62024TO0267
USNESENÍ TRIBUNÁLU (čtvrtého senátu zasedajícího v kolegiu o pěti soudcích)
26. února 2026 (
*1
)
„Žaloba na neplatnost – Veřejná služba – Zaměstnanci EIB – Lhůta pro podání žaloby – Článek 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB – Počítání lhůt – Nepřípustnost“
Ve věci T‑267/24,
Christofer Edge, s bydlištěm v Aténách (Řecko), zástupci: G. Karampoulia, advokátka,
žalobce,
proti
Evropské investiční bance (EIB), zástupci: K. Carr a A. Geppert-Luciani, jako zmocněnkyně, ve spolupráci s: A. Makri, advokátka,
žalované,
TRIBUNÁL (čtvrtý senát zasedající v kolegiu o pěti soudcích),
ve složení: S. Papasavvas, předseda, G. De Baere, J. Svenningsen, R. Meyer (zpravodaj) a D. Jočienė, soudci,
za soudní kancelář: V. Di Bucci, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení, zejména k:
–
námitce nepřípustnosti vznesené EIB samostatným podáním, došlé kanceláři Tribunálu dne 22. dubna 2025,
–
vyjádření žalobce k námitce nepřípustnosti došlému kanceláři Tribunálu dne 18. června 2025,
vydává toto
Usnesení
1
Žalobou podanou na základě článku 270 SFEU a článku 50a statutu Soudního dvora Evropské unie se žalobce, Christofer Edge, domáhá jednak zrušení rozhodnutí Evropské investiční banky (EIB) ze dne 4. a 13. října 2023, kterými byly zamítnuty žádosti o náhradu výdajů na vzdělání jeho dětí, jakož i rozhodnutí EIB ze dne 6. února 2024, kterým byly zamítnuty správní opravné prostředky proti těmto rozhodnutím, a jednak toho, aby byla EIB uložena povinnost zaplatit mu částku 16400 eur.
Skutečnosti předcházející sporu
2
Na základě smlouvy na dobu určitou ze dne 22. listopadu 2021 byl žalobce, otec dvou dětí, přijat EIB do zaměstnání jako smluvní zaměstnanec.
3
Podal žádost o přiznání příspěvku na vzdělání na pokrytí výdajů na vzdělání své starší dcery na rok 2023/2024. EIB tuto žádost rozhodnutím ze dne 4. října 2023 zamítla. Žalobce proti tomu rozhodnutí podal dne 9. října 2023 správní opravný prostředek.
4
Dne 13. října 2023 EIB rozhodla o vrácení příspěvku na vzdělání, který byl dříve vyplacen na mladší dceru žalobce. Žalobce proti tomu rozhodnutí podal dne 28. listopadu 2023 správní opravný prostředek.
5
Rozhodnutím ze dne 6. února 2024 EIB oba správní opravné prostředky žalobce přezkoumala společně a zamítla je.
6
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 17. května 2024 podal žalobce projednávanou žalobu.
Návrhová žádání účastníků řízení
7
Žalobce v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil rozhodnutí EIB ze dne 4. a 13. října 2023, jakož i ze dne 6. února 2024;
–
uložil EIB, aby zaplatila příspěvky na vzdělání jeho dcer ve výši 16400 eur;
–
uložit EIB náhradu nákladů řízení.
8
V námitce nepřípustnosti EIB navrhuje, aby Tribunál:
–
odmítl žalobu jako zjevně nepřípustnou;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
9
Ve vyjádření k námitce nepřípustnosti žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl námitku nepřípustnosti;
–
uložil EIB náhradu nákladů řízení, i kdyby Tribunál námitce nepřípustnosti vyhověl.
Právní otázky
10
Podle čl. 130 odst. 1 a 7 jednacího řádu Tribunálu může Tribunál na návrh žalovaného vydat rozhodnutí o nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti, aniž by se zabýval věcí samou. Vzhledem k tomu, že EIB v projednávané věci navrhla, aby bylo vydáno rozhodnutí o nepřípustnosti, a Tribunál má věc za dostatečně objasněnou na základě podkladů obsažených v soudním spise, rozhodne o tomto návrhu bez pokračování v řízení.
11
Na podporu námitky nepřípustnosti uplatňuje EIB dva důvody vycházející z porušení:
–
čl. 56a odst. 4 jednacího řádu;
–
článku 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB a čl. 58 odst. 1 jednacího řádu.
12
Pokud jde o druhý důvod námitky nepřípustnosti, EIB tvrdí, že žaloba je zjevně nepřípustná, jelikož žaloba byla podána po lhůtě v rozporu s článkem 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB, jakož i s čl. 58 odst. 1 jednacího řádu.
13
Žalobce tvrdí, že je jeho žaloba přípustná, jelikož podle čl. 58 odst. 1 písm. a) jednacího řádu nemá být při počítání lhůty zohledněn den, kdy došlo k oznámení napadeného rozhodnutí.
14
V tomto ohledu z článku 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB vyplývá, že spory mezi EIB a jejími zaměstnanci se předkládají Soudnímu dvoru Evropské unie ve lhůtě tří měsíců ode dne oznámení odůvodněného rozhodnutí o zamítnutí opravného prostředku.
15
Je třeba uvést, že pravidla pro počítání lhůt stanovená v článku 58 jednacího řádu, kterých se dovolávají účastníci řízení, se použijí pouze na procesní lhůty stanovené Smlouvami, statutem Soudního dvora Evropské unie a samotným jednacím řádem (obdobně viz usnesení ze dne 13. března 1998, Lonuzzo-Murgante v. Parlament, T‑247/97, EU:T:1998:55, bod 35).
16
Vzhledem k tomu, že pracovní řád zaměstnanců EIB neupřesňuje metodu počítání lhůty stanovené v článku 41a tohoto pracovního řádu, která je vyjádřena v měsících a běží od oznámení napadeného rozhodnutí, je třeba použít metodu, která zaručuje všem účastníkům řízení plné využití lhůty bez ohledu na konkrétní čas, kdy došlo k oznámení dotčeného aktu. Podle této metody je-li lhůta vyjádřená ve dnech, týdnech, měsících nebo letech počítána od okamžiku, kdy nastala určitá skutečnost nebo byl učiněn určitý úkon, nezapočítá se do běhu lhůty den, v němž ke skutečnosti nebo úkonu došlo.
17
Tato metoda je vyjádřena latinským příslovím dies a quo non computatur in termino, což je právní pravidlo, jež uznává značný počet právních systémů členských států (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2004, Toeters a Verberk, C‑171/03, EU:C:2004:714, bod 31).
18
Výše uvedená metoda odpovídá pravidlu stanovenému v čl. 3 odst. 1 Evropské úmluvy o počítání lhůt, podepsané v Basileji dne 16. května 1972, podle kterého „lhůty vyjádřené ve dnech, týdnech, měsících nebo letech běží od půlnoci dies a quo do půlnoci dies ad quem“.
19
Metoda uvedená v bodě 16 výše odpovídá rovněž pravidlu použitému pro výpočet procesních lhůt v jednacích řádech Soudního dvora a Tribunálu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2004, Toeters a Verberk, C‑171/03, EU:C:2004:714, bod 35), které se použije na žaloby založené na článku 91 služebního řádu úředníků Evropské unie na základě čl. 91 odst. 5 uvedeného služebního řádu (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 13. března 1998, Lonuzzo-Murgante v. Parlament, T‑247/97, EU:T:1998:55, body 33 a 36).
20
Konečně uvedená metoda odpovídá pravidlu stanovenému v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty, data a termíny (Úř. věst. 1971, L 124, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 51), které se použije, není-li stanovena jinak, pro výpočet lhůt v aktech Rady Evropské unie a Evropské komise (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2004, Toeters a Verberk, C‑171/03, EU:C:2004:714, bod 33).
21
Podle metody uvedené v bodě 16 výše vzhledem k tomu, že podle článku 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB musí být žaloba podána k soudu Evropské unie ve lhůtě tří měsíců ode dne oznámení, začíná tato lhůta běžet na konci dne, kdy došlo k oznámení, o půlnoci a uplyne poslední den tříměsíční lhůty o půlnoci. Tato lhůta tedy uplyne na konci dne, který se v měsíci určeném lhůtou číslem shoduje se dnem, od kterého lhůta běží, a sice dnem, kdy došlo k oznámení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. ledna 1987, Misset v. Rada_152/85, EU:C:1987:10, bod 8, a usnesení ze dne 17. května 2002, Německo v. Parlament a Rada, C‑406/01, EU:C:2002:304, bod 14).
22
Kromě toho je třeba uvést, že pravidlo stanovené v článku 60 jednacího řádu, podle kterého se procesní lhůty prodlužují o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti, se použije na všechny procesní lhůty, nestanoví-li uvedený jednací řád jinak. Vztahuje se tedy i na procesní lhůty týkající se sporů mezi EIB a jejími zaměstnanci, které byly předloženy Soudnímu dvoru Evropské unie na základě článku 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB.
23
V projednávané věci je nesporné, že rozhodnutí EIB o zamítnutí správních opravných prostředků bylo žalobci oznámeno dne 6. února 2024. Lhůta stanovená v článku 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB tedy začala běžet dne 6. února o půlnoci nebo jinými slovy dne 7. února 2024 v 00:00 hod. a uplynula tři měsíce poté, tedy dne 6. května 2024 o půlnoci. Tato lhůta se prodlužuje o jednotnou lhůtu deseti dnů z důvodu vzdálenosti stanovenou v článku 60 jednacího řádu. Žalobce měl tedy žalobu podat do půlnoci 16. května 2024.
24
Žalobce se ve svém vyjádření dovolává použití čl. 58 odst. 1 písm. a) ve spojení s čl. 58 odst. 1 písm. b) jednacího řádu, které by vedlo k uplynutí lhůty dne 17. května 2024. Tento výpočet žalobce bez ohledu na skutečnost, že se opírá o článek 58 jednacího řádu, který se v projednávané věci nepoužije, znamená, že by mu byla poskytnuta lhůta tří měsíců a jednoho dne, což není v souladu se zněním článku 41a pracovního řádu zaměstnanců EIB.
25
Z výše uvedených úvah vyplývá, že žaloba podaná dne 17. května 2024 byla podána opožděně a musí být odmítnuta jako nepřípustná, aniž je třeba rozhodnout o prvním důvodu námitky nepřípustnosti.
K nákladům řízení
26
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
27
Vzhledem k tomu, že žalobce neměl ve věci úspěch a EIB požadovala náhradu nákladů, je důvodné mu uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené EIB.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát zasedající v kolegiu o pěti soudcích)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2)
Christofer Edge ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou investiční bankou (EIB).
V Lucemburku dne 26. února 2026.
vedoucí soudní kanceláře
V. Di Bucci
předseda
S. Papasavvas
(
*1
) – Jednací jazyk: řečtina.