62007CC0251
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 22. května 2008 (
1
)
Věc C-251/07
Gävle Kraftvärme AB
v.
Länsstyrelsen i Gävleborgs län
„Životní prostředí — Směrnice 2000/76/ES — Spalování odpadů — Kvalifikace zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny — Pojmy ‚spalovací zařízení‘ a ‚spoluspalovací zařízení‘ “
I – Úvod
1.
Projednávaný případ se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/76/ES ze dne 4. prosince 2000 o spalování odpadů (
2
) (dále jen „směrnice o spalování odpadů“). Konkrétně je třeba objasnit, zda je třeba zařízení na výrobu tepla a elektřiny (dále jen „zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny“) (
3
) posoudit jako celek, nebo musí být posouzeny jednotlivé kotle a jak je třeba odlišit spalovací zařízení od spoluspalovacího zařízení.
II – Právní rámec
2.
Článek 1 směrnice o spalování odpadů stanoví její cíle:
„Cílem této směrnice je předcházet negativním účinkům spalování a spoluspalování odpadu na životní prostředí, zejména znečišťování ovzduší, půdy a vod povrchových i podzemních, a z toho vyplývající ohrožení lidského zdraví, nebo tyto účinky podle možností omezit.
Tohoto cíle bude dosaženo přísnějšími provozními podmínkami a technickými požadavky, prostřednictvím mezních hodnot emisí pro zařízení na spalování a spoluspalování odpadů ve Společenství a prostřednictvím splnění požadavků směrnice 75/442/EHS.“
3.
Spalovací zařízení a spoluspalovací zařízení jsou definovány v čl. 3 bodech 4 a 5:
„Pro účely této směrnice se:
1.– 3. […]
4.
‚spalovacím zařízením‘rozumí stacionární nebo mobilní technická jednotka a zařízení určené k tepelnému zpracování odpadů, s využitím tepla vzniklého spalováním nebo bez něho. To zahrnuje spalování oxidac[í] odpadu stejně jako další způsoby tepelného zpracování, jako je např. pyrolýza, zplynování nebo plazmové procesy, pokud jsou látky tímto zpracováním vzniklé následně spáleny.
Tato definice se vztahuje na areál a celé spalovací zařízení, včetně všech spalovacích linek, příjmu odpadu, skladování, zařízení pro předběžnou úpravu odpadů na místě, systém odpad-palivo a systém přívodu vzduchu, kotle, zařízení pro čištění spalin, místní zařízení pro zpracování nebo skladování zbytků a jímání odpadních vod, komín, zařízení a systémy pro řízení spalovacích podmínek a pro jejich monitorování a zaznamenávání;
5.
‚spoluspalovacím zařízením‘rozumí stacionární nebo mobilní zařízení, jehož hlavním účelem je výroba energie nebo hmotných produktů, a
—
které využívá odpad jako normální nebo přídavné palivo; nebo
—
ve kterém je odpad tepelně zpracován za účelem jeho odstranění.
Pokud spoluspalování probíhá tak, že hlavním účelem zařízení není výroba energie nebo hmotných produktů, ale spíše tepelné zpracování odpadů, pokládá se takové zařízení za spalovnu ve smyslu odstavce [bodu] 4.
Tato definice se vztahuje na areál a celé zařízení, včetně všech spoluspalovacích linek, příjmu odpadu, skladování, zařízení pro předběžnou úpravu odpadů na místě, systém přívodu odpadu, paliva a vzduchu, kotle, zařízení pro čištění spalin, místní zařízení pro zpracování nebo skladování zbytků a jímání odpadních vod, zařízení komína a zařízení a systémy pro řízení spalovacích podmínek a pro jejich a monitorování a zaznamenávání;
[…]“
4.
Článek 6 odst. 1 a 2 stanoví různé požadavky pro provoz spalovacích zařízení a spoluspalovacích zařízení:
„1)   Spalovací zařízení musí být provozována s cílem dosáhnout takové úrovně spalování, aby obsah celkového organického uhlíku ve strusce a ve zbytkovém popelu byl nižší než 3 % nebo aby jejich ztráty po spálení byly nižší než 5 % hmotnosti suchého materiálu. Podle potřeby musí být použity vhodné metody předběžné úpravy odpadu.
Spalovací zařízení musí být navržena, vybavena, postavena a provozována tak, aby byl plyn vznikající při procesu ohřát, po posledním vstřiku spalovacího vzduchu, řízeným a stejnoměrným způsobem i za nejméně příznivých podmínek, na teplotu 850 °C, měřeno v blízkosti vnitřní stěny nebo v jiném reprezentativním místě spalovací komory schváleném příslušným orgánem, na dobu dvou sekund. Pokud je spalován nebezpečný odpad s obsahem halogenovaných organických látek (vyjádřených jako chlor) vyšším než 1 %, musí tato teplota dosáhnout 1100 °C na dobu nejméně dvou sekund.
Každá linka spalovacího závodu či zařízení musí být vybavena nejméně jedním pomocným hořákem. Tento hořák se musí automaticky zapnout, pokud teplota spalin po posledním vstřiku spalovacího vzduchu poklesne pod stanovenou teplotu 850 °C nebo 1100 °C podle spalovaného odpadu. Tento hořák musí být rovněž využíván během uvádění zařízení do provozu a jeho odstavování s cílem zajistit, že příslušná úroveň teploty (850 °C nebo 1100 °C podle spalovaného odpadu) bude ve spalovací komoře udržena po celou tuto dobu, dokud je ve spalovací komoře nějaký nespálený odpad.
Během uvádění zařízení do provozu a jeho odstavování nebo pokud teplota ve spalovací komoře poklesne pod příslušnou stanovenou úroveň (850 °C nebo 1100 °C podle spalovaného odpadu), nesmí pomocný hořák spalovat palivo, které může způsobit emise vyšší, než jsou emise vznikající spalováním plynového oleje, definované v čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 75/716/EHS, zkapalněného plynu nebo zemního plynu.
2)   Spoluspalovací zařízení musí být navržena, vybavena, postavena a provozována tak, aby byl plyn vznikající při procesu ohřát, po posledním vstřiku spalovacího vzduchu, řízeným a stejnoměrným způsobem i za nejméně příznivých podmínek na teplotu 850 °C na dobu dvou sekund. Pokud je spoluspalován nebezpečný odpad s obsahem halogenovaných organických látek (vyjádřených jako chlor) vyšším než 1 %, musí tato teplota dosáhnout 1100 °C.“
5.
Konečně je třeba odkázat na bod 13 odůvodnění, který se týká vztahu ke směrnici Rady 96/61/ES ze dne 24. září 1996 o integrované prevenci a omezování znečištění (
4
):
„Dodržování mezních hodnot emisí stanovených v této směrnici by mělo být pokládáno za nezbytnou, ale nikoli postačující podmínku pro splnění požadavků směrnice 96/61/ES. Splnění těchto požadavků může obsáhnout i přísnější mezní hodnoty emisí pro znečišťující látky předpokládané touto směrnicí, mezní hodnoty emisí pro další látky, další složky prostředí a další potřebné podmínky.“
III – Skutkový stav a předběžné otázky
6.
Gävle Kraftvärme AB je společnost náležející ke skupině Gävle Energi, která je stoprocentní dceřinou společností akciové společnosti, kterou vlastní obec Gävle. Má mimo jiné za úkol výrobu tepla pro teplárenskou síť obce Gävle.
7.
Gävle Kraftvärme provozuje zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny Johannes. To je základní výrobní zařízení v síti dálkového vytápění, která patří společnosti a vyrábí současně teplo a elektřinu. Zařízení sestává z kotle na tuhá paliva (kotel 1), který bude mít po své – dosud nedokončené – instalaci celkový příkon ve výši 85 MW. Teplo se vyrábí spalováním zejména biopaliva, včetně dřevěných obalů, ale pokusně rovněž smícháním některých odpadních paliv.
8.
Gävle Kraftvärme nyní plánuje provést výstavbu zařízení na kombinovanou výrobou tepla a elektřiny, a to pomocí jednoho nebo dvou kotlů s maximálním instalovaným příkonem ve výši 85 MW. Společnost zamýšlí postavit nejprve nový kotel na odpady o maximálním výkonu 50 MW (kotel 2) ke spalování domácího a průmyslového odpadu. V případě potřeby bude poté postaven nový kotel na biopaliva (kotel 3) s příkonem, který pokryje budoucí potřeby do výše 85 MW. Není však vyloučeno, že Gävle Kraftvärme rozhodne, že nebude instalovat nový kotel na odpady. V tom případě může podnik instalovat nový, větší kotel na biopaliva o výkonu maximálně 85 MW, který pokryje všechny budoucí potřeby.
9.
Gävle Kraftvärme tedy požádala o povolení k provozu zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny Johannes pro celkový maximální instalovaný příkon ve výši 170 MW. Žádost zahrnovala povolení nadále provozovat současný kotel na tuhá paliva (kotel 1) s celkovým instalovaným příkonem ve výši 85 MW a instalovat a uvést do provozu nový kotel na odpady (kotel 2) s celkovým maximálním instalovaným příkonem ve výši 50 MW, jakož i nový kotel na biopaliva s celkovým maximálním instalovaným příkonem ve výši 85 MW. Příkon těchto dvou nových kotlů nicméně nepřekročí 85 MW. Žádost se týkala rovněž povolení provést další změny a instalace nezbytné pro rozšířený provoz.
10.
Žádost počítá se spalováním pevných paliv tvořených odpadem v maximální výši 150000 tun za rok v kotli 1 a kotli 2. Z tohoto množství odpadu bude maximálně 10000 tun tvořeno nebezpečným odpadem ve formě nalakovaného dřeva nebo dřeva opatřeného ochranným nátěrem.
11.
Povolovací orgán měl za to, že hlavním cílem zařízení je výroba elektřiny, a povolil jej proto – v souladu s žádostí Gävle Kraftvärme – jako spoluspalovací zařízení. Proti tomuto rozhodnutí podala místní státní správa (Länsstyrelse i Gävleborgs) žalobu. Měla za to, že kotel 2 je třeba kvalifikovat jako spalovací zařízení, a nikoli jako spoluspalovací zařízení. Tato žaloba byla nejprve úspěšná.
12.
U předkládajícího soudu je nyní projednáván kasační opravný prostředek podaný společností Gävle Kraftvärme. Směřuje proti tomu, aby kotle byly kvalifikovány jednotlivě. Celá továrna Johannes je naopak jedním zařízením, které musí být posuzováno jako celek.
13.
Předkládající soud, Högsta domstol, tedy žádá o rozhodnutí o následujících předběžných otázkách:
„1.
Je třeba při výkladu směrnice o spalování odpadů vycházet z toho, že pokud zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny sestává z několika jednotek (kotlů), je nutno každou jednotku posuzovat jako jedno zařízení, nebo posuzovat zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny jako celek?
2.
Je při výkladu směrnice třeba kvalifikovat zařízení, které je postaveno pro spalování odpadů, jehož hlavním účelem je nicméně výroba energie, jako spalovací zařízení nebo jako spoluspalovací zařízení?“
14.
Písemné části řízení se účastnily Rakouská republika, Švédské království a Komise Evropských společenství. Jednání konaného dne 17. dubna 2008 se účastnila pouze Komise.
IV – Právní posouzení
A – K první otázce – k pojmu zařízení
15.
Högsta domstol se nejprve táže, zda v případě zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny s několika jednotkami (kotli) je třeba posuzovat každou jednotku jako jedno zařízení nebo posuzovat zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny jako celek.
16.
Směrnice o spalování odpadů rozlišuje mezi spalovacími zařízeními a spoluspalovacími zařízeními. V německém znění zahrnují spalovací zařízení („Verbrennungsanlagen“) podle definice v čl. 3 bodě 4 každou technickou jednotku („technische Einheit“) nebo každé zařízení („Anlage“). Ostatní jazyková znění se vyhýbají dvojímu použití pojmu „Anlage“. Francouzské znění tak definuje „installation“ jako „équipement“ nebo „unité technique“, v anglickém znění je „plant“ označen jako „technical unit“ nebo „equipment“. Švédské znění následuje obě posledně uvedená jazyková znění, neboť „förbränningsanläggning“ definuje jako „teknisk enhet“ nebo „utrustning“.
17.
Spalovací zařízení jsou tedy technické jednotky nebo vybavení.
18.
Při definici „spoluspalovacího zařízení“ podle čl. 3 bodu 5 směrnice o spalování odpadů jsou naproti tomu jazyková znění shodná: je definováno vždy jako zařízení. To však nelze chápat tak, že ohledně spoluspalovacího zařízení se použije jiný pojem zařízení než ohledně spalovacího zařízení. Tato definice je naopak implicitně založena na definici spalovacích zařízení.
19.
Tento jednotný pojem zařízení se ukazuje zejména ve znění téměř zcela shodného upřesnění pro oba druhy zařízení na základě čl. 3 bodu 4 druhého pododstavce a bodu 5 třetího pododstavce směrnice o spalování odpadů. Podle něj se tato definice vztahuje na areál a celé spalovací zařízení, popř. spoluspalovací zařízení, včetně všech spalovacích linek, příjmu odpadu, skladování, zařízení pro předběžnou úpravu odpadů na místě, systém odpad-palivo a systém přívodu vzduchu, kotle, zařízení pro čištění spalin, místní zařízení pro zpracování nebo skladování zbytků a jímání odpadních vod, komín, zařízení a systémy pro řízení spalovacích podmínek a pro jejich monitorování a zaznamenávání.
20.
V tomto upřesnění pojmu zařízení se nehovoří o více kotlích, nýbrž pouze o jednom kotli. To mluví pro to, že zařízení sestává obvykle pouze z jednoho (
5
) kotle.
21.
Tento výklad odpovídá některým pravidlům pro spalovací zařízení podle čl. 6 odst. 1 směrnice o spalování odpadů, jelikož se mohou použít pouze na jednotlivé kotle. Článek 6 odst. 1 první pododstavec vyžaduje takovou úroveň spalování, která omezuje obsah celkového organického uhlíku na 3 %, jakož i ztrátu po spálení ve strusce a ve zbytkovém popelu na 5 %. Analýza, která by posuzovala několik kotlů najednou, by neumožňovala učinit žádný závěr o úrovni spalování.
22.
Spalovací zařízení musí být rovněž podle čl. 6 odst. 1 třetího a čtvrtého pododstavce směrnice o spalování odpadů vybavena pomocným hořákem (
6
). Každý kotel přitom potřebuje vlastní pomocný hořák.
23.
V zásadě je tedy třeba zkoumat, zda každý jednotlivý kotel – s příslušným vybavením – tvoří spalovací zařízení nebo spoluspalovací zařízení.
24.
Tvrzení rakouské a švédské vlády však vznáší otázku, v jakém rozsahu může být více kotlů spojeno do jednoho zařízení. Pro to hovoří definice spalovacích zařízení v čl. 2 bodě 7 třetím pododstavci směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/80/ES ze dne 23. října 2001 o omezení emisí některých znečišťujících látek do ovzduší z velkých spalovacích zařízení (
7
): kde jsou umístěna dvě nebo více samostatných nových zařízení tak, že s přihlédnutím k technickým a ekonomickým faktorům by jejich odpadní plyny, po posouzení příslušným orgánem, mohly být odváděny společným komínem, považuje se propojení utvořené v těchto zařízeních za jediné zařízení.
25.
Tato právní úprava se však týká, jak správně uvádí Komise, jiné směrnice s jinými cíli. Použití na spalovací zařízení a spoluspalovací zařízení je tedy možné pouze po důkladném přezkumu.
26.
Bylo by tak v zásadě myslitelné považovat více spoluspalovacích zařízení pro použití emisních hodnot za jedinou jednotku, jelikož tyto hodnoty podle přílohy II.2 jsou přísnější s rostoucí velikostí zařízení. O tom však nemusí být v projednávaném případě rozhodnuto.
27.
V každém případě nesmí být kombinací částí zařízení porušena ustanovení o ochraně životního prostředí. To by bylo v rozporu s cílem stanoveným v článku 1 směrnice o spalování odpadů, a to předcházet znečištění životního prostředí a ohrožení lidského zdraví. Proto musí být např. spalovací zařízení, které sestává z různých kotlů, pro každý tento kotel vybaveno vlastním pomocným hořákem.
28.
K nepřípustnému obcházení ochranného ustanovení by došlo zejména tehdy, pokud by spalovací zařízení a spoluspalovací zařízení byla zkombinována tak, že na konečné zařízení by se celkově vztahovaly částečně méně přísnější (
8
) požadavky na spoluspalovací zařízení. V tomto ohledu odmítají všichni zúčastnění společné posuzování spalovacích a spoluspalovacích zařízení.
29.
Při použití směrnice o spalování odpadů na zařízení na kombinovanou výrobou tepla a elektřiny s více jednotkami (kotli) je tedy třeba v zásadě každou jednotku, tj. každý kotel s příslušným vybavením, považovat za zařízení. Je však možné, aby více navzájem spojených zařízení bylo pro použití jednotlivých ustanovení směrnice o spalování odpadů považováno za jedno zařízení, pokud tím nejsou obcházena ustanovení o předcházení znečištění životního prostředí a ohrožení lidského zdraví.
B – Ke druhé otázce – kvalifikace zařízení
30.
Druhou otázkou by chtěl Högsta domstol zjistit, zda zařízení, které je postaveno pro spalování odpadů, avšak s hlavním účelem výroby energie, je třeba při výkladu směrnice kvalifikovat jako spalovací zařízení nebo jako spoluspalovací zařízení.
31.
Rozlišení obou druhů zařízení má pro směrnici o spalování odpadů podstatný význam, neboť tato směrnice stanoví pro oba druhy zařízení rozdílné požadavky. Je tedy vyloučeno, aby zařízení bylo současně spalovacím zařízením a spoluspalovacím zařízením.
32.
Německé a patrně i švédské znění definice spalovacích zařízení podle čl. 3 bodu 4 směrnice o spalování odpadů jsou formulována poměrně volně: o spalovací zařízení se jedná již tehdy, pokud je zařízení využíváno k tepelnému zpracování odpadů (německé znění (
9
)), resp. je k tomu určeno (švédské znění (
10
)). Na první pohled by zařízení postavené pro spalování odpadů bylo podle těchto definicí spalovacím zařízením. Švédská vláda v tomto ohledu navrhuje, aby spalovací zařízení a spoluspalovací zařízení bylo vymezeno na základě této definice. Spoluspalovací zařízení ve smyslu této směrnice by byla podle jejího názoru zařízení, která nejsou spalovacími zařízeními.
33.
To je však velmi rozporuplné. Taková definice spalovacích zařízení by totiž zařízení od sebe neodlišila, avšak zahrnula by nutně všechna spoluspalovací zařízení (
11
). Pro spoluspalovací zařízení je sice podle čl. 3 bodu 5 směrnice o spalování odpadů charakteristický jejich hlavní účel, totiž výroba energie nebo hmotných produktů. Musí být však rovněž využívána nebo určena k tepelnému zpracování odpadů, a tedy ke spalování. V opačném případě by nebyla spoluspalovacími zařízeními, nýbrž ostatními spalovacími zařízeními.
34.
Nezbytné vymezení obou druhů zařízení vyplývá spíše – jak uvádí Komise – z čl. 3 bodu 5 druhého pododstavce směrnice o spalování odpadů. Podle něj se zařízení pokládá za spalovnu, pokud spoluspalování probíhá tak, že hlavním účelem zařízení není výroba energie nebo hmotných produktů, ale spíše tepelné zpracování odpadů.
35.
Oba druhy zařízení je tedy třeba rozlišovat podle jejich hlavního účelu: je-li jím tepelné zpracování odpadů, jedná se o spalovací zařízení, je-li hlavním účelem naproti tomu výroba energie nebo hmotných produktů, jedná se o spoluspalovací zařízení.
36.
Odkaz na hlavní účel je krom toho ve francouzském znění definice spalovacích zařízení podle čl. 3 bodu 4 směrnice o spalování odpadů zřetelněji patrný než v německém nebo švédském znění: podle něj musí být zařízení výslovně určeno pro tepelné zpracování odpadů („destiné spécifiquement“).
37.
Jelikož jazyková znění, která se od sebe navzájem odchylují, musí být vykládána podle celkové systematiky a účelu právní úpravy (
12
), musí být čl. 3 bod 4 směrnice o spalování odpadů na základě francouzského znění vykládán tak, že s čl. 3 bodem 5 druhým pododstavcem nevzniká žádný rozpor.
38.
Jak uvádí rakouská vláda, zaměření na hlavní účel je krom toho v souladu s judikaturou, která se týká vymezení mezi odstraňováním odpadu a využíváním odpadu. Podle ní spočívá rozhodující prvek pro opatření využívání odpadu podle čl. 3 odst. 1 písm. b) rámcové směrnice o odpadech (
13
), jakož i podle jejího čtvrtého bodu odůvodnění v tom, že jejím hlavním cílem je, aby odpady mohly plnit užitečnou funkci tím, že nahradí jiné materiály, které by jinak musely tuto funkci plnit, což umožňuje zachovat přírodní zdroje (
14
). Zejména spalování odpadů představuje tedy opatření využití, pokud je jeho hlavním cílem využít odpady pro smysluplný účel, totiž pro výrobu energie a tím nahradit primární zdroje energie, které by jinak musely být pro tento účel využity (
15
).
39.
Aniž by to vedlo k jinému závěru, namítá švédská vládá správně proti tomuto řešení, že omezuje použití – jak uvádí rovněž Komise – přísnějších pravidel ochrany životního prostředí pro spalovací zařízení. Rozdíly spočívají v podstatě v pravidlech čl. 6 odst. 1 směrnice o spalování odpadů, která se omezují na spalovací zařízení. Stanoví obsah celkového organického uhlíku, resp. ztrátu po spálení ve strusce a ve zbytkovém popelu a vyžadují pomocný hořák (
16
). Výjimky jsou však podle čl. 6 odst. 4 možné alespoň ohledně pomocného hořáku, pokud jsou přesto dodrženy hodnoty směrnice.
40.
Zákonodárce Společenství tyto rozdíly takto výslovně stanovil. Zdá se, že mimoto vycházel z toho, že požadavky na spoluspalovací zařízení, které jsou stanoveny ve směrnici o spalování odpadů, již zjevně posilují ochranu životního prostředí. Z odůvodnění návrhu směrnice o spalování odpadů tak vyplývá, že podle Komise se dřívější směrnice na spoluspalovací zařízení nevztahovaly (
17
).
41.
Zákonodárce směrnicí o spalování odpadů alespoň přiblížil požadavky na spoluspalovací zařízení požadavkům na spalovací zařízení. Jejich cílem je, aby pro podíl odpadu na palivu platily stejné požadavky jako pro spalování odpadů jako takové. Avšak rovněž pro ostatní paliva jsou stanoveny mezní hodnoty, které jsou zřejmě částečně přísnější než požadavky, které vyplývají ze směrnice 2001/80. Pokud je spalován neupravený smíšený komunální odpad nebo více než 40 % nebezpečných odpadů, platí podle čl. 7 odst. 4, resp. odst. 2 druhého pododstavce směrnice o spalování odpadů dokonce mezní hodnoty pro spalovací zařízení.
42.
Krom toho je třeba poukázat na to, že výčet požadavků směrnice o spalování odpadů není taxativní, ale že podle jejího bodu 13 odůvodnění mohou být stanoveny na základě směrnice 96/61 přísnější požadavky. Mimoto, zejména pokud není použitelná posledně uvedená směrnice, mohou členské státy podle článku 176 ES přijmout přísnější pravidla (
18
).
43.
Otázka, zda je třeba skutečně téměř všechna zařízení, v nichž jsou spalovány odpady, kvalifikovat jako spoluspalovací zařízení, jak se obává švédská vláda, vyžaduje praktický přezkum. V tomto ohledu záleží především na tom, jak je definován hlavní účel zařízení. Ten musí vyplývat z objektivních skutečností (
19
), zvláště když subjektivní stanovení cíle provozovatele nemůže být přezkoumáno.
44.
Jak uvádí švédská vláda, nemůže pro kvalifikaci jako spoluspalovací zařízení záležet pouze na tom, zda je energie vznikající při spalování odpadů využívána. Ve směrnici o spalování odpadů je naopak dokonce dvakrát, a to v čl. 4 odst. 2 písm. b) a čl. 6 odst. 6, stanoveno, že i spalovací zařízení musí využívat odpadní teplo, pokud je toto proveditelné, resp. možné.
45.
Je-li zařízení technicky určeno k tomu, aby spalovalo pouze odpady, je to alespoň indicie pro to, že hlavním účelem spalování není získávání energie. To platí tím spíše, pokud provozovatelé zařízení počítají s tím, že dočasně přeruší výrobu energie, pokud nejsou k dispozici vhodné odpady. Jinak tomu je, pokud zařízení je provozováno převážně nebo občas dokonce v plném rozsahu s ostatními palivy (
20
).
46.
Významné je jistě rovněž hospodářské posouzení spalování odpadů. Pokud odpady musejí být koupeny a nahradit dražší alternativní palivo, hovoří to pro hlavní účel získání energie. Rozhodné hledisko při výrobě dálkového vytápění je rovněž srovnání investičních nákladů na výstavbu infrastruktury pro distribuce tepla s náklady na výstavbu spalovacího zařízení.
47.
Jsou-li naopak za spalování vybírány poplatky, které převyšují výnosy za získání energie, je třeba vycházet z toho, že hlavním účelem je spalování odpadů. To platí tím spíše, pokud zařízení je součástí infrastruktury odstraňování odpadů.
48.
Jak Komise rovněž zdůrazňuje, a na rozdíl od obavy švédské vlády, je oproti výše uvedeným hlediskům druhořadé, zda zařízení je provozováno podnikem, jehož hlavním cílem je manipulace s odpady nebo výroba energie. Jelikož záleží na jednotlivém zařízení, zpravidla dokonce na příslušném kotli a příslušném dalším vybavení, nemůže být rozhodující hlavní účel celého podniku.
49.
Komise ovšem na jednání rovněž na otázku správně uvedla, že hlavní účel zařízení není stanoven navždy, nýbrž že rozhodná hlediska se mohou změnit. Není tak vyloučeno, že nový vlastník podniku změní zařízení tak, že jeho hlavní účel bude třeba znovu posoudit.
50.
Souhrnně je tedy třeba konstatovat, že kvalifikace zařízení, v němž jsou spalovány odpady, záleží na tom, zda je jeho hlavním účelem tepelné zpracování odpadů nebo výroba energie nebo hmotných produktů. Hlavní účel musí vyplývat z objektivních okolností.
V – Závěry
51.
Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby předběžné otázky zodpověděl následovně:
1.
Při použití směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/76/ES ze dne 4. prosince 2000 o spalování odpadů na zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny s více jednotkami (kotli) je třeba v zásadě každou jednotku, tj. každý kotel s příslušným vybavením, považovat za zařízení. Je však možné, aby více navzájem spojených zařízení bylo pro použití jednotlivých ustanovení směrnice o spalování odpadů považováno za jedno zařízení, pokud tím nejsou obcházena ustanovení o předcházení znečištění životního prostředí a ohrožení lidského zdraví.
2.
Kvalifikace zařízení, v němž jsou spalovány odpady, jako spalovací zařízení podle čl. 3 bodu 4 směrnice 2000/76/ES nebo jako spoluspalovací zařízení podle čl. 3 bodu 5 této směrnice záleží na tom, zda je jeho hlavním účelem tepelné zpracování odpadů nebo výroba energie nebo hmotných produktů. Hlavní účel musí vyplývat z objektivních okolností.
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Úř. věst. L 332, s. 91; Zvl. vyd. 15/05, s. 353.
(
3
) – Srov. definici v článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/8/ES ze dne 11. února 2004 o podpoře kombinované výroby tepla a elektřiny založené na poptávce po užitečném teple na vnitřním trhu s energií a o změně směrnice 92/42/EHS (Úř. věst. L 52, s. 50; Zvl. vyd. 12/03, s. 3).
(
4
) – Úř. věst. L 257, s. 26; Zvl. vyd. 15/03, s. 80.
(
5
) – Jak je třeba posuzovat zařízení bez vlastního spalovacího kotle, je v současnosti předmětem věci C-317/07, Lahti Energia (viz sdělení v Úř. věst. 2007 C 211, s. 26), kterou musí Soudní dvůr přezkoumat.
(
6
) – Viz k pomocným hořákům jako nejlepší disponibilní techniky pro zařízení pro spalování odpadů Reference Document on the Best Available Techniques for Waste Incineration, srpen 2006, s. 269 a násl. (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/wi_bref_0806.pdf). Komise vypracovala tento dokument ve spolupráci s odborníky členských států na základě směrnice 96/61.
(
7
) – Úř. věst. L 309, s. 1; Zvl. vyd. 15/06, s. 299.
(
8
) – Viz k tomu konkrétně dále, bod 39.
(
9
) – Německé jazykové znění v tomto ohledu zřejmě na rozdíl od jiných jazykových znění vychází z ustanovení čl. 2 bodu 2 směrnice Rady 94/67/ES ze dne 16. prosince 1994 o spalování nebezpečných odpadů (Úř. věst. L 365, s. 34; Zvl. vyd. 15/02, s. 413).
(
10
) – „Förbränningsanläggning: varje stationär eller mobil teknisk enhet eller utrustning avsedd för värmebehandling av avfall med eller utan återvinning av alstrad värme.“
(
11
) – Srov. stanovisko generálního advokáta Jacobse ze dne 26. září 2002, Komise v. Německo (C-228/00, Recueil, s. I-1439, bod 80), který vycházel z toho, že dříve platné směrnice o spalování odpadů, které obsahovaly definici spalovacích zařízení, která byla podobná definici německého znění směrnice o spalování odpadů, byly použitelné rovněž na zařízení k využívání odpadů. V tomto ohledu se jednalo o směrnici Rady 89/369/EHS ze dne 8. června 1989 o předcházení znečišťování ovzduší z nových spaloven komunálního odpadu (Úř. věst. L 163, s. 32; Zvl. vyd. 15/01, s. 349), směrnici Rady 89/429/EHS ze dne 21. června 1989 o snižování znečišťování ovzduší ze stávajících spaloven komunálního odpadu (Úř. věst. L 203, s. 50; Zvl. vyd. 15/01, s. 358) a směrnici 94/67 (citovanou v poznámce pod čarou 9).
(
12
) – Rozsudky ze dne 12. listopadu 1969, Stauder (29/69, Recueil, s. 419, bod 3), ze dne 24. října 1996, Kraaijeveld a další (C-72/95, Recueil, s. I-5403, bod 28), ze dne 23. listopadu 2006, ZVK (C-300/05, Sb. rozh. s. I-11169, bod 16), a ze dne 14. června 2007, Euro Tex (C-56/06, Sb. rozh. s. I-4859, bod 27).
(
13
) – Tato judikatura je založena na směrnici Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 91/156/ES ze dne 18. března 1991 (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl. vyd. 15/02, s. 3) a rozhodnutí Komise 96/350/ES ze dne 24. května 1996 (Úř. věst. L 135, s. 32). Tato směrnice byla zrušena směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2006/12/ES ze dne 5. dubna 2006 o odpadech (Úř. věst. L 114, s. 9; Zvl. vyd. 15/03, s. 59) a nahrazena bez obsahové změny konsolidovaným zněním.
(
14
) – Rozsudky ze dne 27. února 2002, ASA (C-6/00, Recueil, s. I-1961, bod 69), ze dne 19. června 2003, Mayer Parry Recycling (C-444/00, Recueil, s. I-6163, bod 63), a ze dne 7. října 2004, Komise v. Itálie (C-103/02, Sb. rozh. s. I-9127, bod 62).
(
15
) – Rozsudky ze dne 13. února 2003, Komise v. Německo (C-228/00, Recueil, s. I-1439, bod 46), a Komise v. Lucembursko (C-458/00, Recueil, s. I-1553, bod 37), jakož i ze dne 3. dubna 2003, SITA (C-116/01, Recueil, s. I-2969, bod 53).
(
16
) – Viz k tomu výše body 4 a 21 a násl.
(
17
) – KOM (1998) 558 konečné, s. 7 a 13. Viz však opačný názor ve stanovisku generálního advokáta Jacobse ve věci C-228/00 (citovaném v poznámce pod čarou 11), který alespoň ve věcech využívání odpadů vycházel z použitelnosti těchto směrnic. Soudní dvůr se k této otázce nevyjádřil.
(
18
) – Srov. rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe (C-6/03, Sb. rozh. s. I-2753).
(
19
) – Srov. ke stanovení neoprávněných cílů rozsudky ze dne 21. února 2006, Halifax a další (C-255/02, Sb. rozh. s. I-1609, bod 75), a ze dne 8. listopadu 2007, Ing. Auer (C-251/06, Sb. rozh. s. I-9689, bod 46), ke zjištění, zda došlo k dodání uvnitř Společenství v právu daně z přidané hodnoty, rozsudek ze dne 27. září 2007, Teleos a další (C-409/04, Sb. rozh. s. I-7797, body 39 a násl.), k volbě právního základu opatření Společenství rozsudky ze dne 26. března 1987, Komise v. Rada (45/86, Recueil, s. 1493, bod 11), ze dne 11. června 1991, Komise v. Rada (Dioxid titanu, C-300/89, Recueil, s. I-2867, bod 10), a ze dne 23. října 2007, Komise v. Rada (C-440/05, Sb. rozh. s. I-9097, bod 61), jakož i k účelu zpracování údajů mé stanovisko ze dne 8. května 2008, Satakunnan Markkinapörssi a Satamedia (C-73/07, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 85).
(
20
) – Úvahy o spoluspalování v Reference Document on Best Available Techniques for Large Combustion Plants, červenec 2006, s. 489 a násl. (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/lcp_bref_0706.pdf) jsou založeny na myšlence, že odpady tvoří pouze nepatrnou část použitého paliva. Komise vypracovala tento dokument ve spolupráci s odborníky členských států na základě směrnice 96/61.