62018TJ0292_RES
Věc T‑292/18
Portugalská republika
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (pátého senátu) ze dne 30. ledna 2020
„EZZF a EZFRV – Výdaje vyloučené z financování – Výdaje vynaložené Portugalskem – Články 32 a 33 nařízení (ES) č. 1290/2005 – Článek 54 nařízení (EU) č. 1306/2013 – Pojem vnitrostátní soud“
Zemědělství – Společná zemědělská politika – Financování z EZZF a EZFRV – Účetní závěrka – Částky, které má členský stát získat zpět – Zpětné nezískání členským státem částek dlužných v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti ve stanovených lhůtách – Různé lhůty podle toho, zda je zpětné získání předmětem vnitrostátního soudního řízení, či nikoli – Pojem vnitrostátní soud – Zpětné získání prostřednictvím správního útvaru v daňovém exekučním řízení – Útvar vykonávající jen úkony správní povahy a nesplňující požadavek nezávislosti – Vyloučení
(Článek 267 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1306/2013, čl. 54 odst. 2; nařízení Rady č. 1290/2005, čl. 32 odst. 5 a čl. 33 odst. 8)
(viz body 33–37, 47–49, 55, 56)
Zemědělství – Společná zemědělská politika – Financování z EZZF a EZFRV – Účetní závěrka – Zásady – Povinnost řádné péče členských států
[Článek 4 odst. 3 SFEU; nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1306/2013, čl. 58 odst. 1; nařízení Rady č. 1290/2005, čl. 9 odst. 1 písm. a)]
(viz body 59–67)
Shrnutí
Tribunál v rozsudku Portugalsko v. Komise (T‑292/18) vydaném dne 30. ledna 2020 zamítl žalobu Portugalské republiky na částečnou neplatnost prováděcího rozhodnutí Evropské komise (EU) 2018/304 (
1
) v rozsahu, v němž vyloučilo z financování Evropskou unií některé výdaje vynaložené tímto členským státem v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) a v rámci Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) ve výši 1052101,05 eura.
Článek čl. 32 odst. 5 nařízení č. 1290/2005 (
2
) stanoví, že pokud nebyly částky neoprávněně vyplacené v důsledku nesrovnalostí nebo nedbalosti získány zpět během čtyř let následujících po dni prvotního zjištění správním orgánem nebo soudem nebo během osmi let, jestliže je zpětné získání předmětem vnitrostátního soudního řízení, nese finanční důsledky toho, že nedošlo ke zpětnému získání částek, z 50 % dotyčný členský stát a z 50 % rozpočet Unie (pravidlo rozdělení finanční odpovědnosti v případě, že nedojde ke zpětnému získání, takzvané „pravidlo 50/50“) (
3
).
Napadené rozhodnutí má původ ve zjištění, k němuž došla Komise v rámci uskutečňování svého poslání spočívajícího v ověřování vnitrostátních řízení o zpětném získání neoprávněných plateb uskutečněných v důsledku nesrovnalostí, že portugalské orgány zařadily některé výdaje uskutečněné v rámci EZZF nebo EZFRV, které měly být získány zpět, do nesprávné kategorie. Komise měla za to, že dluhy vůči portugalské platební agentuře, jejichž vymáhání bylo předmětem exekučního řízení ze strany portugalských daňových orgánů, byly nesprávně zařazeny do kategorie dluhů, jejichž vymáhání „bylo předmětem řízení před vnitrostátními soudy“ ve smyslu výše uvedeného ustanovení. Podle Komise tedy mělo být pravidlo 50/50 již uplatněno, pokud tyto dluhy nebyly vymoženy, po čtyřech letech, a nikoli po osmi letech, jak tvrdily portugalské orgány.
Portugalská republika, která nesouhlasila s tímto výkladem, navrhla zrušení napadeného rozhodnutí, přičemž tvrdila, že nucené vymáhání dlužných částek v rámci správních vztahů je uskutečňováno v Portugalsku prostřednictvím daňového exekučního řízení, o němž se má mít za to, že je to soudní řízení. Podle tohoto členského státu mělo být pravidlo 50/50 tedy uplatněno, pokud nebyly částky získány zpět do osmi let.
Na podporu své žaloby na neplatnost napadeného rozhodnutí uplatnila Portugalská republika jediný žalobní důvod vycházející z porušení článků 32 a 33 nařízení č. 1290/2005 a článku 54 nařízení č. 1306/2013 tím, že Komise měla nesprávně za to, že dluhy vůči portugalské platební agentuře, jejichž vymáhání bylo předmětem exekučního řízení prováděného daňovými orgány, nepředstavovaly dluhy, jejichž vymáhání bylo předmětem vnitrostátního soudního řízení ve smyslu uvedených článků.
K tomu, aby Tribunál žalobu zamítl, nejdříve připomněl, že pojem „vnitrostátní soud“, který je rozhodující pro určení působnosti pravidla 50/50, nesmí být ponechán na posouzení každého členského státu a musí být vykládán autonomním a jednotným způsobem v celé Unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu ustanovení, v nichž je daný pojem obsažen, a k cíli sledovanému nařízeními č. 1290/2005 a 1306/2013.
Za účelem výkladu pojmu „vnitrostátní soud“ obsaženého ve výše uvedených článcích odkázal Tribunál na kritéria stanovená Soudním dvorem k posouzení toho, zda je předkládající entita „soudem“ ve smyslu článku 267 SFEU.
Poté, co přezkoumal charakteristiky příslušného útvaru portugalské daňové správy z hlediska těchto kritérií, měl Tribunál za to, že takový útvar nemůže být kvalifikován jako „vnitrostátní soud“. Tento útvar totiž vykonává nikoli úkony soudní povahy, nýbrž jen úkony správní povahy a jeho posláním není rozhodnout spor, ani kontrolovat legalitu osvědčení o dluhu vydaného portugalskou platební agenturou. Takový útvar navíc nesplňuje požadavek nezávislosti.
Tribunál z toho vyvodil, ačkoli portugalská vláda tvrdila opak, že daňové exekuční řízení zahájené před příslušným útvarem daňové správy nemůže být kvalifikováno jako zpětné získání, které je vymáháno před „vnitrostátními soudy“ ve smyslu výše uvedených článků nařízení č. 1290/2005 a č. 1306/2013, přinejmenším v případě, kdy nedojde k zásahu správních a daňových soudů.
Portugalská republika měla tedy ukončit daňové exekuční řízení před příslušným útvarem daňové správy ve čtyřleté prekluzivní lhůtě upravené ve výše uvedených ustanoveních. Tribunál tedy dospěl k závěru, že Komise mohla právoplatně vyloučit některé výdaje z financování Unií z důvodu, že byly předmětem daňového exekučního řízení před příslušným útvarem daňové správy více než čtyři roky.
(
1
) – Prováděcí rozhodnutí Komise (EU) 2018/304 ze dne 27. února 2018, kterým se z financování Evropskou unií vylučují některé výdaje vynaložené členskými státy v rámci Evropského zemědělského záručního fondu (EZZF) a v rámci Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) (Úř. věst. 2018, L 59, s. 3).
(
2
) – Nařízení Rady (ES) č. 1290/2005 ze dne 21. června 2005 o financování společné zemědělské politiky (Úř. věst. 2005, L 209, s. 1).
(
3
) – Článek 32 nařízení č. 1290/2005 uvádí zvláštní ustanovení pro EZZF. Článek 33 odst. 8 téhož nařízení obsahuje ustanovení, které je v zásadě rovnocenné, pokud jde o EZFRV. Tato ustanovení byla v podstatě převzata do článku 54 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1306/2013 ze dne 17. prosince 2013 o financování, řízení a sledování společné zemědělské politiky (Úř. věst. 2013, L 347, s. 549, a oprava Úř. věst. 2016, L 130, s. 13), které zrušilo a nahradilo nařízení č. 1290/2005.