null
CSROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
30. dubna 2026(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Společný systém daně z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Článek 273 – Článek 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie – Povinnosti považované za nezbytné k správnému výběru DPH a k předcházení daňovým únikům – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví režim úroků z prodlení z nedoplatků na DPH – Výběr úroků z prodlení – Zásada proporcionality“
Ve věci C‑544/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky) ze dne 9. srpna 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 12. srpna 2024, v řízení
„Nekilnojamojo turto valdymas“ BUAB
proti
Valstybinę mokesčių inspekciją prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen, předseda senátu, T. von Danwitz (zpravodaj), místopředseda Soudního dvora, a A. Kumin, soudce,
generální advokát: A. Rantos,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za „Nekilnojamojo turto valdymas“ BUAB: P. Gruodis, advokatas,
–        za litevskou vládu: K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė a E. Kurelaitytė, jako zmocněnci,
–        za polskou vládu: B. Majczyna, jako zmocněnec,
–        za Evropskou komisi: P. Carlin a J. Jokubauskaitė, jako zmocněnkyně,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 13. listopadu 2025,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 325 SFEU a článku 273 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1, dále jen „směrnice o DPH“), ve spojení s články 49 a 50 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi „Nekilnojamojo turto valdymas“ BUAB, společností založenou podle litevského práva (dále jen „navrhovatelka v původním řízení“), a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Státní daňová inspekce při ministerstvu financí Litevské republiky) (dále jen „daňová správa“), jenž se týká rozhodnutí daňové správy o zamítnutí žádosti navrhovatelky v původním řízení o prominutí úroku z prodlení z daně z přidané hodnoty (DPH) a pokuty, které jí byly uloženy za daňový únik.
Právní rámec
Unijní právo
Smlouva o FEU
3        Článek 325 odst. 1 a 2 SFEU stanoví:
„1.      [Evropská] [u]nie a členské státy bojují proti podvodům a jiným protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie opatřeními přijatými podle tohoto článku, která mají odstrašující účinek a poskytují v členských státech a v orgánech, institucích a jiných subjektech Unie účinnou ochranu.
2.      Členské státy přijmou k zamezení podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodů ohrožujících jejich vlastní finanční zájmy.“
Listina
4        Článek 49 odst. 3 Listiny se stanoví:
„Výše trestu nesmí být nepřiměřená trestnému činu.“
5        Článek 50 Listiny zní:
„Nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.“
Směrnice o DPH
6        Článek 2 odst. 1 směrnice o DPH stanoví plnění, která jsou předmětem DPH.
7        Článek 273 směrnice o DPH zní takto:
„Členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními mezi členskými státy uskutečňovanými osobami povinnými k dani, a za podmínky, že tyto povinnosti nevedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic.
Možnost stanovená v prvním pododstavci nemůže být využita k ukládání dodatečných fakturačních povinností nad povinnosti stanovené v kapitole 3.“
Litevské právo
Zákon Litevské republiky o dani z přidané hodnoty
8        Článek 123 Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas (zákon Litevské republiky o dani z přidané hodnoty) ze dne 5. března 2002 (Žin., 2002, č. 35-1271), ve znění použitelném na spor v původním řízení, nadepsaný „Nedodržení postupu stanoveného pro placení DPH“, v odstavci 1 stanoví, že osoby, které poruší ustanovení tohoto zákona, jsou povinny zaplatit úrok z prodlení v souladu s postupem stanoveným Lietuvos Respublikos mokesčių administravimo įstatymas (zákon Litevské republiky o správě daní) ze dne 13. dubna 2004 (Žin., 2004, č. 63-2243), s účinností od 1. května
2023 ve znění zákona č. XIV–1658 ze dne 13. prosince 2022 (dále jen „zákon o správě daní“).
Zákona o správě daní
9        Článek 7 zákona o správě daní, nadepsaný „Zásada rovnosti daňových subjektů“, v odstavci 1 stanoví:
„Při uplatňování daňových zákonů jsou si všechny daňové subjekty rovny,
pokud jde o podmínky stanovené v těchto zákonech.“
10      Článek 8 tohoto zákona, nadepsaný „Zásada zákonnosti a obecné závaznosti“, stanoví:
„1.      Každý plátce daně je povinen platit daně stanovené daňovými právními předpisy, a to v souladu s postupem pro výpočet a placení daní stanoveným daňovou právními úpravou.
[...]
3.      Při správě daní dodržuje daňová správa kritéria přiměřenosti a spravedlnosti.“
11      Článek 95 uvedeného zákona, nadepsaný „Nástroje k zajištění plnění daňových povinností“, v odst. 1 bodě 1 stanoví, že mezi tyto nástroje patří úrok z prodlení.
12      Článek 96 téhož zákona, nadepsaný „Úrok z prodlení“, stanoví:
„1.      „Povinnost uhradit úrok z prodlení vzniká daňovému subjektu:
[...]
2)      v případě nezaplacení nebo opožděného zaplacení daně nebo nepřiznané nebo nevypočtené daně [...] vyměřené daňovou správou v průběhu daňové kontroly;
[...]“
13      Článek 97 zákona o správě daní, nadepsaný „Počátek běhu úroku z prodlení“, v odstavci 1 bodě 2 stanoví:
„V případě uvedeném v čl. 96 odst. 1 bodě 2 tohoto zákona běží úrok z prodlení ode dne následujícího po dni, kdy měla být daň podle daňové právní úpravy platné v dané době zaplacena do státní poklady až do dne vyhotovení aktu, kterým jsou formalizovány výsledky daňové kontroly, a v případě nezaplacení daně ve lhůtě stanovené v čl. 81 odst. 2 uvedeného zákona [...] pokračuje běh úroku z prodlení ode dne následujícího po uplynutí výše uvedené lhůty.“
14      Článek 98 tohoto zákona, nadepsaný „Doba běhu úroku z prodlení“, v odstavci 2 stanoví:
„Úrok z prodlení, který začal běžet v souladu s čl. 97 odst. 1 nebo 2, běží po dobu nejvýše 180 dnů ode dne, kdy daňový nedoplatek může být předmětem exekučního řízení. V případě, že daňový subjekt nezaplatí daň, která nepodléhá povinnosti podání daňového přiznání a kterou vypočítal daňový subjekt (nebo daňová správa, stanoví-li tak zákon upravující dotyčnou daň), běží po dobu nejvýše 180 dnů od uplynutí lhůty pro zaplacení daně stanovené zákonem upravujícím dotyčnou daň.“
15      Článek 99 uvedeného zákona, nadepsaný „Sazba úroku z prodlení“, v odstavci 1 stanoví:
„Sazbu úroku z prodlení, která v žádném případě nesmí být záporná, a postup jejího výpočtu stanoví ministr financí s ohledem na výnos státních cenných papírů na sekundárním trhu s cennými papíry k poslednímu pracovnímu dni předchozího čtvrtletí, jejichž splatnost se nejvíce blíží době dvanácti měsíců. Sazba úroku z prodlení se určí tak, že se uvedená sazba
navýší o 7 procentních bodů.“
16      Článek 100 téhož zákona, nadepsaný „Prominutí úroku z prodlení“, zní takto:
„1.      Daňovému subjektu může být zcela nebo zčásti prominut úrok z prodlení, který mu vznikl (byl vypočten), ale nebyl zaplacen (nebyl vybrán), pokud:
[...]
2)      je taková zákonná možnost upravena ve zvláštním daňovém právním předpise;
3)      existuje jeden z důvodů uvedených v čl. 141 odst. 1 tohoto zákona;
[...]“
17      Článek 141 zákona o správě daní, nadepsaný „Prominutí pokuty“, stanoví:
„1)      Pokuty uložené podle článků 139 a 140 tohoto zákona mohou být prominuty, pokud:
1.      daňový subjekt prokáže, že k porušení došlo bez jeho zavinění;
2.      je porušení daňového právního předpisu způsobeno okolnostmi nezávislými na vůli daňového subjektu, které nepředvídal a nemohl předvídat. Za takové okolnosti nelze považovat jednání ani opomenutí daňového subjektu či jeho zaměstnanců a platební neschopnost daňového subjektu;
3.      se jedná o ojedinělý čin, který sice porušuje ustanovení daňového právního předpisu, ale nezpůsobuje škodu státnímu rozpočtu;
4.      daňový subjekt porušil daňový právní předpis v důsledku nesprávného obecně rozšířeného výkladu daňového právního předpisu nebo nesprávné informace, týkající se placení daní, poskytnuté daňovou správou písemně nebo telefonicky, za předpokladu, že poskytnuté informace byly zaznamenány v souladu s postupem stanoveným vnitrostátní daňovou správou a že volajícího lze identifikovat jako daňový subjekt nebo jeho zástupce.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
18      Daňová správa provedla kontrolu správnosti výpočtu, přiznání a zaplacení DPH dlužné navrhovatelkou v původním řízení za období od 1. prosince 2012 do 31. prosince 2016. Po provedení této kontroly vyhotovila uvedená daňová správa zprávu o kontrole, v níž konstatovala, že navrhovatelka v původním řízení porušila čl. 58 odst. 1 a čl. 64 odst. 2 zákona Litevské republiky o dani z přidané hodnoty tím, že od daně splatné ze svých zdanitelných plnění odečetla DPH uvedenou na neplatných fakturách a podílela se na plněních, která byla součástí úniku na DPH.
19      Rozhodnutím ze dne 4. září 2018, kterým byla tato zpráva potvrzena, stanovila
daňová
správa dodatečnou DPH dlužnou navrhovatelkou v původním řízení na částku 6 517 901,36 eur a úroky z prodlení dlužné touto navrhovatelkou na částku 2 431 505,31 eur. Daňová správa
jí uložila také pokutu ve výši 1 862 257 eur.
20      Navrhovatelka v původním řízení podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek k Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky), která rozhodnutím ze dne 10. prosince 2018 uvedené rozhodnutí potvrdila.
21      Rozsudkem ze dne 30. května 2019 zamítl Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu, Litva) žalobu, kterou podala navrhovatelka v původním řízení proti rozhodnutí Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky) ze dne 10. prosince 2018.
22      Navrhovatelka v původním řízení poté podala odvolání k Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) s cílem dosáhnout zrušení tohoto rozhodnutí a rozhodnutí daňové správy ze dne 4. září 2018.
23      Rozsudkem ze dne 9. září 2020 Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) toto odvolání zamítl a potvrdil rozsudek Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu).
24      Dne 18. ledna 2021 požádala navrhovatelka v původním řízení daňovou správu o prominutí úroku z prodlení a pokuty, které jí byly uloženy.
25      Rozhodnutím ze dne 16. března 2021, zamítla daňová správa žádost navrhovatelky v původním řízení o prominutí úroků z prodlení z DPH ve výši 2 835 125,75 eur a pokuty. Daňová správa konstatovala, že navrhovatelka v původním řízení nesplňuje žádnou z podmínek stanovených v čl. 141 odst. 1 zákona o správě daní a neprokázala existenci žádných výjimečných okolností, které by odůvodňovaly uplatnění kritérií přiměřenosti a spravedlnosti uvedených v čl. 8 odst. 1 tohoto zákona.
26      Vzhledem k tomu, že navrhovatelka v původním řízení nesplnila dodatečné daňové povinnosti v oblasti DPH, které jí byly uloženy, byla celková částka úroků z prodlení uvedených v rozhodnutí daňové správy ze dne 4. září 2018 a vzniklých v průběhu daňové kontroly, jakož i během soudního řízení, a sice v období od 26. ledna 2013 do 4. dubna 2021, stanovena na částku 3 150 660,79 eur a pokuta na částku 1 838 812,44 eur.
27      Dne 11. dubna 2024 podala navrhovatelka v původním řízení novou žádost o prominutí úroků z prodlení a pokuty. V této souvislosti požádala o osvobození od povinnosti zaplacení „sankční části“ těchto úroků, a sice části, která přesahuje částku zajišťující náhradu škody státní pokladny a představuje dvě třetiny celkové částky uvedených úroků. Podle navrhovatelky v původním řízení je nepřiměřenost těchto
úroků jako sankce zjevná v situaci, jako je ta její, kdy úroky z prodlení byly vypočteny se zpětnou účinností za celé období od okamžiku, kdy měla být daň zaplacena, do 4. dubna 2021, tedy i období, kdy probíhalo řízení o daňové kontrole a soudní řízení. Kromě tohoto tyto úroky představují, pokud jde o uplatnění jejich sankční složky, a sice navýšení úrokové sazby o sedm procentních bodů, opatření sankční povahy.
28      Rozhodnutím ze dne 13. května 2024 odmítla daňová správa této nové žádosti vyhovět, přičemž v podstatě tvrdila, že úroky z prodlení byly stanoveny v souladu s požadavky zákona o správě daní. Tento zákon totiž neumožňuje prominout navrhovatelce v původním řízení úroky z prodlení z jiných důvodů, než jsou důvody uvedené v čl. 100 odst. 1 tohoto zákona. Postup výpočtu sazby úroků z prodlení je uvedeným zákonem stanoven závazně a daňová správa musí přijmout rozhodnutí o úrocích z prodlení v mezích stanovených tímto zákonem. Kromě toho podle ustálené vnitrostátní judikatury jsou úroky z prodlení nástrojem, který má zajistit splnění daňové povinnosti, která spočívá v zaplacení daně, a nemohou být považovány za sankci trestní povahy. Mimoto v případě, že by tato daňová správa vyhověla žádosti navrhovatelky v původním řízení a uplatnila na ni úrokovou sazbu, která se liší od sazby stanovené zákonem o správě daní, porušila by uvedená daňová správa zásadu rovnosti daňových subjektů před zákonem, zakotvenou v článku 7 zákona o správě daní.
29      Dne 4. června 2024 podala navrhovatelka k Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky), která je předkládajícím orgánem, návrh znějící na zrušení rozhodnutí daňové správy ze dne 13. května 2024.
30      Předkládající orgán podotýká, že podle informací poskytnutých daňovou správou bylo v průběhu daňové kontroly konstatováno, že je třeba zahájit trestní stíhání proti navrhovatelce v původním řízení jakožto právnické osobě. Trestní řízení však stále probíhá a vůči navrhovatelce v původním řízení nebylo přijato žádné odsuzující rozhodnutí. V této fázi jí tedy nebyl v trestním řízení uložen žádný trest.
31      Předkládající orgán, který se opírá o ustálenou judikaturu Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy), uvádí, že primární funkcí úroků z prodlení je zajistit splnění daňové povinnosti spočívající v zaplacení daně a jejich účelem je především pokrýt státní výdaje, a nikoli sankcionovat dotčenou osobu. Tyto úroky z prodlení však obsahují také sankční prvek, neboť jejich sazba se vypočítá tak, že se navýší kompenzační část připadající na náklady na veřejný dluh. Tato kompenzační část se stanoví s přihlédnutím k výnosu státního cenného papíru na sekundárním trhu s cennými papíry, který se navýší o sedm procentních bodů.
32      Za těchto podmínek se předkládající soud zamýšlí zejména nad souladem článků 96 až 99 zákona o správě daní s článkem 325 SFEU a článkem 273 směrnice o DPH, vykládanými ve světle čl. 49 odst. 3 a článkem 50 Listiny v rozsahu, v němž tato vnitrostátní ustanovení nezajišťují koordinaci mezi správním řízením o vyměření úroků z prodlení a trestním stíháním, aby dodatečná zátěž vyplývající ze
souběhu těchto řízení byla omezena na to, co je nezbytně nutné, a aby přísnost všech uložených sankcí odpovídala závažnosti zjištěného protiprávního jednání. Uvedená vnitrostátní ustanovení nestanoví zejména žádné omezení, které by pro účely uložení trestních sankcí bránilo uplatnění sankční složky těchto úroků v případě, kdy skutečnosti zakládající vznik uvedených úroků vedou také k trestnímu stíhání.
33      Právě v tomto kontextu se Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být článek 325 SFEU, článek 273 směrnice [o DPH] a článek 50 [Listiny] vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje, aby daňové delikty, které jsou předmětem trestního stíhání, vedly také ke vzniku úroku z prodlení zahrnujícího sankční složku, aniž tato vnitrostátní právní úprava stanoví jakékoli pravidlo zajišťující koordinaci souběhu těchto řízení za účelem omezení dodatečného zatížení, které z toho souběhu pro dotyčné osoby vyplývá, na nezbytně nutnou míru, nebo umožňující zajistit, aby přísnost všech uložených sankcí byla omezena na to, co je nezbytně nutné ve vztahu k závažnosti dotyčného protiprávního jednání?
2)      Musí být článek 325 SFEU, článek 273 směrnice [o DPH] a čl. 49 odst. 3 [Listiny] vykládány v tom smyslu, že brání režimu úroku z prodlení, podle něhož tento úrok zahrnuje bez ohledu na povahu a závažnost protiprávního jednání pevnou sankční složku a který nestanoví možnost snížení výše této složky, tj. uplatnit sazbu úroku z prodlení, která je nižší než zákonem stanovená sazba, nebo sankční část úroku z prodlení prominout?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
34      Litevská vláda má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná v plném rozsahu, neboť má za to, že otázky položené předkládajícím orgánem nemají žádný vztah k předmětu sporu v původním řízení.
35      V této souvislosti uvedená vláda tvrdí, že povinnost zaplacení úroků z prodlení a pokuty, uložená navrhovatelce v původním řízení rozhodnutím daňové správy ze dne 4. září 2018, byla potvrzena pravomocným rozsudkem Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) vydaným dne 9. září 2020. Daňová odpovědnost navrhovatelky v původním řízení tak byla konstatována pravomocným rozhodnutím, proti kterému nelze podat opravný prostředek. Proto se předmět sporu projednávaného před předkládajícím orgánem týká pouze podmínek pro prominutí úroků z prodlení v souladu s použitelným vnitrostátním právem.
36      Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jedná-li se o hypotetický problém nebo také nedisponuje-li Soudní dvůr skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudek ze dne 12. října 2023, KBC Verzekeringen, C‑286/22, EU:C:2023:767, bod 22 a citovaná judikatura).
37      V projednávané věci byl předkládajícímu orgánu předložen návrh podaný navrhovatelkou v původním řízení proti rozhodnutí daňové správy ze dne 13. května 2024, kterým tato daňová správa zamítla její žádost o prominutí úroků z prodlení z nedoplatků na DPH a pokuty, které jí byly uloženy. Právě v tomto kontextu se tento orgán v podstatě zamýšlí nad slučitelností mechanismu uložení úroků z prodlení, stanoveného zákonem o správě daní, s článkem 325 SFEU a článkem 273 směrnice o DPH, vykládanými ve světle čl. 49 odst. 3 a článku 50 Listiny.
38      Je třeba přitom poukázat na to, že mechanismus placení úroků z prodlení z nedoplatků na DPH, jako je mechanismus zavedený články 95 až 99 zákona o správě daní, představuje provedení ustanovení směrnice o DPH, a konkrétně jejího článku 273, jelikož jeho cílem je zajistit výběr částek DPH, které nebyly zaplaceny v souladu s ostatními ustanoveními této směrnice.
39      Kromě toho ze skutečností obsažených ve spise předloženém Soudnímu dvoru zjevně nevyplývá, že by požadovaný výklad článku 273 uvedené směrnice neměl žádný vztah k realitě a předmětu sporu v původním řízení, nebo že by se jednalo o problém hypotetické povahy. Vzhledem k tomu, že se druhá předběžná otázka totiž v podstatě týká dodržení zásady proporcionality v rámci výpočtu úroků z prodlení z nedoplatků na DPH, který provádí daňová správa, a s ohledem na dobu trvání běhu těchto úroků, je tato otázka podle všeho relevantní pro účely vyřešení sporu v původním řízení.
40      Za těchto podmínek a vzhledem k tomu, že Soudní dvůr disponuje všemi skutkovými a právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny, je třeba konstatovat, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K první otázce
41      Evropská komise zpochybňuje přípustnost první otázky a tvrdí, že uplatnění zásady ne bis in idem zaručené v článku 50 Listiny předpokládá existenci situace, v níž byl za stejný trestný čin vydán konečný rozsudek, nebo došlo ke konečnému osvobození. V projednávaném případě však trestní řízení, v rámci něhož je navrhovatelka v původním řízení stíhána, stále probíhá a nebylo vůči ní přijato žádné odsuzující rozhodnutí. Ve věci v původním řízení tak není podmínka „bis“ splněna, takže předkládající orgán nepotřebuje k vyřešení sporu v původním řízení odpověď na první otázku.
42      Pokud jde o článek 50 Listiny, je třeba na úvod připomenout, že taková řízení týkající se trestných činů v oblasti DPH, jejichž cílem je zajistit správný výběr této daně a předcházet daňovým únikům, jako jsou řízení, o která se jedná ve věci v původním řízení, představují uplatňování směrnice o DPH, a tudíž unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Ustanovení vnitrostátního práva, která upravují taková řízení, tedy spadají do působnosti Listiny (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. dubna 2017, Orsi a Baldetti, C‑217/15 a C‑350/15, EU:C:2017:264, bod 16 a citovaná judikatura).
43      Je však třeba rovněž připomenout, že použitelnost zásady ne bis in idem předpokládá vydání konečného odsuzujícího nebo zprošťujícího rozhodnutí týkající se stejného trestného činu. Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že zásada ne bis in idem má zabránit tomu, aby byl podnik „opětovně odsouzen nebo stíhán“, což předpokládá, že tento podnik byl dřívějším rozhodnutím, proti kterému již nelze podat opravný prostředek, odsouzen nebo bylo shledáno, že nenese odpovědnost. Článek 50 Listiny se tedy týká konkrétně opakování řízení, které bylo ukončeno vydáním konečného rozhodnutí, pro tentýž skutek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2019, Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie, C‑617/17, EU:C:2019:283, body 29 a 32, jakož i usnesení ze dne 20. května 2021, ENR Grenelle Habitat a další, C‑88/20, EU:C:2021:407, bod 33).
44      V projednávané věci přitom ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že po skončení správního řízení o daňové kontrole byla navrhovatelce v původním řízení uložena povinnost zaplatit úroky z prodlení z nedoplatků na DPH, jakož i pokutu. Kromě toho trestní stíhání, které proti ní bylo zahájeno pro tentýž skutek, ještě nebylo ukončeno a nebylo vůči ní vydáno žádné konečné odsuzující nebo zprošťující rozhodnutí týkající se stejného protiprávního jednání.
45      V tomto ohledu je třeba uvést, že článek 50 Listiny zakazuje uložit za stejné skutky několik sankcí trestní povahy na základě různých za tím účelem vedených řízení (rozsudek ze dne 20. března 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 35). Tento článek 50 přitom neupravuje situaci osoby, vůči níž je z důvodu téhož porušení daňové povinnosti vedeno správní řízení a trestní řízení, dokud není v rámci druhého řízení, které je – jako je tomu v projednávané věci – odlišné a samostatné ve vztahu k prvnímu řízení, vydáno odsuzující nebo zprošťující rozhodnutí za stejný skutek. Za těchto podmínek se článek 50 Listiny na spor v původním řízení nepoužije.
46      V této souvislosti je třeba připomenout, že pokud ustanovení unijního práva, kterých se týká předběžná otázka, nejsou použitelná ve sporu v původním řízení, a nejsou tedy relevantní pro řešení tohoto sporu, je třeba mít za to, že požadované rozhodnutí o předběžné otázce není nezbytné k tomu, aby předkládající soud mohl vydat rozsudek, a tato otázka je tedy v tomto ohledu nepřípustná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, bod 28 a citovaná judikatura).
47      První otázka položená předkládajícím orgánem je tudíž nepřípustná.
K druhé otázce
48      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 325 SFEU a článek 273 směrnice o DPH, ve spojení s čl. 49 odst. 3 Listiny, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, jež stanoví placení úroků z prodlení z nedoplatků na DPH a která stanoví, bez ohledu na povahu a závažnost protiprávního jednání zjištěného daňovou správou, výši těchto úroků, aniž tato daňová správa může snížit jednu ze složek této částky a uplatnit nižší úrokovou sazbu, než je sazba stanovená touto právní úpravou, nebo upustit od stanovení části uvedené částky.
49      V projednávané věci vyplývají pochybnosti předkládajícího orgánu o výkladu unijního práva ze skutečnosti, že vnitrostátní právní úprava, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, umožňuje uložit souběžně jak úroky z prodlení z DPH, jejichž část zahrnuje také sankční prvek, tak pokutu v případě nezaplacení nebo opožděného zaplacení splatné daně.
50      V tomto ohledu žádá předkládající orgán o objasnění zaprvé v jakém rozsahu mají úroky z prodlení z nedoplatků na DPH, které byly navrhovatelce v původním řízení uloženy v návaznosti na správní řízení o daňové kontrole, trestní povahu ve smyslu čl. 49 odst. 3 Listiny a zadruhé, zda je taková vnitrostátní úprava v souladu se zásadou proporcionality, jak je vykládána v rámci uplatňování článku 325 SFEU a článku 273 směrnice o DPH.
K použitelnosti čl. 49 odst. 3 Listiny
51      Podle ustálené judikatury Soudního dvora týkající se výkladu článku 50 Listiny a přenesené na její čl. 49 odst. 3 jsou pro účely posouzení trestní povahy sankce relevantní tři kritéria, a sice právní kvalifikace protiprávního jednání v rámci vnitrostátního práva, samotná povaha protiprávního jednání a míra přísnosti sankce, která hrozí dotčené osobě (rozsudky ze dne 20. března 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 26 a citovaná judikatura__ jakož i ze dne 22. března 2022, bpost, C‑117/20, EU:C:2022:202, bod 25 a citovaná judikatura).
52      Mimoto podle této judikatury i v případě protiprávních jednání, která ve vnitrostátním právu jako „trestná“ kvalifikována nejsou, totiž může taková povaha vyplývat ze samotné podstaty předmětného protiprávního jednání a ze stupně přísnosti sankcí, které za něj mohou být uloženy [rozsudek ze dne 22. června 2021, Latvijas Republikas Saeima (Trestné body), C‑439/19, EU:C:2021:504, bod 88 a citovaná judikatura].
53      I když přísluší předkládajícímu soudu, aby ve světle těchto kritérií posoudil, zda uložení úroků z prodlení z nedoplatků na DPH má trestní povahu ve smyslu čl. 49 odst. 3 Listiny, může Soudní dvůr, rozhodující na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, přesto podat upřesňující vysvětlení, jejichž účelem je poskytnout uvedenému soudu vodítko při jeho posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 27 a citovaná judikatura).
54      Pokud jde o první kritérium týkající se kvalifikace protiprávního jednání v rámci vnitrostátního práva, ze znění čl. 95 odst. 1 zákona o správě daní, jakož i relevantní vnitrostátní judikatury, zejména judikatury Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) vyplývá, že podle litevského práva výběr úroků z prodlení z daňových nedoplatků v případě nezaplacení nebo opožděného zaplacení splatné daně není považováno za sankci trestní povahy. Kromě toho ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že takové úroky jsou ukládány v rámci správního řízení. Litevské právo sice předpokládá také existenci daňových trestných činů, které jsou předmětem trestního stíhání, sankce za tyto činy jsou však ukládány v samostatném a nezávislém řízení.
55      Pokud jde o druhé kritérium týkající se samotné povahy protiprávního jednání, je třeba ověřit, zda dotčená sankce sleduje zejména represivní účel. Z toho vyplývá, že sankce s represivním účelem má trestní povahu a samotná okolnost, že rovněž sleduje preventivní účel, ji nemůže zbavit její kvalifikace jako trestní sankce. Je totiž v samotné povaze trestních sankcí, že sledují jak represi, tak prevenci protiprávních jednání. Naproti tomu opatření, které se omezuje na nahrazení újmy způsobené předmětným protiprávním jednáním, trestní povahu nemá [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. března 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 31, a ze dne 22. června 2021, Latvijas Republikas Saeima (Trestné body), C‑439/19, EU:C:2021:504, bod 89].
56      V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí a písemných vyjádření účastníků řízení před Soudním dvorem vyplývá, že podle zákona o správě daní má výběr úroků z prodlení na jedné straně preventivní povahu, neboť dotyčné osoby motivuje k zaplacení DPH ve stanovené lhůtě, nebo co nejdříve po uplynutí této lhůty, což rovněž přispívá k zajištění správného výběru DPH, a na druhé straně kompenzační povahu, neboť cílem takových úroků je kompenzace finančních ztrát vzniklých státu v důsledku nezaplacení nebo opožděného zaplacení daně.
57      V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že Soudní dvůr již rozhodl, že výběr úroků z prodlení má zaprvé preventivní povahu, neboť podněcuje daňového poplatníka k tomu, aby splnil daňovou povinnost co nejrychleji po uplynutí stanovených lhůt, a zadruhé kompenzační povahu, protože cílem těchto úroků je kompenzace finančních ztrát vzniklých státu v důsledku nezaplacení nebo opožděného zaplacení daně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. října 2022, Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“, C‑1/21, EU:C:2022:788, body 89 až 91 a citovaná judikatura).
58      Také z judikatury Evropského soudu pro lidská práva vyplývá, že „úroky z prodlení neslouží v zásadě k potrestání daňových poplatníků, aby se zabránilo opakování protiprávního jednání, ale mají především za cíl peněžitou náhradu škody, tj. finanční škody související s uplynutím času a prodlením s platbou daně“ [rozsudek ESLP ze dne 6. října 2009, Poniatowski v. Francie (rozh.), CE:ECHR:2009:1006DEC002949408]. Na základě této judikatury nemají trestní konotaci ani postupy dodatečného vyměření daně nebo doměření daně, jejichž jediným cílem je vymožení daně v plné výši, aniž by toto doměření bylo spojeno s jakýmkoli navýšením, ani postupy týkajícími se úroků z prodlení, a to bez ohledu na jejich kvalifikaci podle vnitrostátního práva a významu dotčených částek [v tomto smyslu viz rozsudek ESLP ze dne 17. května 2016, Société Oxigène Plus v. Francie (rozh.), CE:ECHR:2016:0517DEC007695911, body 45 a 46 a citovaná judikatura].
59      Ve světle této judikatury nelze podle všeho považovat uložení úroků z prodlení z takových nedoplatků na DPH, jako jsou nedoplatky, o které se jedná ve věci v původním řízení, za represivní opatření.
60      Pokud jde o třetí kritérium týkající se míry přísnosti sankce, skutečnosti ve spise, který má Soudní dvůr k dispozici, nenasvědčují tomu, že by takové úroky z prodlení, jako jsou úroky uložené ve věci v původním řízení, měly takový význam, aby jim bylo třeba přiznat trestní povahu. Pokud jde konkrétně o skutečnost tvrzenou navrhovatelkou v původním řízení v rámci původního řízení, že část úroků z prodlení má s ohledem na navýšení základní sazby těchto úroků o sedm procentních bodů sankční povahu, je třeba uvést, že tato tvrzení jsou založena na výkladu vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, jenž se liší od výkladu uváděného předkládajícím soudem. Z předkládacího rozhodnutí totiž nevyplývá, že by úroky z prodlení, o které se jedná ve věci původním řízení měly sankční povahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Nidera, C‑387/16, EU:C:2018:121, bod 35).
61      V souladu s judikaturou Soudního dvora je tedy v každém případě účelem úroků z prodlení zmírnit důsledky překročení lhůty splatnosti a kompenzovat výhody, které daňovému poplatníkovi neoprávněně plynou z prodlení s uhrazením daňové povinnosti, a nikoli sankcionovat takové prodlení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2024, Network One Distribution (C‑506/23, EU:C:2024:1003, bod 32).
62      Z judikatury Evropského soudu pro lidská práva uvedené v bodě 58 tohoto rozsudku rovněž vyplývá, že opatření obdobná opatřením uloženým ve věci v původním řízení nebyla bez ohledu na jejich výši považována za opatření vykazující dostatečnou míru závažnosti k tomu, aby jim byla přiznána trestní povaha.
63      S ohledem na výše uvedené úvahy a s výhradou ověření předkládajícím soudem není podle všeho splněno žádné ze tří kritérií uvedených v bodě 51 tohoto rozsudku, umožňující kvalifikovat úroky z prodlení, o které se jedná ve věci v původním řízení, jako opatření trestní povahy. Vzhledem k tomu, že tyto úroky z prodlení nemají trestní povahu, nelze je posoudit z hlediska čl. 49 odst. 3 Listiny.
K použití obecné zásady proporcionality
64      I když takové opatření, jako je opatření, o které se jedná ve věci v původním řízení, nespadá do působnosti čl. 49 odst. 3 Listiny, přísluší předkládajícímu orgánu, aby ověřil, zda je v souladu se zásadou proporcionality, přičemž Soudní dvůr je oprávněn k tomu, aby mu v tomto ohledu poskytl užitečné prvky výkladu. Dodržování této zásady, která je obecnou zásadou unijního práva, je totiž pro členské státy při uplatňování tohoto práva závazné, a to i v případě neexistence harmonizace unijních právních předpisů v oblasti použitelných sankcí [rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 31 a citovaná judikatura].
65      Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 325 SFEU a článek 273 směrnice o DPH, nahlížené ve světle zásady proporcionality, musí být vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví postup výpočtu sazby úroků z prodlení z nedoplatků na DPH, bez ohledu na povahu a závažnost protiprávního jednání zjištěného daňovou správou, a vylučuje, aby tato daňová správa mohla uplatnit úrokovou sazbu nižší, než je sazba stanovená touto právní úpravou, nebo upustit od výpočtu části částky úroků z prodlení, nebo prominout daňovému subjektu tyto úroky, s výjimkou případů taxativně vymezených uvedenou právní úpravou.
66      Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že za účelem dodržení zásady proporcionality je třeba, aby opatření bylo způsobilé zajistit soudržným a systematickým způsobem uskutečnění sledovaného legitimního cíle a nepřekračovalo meze toho, co je vhodné a nezbytné k jeho dosažení, přičemž následky způsobené tímto opatřením nesmí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2022, Cilevičs a další, C‑391/20, EU:C:2022:638, bod 65 a citovaná judikatura).
67      Pokud jde konkrétně o správní nebo represivní opatření povolená vnitrostátními právními předpisy, ta nesmí překračovat meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných těmito právními předpisy (rozsudek ze dne 24. února 2022, Agenzia delle dogane e dei monopoli a Ministero dell’Economia e delle Finanze, C‑452/20, EU:C:2022:111, bod 37 a citovaná judikatura).
68      V projednávané věci je třeba na úvod připomenout, že konkrétně z článků 2 a 273 směrnice o DPH, ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU a článku 325 odst. 1 SFEU, vyplývá, že členské státy jsou povinny přijmout všechna legislativní a správní opatření k zajištění toho, aby byla DPH na jejich území vybrána v plné výši, a k boji proti daňovým únikům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, bod 18).
69      Z ustálené judikatury vyplývá, že ustanovení článku 273 směrnice o DPH neupřesňují kromě jimi stanovených mezí podmínky ani povinnosti, které členské státy mohou stanovit, a přiznávají tedy členským státům prostor pro uvážení, co se týče prostředků k zajištění výběru splatné DPH v plné výši na jejich území a k boji proti daňovým únikům (rozsudek ze dne 13. října 2022, Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“, C‑1/21, EU:C:2022:788, bod 69).
70      Mimoto čl. 325 odst. 1 a 2 SFEU ukládá členským státům povinnost bojovat proti protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie odstrašujícími a účinnými opatřeními, a zejména jim ukládá povinnost přijmout k zamezení podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodům ohrožujícím jejich vlastní zájmy (rozsudek ze dne 1. října 2020, Úrad špeciálnej prokuratúry, C‑603/19, EU:C:2020:774, bod 48 a citovaná judikatura).
71      Členské státy musejí, byť si zachovávají prostor pro uvážení ohledně volby sankcí, zejména dbát na to, aby porušení unijního práva, včetně harmonizovaných pravidel vycházejících ze směrnice o DPH, byla sankcionována za hmotněprávních a procesních podmínek, které jsou obdobné podmínkám použitelným na porušení vnitrostátního práva podobné povahy a závažnosti a které v každém případě dávají sankci účinný, přiměřený a odrazující charakter (rozsudek ze dne 2. května 2018, Scialdone,
C‑574/15, EU:C:2018:295, bod 28 a citovaná judikatura).
72      V projednávané věci se opatření, stanovené v článcích 95 až 99 zákona o správě daní, které zavádí placení úroků z prodlení z nedoplatků na DPH a podle něhož v případě nezaplacení nebo opožděného zaplacení splatné daně začínají běžet úroky z prodlení, podílí na vymáhání částek DPH, které osoba povinná k dani neodvedla v závazných lhůtách stanovených ustanoveními směrnice o DPH.
73      Vzhledem k tomu, že cílem vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, je zajistit správný výběr DPH a předcházet daňovým únikům, sleduje tato právní úprava legitimní cíl uznaný unijním právem. Soudní dvůr již totiž uvedl, že výběr úroků z prodlení přispívá k boji proti neplacení přiznaných částek DPH ve stanovených lhůtách v souladu s povinností členských států, kterou mají zejména na základě článku 273 směrnice o DPH a čl. 325 odst. 1 SFEU, tedy povinností přijmout veškerá legislativní a správní opatření k zajištění výběru splatné DPH na jejich územích v plné výši a k boji proti daňovým únikům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. října 2022, Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“, C‑1/21, EU:C:2022:788, body 88, 89 až 92 a citovaná judikatura)).
74      I když je na předkládajícím soudu, který je jako jediný příslušný k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva, aby v konečném důsledku posoudil, zda je opatření, jež zavádí placení takových úroků z prodlení, jako jsou úroky, o které se jedná ve věci v původním řízení, vhodné, nezbytné a přiměřené k dosažení sledovaného legitimního cíle, Soudní dvůr přesto může podat upřesnění s cílem poskytnout uvedenému soudu vodítko při tomto posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. února 2022, Agenzia delle dogane e dei monopoli a Ministero dell‘Economia e delle Finanze, C‑452/20, EU:C:2022:111, bod 40 a citovaná judikatura).
75      V první řadě, pokud jde o otázku, zda je takové opatření způsobilé zajistit soudržným a systematickým způsobem dosažení sledovaných legitimních cílů, je třeba poukázat na to, že výběr úroků z prodlení přispívá k boji proti neplacení přiznaných částek DPH ve stanovených lhůtách. Takové opatření tak přispívá ke splnění povinnosti každého členského státu, připomenuté v bodě 68 tohoto rozsudku, přijmout veškerá legislativní a správní opatření k zajištění výběru splatné DPH na jeho území v plné výši a k boji proti daňovým únikům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. října 2022, Direktor na Direkcija „Obžalvane i danačno-osiguritelna praktika“, C‑1/21, EU:C:2022:788, bod 71).
76      Úroky z prodlení tedy představují podle všeho vhodné opatření k dosažení cílů sledovaných vnitrostátní právní úpravou, o kterou se jedná ve věci v původním řízení.
77      V druhé řadě, pokud jde o nezbytnost uvedeného opatření, je třeba připomenout význam, který má boj proti daňovým únikům v souladu s článkem 325 SFEU a článkem 273 směrnice o DPH a povinnost členských států přijmout v souladu s těmito ustanoveními účinná opatření k dosažení cíle spočívajícího v zajištění správného výběru DPH a předcházení daňovým únikům.
78      V tomto ohledu zákon o správě daní provádí ustanovení směrnice o DPH, která je pro Litevskou republiku závazná a jeho účelem je umožnit uložení účinných opatření proti daňovým únikům v oblasti DPH s cílem motivovat osobu povinnou k dani k včasnému plnění daňových povinností a pokrýt náklady vzniklé daňové správě,
protože tato osoba nesplnila tyto povinnosti včas a zajistit tak náhradu škody způsobené státní pokladně nedostupností částek odpovídajících dlužné dani.
79      Je třeba poukázat na to, jak zdůraznil generální advokát v bodě 48 svého stanoviska, že uložení úroků z prodlení má konkrétně za cíl motivovat daňové subjekty k tomu, aby plnily své daňové povinnosti přednostně, aby tak neriskovaly, že se částka jejich daňového dluhu zvýší úměrně k délce doby jeho neuhrazení. V případě absence takového opatření, by daňové subjekty neměly žádnou zvláštní motivaci k tomu, aby ve stanovených lhůtách splnily své daňové povinnosti, a mohly by upřednostnit jiné obchodní transakce. Kromě toho absence úroků z prodlení by zvýhodnila osoby, jež neplní své daňové povinnosti ve stanovených lhůtách a které
by tak měly prospěch z dodatečné likvidity a hospodářské výhody odpovídající snižování skutečné nominální hodnoty jejich daňového dluhu v čase.
80      Z toho vyplývá, že s ohledem na kontext, do něhož je vnitrostátní právní úprava, o kterou se jedná ve věci v původním řízení zasazena, je tato právní úprava v rozsahu, v němž stanoví opatření zavádějící úroky z prodlení podle všeho nezbytná k dosažení legitimního cíle, který sleduje.
81      V třetí řadě, pokud jde o přiměřenost tohoto opatření v užším smyslu, je třeba zejména připomenout, že litevský zákonodárce stanovil uložení úroků z prodlení a jejich výši bez ohledu na povahu a závažnost protiprávního jednání zjištěného daňovou správou, a částka těchto úroků je stanovena tak, že tato daňová správa nemůže snížit žádnou ze složek této částky za účelem uplatnění nižší úrokové sazby, než je sazba stanovená touto právní úpravou nebo upustit od výpočtu části této částky. V tomto rámci je třeba zkoumat, zda následky způsobené vnitrostátní právní úpravou, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, nejsou nepřiměřené cílům, které jsou legitimně sledovány touto právní úpravou, a sice účinnosti výběru DPH a boje proti daňovým únikům.
82      Zaprvé z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že ustanovení vnitrostátního práva týkající se výpočtu úroků z prodlení se vztahují na všechny daňové subjekty v případě, že je v průběhu daňové kontroly zjištěno nezaplacení nebo opožděného zaplacení daně, která podléhá povinnosti podání daňového přiznání a nebyla přiznána, nebo nepodléhá povinnosti podání daňového přiznání a nebyla vypočtena. Sazba je stanovena
a priori jasným a transparentním způsobem v souladu s objektivními kritérii, jakož i na základě metodiky výpočtu stanovené zákonem o správě daní. Dále je tímto zákonem upravena rozhodovací pravomoc daňové správy v oblasti stanovení úroků z prodlení.
83      Zejména s ohledem na preventivní povahu dotčeného opatření, jehož cílem je motivovat daňový subjekt k včasnému plnění daňových povinností a pokrýt náklady, které daňové správě vznikly, protože
osoba povinná k dani nesplnila své daňové povinnosti včas, není podle všeho určení předem stanovené sazby pro výpočet úroků z prodlení, s ohledem na cíle sledované vnitrostátní právní úpravou, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, nepřiměřené k zajištění jejich účinnosti.
84      Jak v tomto ohledu uvedl generální advokát v bodě 55 svého stanoviska, skutečnost, že částka úroků z prodlení je paušální a nelze ji nijak upravovat, sama o sobě neumožňuje dospět k závěru, že se jedná o nepřiměřené opatření. Stanovení částky úroků z prodlení prostřednictvím vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, jež daňová správa nemůže upravit, s výjimkou několika případů výslovně stanovených v platných daňových předpisech, chrání osoby povinné k dani před jakýmkoli svévolným rozhodnutím této daňové správy a zároveň zaručuje rovné zacházení s těmito osobami povinnými k dani.
85      Mimoto takto stanovená částka úroků z prodlení umožňuje jak věřitelům, tak dlužníkům přesně předvídat částku jejich budoucích finančních nároků nebo finančních povinností, a zajišťuje tak také právní jistotu. Absence rámce prostoru pro uvážení, který by mohla mít daňová správa, by mohla vést k neodůvodněnému rozdílnému zacházení s osobami povinnými k dani, které se nacházejí ve srovnatelné daňové situaci.
86      Zadruhé je třeba poukázat na skutečnost, že jelikož běh úroků z prodlení souvisí s plněním nebo zánikem daňové povinnosti, kterou má osoba povinná k dani, její jednání do značné míry přispívá k určení celkové výše úroků, které bude povinna zaplatit. Uplatnění úroků z prodlení ukládá totiž osobě povinné k dani, která nesplnila své daňové povinnosti ve stanovené lhůtě, finanční zátěž úměrnou době trvání neuhrazení dluhu, který vyvolal vznik úroků z prodlení. Využití úroků z prodlení jako prostředku k zajištění plnění daňových povinností proto v zásadě nepředstavuje řešení, které by nadměrně zatěžovalo osoby povinné k dani.
87      Tento závěr nemůže být vyvrácen skutečností, jak tvrdila navrhovatelka v původním řízení v rámci původního řízení, že dotčené úroky z prodlení byly vypočteny se zpětnou účinností za celé období od okamžiku, kdy měla být daň zaplacena, tedy i během řízení o daňové kontrole a soudního řízení. Pokud by totiž byla na konci soudního řízení s konečnou platností potvrzena existence daňové povinnosti, nezohlednění délky tohoto řízení při výpočtu úroků z prodlení by dotyčné osobě povinné k dani poskytlo, ve srovnání s ostatními osobami povinnými k dani, které splnily své povinnosti včas, výhodu peněžního toku.
88      Pokud jde o tvrzení navrhovatelky v původním řízení, podle něhož požádala o osvobození od platby části úroků, která přesahuje částku zajišťující náhradu škody vzniklé státní pokladně, je třeba uvést, že i když v některých zvláštních případech může částka kompenzačních úroků překročit skutečnou škodu vzniklou státní pokladně, jedná se pouze o důsledek systému odškodnění v paušální výši, které z povahy věci odráží ztrátu, která může státní pokladně podle posouzení vnitrostátního zákonodárce vzniknout, a nikoli ztrátu, která jí skutečně vznikla (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2018, Nidera, C‑387/16, EU:C:2018:121, bod 36).
89      Zatřetí podle čl. 100 odst. 1 zákona o správě daní lze zcela nebo zčásti prominout úrok z prodlení, který vznikl (byl vypočten), ale nebyl zaplacen (nebyl vybrán), jsou-li splněny podmínky stanovené v tomto ustanovení. Takové prominutí lze přiznat zejména v případě, kdy je prokázán některý z důvodů uvedených v čl. 141 odst. 1 tohoto zákona. Mezi tyto důvody patří zejména případy, kdy daňový subjekt prokáže, že k porušení došlo bez jeho zavinění, nebo kdy je porušení daňového právního předpisu způsobeno okolnostmi nezávislými na jeho vůli, které nepředvídal a nemohl předvídat, nebo pokud se jedná o ojedinělý čin, který sice porušuje ustanovení daňového právního předpisu, ale nezpůsobuje škodu státnímu rozpočtu.
90      Začtvrté posouzení přiměřenosti opatření s represivním účelem sice vyžaduje, aby byly zohledněny takové okolnosti, jako je povaha a závažnost porušení daňové povinnosti zjištěného daňovou správou, nebo jiné okolnosti, jako je zvláštní kontext, v němž k tomuto porušení došlo, a jeho případná souvislost s jinými probíhajícími řízeními. Nic to však nemění na tom, že taková opatření, jako jsou úroky z prodlení z nedoplatků na DPH mají preventivní povahu, a jak bylo zdůrazněno v bodě 79 tohoto rozsudku, mají za cíl motivovat daňové subjekty k tomu, aby plnily své daňové povinnosti přednostně, aby tak neriskovaly, že se částka jejich daňového dluhu zvýší úměrně k délce doby jeho neuhrazení.
91      Taková vnitrostátní právní úprava, jako je právní úprava, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, jež stanoví postup výpočtu sazby úroků z prodlení a zároveň vylučuje, aby daňová správa mohla uplatnit nižší úrokovou sazbu, než je sazba, kterou stanoví, nebo upustit od výpočtu části částky těchto úroků, se tedy nejeví jako nepřiměřená s ohledem na cíl, který sleduje prostřednictvím uvedených úroků. Skutečnost, že tato daňová správa nemůže daňovému subjektu prominout tyto úroky, s výjimkou případů taxativně vymezených touto právní úpravou, nemění nic na tomto konstatování.
92      S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 325 SFEU a článek 273 směrnice o DPH, nahlížené ve světle zásady proporcionality, musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví postup výpočtu sazby úroků z prodlení z nedoplatků na DPH, bez ohledu na povahu a závažnost protiprávního jednání zjištěného daňovou správou a vylučuje, aby tato daňová správa mohla uplatnit úrokovou sazbu nižší, než je sazba stanovená touto právní úpravou, nebo upustit od výpočtu části částky úroků z prodlení nebo prominout daňovému subjektu tyto úroky, s výjimkou případů taxativně vymezených uvedenou právní úpravou.
K nákladům řízení
93      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Článek 325 SFEU a článek 273 směrnice Rady 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty, nahlížené ve světle zásady proporcionality,
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví postup výpočtu sazby úroků z prodlení z nedoplatků na dani z přidané hodnoty, bez ohledu na povahu a závažnost protiprávního jednání zjištěného daňovou správou a vylučuje, aby tato daňová správa mohla uplatnit úrokovou sazbu nižší, než je sazba stanovená touto právní úpravou, nebo upustit od výpočtu části částky úroků z prodlení nebo prominout daňovému subjektu tyto úroky, s výjimkou případů taxativně vymezených uvedenou právní úpravou.
Podpisy
*      Jednací jazyk: litevština.