62002CC0372_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V projednávaném případě Bundessozialgericht (Německo) položil řadu otázek k výkladu článků 3, 13, 67 a 71 nařízení č. 1408/71(2) („nařízení“).
2. Soudní dvůr je žádán především, aby objasnil zaprvé, které právní předpisy jsou použitelné pro španělského státního příslušníka, který pobýval většinu života v Německu, po dobu devíti měsíců povinné vojenské služby pobýval ve Španělsku a poté se vrátil do Německa, které požádal o dávky v nezaměstnanosti, a zadruhé, zda nařízení vyžaduje, aby se při rozhodování o nároku žadatele na tyto dávky přihlíželo k době vojenské služby.
3. Spornými ustanoveními nařízení jsou článek 3 (který stanoví zásadu rovného zacházení), čl. 13 odst. 2 (který obsahuje pravidla pro určení použitelných právních předpisů), článek 67 (který stanoví pravidla pro sčítání nebo zohledňování získaných dob pojištění nebo zaměstnání v jiném členském státu při rozhodování o nároku na dávky v nezaměstnanosti) a článek 71 (který se týká nezaměstnaných osob, které byly v zásadě naposledy zaměstnány v jiném členském státu, než je stát jejich bydliště). Znění těchto ustanovení je v potřebném rozsahu uvedeno na začátku rozboru příslušné otázky či otázek, kterých se týkají.
4. Význam má také článek 80 nařízení č. 574/72(3) .
Uvedené nařízení stanoví postup pro provedení nařízení č. 1408/71. Článek 80 ukládá, v kontextu článku 67 nařízení č. 1408/71, službám zaměstnanosti členského státu, jehož právním předpisům určitá osoba naposled podléhala, aby vydaly této osobě potvrzení o získaných dobách pojištění nebo zaměstnání na základě daných předpisů.
Příslušné vnitrostátní právní předpisy
5. Článek 100 Arbeitsförderungsgesetz (zákon o podpoře zaměstnanosti) stanoví, že osoba má nárok na dávky v nezaměstnanosti, zejména pokud splnila podmínky doby pojištění. Článek 104 Arbeitsförderungsgesetz stanoví, že podmínka doby trvání pojištění je splněna, pokud dotyčná osoba vykonávala v délce alespoň 360 dnů v rozhodném období 3 let zaměstnání zakládající povinnosti odvádět příspěvek na státní politiku zaměstnanosti. Rozhodné období bezprostředně předchází prvnímu dni doby nezaměstnanosti, kdy jsou splněny další podmínky opravňující k získání nároku na dávky v nezaměstnanosti.
6. Podle článku 107 Arbeitsförderungsgesetz je doba služby v ozbrojených silách posuzována jako zaměstnání zakládající povinnost odvádět příspěvek.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
7. Podle předkládacího usnesení jsou skutkové okolnosti následující:
8. Žadatel je španělský státní příslušník, který se narodil v roce 1974 v Německu a od té doby měl místo hlavního bydliště přihlášeno nepřetržitě v Německu. Od září 1991 do července 1994 navštěvoval vzdělávací program v Madridu, kde získal kvalifikaci inženýra pro elektroniku v energetickém průmyslu. Od 3. do 31. srpna 1994 a od 3. listopadu 1994 do 20. dubna 1995 byl v Německu zaměstnán jako elektrikář. Dne 21. dubna 1995 se žadatel vrátil do Španělska, kde vykonával od 18. května 1995 do 15. února 1996 povinnou vojenskou službu; od 30. května 1996 znovu pracuje v Německu.
9. V lednu 1997 vydal španělský úřad pro sociální zabezpečení podle článku 80 nařízení č. 574/72 potvrzení, podle kterého žadatel získal dobu pojištění a zaměstnání od 1. prosince 1991 do 4. prosince 1992.
10. Dne 25. dubna 1996 požádal žadatel o zařazení do evidence uchazečů o zaměstnání u žalovaného. Žalovaný mu odmítl přiznat dávky v nezaměstnanosti z toho důvodu, že požadavek na dobu trvání pojištění nebyl splněn, neboť, mimo jiné, doba povinné vojenské služby ve Španělsku nepředstavovala zaměstnání zakládající povinnost odvádět příspěvek ve smyslu AFG.
11. Žadatel úspěšně podal žalobu k Sozialgericht Hannover; rozsudek uvedeného soudu potvrdil Landessozialgericht. Žalovaný podal opravný prostředek k Bundessozialgericht.
12. Posledně jmenovaný soud konstatoval, že tříletá rozhodná doba odpovídá období od 25. dubna 1993 do 24. dubna 1996.
Během této doby žadatel pracoval v Německu v pracovním poměru, který zakládal povinnost odvádět příspěvek na státní politiku zaměstnanosti, v období od 3. srpna 1994 do 31. srpna 1994 a od 3. listopadu 1994 do 20. dubna 1995. Délka tohoto pracovního poměru činila 198 dnů, tedy méně než 360 dnů. Žadatel by však měl na dávku v nezaměstnanosti nárok, pokud by bylo přihlíženo k době trvání povinné vojenské služby od 18. května 1995 do 15. února 1996. Podle německého práva nelze k této době s ohledem na získání potřebné doby přihlížet, lze k ní však přihlížet podle práva Společenství. To je možné za předpokladu, že podle práva Společenství měl žalovaný povinnost přiznat dávky v nezaměstnanosti a že byly splněny podmínky pro jejich přiznání. Zda tomu tak je, závisí na výkladu řady ustanovení nařízení č. 1408/71.
Bundessozialgericht proto přerušil řízení a položil Soudnímu dvoru řadu předběžných otázek.
13. Úplné znění předběžných otázek je uvedeno v příloze k tomuto stanovisku. V zásadě z nich vyplývají tyto sporné body: zaprvé, zda jsou za daných okolností použitelné španělské nebo německé právní předpisy; zadruhé, zda doba povinné vojenské služby žadatele představuje „zaměstnání“ ve smyslu čl. 71 odst. 1; zatřetí, pokud tomu tak je, zda článek 67 lze v zásadě použít společně s čl. 71 odst. 1 písm. b) bodem ii), a začtvrté, pokud tomu tak je, zda článek 67 vyžaduje, aby byla zohledněna doba povinné vojenské služby vykonané po skončení poslední doby pojištění žadatele podle německých právních předpisů. Konečně se předkládající soud dotazuje, zda článek 3 nařízení vyžaduje zohlednění doby povinné vojenské služby v případě, že výše uvedená ustanovení tento účinek nemají.
14. Písemná vyjádření předložili žadatel, německá a portugalská vláda a Komise. Jednání se nekonalo, neboť nebylo navrženo.
Určení použitelných právních předpisů
15. Svou první otázkou se předkládající soud v podstatě dotazuje, zda osoba v postavení žadatele podléhá španělským právním předpisům v souladu s čl. 13 odst. 2 písm. e), nebo německým právním předpisům v souladu s čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení.
Článek 13 nařízení
16. Článek 13 nazvaný „Obecná pravidla“ je prvním ustanovením hlavy II nařízení č. 1408/71 nazvané „Určení použitelných právních předpisů“.
17. Článek 13 odst. 1 stanoví ve znění platném v rozhodné době:
„S výhradou článku 14c [v tomto případě není relevantní] podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného členského státu. Tyto právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou.“
18. Článek 13 odst. 2 stanoví řadu pravidel pro určení použitelných právních předpisů za konkrétních okolností: Tato pravidla jsou stanovena s výhradou článků 14 až 17, které představují zbývající část hlavy II a které obsahují různá zvláštní pravidla, z nichž žádné není v tomto případě použitelné.
19. Článek 13 odst. 2 písm. a) stanoví:
„[o]soba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu, i když má bydliště na území jiného členského státu nebo i když podnik nebo zaměstnavatel, který ji zaměstnává, má sídlo nebo místo podnikání na území jiného členského státu.“
20. Článek 13 odst. 2 písm. e) stanoví:
„[o]soba odvedená nebo znovu povolaná do služby v ozbrojených silách nebo služby náhradní civilní členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu;
je-li vznik nároku podle těchto právních předpisů podmíněn získáním dob pojištění před vstupem do této služby nebo po propuštění z ní, vezmou se v úvahu v nezbytné míře doby pojištění získané podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by šlo o doby pojištění získané podle právních předpisů dříve uvedeného státu. Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná odvedená nebo znovu povolaná do služby v ozbrojených silách nebo služby náhradní civilní si ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné.“ “
21. Článek 13 odst. 2 písm. f), vložený do nařízení č. 1408/71 s účinností od 29. července 1991 nařízením č. 2195/91(4), stanoví, že:
„osoba, která již nadále nepodléhá právním předpisům členského státu, aniž by se na ni začaly vztahovat právní předpisy jiného členského státu v souladu s pravidly stanovenými ve výše uvedených písmenech nebo v souladu s jednou z výjimek nebo zvláštních pravidel stanovených v článcích 14 až 17, podléhá právním předpisům členského státu, na jehož území má bydliště, v souladu pouze s ustanoveními uvedených právních předpisů.“
Posouzení
22. Podle mého názoru je třeba určit použitelné právní předpisy výhradně na základě hlavy II nařízení nazvané „Určení použitelných právních předpisů“, kterou Soudní dvůr opakovaně označil za „úplný a jednotný systém kolizních norem“(5) . V článku 13 odst. 1 je totiž výslovně stanoveno: „S výhradou článku 14c podléhají osoby, na které se vztahuje toto nařízení, pouze právním předpisům jediného členského státu. Tyto právní předpisy se určují v souladu s touto hlavou.“
Nemohu proto přijmout tvrzení Komise, že se použitelné právní předpisy neřídí hlavou II, a je třeba je určit na základě jiných ustanovení nařízení.
23. Existují nepochybně ustanovení jiných hlav nařízení, která za určitých okolností upravují použití právních předpisů jiného členského státu, než jsou použitelné na základě hlavy II. Systém zmíněného nařízení, jak jej vykládá Soudní dvůr, však zjevně vychází z toho, že právní předpisy, které jsou zásadně použitelné pro dotčeného žadatele o dávky sociálního zabezpečení, lze vždy určit na základě hlavy II, i pokud za určitých okolností zvláštní ustanovení uvedeného nařízení stanoví, že se pro konkrétní účely použijí právní předpisy jiného členského státu.
24. V projednávaném případě byl žadatel (i) zaměstnán v Německu od 3. do 31. srpna 1994 a od 3. listopadu 1994 do 20. dubna 1995 a během této doby podléhal právním předpisům Německa na základě čl. 13 odst. 2 písm. a) a (ii) od 18. května 1995 do 15. února 1996 vykonával povinnou vojenskou službu ve Španělsku a během této doby podléhal právním předpisům Španělska na základě čl. 13 odst. 2 písm. e). Otázkou je, které právní předpisy byly použitelné poté, co se vrátil do Německa a požádal o dávky v nezaměstnanosti.
25. Odpověď na tuto otázku lze patrně nalézt v rozsudku Soudního dvora Kuusijärvi(6), který se týkal článku 13 odst. 2 písm. f). Ve zmíněném případě Soudní dvůr uvedl, že „pokud osoba, na niž se přestanou vztahovat jakékoli právní předpisy na základě jiných ustanovení článku 13 odst. 2 […] nebo ustanovení článků 14 až 17 nařízení č. 1408/71, [čl. 13 odst. 2 písm. f)] stanoví, že pro tuto osobu jsou použitelné právní předpisy členského státu, na jehož území má bydliště“. Uvedená situace zjevně popisuje postavení žadatele v projednávaném případě. Stejného názoru je i německá vláda.
26. Přestože portugalská vláda argumentuje, že na základě čl. 13 odst. 2 písm. e) jsou použitelné španělské právní předpisy, tento argument se patrně týká pouze právních předpisů použitelných během doby povinné vojenské služby, zatímco první předběžná otázka se týká právních předpisů použitelných po jejím skončení.
27. Komise argumentuje, že čl. 13 odst. 2 písm. f) není použitelný po skončení povinné vojenské služby o nic víc než po skončení zaměstnání: pokud by tomu tak bylo, nezaměstnaná osoba by se vždy mohla odstěhovat do jiného členského státu a požádat tam o dávky v nezaměstnanosti. Tento názor je však zjevně v rozporu s rozsudkem Kuusijärvi, kde je uvedeno, že „osoba, která ukončila veškerou svou pracovní činnost na území členského státu […] podléhá na základě čl. 13 odst. 2 písm. f) […] buď právním předpisům státu, kde dříve vykonávala svou pracovní činnost, pokud tam nadále pobývá, nebo případně státu, kam se přestěhovala“(7) .
28. Je navíc patrné, že výrazem „osoba, která ukončila veškerou svou pracovní činnost“ Soudní dvůr nezamýšlel omezit dosah svého výroku na osoby, které definitivně ukončily veškerou výdělečnou činnost. Ve věci Kuusijärvi švédská a norská vláda argumentovaly, že čl. 13 odst. 2 písm. f) se vztahuje pouze na takové osoby, zatímco osoba, která pouze dočasně ukončila svou pracovní činnost, nadále podléhá, na základě čl. 13 odst. 2 písm. a), právním předpisům členského státu, kde naposledy vykonávala svou pracovní činnost, i pokud si zřídila bydliště v jiném členském státu. Soudní dvůr uvedl, že ze znění čl. 13 odst. 2 písm. f) nijak nevyplývá žádné omezení jeho působnosti; naopak je koncipován obecně tak, aby pokrýval jakoukoli situaci, kdy právní předpisy členského státu přestávají být použitelné pro určitou osobu z jakéhokoli důvodu, a nikoli pouze proto, že dotčená osoba ukončila svou výdělečnou činnost, ať už navždy, nebo přechodně, v daném členském státu(8) .
29. Nejsem nikterak přesvědčen důvody, o které se opírá tvrzení Komise. I pokud by byl účinek čl. 13 odst. 2 písm. f) takový, že by právními předpisy použitelnými pro osobu, která ukončila svou pracovní činnost v jednom členském státu a přesunula své bydliště do jiného členského státu, byly právní předpisy posledně jmenovaného státu, tato skutečnost by sama o sobě neopravňovala dotčenou osobu, aby bez dalšího pobírala dávky v nezaměstnanosti na náklady uvedeného státu. V rozsudku Kuusijärvi Soudní dvůr zdůraznil, že jediným účelem čl. 13 odst. 2 je určit vnitrostátní právní předpisy použitelné pro osoby, které se nacházejí v jedné ze situací vyjmenovaných v písmenech a) až f) zmíněného ustanovení.
Toto ustanovení nemá samo o sobě stanovit podmínky pro vznik práva nebo závazku stát se součástí systému sociálního zabezpečení nebo určité části daného systému: jak Soudní dvůr uvedl při několika příležitostech, tyto podmínky mají stanovit zákonodárci každého členského státu(9) . Podmiňuje-li členský stát nárok na dávky v nezaměstnanosti tím, že ž adatel získal dobu pojištění nebo zaměstnání, článek 67 nařízení vyžaduje, aby uvedený stát při svém výpočtu zohlednil takové doby získané v jiném členském státu. Tento požadavek se však obecně použije pouze tehdy, pokud žadatel tato období „získal naposled“ v členském státu, kde je žádost podána(10) . Nedomnívám se proto, že by výklad čl. 3 odst. 2 písm. f), který navrhuji, mohl mít účinky popsané Komisí.
30. Za podstatnější však považuji možnost, že by výklad čl. 13 odst. 2 písm. f), který patrně vyplývá z rozsudku Kuusijärvi, mohl narušit systém nařízení, a zejména ustanovení kapitoly 6 hlavy III nazvané „Nezaměstnanost“. Uvedená kapitola obsahuje články 67 až 71. Jak je uvedeno níže, čl. 71 odst. 1 písm. b) bod i) umožňuje některým nezaměstnaným osobám, aby obdržely dávky v nezaměstnanosti „podle právních předpisů [příslušného] státu, jako by měl[y] bydliště na území uvedeného státu“; čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) umožňuje jiným nezaměstnaným osobám, aby obdržely dávky podle právních předpisů státu, ve kterém mají bydliště. Ze systému zmíněného nařízení a z judikatury Soudního dvora je patrné, že pojem „příslušný stát“ musí být definován jako stát, jehož právní předpisy se použijí v souladu s obecnými pravidly stanovenými v článku 13 nařízení(11) . Vzhledem k tomu, že do té doby, než byl nařízením č. 2195/91(12) doplněn čl. 13 odst. 2 písm. f), z ustálené judikatury vyplývalo, že právními předpisy použitelnými pro nezaměstnanou osobu žádající o dávky byly (na základě čl. 13 odst. 2 písm. a)) předpisy státu, kde byla dotčená osoba naposledy zaměstnána(13), není příliš překvapující, že Soudní dvůr při výkladu těchto ustanovení vycházel z předpokladu, že uvedený stát bude obvykle příslušným státem ve věci dávek v nezaměstnanosti(14) . Pokud by byl účinek čl. 13 odst. 2 písm. f) takový, že právními předpisy použitelnými pro nezaměstnanou osobu, která má bydliště v jiném členském státu, než byla naposledy zaměstnána, jsou právní předpisy členského státu, kde má dotčená osoba bydliště, postrádal by čl. 71 odst. 1 písm. b) bod i) smyslu a čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) by byl zbytečný.
Soudní dvůr by proto v projednávaném případě mohl objasnit, že jeho výklad čl. 13 odst. 2 písm. f) uvedený v rozsudku Kuusijärvi se nevztahuje na případy týkající se dávek v nezaměstnanosti, které se nadále řídí čl. 13 odst. 2 písm. a) nebo případně analogicky čl. 13 odst. 2 písm. b) až e). Pokud by tomu tak bylo, v projednávaném případě by právními předpisy použitelnými pro žadatele byly podle čl. 13 odst. 2 písm. e) španělské právní předpisy.
31. Pro účely ostatních předběžných otázek budu vycházet ze skutečnosti, že na základě rozsudku Kuusijärvi jsou v tomto případě použitelné podle čl. 13 odst. 2 písm. f) německé právní předpisy. Pokud by však Soudní dvůr kvalifikoval rozsudek výše navrženým způsobem, bylo by třeba posoudit stručně i možnost, že by byly použitelné španělské právní předpisy.
Článek 71 nařízení
Relevantní ustanovení
32. Článek 1 nařízení č. 1408/71 obsahuje řadu definic, včetně:
„(r) ‚dobami pojištění‘ se rozumějí příspěvkové doby nebo doby zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, které jsou definované nebo uznané za doby pojištění právními předpisy, podle nichž byly získány nebo se považují za získané, a všechny podobné doby, pokud je uvedené právní předpisy považují za rovnocenné dobám pojištění;
(s) ‚dobami zaměstnání‘ a ‚dobami samostatné výdělečné činnosti‘ se rozumějí doby takto definované nebo za takové uznané právními předpisy, podle nichž byly získány, a všechny podobné doby, pokud je uvedené právní předpisy považují za rovnocenné dobám zaměstnání nebo dobám samostatně výdělečné činnosti“.
33. Článek 71 je nazván „Nezaměstnané osoby, které během svého posledního zaměstnání měly bydliště v jiném členském státě, než je příslušný stát“. V úvodní části čl. 71 odst. 1 je uvedeno:
„Nezaměstnaná osoba, která byla dříve zaměstnána a která měla během svého posledního zaměstnání bydliště na území jiného členského státu, než je příslušný stát, obdrží dávky podle těchto ustanovení.“
34. Článek 71 odst. 1 písm. a) se týká příhraničních pracovníků a v podstatě stanoví, že příhraniční pracovník, který má zkrácenou pracovní dobu nebo je přechodně nezaměstnaný v podniku, který jej zaměstnává, obdrží dávky od státu, kde je zaměstnán, jako kdyby měl bydliště na území uvedeného státu (čl. 71 odst. 1 písm. a) bod i)), zatímco příhraniční pracovník, který je nezaměstnaný, obdrží dávky od státu, na jehož území má bydliště, jako by podléhal jeho právním předpisům v době, kdy byl naposled zaměstnán (čl. 71 odst. 1 písm. a) bod ii)).
35. Článek 71 odst. 1 písm. b) se týká jiných pracovníků, kteří, dříve než se stali nezaměstnanými, pobývali a pracovali v různých členských státech. Článek 71 odst. 1 písm. b) bod i) stanoví, že taková osoba, která zůstává k dispozici pro zaměstnání ve státu, ve kterém naposledy pracovala, má obdržet dávky od uvedeného státu, jako kdyby měla bydliště na jeho území. Článek 71 odst. 1 písm. b) bod ii) stanoví:
„pracovník, jiný než příhraniční pracovník, který je plně nezaměstnaný a který je k dispozici službám zaměstnanosti na území členského státu, ve kterém má bydliště, nebo který se vrátí na toto území, obdrží dávky podle právních předpisů uvedeného státu, jako by tam byl naposledy zaměstnán […]“
Představuje povinná vojenská služba „zaměstnání“ ve smyslu čl. 71 odst. 1?
36. Svou druhou otázkou písm. a) a třetí otázkou písm. c) bod aa) vnitrostátní soud požádal o vodítko k výkladu čl. 71 odst. 1, zejména, zda povinná vojenská služba žadatele může představovat „poslední zaměstnání“ ve smyslu první věty zmíněného ustanovení tak, aby bylo možno použít čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii).
37. Soudní dvůr mnohokrát konstatoval, že účelem článku 71 je zajistit, aby migrující pracovníci obdrželi dávky v nezaměstnanosti za nejvýhodnějších podmínek pro hledání nového zaměstnání, že dávka není výhradně peněžním obnosem, nýbrž že zahrnuje i pomoc při hledání nového zaměstnání poskytovanou službami zaměstnanosti(15) . Rozhodující skutečností při použití uvedeného článku jako celku je bydliště dotčené osoby v jiném členském státu, než je stát, jehož právním předpisům podléhala během svého posledního zaměstnání(16) . Podle ustanovení čl. 71 odst. 1 písm. b) jsou nezaměstnaní pracovníci v rámci zmíněného ustanovení oprávněni si zvolit mezi dávkami nabízenými příslušným státem – kterým by byl normálně na základě čl. 13 odst. 2 písm. a), členský stát, kde byli naposledy zaměstnáni(17) – a dávkami nabízenými členským státem, kde mají bydliště. Pracovník – který nejlépe zná možnosti nalezení nového zaměstnání – provede tuto volbu tím, že se nabídne k dispozici buď službám zaměstnanosti státu, kde byl naposledy zaměstnán (čl. 71 odst. 1 písm. b) bod i)), nebo službám zaměstnanosti členského státu, kde má bydliště (čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii))(18) . V projednávaném případě hodlá žadatel využít posledně jmenovanou možnost.
38. Lze se domnívat, pokud uvažuji správně a německé právní předpisy jsou použitelné na základě čl. 13 odst. 2 písm. f), že by čl. 71 odst. 1 neměl na výsledek projednávaného případu žádný vliv, neboť žadatel by v každém případě obdržel dávky podle právních předpisů státu, kde měl bydliště v okamžiku, kdy podal o tyto dávky žádost.
39. Tento názor však přehlíží vztah mezi články 67 a 71.
Bez ohledu na to, zda se článek 71 použije, či nikoli, bude instituce odpovědná za vyplacení dávek v nezaměstnanosti nepochybně povinna sečíst doby zaměstnání nebo pojištění podle článku 67, jak je vysvětleno níže(19) ; otázka, zda se použije článek 71, proto nemá pro výsledek projednávaného případu žádný význam (za předpokladu, že jsou použitelné německé právní předpisy).
Podmínka uložená v čl. 67 odst. 3, jmenovitě, aby žadatel „naposledy získal“ dobu pojištění podle (v projednávaném případě) německých právních předpisů, je výslovně vyloučena v „případ[ech] uvedených v čl. 71 odst. 1 […] písm. b) bod ii)“. Může být proto třeba, aby žadatel prokázal, že spadá do působnosti zmíněného ustanovení.
40. Žadatel a portugalská vláda se shodují, že doba povinné vojenské služby žadatele představuje „zaměstnání“ ve smyslu první věty čl. 71 odst. 1; německá vláda a Komise zastávají opačný názor.
41. Přesto, že je možné vymezit rozsah pojmu „zaměstnání“ pro účely čl. 71 odst. 1, za okolností v projednávaném případě nelze podle mého názoru učinit definitivní závěry.
Odpověď na tuto otázku totiž v konečném důsledku závisí na španělských právních předpisech, které Soudnímu dvoru nepřísluší vykládat. I když pojem „zaměstnání“ není jako takový v nařízení definován, výše popsaný systém a cíle čl. 71 odst. 1 naznačují, že alespoň pro účely zmíněného ustanovení má tento pojem konkrétní rozsah, který pokrývá pouze činnosti spjaté s dobou zaměstnání ve smyslu čl. 1 písm. s), a tedy pouze s dobou považovanou za dobu zaměstnání nebo rovnocennou dobu podle právních předpisů, na jejichž základě byla získána.
42. Oporu pro tento názor lze odvodit i z rozsudku Kuyken(20), kde Soudní dvůr uvedl, že článek 71 nelze použít pro nezaměstnanou osobu, která nevykonávala žádnou činnost jako zaměstnanec ani žádnou činnost považovanou za takovou činnost, a která proto nezískala žádný nárok na dávky v nezaměstnanosti. I když tento popis neodpovídá přesně postavení žadatele v projednávaném případě, který byl před vykonáním své povinné vojenské služby zaměstnán, představuje nicméně základ pro výklad pojmu „poslední zaměstnání“ pro účely čl. 71 odst. 1 tím, že odkazuje na činnost spjatou s dobou zaměstnání ve smyslu čl. 1 písm. s), a tedy pouze na dobu považovanou za dobu zaměstnání nebo rovnocennou dobu právními předpisy, podle nichž byla získána.
43. Jako možnou oporu pro opačné stanovisko používá předkládající soud rozsudek Grahame a Hollanders(21), podle kterého představuje doba povinné vojenské služby „dobu placené práce“, „dobu placeného zaměstnání“, „rovnocennou dobu“ nebo „dobu považovanou za takovou dobu“ pro účely bodu 4 písm. a) a c) části J přílohy VI nařízení. Tato ustanovení potvrdila, že Nizozemsko bude přihlížet k těmto dobám získaným v Nizozemsku před 1. červencem 1967 pro účely použití čl. 46 odst. 2 nařízení, který se týká výpočtu důchodů.
44. V takovém případě však Soudní dvůr výslovně odkázal na definici „doby zaměstnání“ v čl. 1 písm. s) nařízení, konstatoval, že je nesporné, že zmíněný pojem odpovídá pojmům používaným v bodu 4 písm. a) a c), a shledal, že podle právních předpisů, na jejichž základě byly vykonány, se doby povinné vojenské služby považují za doby zaměstnání pro účely sociálního zabezpečení(22) .
45. Portugalská vláda tvrdí, že z třetí věty čl. 13 odst. 2 písm. e) vyplývá, že článek 71 je použitelný v případech, kdy poslední činností nezaměstnané osoby byla povinná vojenská služba. Tato věta zní: „Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná odvedená nebo znovu povolaná do služby v ozbrojených silách nebo služby náhradní civilní si ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné“.
46. Tento názor je však patrně v rozporu s konstatováním Soudního dvora ve věci Grahame a Hollanders(23), že „pouze pro účely určení použitelných právních předpisů o sociálním zabezpečení [zmíněná věta] používá jiné kritérium spojené s povahou předchozí činnosti tím, že výslovně stanoví, že [taková] osoba […] si ponechává předchozí postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné”.
Zatímco tedy první věta čl. 13 odst. 2 písm. e) určuje členský stát, jehož právní předpisy jsou použitelné, třetí věta určuje, zda se použijí právní předpisy, kterými se řídí zaměstnanci, nebo právní předpisy, kterými se řídí osoby samostatně výdělečně činné.
47. Zastávám proto nadále názor, že „zaměstnání“ ve smyslu první věty čl. 71 odst. 1 zahrnuje pouze doby považované za doby zaměstnání nebo ekvivalentní doby právními předpisy, podle nichž byly získány. Postup, jehož pomocí může předkládající soud určit, zda španělské právní předpisy považují dobu povinné vojenské služby žadatele ve Španělsku za dobu zaměstnání nebo ekvivalentní dobu, je dále popsán níže v kontextu čl. 67 odst. 1(24) .
Lze konstatovat, že článek 84 nařízení č. 574/72(25), kterým se provádí článek 71 nařízení č. 1408/71, stanoví, že potvrzení uvedené v článku 80, které je rozebráno níže v bodech 69 a 70, má předložit i žadatel o dávky v nezaměstnanosti podle ustanovení čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) nařízení č. 1408/71.
48. Bude-li z uvedeného potvrzení vyplývat, že doba povinné vojenské služby žadatele ve Španělsku byla skutečně „zaměstnáním“ ve smyslu první věty čl. 71 odst. 1, použije se zmíněné ustanovení v případě, že během této doby měl žadatel „bydliště v […] jiném členském státu, než je příslušný stát“.
49. Během této doby byly španělské právní předpisy použitelnými právními předpisy podle čl. 13 odst. 2 písm. e); Španělsko je tedy příslušným státem pro účely čl. 71 odst. 1(26) .
50. Vnitrostátní soud nepožádal Soudní dvůr o vyjádření, zda lze mít za to, že žadatel měl bydliště v Německu v době, kdy vykonával ve Španělsku svou povinnou vojenskou službu, a správně uvedl, že odpověď na tuto otázku závisí na tom, zda jeho zájmy zůstaly v této době soustředěny v Německu, či nikoli(27) .
51. Jsem proto toho názoru, že povinnou vojenskou službu žadatele je třeba považovat za „zaměstnání“ ve smyslu čl. 71 odst. 1, pouze pokud je za takovou určena nebo připuštěna právními předpisy Španělska nebo těmito právními předpisy pokládána a uznána za dobu odpovídající době zaměstnání ve smyslu čl. 1 písm. s) nařízení.
52. Konečně stručně posoudím, jaké by bylo stanovisko v případě, že by právními předpisy použitelnými pro žadatele s ohledem na žádost o dávky v nezaměstnanosti byly španělské právní předpisy podle čl. 13 odst. 2 písm. e), a nikoli německé právní předpisy podle čl. 13 odst. 2 písm. f). V takovém případě, za předpokladu, že doba povinné vojenské služby žadatele představovala jeho „poslední zaměstnání“ ve smyslu čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) a že během této doby měl bydliště ve smyslu zmíněného ustanovení v Německu, by měl i nadále na základě čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) možnost získat dávky podle německých, a nikoli španělských právních předpisů. Pokud, na druhé straně, jeho povinná vojenská služba nepředstavuje „poslední zaměstnání“ pro účely čl. 71 odst. 1, zmíněný článek by se v žádném případě nepoužil, neboť jeho poslední zaměstnání by bylo v Německu, kde měl také bydliště.
Článek 67 nařízení
Relevantní ustanovení
53. Pojem „zaměstnaná osoba“ je definován v čl. 1 písm. a) nařízení v podstatě jako jakákoli osoba, která je povinně nebo dobrovolně pojištěna pro případ jedné nebo více pojistných událostí odpovídajících oblastem sociálního zabezpečení pro zaměstnané osoby nebo osoby uvedené v nařízení.
54. Článek 67, nazvaný „Sčítání dob pojištění nebo zaměstnání“, stanoví, je-li to relevantní:
„1) Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy podmiňují získání, zachování nebo opětné nabytí nároků na dávky získáním dob pojištění, přihlíží v nezbytné míře k dobám pojištění nebo zaměstnání, které dotyčná osoba získala jako zaměstnaná osoba podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by to byly doby pojištění získané podle jí uplatňovaných právních předpisů, avšak za podmínky, že by se doby zaměstnání započítávaly jako doby pojištění, kdyby byly získány podle uvedených právních předpisů.
[…]
3) S výjimkou případů uvedených v čl. 71 odst. 1 písm. a) bodě ii) a písm. b) bodě ii) se odstavce 1 a 2 použijí pod podmínkou, že dotyčná osoba naposled získala
– v případě odstavce 1 doby pojištění,
– v případě odstavce 2 doby zaměstnání,
v souladu s právními předpisy, na jejichž základě jsou dávky požadovány.“
Vztah k čl. 71 odst. 1
55. Svou druhou otázkou písm. b) a třetí otázkou písm. c) bodem bb) se vnitrostátní soud dotazuje, zda jsou, za předpokladu, že žadatel spadá do působnosti čl. 71 odst. 1 písm. b) bodu ii), použitelná sčítací ustanovení článku 67 nebo zda se namísto uvedených ustanovení ve skutečnosti použije první věta čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii).
56. Jak právem tvrdí portugalská vláda, čl. 67 odst. 1 nepřestává být použitelný pouze z důvodu použití čl. 71 odst. 1 písm. b) bodu ii). To je podle mého názoru patrné ze systému a znění uvedených ustanovení.
57. Zaprvé články 67 a 71 jsou uvedeny v hlavě III nařízení nazvané „Zvláštní ustanovení týkající se různých kategorií dávek“. Kapitola 6 hlavy III se týká dávek v nezaměstnanosti. Článek 67 je součástí oddílu 1 „Společná ustanovení“. Oddíl 2 kapitoly 6 hlavy III je nazván „Nezaměstnané osoby odcházející do jiného členského státu, než je příslušný stát“. Tento oddíl článek 69 „Podmínky a omezení pro zachování nároku na dávky“ a článek 70 „Poskytování dávek a náhrad“. Oddíl 3, který je posledním oddílem kapitoly 6, obsahuje pouze článek 71. Z této struktury je patrné, že článek 67 je ustanovení, které je společné pro všechny oddíly kapitoly 6, a je tedy prima facie
použitelné spolu s článkem 71.
58. Zadruhé je tento výklad podporován zněním článku 67. Článek 67 odst. 3 stanoví, že čl. 67 odst. 1 a 2 se použije pod podmínkou, že dotyčná osoba naposled získala doby pojištění nebo zaměstnání v souladu s právními předpisy, na jejichž základě jsou dávky požadovány(28) . Tato podmínka se však nepoužije v „případ[ech] uvedených v čl. 71 odst. 1 písm. a) bodě ii) a písm. b) bodě ii)“. Tato výjimka by byla zbytečná, pokud by nebyl čl. 71 odst. 1 použitelný společně s článkem 67.
59. Zatřetí čl. 67 odst. 1 se použije na členské státy, jejichž právní předpisy podmiňují získání, zachování nebo opětné nabytí nároků na dávky získáním dob pojištění(29) . Zmíněné ustanovení vyžaduje, aby příslušná instituce takového členského státu přihlédla v nezbytné míře k dobám pojištění nebo zaměstnání získaným podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by to byly doby pojištění získané podle jím uplatňovaných právních předpisů. Tento postup, známý jako sčítání, představuje jeden ze dvou základních pilířů (druhým je úhrada dávek osobám, které mají bydliště kdekoli v Evropské unii) nařízení č. 1408/71, jakož i článku 42 ES, ze kterého vychází. Jak bylo rozebráno výše(30), čl. 71 odst. 1 jednoduše umožňuje některým migrujícím pracovníkům, kteří měli v době svého posledního zaměstnání bydliště v jiném členském státu, než je příslušný stát, požádat o zařazení do evidence uchazečů o zaměstnání a požádat o dávky v nezaměstnanosti ve státě svého bydliště, namísto státu svého posledního zaměstnání. Tento článek neobsahuje žádné ustanovení o výpočtu těchto dávek. Kdyby nebyl článek 67 použitelný v případě, že jsou dávky v nezaměstnanosti požadovány podle čl. 71 odst. 1, nebylo by nutné provést sčítání, což by bylo v rozporu se systémem nařízení i samotnou Smlouvou.
60. Konečně výklad, který navrhuji, byl výslovně schválen Soudním dvorem, který v rozsudku Warmedam-Steggerda(31) uvedl, že „čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) […] nemá, v případě splnění podmínek pro jeho použití, žádný vliv na […] pravidla pro sčítání [uvedená v čl. 67 odst. 1], která určují podmínky, kdy musí být přihlédnuto k dobám získaným migrujícím pracovníkem v jiných členských státech, než kde se nachází příslušná instituce odpovědná za rozhodnutí o přidělení dávek“.
61. Došel jsem proto k závěru, že sčítací ustanovení článku 67 budou použitelná, pokud žadatel spadá do působnosti čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii), samozřejmě za podmínky, že jeho postavení odpovídá požadavkům čl. 67 odst. 1, na nějž nyní zaměřím svou pozornost.
Článek 67 odst. 1
62. Svou druhou otázkou písm. c) a třetí otázkou písm. b) se předkládající soud v podstatě dotazuje, zda se má povinná vojenská služba žadatele považovat za „dobu […] zaměstnání získanou zaměstnanou osobou“ ve smyslu čl. 67 odst. 1.
63. Článek 67 odst. 1 vyžaduje, aby členské státy, na které se vztahuje, „přihlížely“ „k dobám pojištění nebo zaměstnání získaným podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by to byly doby pojištění získané podle jeho právních předpisů“.
64. Účinkem čl. 1 písm. r) a s) nařízení(32) je, že otázka, zda dotyčná doba činnosti zakládá „dobu pojištění“ nebo „dobu zaměstnání“ pro účely nařízení, má být zodpovězena s ohledem na skutečnost, jak tuto dobu pojímají právní předpisy, na jejichž základě byla získána.
65. K tomu, aby byla započtena podle čl. 67 odst. 1, musí navíc doba pojištění nebo zaměstnání být „získána zaměstnanou osobou“, a tedy osobou, která je kryta pojištěním sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení.
66. Všichni účastníci se patrně shodují, že povinná vojenská služba žadatele není považována právními předpisy, na jejichž základě byla vykonána – a to španělskými právními předpisy – za dobu pojištění nebo dobu rovnocennou době pojištění. Otázka vnitrostátního soudu se tedy omezuje pouze na to, zda se má povinná vojenská služba žadatele považovat za „dobu […] zaměstnání získanou zaměstnanou osobou” ve smyslu čl. 67 odst. 1. Pokud tomu tak je za předpokladu, že žadatel splňuje i podmínku uloženou v čl. 67 odst. 3 (která je dále rozebrána níže(33) ), je-li tato podmínka použitelná, a za předpokladu, že (jak patrně vyplývá z článku 107 AFG) by povinná vojenská služba byla započítána jako doba pojištění, pokud by byla vykonána podle německých právních předpisů, žalovaný, jako příslušná instituce, by měl povinnost přihlédnout k době povinné vojenské služby při určování, zda žadatel získal podle německého práva potřebnou dobu pro vznik nároku na dávky v nezaměstnanosti.
67. Portugalská vláda tvrdí, že žalovaný musí přihlédnout k vojenské službě žadatele. Zmíněná vláda cituje rozsudek Warmedam-Steggerda(34) na podporu tvrzení, že příslušná instituce, na kterou se vztahuje článek 67, musí prověřit nikoli, zda je povinná vojenská služba považována za dobu pojištění nebo zaměstnání podle práva státu, kde byla vykonána, nýbrž zda by byla považována za dobu pojištění, pokud by byla vykonána ve státu příslušné instituce, jmenovitě v Německu. Odpověď na tuto otázku je kladná.
68. S tímto výkladem nesouhlasím. Podle mého názoru se portugalská vláda zaměřuje pouze na poslední podmínku čl. 67 odst. 1. Účinkem této podmínky je, že doby zaměstnání(35) nelze sčítat podle čl. 67 odst. 1, pokud by nebyly započítány jako doby pojištění v případě, že by byly získány podle právních předpisů příslušné instituce. Jedná se však jen o dodatečný požadavek; musí být splněn i požadavek vyplývající ve skutečnosti z definice uvedené v čl. 1 písm. s), a to, aby doba zaměstnání byla podle právních předpisů členského státu, kde byla získána, považována za takovou dobu.
69. Německá vláda a Komise tvrdí, že podle španělských právních předpisů se povinná vojenská služba nepovažuje za dobu zaměstnání: nezahrnuje žádné povinné krytí v rámci sociálního zabezpečení a nevyplývá z ní žádný nárok ze sociálního zabezpečení. Ačkoli Soudní dvůr nemůže samozřejmě rozhodnout o účinku vnitrostátních právních předpisů členského státu v oblasti sociálního zabezpečení, v projednávaném případě je z předkládacího usnesení zjevné, že španělský úřad sociálního zabezpečení vydal potvrzení podle článku 80 nařízení č. 574/72(36), kde uvedl, že žadatel získal dobu pojištění a zaměstnání pouze od 1. prosince 1991 do 4. prosince 1992. Toto potvrzení bylo vydáno v lednu 1997. To naznačuje, že tvrzení, že podle španělských právních předpisů se povinná vojenská služba nepovažuje za dobu zaměstnání, je správné.
70. Potvrzení vydané španělským úřadem však není rozhodující, jednak proto, že statut doby povinné vojenské služby žadatele nemusí nutně vyplývat ze skutečnosti, že není v potvrzení zmíněna, a jednak proto, že Soudní dvůr v každém případě rozhodl, že tato potvrzení vydaná příslušnou institucí členského státu v souladu s nařízením č. 574/72 nepředstavují nezvratný důkaz ve vztahu k instituci jiného členského státu, která je příslušná pro záležitosti týkající se nezaměstnanosti, nebo soudům daného státu(37) . Jak posledně jmenovaná instituce, tak i, v rámci soudního řízení, vnitrostátní soud mají naprostou volnost ověřit obsah potvrzení(38) ; navíc, jak argumentuje Komise, pokud v projednávaném případě vyjadřuje žalovaný pochybnosti o pravdivosti skutečností, z nichž vychází příslušné potvrzení, a tedy informací v něm uvedených, je jeho španělský protějšek povinen přezkoumat opodstatněnost potvrzení a případně jej odebrat(39) .
71. Článek 80 nařízení č. 574/72 navíc vyžaduje potvrzení, ve kterém budou určeny „doby pojištění nebo zaměstnání získané dříve jako zaměstnaná osoba“ pro účely čl. 67 odst. 1. Pokud by měla španělská instituce potvrdit v souladu s článkem 80, že doba povinné vojenské služby žadatele zakládá „dobu zaměstnání“, musela by také určit, zda žadatel tuto dobu získal jako „zaměstnaná osoba“.
72. S ohledem na výše uvedené jsem došel k závěru, že povinnou vojenskou službu žadatele je třeba považovat za „dobu […] zaměstnání získanou zaměstnanou osobou“ ve smyslu čl. 67 odst. 1, pouze pokud (i) je za dobu zaměstnání určena nebo připuštěna španělskými právními předpisy nebo těmito právními předpisy pokládána a uznána za dobu odpovídající době zaměstnání ve smyslu čl. 1 písm. s) nařízení a (ii) pokud byl žadatel pojištěn ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení během své povinné vojenské služby.
Článek 67 odst. 3
73. Svou třetí otázkou písm. a) se předkládající soud v podstatě dotazuje, v jak nedávné minulosti musela být získána doba pojištění, aby byla „získána naposled“ ve smyslu čl. 67 odst. 3.
74. Článek 67 odst. 3 stanoví, že s výjimkou případů uvedených v čl. 71 odst. 1 písm. a) bodě ii) a písm. b) bodě ii), se požadavek na sčítání uvedený v čl. 67 odst. 1 použije pod podmínkou, že dotyčná osoba „naposled získala“ doby pojištění v souladu s právními předpisy, na jejichž základě jsou dávky požadovány.
75. Je zřejmé, že čl. 67 odst. 3 nelze použít v případech uvedených v čl. 71 odst. 1 písm. a) bodě ii) a písm. b) bodě ii), neboť v těchto případech bude žadatel ze samé podstaty věci žádat o dávky v nezaměstnanosti v jiném členském státu, než kde byl naposledy zaměstnán(40), a nezíská tedy „naposled“ doby pojištění v souladu s právními předpisy, na jejichž základě jsou dávky požadovány.
76. Svou třetí otázkou písm. a) se předkládající soud dotazuje, zda osoba, která získala naposled dobu pojištění v Německu před více než jedním rokem a která následně vykonávala devítiměsíční povinnou vojenskou službu ve Španělsku, „získala naposled“ doby pojištění ve smyslu daného ustanovení podle německých právních předpisů. Německá vláda i Komise tvrdí, že tuto otázku je třeba zodpovědět kladně. S tímto tvrzením souhlasím.
77. V projednávaném případě, jak se jasně jeví z formulace zmíněné otázky, skončila poslední doba pojištění žadatele v Německu více než jeden rok předtím, než požádal o dávky v nezaměstnanosti. Podmínka uložená v čl. 67 odst. 3 by proto měla takový účinek, že by čl. 67 odst. 1 nebyl použitelný v případě, že by uplynulá doba nebo výkon španělské povinné vojenské služby znamenaly, že doba pojištění nebyla „získána naposled“ před podáním žádosti o dávky.
78. Soudní dvůr rozhodl, že účelem podmínky uvedené v čl. 67 odst. 3 je motivovat nezaměstnané osoby k tomu, aby hledaly práci v členském státu, ve kterém byly naposled zaměstnány, a zajistit tak, aby tento stát nesl břemeno poskytování dávky v nezaměstnanosti(41) . Při absenci společného pracovního trhu současně existuje snaha zamezit vývozu nezaměstnanosti tím, že jsou nezaměstnaní motivováni hledat nejprve práci ve státu, kde byli naposled zaměstnáni(42) .
79. V souladu s tímto cílem zůstává členský stát posledního zaměstnání odpovědný za vyplácení dávek v nezaměstnanosti osobě, jejíž poslední doba pojištění byla získána v uvedeném státu, bez ohledu na dobu, která uplyne mezi dotyčnou dobou pojištění a podáním žádosti o dávky v nezaměstnanosti, za předpokladu, že v mezidobí nebyla získána žádná další doba pojištění v jiném členském státu.
80. Je pravda, že v německé verzi čl. 67 odst. 3 zní pojem „naposled“ „unmittelbar zuvor“, což doslova znamená „bezprostředně před“.
Pojmy použité v několika jiných jazykových verzích však mají stejný význam jako pojem anglický „immediately before“ a francouzské „en dernier lieu“, které se přirozeněji zaměřují na skutečnost, že dotčená doba byla poslední taková doba před určitým datem, a nikoli bezprostředně před tímto datem(43) .
81. Pokud jde o důsledky mezitímní doby španělské povinné vojenské služby žadatele, podle mého názoru z této mezitímní doby vyplývá, že jeho předchozí doba pojištění v Německu nebyla „získána naposled“ ve smyslu čl. 67 odst. 3, jen pokud byla doba povinné vojenské služby sama o sobě „dobou pojištění“ ve smyslu nařízení, a tedy dle definice uvedené v článku 1 písm. r). Jak bylo uvedeno výše(44), všichni účastníci patrně uznávají, že tomu tak není.
82. Domnívám se proto, že pokud určitá osoba získá dobu pojištění podle právních předpisů členského státu a poté požádá v tomto státu o dávky v nezaměstnanosti, je tato doba pojištění „získána naposled“ ve smyslu čl. 67 odst. 3, i pokud nepředchází bezprostředně žádosti o dávku, za předpokladu, že nebyla mezitím získána jiná doba pojištění(45) .
Shrnutí závěrů k prvním třem otázkám
83. Při této příležitosti by mohlo být namístě shrnout mé závěry k čl. 13 odst. 2 a článkům 67 a 71 a jejich použití na případ žadatele.
84. Pokud jsou v souladu s rozsudkem Kuusijärvi(46) použitelné německé právní předpisy podle čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení:
a) Pokud byla povinná vojenská služba „zaměstnáním“ ve smyslu čl. 71 odst. 1 (což na základě čl. 1 písm. s) závisí na její kvalifikaci podle španělských právních předpisů, která má být doložena potvrzením v souladu s článkem 80 nařízení č. 574/72), a pokud měl během své povinné vojenské služby žadatel bydliště v Německu ve smyslu čl. 71 odst. 1 dle výkladu Soudního dvora(47), bude žadatel spadat do působnosti čl. 71 odst. 1 písm. b) bodu ii), který jej opravňuje podat žádost o dávky v nezaměstnanosti v Německu přesto, že jeho poslední zaměstnání bylo v jiném členském státu.
b) Pokud žadatel spadá do působnosti čl. 71 odst. 1 písm. b) bodu ii), bude německá instituce povinna při rozhodování o jeho nároku na dávky v nezaměstnanosti přihlédnout k době vojenské služby, pokud:
(i) se jednalo o „dobu […] zaměstnání získanou zaměstnanou osobou“ ve smyslu čl. 1 písm. a) a s), čímž se požadavek, který již žadatel splnil k tomu, aby spadal do působnosti čl. 71 odst. 1, doplňuje o další požadavek; tato otázka je také otázkou španělského práva, kterou je třeba doložit prostřednictvím potvrzení v souladu s článkem 80 a
(ii) by se započítávala jako doba pojištění, pokud by byla získána podle německých právních předpisů podle požadavku čl. 67 odst. 1.
c) Pokud žadatel nespadá do působnosti čl. 71 odst. 1 písm. b) bodu ii), může přesto požádat o dávky v nezaměstnanosti v Německu (protože německé právní předpisy budou použitelné na základě čl. 13 odst. 2 písm. f); německá instituce bude povinna při rozhodování o jeho nároku na dávky v nezaměstnanosti přihlédnout k době povinné vojenské služby, pokud
(i) budou splněny podmínky uvedené výše v písmenu b) a
(ii) pokud „získal naposled“ doby pojištění v souladu s německými právními předpisy, jak vyžaduje čl. 67 odst. 3.
85. Jsou-li španělské právní předpisy použitelné podle čl. 13 odst. 2 písm. e) analogicky s judikaturou k  čl. 13 odst. 2 písm. a) vydanou před vložením čl. 13 odst. 2 písm. f): závěry uvedené v písmenech a) a b) předchozího bodu zůstanou beze změny. Pokud však žadatel nespadá do působnosti čl. 71 odst. 1 písm. b) bodu ii), nebude moci požádat o dávky v nezaměstnanosti v Německu; mohl tak však učinit ve Španělsku (které by muselo v zásadě podle čl. 67 odst. 1 přihlížet k jeho předchozím dobám pojištění nebo zaměstnání v Německu, za předpokladu, že „získal naposled“ doby pojištění podle španělských právních předpisů).
Zásada rovného zacházení
86. Článek 3 odst. 1 nařízení stanoví:
„S výhradou zvláštních ustanovení tohoto nařízení mají osoby s bydlištěm na území jednoho z členských států, na které se vztahuje toto nařízení, stejná práva a povinnosti podle právních předpisů kteréhokoli členského státu jako státní příslušníci uvedeného státu.“
87. Svou čtvrtou otázkou se předkládající soud dotazuje, zda má žadatel podle zmíněného článku nebo jakéhokoli jiného obecného ustanovení práva Společenství nárok na dávky v nezaměstnanosti, nelze-li přihlížet k době povinné vojenské služby podle ustanovení nařízení o těchto dávkách (zejména článků 67 a 71).
88. Žadatel a portugalská vláda argumentují, že žadatel může odvodit tento nárok z čl. 3 odst. 1 nařízení; německá vláda a Komise s tímto názorem nesouhlasí.
89. Portugalská vláda vychází ve svém názoru z rozhodnutí Soudního dvora ve věci Mora Romero(48) .
90. Ve zmíněné věci Soudní dvůr rozhodl, že čl. 3 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že „pokud právní předpisy členského státu rozšiřují právo na sirotčí dávky nad věkovou hranici 25 let u příjemců dávek, jejichž výchova byla přerušena vojenskou službou, tento stát je povinen započítat vojenskou službu v jiném členském státu jako vojenskou službu podle svých právních předpisů“(49) .
91. Podle mého názoru nelze toto rozhodnutí v projednávaném případě použít. Rozsudek Mora Romero se týkal nároku na sirotčí dávky. Žadateli, španělskému státnímu příslušníkovi, byla tato dávka vyplácena podle německých právních předpisů, které upravovaly vyplácení této dávky do věku 25 let, s prodloužením o dobu odpovídající jakékoli době povinné vojenské služby. Žadatel ukončil povinnou vojenskou službu ve Španělsku před dovršením 25 let. Příslušná německá instituce ukončila vyplácení jeho sirotčích dávek jakmile dovršil 25 let a odmítla prodloužit tuto dobu o dobu odpovídající době jeho vojenské služby.
92. Přestože jak žadatel, tak i dotčené dávky zjevně spadaly do působnosti nařízení, situace ve zmíněném případě byla nicméně v podstatném ohledu odlišná od projednávaného případu: ve věci Mora Romero neexistovalo žádné konkrétní ustanovení nařízení, které by upravovalo spornou otázku. Zejména jediné ustanovení nařízení, které se týkalo sčítání v souvislosti se sirotčími dávkami (článek 79), vyžadovalo pouze, aby při rozhodování o nároku na tuto dávku bylo přihlíženo k dobám pojištění, zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo pobytu získaných zemřelým rodičem v jiném členském státu.
93. Při neexistenci jakéhokoli ustanovení nařízení, které by upravovalo situaci žadatele, kdy byl zjevně znevýhodněn oproti německému státnímu příslušníkovi ve stejné situaci, bylo zjevně vhodné, aby Soudní dvůr použil zásadu rovného zacházení zakotvenou v čl. 3 odst. 1.
94. Toto ustanovení je však formulováno tak, že platí „s výhradou zvláštních ustanovení nařízení“ a, v projednávaném případě, na rozdíl od věci Mora Romero, nařízení obsahuje zvláštní ustanovení, a to články 67 a 71, kterými se má řídit nárok na dávky v nezaměstnanosti nezaměstnané osoby, která získala doby pojištění nebo zaměstnání podle právních předpisů jiného členského státu. Jak argumentuje německá vláda i Komise, tato zvláštní ustanovení nahrazují obecnou zásadu rovnosti zakotvenou v čl. 3 odst. 1.
95. Pokud by tomu bylo jinak, bylo by namístě změnit podrobnou úpravu upravenou čl. 67 odst. 1, a zejména definici „doby zaměstnání“ pro účely této doby.
96. Lze argumentovat, že pokud by žadatel neměl žádný nárok na započtení v souladu s čl. 67 odst. 1, byla by tím prokázána mezera v systému nařízení, která by měla být vyplněna použitím čl. 3 odst. 1.
97. S tímto názorem nesouhlasím. Pokud žadatel nespadá do působnosti čl. 67 odst. 1, je tomu tak proto, že doba jeho povinné vojenské služby nezakládá dobu pojištění nebo zaměstnání získanou zaměstnanou osobou ve smyslu daného ustanovení. Pokud tomu tak je, je to způsobeno tím, že španělské právní předpisy nepovažují povinnou vojenskou službu za takovou dobu pojištění nebo zaměstnání. Je zcela slučitelné se systémem a cíli nařízení, aby doba povinné vojenské služby, která není považována za dobu pojištění nebo zaměstnání nebo dobu odpovídající době pojištění nebo zaměstnání právními předpisy, podle nichž byla získána, nebyla započítána pro účely nároku na dávky v nezaměstnanosti.
98. Tento závěr by se podle mého názoru nezměnil ani při použití jiných obecných zásad rovného zacházení, například zásady upravené v čl. 39 odst. 2 ES, která je uvedena v předkládacím usnesení.
Závěry
99. Odpověď na otázku, zda právními předpisy použitelnými pro osobu, která poté, co byla zaměstnána v členském státu A, vykonávala povinnou vojenskou službu v členském státu B před tím, než se vrátila do členského státu A, kde žádá o dávku v nezaměstnanosti, jsou právní předpisy členského státu A nebo členského státu B, závisí na tom, zda je výklad čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, který Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 11. června 1998, Kuusijärvi (C-275/96), použitelný pro žadatele o dávky v nezaměstnanosti. Pokud se v projednávaném případě použije výklad z rozsudku Kuusijärvi, tato osoba bude podléhat právním předpisům členského státu A, jakožto státu bydliště podle čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71. Pokud se výklad z rozsudku Kuusijärvi nepoužije, bude tato osoba podléhat právním předpisům členského státu B, jakožto státu, jehož právním předpisům podléhala během doby své povinné vojenské služby podle čl. 13 odst. 2 písm. e) nařízení č. 1408/71.
100. Na zbývající otázky položené Bundessozialgericht je třeba odpovědět takto:
„1) Dobu povinné vojenské služby je třeba považovat za ‚zaměstnání‘ ve smyslu čl. 71 odst. 1 věty první nařízení č. 1408/71, pouze pokud je za takovou určena nebo připuštěna právními předpisy, podle nichž byla získána, nebo těmito právními předpisy pokládána a uznána za dobu odpovídající době zaměstnání ve smyslu čl. 1 písm. s) nařízení.
2) Dobu povinné vojenské služby je třeba považovat za ‚dobu […] zaměstnání získanou zaměstnanou osobou‘ ve smyslu čl. 67 odst. 1 nařízení č. 1408/71, pouze pokud (i) je za dobu zaměstnání určena nebo připuštěna španělskými právními předpisy nebo těmito právními předpisy pokládána a uznána za dobu odpovídající době zaměstnání ve smyslu čl. 1 písm. s) nařízení a (ii) pokud žadatel byl pojištěn ve smyslu čl. 1 písm. a) nařízení během své povinné vojenské služby.
3) Článek 67 odst. 1 nařízení č. 1408/71 je použitelný pro žadatele, který spadá do působnosti čl. 71 odst. 1 písm. b) bodu ii) nařízení.
4) Pokud určitá osoba získá dobu pojištění podle právních předpisů členského státu a poté požádá v tomto státu o dávky v nezaměstnanosti, je tato doba pojištění ‚získána naposled‘ ve smyslu čl. 67 odst. 3 nařízení č. 1408/71, i pokud nepředchází bezprostředně žádosti o dávky, za předpokladu, že nebyla mezitím získána jiná doba pojištění.“
PŘÍLOHA
Otázky položené Bundessozialgericht
„1) Podléhá osoba, která požaduje dávky v nezaměstnanosti v rámci německého systému pojistného na státní politiku zaměstnanosti po uplynutí více než dvou měsíců po skončení povinné vojenské služby vykonávané ve Španělsku,
a) na základě čl. 13 odst. 2 písm. e) nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (EHS) č. 2001/83 ze dne 2. června 1983 (Úř. věst. L 230, s. 6), ve znění nařízení Rady (EHS) č. 2195/91 ze dne 25. června 1991 (Úř. věst. L 206, s. 2) – dále jen ‚nařízení č. 1408/71‘ – španělským právním nebo
b) na základě čl. 13 odst. 2 písm. f) nařízení č. 1408/71 německým právním předpisům?
2) Pokud je odpověď na první otázku písm. a) kladná:
a) zakládá povinná vojenská služba vykonávaná ve Španělsku ‚poslední zaměstnání […] na území jiného členského státu‘ ve smyslu čl. 71 odst. 1 nařízení č. 1408/71?
b) Pokud je odpověď na druhou otázku písm. a) kladná:
obsahuje čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) první věta nařízení č. 1408/71 také pravidlo, podle kterého se pro účel dávek v nezaměstnanosti zohlední poslední zaměstnání vykonávané na území jiného členského státu, jako kdyby toto místo zaměstnání bylo ve státě, v němž má dotyčná osoba bydliště, aniž by bylo nutné ověřit, zda jsou splněny podmínky článku 67 téhož nařízení?
c) Pokud je odpověď na druhou otázku písm. b) záporná:
za jakých podmínek je doba výkonu povinné vojenské služby, která nezakládá podle vnitrostátních právních předpisů (španělských) ani dobu pojištění v rámci systému pojistného na státní politiku zaměstnanosti, ani dobu jí postavenou naroveň, pokládána na základě čl. 67 odst. 1 nařízení č. 1408/71 za dobu zaměstnání získanou jako osobou zaměstnanou podle právních předpisů jiného členského státu?
3) Pokud je odpověď na první otázku písm. b) kladná:
a) získala osoba, která ukončila svou poslední dobu pojištění v Německu více než před jedním rokem a která následně vykonávala devítiměsíční povinnou vojenskou službu ve Španělsku, doby pojištění ve smyslu čl. 67 odst. 3 nařízení č. 1408/71 ‚naposledy‘ podle německých právních předpisů?
b) Pokud je odpověď na otázku 3 písm. a) kladná:
za jakých podmínek je doba výkonu povinné vojenské služby, která nezakládá podle vnitrostátních (španělských) právních předpisů ani dobu pojištění v rámci systému pojistného na státní politiku zaměstnanosti, ani dobu jí postavenou naroveň, pokládána na základě čl. 67 odst. 1 nařízení č. 1408/71 za dobu zaměstnání získanou jako osobou zaměstnanou podle právních předpisů jiného členského státu? (Tato otázka odpovídá druhé otázce písm. c))
c) Pokud se čl. 67 odst. 1 nařízení č. 1408/71 neuplatní na žadatele (třetí otázka písm. a) a písm. b)):
aa) zakládá povinná vojenská služba vykonávaná ve Španělsku ‚poslední zaměstnání […] na území jiného členského státu‘ ve smyslu čl. 71 odst. 1 nařízení č. 1408/71? (Tato otázka odpovídá druhé otázce písm. a))
bb) Pokud je odpověď na třetí otázku písm. c) bod aa) kladná:
obsahuje čl. 71 odst. 1 písm. b) bod ii) první věta nařízení č. 1408/71 také pravidlo, podle kterého se pro účel poskytnutí dávek v nezaměstnanosti zohlední poslední zaměstnání vykonávané na území jiného členského státu, jako kdyby toto místo zaměstnání bylo (získáno) ve státě, v němž má osoba bydliště, aniž by bylo nutno ověřit, zda jsou splněny podmínky článku 67 nařízení č. 1408/71? (Tato otázka odpovídá druhé otázce písm. b))
4) Pokud ani podle článku 71, ani na základě článku 67 nařízení č. 1408/71 nemá být zohledněna doba španělské povinné vojenské služby pro účel nároků žadatele na dávky v rámci německého systému pojistného na státní politiku zaměstnanosti, vyplývá odpovídající nárok ze zásady rovnosti zacházení uvedené v článku 3 nařízení č. 1408/71 nebo z jiných obecných ustanovení práva Společenství?“
(1) .
(2)
–	Nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství. Text nařízení včetně pozdějších změn provedených do konce roku 1995 je možno nalézt v části I přílohy A nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996, kterým se mění a aktualizuje nařízení (EHS) č. 1408/71, Úř. věst. 1997 L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/01, s. 35.
(3)
–	Nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, které stanoví postup pro provedení nařízení (EHS) č. 1408/71.
Znění nařízení ke konci roku 1995 je možno nalézt v části II přílohy A nařízení Rady (ES) č. 118/97, uvedeného výše v poznámce 2.
(4)
–	Nařízení Rady (EHS) č. 2195/91 ze dne 25. června 1991, kterým se mění nařízení (EHS) č. 1408/71 a nařízení (EHS) č. 574/72, Úř. věst. 1991 L 206, s. 2.
(5)
–	Viz například rozsudek ze dne 11. června 1998, Kuusijärvi (C-275/96, Recueil, s. I-3419, bod 28).
(6)
–	Uvedený výše v poznámce 5, bod 33.
(7)
–	Výše uvedený rozsudek, bod 34.
(8)
–	Viz výše uvedený rozsudek, body 35 a 39 až 50, zejména body 39 a 40.
(9)
–	Výše uvedený rozsudek, bod 29.
(10)
–	K dalšímu rozboru článku 67, viz body 54 až 82 níže.
(11)
–	Viz například rozsudky ze dne 7. března 1985, Cochet (145/84, Recueil, s. 801, bod 11), a ze dne 29. června 1995, Van Gestel (C-454/93, Recueil, s. I-1707, body 13 a 14).
(12)
–	Uvedeno výše v poznámce 4.
(13)
–	Viz rozsudky ze dne 12. ledna 1983, Coppola (150/82, Recueil, s. 43), a ze dne 12. června 1986, Ten Holder (302/84, Recueil, s. 1821).
(14)
–	Viz například rozsudky Cochet, uvedený výše v poznámce 11, body 14 a 15; ze dne 13. března 1997, Huijbrechts (C-131/95, Recueil, s. I-1409, bod 26), a naposledy ze dne 6. listopadu 2003, Komise v. Nizozemsko (C-311/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 32).
(15)
–	Viz například rozsudek ze dne 12. června 1986, Miethe (1/85, Recueil, s. 1837, bod 16).
(16)
–	Rozsudek ze dne 17. února 1977, Di Paolo (76/76, Recueil, s. 315, bod 11).
(17)
–	Viz bod 30 výše.
(18)
–	Viz například rozsudky Miethe, uvedený výše v poznámce 15, bod 9, a Van Gestel, uvedený výše v poznámce 11, bod 23.
(19)
–	Body 55 až 61.
(20)
–	Rozsudek ze dne 1. prosince 1977 (66/77, Recueil, s. 2311, bod 19).
(21)
–	Viz rozsudek ze dne 13. listopadu 1997 (C-248/96, Recueil, s. I-6407, bod 31).
(22)
–	Rozsudek Grahame a Hollanders uvedený výše, bod 26.
(23)
–	Uvedený výše v poznámce 21, bod 31.
(24)
–	Viz body 69 a 70.
(25)
–	Uvedené výše v poznámce 3.
(26)
–	Viz judikaturu uvedenou výše v poznámce 11.
(27)
–	Viz rozsudek Di Paolo, citovaný v poznámce 16, body 17 až 22; viz také stanovisko generálního advokáta Manciniho zde dne 21. května 1985 ve věci Pinna (rozsudek ze dne 15. ledna 1986, 41/84, Recueil, s. 1, bod 9).
(28)
–	Toto ustanovení je dále rozebráno níže, viz body 74 až 82.
(29)
–	Členské státy, jejichž právní předpisy podmiňují tento nárok získáním doby zaměstnání, namísto doby pojištění, spadají pod paralelní ustanovení článku 67 odst. 2.
(30)
–	Viz bod 37.
(31)
–	Rozsudek ze dne 12. května 1989 (388/87, Recueil, s. 1203, bod 18).
(32)
–	Uvedený výše v bodu 32.
(33)
–	Viz body 74 až 82.
(34)
–	Uvedený výše v poznámce 31, bod 21.
(35)
–	Tato podmínka neplatí pro doby pojištění: viz rozsudek ze dne 15. března 1978, Frangiamore (126/77, Recueil, s. 725).
(36)
–	Uvedené výše v poznámce 3; relevantní ustanovení článku 80 jsou shrnuta výše v bodu 4.
(37)
–	Rozsudek ze dne 8. července 1992, Knoch (C-102/91, Recueil, s. I-4341, bod 54).
(38)
–	Rozsudek Knoch, uvedený výše v poznámce 37, bod 53.
(39)
–	Rozsudek ze dne 30. března 2000, Banks a další (C-178/97, Recueil, s. I-2005, bod 43).
(40)
–	Viz výše body 33 a 37.
(41)
–	Rozsudek ze dne 8. dubna 1992, Gray (C-62/91, Recueil, s. I-2737, bod 12).
(42)
–	Viz stanovisko generálního advokáta Tesaura, bod 5, ve věci Gray, uvedené v poznámce 41.
(43)
–	Například, „senest“ (dánská verze), „laatstelijk“ (nizozemská verze), „viimeksi“ (finská verze), „da ultimo“ (italská verze), „en ultimo lugar“ (španělská verze) a „senast“ (švédská verze).
(44)
–	Viz bod 66.
(45)
–	Domnívám se, že můj závěr a předchozí analýza nejsou dotčeny usnesením Soudního dvora ze dne 4. března 2002, Verwayen-Boelen (C-175/00, Recueil, s. I-2141). Ačkoli se zdá, že zmíněné usnesení vychází z předpokladu, že doba strávená žadatelem v Nizozemsku od roku 1987 do roku 1995, kde byl příjemcem dávek, avšak nezískal dobu pojištění nebo zaměstnání, vylučuje, aby jeho předchozí doba zaměstnání v Belgii od roku 1977 do roku 1986 byla „získána naposledy“ v Belgii ve smyslu čl. 67 odst. 3 při podání žádosti o dávky v nezaměstnanosti v roce 1997 v Belgii, Soudní dvůr tuto otázku výslovně neřešil.
(46)
–	Uvedený výše v poznámce 5.
(47)
– K posledně jmenovanému bodu nebyla položena žádná otázka.
(48)
–	Rozsudek ze dne 25. června 1997 (C-131/96, Recueil, s. I-3659).
(49)
–	Viz bod 36 rozsudku.