62018CJ0228_RES
Věc C‑228/18
Gazdasági Versenyhivatal
v.
Budapest Bank Nyrt. a další
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Kúria (Nejvyšší soud, Maďarsko)]
Rozsudek Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 2. dubna 2020
„Řízení o předběžné otázce – Hospodářská soutěž – Kartelové dohody – Článek 101 odst. 1 SFEU – Karetní platební systémy – Mezibankovní dohoda stanovující výši mezibankovních poplatků – Dohoda omezující hospodářskou soutěž z hlediska účelu i z hlediska důsledku – Pojem ‚omezení hospodářské soutěže z hlediska účelu‘ “
Předběžné otázky – Pravomoc Soudního dvora – Meze – Obecné či hypotetické otázky – Ověření vlastní pravomoci Soudním dvorem
(Článek 101 odst. 1 a článek 267 SFEU)
(viz body 29–31)
Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria pro posouzení – Protisoutěžní předmět – Dostatečné zjištění – Zkoumání důsledků – Přípustnost
(Článek 101 odst. 1 SFEU)
(viz body 39–44)
Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Kritéria pro posouzení – Rozlišování mezi omezením z hlediska účelu a omezením z hlediska důsledku – Omezení z hlediska účelu – Dostatečný stupeň škodlivosti – Posouzení
(Článek 101 odst. 1 SFEU)
(viz body 59, 69, 75, 78, 79, 82 a 83)
Kartelové dohody – Narušení hospodářské soutěže – Mezibankovní dohoda sjednocující výši mezibankovních poplatků za karetní platební transakce – Protisoutěžní předmět – Kritéria pro posouzení – Individuální a konkrétní přezkum obsahu i cíle dohod a hospodářského i právního kontextu vnitrostátním soudem
(Článek 101 odst. 1 SFEU)
(viz body 60–65 a 69–86)
Kartelové dohody – Zákaz – Porušení – Stanovení cen – Pojem – Mezibankovní dohoda sjednocující výši mezibankovních poplatků za karetní platební transakce – Sledování více cílů – Dopad
(Článek 101 odst. 1 SFEU)
(viz body 69–86)
Shrnutí
V rozsudku Budapest Bank a další (C‑228/18), vydaném dne 2. dubna 2020, Soudní dvůr upřesnil kritéria použitelná pro určení, zda dohody uzavřené mezi finančními institucemi ohledně poplatků za karetní platební transakce představují jednání nebo dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže a které jsou zakázané článkem 101 SFEU.
Kúria (Nejvyšší soud, Maďarsko) předložil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v rámci sporu mezi Gazdasági Versenyhivatal (orgán pro hospodářskou soutěž, Maďarsko) a dvěma poskytovateli karetních platebních služeb, společnostmi Visa a MasterCard, jakož i šesti úvěrovými institucemi ve věci rozhodnutí přijatého v roce 2009 uvedeným orgánem pro hospodářskou soutěž. Daným rozhodnutím orgán konstatoval zejména existenci protisoutěžní dohody týkající se tzv. „mezibankovních poplatků“, a v důsledku toho uložil sedmi z finančních institucí, které byly účastnicemi dohody, jakož i společnostem Visa a MasterCard pokuty v různé výši.
Podle informací uvedených vnitrostátním soudem jsou mezibankovní poplatky částky, které mají platit finanční instituce poskytující hospodářským subjektům platební terminály (dále jen „zúčtovací banky“) finančním institucím vydávajícím platební karty (dále jen „vydávající banky“) jakožto členové platebního systému provozovaného společnostmi Visa nebo MasterCard, pokud se uskuteční platba kartou. V dubnu 1996 se sedm finančních institucí představujících převážnou část relevantních vnitrostátních trhů dohodlo na určení minimální výše poplatku za služby pro každou z kategorií hospodářských subjektů, které ho měly hradit. V říjnu 1996 byla uzavřena druhá dohoda (dále jen „dohoda CMI“), sjednaná na účet společností Visa a MasterCard, jejímž cílem bylo sjednotit výši mezibankovních poplatků v rámci obou předmětných platebních systémů. Po přezkumu dohody CMI orgán pro hospodářskou soutěž konstatoval pro období od přistoupení Maďarska k Evropské unii porušení článku 101 SFEU všemi finančních institucemi, které postupně k dohodě CMI přistoupily, jakož i společnostmi Visa a MasterCard. Podle něj stanovení jednotné výše a struktury mezibankovního poplatku a v případě společností Visa a MasterCard stanovení rámce pro takto určený poplatek v jejich interních nařízeních představovalo dohodu spadající pod zákaz uvedený v článku 101 SFEU, jelikož nejenže jejím účelem bylo omezení hospodářské soutěže, ale navíc měla omezující účinek na hospodářskou soutěž.
Soudní dvůr nejprve rozhodl, že čl. 101 odst. 1 SFEU nebrání tomu, aby bylo na určité protisoutěžní jednání nahlíženo tak, že jeho účelem i jeho důsledkem je omezení hospodářské soutěže ve smyslu uvedeného ustanovení. Soudní dvůr, který byl vyzván, aby upřesnil vztah mezi těmito dvěma kategoriemi omezení hospodářské soutěže, připomněl, že koordinace mezi podniky zahrnuje omezení hospodářské soutěže „z hlediska účelu“, pokud sama o sobě vykazuje dostatečný stupeň škodlivosti, aniž je třeba zkoumat její důsledky pro hospodářskou soutěž. Má-li se však za to, pokud jde o jedno určité jednání, že jeho účelem i důsledkem je omezení hospodářské soutěže, je na příslušném orgánu nebo soudu podložit svá zjištění za tímto účelem nezbytnými důkazy a dále upřesnit, v jakém rozsahu se uvedené důkazy vztahují k jednomu, či druhému takto konstatovanému druhu omezení.
Soudní dvůr se následně zabýval otázkou možné kvalifikace dotčené dohody s ohledem na čl. 101 odst. 1 SFEU, přičemž ale připomněl, že konečné posouzení tohoto aspektu přísluší vnitrostátnímu soudu.
Soudní dvůr nejprve s ohledem na obsah dohody CMI uvedl, že tato sjednotila výši mezibankovních poplatků hrazených zúčtovacími bankami vydávajícím bankám za karetní platební transakce v rámci některého z platebních systémů, čímž ovlivnila prvek hospodářské soutěže mezi oběma posuzovanými platebními systémy i mezi zúčtovacími bankami. Soudní dvůr přitom podotkl, že ačkoli dotčená dohoda poplatky za služby přímo neurčila, omezení „z hlediska účelu“ by nicméně mohlo být připuštěno, pokud by taková dohoda měla být považována za nepřímé určení cen ve smyslu čl. 101 odst. 1 písm. a) SFEU nebo jednání rovnocenné škodlivosti pro hospodářskou soutěž na vnitřním trhu.
Soudní dvůr však konstatoval, že škodlivost vyžadovaná pro kvalifikování omezení jako omezení „z hlediska účelu“ z poznatků předložených Soudnímu dvoru ohledně znění dohody nutně nevyplývala, a následně zkoumal poznatky, které měl k dispozici ohledně cílů sledovaných dohodou CMI. S ohledem na tyto skutečnosti měl Soudní dvůr za to, že nelze vyloučit, že cíl sledovaný dohodou CMI nespočíval ve stanovení minimální výše poplatků, ale v zavedení určité rovnováhy mezi „vydavatelskými “ a „zúčtovacími činnostmi“ v rámci každého karetního platebního systému dotčeného v projednávaném případě. V tomto ohledu Soudní dvůr považoval za relevantní okolnost, že účastnicemi dohody byly vydávající i zúčtovací banky. Pokud by přitom z ověření, která má v tomto ohledu provést vnitrostátní soud, vyplynulo, že důsledkem dohody CMI bylo prostřednictvím neutralizace hospodářské soutěže mezi oběma dotčenými karetními platebními systémy ohledně mezibankovních poplatků posílení hospodářské soutěže, pokud jde o ostatní charakteristiky těchto systémů, znamenalo by to podle Soudního dvora nutnost provést posouzení hospodářské soutěže, která by na dotčeném trhu existovala, kdyby dohoda CMI nebyla uzavřena, a tudíž analyzovat důsledky této dohody.
Soudní dvůr měl v důsledku toho za to, že mu nebyly předloženy dostatečné poznatky k tomu, aby mohl určit, zda neutralizace hospodářské soutěže ohledně mezibankovních poplatků sama o sobě odhalovala stupeň škodlivosti dohody CMI dostatečný k tomu, aby nevyžadoval přezkum jejích důsledků na hospodářskou soutěž mezi oběma karetními platebními systémy kartou i na hospodářskou soutěž na zúčtovacím trhu. Soudní dvůr zdůraznil, že omezení tlaku na zvyšování mezibankovních poplatků dohodou CMI, který by nastal v případě neexistence dohody, bylo nicméně relevantní pro účely přezkumu existence omezení vyplývajícího z dohody.
Soudní dvůr tedy rozhodl, že čl. 101 odst. 1 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že mezibankovní dohoda, která stanoví jednotnou výši mezibankovního poplatku plynoucího v případě platby kartou bankám vydávajícím takové karty, nemůže být kvalifikována jako dohoda, jejímž „účelem“ je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže ve smyslu tohoto ustanovení, ledaže by dotčená dohoda s ohledem na své podmínky, cíle a kontext mohla být považována za vykazující stupeň škodlivosti pro hospodářskou soutěž dostatečný k tomu, aby mohla být takto kvalifikována, což musí ověřit předkládající soud.