62002CC0087_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Komise v souladu s článkem 226 ES žádá o to, aby bylo určeno, že Italská republika nesplnila povinnosti, které jsou jí uloženy na základě čl. 4 odst. 2 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivu některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí(2) (dále jen „směrnice“).
2. Nesplnění povinnosti, na které poukazuje žalující orgán spočívá v tom, že příslušné orgány správným způsobem neověřily zda stavba mimoměstského okruhu v Teramo(3) nevyžaduje posouzení vlivů na životní prostředí dle článků 5 až 10 uvedené právní úpravy.
I – Právní rámec Společenství
3. Směrnice je preventivní normou, jejímž cílem je zamezit prostřednictvím hodnocení účinků jakéhokoli záměru na životní prostředí zhoršení(4), ke kterému by mohlo dojít při realizaci staveb či zařízení nebo při jiných zásazích do přírodního prostředí či krajiny.(5)
4. V souladu s čl. 2 odst. 1:
„Členské státy přijmou všechna opatření nezbytná k zajištění, aby ještě před vydáním povolení byly záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, posouzeny z hlediska svých vlivů.
[…]“
5. Článek 4 stanoví, že:
„1.	S výhradou čl. 2 odst. 3(6) podléhají záměry kategorií uvedených v příloze I posouzení v souladu s články 5 až 10.
2.	Záměry z kategorií uvedených v příloze II podléhají posouzení v souladu s články 5 až 10, pokud členské státy usoudí, že to jejich povaha vyžaduje.
Za tím účelem mohou členské státy mimo jiné upřesnit určité druhy záměrů, u nichž je třeba provádět posouzení, nebo mohou stanovit kritéria nebo prahové hodnoty umožňující určit, které ze záměrů z kategorií uvedených v příloze II musí podléhat posouzení v souladu s články 5 až 10.“(7)
6. V příloze II se v bodě 10 písm. d) odkazuje na výstavbu jiných pozemních komunikací, než jsou dálnice nebo rychlostních silnice.(8)
II – Italské právní předpisy
7. Zákon č. 146 ze dne 22. února 1994(9) uložil v čl. 40 odst. 1 vládě, aby ve lhůtě šedesáti dnů po vstupu zákona v platnost stanovila podmínky, kritéria a technické prováděcí normy pro řízení o hodnocení vlivů na životní prostředí u staveb zahrnutých do přílohy II směrnice.
8. K tomu došlo dekretem prezidenta republiky ze dne 12. dubna 1996,(10) jehož článek 1 stanoví ve vztahu k autonomním regionům a provinciím Trento a Bolzano, že posouzení vlivu na životní prostředí záměrů uvedených v přílohách A a B musí být provedeno podle obecných pokynů obsažených v samotném dekretu (odstavec 1) při dodržení směrnice.
9. Záměry uvedené v Příloze B, které z části leží uvnitř chráněných přírodních oblastí definovaných v zákoně č. 394 ze dne 6. prosince 1991,(11) musí být posuzovány vždy (odstavec 4). Uvedená příloha upravuje ve skupině infrastruktur stavby alternativních komunikací v městských zónách nebo rozšiřování již existujících silnic na čtyři nebo více jízdních pruhů, jejichž délka přesahuje tisíc pět set metrů [bod 7 písm.  h)].
10. Nicméně leží-li stavby mimo uvedené chráněné přírodní oblasti, musí příslušné orgány ověřovat, v souladu s podrobnou úpravou obsaženou v článku 10 a na podkladě prvků obsažených v příloze D,(12) zda jsou tyto stavby takové povahy, aby musel být posuzován jejich vliv na životní prostředí (odstavec 6).
11. Výše uvedený článek 10 upravuje postup ověřování tak, že vyžaduje po osobách, ať už veřejných, či soukromých, jež zadávají příslušné práce, aby(13) podaly podnět k takovéto kontrole a aby dodaly k tomuto účelu popisy záměrů a přesné údaje s cílem dozvědět se a popřípadě zvážit důsledky záměrů
pro životní prostředí (odstavec 1). Není-li příslušné rozhodnutí vydáno ve lhůtě šedesáti dnů, rozumí se, že šetření není nutné (odstavec  2).
12. Region Abruzzo přijal dekret prezidenta republiky ze dne 12. dubna 1996 zákonem č. 112 ze dne 23. září 1997.(14)
III – Postup před zahájením soudního řízení
13. Dne 11. května 1998 Komise požádala italské orgány o podání informace ohledně trasy „Lotto zero“, protože podle zpráv, jež Komise získala, orgány neprověřily, zda záměr nevyžaduje studii vlivu na životní prostředí, i když existoval dokument o slučitelnosti trasy s přírodním prostředím, který nebyl Komisi předložen.(15)
14. Této žádosti bylo vyhověno a různé instance žalované zaslaly Komisi vysvětlující písemnosti,(16) ze kterých vyplývá, že práce sestávají z výstavby dvouproudové silnice o šířce 10,5 metrů a neuvedené délce, jejíž jeden úsek prochází obvodem města Teramo, dotýká se pravého svahu koryta řeky Tordino o délce 5 440 metrů, přičemž 2 260 metrů připadá na viadukty a 930 metrů na tunely.
15. Region Abruzzo vyhlásil prostřednictvím regionálního dekretu č. 25/99 ze dne 15. listopadu,(17) že záměr respektuje přírodní prostředí vzhledem k tomu, že se nedotýká chráněných oblastí, na něž se vztahuje republikový zákon č. 394/91 a regionální zákon č. 38/96,(18) pročež se rozhodl nepožadovat posouzení dopadů záměru.
16. Dne 16. června 2000 stálé zastoupení Itálie u Evropské unie předalo Komisi písemnost ministerstva životního prostředí ze dne 30. května(19) s oznámením, že předchozí rozhodnutí bylo přijato poté, co byl znám příznivý posudek Regionálního výboru pro posuzování vlivu na životní prostředí.(20) Tento posudek, který Komisi nebyl předán, poukazuje na taktéž kladné vyjádření stavebních orgánů, o němž nebyla v regionálním dekretu žádná zmínka.
17. Poté, co byla italským úřadům dána příležitost podat vysvětlení,(21) a poté, co jejich zdůvodnění nebyla shledána přesvědčivými,(22) zaslal žalující orgán
italským úřadům dne 18. července 2001 odůvodněné stanovisko(23) se sdělením, že
se tyto orgány dopustily porušení povinnosti podle čl. 4 odst. 2 směrnice tím, že si neověřily, zda uvedené stavby, uvedené v její příloze II, nevyžadují posouzení podle článků 5 až 10 tohoto předpisu Společenství.
18. Na druhé straně byly jisté správní úkony týkající se realizace záměru
„Lotto zero“ napadnuty ze strany „Associazione Italia Nostra-Onlus“ a ze strany „Associazione Italiana per il World Wildlife Fund (WWF)“ u regionálního
správního soudu v Lazio, který usnesením ze dne 21. června 2000 odmítl incidenční návrh na zastavení(24) prací. K dnešnímu dni není doklad o tom, že by bylo definitivně rozhodnuto ve věci samé.
IV – Návrhy účastníků řízení a řízení před Soudním dvorem
19. Dne 14. března 2002 Komise podala tuto žalobu, kterou se domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika porušila právo Společenství z důvodů vyložených v odůvodněném stanovisku, kteréžto tvrzení tento členský stát popírá.
20. Žalující orgán tvrdí, že italské orgány byly podle čl. 4 odst. 2 směrnice a čl. 1 odst. 6 dekretu prezidenta republiky ze dne 12. dubna 1996 povinny ověřit dopad trasy „Lotto zero“ na životní prostředí. Dodává, že rozhodnutí přijaté regionálním dekretem č. 25/99 nepodrobit trasu posouzení jejího účinku na okolní přírodní prostředí postrádá odůvodnění.
21. Žalovaná vláda odpověděla, že záměr byl přezkoumán a že rozhodnutí může být přijato na základě tichého souhlasu správního orgánu bez jakéhokoli odůvodnění, nehledě na to, že rozhodnutí obsažené v uvedeném dekretu je každopádně odůvodněné, neboť odkazuje na posudek Regionálního výboru pro posuzování vlivu na životní prostředí.
22. Komise v replice odpovídá, že vytýká pouze skutečnost, že italské orgány si neověřily, zda charakter záměru nevyžaduje posouzení jeho vlivu na životní prostředí, což je opomenutí, které ukazuje na nedostatek odůvodnění dekretu č. 25/99.
23. Italská vláda nepředložila dupliku. Žádný z účastníků řízení nežádal zahájení ústní části řízení.
24. Soudní dvůr účastníkům řízení položil několik otázek, na něž obdržel přeložené odpovědi dne 27. října a 3. listopadu 2003. Po přezkoumání obsahu těchto odpovědí senát rozhodl 19. dne téhož měsíce, že nepřistoupí ke konání jednání.
V – Rozbor tvrzeného nesplnění povinnosti
25. Cíl směrnice spočívá v tom, aby každý záměr, jenž by mohl mít významný dopad na životní prostředí, byl před svým schválením podroben posouzení vlivu na životní prostředí.(25) Proto je třeba rozlišovat dvě fáze. V první fázi jde o to zjistit, zda plánované práce nemohou mít významný dopad na okolní přírodní prostředí; v druhé fázi je tento vliv posuzován dle článků 5 až 10 směrnice.(26)
26. Existují záměry, na něž se uplatní předpisem stanovená právní domněnka, že mají vždy významný dopad na životní prostředí, což je bez výjimky důvodem k posouzení jejich vlivu na životní prostředí. Jde o záměry uvedené v příloze I směrnice, na něž odkazuje čl. 4 odst. 1.
27. Naopak vliv jiných záměrů již není tak jasný. Proto podle tohoto čl. 4 odst. 2 prvního pododstavce přísluší členským státům určit, zda tyto záměry mají být podrobeny řízení dle článků 5 až 10. To se týká záměrů uvedených v příloze II,  mezi kterými členské státy Společenství označí ty záměry, jež mají být posuzovány, buď tak, že určí jejich druhy, nebo tak, že stanoví příslušná kritéria či prahové hodnoty potřebné pro jejich určení, anebo použijí jiných metod.(27) To mohou též provést tak, že je obecně určí normativní cestou nebo tak, že správním aktem specifikují předem právní normou stanovená kritéria.
28. Členské státy tedy mají k dispozici prostor  pro volné uvážení, aby rozhodly, které práce, uvedené v příloze II, vyžadují posouzení vlivu na životní prostředí. Toto oprávnění však má své omezení v čl. 2 odst. 1 směrnice, jenž definuje její základní účel, a sice že záměry, které mohou mít značný vliv na životní prostředí, se vždy podrobují přezkoumávání vlivu na prostředí.(28)
29. Je-li zvolen první způsob,  kdy k vymezení dojde obecně normou, je nutno ve fázi aplikace abstraktních předpokladů normy ověřit, zda s sebou záměr ze své povahy nepřináší významné důsledky pro přírodní prostředí.(29) V takových případech platí obecné pravidlo: předběžně provést příslušné přezkoumání a jsou-li důsledky pro prostředí významné, provede se posouzení záměru.
30. Podobné řešení zvolila italská právní úprava, jež posuzuje jednotlivé záměry podle jejich zařazení do skupin a podle jejich umístění. Některé záměry(30) podléhají přezkoumání vlivu na prostředí přímo; jiné naopak pouze tehdy, je-li to doporučeno po předchozím zjištění jejich vlivu na životní prostředí.(31) Záměr výstavby silničního díla projednávaný v tomto sporu přitom patří mezi ty druhé.
31. Diskuse se proto omezuje, jak výstižně poznamenává Komise ve své písemné replice, na otázku, zda příslušné italské orgány analyzovaly charakter záměru „Lotto zero“, aby přezkoumaly škodlivý vliv záměru na okolí a v případě, že by takový škodlivý vliv zjistily, podmínily svůj souhlas výsledkem předchozího posouzení vlivu záměru na životní prostředí.
32. Kontrola byla „formálně“ provedena, jelikož regionálním dekretem č. 25/99 ze dne 15. listopadu bylo rozhodnuto, že nebude přistoupeno k posouzení důsledků záměru pro okolní přírodu s tím, že se nedotýká chráněné oblasti a že regionální výbor pro posuzování vlivů na životní prostředí vyjádřil své příznivé stanovisko na zasedání konaném dne 22. října téhož roku. Posudek tohoto orgánu je však stejně stručný jako zmíněný dekret,(32) neboť obsahuje pouze odkaz na příznivý výrok stavebních orgánů číslo 8634 ze dne 6. července předchozího roku, jenž je stejně neodůvodněný(33) jako uvedené správní rozhodnutí a jako stanovisko zmíněného výboru.
33. Tento dokument, předložený žalovaným členským státem jakožto odpověď na otázky Soudního dvora, není posudkem týkajícím se vlivu dané veřejné stavby na životní prostředí. Jedná se, jak plyne z pouhého jeho přečtení, o povolení „pouze  pro hydraulické účely“(34) k překročení řeky Tordino a k provedení prací vhodných pro výstavbu různých viaduktů v korytě řeky.
34. Zpráva přiložená k žalobní odpovědi není hodnocením stavebních orgánů, na něž se odvolává rozhodnutí zmíněného regionálního výboru, nýbrž studií slučitelnosti záměru s okolním prostředím provedenou v prosinci 1997 na základě objednávky podniku ERM Italia s.r.l.
35. Z předchozích úvah tedy vyplývá, že Italská republika se dopustila tohoto Komisí vytýkaného nesplnění povinnosti, jelikož neověřila, zda stavba silnice v Teramo nevyžaduje posouzení vlivu na životní prostředí.
36. Správní rozhodnutí spočívající v popření, že určitý záměr svými zvláštními rysy poškozuje přírodní prostředí, vyžaduje uvedení odůvodnění.(35) Podle již uvedeného obecného pravidla musí být každé dílo před vydáním povolení podrobeno posouzení vlivu na životní prostředí; jestliže se na určitý záměr tento požadavek nemá vztahovat z důvodu jeho neškodné povahy, pak je nutné vyjádřit důvody vedoucí k takovémuto tvrzení. Ochrana životního prostředí zaujímá v současné době převládající postavení v politikách Společenství. (36) Kromě toho členské státy též přebírají rozhodující odpovědnost v této oblasti. (37) Občané mají právo vyžadovat ochranu prostředí,(38) jak uznává Charta základních práv Evropské unie,(39) jež v článku 37 zaručuje vysokou úroveň ochrany životního prostředí a zlepšování jeho kvality, takže určující prvky každého opatření, jež se odchyluje od všeobecných kritérií směřujících k ochraně prostředí, musí být řádným způsobem formulovány jakožto výraz rozumného výkonu moci a zároveň jakožto nástroj usnadňující případnou následnou kontrolu.
37. Mimoto italské právní předpisy, jimiž se provádí směrnice, stanoví navíc povinnost uvádět odůvodnění přijatých rozhodnutí. K vynětí některého záměru z povinnosti provést studii vlivu na životní prostředí dochází v závislosti na povaze a umístění stavby, v souladu s kritérii a požadavky obsaženými v příloze D dekretu prezidenta republiky ze dne 12. dubna 1996. Rozhodnutí tedy musí být odůvodněno s výslovným odkazem na tato příslušná kritéria a požadavky.
38. Samozřejmě je přípustné odůvodnění odkazem, kdy rozhodující orgán přijme za svůj názor konzultativních nebo poradenských institucí, a to tehdy, jsou-li splněny dvě podmínky: zaprvé, že přijatý cizí posudek bude řádně odůvodněn a zadruhé, že bude předložen institucemi nebo osobami pověřenými poskytováním objasnění, rad a informací orgánu, jenž je příslušný pro
přijímání rozhodnutí, přičemž tyto orgány či osoby tento svůj posudek předložily v řízení předcházejícím přijetí takovéhoto rozhodnutí. Pouze tak bude zaručena objektivita a uspokojení obecných zájmů v procesu rozhodování. Nestačí tedy jakýkoli posudek vydaný kýmkoli za neznámých okolností.
39. V daném případě nebyl splněn požadavek uvedení odůvodnění. Regionální dekret
č. 25/99, jakož i příznivý posudek regionálního výboru pro posuzování vlivů na životní prostředí postrádají řádné vlastní důvody. První posudek odkazuje na druhý, jenž dále odkazuje na dokument stavebních orgánů, který se týkal jiného problému, a sice, jak již bylo výše řečeno, konkrétně povolení k překročení řeky Tordino a k provedení stavebních prací pro různé viadukty v korytě řeky.
40. Takové nedostatky nelze nahradit „studií shody se životním prostředí“, kterou stát, který je předpokládaným
původcem porušení předložil spolu se žalobní odpovědí a jejíž první strana byla na žádost Soudního dvora vložena do spisu. Jednak se nejedná o dokument zmiňovaný regionálním výborem, který tudíž neměl tento dokument k dispozici ani ho nebral v úvahu při tvorbě svého stanoviska; jednak nebyl vypracován pro veřejné orgány příslušné ve věci přijmout rozhodnutí, nýbrž pro soukromý subjekt (ERM Italia s.r.l), jehož podíl na záměru není znám. Je velký rozdíl mezi odůvodněným odkazem a hledáním opory pro rozhodnutí a posteriori .
41. Italské orgány tudíž ve skutečnosti neprovedly potřebné ověření, neboť neodůvodněné přezkoumání je rovnocenné chybějícímu přezkoumání.
42. Před závěrem je vzhledem k tvrzením obou stran třeba doplnit dvě upřesnění.
43. První se týká skutečnosti, že soudní řízení probíhající u regionálního správního soudu Lombardie, ve kterém jsou napadnuty některé správní akty týkající se záměru „Lotto zero“, mezi jinými regionální dekret č. 25/99, není překážkou tomu, aby Soudní dvůr mohl vykonávat svou pravomoc, jelikož funkce obou těchto soudních orgánů se nepřekrývají. Soudní dvůr přezkoumává, zda italské orgány splnily ve vztahu k uvedenému záměru povinnosti, které jim ukládá směrnice, aby v případě, že tomu tak nebylo, vyslovil, že došlo k nesplnění povinnosti. Italskému soudu přísluší rozhodnout o tom, zda chování, které přezkoumává, je v souladu s vnitrostátní úpravou, která provádí právní úpravu Společenství, a pokud tomu tak není, přijme příslušné zrušující rozhodnutí. Nelze vyloučit případný rozpor mezi právním řádem státu a právem Evropské unie, nicméně v takovém případě může vnitrostátní soudní orgán předložit Soudnímu dvoru příslušnou předběžnou otázku týkající se výkladu tak, aby v souladu se zásadou přímého účinku a zásadou přednosti práva ES(40) zůstaly případně nepoužity právní předpisy žalované, jež by byly v rozporu se
směrnicí.(41)
44. Druhé upřesnění se týká skutečnosti, že pro posouzení nesplnění povinnosti nezáleží na tom, zda je orgán pověřený úkolem zajistit dodržování norem práva Společenství orgánem decentralizovaným, ba dokonce místním, nezávislým na orgánech ústřední moci žalovaného členského státu.(42)
45. Úhrnem ze všeho zde uvedeného vyplývá, že se Italská republika dopustila nesplnění povinnosti vytýkaného jí Komisí, pročež  je namístě žalobě vyhovět.
VI – Náklady
46. V souladu s ustanoveními čl. 69 odst. 2 Jednacího řádu (43) musí být náhrada nákladů uložena žalovanému členskému státu.
VII – Závěry
47. Navrhuji Soudnímu dvoru, aby žalobě vyhověl tím, že:
1) vysloví, že Italská republika nesplnila povinnosti, které jí ukládá čl. 4 odst. 2 směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí, protože region Abruzzo neověřil, zda záměr výstavby mimoměstského okruhu v Teramo (záměr
Strata Statale n. 80 del «Gran Sasso d‘Italia»
– Variante, tra Teramo e Giulianova, Lotto Zero dalla progr.va Km.ca 72+300 alla località Cartecchio) uvedený v příloze II této směrnice nevyžaduje posouzení vlivu na životní prostředí podle článků 5 až 10 tohoto předpisu Společenství;
2) uloží Italské republice náhradu nákladů řízení.
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 175, s. 40. Tato směrnice byla změněna směrnicí Rady
97/11/ES ze dne 3. března 1997 (Úř. věst. L 73, s. 5).
(3)
–	Oficiální název záměru je Strata Statale n. 80 del „Gran Sasso d’Italia“
– Variante, tra Teramo e Giulianova, Lotto Zero dalla progr.va Km.ca 72+300 alla località Cartecchio
(dále jen „Lotto zero“).
(4)
–	První a šestý bod odůvodnění směrnice kladou na tuto snahu důraz.
(5)
–	Odstavce 1 a 2 článku 1 směrnice.
(6)
–	Uvedený odstavec dovoluje ve výjimečných případech vyloučit uplatnění směrnice.
(7)
–	Jde o znění uplatněné v tomto sporu. Po vydání směrnice 97/11 je text předpisu změněn:
„Aniž je dotčen čl. 2 odst. 3, členské státy ve vztahu k záměrům uvedeným v příloze II určí na základě:
a)	přezkoumání každého jednotlivého případu nebo
b)	prahových hodnot či kritérií stanovených členským státem,
zda záměry podléhají posouzení v souladu s články 5 až 10.
Členské státy mohou rozhodnout o použití obou postupů uvedených v písm. a) a b).“
(8)
–	Bod 7 přílohy I se také vztahuje na „výstavbu dálnic, rychlostních silnic a dálkových železničních tratí a letišť s hlavní rozjezdovou a přistávací drahou o délce 2 100 m nebo více“.
(9)
–	Tento zákon vyhlášený v Gazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana
(dále jen „GURI“), řádný dodatek k č. 52 ze dne 4. března 1994, má název Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee – Legge comunitaria 1993 .
(10)
–	Atto di indirizzo e coordinamento per l’attuazione dell’art. 40, comma 1, della legge 22 febbraio 1994, n. 146, concernente disposizioni in materia di valutazione di impatto ambientale
(GURI, všeobecná řada, č. 210,
7. 9. 1996, s. 28).
(11)
–	Legge quadro sulle aree protette
(GURI, všeobecná řada, č. 292, 13. 12. 1991).
(12)
–	Tato příloha se týká charakteru záměru (mj. rozměrů, využití přírodních zdrojů, rizika nehody, vlivu na přírodní nebo historické památkové dědictví) a jeho umístění (např. kvalita a schopnost regenerace přírodních zdrojů, obranná schopnost prostředí ).
(13)
–	Italská právní úprava používá výraz „committente” užívaný také ve směrnici, který česká verze, v níž se vyskytuje výraz „oznamovatel“, definuje v čl. 1 odst. 2 jako osobu, která
„žádá o povolení týkající se soukromého záměru”, nebo jako „veřejný orgán, který podává podnět k realizaci záměru“.
(14)
–	Bolletino Ufficiale della Regione Abruzzo, č. 17
ze dne 21. října 1997.
(15)
–	Jedná se o studii předloženou žalovaným členským státem spolu s žalobní odpovědí (zpráva přiložená k regionálnímu dekretu č. 25/99), jejíž první strana byla předložena dodatečně na žádost Soudního dvora.
(16)
–	Stálé zastoupení Itálie u Evropské unie tak učinilo ve dnech 23. července 1998, 26. května, 2. června a 6. září (dvě písemnosti) 1999, a dále 16. června 2000 (dokumenty č. 2 až 7 žaloby); Ministerstvo životního prostředí písemnostmi ze dne 3. prosince 1998 a ze dne 29. září 1999 (dokumenty č. 8 a 9); a zvláštní komisař pro región Abruzzo písemnostmi ze dne 20. srpna a 11. října 1999 (dokumenty č. 10 a 11).
(17)
–	Dokument č. 1 odpovědi na žalobu.
(18)
–	Zákon ze dne 21. června 1996, Legge quadro sulle aree protette della Regione Abruzzo per l’Appennino parco d’Europa (Bolletino Ufficiale della Regione Abruzzo
č. 12 ze dne 28. června 1996).
(19)
–	Dokument č. 7 z dokumentů přiložených k žalobě.
(20)
–	Č. 3/76 ze dne
22.října 1999.
(21)
–	Písemnost ze dne 24.října 2000 přiložená k žalobě jako dokument č. 12
(22)
–	Písemnosti stálého zastoupení Itálie u Evropské unie, první ze dne 26. prosince 2000, jíž se předává nóta ministerstva veřejných prací (dokument č. 13 žaloby), a druhá ze dne 5. ledna 2001, jíž se předává nóta předsedy rady ministrů a písemnost vlády regionu Abruzzo (dokument č. 14).
(23)
–	Dokument č. 16
z dokumentů připojených k žalobě.
(24)
–	Dokumenty č. 2 a 3 přiložené k odpovědi na žalobu. Odůvodnění incidenčního rozhodnutí je následující: „[…] pokud jde o posouzení slučitelnosti veřejně prospěšných prací s krajinou a se životním prostředím, nevykazují rozhodnutí přijatá orgány pověřenými ochranou životního prostředí po prvotním přezkoumání porušení právních předpisů, na něž było poukazováno v návrhu; […] posouzení vlivů na životní prostředí s přihlédnutím k typologii prováděcího záměru staveb bylo provedeno při dodržení postupů uvedených v čl. 1 odst. 4 a 5 dekretu prezidenta republiky ze dne 12. dubna 1996; […] dopad výstavby silniční sítě na okolí je odůvodněný
ohledem na vyšší obecný zájem omezit dopravní ruch ve středu města Teramo při ochraně podmínek životního prostředí a zdravého stavu krajiny.“
(25)
–	Viz rozsudek ze dne 16. září 1999, WWF a další (C-435/97, Recueil, s.
I-5613, bod 45).
(26)
–	Generální advokát Geelhoed provedl toto rozlišení ve stanovisku, jež předložil dne 12. července 2001 ve věci C- 24/99, Komise v. Německo, jež byla odložena bez rozsudku usnesením ze dne 18. února 2002.
(27)
–	Tato alternativa, jež vychází z čl. 4 odst. 2 směrnice, je uvedena Soudním dvorem ve výše uvedeném rozsudku WWF a
další, body 42 a 43.
(28)
–	Viz rozsudky ze dne 24. října 1996, Kraaijeveld a další (C-72/95, Recueil, s. I-5403, bod 50); ze dne 22. října 1998, Komise v. Německo (C-301/95, Recueil, s. I-6135, bod 45); WWF a další (výše uvedený, bod 36); a ze dne 21. září 1999, Komise v. Irsko (C‑392/96, Recueil, s. I‑5901).
(29)
–	Ve výše uvedeném rozsudku Kraaijeveld a další Soudní dvůr prohlásil, že překročí-li členské státy tento prostor pro volné uvážení a příslušná vnitrostátní ustanovení nejsou uplatněna, přísluší v rámci jejich pravomoci přijetí opatření potřebných k přezkoumání záměrů státním orgánům; ty provedou analýzu možných vlivů na životní prostředí [body 59 až 61 a písmeno c) bodu 3 výroku]. Ze stejných důvodů, vykonává-li se uvedené oprávnění v abstraktní podobě a podle jednotlivých skupin záměrů, je nezbytné přezkoumat v každém jednotlivém případě, zda mohou mít plánované práce významný dopad na okolní prostředí.
(30)
–	Záměry zmíněné v příloze B dekretu prezidenta republiky, které zčásti leží v chráněných krajinných oblastech (čl. 1 odst. 4).
(31)
–	Záměry zmíněné v Příloze B ležící vně chráněných oblastí (čl. 1 odst. 6).
(32)
–	Tento rukopisný zápis ze zasedání se omezuje na výrok, že výbor vyjadřuje své příznivé stanovisko, přičemž se opírá o stanovisko stavebních orgánů (dokument č. 7 žaloby, druhá strana poslední věta).
(33)
–	Žalovanou vládou vytýkaná „novost” otázky týkající se uvedení odůvodnění je neopodstatněná, neboť tato otázka je zmiňována v bodech 11 a 12 stanoviska Evropské komise;
není přitom důležité, zda se nachází ve výroku, odůvodnění nebo části týkající se skutkového stavu.
(34)
–	Tento výraz se opakuje v jeho textu několikrát.
(35)
–	Z důvodu existence výslovně vyjádřeného aktu v tomto případě (dekret č. 25/99) je zbytečné zabývat se otázkou mlčky vydaného souhlasu, kterou žalovaná vláda klade ve své žalobní odpovědi, nicméně vyjdeme-li
z úvah nastíněných v dalších řádcích tohoto bodu stanoviska, je zřejmé, že nelze připustit institut mlčky vydaného souhlasu v systému směrnice za účelem vyloučení nutnosti
vypracovat studii
o vlivu díla
na životní prostředí.
(36)
–	Význam životního prostředí se odráží ve Smlouvě o ES, v níž se mu počínaje Jednotným evropským aktem věnuje samostatná hlava (hlava XIX třetí části) s cílem přispět k jeho ochraně a zlepšení, k ochraně zdraví osob, jakož i k podpoře obezřetného a racionálního využívání přírodních zdrojů (čl. 174 odst. 1).
(37)
–	Viz článek 20a Základního zákona Německé spolkové republiky; čl. 45 odst. 2 španělské ústavy; článek 14a Listiny finské vlády ze 17. července 1919 (Finská ústava); čl. 24 odst. 1 Ústavy Řecka; článek 21 Základního zákona Nizozemského království; a čl. 9 písm. e) Ústavy Portugalské republiky.
(38)
–	Španělská ústava stanoví v odstavci
1 článku 45 právo na vhodné životní prostředí. Ve stejném smyslu se vyjadřuje portugalská ústava v článku 66. Ve Švédsku čl. 18 odst. 3 druhé kapitoly zákona ze dne 24. listopadu 1994 prohlašuje, že všichni mají právo na přístup k přírodě.
(39)
–	Úř. věst. 2000, C 364, s. 1.
(40)
–	Viz rozsudek ze dne 5. února 1963, Van Gend & Loos (26/62, Recueil, s. 1) a rozsudek ze dne 15. července 1964, Costa (6/64, Recueil, s. 1141). K přímé účinnosti směrnic, viz rozsudek ze dne 19. ledna 1982, Becker (8/81, Recueil, s. 53).
(41)
–	Viz rozsudek ze dne 9. března 1978 Simmenthal (106/77, Recueil, s. 629).
(42)
–	Viz bod 7 usnesení Soudního dvora ze dne 1. října 1997, Regione Toscana v. Komise (C-180/97, Recueil, s.  I-5245 ), uvedený v bodě 45 žaloby.
(43)
–	Revidované znění vyhlášené v Úř. věst. 2003, C 193, s. 1.