62006CC0319
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
VERICI TRSTENJAK
přednesené dne 13. září 2007 (
1
)
Věc C-319/06
Komise Evropských společenství
v.
Lucemburské velkovévodství
„Nesplnění povinnosti státem — Vysílání pracovníků — Volný pohyb služeb — Směrnice 96/71/ES — Předpisy o veřejném pořádku — Odpočinek v týdnu — Povinnost předložení dokumentů týkajících se vysílání na prostou žádost vnitrostátních orgánů — Povinnost uvést zmocněnce ad hoc s bydlištěm v Lucembursku, který uchovává veškeré dokumenty nezbytné pro účely kontrol“
Obsah
I – Úvod
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
B – Vnitrostátní právo
III – Postup před zahájením soudního řízení
IV – Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
V – Hlavní argumenty účastníků řízení
A – K prvnímu žalobnímu důvodu: chybné provedení čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71
— Požadavek písemné pracovní smlouvy nebo obdobného uznávaného dokumentu ve smyslu směrnice 91/553/EHS (čl. 1 odst. 1 bod 1 zákona ze dne 20. prosince 2002)
— Automatické přizpůsobení odměňování vývoji životních nákladů (čl. 1 odst. 1 bod 2 zákona ze dne 20. prosince 2002)
— Dodržování právní úpravy práce na částečný pracovní úvazek a na dobu určitou (čl. 1 odst. 1 bod 8 zákona ze dne 20. prosince 2002)
— Dodržování kolektivních pracovních smluv (čl. 1 odst. 1 bod 11 zákona ze dne 20. prosince 2002)
B – Ke druhému žalobnímu důvodu: neúplné provedení čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 96/71
C – Ke třetímu žalobnímu důvodu: chybějící jasnost týkající se kontrolních opatření
D – Ke čtvrtému žalobnímu důvodu: Požadavek ad hod zástupce
VI – Analýza
A – Úvodní poznámky
1. Legislativní účel směrnice 96/71
2. Právní rámec posouzení
B – Přezkum žalobních důvodů
K prvnímu žalobnímu důvodu
1. Pojem „veřejný pořádek“ v čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71
2. Ustanovení čl. 1 odst. 1 body 1, 2, 8 a 11 zákona ze dne 20. prosince 2002
— Požadavek písemné pracovní smlouvy nebo obdobného dokumentu ve smyslu směrnice 91/533
— Automatické přizpůsobení odměňování vývoji životních nákladů
— Dodržování právní úpravy práce na částečný pracovní úvazek a na dobu určitou
— Dodržování kolektivních pracovních smluv
K druhému žalobnímu důvodu
Ke třetímu žalobnímu důvodu
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu
VII – K nákladům řízení
VIII – Závěry
I – Úvod
1.
Základem projednávaného sporu je žaloba pro nesplnění povinnosti členským státem podle článku 226 ES podaná isí Evropských společenství, ve které se navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Lucemburské velkovévodství na základě podmínek, které stanovuje podnikům, které mají své sídlo v jiném členském státě a vysílají pracovníky za účelem poskytování služeb do Lucemburska, nesplnilo povinnosti, které pro ně vyplývají ze čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (
2
) (dále jen „směrnice 96/71“) a z článků 49 ES a 50 ES.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
2.
První pododstavec článku 49 ES stanoví, že jsou zakázána omezení volného pohybu služeb uvnitř Společenství pro státní příslušníky členských států, kteří podnikají v jiném státě Společenství, než se nachází příjemce služeb.
3.
První pododstavec článku 50 ES definuje takové služby jako výkony poskytované zpravidla za úplatu, pokud nejsou upraveny ustanoveními zejména o volném pohybu kapitálu a osob. Podle posledního pododstavce tohoto ustanovení může poskytovatel služby za účelem jejího poskytnutí dočasně provozovat svou činnost ve státě, kde je služba poskytována, za stejných podmínek, jaké tento stát ukládá svým vlastním státním příslušníkům.
4.
Článek 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71 stanoví pod nadpisem „Pracovní podmínky“ následující:
„1.   Členské státy zajistí, aby podniky uvedené v čl. 1 odst. 1 zaručovaly bez ohledu na právo rozhodné pro pracovní poměr pracovníkům vyslaným na jejich území pracovní podmínky týkající se dále uvedených záležitostí, které jsou v členském státě, ve kterém je práce vykonávána, stanoveny
—
právními či správními předpisy a/nebo
—
kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné ve smyslu odstavce 8, jestliže se týkají činností uvedených v příloze:
a)
maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku;
b)
minimální délka dovolené za kalendářní rok;
c)
minimální mzda, včetně sazeb za přesčasy; tento bod se nevztahuje na doplňkové podnikové systémy zaopatření v důchodu;
d)
podmínky poskytování pracovníků, zejména prostřednictvím podniků pro dočasnou práci;
e)
ochrana zdraví, bezpečnosti a hygieny při práci;
f)
ochranná opatření týkající se pracovních podmínek těhotných žen nebo žen krátce po porodu, dětí a mladistvých;
g)
rovné zacházení pro muže a ženy a ostatní ustanovení o nediskriminaci.
Pro účely této směrnice vymezují pojem „minimální mzda“ uvedený v odst. 1 druhé odrážce písm. c) vnitrostátní právní předpisy a/nebo zvyklosti členského státu, na jehož území je pracovník vyslán.
[…]
10.   Tato směrnice nevylučuje, aby členské státy na základě rovného zacházení a v souladu se Smlouvou uplatňovaly na vnitrostátní podniky a na podniky ostatních států
—
pracovní podmínky vztahující se na jiné záležitosti, než které jsou uvedeny v odst. 1 prvním pododstavci, pokud jsou dodržovány předpisy o veřejném pořádku,
—
pracovní podmínky stanovené v kolektivních smlouvách nebo rozhodčích nálezech ve smyslu odstavce 8, týkající se jiných činností, než které jsou uvedeny v příloze.“
5.
Při příjímání směrnice bylo vydáno prohlášení (prohlášení č. 10), podle kterého se „předpisy o veřejném pořádku“ mají chápat jako „závazné předpisy, od kterých se nelze odchýlit a které podle své povahy a svého cíle musejí vyhovovat nutným požadavkům veřejného zájmu. Tyto předpisy mohou zahrnovat zejména zákaz nucené práce nebo účast orgánů na kontrole dodržování právních předpisů a pracovních podmínek“ (
3
).
B – Vnitrostátní právo
6.
Článek 1 lucemburského zákona ze dne 20. prosince 2002 o provedení směrnice 96/71/ES a kontrole používání pracovního práva (dále jen „zákon ze dne 20. prosince 2002“) (
4
) stanoví následující:
„(1)   Kogentní ustanovení vnitrostátního práva, zejména pokud jde o ustanovení o dohodách a smlouvách podle zákona ze dne 27. března 1986 o schválení Římské úmluvy ze dne 19. června 1980 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy představují a jako taková platí pro všechny pracovníky, kteří na území Lucemburského velkovévodství vykonávají práci, včetně těch, kteří byli do Lucemburska vysláni na přechodnou dobu a nehledě na dobu nebo účel tohoto vyslání: všechna ustanovení v zákonech, nařízeních a správních předpisech, jakož i veškerá ustanovení, která vyplývají z všeobecně použitelných kolektivních smluv nebo z rozhodčího nálezu s oblastí působnosti, která je podobná jako u závazných kolektivních smluv, která se týkají těchto oblastí:
1.
písemné pracovní smlouvy nebo dokumentu vystaveného na základě směrnice Rady ze dne 14. října 1991 o povinnosti zaměstnavatele informovat zaměstnance o podmínkách pracovní smlouvy nebo pracovního poměru;
2.
sociální minimální mzdy a automatického přizpůsobení odměňování vývoji životních nákladů;
3.
pracovní doby a týdenní doby odpočinku;
4.
placené dovolené;
5.
podnikových prázdnin;
6.
zákonem stanovených svátků;
7.
právní úpravy dočasné práce a poskytování pracovníků uživatelům;
8.
právní úpravy práce na částečný pracovní úvazek a na dobu určitou;
9.
ochranných právních předpisů, které platí pro pracovní podmínky a zaměstnávání dětí, mladistvých, těhotných žen a žen krátce po porodu;
10.
zákazu diskriminace;
11.
kolektivních pracovních smluv;
12.
nečinnosti nutně vyplývající z právních předpisů o nezaměstnanosti způsobené klimatickými událostmi a technickými podmínkami;
13.
zastírané práce nebo nelegální práce, včetně ustanovení o pracovním povolení pro pracovníky, kteří nepocházejí z členského státu Evropského hospodářského prostoru;
14.
bezpečnosti a zdraví pracovníků na pracovišti obecně a konkrétně bezpečnostních předpisů podnikových sdružení pro úrazové pojištění (Association d’assurance contre les accidents) podle článku 154 řádu o sociálním pojištění, jakož i minimálních požadavků na bezpečnost a ochranu zdraví, které byly na základě článku 14 zákona ze dne 17. června 1994 o bezpečnosti a ochraně zdraví na pracovišti stanoveny velkovévodským nařízením, pro které je nutné, aby k němu zaujala stanovisko státní rada (Conseil d’Etat) a aby s ním souhlasila konference předsedů poslanecké sněmovny.
(2)   Ustanovení odstavce 1 tohoto článku platí pro všechny pracovníky bez ohledu na jejich státní příslušnost, kteří vykonávají práci v jakémkoli podniku a nehledě na státní příslušnost a formální nebo skutečné sídlo podniku.“
7.
Článek 2 téhož zákona stanoví následující:
„(1)   Ustanovení článku 1 tohoto zákona platí rovněž pro všechny podniky, které v rámci nadnárodního poskytování služeb vysílají pracovníky na území Lucemburského velkovévodství, s výjimkou mobilních pracovníků obchodního loďstva.
(2)   ‚Vysláním‘ se ve smyslu výše uvedeného odstavce 1 rozumí následující činnosti, které jsou vykonávány dotčenými podniky, pokud po dobu vyslání existuje pracovní poměr mezi vysílajícím podnikem a pracovníkem:
1.
vyslání pracovníka i na krátkou dobu nebo na předem určenou dobu na účet a pod vedením podniku uvedeného v odstavci 1 tohoto článku na území Lucemburského velkovévodství na základě smlouvy uzavřené mezi vysílajícím podnikem a příjemcem služeb usazeným nebo činným v Lucembursku;
2.
vyslání pracovníka i na krátkou dobu nebo na předem určenou dobu na území Lucemburského velkovévodství do provozovny vysílajícího podniku nebo do podniku náležejícího ke stejné skupině podniků jako je vysílající podnik;
3.
aniž by bylo dotčeno použití zákona ze dne 19. května 1994 o právní úpravě poskytování pracovníků a o dočasném poskytování pracovníků uživatelům, vyslání pracovníka i na krátkou dobu nebo na předem určenou dobu podnikem pro dočasnou práci nebo v rámci dočasné práce do podniku dočasně využívajícího pracovníky usazeného nebo činného v Lucemburském velkovévodství.
(3)   Vyslaným pracovníkem se rozumí každý pracovník, který obvykle pracuje v zahraničí a po omezenou dobu vykonává svou práci na území Lucemburského velkovévodství.
(4)   Pojem ‚pracovní poměr‘ je definován podle lucemburského práva.“
8.
Článek 7 zákona ze dne 20. prosince 2002 zní:
„(1)   Ve smyslu použití tohoto zákona musí podnik – i když má své sídlo mimo území lucemburského velkovévodství nebo je obvykle činný mimo lucemburské území –, z něhož byl vyslán jeden či více pracovníků, včetně těch, kteří byli vysláni podle ustanovení článků 1 a 2 tohoto zákona do Lucemburska na dočasnou dobu a v Lucembursku vykovávají pracovní činnost, před zahájením práce dát na základě žádosti a v nejkratší možné lhůtě k dispozici orgánu živnostenského dozoru údaje nezbytně nutné pro kontrolu, mezi nimi zejména:
—
jména, příjmení, místo a datum narození, rodinný stav, státní příslušnost a povolání pracovníků;
—
přesnou pracovní kvalifikaci pracovníků;
—
pracovní pozici, na které byli v podniku zaměstnáni a činnost, kterou v něm zpravidla vykonávají;
—
údaj o bydlišti a popřípadě trvalém pobytu pracovníků;
—
popřípadě povolení k pobytu nebo pracovní povolení;
—
pracoviště v Lucembursku a dobu trvání prací;
—
kopii formuláře E 101 nebo popřípadě přesný údaj o institucích sociálního pojištění, u nichž jsou pracovníci pojištěni během svého pobytu na lucemburském území;
—
kopii písemné pracovní smlouvy nebo dokumentu vystaveného na základě směrnice Rady ze dne 14. října 1991 o povinnosti zaměstnavatele informovat zaměstnance o podmínkách pracovní smlouvy nebo pracovního poměru.
(2)   Použití tohoto článku může v budoucnu upřesnit velkovévodské nařízení.“
9.
Článek 8 téhož zákona stanoví následující:
„Každý podnik, který je usazený v zahraničí a má v něm své sídlo nebo v Lucembursku nemá trvalé sídlo ve smyslu daňového zákona, z něhož jeden nebo více pracovníků vykonává jakoukoli pracovní činnost v Lucembursku, je povinen uschovat dokumenty nezbytné pro kontrolu výše uložených povinností vyplývajících z použití tohoto zákona a zejména z článku 7 u zástupce určeného ad hoc, který je usazen v Lucembursku. Tyto dokumenty musí být na základě žádosti a v nejkratší možné lhůtě předloženy orgánu živnostenského dozoru. Orgán živnostenského dozoru musí být před zahájením úplatné pracovní činnosti informován podnikem nebo jeho zástupcem uvedeným v předchozím odstavci doporučeným dopisem s doručenkou o přesném místě uložení dokumentů.“
III – Postup před zahájením soudního řízení
10.
Výzvou dopisem ze dne 1. dubna 2004 Komise upozornila lucemburskou vládu na některé nesrovnalosti při provedení směrnice 96/71 zákonem ze dne 20. prosince 2002. V souvislosti s možným porušením směrnice 96/71, jakož i článků 49 a 50 ES uplatnila Komise následující výtky:
—
zákon ze dne 20. prosince 2002 nutí podniky, které mají své sídlo v jiném členském státě a které vysílají pracovníky v rámci poskytování služeb do Lucemburska, k respektování pracovních podmínek, které překračují to, co stanoví čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71;
—
zákon ze dne 20. prosince 2002 provádí směrnici 96/71 neúplně v tom, že vnitrostátní právo omezuje pojem „minimální doby odpočinku“ na odpočinek v týdnu a nezahrnuje jiné doby odpočinku, jakými jsou denní odpočinek a přestávky v práci;
—
článek 7 zákona ze dne 20. prosince 2002, který podnikům, ve kterých vykonává pracovník trvale nebo dočasně pracovní činnost v Lucembursku, ukládá povinnost dát „před zahájením práce“ Inspection du travail et des mines (poznámka překladatele – pracovní a důlní inspekce) k dispozici podstatné informace „na základě žádosti“ a „v nejkratší možné lhůtě“, nemá potřebnou jasnost nezbytnou pro zajištění právní jistoty;
—
článek 8 zákona ze dne 20. prosince 2002 omezuje volný pohyb služeb tím, že ukládá podnikům povinnost uvést ad hoc zástupce usazeného v Lucembursku, jehož úkolem je uchovávat dokumenty nezbytné pro kontrolu povinností, které přísluší těmto podnikům.
11.
Ve své odpovědi ze dne 30. srpna 2004 lucemburská vláda uvedla, že isí vytýkaná zákonná ustanovení týkající se uplatňování pracovních podmínek představují předpisy o veřejném pořádku ve smyslu čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71.
12.
Co se týče druhé výtky lucemburská vláda uznala neúplné provedení směrnice 96/71.
13.
Pokud jde o třetí a čtvrtou výtku Komise lucemburská vláda označila ustanovení článku 7 zákona ze dne 20. prosince 2002 za slučitelná s právem Společenství, protože povinnost uvést ad hoc zástupce, který je usazen v Lucembursku, jehož úkolem je uchovávat dokumenty nezbytné pro kontrolu povinností, které přísluší těmto podnikům nezavazuje k předběžnému prohlášení ani není diskriminujícím požadavkem. Tato ustanovení jsou spíše opatřeními, bez nichž by příslušné vnitrostátní orgány nemohly plnit svou kontrolní funkci.
14.
Komise tuto odpověď nepovažovala za uspokojivou, a rozhodla se tedy poslat lucemburské vládě odůvodněné stanovisko s datem 18. října 2005, ve kterém Lucemburskému velkovévodství vytkla, že tím, že
—
prohlásilo ustanovení čl. 1 odst. 1 body 1, 2, 8 a 11 zákona ze dne 20. prosince 2002 za správní předpisy „vnitrostátního veřejného pořádku“;
—
v článku 1 odst. 1 bodu 3 tohoto zákona úplně neprovedlo ustanovení čl. 3 odst. 1 bodu a) směrnice 96/71;
—
v článku 7 odst. 1 tohoto zákona stanovilo podmínky, které jsou formulovány tak, že jim chybí jasnost nezbytná pro zajištění právní jistoty;
—
v článku 8 tohoto zákona uložilo, že dokumenty nezbytné pro kontrolu se mají uchovávat v Lucembursku u zde usazeného ad hoc zástupce,
nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71, jakož i z článků 49 ES a 50 ES.
15.
Komise dále Lucemburské velkovévodství vyzvala k tomu, aby během dvou měsíců od doručení přijalo opatření nezbytná k tomu, aby bylo vyhověno odůvodněnému stanovisku Komise.
16.
Dopisem ze dne 22. prosince 2005 lucemburská vláda požádala o prodloužení této lhůty, aby mohla vysvětlit své stanovisko. Odůvodněné stanovisko Komise ovšem zůstalo nezodpovězeno. Na to Komise přistoupila k podání žaloby.
IV – Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
17.
Ve své žalobě, která došla kanceláři Soudního dvora dne 20. července 2006 Komise navrhuje,
—
určit, že Lucemburské velkovévodství tím, že:
1.
prohlásilo ustanovení čl. 1 odst. 1 body 1, 2, 8 a 11 zákona ze dne 20. prosince 2002 za správní předpisy „vnitrostátního veřejného pořádku“,
2.
v článku 1 odst. 1 bodu 3 tohoto zákona úplně neprovedlo ustanovení čl. 3 odst. 1 bodu a) směrnice 96/71,
3.
v článku 7 odst. 1 tohoto zákona stanovilo podmínky, které jsou formulovány tak, že jim chybí jasnost nezbytná pro zajištění právní jistoty,
4.
v článku 8 tohoto zákona uložilo, že dokumenty nezbytné pro kontrolu se mají uchovávat v Lucembursku u zde usazeného ad hoc zástupce,
nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71, jakož i z článků 49 ES a 50 ES;
—
uložit Lucemburskému velkovévodství náhradu nákladů řízení.
18.
Lucemburská vláda ve své žalobní odpovědi došlé dne 5. října 2006 navrhla, aby byla žaloba zamítnuta jako neopodstatněná a aby byla isi uložena náhrada nákladů řízení.
19.
Po podání repliky Komise ze dne 10. listopadu 2006 a dupliky lucemburské vlády ze dne 12. ledna 2007 byla uzavřena písemná část řízení. Ústní část řízení se nekonala.
V – Hlavní argumenty účastníků řízení
20.
Komise opírá svoji žalobu o čtyři žalobní důvody, které vznáší vůči lucemburské prováděcí úpravě.
A – K prvnímu žalobnímu důvodu: chybné provedení čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71
21.
Komise vytýká Lucemburskému velkovévodství chybné provedení směrnice 96/71, přičemž svým prvním žalobním důvodem kritizuje čtyři ustanovení obsažená v zákoně ze dne 20. prosince 2002. Podle jejího názoru Lucembursko tím, že neprávem prohlásilo všechna vnitrostátní ustanovení za předpisy o veřejném pořádku, uložilo podnikům, které vysílají pracovníky do Lucemburska, povinnosti, které jdou nad rámec toho, co ukládá směrnice 96/71. Podle jejího názoru se provedení směrnice zakládá na příliš širokém výkladu pojmu „předpisy o veřejném pořádku“ ve čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71. Taková ustanovení je nutné posuzovat podle prohlášení č. 10 ke směrnici 96/71, které tento pojem upřesňuje.
— Požadavek písemné pracovní smlouvy nebo obdobného uznávaného dokumentu ve smyslu směrnice 91/553/EHS (čl. 1 odst. 1 bod 1 zákona ze dne 20. prosince 2002)
22.
Tato výtka se týká v první řadě zákonné povinnosti o vysílání pouze těch pracovníků, kteří jsou s podnikem spjati písemnou pracovní smlouvou nebo obdobným uznávaným dokumentem ve smyslu směrnice 91/553. Komise se domnívá, že kontrola dodržování povinností vyplývajících ze směrnice 91/553 náleží v případě vyslání pracovníka výhradně orgánům státu usazení, který je povinen směrnici provést, nikoliv však hostitelskému státu.
— Automatické přizpůsobení odměňování vývoji životních nákladů (čl. 1 odst. 1 bod 2 zákona ze dne 20. prosince 2002)
23.
Komise je toho názoru, že lucemburská právní úprava tím, že požaduje automatické přizpůsobení odměňování vývoji životních nákladů, je v rozporu se směrnicí 96/71, která stanoví pouze právní úpravu minimální mzdy vysílajícím státem.
— Dodržování právní úpravy práce na částečný pracovní úvazek a na dobu určitou (čl. 1 odst. 1 bod 8 zákona ze dne 20. prosince 2002)
24.
Komise má za to, že podle směrnice 96/71 nepřísluší hostitelskému státu vnucovat podnikům, které vysílají pracovníky, svou právní úpravu v oblasti práce na částečný úvazek a pracovních smluv na dobu určitou.
— Dodržování kolektivních pracovních smluv (čl. 1 odst. 1 bod 11 zákona ze dne 20. prosince 2002)
25.
Komise uplatňuje, že kolektivní pracovní smlouvy nemohou bez ohledu na svůj věcný obsah představovat správní předpisy „vnitrostátního veřejného pořádku“.
26.
Lucemburská vláda ve značné míře odkazuje na argumentaci ve svém dopise ze dne 30. srpna 2004, podle které se u ustanovení článku 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 jedná o předpisy o veřejném pořádku, protože cílem těchto předpisů je ochrana pracovníků. I když lucemburská vláda považuje odkaz Komise na prohlášení č. 10 ke směrnici 96/71 v podstatě za správný, připomíná skutečnost, že uvedené prohlášení nebylo zveřejněno v Úředním věstníku Společenství a nesmí proto být použito jako pomůcka při výkladu. V každém případě však ustanovení v článku 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 považuje za odůvodněná naléhavými důvody obecného zájmu. Konečně pro odůvodnění svého názoru odkazuje na legislativní proces, který vedl k návrhu Komise směrnice o službách na vnitřním trhu (
5
).
B – Ke druhému žalobnímu důvodu: neúplné provedení čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 96/71
27.
Lucemburská vláda uznává neúplné provedení směrnice 96/71 a poukazuje na změnu zákona ze dne 19. května 2006.
28.
Komise tvrdí, že o tom neobdržela žádné informace.
C – Ke třetímu žalobnímu důvodu: chybějící jasnost týkající se kontrolních opatření
29.
Podle názoru Komise není čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 formulován dostatečně jasně, aby podnikům, které chtějí vyslat pracovníky do Lucemburska, zajistil nezbytnou právní jistotu. Tím, že tato právní úprava zvyšuje riziko těchto podniků, že poruší zákon, představuje neodůvodněné omezení volného pohybu služeb. Povinnost dát k dispozici orgánu živnostenského dozoru před zahájením prací na žádost a v nejkratší možné lhůtě nezbytně nutné údaje se v každém případě rovná předběžnému oznámení, které je neslučitelné s článkem 49 ES.
30.
Lucemburská vláda naproti tomu považuje text zákona za dostatečně jasný. V každém případě požadavek předběžného oznámení nebyl s formulací čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 spjat.
D – Ke čtvrtému žalobnímu důvodu: Požadavek ad hod zástupce
31.
Komise má za to, že povinnost uvést ad hoc zástupce usazeného v Lucembursku, jehož úkolem je uchovávat dokumenty nezbytné pro kontrolu povinností, které přísluší těmto podnikům i po dobu po vlastním vykonání služby, představuje omezení volného pohybu služeb. Tato povinnost nejenže je nadbytečná vzhledem ke spolupráci v oblasti informací stanovené ve článku 4 směrnice 96/71, ale i je spjatá s náklady pro dotyčné podniky.
32.
Lucemburská vláda na to namítá, že systém spolupráce v oblasti informací, na který Komise odkazuje, neumožňuje příslušným správním orgánům provádět kontrolu s nezbytnou účinností. Krom toho zákon ze dne 20. prosince 2002 nevyžaduje pro výkon funkce zástupce žádnou konkrétní právní formu. Uložení nezbytných dokumentů u zástupce je dále, nehledě na okamžik vyslání, nutné výhradně až v den zahájení práce.
VI – Analýza
A – Úvodní poznámky
1. Legislativní účel směrnice 96/71
33.
Směrnice 96/71/ES ukládá použití určitých kogentních pracovních podmínek hostitelského státu na vyslané pracovníky. Stanovením těchto minimálních pracovních podmínek mají být uskutečněny tři velmi odlišné cíle: zamezení narušení hospodářské soutěže, zachování práv vyslaných pracovníků a odstranění překážek a nejasností, které ovlivňují volný pohyb služeb.
34.
Výchozím bodem úvah Komise a Rady přitom byl volný pohyb služeb článku 49 ES, který vzrůstající počet podniků přivádí k tomu, že vysílají pracovníky na časově omezenou dobu výkonu práce na území členského státu, který není státem, ve kterém obvykle pracují. Předpokladem podpory volného pohybu služeb byla podle úvah zákonodárce Společenství korektní hospodářská soutěž, jakož i přijetí opatření zaručujících dodržování práv pracovníků (
6
). Na základě rozdílů mezi členskými státy týkajících se obsahu pracovních podmínek, které je nutné v příslušném státě dodržovat, může vzniknout situace, že by pro vyslané pracovníky platily nižší mzdy a tito by měli jiné pracovní podmínky než podmínky platné v hostitelském státu. To by mělo vliv na korektní hospodářskou soutěž mezi podniky a na zásadu rovného zacházení mezi zahraničními a tuzemskými podniky, což je ze sociálního hlediska nepřijatelné. Uplatněním „tvrdého jádra“ pracovního práva hostitelského státu rovněž na zahraniční podniky by mělo být takovým narušením hospodářské soutěže zamezeno.
35.
Dále by měly být vyřešeny obtíže týkající se práva rozhodného pro pracovní poměr, které vznikly vnesením nadnárodního prvku do pracovního poměru (
7
). Směrnice 96/71 tím, že stanovila, jaká vnitrostátní ustanovení by měla platit jako kogentní ustanovení ve smyslu čl. 7 Římské úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy pro oblast vysílání pracovníků, měla v úmyslu učinit předvídatelnými pracovními podmínky, které je třeba použít, a tím zvýšit právní jistotu (
8
).
2. Právní rámec posouzení
36.
Co se týče hmotněprávního rámce, v jehož světle je Soudní dvůr povolán k posouzení slučitelnosti sporných lucemburských ustanovení s právem Společenství, chtěla bych poukázat na to, že směrnice 96/71 dosahuje pouze částečné harmonizace oblasti vysílání pracovníků (
9
). V první řadě je normou kolizního pracovního práva Společenství, která se týká podrobností a podmínek pracovního poměru vyslaných pracovníků (
10
). Účel právní úpravy směrnice 96/71 naproti tomu nezahrnuje vstup a pobyt na území hostitelského členského státu (
11
), takže omezení volného pohybu služeb v rámci přeshraničního vysílání pracovníků je třeba v zásadě posuzovat rovněž podle měřítek relevantních ustanovení Smlouvy o ES, především článku 49 ES.
37.
Pro soudní kontrolu legality vnitrostátního opatření z hlediska práva Společenství v rámci řízení o nesplnění povinnosti členským státem podle čl. 226 ES je důsledkem tohoto skutečnost, že je třeba konkrétně přezkoumat, zda se uplatňované porušení týká pouze směrnice 96/71/ES nebo spíše přímo článku 49 ES. Pokud vnitrostátní právní úpravy o přeshraničním vykonávání práce porušují směrnici, je použití Smlouvy vyloučeno, ačkoliv každé porušení směrnice v sobě skrývá porušení Smlouvy, protože Smlouva představuje právní základ směrnice. Pokud však vnitrostátní právní úpravy porušují přímo Smlouvu, protože nejsou zahrnuty podrobnou úpravou směrnice, která Smlouvu provádí, nachází se jediný možný vztažný bod ve Smlouvě samé (
12
).
38.
V souvislosti s procesním rozdělením povinnosti tvrzení a důkazního břemene je nutné poukázat na to, že v rámci řízení pro nesplnění povinnosti členským státem na základě článku 226 ES přísluší isi prokázat existenci tvrzeného nesplnění povinnosti. Krom toho musí předložit Soudnímu dvoru skutečnosti nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr ověřil existenci tohoto nesplnění povinnosti, přičemž nemůže vycházet z žádné domněnky (
13
). Je přitom věcí žalovaného členského státu, aby proti předloženým skutečnostem a z nich vyplývajícím závěrům přednesl odůvodněnou a podrobnou obhajobu (
14
).
B – Přezkum žalobních důvodů
K prvnímu žalobnímu důvodu
39.
Vytýká-li Komise chybné provedení čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71, je primárně předmětem tohoto žalobního důvodu porušení této normy sekundárního práva.
1. Pojem „veřejný pořádek“ v čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71
40.
Lucemburská vláda uplatňuje, že prohlášením veškerých ustanovení oblastí uvedených v čl. 1 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 za kogentní ustanovení vnitrostátního práva využila oprávnění v čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71. Toto ustanovení dovoluje členským státům rozšířit působnost právní úpravy na další pracovní podmínky, pokud se u těchto dalších podmínek jedná o předpisy veřejného pořádku (
15
). Uvedené ustanovení rovněž umožňuje rozšířit předpisy o pracovních podmínkách upravených v obecně závazných kolektivních smlouvách a rozhodčích nálezech na jinou činnost, než jsou stavební práce uvedené v příloze.
41.
Tohoto zmocnění však členské státy nemohou využívat neomezeně, musí při tom zejména zohlednit základní svobody, jakož i účel směrnice (
16
). To lze objasnit jak z přednosti volného pohybu služeb, k jehož uskutečnění chce směrnice 96/71 přispět, jak vyplývá z jejího pátého bodu odůvodnění, tak i ze zásady restriktivního výkladu ustanovení o výjimce týkajících se základních svobod (
17
). Posledně jmenované Soudní dvůr znovu a výslovně zdůraznil v souvislosti s výhradou veřejného pořádku (
18
).
42.
Co se týče pojmu „veřejný pořádek“, jedná se o samostatný pojem práva Společenství, který spoluurčuje rozsah působnosti základních svobod, a je tedy nutné ho definovat autonomně, a nikoliv například na základě jednoho či více vnitrostátních právních řádů (
19
). Jako takový podléhá výkladu Soudního dvora, členským státům je tím pádem zabráněno, aby jeho rozsah určovaly jednostranně a bez kontroly ze strany orgánů Společenství (
20
). To však nevylučuje, aby zvláštní okolnosti odůvodnily odvolání na pojem „veřejný pořádek“, takže členským státům je třeba za určitých okolností přiznat určitý prostor pro uvážení v mezích stanovených Smlouvou (
21
).
43.
Přes tyto společné zásady však mohou pojmu „veřejný pořádek“ v závislosti na postavení v systému právního řádu Společenství a funkci příslušné normy náležet různé významy (
22
). V projednávaném případu má pojem „veřejný pořádek“ ve svém vyjádření v čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71 účinky ustanovení o výjimce, protože rozšíření klíčové oblasti zaručené v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71/ES na ustanovení o minimální ochraně připouští jen za určitých podmínek.
44.
Pokud jde o přesné podmínky použití tohoto oprávnění, pojem „veřejný pořádek“ se přijetím prohlášení č. 10 Rady a Komise při schvalování směrnice 96/71 dočkal upřesnění v tom smyslu, že je nutné jej chápat mj. jako „závazné předpisy, od kterých se nelze odchýlit a které podle své povahy a svého cíle musejí vyhovovat nutným požadavkům veřejného zájmu“.
45.
Z mého pohledu nic nesvědčí proti výkladu čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71 ve světle tohoto prohlášení. Soudní dvůr ohledně přípustnosti toho, zda má být k výkladu sekundárního práva přibrána prohlášení Rady, která byla zařazena do protokolů z jednání, uvedl, že toto nepřichází v úvahu pouze v tehdy, pokud obsah prohlášení nebyl ve sporném ustanovení vůbec vyjádřen, a nemá proto žádný právní význam (
23
). K tomu je třeba konstatovat, že prohlášení č. 10 není v rozporu s pojmem „veřejný pořádek“, nýbrž naopak, přispívá k určení obsahu ustanovení o výjimce. Tím, že odkazuje na „naléhavé důvody obecného zájmu“, odpovídá rovněž judikatuře rozvinuté Soudním dvorem, kterou lze použít na případy přeshraničního vysílání pracovníků a která se týká vlastních mezí základních svobod. Navzdory argumentaci lucemburské vlády skutečnost, že prohlášení č. 10 nebylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropských společenství, nesnižuje jeho právní význam, protože lucemburská vláda jakožto ústavní zástupkyně členského státu zastoupeného v Radě musí uznat, že znala prohlášení vykládající daný pojem, které tento orgán přijal v rámci legislativního procesu (
24
). Přibrání prohlášení č. 10 jako pomůcky při výkladu je tedy přípustné.
46.
Na základě výše uvedených úvah jsem tedy toho názoru, že není pouze na členských státech, aby od podniků poskytujících služby, které jsou usazeny v jiných členských státech, požadovaly dodržování všech závazných předpisů svého pracovního práva (
25
). V zájmu co nejrozsáhlejšího uskutečňování volného pohybu služeb je třeba souhlasit s isí v tom, že mezi ně lze zařadit pouze ty zákonem stanovené pracovní podmínky, které jsou pro právní řád členských států nezbytné (
26
). Je třeba konkrétně prozkoumat, zda napadená ustanovení tento požadavek splňují.
2. Ustanovení čl. 1 odst. 1 body 1, 2, 8 a 11 zákona ze dne 20. prosince 2002
— Požadavek písemné pracovní smlouvy nebo obdobného dokumentu ve smyslu směrnice 91/533
47.
Co se týče požadavku písemné pracovní smlouvy nebo obdobného dokumentu ve smyslu směrnice 91/533 stanoveného ve čl. 1 odst. 1 bodu 1 zákona ze dne 20. prosince 2002, je nutné dát za pravdu tvrzení Komise, že hostitelskému státu v zásadě nepřísluší kontrola ustanovení směrnice 91/533.
48.
Směrnice 91/533 slouží harmonizaci předpisů o formě pracovních poměrů, které vzhledem ke zvyšujícímu se počtu typů pracovních poměrů přijaly některé členské státy za účelem ochrany zaměstnanců před neznalostí svých práv a za účelem dosažení větší průhlednosti pracovního poměru (
27
). K tomu patří účastníky řízení zmíněné prokázání splnění povinnosti zaměstnavatele podle čl. 2 odst. 1 ve spojení s čl. 3 odst. 1 směrnice 91/533, pracovníkovi písemně sdělit podstatné body pracovní smlouvy nebo pracovního poměru, jakož i podmínky jeho vyslání do zahraničí podle čl. 4 odst. 1 směrnice 91/533. Zaměstnavatel splní svoji povinnost, pokud vystaví dokumenty s nezbytnými informacemi a doručí je zaměstnanci před jeho odjezdem (
28
).
49.
Podle svého posledního bodu odůvodnění „[…] by členské státy měly přijmout právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nebo zajistit, aby sociální partneři stanovili nezbytná ustanovení dohodou, přičemž by členské státy byly povinny učinit nezbytná opatření umožňující jim kdykoli zaručit výsledky uložené touto směrnicí“. Jak již z tohoto znění vyplývá, prováděcí povinnost členských států se nevztahuje jen na pouhou legislativní činnost, ale i na provádění těchto ustanovení, včetně kontroly jejich dodržování. Tatáž povinnost se týká příslušného členského státu v případech vysílání pracovníků, přičemž podle čl. 4 odst. 1 směrnice 91/533 musí být zajištěno, že zaměstnanec předem obdrží doplňující údaje o svém vyslání. Pokud vysílající stát již použil své kontrolní pravomoci, tak na základě harmonizace, kterou přináší směrnice 91/533, nezbývá prostor pro případnou pravomoc hostitelského státu.
50.
Takovou pravomoc rovněž nelze vyvodit ze směrnice 91/533. Nemůže být odůvodněna ani tím, že Lucembursko prohlásilo dodržování výše uvedených informačních povinností za předpisy na ochranu veřejného pořádku. Takový požadavek, jaký stanoví čl. 1 odst. 1 bod 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 nelze zařadit do klíčové oblasti pracovních podmínek práva Společenství stanovené čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71/ES. Zákonodárné rozhodnutí nezahrnout povinnost informovat stanovenou ve směrnici 91/533/EHS do seznamu čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71/ES musí být respektováno (
29
).
51.
Konečně je třeba odmítnout argumentaci lucemburské vlády týkající se legislativního procesu, který vedl k přijetí směrnice 2006/123, jako irelevantní pro přezkum tohoto žalobního důvodu. Sporný lucemburský zákon ze dne 20. prosince 2002 totiž věcně ani časově nijak nesouvisí se směrnicí 2006/123. Naopak provádí výhradně směrnici 96/71.
— Automatické přizpůsobení odměňování vývoji životních nákladů
52.
Co se týče automatického přizpůsobení „odměňování“ vývoji životních nákladů, které je stanoveno v čl. 1 odst. 1 bodu 2 zákona ze dne 20. prosince 2002, lucemburská vláda tvrdí, že slouží ochraně pracovníků a přispívá k udržení sociálního smíru v Lucembursku. Uvádí, že takové automatické přizpůsobení je implicitně stanoveno v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71/ES.
53.
Výtka Komise ovšem nesměřuje proti automatickému charakteru tohoto mechanismu, nýbrž proti nesporné skutečnosti, že podle lucemburského práva dochází k obecnému přizpůsobení „odměňování“, které zahrnuje jak reálné mzdy, tak i minimální mzdy. Již ve svém dopise ze dne 30. srpna 2004 lucemburská vláda uvedla, že podle lucemburského práva minimální mzda podléhá rovněž obecnému mechanismu přizpůsobení. Podle názoru Komise však toto neodpovídá požadavkům čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 96/71, ve kterém se mluví výhradně o „minimální mzdě“.
54.
isi je třeba dát za pravdu v tom, že lucemburská právní norma, kterou se směrnice provádí, se svým zněním odchyluje od směrnice 96/71/ES. Při přezkumu otázky, zda je ustanovení vnitrostátního práva v rozporu s právem Společenství, musí být zohledněn ten výklad, ze kterého při výkladu tohoto ustanovení vycházejí vnitrostátní soudy (
30
). Nicméně znění čl. 1 odst. 1 bodu 2 zákona ze dne 20. prosince 2002 ani není nesrozumitelné, ani nepřipouští výklad v rozporu s právem Společenství. Je-li totiž třeba zákon ze dne 20. prosince 2002 vykládat podle objektivních měřítek v tom smyslu, že dochází k obecnému přizpůsobení odměňování vývoji životních nákladů, které má rovněž příznivý vliv na minimální mzdy, čl. 1 odst. 1 bod 2 zákona ze dne 20. prosince 2002 splňuje požadavky práva Společenství stanovené v čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 96/71. V tomto ohledu je nutné argumentaci Komise odmítnout jako neopodstatněnou.
— Dodržování právní úpravy práce na částečný pracovní úvazek a na dobu určitou
55.
Požadavek dodržování právní úpravy práce na částečný pracovní úvazek a na dobu určitou stanovený v čl. 1 odst. 1 bodu 8 zákona ze dne20. prosince 2002 nelze přiřadit k žádné z kategorií uvedených v čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71, nýbrž přesahuje klíčovou oblast pracovních podmínek práva Společenství. Vzhledem k tomu, že se zakládá na oprávnění v čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71/ES, musí být podroben přezkumu na základě pojmu veřejného pořádku ve smyslu prohlášení č. 10, jehož obsah v zásadě opakuje judikaturu Soudního dvora k článku 49 ES (
31
).
56.
Podle ustálené judikatury nevyžaduje článek 49 ES pouze vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale i odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení použije bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit, ztížit nebo učinit méně atraktivní činnost poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (
32
). Pro kvalifikaci jako omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 49 ES je podle této definice postačující, pokud lucemburské právní úpravy práce na částečný pracovní úvazek a na dobu určitou jsou přísnější než právní úpravy platné ve vysílajícím státu, a tím činí poskytování služeb v Lucembursku pro zahraniční podniky méně atraktivní.
57.
Soudní dvůr dále konstatoval, že volný pohyb služeb, jakožto základní zásada Smlouvy, může být omezen pouze právní úpravou odůvodněnou naléhavými důvody obecného zájmu, která se vztahuje na všechny osoby nebo podniky vykonávající svoji činnost na území členského státu, kde je poskytována služba, v rozsahu, v němž tento zájem není chráněn právní úpravou, které podléhá poskytovatel v členském státě, ve kterém je usazen (
33
).
58.
Účelem čl. 1 odst. 1 bodu 8 zákona ze dne 20. prosince 2002 je podle lucemburské vlády rovné zacházení a stejné odměňování pracovníků, čímž tento článek slouží ochraně zaměstnanců, která je podle práva Společenství legitimním cílem. Jak lucemburská vláda vysvětlila, cílem této právní úpravy je chránit práva zaměstnanců, která jsou zaručena již v právním řádu Společenství směrnicí 97/81 (
34
) a 99/70/ES (
35
). Krom toho jen provádí zásady, které mají svůj původ ve veřejném pořádku Společenství.
59.
K tomuto právnímu názoru se nemohu připojit. Skutečnost, že zákonodárce Společenství nezahrnul do čl. 3 odst. 1 směrnice 96/71 předmět právní úpravy uvedených směrnic, tzn. úpravu práce na částečný úvazek a pracovních smluv na dobu určitou, hovoří pro to, že právě tato oblast evropského pracovního práva nenáleží k veřejnému pořádku Společenství. Mimoto se přitom jedná o právní úpravy, které, jak lucemburská vláda sama uznává, jsou na úrovni Společenství již předmětem směrnic 97/81 a 99/70, a musejí proto být provedeny všemi členskými státy (
36
). Zájmy v nich zosobněné jsou tedy chráněny již předpisy, jimž podléhá poskytovatel služby ve členském státu, ve kterém je usazen. Lucemburská vláda se tedy za účelem prohlášení sporné vnitrostátní právní úpravy za předpisy v oblasti veřejného pořádku nemůže dovolávat naléhavých důvodů obecného zájmu.
— Dodržování kolektivních pracovních smluv
60.
V kontextu odkazu obsaženého v čl. 1 odst. 1 bodu 11 zákona ze dne 20. prosince 2002 na „kogentní ustanovení vnitrostátního práva v kolektivních pracovních smlouvách“ vyvstává v první řadě otázka slučitelnosti těchto pravidel s čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71. Komise má pochybnosti o řádném provedení směrnice a v podstatě Lucembursku vytýká, že chtělo určitou kategorii aktů nezávisle na jejich právní povaze a jejich věcném obsahu prohlásit v rozporu s oprávněním, které je stanoveno v čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71, za kogentní ustanovení.
61.
Komise tím má námitky proti dvěma aspektům této právní úpravy, které musejí být prozkoumány každý zvlášť. Nejprve je namístě dát isi za pravdu v tom, že pojem „kolektivní pracovní smlouvy“ má odlišný význam jednak v úvodní větě čl. 1 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 a jednak v bodu 11 tohoto ustanovení. Zatímco v prvním případě se hovoří o „obecně závazných kolektivních smlouvách“, bod 11 se obecně vztahuje na „kolektivní pracovní smlouvy“. U posledně uvedených se ale může jednat jen o ty kolektivní smlouvy, které nebyly prohlášeny za obecně závazné. Jako takové však kvůli jednoznačnému znění čl. 3 odst. 1 druhé odrážky směrnice 96/71, který se vztahuje pouze na „kolektivní smlouvy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné“, nemohou spadat do jeho působnosti, což má za následek, že tyto kolektivní smlouvy nemohu být považovány za ke klíčové oblasti náležející pracovní podmínky práva Společenství (
37
).
62.
Další aspekt se týká prohlášení určité kategorie aktů za ustanovení veřejného pořádku nezávisle na jejich právní povaze a jejich věcném obsahu. Aby bylo možné posoudit, zda určitou úpravu obsaženou v kolektivní smlouvě lze považovat za kogentní ve smyslu prohlášení č. 10, je podle mého názoru nezbytné, aby příslušný členský stát tyto úpravy obsažené v kolektivní smlouvě přímo oznámil (
38
). Paušální odkaz na „kolektivní pracovní smlouvy“ podle čl. 1 odst. 1 bodu 11 zákona ze dne 20. prosince 2002 má naproti tomu povahu „bianko“ právní normy, které může postrádat minimální míru určitosti a jasnosti. Posledně uvedené je nezbytně nutné, protože není možné vyloučit, že mohou existovat okolnosti, které učiní použití úprav obsažených v kolektivní smlouvě na vyslané pracovníky neslučitelným s volným pohybem služeb (
39
). Vždy je tedy třeba přezkoumat konkrétní případ v tom smyslu, zda dotčená právní úprava při objektivním posouzení zaručuje vyslaným pracovníkům ochranu a zda dotčeným pracovníkům přináší skutečný prospěch, který zřetelně přispívá k jejich sociální ochraně. Paušálním odkazem na „kolektivní pracovní smlouvy“ je však Soudnímu dvoru v podrobném přezkumu zabráněno.
63.
Z procesního hlediska lucemburská vláda nesplnila svoji povinnost se odůvodněně a podrobně hájit vůči předloženým skutečnostem tím, že ve své žalobní odpovědi odkázala na kolektivní pracovní smlouvy, které přiložila ke své odpovědi ze dne 30. srpna 2004 (
40
). U těchto smluv se totiž jedná, jak Komise správně poznamenává, o kolektivní smlouvy, které byly velkovévodským nařízením prohlášeny za obecně závazné, ve smyslu úvodní věty čl. 1 odst. 1, a nikoliv o ostatní, v projednávaném případě sporné, „kolektivní pracovní smlouvy“, na které se vztahuje čl. 1 odst. 1 bod 11 zákona ze dne 20. prosince 2002.
64.
Článek 1 odst. 1 bod 11 zákona ze dne 20. prosince 2002 proto není v souladu s čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71.
K druhému žalobnímu důvodu
65.
Ve výzvě dopisem Komise upozornila lucemburskou vládu nejprve na to, že čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 96/71 ukládá členským státům povinnost, aby se staraly o to, aby podniky se sídlem v jiném členském státu dodržovaly maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku. Poukazovala na to, že čl. 1 odst. 1 bod 3 zákona ze dne 20. prosince 2002 omezil ochranu minimální doby odpočinku na týdenní dobu odpočinku. Pojem „minimální doby odpočinku“ však zahrnoval nejen týdenní dobu odpočinku, nýbrž i další doby odpočinku, jako například denní odpočinek a přestávky v práci, které jsou stanoveny v článcích 3 a 4 směrnice 2003/88/ES (
41
).
66.
Lucemburská vláda uznala neúplné provedení směrnice 96/71 již ve své odpovědi ze dne 30. srpna 2004 (
42
).
67.
Tím svoji povinnost v každém případě splnila teprve po uplynutí dvouměsíční lhůty, kterou ji Komise stanovila ve svém odůvodněném stanovisku ze dne 12. října 2005. Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být existence nesplnění povinnosti posuzována na základě stavu_v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku. (
43
). Vzhledem k tomu, že lucemburská vláda opožděné provedení směrnice nepopírá, je tento žalobní důvod opodstatněný již z tohoto důvodu.
Ke třetímu žalobnímu důvodu
68.
Žalobní důvod Komise týkající se neodůvodněného omezení volného pohybu služeb z důvodu uložení povinnosti podnikům usazeným v zahraničí podle čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002, které mají dát „před zahájením práce dát na základě žádosti a v nejkratší možné lhůtě k dispozici orgánu živnostenského dozoru údaje nezbytně nutné pro kontrolu“, se naproti tomu netýká provedení směrnice 96/71, nýbrž přímo článku 49 ES.
69.
Jak již bylo uvedeno, článek 49 ES vyžaduje nejen odstranění jakékoli diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě na základě jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoli omezení (
44
). Podle ustálené judikatury může použití vnitrostátních právních předpisů hostitelského státu na poskytovatele služeb znemožnit, ztížit nebo učinit méně atraktivním poskytování služeb, a je tedy třeba ho považovat za omezení volného pohybu služeb, jestliže způsobuje dodatečné výdaje, jakož i administrativní a hospodářskou zátěž (
45
).
70.
Úprava uvedená v čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 směřuje k tomu, aby byla lucemburskému orgánu živnostenského dozoru umožněna kontrola totožnosti legálního pobytu pracovníků v rámci jejich vyslání. Tato úprava podrobuje podniky se sídlem mimo území Lucemburského velkovévodství povinnému předpokládanému správnímu řízení, které před zahájením prací vyžaduje předložení dokumentů o sociálněprávním a pracovněprávním postavení a o postavení z hlediska práva pobytu vyslaných pracovníků, takže toto pravidlo je pro dotčené podniky v každém případě spojené se správními formalitami, které mohou učinit vyslání pracovníků do Lucemburska méně atraktivním než na vnitrostátní úrovni. Podle uvedené široké definice judikatury postačuje již tato skutečnost k tomu, aby byl potvrzen omezující charakter této úpravy (
46
).
71.
Přesto je nutné připomenout, že Soudní dvůr přiznal členským státům pravomoc kontrolovat dodržování vnitrostátních ustanovení i ustanovení Společenství v oblasti poskytování služeb. Soudní dvůr rovněž uznal opodstatněnost kontrolních opatření nezbytných k ověření splnění požadavků, které jsou samy o sobě odůvodněny obecným zájmem (
47
). Lucemburská vláda odůvodňuje úpravu v čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 jak ochranou pracovníků, tak i nutností provádět kontroly za účelem potírání zneužívání a nezákonných přeshraničních činností. Jak sociální ochrana pracovníků, tak i potírání případů zneužívání jsou podle judikatury považovány za legitimní cíle (
48
).
72.
Soudní dvůr nicméně rovněž konstatoval, že kontroly prováděné vnitrostátními orgány dozoru musí dodržovat omezení uložená právem Společenství a nesmějí činit volný pohyb služeb iluzorním (
49
). Zejména musí být způsobilé zajistit uskutečnění cíle, který sledují, a nesmí jít nad rámec toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (
50
).
73.
Charakteristickým znakem lucemburské právní úpravy je především zákonná povinnost podnikatelů ještě „před zahájením prací“ dát orgánu živnostenského dozoru k dispozici nezbytné dokumenty, z čehož lze usuzovat na kontrolu případů zneužívání před vysláním, v zásadě neslučitelnou s právem Společenství. Lucemburská vláda proti tomu namítá, že skutečnost, že podnikatel musí splnit svou oznamovací povinnost teprve „na žádost“, změkčuje tuto zákonnou povinnost. S touto zákonnou povinností tedy není spojena žádná povinnost podnikatele sám od sebe předložit prohlášení dotyčným orgánům.
74.
Mám za to, že přesto existují skutečnosti odůvodňující předpoklad, že lucemburská právní úprava je v každém případě podobná kontrole případů zneužívání před vysláním. Článek 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 je totiž třeba číst ve spojení s články 13 až 17 zákona ze dne 4. dubna 1974 o reorganizaci orgánu živnostenského dozoru (
51
) (dále jen „zákon ze dne 4. dubna 1974“), který v případě porušení oznamovací povinnosti podnikatele zmocňuje tento orgán k tomu, aby nařídil zastavení pracovní činnost vyslaných pracovníků na území Lucemburského velkovévodství s okamžitou platností. Pokračování v práci může orgán živnostenského dozoru povolit teprve poté, co byly dodatečně předloženy všechny nezbytné dokumenty (
52
), přičemž za porušení tohoto nařízení je možno na základě článku 28 zákona ze dne 4. dubna 1974 uložit trest odnětí svobody a peněžní pokutu. Je-li však zaprvé třeba „povolení“, aby bylo možno v práci znovu pokračovat, a zadruhé je-li nedodržení povinnosti předložit dokumenty prosazováno prostředky přestupkového práva a trestního práva, nelze pak pravidlo čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 chápat jinak než v tom smyslu, že pro poskytování služeb v Lucembursku formou vysílání pracovníků existuje zákaz s výhradou povolení (
53
).
75.
Znesnadňujícím účinkem se projevuje skutečnost, že formulace těchto ustanovení nevyhovuje požadavkům právní jistoty a jasnosti. Podle ustálené judikatury musí členské státy k zajištění úplného používání práva Společenství nejen uvést své právní předpisy do souladu s právem Společenství, nýbrž k tomu musejí vytvořit natolik určitou, jasnou a transparentní právní situaci, že jednotlivec může v plném rozsahu zjistit svá práva a může se jich dovolávat před vnitrostátními soudy (
54
). Tato zásada musí platit tím spíše tehdy, pokud vnitrostátní právo členského státu ukládá jednotlivcům povinnosti, a v případě jejich porušení hrozí sankcemi.
76.
Je nutné konstatovat, že nesrozumitelné znění právní úpravy činí udělení povolení do značné míry závislým na uvážení správních orgánů a krom toho v nepřijatelné míře zvyšuje nebezpečí pro podniky spočívající v tom, že budou vystaveny správněprávním, resp. trestněprávním sankcím. Orgán živnostenského dozoru, jak vyplývá z důkazů, které dala Komise k dispozici Soudnímu dvoru, zjevně vykládá čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 přísně v tom smyslu, že požaduje úplné předložení všech dokumentů před vysláním (
55
), takže na rozdíl od tvrzení lucemburské vlády nepostačuje, aby dokumenty byly předloženy ve stejný den krátce před zahájením prací. Obtíže při praktickém uplatňování čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 by dále mohly vyplývat ze skutečnosti, že oznamovací povinnost, a tím vlastní správní řízení, vzniká v zásadě až po doručení „žádosti“ orgánu živnostenského dozoru, přičemž zůstává nejasné, jakou úlohu má podnik před tímto řízením a zda je popřípadě nutné, aby k této „žádosti“ dal sám podnět. Vzhledem k tomu, že bez takové „žádosti“ podnik v konečném důsledku nemůže využívat volného pohybu služeb, aniž by byl nucen čelit sankcím správního, respektive trestního, práva, má toto omezení stejné účinky jako absolutní zákaz, který s ohledem na možnost použít méně omezující prostředky nelze považovat za nezbytný pro zajištění ochrany pracovníků.
77.
Konečně považuji za nezbytné v této souvislosti připomenout, že Soudní dvůr naposledy v rozsudku Komise v. Lucembursko (
56
) ohledně nepřiměřenosti povolení jakožto podmínky pro zahájení práce a použitelnosti mírnějších prostředků konstatoval následující: „Kdyby přitom byla podnikům poskytujícím služby uložena povinnost oznámit místním orgánům přítomnost jednoho nebo několika vyslaných pracovníků v zaměstnaneckém poměru, předpokládanou dobu pobytu a službu nebo služby, jejichž poskytování je důvodem pro jejich vyslání, jednalo by se o stejně účinné a méně omezující opatření, než jsou předmětné požadavky. Umožňovalo by těmto orgánům kontrolovat dodržování lucemburské právní úpravy v sociální oblasti po dobu vyslání při zohlednění povinností, které jsou podniku již uloženy na základě předpisů sociálního práva uplatňovaných v členském státě jeho usazení“. Za těchto okolností je vhodnější, aby hostitelský členský stát omezil svůj zásah na ověření nezbytných informací sdělených poskytovatelem služeb při zahájení jeho činnosti v posledně jmenovaném členském státě a přijal sankce, až když to bude nezbytné (
57
). Faktickým zavedením výhrady povolení v čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002 tedy lucemburská vláda jde nad rámec toho, co Soudní dvůr považuje za přiměřené.
78.
Z toho všeho vyplývá, že se u této právní úpravy jedná o kontrolu případů zneužívání před vysláním, která není slučitelná s článkem 49 ES. Na základě toho je rovněž tento žalobní důvod opodstatněný.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu
79.
Jako další administrativní požadavek, který může podnikům se sídlem v jiném členském státu ztížit vysílání pracovníků, představuje povinnost určit ad hoc zástupce usazeného v Lucembursku stanovená v článku 8 zákona ze dne 20. prosince 2002 omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 49 ES (
58
). Je tedy nutné přezkoumat, zda jsou omezení volného pohybu služeb, která vyplývají z tohoto vnitrostátního ustanovení, odůvodněná cílem, který je v obecném zájmu, a pokud ano, zda jsou za použití vhodných prostředků nezbytná ke sledování tohoto cíle.
80.
Lucemburská vláda se odvolává na ochranu pracovníků, potírání případů zneužívání, jakož i na nutnost účinné kontroly. Jak již bylo uvedeno, jak ochrana pracovníků, tak i potírání případů zneužívání jsou uznávány jako legitimní cíle (
59
), zatímco provádění kontrol za účelem prosazení vnitrostátních ochranných ustanovení je považováno za slučitelné s právem Společenství, pokud tento dohled probíhá v rámci omezení uložených právem Společenství (
60
).
81.
Nejprve je nutné poukázat na to, že členský stát nemůže podřídit poskytování služeb na svém území dodržování všech podmínek vyžadovaných pro usazení, a tím zbavit ustanovení Smlouvy určená k zajištění volného poskytování služeb veškerého užitečného účinku (
61
).
82.
Na základě toho Soudní dvůr v rozsudku Komise v. Itálie (
62
) nepovažoval požadavky kladené na podniky pro dočasnou práci, které chtěly nabídnout uživatelům usazeným v Itálii své pracovníky, aby si v Itálii zřídily své sídlo nebo pobočku, za slučitelné s volným pohybem služeb, protože to znemožňuje, aby podniky se sídlem v jiném členském státě poskytovaly služby v uvedeném členskému státě.
83.
Lucemburská vláda v podstatě tvrdí, že čl. 8 zákona ze dne 20. prosince 2002 neukládá žádné přesné znaky sporného ad hoc zástupce. Nepožaduje se, aby tento mandatář byl fyzickou nebo právnickou osobou, ani to, aby musel být subjektem jednajícím za úplatu. Důležité je pouze to, aby orgán živnostenského dozoru znal jména osoby, u nichž jsou nezbytné dokumenty uloženy. Ad hoc zástupce ve smyslu tohoto ustanovení může být, například ve stavebnictví, buď hlavní podnik, vedoucí pracovník, nebo stavební dozor.
84.
Proti tomu je nutné namítnout, že tento výklad není v žádném případě v čl. 8 zákona ze dne 20. prosince 2002 vyjádřen. Je dokonce v rozporu se zákonnými požadavky. Ze znění článku 8 naopak jednoznačně vyplývá, že sporný ad hoc zástupce musí být „usazen“ v Lucembursku, tedy že musí mít „místo kde žije“, respektive své „obvyklé bydliště“, v tuzemsku. Jak Komise správně uvádí, tento pojmový znak skutkové podstaty předpokládá „trvalé bydliště“ nebo v každém případě pobyt, který překračuje dobu trvání poskytování služeb. Z toho vyplývá, že požadavky článku 8 zákona ze dne 20. prosince 2002 nebudou splněny tehdy, jsou-li nezbytné dokumenty uschovány například u jednoho z vyslaných pracovníků.
85.
Mám za to, že toto není slučitelné s judikaturou Soudního dvora. V rozsudku Arblade (
63
) totiž Soudní dvůr konstatoval, že povinnost mít přichystány a uchovávat určité dokumenty v místě bydliště fyzické osoby, která bydlí v hostitelském členském státě, která tyto dokumenty vede jakožto zaměstnavatelem určený zmocněnec, nebo jako jím určená dozírající osoba, i poté, co zaměstnavatel ukončil práci pracovníků v tomto státě, je nutné považovat za přípustnou pouze tehdy, pokud orgány tohoto státu nemohou svoji kontrolní úlohu splnit bez existence takovéto povinnosti.
86.
Lucemburské vládě je na jedné straně třeba dát za pravdu v tom, že provádění kontrol na místě je nezbytné pro zajištění dodržování ochranných ustanovení členského státu. Na druhou stranu je jí třeba vytknout, že nedostatečně doložila, respektive prokázala, že lucemburské orgány by svoji kontrolní úlohu nemohly plnit bez účasti ad hoc zástupce usazeného v Lucembursku. K odůvodnění takto výrazného omezení volného pohybu služeb, jakým je toto omezení, totiž nestačí bez podrobného odůvodnění vyjádřit kritické pochybnosti nebo pouhé obavy o účinnosti organizovaného systému spolupráce nebo výměny informací mezi členskými státy stanoveného v článku 4 směrnice 96/71 (
64
). Stejně jako všechny ostatní členské státy je i Lucemburské velkovévodství povinno za účelem dohledu nad dodržováním dotčených pracovních podmínek účastnit se uvedeného systému pomoci mezi příslušnými orgány členských států. V tomto ohledu lucemburská vláda svoji procesní povinnost tvrzení a důkazní povinnost nesplnila.
87.
Nehledě na to kontrola dodržování právních předpisů souvisejících se sociální ochranou pracovníků může být zajištěna velmi dobře i méně omezujícími opatřeními. Je totiž třeba vycházet v zásadě z toho, že pro plnění této kontrolní úlohy stačí určit jednoho z vyslaných pracovníků, například vedoucího pracovníka, který zajišťuje spojení mezi zahraničním podnikem a orgánem živnostenského dozoru a popřípadě uchovává potřebné dokumenty buď na pracovišti, nebo na přístupném a jasně označeném místě na území hostitelského členského státu (
65
). Jakožto opatření k zajištění sociální ochrany pracovníků, méně omezující volný pohyb služeb, by toto bylo v souladu se zásadou přiměřenosti.
88.
Na základě toho docházím k závěru, že požadavky stanovené v článku 8 zákona ze dne 20. prosince 2002 jsou nepřiměřené a porušují článek 49 ES. V důsledku toho je rovněž čtvrtý žalobní důvod opodstatněný.
VII – K nákladům řízení
89.
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že Lucemburské velkovévodství nemělo v zásadě ve věci úspěch, je důvodné mu uložit náhradu nákladů řízení.
VIII – Závěry
90.
Na základě výše uvedeného navrhuji, aby Soudní dvůr
—
určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že
1.
prohlásilo ustanovení čl. 1 odst. 1 body 1, 2, 8 a 11 zákona ze dne 20. prosince 2002 za správní předpisy „vnitrostátního veřejného pořádku“;
2.
v článku 1 odst. 1 bodu 3 tohoto zákona úplně neprovedlo ustanovení čl. 3 odst. 1 bodu a) směrnice 96/71;
3.
v článku 7 odst. 1 tohoto zákona stanovilo podmínky, které jsou formulovány tak, že jim chybí jasnost nezbytná pro zajištění právní jistoty;
4.
v článku 8 tohoto zákona uložilo, že dokumenty nezbytné pro kontrolu se mají uchovávat v Lucembursku u zde usazeného ad hoc zástupce;
nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 3 odst. 1 a 10 směrnice 96/71, jakož i ze článku 49 ES a článku 50 ES;
—
ve zbývající části žalobu zamítl jako neopodstatněnou;
—
uložil Lucemburskému velkovévodství náhradu nákladů řízení.
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Úř. věst. 1997, L 18, s 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 431.
(
3
) – Prohlášení č. 10 nebylo uveřejněno v Úředním věstníku Evropských společenství. Jeho obsah je však uveden ve sdělení Komise Radě, Evropskému parlamentu, Hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů ze dne 25. července 2003, KOM(2003)458 konečné, s. 13.
(
4
) – Zákon ze dne 20. prosince 2002 o provedení směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb a o právní úpravě kontroly uplatňování pracovního práva (Mémorial A – č. 154 ze dne 31. prosince 2003, s. 3722).
(
5
) – Pozměněný návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o službách na vnitřním trhu ze dne 4. dubna 2006, KOM(2006)160 v konečném znění.
(
6
) – Viz pátý bod odůvodnění.
(
7
) – Viz šestý bod odůvodnění.
(
8
) – V sedmém až jedenáctém bodu odůvodnění směrnice 96/71 je zmiňován vztah k Římské úmluvě, jejíž článek 6 se týká pracovních smluv a pracovních poměrů jednotlivce. Podle tohoto předpisu je rozhodující – ať jako mez pro volbu rozhodného práva, nebo jako objektivní smluvní statut – „právo země, v níž zaměstnanec při plnění smlouvy obvykle vykonává svou práci, a to i v případě, je-li dočasně zaměstnán v jiné zemi“ (čl. 6 odst. 2 písm. a) Římské úmluvy). Tento předpis je změněn směrnicí 96/71 v tom smyslu, že pro pracovní podmínky uvedené ve směrnici 96/71 je rozhodující právo místa výkonu práce, pokud statut pracovní smlouvy určený článkem 6 Římské úmluvy nestanoví příznivější podmínky. Podle názoru Jayme, E./Kohler, C., „Europäisches Kollisionsrecht 1997 – Vergemeinschaftung durch ‚Säulenwechsel‘“, Praxis des internationalen Privat- und Verfahrensrechts, 17. ročník, č. 6, 1997, s. 400, lze směrnici 96/71/ES chápat jako konkretizaci „kogentních ustanovení“ ve smyslu čl. 7 Římské úmluvy, neboť desátý bod odůvodnění nato výslovně poukazuje.
(
9
) – Viz stanovisko generálního advokáta Légera přednesené dne 23. února 2006 ve věci Komise v. Rakousko (C-168/04, Sb. rozh., s. I-9041, bod 28). Oblast vysílání pracovníků ještě nepodléhá žádné harmonizaci. Podle osmdesátého šestého bodu odůvodnění je výslovně vyňata z působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. L 376, s. 36). Návrh Komise týkající se odstranění byrokratických překážek a povinnost členských států spolupracovat v souvislosti s vysíláním pracovníků, respektive vysíláním státních příslušníků třetích států byl na podnět Evropského parlamentu a Rady z předchozího návrhu směrnice vyškrtnut. K tomu viz pozměněný návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. dubna 2006 o službách na vnitřním trhu, KOM(2006)160 v konečném znění, s. 15, 16.
(
10
) – Schmidt, M., Das Arbeitsrecht der Europäischen Gemeinschaft, Baden-Baden 2001, s. 254, 259, zastává názor, že směrnice 96/71/ES neharmonizuje pracovní podmínky, nýbrž pouze omezuje možnost volby kolizní normy k určení rozhodného práva. Däubler, W., „Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht“, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1997, s. 614, poukazuje na to, že směrnice 96/71 se zakládá zejména na čl. 57 odst. 2 Smlouvy o ES (nyní čl. 47 odst. 2 ES) a článku 66 Smlouvy o ES (nyní článek 55 ES). Článek 66 Smlouvy o ES poukazuje na možnosti úprav a omezení, které existují v oblasti svobody usazování a nařizuje jejich odpovídající použití pro oblast poskytování služeb. Podle čl. 57 odst. 2 Smlouvy o ES může Rada přijímat směrnice ke koordinaci právních a správních předpisů členských států, aby tak usnadnila výkon základních svobod (svobody usazování, respektive poskytování služeb). K tomuto došlo v případě předmětu úpravy. Směrnice koordinuje pracovněprávní podmínky, které mají poskytovatelé služeb respektovat. Forgó, K., „Aktuelles zur Entsenderichtlinie“, ecolex, 1996, s. 818, objasňuje, že rozdíly vznikající divergentními kolizními normami byly odstraněny směrnicí 96/71. Rozdíly vznikající odlišnými vnitrostátními pracovněprávními předpisy naproti tomu přetrvaly i poté, co směrnice 96/71 vstoupila v platnost, protože tato směrnice nestanovuje žádnou obsahovou harmonizaci. Borgmann, B., „Kollisionsrechtliche Aspekte des Arbeitnehmer-Entsendegesetzes“, Praxis des internationalen Privat- und Verfahrensrechts, 1996, s. 319, spatřuje ve směrnici 96/71 koordinaci mezinárodních kogentních norem v oblasti pracovního práva. Generální advokát Mengozzi v bodě 58 svého stanoviska předneseného dne 23. května 2007 ve věci Laval un Partneri (C-341/05, Sb. rozh. s. I-11767), objasňuje, že cílem směrnice 96/71 je koordinovat kolizní normy členských států pro určení vnitrostátního práva rozhodného pro přeshraniční služby v případě dočasného vyslání pracovníků v rámci Společenství, a to bez harmonizace jak hmotněprávních norem členských států v oblasti pracovního práva a pracovních podmínek týkajících se zejména mzdy, nebo práva užít kolektivní akce.
(
11
) – Viz stanovisko generálního advokáta Geelhoeda přednesené dne 15. září 2005 ve věci Komise v. Německo (C-244/04, Sb. rozh. s. I-885, bod 6).
(
12
) – V tom smyslu rovněž stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jarabo Colomera přednesené dne 14. prosince 2006 ve věci Komise v. Německo (C-490/04, Sb. rozh. s. I-6095), jakož i body 144 až 163 stanoviska Laval un Partneri (uvedeného v poznámce pod čarou 10).
(
13
) – Rozsudky ze dne 12. května 2005, Komise v. Belgie (C-287/03, Sb. rozh. s. I-3761, bod 27); ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo (C-341/02, Sb. rozh. s. I-2733, bod 35); ze dne 29. května 2001, Komise v. Itálie (C-263/99, Recueil, s. I-4195, bod 27); ze dne 8. března 2001, Komise v. Německo (C-68/99, Recueil, s. I-1865, bod 38); ze dne 23. října 1997, Komise v. Francie (C-159/94, Recueil, s. I-5815, bod 102), a ze dne 25. května 1982, Komise v. Nizozemsko (96/81, Recueil, s. 1791, bod 6).
(
14
) – Rozsudek ze dne 22. září 1988, Komise v. Řecko (272/86, Recueil, s. 4875, bod 21).
(
15
) – Během jednání v Radě se zejména Spojené království, Irsko a Portugalsko vyjádřily proti otevřenému seznamu, protože takovýto seznam je v rozporu s cílem směrnice vytvořit jasnou právní úpravu a zvýšit právní jistotu (Agence Europe, 43. ročník, č. 6449 ze dne 27./28. března 1995).
(
16
) – V tomto smyslu rovněž Fuchs, M./Marhold, F., Europäisches Arbeitsrecht, 2. vydání, Vídeň 2006, s. 322. Borgmann, B., „Kollisionsrechtliche Aspekte des Arbeitnehmer-Entsendegesetzes“, uvedený v poznámce pod čarou 10, s. 316, je toho názoru, že členské státy sice mohou oslabit nepříjemnou konkurenci s podniky ze států s nižšími náklady na pracovní sílu „zpřísněním“ svých mezinárodních kogentních ustanovení. Přitom je samozřejmě třeba respektovat normy práva Společenství. Görres, S., Grenzüberschreitende Arbeitnehmerentsendung in der EU, Vídeň/Graz 2003, s. 122, je toho názoru, že použití čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71 předpokládá, že se u sporných pracovních podmínek členských států jedná o předpisy v oblasti veřejného pořádku, které neporušují ustanovení Smlouvy o ES. Autoři tím uznávají, že při použití čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71 musejí být dodržována určitá kritéria, k nimž nutně patří jak volný pohyb služeb, který je uskutečňován, tak i přesné cíle zákonodárce Společenství. Podle názoru generálního advokáta Mengozziho v bodě 212 jeho stanoviska předneseného dne 23. května 2007 ve věci Laval un Partneri (C-341/05, Sb. rozh. s. I-11767) skutečnost, že vnitrostátní pravidla patří do kategorie předpisů v oblasti veřejného pořádku nebo do kogentních ustanovení, členské státy nezbavuje, jak vyplývá z čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71/ES, povinnosti respektovat ustanovení Smlouvy.
(
17
) – V souvislosti s omezeními volného pohybu služeb a svobody usazování viz bod 143 stanoviska generálního advokáta Ruiz-Jarabo Colomera ze dne 16. května 2006 ve spojených věcech Placanica, Palazzese a Sorrichio (C-338/04, C-359/04 a C-360/04, Sb. rozh. s. I-1891). Georgiadis, N., Derogation clauses: the protection of national interests in EC law, Brusel 2006, s. 72, poukazuje na to, že všechna ustanovení o výjimce, zejména výhrada veřejného pořádku, podléhají zásadě restriktivního výkladu. Podle názoru J. Wichmanna, Dienstleistungsfreiheit und grenzüberschreitende Entsendung von Arbeitnehmern, Frankfurt am Main 1998, s. 104 a 105, je proti extenzivnímu výkladu možné uvést systematické úvahy. Neboť již z jejich pozice jakožto smluvního ustanovení o výjimce vyplývá, že výhradu veřejného pořádku je třeba vykládat restriktivně. Dovolávání se veřejného pořádku tedy předpokládá, aby byly dotčeny podstatné výsostné zájmy členských států.
(
18
) – Soudní dvůr přitom vždy zdůrazňoval, že výhrada veřejného pořádku představuje výjimku ze základní zásady volného pohybu osob, kterou je stejně jako všechny výjimky z základní zásady nutné vykládat restriktivně a jejíž rozsah nemohou členské státy určovat jednostranně. Viz rozsudky ze dne 26. února 1975, Bonsignore (67/74, Recueil, s. 297, bod 6); ze dne 28. října 1975, Rutili (36/75, Recueil, s. 1219, bod 27); ze dne 27. října 1977, Bouchereau (30/77, Recueil, s. 1999, bod 33); ze dne 19. ledna 1999, Calfa (C-348/96, Recueil, s. I-11, bod 23); ze dne 29. dubna 2004, Orfanopoulos a Oliveri (C-482/01 a C-493/01, Recueil, s. I-5257, body 64 a 65); ze dne 31. ledna 2006, Komise v. Španělsko (C-503/03, Sb. rozh. s. I-1097, bod 45); ze dne 27. dubna 2006, Komise v. Německo (C-441/02, Sb. rozh. s. I-3449, bod 34), a ze dne 7. června 2007, Komise v. Nizozemsko (C-50/06, Sb. rozh. s. I-4383, bod 42).
(
19
) – Rozsudky ze dne 2. dubna 1998, EMU Tabac (C-296/95, Recueil, s. I-1605, bod 30), a ze dne 23. března 1982 (53/81, Recueil, s. 1035, body 10 až 12).
(
20
) – Podle ustálené judikatury předpokládá odvolání se vnitrostátního orgánu na pojem „veřejný pořádek“ v každém případě to, že kromě sociální poruchy, kterou představuje každé porušení zákona, existuje skutečné a dostatečně závažného ohrožení, kterým je dotčen základní zájem společnosti (viz rozsudky Rutili, uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 28; Bouchereau, uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 35; Orfanopoulos a Oliveri, uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 66; Komise v. Španělsko, uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 46, Komise v. Německo, uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 35 a Komise v. Nizozemsko, uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 43).
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 14. prosince 1974 ve věci Van Duyn (41/74, Recueil, s. 1337, body 18 a 19).
(
22
) – Nachází se v souboru ustanovení práva Společenství, z nichž na úrovni primárního práva dosáhly zejména články 30 ES, 39 odst. 3 ES, 46 ES, 55 ES a 58 odst. 1 písm. b) ES významu tak zvaných „mezí základních svobod“, které za jistých okolností umožňují omezení volného pohybu zboží, osob, služeb a kapitálu zaručených primárním právem. Krom toho se pojem „veřejný pořádek“ použije v sekundárním právu buď jako ustanovení o výjimce, nebo jako interpretační a zpřesňující sekundární právo (k tomu viz Schneider, H., Die öffentliche Ordnung als Schranke der Grundfreiheiten im EG-Vertrag, Baden-Baden 1998, s. 53).
(
23
) – Rozsudky ze dne 23. února 1988, Komise v. Itálie (429/85, Recueil, s. 843, bod 9); ze dne 26. dubna 1991, Antonissen (C-292/89, Recueil, s. I-745, bod 18); ze dne 29. května 1997, VAG Sverige (C-329/95, Recueil, s. I-2675, bod 23); ze dne 3. prosince 1998, Generics (UK) a další (C-368/96, Recueil, s. I-7967, body 25 až 28).
(
24
) – Výhrada vůči vypovídající hodnotě prohlášení č. 10, přestože toto prohlášení je nutné připsat Radě jako orgánu a tím mimo jiné i lucemburské vládě, je v rozporu s právní zásadou venire contra factum proprium nemini licet, podle níž nikdo nemůže postupovat v rozporu s vlastním jednáním.
(
25
) – Viz zejména rozsudky ze dne 24. ledna 2002, Portugaia Construções (C-164/99, Recueil, s. I-787, bod 17), a ze dne 15. března 2001, Mazzoleni (C-165/98, Recueil, s. I-2189, bod 23), v nichž Soudní dvůr objasnil, že členský stát obzvláště nemůže podřídit poskytování služeb na svém území dodržování všech podmínek platných pro usazení, a tím zbavit ustanovení Smlouvy o ES, jejichž cílem je zajištění volného pohybu služeb, veškerého užitečného účinku.
(
26
) – Wolfsgruber, C., Die grenzüberschreitende Entsendung von Arbeitnehmern, Vídeň 2001, s. 42, prohlášení č. 10 nezmiňuje. Autorka nicméně zastává názor, že pojem „veřejný pořádek“ v čl. 3 odst. 10 směrnice 96/71 je nutné analogicky k judikatuře Soudního dvora ke čl. 46 odst. 1 ES vykládat restriktivně. Rozšíření pracovních podmínek hostitelského státu je tak možné pouze tehdy, pokud „existuje skutečné a dostatečně závažné ohrožení základních zájmů společnosti“. Däubler, W., „Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht“, uvedený v poznámce pod čarou 10, s. 615, poukazuje na to, že se v žádném případě nerozšíří všechny kolektivně dojednané pracovní podmínky, které platí pro tuzemské podniky, na poskytovatele služeb z jiných členských států. Spíše jde o minimální mzdu a minimální dovolenou, takže například vyšší mzdy kvalifikovaného pracovníka, obvyklé příplatky, podnikové důchodové pojištění atd. nehrají žádnou roli. Na základě toho lze dojít k závěru, že směrnice 96/71 sice stanoví základ ustanovení o minimální ochraně, zároveň však chce pokud možno zabránit omezení volného pohybu služeb prostřednictvím výhrady veřejného pořádku.
(
27
) – Směrnice 91/533 zároveň slouží provedení odstavce 9 Charty Společenství základních sociálních práv pracovníků, podle kterého jsou pracovní podmínky každého v závislém pracovním poměru zaměstnaného pracovníka v Evropském společenství stanoveny zákonem, kolektivní smlouvou nebo pracovní smlouvou, podle skutečností daných v jednotlivých zemích.
(
28
) – Zaměstnavatel je podle čl. 2 odst. 1 ve spojení s čl. 3 odst. 1 směrnice 91/533 povinen písemně seznámit zaměstnance s podstatnými body pracovní smlouvy nebo pracovního poměru nejpozději do dvou měsíců po nástupu do práce. U povinnosti informovat stanoví čl. 2 odst. 2 směrnice 91/533 její minimální rozsah. Krom toho podle čl. 4 odst. 1 směrnice 91/533 písemné prokázání pracovní smlouvy nebo pracovního poměru musí u zaměstnanců vykonávajících práci v jiné zemi nebo v jiných zemích, než je členský stát, jehož právními předpisy nebo zvyklostmi se řídí jeho pracovní smlouva nebo pracovní poměr, obsahovat údaje o i) době trvání práce vykonávané v cizině, ii) měně, ve které je vyplácena odměna za práci, iii) popřípadě peněžních a věcných dávkách vyplývajících z jeho výkonu práce v cizině a popřípadě podmínkách návratu zaměstnance, přičemž rovněž v těchto případech seznámení s měnou, ve které je třeba vyplatit odměnu, jakož i výhodami spojenými s pobytem v cizině, může být provedeno formou odkazu na právní nebo správní předpisy nebo na kolektivní smlouvy. Tyto dokumenty musí zaměstnanec obdržet před odjezdem. K tomu viz Fuchs, M./Marhold, F., Europäisches Arbeitsrecht, uvedený v poznámce pod čarou 16, s. 79 a násl.
(
29
) – K právnímu vztahu mezi směrnicí 96/71 a směrnicí 2006/123 viz vysvětlení v poznámce pod čarou 9.
(
30
) – Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. vydání, Londýn 2006, body 5–056, s. 162 poukazují na to, že dosah vnitrostátních zákonů, nařízení nebo správních ustanovení je nutné posuzovat ve světle výkladu, který jim přikládají vnitrostátní soudy. Připouští-li vnitrostátní ustanovení odlišné výklady – jeden v souladu s právem Společenství a jeden v rozporu s právem Společenství – je na Komisi, aby dokázala, že vnitrostátní soudy nevykládají příslušné ustanovení ve shodě s právem Společenství. V projednávané věci však je znění čl. 1 odst. 1 bodu 2 zákona ze dne 20. prosince 2002 naprosto srozumitelné a nepřipouští žádný jiný výklad, který by naznačoval porušení čl. 3 odst. 1 písm. c) směrnice 91/533.
(
31
) – Viz bod 45.
(
32
) – Rozsudky ze dne 25. července 1991, Säger (C-76/90, Recueil, s. I-4221, bod 12); ze dne 9. srpna 1994, Vander Elst (C-43/93, Recueil, s. I-3803, bod 14); ze dne 28. března 1996, Guiot (C-272/94, Recueil, s. I-1905, bod 10); ze dne 12. prosince 1996, Reisebüro Broede (C-3/95, Recueil, s. I-6511, bod 25); ze dne 9. července 1997, Parodi (C-222/95, Recueil, s. I-3899, bod 18), Portugaia Construções (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 16), a ze dne 19. ledna 2006, Komise v. Německo (C-244/04, Sb. rozh. s. I-885, bod 30).
(
33
) – Rozsudky ze dne 25. října 2001, Finalarte (C-49/98, C-50/98, C-52/98 až C-54/98 a C-68/98 až C-71/98, Recueil, s. I-7831, bod 31), ze dne 23. listopadu 1999, Arblade (C-369/96 a C-376/96, Recueil, s. I-8453, bod 34).
(
34
) – Směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS Úř. věst. 1998, L 14, s. 9; Zvl. vyd. 05/03, s. 9). Směrnice zaručuje pracovníkům, jichž se týkají nové flexibilní formy práce, stejné zacházení jako pracovníkům na plný úvazek a zaměstnancům s pracovní smlouvou na dobu neurčitou. Má být ulehčen přístup k práci na částečný úvazek; zaměstnavatelům jsou vydávána doporučení, jak mohou vyhovět přáním zaměstnanců ohledně flexibilních forem práce.
(
35
) – Směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 43). Směrnice obsahuje minimální požadavky týkající se pracovních poměrů na dobu určitou, aby bylo zajištěno rovné zacházení pracovníků a zamezeno zneužívání prostřednictvím navzájem na sebe navazujících pracovních smluv nebo zaměstnaneckých poměrů tohoto druhu. Vyzývá členské státy k uložení sankcí při porušení těchto minimálních požadavků. Dále stanoví ustanovení o výjimce, aby se omezila administrativní zátěž, která by mohla vyplývat pro menší a střední podniky z použití těchto nových ustanovení.
(
36
) – Obecné mezioborové organizace, tzn. Evropská unie konfederací průmyslu a zaměstnavatelů (UNICE), Evropské středisko veřejných podniků (CEEP) a Evropská konfederace odborových svazů (EKOS)] uzavřely dne 6. března 1997 rámcovou dohodu o částečném pracovním úvazku; dne 18. března 1999 rámcovou dohodu o pracovních poměrech na dobu určitou, které by obě měly být provedeny směrnicemi 97/81 a 99/70. Jak vyplývá ze čtrnáctého bodu odůvodnění směrnice 97/81 resp. z šestnáctého bodu odůvodnění směrnice 99/70, směrnice ve smyslu článku 249 ES byla považována za vhodný nástroj pro provedení rámcové dohody, jelikož je pro členské státy závazná, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává těmto státům.
(
37
) – Aniž by provedli přesné právní posouzení na základě směrnice 96/71, zastávají Däubler, W., „Die Entsende-Richtlinie und ihre Umsetzung in das deutsche Recht“, uvedený v poznámce pod čarou 10, s. 615, a Borgmann, B., „Entsendung drittstaatsangehöriger Arbeitnehmer durch EU-Unternehmen nach Deutschland“, Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländerpolitik 1993, s. 122, názor, že na poskytovatele služeb z jiných členských států nelze rozšířit všechny pracovní podmínky platné pro tuzemské podniky z kolektivních smluv. Posledně uvedený dokonce považuje závazné rozšíření vnitrostátních, nikoli všeobecně závazných kolektivních smluv na zahraniční pracovní smlouvy za zjevnou diskriminaci zahraničních podniků.
(
38
) – To vyplývá již ze všeobecné povinnosti členských států provést požadavky směrnice tak, aby plně vyhovovaly požadavkům jednoznačnosti a určitosti právního stavu, kterého má být směrnicí dosaženo (viz rozsudky ze dne 1. března 1983, Komise v. Itálie, 300/81, Recueil, s. 449, bod 10, a ze dne 2. prosince 1986, Komise v. Belgie, 239/85, Recueil, s. 3645, bod 7).
(
39
) – To konstatoval Soudní dvůr v rozsudku Portugaia Construções (uvedeném v poznámce pod čarou 25, body 28, 29) ohledně použití vnitrostátních předpisů o minimální mzdě pro poskytovatele služeb. Vnitrostátní orgány, respektive soudy, tedy musejí zkoumat, zda dotčená právní úprava při objektivním posouzení zaručuje vyslaným pracovníkům ochranu a zda dotčeným pracovníkům přináší skutečný prospěch, který zřetelně přispívá k jejich sociální ochraně. Soudní dvůr tím dal jasně najevo, že zdánlivě výhodná vnitrostátní právní úprava pracovních podmínek, jako je úprava minimální mzdy, nemůže obecně přinést vyslaným pracovníkům prospěch. Totéž by podle mého názoru mělo platit rovněž pro ustanovení obsažená v kolektivní smlouvě. V tomto smyslu rovněž generální advokát Mengozzi v bodu 237 svého stanoviska předneseného ve věci Laval un Partneri (uvedeného v poznámce pod čarou 16), které na rozsudek Portugaia Construções odkazuje.
(
40
) – Jedná se přitom o „Convention collective de travail pour le métier de plafonneur-façadier“ (velkovévodské nařízení ze dne 31. ledna 1996 – Mémorial A – č. 14), „Convention collective de travail pour les métiers d’installateur sanitaire et d’installateur de chauffage et de climatisation“ (velkovévodské nařízení ze dne 23. září 1996, Mémorial A – č. 72), „Contrat collectif pour le bâtiment“ (velkovévodské nařízení ze dne 18. února 1997, Mémorial A – č. 14).
(
41
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 9).
(
42
) – V ní oznámila přípravu návrhu zákona, kterým měl být do čl. 1 odst. 1 bodu 3 zákona ze dne 20. prosince 2002 zahrnut odkaz na denní odpočinek a přestávky v práci. Podle žalobní odpovědi k tomu došlo prostřednictvím čl. 4 zákona ze dne 19. května 2006 o provedení směrnic 2003/88 a 96/71 [(Loi du 19 mai 2006 1) transposant la directive 2003/88/CE du Parlement européen et du Conseil du 4 novembre 2003 concernant certains aspects de l'aménagement du temps de travail; 2) modifiant la loi modifiée du 7 juin 1937 ayant pour objet la réforme de la loi du 31 octobre 1919 portant règlement légal du louage de services des employés privés; 3) modifiant la loi modifiée du 9 décembre 1970 portant réduction et réglementation de la durée de travail des ouvriers occupés dans les secteurs public et privé de l'économie; 4) modifiant la loi modifiée du 17 juin 1994 concernant les services de santé au travail 5) modifiant la loi du 20 décembre 2002 portant 1. transposition de la directive 96/71/CE du Parlement européen et du Conseil du 16 décembre 1996 concernant le détachement de travailleurs effectué dans le cadre d'une prestation de service; 2. réglementation du contrôle de l'application du droit du travail (Mémorial A – č. 97 ze dne 31. května 2006, s. 1806)].
(
43
) – Rozsudky ze dne 18. července 2006, Komise v. Itálie (C-119/04, Sb. rozh. s. I-6885, body 27 a 28); ze dne 7. března 2002, Komise v. Španělsko (C-29/01, Recueil, s. I-2503, bod 11); ze dne 15. března 2001, Komise v. Francie (C-147/00, Recueil, s. I-2387, bod 26); ze dne 21. června 2001, Komise v. Lucembursko (C-119/00, Recueil, s. I-4795, bod 14); ze dne 30. listopadu 2000, Komise v. Belgie (C-384/99, Recueil, s. I-10633, bod 16); ze dne 3. července 1997, Komise v. Francie (C-60/96, Recueil, s. I-3827, bod 15); ze dne 17. září 1996, Komise v. Itálie (C-289/94, Recueil, s. I-4405, bod 20), a ze dne 12. prosince 1996, Komise v. Itálie (C-302/95, Recueil, s. I-6765, bod 13).
(
44
) – Rozsudky Säger (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 12), Vander Elst (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 14), Guiot (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 10), Reisebüro Broede (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 25), Parodi (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 18), Portugaia Construções (uvedený v poznámce pod čarou 39, bod 16), a Komise v. Německo (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 30).
(
45
) – V rozsudku Arblade (uvedeném v poznámce pod čarou 33, bod 50) musel Soudní dvůr rozhodovat o slučitelnosti vnitrostátního právního předpisu s právem Společenství, který zaměstnavateli jakožto poskytovateli služeb ve smyslu Smlouvy ukládal povinnost, aby k příspěvkům zaměstnavatele, které již odvedl fondu členského státu, ve kterém je usazen, dále zaplatil příspěvky zaměstnavatele fondu hostitelského státu. Soudní dvůr v tom spatřoval omezení volného pohybu služeb, protože způsobovala dodatečné administrativní a hospodářské výdaje a zátěž, takže tyto podniky neměly z hlediska hospodářské soutěže stejné postavení jako zaměstnavatelé usazení v hostitelském členském státu, a mohly tím být od poskytování služeb v hostitelském členském státu odrazeny. Viz rovněž rozsudek Finalarte (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 30), který se vztahuje na rozsudek Mazzoleni (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 24). V naposledy uvedeném rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že použití vnitrostátních právních předpisů o minimální mzdě na poskytovatele služeb, kteří jsou usazeni v regionu sousedícím s hostitelským členským státem, vede k nepřiměřeně vysoké dodatečné administrativní zátěži, pokud se má odměna pracovníků, kteří jsou vysíláni do hostitelského státu pouze na určitý počet hodin, účtovat odděleně.
(
46
) – Viz rozsudky Finalarte (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 36) a ze dne 21. října 2004, Komise v. Lucembursko (C-445/03, Sb. rozh. s. I-10191, bod 41), v nichž Soudní dvůr pro omezení volného pohybu služeb považoval za dostačující již jen nutnost respektovat správní formality. Ve svém stanovisku předneseném 15. července 2004 ve věci Komise v. Lucembursko (C-445/03, Sb. rozh. s. I-10191, bodu 17), poukazuje generální advokát Ruiz-Jarabo Colomer na skutečnost, že poskytovatelé služeb, kteří vykonávají své právo poskytnout službu na území kterékoliv členského státu prostřednictvím vyslání stávajících zaměstnanců, narážejí na různá znevýhodnění. Jedno vyplývá z povinnosti získat povolení, jehož udělení, kromě toho, že závisí na volném uvážení, není snadné dosáhnout a znamená to zúčastnit se více či méně dlouhého, složitého a nákladného správního řízení. Další spočívá v tom, že se poskytovatel služeb musí podrobit některým kontrolám, které přibudou k těm, které provádí stát, ve kterém je usazen, nebo se tyto kontroly prostě opakují. Všechny tyto formality vedou často k upuštění od poskytování služby nebo ke znevýhodňujícím průtahům. Na základě těchto skutečností je namístě se této judikatury dále držet.
(
47
) – Rozsudky ze dne 21. září 2006, Komise v. Rakousko (C-168/04, Sb. rozh. s. I-9041, bod 43), Komise v. Německo (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 36) a Arblade (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 38).
(
48
) – K judikatuře Soudního dvora ohledně sociální ochrany pracovníků viz rozsudky ze dne 17. prosince 1981, Webb (279/80, Recueil, s. 3305, bod 19), ze dne 3. února 1982, Seco (62/81 a 63/81, Recueil, s. 223, bod 10), ze dne 27. března 1990, Rush Portuguesa (C-113/89, Recueil, s. I-1417, bod 18), Vander Elst (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 25), Guiot (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 16), Arblade (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 36), Finalarte (uvedený v poznámce pod čarou 33, body 40, 45), ze dne 12. října 2004, Wolff & Müller (C-60/03, Sb. rozh. s. I-9553, bod 35) a Komise v. Rakousko (uvedený v poznámce pod čarou 47, bod 47), jakož i bod 249 stanoviska generálního advokáta Mengozziho předneseného ve věci Laval un Partneri (uvedeného v poznámce pod čarou 16). K judikatuře týkající se potírání zneužívání viz rozsudek Komise v. Rakousko (uvedený v poznámce pod čarou 47, bod 56). Skutečnost, že právo Společenství nechce chránit zneužívání nebo podvody, vyplývá dále z rozsudku ze dne 2. května 1996, Paletta II (C-206/94, Recueil, s. I-2357, bod 28), ve kterém Soudní dvůr konstatoval, že podle práva Společenství není zaměstnavateli bráněno, aby předložil důkazy, na základě nichž může vnitrostátní soud případně určit, že pracovník nahlásil neoprávněně nebo podvodně na základě čl. 18 nařízení č. 574/72 konstatovanou pracovní neschopnost, aniž byl nemocen.
(
49
) – Rozsudky Komise v. Rakousko (uvedený v poznámce pod čarou 47, bod 43) a Rush Portuguesa (uvedený v poznámce pod čarou 48, bod 17).
(
50
) – Rozsudky Arblade (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 35), Mazzoleni (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 26), a ze dne 12. října 2004, Wolff & Müller (C-60/03, Sb. rozh., s. I-9553, bod 34). Teyssié, B., Droit européen du travail, 2. vydání, Paříž 2003, s. 158, 159, je názoru, že požadavek respektování správní formality je odůvodněn pouze v případě, pokud slouží zájmům dotčených pracovníků. Sociální ochrana pracovníků jakožto legitimní odůvodnění nesmí fungovat jako záminka za účelem vytváření zákonných ustanovení, která omezují volný pohyb služeb.
(
51
) – Podle čl. 11 zákona ze dne 20. prosince 2002„orgán živnostenského dozoru a celní správa jsou v oblasti své příslušnosti pověřeny kontrolou uplatňování ustanovení tohoto zákona“. Pro oblast působnosti orgánu živnostenského dozoru je relevantní zákon ze dne 4. dubna 1974 o reorganizaci orgánu živnostenského dozoru (Mémorial A – č. 27, s. 485).
(
52
) – Viz předběžně vykonatelné rozhodnutí orgánu živnostenského dozoru s datem 29. dubna 2004 adresované určitému podniku, ve kterém tento orgán zakazuje poskytování služeb nenahlášenými pracovníky („ordonnance executoire par provision: cessation de prestations de travail détachées non-déclarées“), jehož kopie je připojena v příloze A-5 žaloby.
(
53
) – Zákonodárce zakazuje určité činnosti (nebo určité záměry), avšak nikoliv z důvodu, že by k nim obecně nemělo dojít, nýbrž proto, že má být předem úředně ověřeno, zda v konkrétním případě porušují hmotněprávní právní předpisy. Proběhne-li kontrola pozitivně a vyplývá z ní, že činnost je v souladu s hmotným právem, je namístě udělit povolení. Zákaz je tedy od začátku podmíněn výhradou, že povolení bude uděleno, pokud z řízení o udělení povolení žádné zákonné důvody pro odepření udělení povolení. Z tohoto důvodu se tedy v případě „povolení“ mluví rovněž o „zákazu s výhradou povolení“ (k tomu viz Maurer, H., Allgemeines Verwaltungsrecht, 15. vydání, Mnichov 2004, bod 51, s. 218). Existence takového zákazu s výhradou povolení bezpochyby představuje omezující charakter lucemburského pravidla v čl. 7 odst. 1 zákona ze dne 20. prosince 2002. Ohledně vysílání pracovníků ze třetího státu podnikem poskytujícím služby usazeným ve Společenství již totiž Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která podmiňuje poskytování služeb na vnitrostátním území podnikem usazeným v jiném členském státě vydáním správního povolení, představuje omezení volného pohybu služeb ve smyslu článku 49 ES. Viz rozsudky Komise v. Rakousko (uvedený v bodě 40), Komise v. Lucembursko (uvedený v poznámce pod čarou 46, bod 24), a Vander Elst (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 15).
(
54
) – V tomto smyslu, ve vztahu ke směrnicím, viz rozsudky ze dne 28. února 1991, Komise v. Itálie (C-360/87, Recueil, s. I-791, bod 12), a ze dne 15. června 1995, Komise v. Lucembursko (C-220/94, Recueil, s. I-1589, bod 10). Dále viz rozsudky ze dne 18. ledna 2001, Komise v. Itálie (C-162/99, Recueil, s. I-541, body 22 až 25), a ze dne 6. března 2003, Komise v. Lucembursko (C-478/01, Recueil, s. I-2351, bod 20).
(
55
) – V předběžně vykonatelném rozhodnutí orgánu živnostenského dozoru s datem 29. dubna 2004, ve kterém tento orgán zakazuje poskytování služeb nenahlášenými pracovníky („ordonnance executoire par provision: cessation de prestations de travail détachées non-déclarées“), jehož kopie je připojena v příloze A 5 žaloby, orgán živnostenského dozoru poukazuje na to, že dokumenty týkající se sociálněprávního a pracovněprávního postavení vyslaných pracovníků musejí být doručeny před poskytováním přeshraničních služeb, přičemž slovo „antérieurement“ je napsáno velkými písmeny zjevně pro účely poučení údajně nezákonně jednajících podniků.
(
56
) – Rozsudek Komise v. Lucembursko, uvedený v poznámce pod čarou 46, bod 31.
(
57
) – V tomto smyslu viz rovněž generální advokát Geelhoed ve svém stanovisku předneseném dne 15. září 2005 ve věci Komise v. Německo (C-244/04, Sb. rozh. s. I-885, bod 28), ohledně německé právní úpravy, která podřizovala vysílání státních příslušníků třetích států, kteří jsou zaměstnáni u poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státu režimu předchozího povolení. Podle názoru generálního advokáta je kontrolní opatření před vysláním nepřiměřené, protože je věcí podniků, které nedodrží zmíněné právní předpisy členského státu na ochranu pracovníků, aby nesly odpovědnost za vyslání provedené protiprávně a jejich odpovědnost může být uplatněna u soudu. Kontrolní opatření před vysláním proto nemůže být odůvodněno nezbytností ujistit se, že toto vyslání bude provedeno legálním způsobem.
(
58
) – Toto implicitně uznává lucemburská vláda na str. 5 své odpovědi na výzvu dopisem Komise. V něm uvádí zvláštní nutnosti, které u zahraničních podniků zapříčinily požadavek určit ad hoc zástupce usazeného v Lucembursku.
(
59
) – Viz bod 71.
(
60
) – Viz bod 72.
(
61
) – Viz rozsudky Säger (uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 13), jakož i Mazzoleni (uvedený v poznámce pod čarou 25, bod 23).
(
62
) – Rozsudek ze dne 7. února 2002, Komise v. Itálie (C-279/00, Recueil, s. I-1425, body 17 a 18).
(
63
) – Rozsudek Arblade (uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 76), a ze dne 4. prosince 1986, Komise v. Německo (205/84, Recueil, s. 3755, bod 54).
(
64
) – V rozsudku Arblade (uvedeném v poznámce pod čarou 33, bod 79), Soudní dvůr konstatoval, že „organizovaný systém spolupráce a výměny informací mezi členskými státy ve smyslu článku 4 směrnice 96/71 by odstranil potřebu uchovávání dokumentů v hostitelském členském státu poté, co zaměstnavatel v něm již nezaměstnává žádné pracovníky“. Podle tohoto ustanovení jsou členské státy povinny vytvářet organizační instituce, které umožňují úzce spolupracovat v oblasti pracovních podmínek. Tím má být umožněno zejména soudům jednotlivých členských států, aby zjistily pracovní podmínky na příslušném pracovišti v jiném členském státu. Jako takové instituce jsou míněna především kontaktní místa nebo jiná místa úřední pomoci. Zvláštní význam má spolupráce orgánů příslušných pro dohled nad pracovními podmínkami stanovená ve směrnici. Tato spolupráce spočívá v odpovědích na žádosti orgánů jiných členských států (i) o informace o nadnárodním poskytování pracovníků informací (ii) o otevřeném zneužívání nebo (iii) o možných případech nezákonných nadnárodních aktivit. Ke vzájemné pomoci mezi příslušnými orgány členských států má docházet bez úplaty. (K tomu viz Forgó, K., „Aktuelles zur Entsenderichtlinie“, uvedený v poznámce pod čarou 10, s. 817).
(
65
) – Viz rozsudek Arblade (uvedený v poznámce pod čarou 33, body 65, 74), který se vztahoval na sociální ochranu pracovníků ve stavebnictví.