62024CJ0413
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
22. ledna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EHS) č. 4055/86 – Uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi – Článek 56 SFEU – Článek 191 Dohody o obchodu a spolupráci mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii na jedné straně a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska na straně druhé – Volný pohyb služeb – Omezení – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví placení poplatku za povinné používání služeb systému podpory v námořní dopravě v závislosti na délce dotčeného plavidla (‚Verkeersbegeleidingssysteem (VBS)‘) – Právní úprava, která se vztahuje na námořní dopravu do přístavů Vlaams Gewest [Vlámský region (Belgie)] začleněných do tohoto systému podpory a z přístavu v jiném členském státě než Belgickém království, avšak nevztahuje se na dopravu mezi těmito vlámskými přístavy – Dohoda o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii“
Ve věci C‑413/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Obchodní soud v Gentu, oddělení Oostende, Belgie) ze dne 6. června 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 13. června 2024, v řízeních
Vlaams Gewest
proti
P&O North Sea Ferries Limited,
P&O Ferries Limited,
za účasti:
P&O North Sea Ferries Limited,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení: K. Jürimäe, předsedkyně senátu, K. Lenaerts, předseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce druhého senátu, F. Schalin (zpravodaj), M. Gavalec a Z. Csehi, soudci,
generální advokát: A. Biondi,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Vlaams Gewest: J. Joos a J. Stuyck, advocaten,
–
za P&O North Sea Ferries Limited a P&O Ferries Limited: A. Vroninks, advocate,
–
za belgickou vládu: C. Jacob, S. Baeyens a C. Pochet, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: A. Bouquet a J. L. Buendía Sierra, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. června 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 ze dne 22. prosince 1986 o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi (Úř. věst. 1986, L 378, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 174), článku 56 SFEU a článku 191 Dohody o obchodu a spolupráci mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii na jedné straně a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska na straně druhé (Úř. věst. 2021, L 149, s. 10, dále jen „dohoda o obchodu a spolupráci“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci dvou sporů, v nichž stojí na jedné straně Vlaams Gewest (Vlámský region, Belgie) a na straně druhé společnosti P&O North Sea Ferries Limited a P&O Ferries Limited (dále jen společně „společnosti P&O“) ve věci zaplacení faktur z titulu poplatku, který musí platit lodě plující do přístavů Vlámského regionu, jež jsou začleněny do systému podpory v námořní dopravě (dále jen „vlámské přístavy“) a připlouvají z přístavu nacházejícího se v jiném členském státě než Belgickém království, za povinné používání služeb tohoto systému podpory.
Právní rámec
Mezinárodní právo
Dohoda o vystoupení
3
Články 126 a 127 Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii (Úř. věst. 2020, L 29, s. 7, dále jen „dohoda o vystoupení“) stanoví:
„Článek 126
Přechodné období
Stanoví se přechodné období nebo období provádění, které začíná dnem vstupu této dohody v platnost a končí dnem 31. prosince 2020. [(dále jen ‚přechodné období‘)].
Článek 127
Rozsah působnosti přechodného období
1. Není-li v této dohodě stanoveno jinak, v přechodném období se na Spojené království a ve Spojeném království použije právo Unie.
[…]“
Dohoda o obchodu a spolupráci
4
Článek 4 dohody o obchodu a spolupráci, nadepsaný „Mezinárodní právo veřejné“, stanoví:
„1.   Ustanovení této dohody a jakýchkoli doplňujících dohod se vykládají v dobré víře v souladu s jejich obvyklým významem v kontextu jejich záměru a účelu a s ohledem na předmět a účel dohody podle obvyklých pravidel výkladu mezinárodního práva veřejného, včetně pravidel kodifikovaných Vídeňskou úmluvou o smluvním právu [ze dne 23. května 1969 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 1155, s. 331)].
2.   V zájmu větší jistoty je třeba uvést, že tato dohoda ani žádná doplňující dohoda nestanoví povinnost vykládat ustanovení těchto dohod v souladu s vnitrostátním právem jedné ze stran.
3.   V zájmu větší jistoty je třeba uvést, že výklad této dohody nebo jakékoli doplňující dohody podaný soudy kterékoli ze stran není pro soudy druhé strany závazný.“
5
Článek 5 dohody o obchodu a spolupráci, nadepsaný „Soukromá práva“, stanoví:
„1.   Aniž je dotčen článek SSC.67 Protokolu o koordinaci sociálního zabezpečení [k této dohodě] a ve vztahu k [Evropské u]nii s výjimkou části třetí této dohody, nesmí být žádné ustanovení této dohody ani žádné doplňující dohody vykládáno tak, že uděluje práva nebo ukládá povinnosti jiným osobám než těm, které byly vytvořeny mezi stranami podle mezinárodního práva veřejného, ani tak, že umožňuje, aby tato dohoda nebo jakákoli doplňující dohoda byla přímo uplatňována ve vnitrostátních právních systémech stran.
2.   Strany nesmí ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovit právo na soudní ochranu proti druhé straně na základě důvodu, že druhá strana jednala v rozporu s touto dohodou nebo jakoukoli doplňující dohodou.“
6
Článek 191 dohody o obchodu a spolupráci, nadepsaný „Povinnosti“, stanoví:
„1.   Aniž jsou dotčena nesouladná opatření nebo jiná opatření uvedená v článcích 133 a 139, každá ze stran bude uplatňovat zásadu neomezeného přístupu na mezinárodní námořní trhy a k mezinárodním námořním obchodům na komerčním a nediskriminačním základě […]
[…]“
Unijní právo
7
Článek 1 nařízení 4055/86 stanoví:
„1.   Volný pohyb služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi se vztahuje na státní příslušníky členských států, kteří jsou usazeni v jiném členském státě[,] než je stát osoby, pro kterou je služba určena.
2.   Toto nařízení se vztahuje rovněž na státní příslušníky členských států usazené mimo Společenství a na společnosti námořní dopravy usazené mimo Společenství kontrolované státními příslušníky členského státu, pokud jsou jejich plavidla zapsána v daném členském státě v souladu s jeho právními předpisy.
3.   Na záležitosti upravované tímto nařízením se použijí články 55 až 58 a 62 Smlouvy.
4.   Pro účely tohoto nařízení se „službami námořní dopravy mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi“, pokud jsou obvykle prováděny za úplatu, rozumějí:
a)
služby námořní přepravy uvnitř Společenství:
přeprava osob nebo zboží po moři mezi kterýmkoliv přístavem členského státu a kterýmkoli přístavem nebo platformou mimo pobřeží jiného členského státu;
b)
doprava s třetími zeměmi:
přeprava cestujících nebo zboží po moři mezi přístavy členského státu a přístavy nebo platformami mimo pobřeží třetí země.“
8
Článek 8 tohoto nařízení stanoví:
„Aniž jsou dotčena ustanovení Smlouvy o právu usazování, může osoba poskytující služby v námořní dopravě dočasně provozovat svou činnost v členském státě, kde je služba poskytována, za stejných podmínek, jaké platí pro státní příslušníky tohoto státu.“
Belgické právo
9
Článek 37 decreet betreffende de begeleiding van de Scheepvaart op de maritieme toegangswegen en de organisatie van het Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum [nařízení o podpoře lodní dopravy na námořních přístupových cestách a organizaci „Maritiem Reddings- en Coördinatiecentrum“ (Námořní záchranné a koordinační centrum)] ze dne 16. června 2006 (Belgisch Staatsblad, 26. října 2006, s. 57703) ve znění použitelném na spory v původním řízení (dále jen „nařízení ze dne 16. června 2006“), stanoví:
„Článek 37
§1 Za používání služeb [verkeersbegeleidingssysteem (systému podpory v námořní dopravě, dále jen ‚VBS‘)] plavidly směřujícími do přístavu, na vodní cestu, kotviště nebo vývaziště nacházející se v zóně VBS nebo v oblasti spravované správou vodních cest nebo správou přístavů v Belgii, se platí poplatek VBS.
[…]“
10
Článek 37a nařízení ze dne 16. června 2006 stanoví:
„§1   „Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1.
kompenzací za VBS: poplatek [za] VBS, uvedený v článku 37;
2.
oblastí zpoplatnění: oblast, v níž je zajišťována podpora dopravy;
[…]
§ 2.   Kompenzace za VBS se platí za každé plavidlo připlouvající z moře, jehož cílovou destinací je vlámský přístav začleněný do [VBS]; je považována za kompenzaci za vplutí a vyplutí plavidel.
V případě, že plavidlo vpluje do oblasti zpoplatnění více než jednou během kalendářního dne, hradí se uvedená kompenzace jen jednou.
Kompenzace za VBS se nehradí v případě plavby mezi vlámskými přístavy. […]
§ 3.   Kompenzaci za VBS nehradí následující kategorie plavidel:
1.
plavidla vnitrozemské plavby
2.
lodě s délkou do 41 [metrů];
[…]“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
11
Nařízení ze dne 16. června 2006 stanoví řadu pravidel platných pro námořní dopravu do vlámských přístavů. Článek 37 tohoto nařízení ukládá povinnost úhrady poplatku za povinné používání služeb VBS dotčenými plavidly. Tento poplatek se platí za všechna plavidla o minimální délce 41 metrů, která plují do přístavu nacházejícího se v operačním sektoru tohoto systému podpory. Pokud dotčená plavidla vplouvají do vlámských přístavů vícekrát za kalendářní den, ukládá se jim uvedený poplatek pouze jednou. Tato plavidla však poplatek neplatí, pokud plují pouze mezi vlámskými přístavy.
12
VBS zahrnuje zejména radarové sledování, telekomunikaci, pokročilý systém zpracování dat a systém automatické identifikace. Cílem všech těchto služeb je v podstatě poskytnout velení dotčených plavidel veškeré potřebné poradenství a úplné informace o překážkách pro plavbu, aby tato plavidla mohla bezpečně a bez překážek vplout do dotyčného přístavu nebo jej opustit.
13
P&O North Sea Ferries je podle žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce společností založenou podle anglického práva, která působí v Belgii v oblasti osobní a nákladní námořní dopravy mezi Spojeným královstvím a kontinentální Evropou. Zajišťuje zejména spojení mezi přístavem Zeebrugge (Belgie) a Spojeným královstvím.
14
Od roku 1996 zasílá Vlámský region společnostem P&O faktury na zaplacení poplatku za povinné používání služeb VBS. Společnosti P&O opakovaně odmítaly platit tyto faktury v případě námořní dopravy do přístavu Zeebrugge nebo z něj.
15
Vlámský region podal žalobu k Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Obchodní soud v Gentu, oddělení Ostende, Belgie), který je předkládajícím soudem, jíž se domáhal toho, aby byla společnostem P&O uložena povinnost zaplatit uvedené faktury, které nebyly uhrazeny od 30. dubna 1996, případně navýšené o zákonné úroky. Celková pohledávka Vlámského regionu činí více než 13 milionů eur.
16
Společnosti P&O v podstatě tvrdí, že poplatek, který musí hradit na základě nařízení ze dne 16. června 2006 za povinné používání služeb VBS je s ohledem na článek 56 SFEU a článek 1 nařízení č. 4055/86 v rozporu s volným pohybem dopravních služeb, pokud jde o námořní dopravu do přístavu Zeebrugge nebo z něj. Osvobození plavidel zajišťujících spojení mezi vlámskými přístavy od tohoto poplatku představuje podle jejich názoru zakázanou diskriminaci. Uvedený poplatek nebyl navíc koncipován tak, aby zohledňoval skutečné využívání služeb VBS. Nakonec společnosti P&O uvádí, že se této základní svobody mohou dovolávat na základě článku 191 dohody o obchodu a spolupráci i po skončení přechodného období, během něhož bylo použitelné unijní právo, tedy od 1. ledna 2021.
17
Vlámský region tvrdí, že unijní právo připouští odůvodněná omezení volného pohybu služeb, jak rozhodl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 13. června 2002, Sea-Land Service a Nedlloyd Lijnen (C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364). Uvádí také, že osvobození dopravy mezi vlámskými přístavy od tohoto poplatku má za cíl zabránit tomu, aby byl tento poplatek placen vícekrát v případech, kdy plavidlo nejprve přepluje moře do vlámského přístavu a poté z tohoto prvního přístavu pluje do dalšího vlámského přístavu. Podle jeho tvrzení je cílem VBS v podstatě zajistit bezpečnost a plynulost námořní plavby na přístupových cestách do vlámských námořních přístavů a z nich.
18
Za těchto podmínek se Ondernemingsrechtbank Gent, afdeling Oostende (Obchodní soud v Gentu, oddělení Ostende) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Představuje právní úprava služeb poskytovaných v rámci systému podpory v námořní dopravě a s ní spojený paušální poplatek v závislosti na délce plavidla, který se vztahuje na námořní dopravu do vlámského přístavu, která započala v přístavu jiného členského státu [než Belgické království], nikoli však na dopravu mezi vlámskými přístavy, neboť ta je od poplatku osvobozena, omezení volného pohybu služeb ve smyslu nařízení [č. 4055/86] ve spojení s článkem 56 SFEU?
2)
Je uložení jednotného poplatku za služby poskytované v rámci [VBS], který vychází výlučně z délky plavidla, pro vplutí do přístavů, které se podstatně liší, v rozporu s volným pohybem služeb podle článku 56 SFEU a nařízením [č. 4055/86] z toho důvodu, že nejsou zohledněny další důležité faktory specifické pro plavební trasu do přístavu, jako je vzdálenost, kterou plavidlo urazí v oblasti systému podpory v námořní dopravě, vzdálenost mezi volným mořem a přístavem, jakož i složitost a specifika přístavu?
3)
Musí být článek 191 [dohody o obchodu a spolupráci] vykládán v tom smyslu, že poskytovatelé služeb usazení ve Spojeném království se mohou dovolávat unijního práva i po vystoupení Spojeného království […] z [Unie], takže na první a druhou otázku je třeba odpovědět stejně jak před vystoupením [z] [Unie], tak po něm?“
K předběžným otázkám
K první a druhé otázce
19
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být článek 1 nařízení č. 4055/86 ve spojení s článkem 56 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že u námořní dopravy do určených přístavů členského státu a z přístavů v jiných členských státech se za povinné používání služeb systému podpory v námořní dopravě platí poplatek, který se vypočítává pouze na základě délky plavidla bez zohlednění jakéhokoli jiného faktoru a od něhož je osvobozena námořní doprava mezi těmito určenými přístavy.
20
Úvodem je třeba připomenout, že nařízení č. 4055/86 přijaté na základě čl. 84 odst. 2 Smlouvy o EHS (nyní článek 100 SFEU) stanovilo v oblasti námořní dopravy prováděcí opatření k zásadě volného pohybu služeb zakotvené v článku 59 Smlouvy o EHS (nyní článek 56 SFEU). Soudní dvůr rozhodl, že čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení definuje osoby, které mají prospěch z volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy, jakož i mezi členskými státy a třetími zeměmi, formulací, která se v podstatě shoduje s formulací článku 59 Smlouvy o EHS (rozsudek ze dne 13. června 2002, Sea-Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 30).
21
Kromě toho vyplývá zejména z čl. 1 odst. 3 a článku 8 uvedeného nařízení, že na jeho základě se na oblast, kterou upravuje, vztahují veškerá pravidla Smlouvy, jež se týkají volného pohybu služeb (rozsudek ze dne 13. června 2002, Sea-Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 31).
22
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury vyžaduje článek 56 SFEU nejen odstranění jakékoli diskriminace poskytovatele služeb z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoli omezení, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na tuzemské poskytovatele, tak na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit nebo jinak ztížit činnosti poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (rozsudky ze dne 25. července 1991, SägerC‑76/90, EU:C:1991:331, bod 12, a ze dne 5. června 1997, SETTG, C‑398/95, EU:C:1997:282, bod 16).
23
Soudní dvůr rozhodl, že členskému státu je na základě čl. 1 odst. 1 nařízení č. 4055/86 zakázáno uplatňovat za stejné lodivodské služby různé sazby poplatků podle toho, zda podnik, i když pochází z tohoto státu, který poskytuje služby námořní dopravy mezi uvedeným státem a jiným členským státem, provozuje plavidlo, které je či není oprávněno k námořní kabotáži, která je vyhrazena lodím plujícím pod vlajkou téhož státu (rozsudek ze dne 17. května 1994, Corsica Ferries, C‑18/93, EU:C:1994:195, bod 35).
24
V projednávané věci ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že na základě právní úpravy dotčené v původním řízení se poplatek za povinné používání služeb VBS ukládá plavidlům o minimální délce 41 metrů, která připlouvají z jiného členského státu než z Belgického království, zatímco plavidla plující mezi vlámskými přístavy jsou od tohoto poplatku osvobozena. Služby VBS jsou tedy poskytovány bezplatně všem plavidlům uskutečňujícím vnitrostátní plavbu mezi vlámskými přístavy, zatímco plavidla určité délky, která plují mezi přístavem nacházejícím se v jiném členském státě než Belgickém království a vlámským přístavem, za tyto služby platí poplatek.
25
Taková vnitrostátní právní úprava tedy tím, že tento poplatek ukládá pouze plavidlům určité délky, která plují mezi přístavem nacházejícím se v jiném členském státě, než je Belgické království, a vlámským přístavem, zavádí rozdílné zacházení v závislosti na tom, zda se jedná o vnitrostátní plavbu daného plavidla, či nikoli. Uplatňuje proto na dopravní služby mezi vlámským přístavem a přístavem nacházejícím se v jiném členském státě než Belgické království méně příznivý režim, než je režim uplatňovaný na dopravní služby poskytované mezi vlámskými přístavy.
26
V této souvislosti je třeba upřesnit, že i kdyby doprava na uvedených vnitrostátních námořních trasách zahrnovala pouze omezený počet plavidel, jak tvrdí Vlámský region, nemělo by to vliv na použitelnost článku 56 SFEU. Podmínění použitelnosti článku 56 SFEU množstevním kritériem by totiž ohrozilo jednotné uplatňování tohoto článku v rámci Unie, takže takové kritérium nelze přijmout (rozsudek ze dne 3. prosince 2020, BONVER WIN, C‑311/19, EU:C:2020:981, bod 29).
27
Je proto třeba konstatovat, že taková právní úprava členského státu, jako je právní úprava popsaná v bodě 24 tohoto rozsudku, může ztížit poskytování služeb poskytovatelem usazeným v jiném členském státě nebo jej učinit méně atraktivním. Tato právní úprava tedy představuje omezení volného pohybu služeb (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. června 2002, Sea-Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 38, jakož i citovaná judikatura).
28
Volný pohyb služeb, jakožto základní zásada Smlouvy, může být přitom omezen pouze právní úpravou odůvodněnou naléhavými důvody obecného zájmu, která se vztahuje na všechny osoby nebo podniky vykonávající činnost na území hostitelského členského státu. Aby byla dotčená vnitrostátní právní úprava odůvodněná, musí být navíc způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nesmí překračovat meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (rozsudek ze dne 13. června 2002, Sea-Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 39).
29
V projednávané věci Vlámský region tvrdí, že cílem VBS, jehož používání je povinné a podléhá zaplacení poplatku dotčeného v původním řízení je v podstatě zajištění bezpečnosti a plynulosti námořní plavby na přístupových cestách do vlámských námořních přístavů a z nich.
30
V tomto ohledu je třeba nejprve připomenout, že Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že cíl zajistit bezpečnost v přístavních vodách představuje naléhavý důvod obecného zájmu (rozsudky ze dne 13. června 2002, Sea-Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, body 41 a 42, jakož i ze dne 17. března 2011, Naftiliaki Etaireia Thasou a Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 a C‑129/10, EU:C:2011:163, bod 45, jakož i citovaná judikatura).
31
Dále, jak uvedl generální advokát v bodě 33 svého stanoviska, takový systém podpory, jako je VBS, představuje námořní službu, která je zásadní pro zachování veřejné bezpečnosti v pobřežních a přístavních vodách. Uložení poplatku za povinné používání této služby, který musí platit plavidla o minimální délce 41 metrů jakožto její uživatelé, se v zásadě jeví jako způsobilé k tomu, aby přispělo k cíli, kterým je obecný zájem na zajištění bezpečnosti v přístavních vodách.
32
A konečně, pokud jde o přiměřenost takového poplatku, který závisí pouze na délce dotčených plavidel, je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která ukládá povinnost platit poplatek plavidlům určeným pro plavbu na volném moři o délce přesahující 41 metrů, je přiměřená, pokud existuje skutečná souvislost mezi náklady na službu, kterou tato plavidla využívají, a výší tohoto poplatku, ale že by tomu tak nebylo v případě, kdyby taková částka zahrnovala nákladové faktory připadající na jiné kategorie plavidel, než jsou plavidla určená pro plavbu na volném moři o délce přesahující 41 metrů (rozsudek ze dne 13. června 2002, Sea-Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, EU:C:2002:364, bod 43).
33
S ohledem na tuto judikaturu je třeba mít za to, že i když délka dotčených plavidel může představovat kritérium pro uložení povinnosti používat VBS vedoucí k poplatku za tuto službu, musí mít výše tohoto poplatku rovněž skutečnou souvislost s náklady na poskytované služby, aby bylo dosaženo sledovaného cíle.
34
V projednávané věci předkládající soud poukazuje v této souvislosti na významné regionální rozdíly a uvádí, že přístup do přístavu Antverpy (Belgie) a přístup do přístavu Zeebrugge se zásadně liší svou povahou a složitostí, jelikož posledně uvedený přístav je snadno přístupný z otevřeného moře, kdežto přístup do přístavu Antverpy vyžaduje obtížný průplav ústím Západní Šeldy, a tudíž větší využívání VBS.
35
Za těchto okolností by sledovanému cíli odpovídalo lépe rozdílné zpoplatnění v závislosti na dotčeném přístavu a objektivních obtížích souvisejících s plavbou a kotvením v tomto přístavu. Je tedy třeba mít za to, že ukládání jednotného poplatku na plavidla určité délky bez ohledu na objektivní obtíže spojené s plavbou a kotvením v určených přístavech, překračuje i s ohledem na neukládání tohoto poplatku u srovnatelných plavidel plujících na vnitrostátní trase z přístavu nebo do přístavu, k němuž se může přístup jevit stejně obtížným jako u plavidel, která připlouvají z jiného členského státu nebo směřují do jiného členského státu než Belgické království, meze toho, co je nezbytné k dosažení uvedeného cíle bezpečnosti.
36
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět tak, že článek 1 nařízení č. 4055/86 ve spojení s článkem 56 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že u námořní dopravy do určených přístavů členského státu a z přístavů v jiných členských státech se za povinné používání služeb systému podpory v námořní dopravě platí poplatek, který se vypočítává pouze na základě délky plavidla bez zohlednění jakéhokoli jiného faktoru a od něhož je osvobozena námořní doprava mezi těmito určenými přístavy, ledaže existuje skutečná souvislost mezi náklady na poskytované služby a výší tohoto poplatku.
Ke třetí předběžné otázce
37
Podstatou třetí předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 191 dohody o obchodu a spolupráci vykládán v tom smyslu, že poskytovatelé služeb usazení ve Spojeném království se mohou oprávněně dovolávat použití unijního práva, a konkrétně článku 1 nařízení č. 4055/86 ve spojení s článkem 56 SFEU, i po vystoupení Spojeného království z Unie.
38
Je nutno předeslat, že články 126 a 127 dohody o vystoupení stanovily přechodné období. Během tohoto období mělo být Spojené království považováno za členský stát a vztahy mezi Unií a tímto budoucím bývalým členským státem se tudíž řídily unijním právem, nebylo-li stanoveno jinak. Strany této dohody tedy stanovily, že se nadále použije významná část unijního acquis s cílem omezit nejistotu a v co největším možném rozsahu omezit narušení způsobená okolností, že ke dni vystoupení přestávají být Smlouvy použitelné na stát vystupující z Unie (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. listopadu 2021, Governor of Cloverhill Prison a další, C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, bod 51, jakož i ze dne 4. října 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, bod 43).
39
Po skončení přechodného období se právní vztahy mezi Spojeným královstvím a Unií řídí dohodou o obchodu a spolupráci.
40
Článek 191 odst. 1 dohody o obchodu a spolupráci stanoví, že „každá ze stran bude uplatňovat zásadu neomezeného přístupu na mezinárodní námořní trhy a k mezinárodním námořním obchodům na komerčním a nediskriminačním základě“.
41
Podle společností P&O z tohoto ustanovení vyplývá, že s námořní dopravou ze Spojeného království do Unie nesmí být zacházeno méně příznivě než s námořní dopravou mezi členskými státy. Společnosti P&O tvrdí, že vzhledem k uvedenému ustanovení se volný pohyb služeb uplatňuje nadále i po vystoupení Spojeného království z Unie, a předkládající soud by proto měl na část faktur za období po tomto vystoupení použít nařízení č. 4055/86.
42
Je však nutno uvést, že podle čl. 4 odst. 1 dohody o obchodu a spolupráci je ustanovení této dohody nutné vykládat „v dobré víře v souladu s jejich obvyklým významem v kontextu jejich záměru a účelu a s ohledem na předmět a účel dohody podle obvyklých pravidel výkladu mezinárodního práva veřejného, včetně pravidel kodifikovaných Vídeňskou úmluvou o smluvním právu“. Článek 4 odst. 2 dohody o obchodu a spolupráci stanoví, že „[…] tato dohoda […] nestanoví povinnost vykládat [její] ustanovení v souladu s vnitrostátním právem jedné ze stran“. Kromě toho čl. 5 odst. 1 dohody o obchodu a spolupráci stanoví, že až na výjimky „nesmí být žádné ustanovení této dohody […] vykládáno tak, že uděluje práva nebo ukládá povinnosti jiným osobám než těm, které byly vytvořeny mezi stranami podle mezinárodního práva veřejného, ani tak, že umožňuje, aby tato dohoda […] byla přímo uplatňována ve vnitrostátních právních systémech stran“.
43
V této souvislosti je třeba poukázat na to, že podle zásad mezinárodního práva se unijní orgány, které mají pravomoc sjednat a uzavřít mezinárodní dohodu, mohou s příslušnými třetími státy dohodnout na účincích, které mají ustanovení této dohody vyvolat ve vnitrostátním právním řádu smluvních stran. Pouze v případě, že uvedená dohoda tuto otázku neupravuje, musí o ní rozhodnout příslušné soudy, a zejména Soudní dvůr, stejně jako o jakékoli jiné otázce výkladu týkající se použití této dohody v Unii (rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Air Transport Association of America a další, C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 49). Jak však vyplývá z bodu 42 tohoto rozsudku, otázka použití článku 191 dohody o obchodu a spolupráci je touto dohodou upravena.
44
Z toho vyplývá, jak uvedl generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, že ode dne použitelnosti dohody o obchodu a spolupráci se vztahy mezi Unií a Spojeným královstvím přestaly řídit unijním acquis. Společnosti P&O se tedy nemohou u předkládajícího soudu přímo dovolávat unijního práva, ani dohody o obchodu a spolupráci.
45
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že článek 191 dohody o obchodu a spolupráci ve spojení s jejím článkem 5 a článkem 127 dohody o vystoupení musí být vykládán v tom smyslu, že poskytovatelé služeb námořní dopravy usazení ve Spojeném království se již nemohou po vystoupení Spojeného království z Unie dovolávat před vnitrostátními soudy členských států použití unijního práva, a konkrétně článku 1 nařízení č. 4055/86 ve spojení s článkem 56 SFEU, pokud jde o skutkové okolnosti nebo právní situace, které nastaly po 31. prosinci 2020.
K nákladům řízení
46
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 1 nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 ze dne 22. prosince 1986 o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi ve spojení s článkem 56 SFEU
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že u námořní dopravy do určených přístavů členského státu a z přístavů v jiných členských státech se za povinné používání služeb systému podpory v námořní dopravě platí poplatek, který se vypočítává pouze na základě délky plavidla bez zohlednění jakéhokoli jiného faktoru a od něhož je osvobozena námořní doprava mezi těmito určenými přístavy, ledaže existuje skutečná souvislost mezi náklady na poskytované služby a výší tohoto poplatku.
2)
Článek 191 Dohody o obchodu a spolupráci mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii na jedné straně a Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska na straně druhé ve spojení s jejím článkem 5 a článkem 127 Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii
musí být vykládán v tom smyslu, že
poskytovatelé služeb námořní dopravy usazení ve Spojeném království se již nemohou po vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie dovolávat před vnitrostátními soudy členských států použití unijního práva, a konkrétně článku 1 nařízení č. 4055/86 ve spojení s článkem 56 SFEU, pokud jde o skutkové okolnosti nebo právní situace, které nastaly po 31. prosinci 2020.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.