliantas tvirtina, kad jis neturėjo įrodinėti Pirmosios instancijos teismui, jog jo pareigų pakeitimai buvo susiję su esminėmis darbo sutarties sąlygomis. Tačiau iš nusistovėjusios teismų praktikos dėl bendrų principų išplaukia, kad apeliantas turi įrodyti savo teiginius. Taigi J. Pflugradt turėjo įrodyti faktines aplinkybes, leidžiančias Pirmosios instancijos teismui, nagrinėjančiam bylą iš esmės, įvertinti teisingą kvalifikaciją. Apeliantas to nepadarė pirmoje instancijoje ir negali remtis šia spraga nagrinėjant apeliacinį skundą.
47. Manau, kad kitas argumentas, grindžiantis apeliacinio skundo pagrindą, pagal kurį Pirmosios instancijos teismas klaidingai pripažino, kad apeliantas neginčijo, jog jo pareigos buvo pakeistos tarnybos interesais, nėra priimtinas. Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismų praktiką Pirmosios instancijos teismas yra nepriklausomas vertinant jam pateiktus faktus, ir to apeliantas negali ginčyti apeliaciniame skunde(17) .
48. Todėl trečias apeliacinio skundo pagrindas yra atmestinas kaip nepriimtinas.
D – Dėl ketvirto apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su netinkamu faktinių aplinkybių vertinimu
49. J. Pflugradt tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas netinkamai įvertino du ginčijamus aktus, t. y. 1999 m. vertinimo ataskaitą ir 2000 m. birželio 28 d. raštą(18) . Jo manymu, ECB šiuo raštu iš jo atimtos pareigos yra radikalesnė priemonė nei vertinimo ataskaita. Tačiau Pirmosios instancijos teismas nepadarė privalomojo pobūdžio išvados, kad apelianto sutartinė padėtis pasikeitė iš esmės.
50. Šis apeliacinio skundo pagrindas iš tikrųjų yra susijęs su tuo, kad buvo užginčytas Pirmosios instancijos teismo faktinių aplinkybių įvertinimas. Tačiau, kaip pirmiau matėme, Teisingumo Teismas negali pakeisti Pirmosios instancijos teismo nepriklausomo faktinių aplinkybių vertinimo. Taigi ketvirtas apeliacinio skundo pagrindas yra atmestinas.
E – Dėl penkto apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su neteisingu Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo motyvavimu
51. Šį apeliacinio skundo pagrindą J. Pflugradt grindžia neteisingu Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvavimu. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teisme apeliantas nurodė argumentą, kad jo 1999 m. vertinimo ataskaita remiasi neteisingų faktinių aplinkybių nurodymu, todėl apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neatsakė į jo argumentą ir kartu neteisingai motyvavo savo sprendimą(19) .
52. J. Pflugradt tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas rėmėsi klaidinga prielaida, pagal kurią apeliantas norėjo užginčyti ECB pateiktą vertinimą jo 1999 m. vertinimo ataskaitoje, nors iš tikrųjų jis ginčijo tik faktines aplinkybes, kuriomis buvo grindžiama ši vertinimo ataskaita. Taigi Pirmosios instancijos teismas negalėjo atmesti šio argumento, teigdamas, kad jis neprivalo tikrinti vertinimo ataskaitoje pateikto vertinimo, ką ginčija apeliantas.
53. Pagal Teisingumo Teismo praktiką pareiga motyvuoti, kuri yra privaloma Pirmosios instancijos teismui, reikalinga tam, kad jo argumentai būtų išdėstyti aiškiai ir nedviprasmiškai, siekiant, kad suinteresuoti asmenys žinotų priimto sprendimo motyvus ir kad Teisingumo Teismas vykdytų savo teisminę priežiūrą(20) . Pirmosios instancijos teismas turi atsakyti į apelianto nurodytus pagrindus, priešingai būtų pažeista pareiga motyvuoti, kuri jam yra privaloma.
54. Ši teismų praktika apsiriboja konstatavimu, jog Pirmosios instancijos teismo pareiga motyvuoti savo sprendimus neturi būti aiškinama kaip reiškianti, kad jis privalo detaliai atsakyti į kiekvieną apelianto argumentą, ypač jei jis nėra pakankamai aiškus bei tikslus ir nėra paremtas konkrečiais įrodymais(21) .
55. Šioje byloje apeliantas ginčijo kai kurias faktines aplinkybes, kuriomis ECB pagrindė jo 1999 m. vertinimo ataskaitą, bet neginčijo pačios ataskaitos(22) . Vis dėlto konstatuotina, kad J. Pflugradt tik išvardijo kai kurias šioje ataskaitoje pateiktas faktines aplinkybes, nepateikdamas konkrečių įrodymų dėl faktinių aplinkybių netikslumo.
56. Mano manymu, Pirmosios instancijos teismas nepažeidė pareigos motyvuoti, kadangi savo sprendimą jis motyvavo, atsižvelgdamas į jam ieškinio pareiškime pateiktus pagrindus ir argumentus. Konkrečiai nepaaiškindamas savo ieškinio pagrindą grindžiančių argumentų, J. Pflugradt vėliau negalėjo remtis tuo, kad Pirmosios instancijos teismas nepakankamai motyvavo savo sprendimą.
57. Penktas apeliacinio skundo pagrindas, susijęs su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai motyvavo savo sprendimą, nėra pagrįstas.
VI – Išvada
58. Remdamasis pirmiau išdėstytais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui:
1) atmesti apeliacinį skundą ir
2) priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	Pflugradt prieš ECB
(T‑178/00 ir T‑341/00, Rink. p. II‑4035, toliau – skundžiamas sprendimas).
(3)
–	1999 m. lapkričio 23 d.
(4)
–	1998 m. birželio 9 d. Europos centrinio banko sprendimas dėl Europos centrinio banko personalo įdarbinimo sąlygų, iš dalies pakeistas 1999 m. kovo 31 d. (OL L 125, 1999, p. 32).
(5)
– Dėl darbdavio pareigos informuoti darbuotojus apie galiojančias sutarties arba darbo santykių sąlygas (OL L 288, 1991, p. 32).
(6)
–	OL L 125, 1999, p. 34, pataisytas OL L 273, 2000, p. 40.
(7)
–	2001 m. gruodžio 6 d. nutartimi Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos pirmininkas nusprendė sujungti abi bylas, kad žodinė proceso dalis, po kurios buvo priimtas skundžiamas sprendimas, būtų vykdoma bendrai.
(8)
–	Apeliacinis skundas (4 punktas).
(9)
–	Remiantis darbo sąlygų 10 straipsnio a punktu.
(10)
–	Žr. būtent 2001 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą X prieš ECB
(T‑333/99, Rink. p. II‑3021, 61 punktas)
(11)
–	Ten pat (63 punktas). Jame Teisingumo Teismas pripažino, kad esant sutartiniams santykiams ECB turi teisę įdarbinimo sąlygose numatyti drausminę tvarką, leidžiančią jam, pavyzdžiui, vienam iš tarnautojų nevykdant darbo sutartyje numatytų pareigų, imtis būtinų priemonių atsižvelgiant į jam suteiktus uždavinius ir tikslus. Tai ECB plačios diskrecijos santykiuose su savo personalu pavyzdys.
(12)
–	Žr. būtent 1988 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimą Aldinger ir kt. prieš Parlamentą
(23 ir 24/87, Rink. p. 4395) ir 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Aubineau prieš Komisiją
(T‑102/95, RinkVT p. I‑A‑357 ir II‑1053, 28–30 punktai), kurie numato, kad personalo paskyrimo įgaliojimus turi taip pat paskyrimo tarnybos savo laikinųjų tarnautojų atžvilgiu, kaip priminė ECB savo atsiliepime į ieškinį (74 punktas).
(13)
–	Prielaida, kuri, jo manymu, yra klaidinga, bet kurią jis nurodo kaip savo argumentų hipotezę.
(14)
–	Žr. minėtą sprendimą Lux prieš Audito rūmus
(24 ir paskesni punktai); 1988 m. kovo 23 d. Sprendimą Hecq prieš Komisiją
(19/87, Rink. p. 1681, 6 punktas) ir minėtą sprendimą Ojha prieš Komisiją
(40 punktas).
(15)
–	Ginčijamo sprendimo 58 ir 90 punktai.
(16)
–	Apeliacinis skundas (173 ir paskesni punktai).
(17)
–	Žr. 1994 m. birželio 1 d. Sprendimą Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt.
(C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 49 punktas).
(18)
–	Apeliacinis skundas (171 punktas).
(19)
–	Apeliacinis skundas (192 ir paskesni punktai).
(20)
–	Žr. 1998 m. birželio 25 d. Nutartį Nyderlandų Antilų salos prieš Tarybą
(C‑159/98 P (R), Rink. p. I‑4147, 70 punktas).
(21)
–	Žr., 2001 m. kovo 6 d. Sprendimą Connolly prieš Komisiją
(C‑274/99 P, Rink. p. I‑1611, 121 punktas).
(22)
–	Apeliacinis skundas (192 punktas).