62008CC0442_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
Innehållsförteckning
I –Tillämpliga bestämmelserI – 4
A –Europaavtalet med Republiken UngernI – 4
B –Förordning nr 515/97I – 6
C –TullagstiftningenI – 6
D –Bestämmelserna om egna medelI – 7
II –Bakgrund och det administrativa förfarandetI – 9
III –Förfarandet vid domstolenI – 12
IV –Kommissionens anmärkningarI – 13
A –Anmärkningen att artikel 220.1 första meningen och artikel 221.1 i tullkodexen har åsidosattsI – 13
1.Frågan huruvida ett överklagande angående resultatet av kontrollen i efterhand ska beaktasI – 14
a)Parternas argumentI – 14
b)BedömningI – 15
i)Domen i de förenade målen SfakianakisI – 15
ii)De rättsliga verkningarna av kontrollen i efterhandI – 16
iii)Verkningarna av överklagandetI – 19
iv)SlutsatsI – 21
2.Frågan huruvida det är tillåtet att gå utöver villkoren i artikel 220 i tullkodexenI – 21
a)Parternas argumentI – 21
b)BedömningI – 21
3.Avsaknaden av en bedömning från OLAF:s sida och frågan huruvida det krävdes en slutrapportI – 22
a)Parternas argumentI – 22
b)BedömningI – 22
4.Meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999I – 24
a)Parternas argumentI – 24
b)BedömningI – 24
5.SlutsatsI – 25
B –Frågan om vid vilken tidpunkt de omtvistade egna medlen borde ha krediteratsI – 25
1.Parternas argumentI – 25
2.BedömningI – 26
C –Underlåtenheten att betala dröjsmålsräntaI – 28
1.Parternas argumentI – 28
2.BedömningI – 29
V –RättegångskostnaderI – 32
VI –Förslag till avgörandeI – 32
1. Ytligt sett rör förevarande fördragsbrottsförfarande egna medel. Kärnfrågan avser emellertid rättsfrågor som är förknippade med metoden för samarbetet mellan tullmyndigheter i samband med ett Europaavtal, enligt vilket tullförmåner tillämpas för varor med ursprung i en associerad tredjestat.
2. Målet rör motorfordon som importerades till Europeiska unionen från Republiken Ungern när nämnda stat fortfarande var en tredjestat med associeringsavtal med Europeiska unionen. Enligt Europaavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan(2) (nedan kallat Europaavtalet), beviljades varor med ursprung i Ungern förmånsbehandling vid import till gemenskapen. I förevarande fall hade de ungerska tullmyndigheterna utfärdat ursprungsintyg i form av varucertifikatet EUR.1 för vissa motorfordon. Efter det att dessa motorfordon importerats till Tyskland enligt förmånliga villkor fick de tyska tullmyndigheterna, genom information från kommissionen, kännedom om resultaten av en kontroll i efterhand av varucertifikatet EUR.1, som de ungerska tullmyndigheterna hade genomfört. Enligt denna kontroll kunde motorfordonen trots allt inte anses utgöra produkter med ursprung i Ungern, och varucertifikatet EUR.1 hade följaktligen utfärdats felaktigt. Den centrala frågan i förevarande fall är huruvida de tyska tullmyndigheterna var skyldiga att från och med denna tidpunkt göra en bokföring i efterhand av importtullen enligt artikel 220.1 första meningen och att underrätta gäldenären om tullbeloppet enligt artikel 221.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen(3) (nedan kallad tullkodexen), om de samtidigt även underrättades om att det hade lämnats in ett överklagande vid ungersk domstol angående resultatet av kontrollen i efterhand.
3. Förevarande mål ger domstolen möjligheten att i anslutning till sin dom i de förenade målen Sfakianakis(4) klargöra frågor vad avser de metoder för samarbete mellan tullmyndigheterna som uppställs i protokoll nr 4 till Europaavtalet.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Europaavtalet med Republiken Ungern
4. I protokoll nr 4 till Europaavtalet regleras begreppet ”ursprungsprodukter” och metoder för administrativt samarbete.
5. Protokoll nr 4 är tillämpligt på omständigheterna i målet, i dess lydelse enligt beslut nr 1/95 av associeringsrådet [om] associering mellan Europeiska gemenskaperna, å ena sidan, och Ungern, å andra sidan, av den 17 juli 1995 om ändring av protokoll nr 4 till Europaavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan(5), och i dess lydelse enligt beslut nr 3/96 av associeringsrådet om associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan, av den 28 december 1996 om ändring av protokoll nr 4 till Europaavtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan.(6) I den mån bestämmelserna i protokoll nr 4 i dess lydelse enligt beslut nr 1/95 är tillämpliga i förevarande fall, så överensstämmer de i stor utsträckning innehållsmässigt med motsvarande bestämmelser i protokoll nr 4 i dess lydelse enligt beslut nr 3/96. Nedan kommer jag följaktligen endast att behandla protokollet i dess lydelse enligt beslut 3/96 (nedan kallat protokollet).
6. Enligt artikel 16.1 a i protokollet ska de förmåner som är förbundna med avtalet gälla för produkter med ursprung i Ungern som importeras till gemenskapen, under förutsättning av företeende av ett varucertifikat EUR.1.(7)
7. Enligt artikel 17.1 i protokollet ska varucertifikat EUR.1 utfärdas av tullmyndigheterna i exportlandet, på skriftlig ansökan av exportören eller, på exportörens ansvar, av dennes befullmäktigade ombud.(8) Enligt artikel 17.5 ska de utfärdande tullmyndigheterna vidta alla nödvändiga åtgärder för att kontrollera produkternas ursprungsstatus och att övriga krav i detta protokoll är uppfyllda.(9) För detta ändamål ska de ha rätt att begära all den bevisning och utföra all den granskning av exportörens räkenskaper eller all annan kontroll som de bedömer lämplig.
8. Enligt artikel 31.2 i protokollet ska gemenskapen och Ungern lämna varandra bistånd genom de behöriga tullmyndigheterna för kontroll av att varucertifikaten EUR.1 är äkta och av att de uppgifter som ingår i dessa dokument är korrekta, för att säkerställa att detta protokoll tillämpas på ett riktigt sätt.
9. I artikel 32 i protokollet regleras kontroll i efterhand av ursprungsintyg. I artikeln föreskrivs följande:
”1. Kontroll i efterhand av ursprungsintyg skall utföras stickprovsvis eller närhelst tullmyndigheterna i importlandet har rimliga tvivel beträffande äktheten av sådana dokument, berörda produkters ursprungsstatus eller att övriga krav i detta protokoll har uppfyllts.
2. För tillämpningen av bestämmelserna i punkt 1 skall tullmyndigheterna i importlandet återsända varucertifikat EUR.1 […] eller kopia av dessa dokument, till tullmyndigheterna i exportlandet och, i tillämpliga fall, ange skälen för en undersökning. Till stöd för begäran om kontroll i efterhand skall de tillhandahålla alla de erhållna handlingar och upplysningar som tyder på att uppgifterna i ursprungsintyget inte är riktiga.
3. Kontrollen skall genomföras av tullmyndigheterna i exportlandet. För detta ändamål skall de ha rätt att begära alla slag av bevisning och att utföra alla slags kontroller av exportörens räkenskaper, eller all annan kontroll som bedöms lämplig.
4. Om tullmyndigheterna i importlandet beslutar att uppskjuta beviljandet av förmånsbehandling för de berörda produkterna i avvaktan på resultatet av kontrollen, skall de erbjuda importören att få produkterna utlämnade, med förbehåll för de säkerhetsåtgärder som bedöms nödvändiga.
5. De tullmyndigheter som begärt kontrollen skall så snart som möjligt underrättas om resultatet av denna. Detta resultat måste klart utvisa om dokumenten är äkta och om de berörda produkterna kan anses vara produkter med ursprung i gemenskapen, Ungern eller i något av de andra länder som anges i artikel 4 och om de uppfyller övriga krav i detta protokoll.
6. Om rimliga tvivel föreligger och inget svar erhålls inom tio månader från den dag då kontrollen begärdes, eller om svaret inte innehåller tillräckliga uppgifter för att avgöra om dokumentet i fråga är äkta eller produkternas verkliga ursprung, skall de tullmyndigheter som begärt kontrollen vägra förmånsbehandling, utom under exceptionella omständigheter.”
10. Enligt artikel 33.1 i protokollet ska sådana tvister hänskjutas till associeringskommittén som uppstår i samband med de kontrollförfaranden som avses i artikel 32, vilka inte kan lösas mellan de tullmyndigheter som begärt kontrollen och de tullmyndigheter som är ansvariga för att denna kontroll utförs eller om frågor uppstår angående tolkningen av detta protokoll.
B – Förordning nr 515/97
11. I avdelning III i rådets förordning (EG) nr 515/97 av den 13 mars 1997 om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen, för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen(10), regleras förhållandet mellan medlemsstaternas tullmyndigheter och kommissionen. Enligt artikel 17.2 i denna avdelning ska kommissionen överlämna alla uppgifter till de behöriga myndigheterna i varje medlemsstat som gör det möjligt för dem att säkerställa att tull- och jordbrukslagstiftningen efterlevs.
C – Tullagstiftningen
12. Tullkodexen har ändrats ett flertal gånger sedan den antogs. Eftersom de tillämpliga bestämmelserna emellertid inte har ändrats, så kommer jag att utgå från tullkodexen i dess ursprungliga lydelse.
13. Enligt artikel 201.1 a i tullkodexen uppkommer en tullskuld vid import när tullpliktiga varor övergår till fri omsättning.
14. I artikel 217.1 första stycket i tullkodexen regleras bokföring. Enligt denna artikel ska varje tullbelopp som kommer från en tullskuld beräknas av tullmyndigheterna så snart de fått nödvändiga uppgifter och föras in i räkenskaperna eller något annat likvärdigt medium.
15. I artikel 220.1 första meningen i tullkodexen föreskrivs att om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts, eller har bokförts med ett lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, ska det belopp som ska utkrävas bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (nedan kallat bokföring i efterhand).
16. Enligt artikel 221.1 i tullkodexen ska gäldenären på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts. Enligt artikel 221.3 första meningen i tullkodexen får underrättelse till gäldenären i princip inte ske senare än tre år efter den dag då tullskulden uppkom.
D – Bestämmelserna om egna medel
17. Enligt artikel 2.1 i rådets beslut av den 31 oktober 1994 om systemet för gemenskapernas egna medel (94/728/EG, Euratom)(11), ska olika slags inkomster utgöra egna medel som redovisas i Europeiska gemenskapernas budget. Till dessa hör enligt artikel 2.1 b särskilt sådana tullar och andra avgifter enligt gemensamma tulltaxan som fastställts av gemenskapernas institutioner för handel med tredjeland.
18. Enligt artikel 8.1 första meningen i detta beslut ska tullar uppbäras av medlemsstaterna enligt deras respektive nationella lagar och andra författningar, vilka vid behov ska anpassas för att uppfylla de krav som uppställs i gemenskapsbestämmelserna. Enligt artikel 8.1 tredje meningen i detta beslut ska medlemsstaterna ställa de egna medlen enligt artikel 2.1 b (tullar) till kommissionens förfogande. Enligt artikel 2.3 i detta beslut ska medlemsstaterna behålla 10 procent av de belopp som avses i artikel 2.1 b för att täcka kostnaderna för uppbörden.
19. I rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom [94/728](12) om systemet för gemenskapernas egna medel,(13) i dess lydelse enligt rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996 om ändring av förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom [beslut 94/728] om systemet för gemenskapernas egna medel(14) (nedan kallad förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse), regleras hur medlemsstaterna ska ställa de egna medel som tilldelas gemenskapen till kommissionens förfogande.
20. Enligt artikel 2.1 i nämnda förordning i dess ändrade lydelse anses gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 b (tullar) fastställda, så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till gäldenären om beloppet.
21. Enligt artikel 2.1 a i förordningen i dess ändrade lydelse ska fastställandet anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna.
22. Enligt artikel 6.2 a i förordningen i dess ändrade lydelse föreskrivs det att de anspråk som fastställs enligt artikel 2 ska, om inte annat följer av b, bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.
23. Enligt artikel 6.2 b i nämnda förordning i dess ändrade lydelse ska fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, anges i särskilda räkenskaper inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts.
24. Enligt artikel 9.1 första stycket i förordningen i dess ändrade lydelse ska varje medlemsstat i enlighet med förfarandet i artikel 10 i förordningen i dess ändrade lydelse kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.
25. Enligt artikel 10.1 första stycket i förordningen i dess ändrade lydelse, ska de egna medlen enligt artikel 2.1 b (tullar) krediteras efter avdrag på 10 procent som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i beslut 88/376/EEG [beslut 94/728], senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2. Enligt artikel 10.1 andra stycket ska krediteringen för de anspråk som redovisas särskilt enligt artikel 6.2 b dock göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken.
26. En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten ska betala ränta enligt artikel 11 i förordningen i dess ändrade lydelse till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig offentlig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats ska ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen ska tillämpas på hela förseningsperioden.
27. Enligt artikel 17.1 i förordningen i dess ändrade lydelse ska medlemsstaterna vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det belopp som motsvarar de enligt artikel 2 fastställda anspråken tillhandahålls kommissionen enligt denna förordning. Enligt artikel 17.2 första och andra meningarna i förordningen i dess ändrade lydelse, fritas medlemsstaterna från skyldigheten att ställa belopp motsvarande fastställda anspråk till kommissionens förfogande endast om dessa belopp inte har uppburits på grund av force majeure eller när det efter en noggrann undersökning av alla relevanta omständigheter i det enskilda fallet visar sig att beloppen på lång sikt är omöjliga att uppbära på grund av skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna.
28. Förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse kodifierades genom rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel.(15) Artikel 11 i förordning nr 1150/2000 motsvarar artikel 11 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse.
II – Bakgrund och det administrativa förfarandet
29. Från och med år 1994 importerades motorfordon från Republiken Ungern till Tyskland inom ramen för Europaavtalet. De medgavs förmånsbehandling i tullhänseende under företeende av varucertifikat EUR.1 utfärdade av de ungerska myndigheterna.
30. I ett meddelande om ömsesidigt bistånd från kommissionens enhet för samordning av åtgärderna i kampen mot bedrägeri (UCLAF; nedan kommer jag att använda den gemensamma benämningen OLAF för både UCLAF och dess efterträdare OLAF), som de tyska myndigheterna tillställdes i dess engelska lydelse den 13 juni 1996 och i dess tyska lydelse den 28 november 1996, varnades medlemsstaterna vad gällde import från en viss tillverkare. OLAF ansåg att det var osäkert huruvida motorfordonen uppfyllde förutsättningarna för att utgöra produkter med ursprung i Ungern i den mening som avses i protokollet. I detta meddelande om ömsesidigt bistånd anmodade OLAF medlemsstaterna bland annat att begära att de ungerska myndigheterna skulle genomföra en kontroll i efterhand av de berörda varucertifikaten EUR.1. Dessutom uppmanade OLAF medlemsstaterna särskilt att systematiskt begära betalningsgaranti eller deposition för tullarna före utlämnandet av de berörda fordonen och att vidta alla rättsliga åtgärder för att avbryta preskriptionsfristen och tillvarata möjligheten att uppbära tull i efterhand. Därpå genomförde kommissionen själv ytterligare undersökningar, bland annat en kontroll på plats i Ungern.
31. I ett meddelande om ömsesidigt bistånd av den 26 juni 1998, vilket även var avfattat på tyska, informerade OLAF de tyska myndigheterna om resultatet av de ungerska tullmyndigheternas kontroll i efterhand. Enligt denna kontroll kunde vissa fordon inte anses utgöra produkter med ursprung i Ungern och varucertifikatet EUR.1 hade följaktligen utfärdats felaktigt. Av meddelandet framgick att 19 123 berörda fordon hade importerats till Tyskland. I meddelandet uppgav myndigheten att den skulle lämna vidare uppgifter, översättningen av korrespondensen med de ungerska tullmyndigheterna samt information genom vilken OLAF mot bakgrund av de ungerska tullmyndigheternas uppgifter skulle presentera de genomförda operationerna uppdelat på olika länder.
32. Genom en skrivelse som de tyska myndigheterna erhöll den 13 juli 1998 i engelsk lydelse och den 18 augusti 1998 i tysk lydelse (nedan kallad skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998), översände OLAF nämnda dokument och information. Bland dessa ska särskilt nämnas den tyska översättningen av en skrivelse från de ungerska tullmyndigheterna av den 26 maj 1998 som innehöll närmare förklaringar om hur kontrollerna i efterhand hade genomförts och genom vilken OLAF hade informerats om resultaten av denna kontroll i efterhand. Vidare översändes de dokument och uppgifter genom vilka de fordon hade identifierats som enligt de ungerska tullmyndigheternas mening, i motsats till vad som hade konstaterats vid den ursprungliga bedömningen, inte kunde anses utgöra produkter med ursprung i Ungern och för vilka varucertifikat EUR.1 följaktligen hade utfärdats felaktigt. I skrivelsen av den 26 maj 1998 hänvisade de ungerska myndigheterna emellertid till att resultatet av kontrollen i efterhand hade överklagats och att ett domstolsförfarande således var anhängigt.
33. Efter att ha erhållit denna skrivelse begärde Förbundsrepubliken Tyskland ett flertal gånger att OLAF skulle översända slutrapporten avseende kommissionens inspektion i Ungern. Den 23 februari 1999 skickade OLAF den formella slutrapporten från gemenskapsinspektionen, vilken inkom till de behöriga myndigheterna den 2 mars 1999.
34. Den 15 april 1999 började de tyska tullmyndigheterna genomföra en bokföring i efterhand av tullbeloppet för de motorfordon som i enlighet med resultatet av de ungerska tullmyndigheternas kontroll i efterhand inte var produkter med ursprung i Ungern. På grund av den frist på tre år som föreskrivs i artikel 221.3 första meningen i tullkodexen för att underrätta gäldenären, kunde det inte fastställas någon importtull för motorfordon som hade importerats före den 15 april 1996. För denna tidsperiod varken fastställdes eller krediterades några egna medel.
35. I ett meddelande om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999 informerade OLAF medlemsstaterna om att förfarandet vid den ungerska domstolen var avslutat och att de ungerska tullmyndigheterna hade ändrat resultatet av kontrollen i efterhand i motsvarande mån. Enligt det ändrade resultatet skulle en del av de fordon som de ungerska tullmyndigheterna i sin skrivelse av den 26 maj 1998 hade frånkänt ursprungsstatus trots allt anses utgöra produkter med ursprung i Ungern. I fråga om övriga fordon vidhöll tullmyndigheterna emellertid att de inte utgjorde produkter från Ungern och att varucertifikatet hade utfärdats på felaktig grund. Därpå efterskänkte, respektive återbetalade, de tyska tullmyndigheterna importtullen för de motorfordon vilka de ungerska myndigheterna nu trots allt ansåg vara av ungerskt ursprung.
36. I maj 2000 företog kommissionen en inspektion av kontrollen av egna medel i Tyskland. Av denna framkom att de tyska tullmyndigheterna inte hade bokfört de motsvarande egna medlen för motorfordon
– för vilka kontrollerna i efterhand som de ungerska myndigheterna hade genomfört inledningsvis hade visat att de inte var produkter med ursprung i Ungern och för vilka varucertifikatet EUR.1 sålunda hade utfärdats felaktigt,
– för vilka detta resultat inte ändrades efter det att dom meddelats av den ungerska domstolen,
– som hade importerats till Tyskland från och med den 18 november 1995, och
– för vilka de tyska tullmyndigheterna i samband med uppbörden av tull i efterhand från och med den 15 april 1999 inte hade genomfört någon bokföring i efterhand och inte hade underrättat gäldenären om tullbeloppet på grund av att den preskriptionsfrist på tre år som föreskrivs i artikel 221.3 första meningen i tullkodexen hade löpt ut.
Dessa motorfordon betecknas nedan som berörda motorfordon och den motsvarande importtullen betecknas som berörd importtull.
37. Därpå uppmanade kommissionen Förbundsrepubliken Tyskland att betala in de motsvarande egna medlen. Under ett möte, vars innehåll dokumenterades i ett protokoll av den 12 juni 2003, begärde kommissionen att de tyska myndigheterna skulle tillhandahålla närmare information om den berörda importtullen. Kommissionen meddelade att detta skulle följas av ett formellt kravbrev. Slutligen slogs det fast att en betalning inom den fastlagda fristen skulle förhindra uppkomsten av dröjsmålsränta.
38. Med skrivelse av den 30 mars 2005 meddelade de tyska myndigheterna kommissionen att den berörda importtullen uppgick till 408 735,53 euro. Genom skrivelse av den 4 maj 2005 uppmanade kommissionen de tyska myndigheterna att, vid äventyr av ett fördragsbrottsförfarande, inom två månader ställa den berörda importtullen, med avdrag för kostnaden för uppbörden på 10 procent, det vill säga 367 861,98 euro (nedan kallade de omtvistade egna medlen), till förfogande. Kommissionen påpekade att upplupen dröjsmålsränta skulle beräknas när detta belopp hade betalats in.
39. Genom skrivelse av den 8 november 2005 informerade de tyska myndigheterna kommissionen om att de den 31 oktober 2005 hade betalat in 408 735,53 euro, dock med förbehåll för att domstolen genom ett avgörande bekräftade kommissionens ståndpunkt. De tyska myndigheterna framhöll i denna skrivelse att denna betalning inte innebar att de vitsordade kommissionens rättsuppfattning och att betalningen endast syftade till att begränsa den eventuella dröjsmålsräntan i fall av förlust inför EG‑domstolen.
40. Genom skrivelser av den 16 december 2005 och av den 30 mars 2006 framhöll kommissionen att de tyska myndigheterna inte hade hållit inne kostnaden för uppbörden på 10 procent (40 873,55 euro) och att detta belopp därför skulle återbetalas. Dessutom redogjorde kommissionen för grunden för beräkningen av dröjsmålsränta och debiterade mot denna bakgrund ett belopp på 571 011,21 euro (nedan kallat den omtvistade dröjsmålsräntan).
41. Genom skrivelse av den 13 juni 2006 meddelade de tyska myndigheterna att de inte hade för avsikt att betala den omtvistade dröjsmålsräntan och upprepade att redan betalningen av huvudbeloppet hade gjorts under förbehåll.
42. Kommissionen inledde därpå ett fördragsbrottsförfarande i enlighet med artikel 226 EG. I en skrivelse av den 18 oktober 2006 uppmanade kommissionen Förbundsrepubliken Tyskland att inkomma med ett yttrande. Nämnda medlemsstat svarade genom skrivelse av den 19 februari 2007. Den 29 juni 2007 sände kommissionen ett motiverat yttrande till denna medlemsstat. I yttrandet uppmanades Förbundsrepubliken Tyskland att vidta nödvändiga åtgärder för att inom två månader från delgivningen rätta sig efter detta.
III – Förfarandet vid domstolen
43. Eftersom kommissionen inte ansåg att Förbundsrepubliken Tysklands svar på det motiverade yttrandet av den 24 augusti 2007 var tillfredsställande, väckte institutionen den 6 oktober 2008 talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG.
44. Den 4 februari 2009 hölls en muntlig förhandling vid vilken kommissionens och den tyska regeringens representanter deltog, kompletterade sin talan och svarade på frågor.
45. Kommissionen har yrkat att domstolen ska
1. fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6, 9, 10 och 11 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse respektive enligt förordning nr 1150/2000, genom att
– låta tullskulder preskriberas trots meddelandet om ömsesidigt bistånd och betala motsvarande belopp av gemenskapernas egna medel för sent, och
– inte erlägga upplupen dröjsmålsränta;
2. förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.
46. Förbundsrepubliken Tyskland har yrkat att domstolen ska
1. ogilla talan, och
2. förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
IV – Kommissionens anmärkningar
47. Kommissionen har till stöd för sin talan framfört tre anmärkningar avseende åsidosättande av gemenskapsrätten som bygger på varandra. För det första har den gjort gällande att de tyska tullmyndigheterna har åsidosatt artikel 220.1 första stycket första meningen och artikel 221.1 i tullkodexen. Enligt kommissionens mening hade de tyska tullmyndigheterna sedan den 18 augusti 1998 tillgång till all nödvändig information för att kunna genomföra en bokföring i efterhand av den berörda importtullen och underrätta gäldenärerna om detta. De tyska tullmyndigheterna påbörjade emellertid inte någon sådan bokföring senast den 18 november 1998, utan först den 1 april 1999, vilket medförde att den berörda importtullen preskriberades (A). På grundval av denna punkt har kommissionen anfört att Förbundsrepubliken Tyskland har åsidosatt artiklarna 2, 6, 9, 10 och 17 i förordning nr 1552/1989 i dess ändrade lydelse. De omtvistade egna medlen förföll till betalning senast från och med den 20 januari 1999. Förbundsrepubliken Tyskland betalade emellertid dessa till kommissionen först den 31 oktober 2005 (B). Slutligen har kommissionen gjort gällande att nämnda medlemsstat har åsidosatt artikel 11 i förordning nr 1552/1989 respektive i förordning nr 1150/2000. Förbundsrepubliken Tyskland har inte betalat någon dröjsmålsränta för de omtvistade egna medlen (C).
A – Anmärkningen att artikel 220.1 första meningen och artikel 221.1 i tullkodexen har åsidosatts
48. Principiellt måste en tullskuld som enligt artikel 201.1 a i tullkodexen uppkommer vid import när tullpliktiga varor övergår till fri omsättning, enligt artikel 217.1 i tullkodexen, beräknas av tullmyndigheterna så snart de fått nödvändiga uppgifter samt föras in i räkenskaperna. Om granskningen av deklarationen eller kontrollen i efterhand tyder på att varorna har importerats på basis av felaktiga eller bristfälliga upplysningar, ska tullmyndigheterna i enlighet med artikel 78.3 i tullkodexen vidta de åtgärder som krävs för att reglera situationen med hänsyn till de nya upplysningar som föreligger. Till dessa åtgärder hör i synnerhet bokföring i efterhand av den importtull som motsvarar den lagstadgade tullskulden. Denna åtgärd ska enligt artikel 220.1 första meningen i tullkodexen i princip vidtas inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär. Gäldenären ska enligt artikel 221.1 i tullkodexen på lämpligt sätt underrättas om beloppet.
49. Inledningsvis har kommissionen anmärkt att de tyska tullmyndigheterna har åsidosatt artikel 220.1 första meningen och artikel 221.1 i tullkodexen, eftersom de trots skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998 inte vidtog nödvändiga åtgärder för att hantera fallet med beaktande av de nya omständigheter som kommit till deras kännedom. Enligt kommissionens mening var de tyska tullmyndigheterna skyldiga att uppbära tullbeloppet i efterhand inom tre månader från det att de erhöll nämnda skrivelse, det vill säga senast den 18 november 1998, vilket förutsätter en bokföring i efterhand och underrättelse till gäldenären.
50. Den tyska regeringen anser tvärtom att det ännu inte hade uppkommit någon skyldighet för de tyska tullmyndigheterna att företa en bokföring i efterhand och underrätta gäldenärerna från och med den 18 augusti 1998. Det var inte tillåtet med en bokföring i efterhand och en underrättelse till gäldenärerna, eftersom resultaten av den kontroll i efterhand som de ungerska tullmyndigheterna hade genomfört hade överklagats (1). Sålunda förelåg det inte någon rättslig grund för dessa åtgärder. Artikel 220 i tullkodexen får inte utsträckas till ett fall vid vilket det på förhand är osäkert huruvida tullbeloppet är motiverat (2). Vidare kritiserar den tyska regeringen att OLAF inte gjorde någon bedömning av de ungerska tullmyndigheternas slutsatser rörande resultatet av kontrollen i efterhand. Dessutom hade de tyska tullmyndigheterna endast varit berättigade att agera på grundval av en slutrapport från OLAF (3). Slutligen har den tyska regeringen gjort gällande att kommissionens ståndpunkt strider mot meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999 (4).
1. Frågan huruvida ett överklagande angående resultatet av kontrollen i efterhand ska beaktas
a) Parternas argument
51. Den tyska regeringen har först åberopat domen i de förenade målen Sfakianakis.(16) Den har hävdat att det framgår av punkterna 32 och 43 i denna dom att skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998 inte gav de tyska tullmyndigheterna rätt att bokföra importtullen i efterhand. Återkallandet av varucertifikaten EUR.1 hade i detta fall ännu inte vunnit laga kraft. Följaktligen var de berörda varucertifikaten EUR.1 inte ”ur världen” och måste sålunda beaktas av de tyska tullmyndigheterna. En bokföring i efterhand skulle ha inneburit att otillbörligt föregripa det anhängiga överklagandet.
52. Enligt kommissionens mening framgår det inte av domen i de ovannämnda förenade målen Sfakianakis att medlemsstaternas tullmyndigheter måste underlåta att agera så länge ett överklagande är anhängigt angående återkallandet av varucertifikaten EUR.1. Vidare utgjorde protokollet inte något hinder för de tyska tullmyndigheternas skyldighet att bokföra tullskulderna i efterhand, även om återkallandet inte hade vunnit laga kraft. Detta fall är nämligen inte reglerat i protokollet. För övrigt ger bestämmelserna i tullkodexen gäldenären tillräckliga skyddsmöjligheter.
b) Bedömning
53. Inledningsvis måste det undersökas huruvida skälen i punkterna 32 och 43 i domen i de förenade målen Sfakianakis även kan tillämpas på förevarande mål (i). Enligt min mening ska denna fråga besvaras nekande. Följaktligen ska jag i anslutning härtill undersöka vilken rättslig verkan de ungerska tullmyndigheternas underrättelse om resultaten från kontrollen i efterhand av varucertifikatet EUR.1 hade för de tyska tullmyndigheterna (ii) och huruvida detta påverkas av att resultatet av kontrollen i efterhand hade överklagats (iii).
i) Domen i de förenade målen Sfakianakis
54. Tvärtemot vad den tyska regeringen har hävdat, fastställde domstolen inte, i domen i de förenade målen Sfakianakis, att det i ett fall som det förevarande inte är tillåtet med bokföring i efterhand och underrättelse till gäldenärerna.
55. Som den tyska regeringen själv har uppgett rör punkt 32 i denna dom den situationen att myndigheterna i importstaten informeras om domstolsavgöranden som redan meddelats
i exportstaten. Detta är inte fallet i förevarande mål. Det var nämligen först efter den 18 augusti 1998 och även efter den 18 november 1998, närmare bestämt först genom meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999, som de tyska tullmyndigheterna fick kännedom om de ungerska domstolarnas avgörande.
56. Den tyska regeringens hänvisning till punkt 43 i domen i de förenade målen Sfakianakis såsom stöd för sin uppfattning förmår inte heller övertyga. I punkt 43 i nämnda dom har domstolen slagit fast att den ändamålsenliga verkan av det förbud mot tull som föreskrivs i Europaavtalet utgör hinder för att tullmyndigheterna i importstaten fattar beslut om påförande av tull innan de underrättats om den slutliga utgången av förfaranden rörande talan som väckts angående resultatet av kontrollen i efterhand så länge som
exportstatens myndigheters ursprungliga beslut att utfärda certifikaten EUR.1 inte har återkallats eller upphävts. Enligt min mening kan man inte av detta svar från domstolen dra slutsatsen att det ska anses vara otillåtet med bokföring i efterhand även i ett fall som det förevarande. Domstolen behandlade nämligen endast den situationen i vilken tullmyndigheterna i en medlemsstat mot bakgrund av den tillgängliga informationen inte med säkerhet kunde utgå från att de ungerska tullmyndigheterna hade meddelat att varucertifikaten EUR.1 hade utfärdats felaktigt.
57. Detta framgår för det första av bisatsen ”så länge som exportstatens myndigheters ursprungliga beslut att utfärda certifikaten EUR.1 inte har återkallats eller upphävts”. Såsom domstolen slog fast i punkt 40 i nämnda dom framgick det för det andra inte av de uppgifter som den hänskjutande domstolen hade tillhandahållit att de ungerska myndigheterna hade fattat ett sådant beslut om återkallande av certifikaten att de grekiska myndigheterna hade rätt att underlåta att tillämpa förmånsbehandlingen på de omtvistade produkterna. Detta konstaterande ska betraktas i samband med punkt 11 i samma dom, enligt vilken medlemsstatens tullmyndigheter erhöll ytterligare information direkt från de ungerska tullmyndigheterna efter det att kommissionen tillhandahållit informationen om resultatet av kontrollen i efterhand. Nämnda myndigheter hade i ett brev av den 3 november 1998 skickat en förteckning som bestod av tre delar till medlemsstatens tullmyndigheter. Den första delen innehöll uppgifter om vilka fordon som enligt både tillverkaren och de ungerska kontrollmyndigheterna hade ungersk ursprungsstatus. Den andra delen avsåg sådana fordon som de ungerska myndigheterna hade funnit vara av utländskt ursprung, vilket tillverkaren formellt hade medgett. Den tredje delen avsåg fordon vars status hade blivit föremål för domstolsförfarande. De ungerska tullmyndigheterna meddelade att de inte kunde lämna upplysningar om utgången av de domstolsförfaranden som pågick beträffande sistnämnda fordon, vilka var föremål för tvisten vid den nationella domstolen, förrän dessa var avgjorda. Samma myndigheter anmodade de behöriga grekiska myndigheterna att avvakta med uppbörden av de omtvistade tullarna. Mot denna bakgrund hänvisade domstolen i punkt 41 i ovannämnda dom till att det ankom på den nationella domstolen att pröva huruvida de grekiska myndigheterna förfogade över tillräckliga uppgifter för att kunna anta att de omtvistade certifikaten EUR.1 inte hade återkallats och således fortfarande var giltiga.
58. Omständigheterna i förevarande fall skiljer sig från dem i de förenade målen Sfakianakis. Som den tyska regeringen klargjorde vid den muntliga förhandlingen erhöll de tyska tullmyndigheterna i förevarande fall bara kommissionens underrättelse om resultatet av kontrollen i efterhand. Till skillnad från i domen i de förenade målen Sfakianakis fick de inte någon ytterligare information direkt från de ungerska tullmyndigheterna som hade kunnat föranleda tvivel avseende informationen i skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998. Omständigheterna i förevarande mål motsvarar följaktligen inte dem som domstolen behandlade i punkt 43 i domen i de förenade målen Sfakianakis.
59. Den tyska regeringens invändningar på grundval av punkterna 32 och 43 i domen i de förenade målen Sfakianakis kan således inte godtas.
ii) De rättsliga verkningarna av kontrollen i efterhand
60. Jag kommer nedan att pröva vilka rättsliga verkningar som underrättelsen om resultatet av kontrollen i efterhand medförde för de tyska tullmyndigheterna. Eftersom bestämmelserna i protokollet i egenskap av folkrättsligt avtal har företräde framför bestämmelserna i den sekundärrättsliga tullkodexen, ska det först undersökas huruvida svaret på denna fråga kan utläsas av bestämmelserna i protokollet.
61. Tvärtemot vad kommissionen anser(17), synes mig protokollet mycket väl reglera de rättsliga verkningarna av en underrättelse av resultatet av kontrollen i efterhand, om detta resultat innebär att de berörda motorfordonen inte ska anses utgöra produkter med ursprung i Ungern och varucertifikat EUR.1, således, har utfärdats felaktigt. Detta framgår av systemet för administrativt samarbete som i synnerhet kommer till uttryck i artiklarna 16.1, 17.1 och 32 i protokollet.
62. Enligt artikel 16.1 i protokollet ska de förmåner som är förbundna med avtalet gälla för produkter med ursprung i Ungern som importeras till gemenskapen, under förutsättning av företeendet av ett varucertifikat. Enligt artikel 17.1 i protokollet är de ungerska tullmyndigheterna ansvariga för att utfärda varucertifikat EUR.1. Vid utfärdandet ska de enligt artikel 17.4 och 17.5 i protokollet vidta alla nödvändiga åtgärder för att kontrollera produkternas ursprungsstatus. Dessutom framgår det av artikel 32.3 och 32.5 i protokollet att dessa myndigheter även är ansvariga för kontroll i efterhand av sådana ursprungsintyg.
63. På grund av systemet för administrativt samarbete är tullmyndigheterna i importstaten i princip skyldiga att erkänna varucertifikat EUR.1 som har utfärdats av myndigheterna i exportstaten. Dessutom är de i princip skyldiga att erkänna resultatet av en kontroll i efterhand som tullmyndigheterna i exportstaten har genomfört.(18) Systemet för administrativt samarbete vilar nämligen på dels en uppgiftsfördelning, dels ett ömsesidigt förtroende mellan tullmyndigheterna i importstaten och tullmyndigheterna i exportstaten. En sådan uppgiftsfördelning motiveras av den omständigheten att myndigheterna i exportstaten har de bästa möjligheterna att direkt kontrollera de omständigheter som är avgörande för var den berörda produkten ska anses ha sitt ursprung. Detta system förutsätter således att tullmyndigheten i importstaten inte enbart erkänner de bedömningar som myndigheterna i exportstaten har gjort vad gäller utfärdandet av varucertifikat EUR.1, utan även deras kontroll i efterhand.
64. I förevarande fall var de tyska tullmyndigheterna följaktligen skyldiga att erkänna resultatet av den kontroll i efterhand som de ungerska tullmyndigheterna genomförde, nämligen att de berörda motorfordonen inte utgjorde produkter med ursprung i Ungern och att varucertifikat EUR.1 hade utfärdats felaktigt avseende dessa motorfordon.
65. Mot detta kan inte invändas att kontrollen i efterhand gjordes i samband med att kommissionen genomförde en inspektion. Det föreskrivs visserligen i artikel 32.1 i protokollet att en kontroll i efterhand ska utföras stickprovsvis eller om tullmyndigheterna i importlandet har rimliga tvivel. Detta kan emellertid inte tolkas som en uttömmande förteckning. Det skulle nämligen uppenbarligen medföra orimliga resultat om denna bestämmelse ansågs utgöra en uttömmande förteckning av de fall när det är tillåtet med en kontroll i efterhand, eftersom det i så fall skulle vara uteslutet för de ungerska tullmyndigheterna att genomföra en kontroll i efterhand ex officio på grund av ett tips eller en misstanke.
66. Den omständigheten att underrättelsen inte skedde direkt mellan de ungerska och de tyska tullmyndigheterna föranleder inte någon annan bedömning. I artikel 32.5 i protokollet föreskrivs att de tullmyndigheter som begärt kontrollen så snart som möjligt ska underrättas om resultatet av denna. Även om begreppet tullmyndigheter i protokollet ofta används för att beteckna tullmyndigheterna i medlemsstaterna och Ungern, så torde denna bestämmelse i förevarande fall åtminstone i motsvarande mån vara tillämplig på kommissionen, på vars initiativ den omfattande kontrollen i efterhand gjordes. För detta talar för det första att gemenskapen och Ungern enligt artikel 31.2 i protokollet, genom de behöriga tullmyndigheterna, ska lämna varandra bistånd för kontroll av att varucertifikaten EUR.1 är äkta. Jag anser att begreppet gemenskapens tullmyndigheter, i den mening som avses i denna bestämmelse, även ska anses innefatta kommissionen. För det andra ska, i det inbördes förhållandet mellan kommissionen och medlemsstaterna, även artikel 17.2 i förordning nr 515/97 beaktas, enligt vilken kommissionen är behörig att överlämna alla sådana uppgifter till de behöriga myndigheterna i varje medlemsstat som gör det möjligt för dem att säkerställa att tullagstiftningen efterlevs.
67. Slutligen kan inte heller den tyska regeringens invändning godtas, att informationen från kommissionen inte avsåg ett slutgiltigt resultat, eftersom de ungerska tullmyndigheterna hade meddelat att de skulle vidarebefordra de slutgiltiga resultaten av kontrollen till medlemsstaternas tullmyndigheter. Det är nämligen uppenbart att med detta avsågs enbart tullmyndigheterna i de medlemsstater som hade hörsammat kommissionens uppmaning i meddelandena om ömsesidigt bistånd av den 13 juni 1996 och av den 28 november 1996 och som själva omedelbart hade begärt att de ungerska myndigheterna skulle genomföra en kontroll i efterhand av varucertifikaten EUR.1. Eftersom den tyska regeringen inte hörsammade denna uppmaning kan den inte heller framgångsrikt göra gällande att den förväntade sig en omedelbar reaktion från de ungerska tullmyndigheterna. Vidare framgick det tillräckligt tydligt av skrivelsen från de ungerska tullmyndigheterna, av den 26 maj 1998, att det redan var fråga om de slutgiltiga resultaten. Tullmyndigheterna i de medlemsstater som skulle underrättas direkt skulle nämligen hänvisas till att de kunde erhålla mer detaljerade uppgifter från kommissionen. Dessa uppgifter var desamma som dem som kommissionen tillhandahöll de tyska tullmyndigheterna genom skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998.
68. På grund av uppgifterna i skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998 var de tyska tullmyndigheterna skyldiga att utgå från att de berörda motorfordonen inte utgjorde produkter med ursprung i Ungern och att nämnda motorfordon inte borde ha beviljats förmånsbehandling enligt artikel 16.1 i protokollet när de importerades. De tyska tullmyndigheterna borde följaktligen ha bokfört den importtull som skulle betalas i efterhand och underrättat gäldenärerna.
iii) Verkningarna av överklagandet
69. I förevarande fall uppkommer frågan huruvida den omständigheten att de tyska tullmyndigheterna även erhöll information om att resultaten av kontrollen i efterhand hade överklagats ändrar detta rättsläge på något sätt. Denna fråga ska besvaras nekande.
70. Jag vill först hänvisa till att protokollet inte innehåller någon uttrycklig bestämmelse enligt vilken resultatet av kontrollen i efterhand måste ha vunnit laga kraft. Snarare förefaller mig artikel 32.5 i protokollet, enligt vilken underrättelse av resultatet av kontrollen i efterhand ska ske så snart som möjligt, tala emot ett sådant antagande.
71. Vidare har domstolen visserligen klargjort att medlemsstaternas tullmyndigheter ska beakta avgöranden som redan har meddelats av ungerska domstolar rörande talan som väckts angående resultatet av en kontroll i efterhand.(19) Denna skyldighet följer av den uppgiftsfördelning och det ömsesidiga förtroende mellan de ungerska tullmyndigheterna och medlemsstaternas tullmyndigheter som föreskrivs i protokollet, vilket i slutändan även omfattar domstolarna.(20) Dessutom följer den av nödvändigheten att säkerställa ett effektivt domstolsskydd.(21) Tvärtemot vad den tyska regeringen anser, betyder detta emellertid inte att de tyska tullmyndigheterna är skyldiga att avstå från att göra en bokföring i efterhand även om ett sådant domstolsavgörande ännu inte har meddelats.
72. Mot ett sådant synsätt talar för det första det i protokollet föreskrivna systemet för administrativt samarbete som bygger på principerna om uppgiftsfördelning och det ömsesidiga förtroendet mellan tullmyndigheterna. Som redan nämnts ovan,(22) är tullmyndigheterna i exportstaten ansvariga för kontroll i efterhand av varucertifikat EUR.1, och tullmyndigheterna i importstaten måste i princip ha förtroende för att resultaten är riktiga. Den omständigheten att resultatet av kontrollen i efterhand har överklagats säger ingenting om dess framgångsutsikter. Därmed är den inte i sig ägnad att påverka det förtroende som medlemsstaternas tullmyndigheter ska visa avseende resultatet av en kontroll i efterhand som de ungerska tullmyndigheterna genomfört.
73. För det andra kräver inte heller principen om rätt till ett effektivt domstolsskydd i förevarande fall att en medlemsstat avstår från att företa en bokföring i efterhand enligt artikel 220.1 första meningen i tullkodexen eller från att underrätta gäldenärerna enligt artikel 221.1 i tullkodexen. Ett sådant agerande skulle nämligen endast vara påkallat om avgöranden från ungerska domstolar rörande ett överklagande av resultatet av en kontroll i efterhand inte kunde beaktas på ett effektivt sätt efter det att de meddelats. I förevarande fall skulle man emellertid inte heller ha kunnat utgå från ett sådant resultat ens om de ungerska tullmyndigheterna efter det att domen meddelats hade informerat om att de berörda motorfordonen trots allt skulle anses vara produkter med ursprung i Ungern (vilket de inte gjorde).(23) Såsom kommissionen med rätta har påpekat ska nämligen tullar som i efterhand visar sig vara felaktiga återbetalas eller efterges enligt artikel 236.1 i tullkodexen. Om medlemsstaternas tullmyndigheter underrättas om att tullmyndigheterna i exportstaten har ändrat resultatet av kontrollen i efterhand på grund av ett domstolsavgörande och på nytt har som utgångspunkt att de berörda produkterna är produkter med ursprung i Ungern, så är de skyldiga att ta hänsyn till detta.(24) Även för det fall att det inte skulle vara godtagbart att vänta på en återbetalning tillhandahålls det tillfredsställande skyddsmöjligheter i tullkodexen. Till exempel kan den berörda gäldenären beviljas betalningslättnader enligt de villkor som föreskrivs i artikel 229 i tullkodexen. Detta förutsätter dock i princip att säkerhet ställs. Sådan säkerhet behöver emellertid inte krävas om det skulle medföra allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter.
74. Enbart den omständigheten att resultatet av kontrollen i efterhand har överklagats kan följaktligen inte motivera att tullmyndigheterna underlåter att genomföra en bokföring i efterhand.
75. Detta gäller inte om resultatet av kontrollen i efterhand inte klart framgår av tullmyndigheternas meddelande. Detta är exempelvis fallet om tullmyndigheterna i exportstaten meddelar tullmyndigheterna i importstaten att de inte kan lämna några närmare uppgifter innan ett överklagande har avgjorts och ber om tålamod med uppbörden av de tullar som är omtvistade i målet vid den nationella domstolen. Så är emellertid inte fallet i förevarande mål.
iv) Slutsats
76. De tyska tullmyndigheterna var mot bakgrund av den information som de förfogade över genom skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998 skyldiga att genomföra en bokföring i efterhand av den importtull som skulle betalas och att underrätta gäldenären om motsvarande belopp.
2. Frågan huruvida det är tillåtet att gå utöver villkoren i artikel 220 i tullkodexen
a) Parternas argument
77. Vidare har den tyska regeringen gjort gällande att en extensiv tillämpning av artikel 220 i tullkodexen på bokföring av importtullar med avseende på vilka det redan på förhand råder osäkerhet om huruvida de ska uppbäras inte får grundas på att tullkodexen innehåller skyddsmekanismer för företagen. Tvärtom är det i sådana fall påkallat att i de berörda företagens intresse avstå från en bokföring i efterhand. Enligt den tyska regeringen måste det tolereras att tullskulder som en följd därav blir preskriberade. Detta kan i förekommande fall lösas genom en anpassning av tullkodexen.
b) Bedömning
78. Inte heller denna invändning kan godtas. Som framgått ovan var de tyska myndigheterna i enlighet med bestämmelserna i protokollet, från och med tidpunkten för skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998, skyldiga att utgå från att det inte förelåg någon grund för en förmånsbehandling av de berörda motorfordonen. Detta innebär inte att artikel 220.1 första meningen i tullkodexen har tillämpats extensivt i förevarande fall. Den tyska regeringens invändning, vilken i första hand grundas på att det inte förelåg någon rättslig grund för en bokföring i efterhand, kan följaktligen inte godtas.
79. Endast för fullständighetens skull vill jag också påpeka att den tyska regeringens uppfattning inte enbart är felaktig, utan även skulle kunna medföra betydande risker för gemenskapsbudgeten. Enligt artikel 221.3 första stycket i tullkodexen kan underrättelse till gäldenären nämligen inte ske senare än tre år efter den dag då tullskulden uppkom. Den omständigheten att resultatet av kontrollen i efterhand överklagas vid ungersk domstol påverkar inte denna frist. Om medlemsstaternas tullmyndigheter, när ett sådant överklagande lämnas in, följaktligen alltid skulle behöva avvakta de ungerska domstolarnas avgörande innan de genomförde en bokföring i efterhand och kunde underrätta gäldenären, så skulle detta i många fall innebära en risk för preskription enligt artikel 221.3 första meningen i tullkodexen. I detta sammanhang ska det beaktas att ett domstolsförfarande inte nödvändigtvis är begränsat till en instans och att det därmed kan dröja länge innan det föreligger en lagakraftvunnen dom och sålunda ett slutgiltigt resultat. Vid en tillämpning av den tyska regeringens rättsuppfattning skulle gäldenären dessutom ha ett uppenbart intresse av att förfarandet inför de ungerska domstolarna drar ut på tiden, för att kunna dra nytta av preskriptionen i största möjliga mån.
3. Avsaknaden av en bedömning från OLAF:s sida och frågan huruvida det krävdes en slutrapport
a) Parternas argument
80. Den tyska regeringen har invänt att OLAF inte gjorde någon bedömning av resultaten av de ungerska myndigheternas kontroll i efterhand. Vidare har nämnda regering hävdat att de tyska tullmyndigheterna enbart hade haft rätt att handla med stöd av en slutrapport från OLAF. Denna uppfattning grundar den tyska regeringen dels på den beviskraft som en slutrapport för med sig, dels på punkt 4.5 i kommissionens riktlinjer för genomförandet av gemenskapsinspektioner enligt förordning nr 515/97(25) (nedan kallade vademecum).
81. Kommissionen anser att det varken krävdes någon bedömning eller någon slutrapport. I förevarande fall fanns det inte längre några varucertifikat EUR.1, eftersom dessa hade återkallats av de ungerska tullmyndigheterna. Dessutom är kommissionen inte skyldig att genomföra inspektioner på plats. Slutligen hävdar kommissionen att den tyska regeringens argument är motsägelsefulla. Även om en slutrapport hade funnits så skulle detta nämligen inte ha inneburit att det förelåg ett slutgiltigt, det vill säga ett lagakraftvunnet, avgörande från de ungerska tullmyndigheterna, såsom den tyska regeringen anser vara nödvändigt.
b) Bedömning
82. Jag anser inte heller att dessa invändningar som den tyska regeringen har framfört förmår övertyga. Först vill jag på nytt påpeka att systemet för administrativt samarbete endast kan fungera om tullmyndigheterna i importstaten inte enbart erkänner de bedömningar som myndigheterna i exportstaten har gjort vad gäller utfärdandet av varucertifikat EUR.1, utan även deras kontroll i efterhand.(26) Denna principiella erkännandeskyldighet är inte beroende av att OLAF eller kommissionen bedömer den slutsats som tullmyndigheterna i exportlandet har nått.
83. För det första har den tyska regeringen grundat sin invändning på en felaktig förutsättning, i den mån den har gjort gällande att endast en slutrapport i den mening som avses i förordning nr 515/97 hade kunnat ge de tyska tullmyndigheterna tillräcklig säkerhet för att sätta sig över de varucertifikat EUR.1 som utfärdats av de ungerska tullmyndigheterna. De tyska tullmyndigheterna hade informerats om resultatet av kontrollen i efterhand, enligt vilket de berörda motorfordonen inte var produkter med ursprung i Ungern och varucertifikat EUR.1 följaktligen hade utfärdats felaktigt. Sålunda måste de utgå från att de berörda motorfordonen inte utgjorde produkter med ursprung i Ungern. Därför är redan antagandet att det skulle ha varit nödvändigt att åsidosätta ursprungsintyg felaktigt.
84. För det andra kan invändningen att de tyska tullmyndigheterna var skyldiga att invänta en kommissionens bedömning eller en slutrapport från inspektionen i Ungern inte godtas. Kommissionen genomförde visserligen, i nära samband med de ungerska tullmyndigheternas kontroll i efterhand, själv en inspektion i Ungern. Man måste emellertid skilja mellan resultaten av kommissionens inspektion och de ungerska tullmyndigheternas kontroll i efterhand. De tyska tullmyndigheterna underrättades om resultatet av de ungerska tullmyndigheternas kontroll i efterhand genom skrivelsen som mottogs den 18 augusti 1998. Detta borde de tyska tullmyndigheterna i princip ha erkänt såsom resultatet av kontrollen i efterhand enligt artikel 32.5 i protokollet, utan att det därutöver var nödvändigt med en bedömning eller en slutrapport från kommissionen.
85. För det tredje kan inte heller den invändning vinna framgång som grundas på punkt 4.5 i vademecum, enligt vilken medlemsstaterna ska invänta kommissionens slutrapport innan de vidtar åtgärder. Först och främst är vademecum ett dokument från april 2009, vilket enligt kommissionens uppgifter vid den muntliga förhandlingen antogs av utskottet enligt artikel 43 i förordning nr 515/97 först i december 2009, det vill säga utan tvivel efter den här relevanta tidsperioden mellan den 18 augusti 1998 och den 15 april 1999. Vidare ska vademecum, vilket uttryckligen klargörs i inledningen, varken ha bindande verkan eller användas till att tolka förordning nr 515/97.
86. I vilket fall som helst förefaller mig punkt 4.5 i vademecum ändå inte kunna förstås så, att den är tillämplig på ett fall när de ungerska tullmyndigheterna vid kontrollen i efterhand själva
kommer fram till att de berörda varorna inte är produkter med ursprung i Ungern. I detta fall framgår det nämligen av protokollet att medlemsstaternas tullmyndigheter ska erkänna detta resultat oberoende av en slutrapport från kommissionen. Detta gäller oberoende av huruvida kontrollen i efterhand inleds på grund av kommissionens tvivel eller genomförs i samband med en inspektion som genomförs av kommissionen.
87. Denna punkt förefaller snarare avse ett fall där tullmyndigheterna i tredjestaten vidhåller de berörda varornas ursprungsstatus trots att tvivel har framförts och, som resultat av sin kontroll i efterhand, fastställer att dessa tvivel angående huruvida det är fråga om produkter med ursprung i Ungern är ogrundade och att varucertifikat EUR.1 därför har utställts med rätta. I ett sådant fall får medlemsstaternas tullmyndigheter nämligen trots sina tvivel i princip inte ensidigt sätta sig över de ursprungsintyg som fortfarande är giltiga. Tullmyndigheterna kan endast vägra förmånsbehandling på de villkor som föreskrivs i artikel 32.6 i protokollet, det vill säga om rimliga tvivel föreligger och inget svar erhålls inom tio månader från den dag då kontrollen begärdes, eller om svaret inte innehåller tillräckliga uppgifter. Fall som inte omfattas av artikel 32.6 i protokollet ska lösas genom det tvistlösningsförfarande som föreskrivs i artikel 33 i protokollet. Av ovannämnda skäl torde det vara motiverat att tullmyndigheterna i de medlemsstater som inte har deltagit vid gemenskapsinspektionen avvaktar resultatet av en slutrapport i de fall där tvivel har uttryckts avseende produkternas ursprungsstatus som inte beaktas av de ungerska tullmyndigheterna.(27)
4. Meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999
a) Parternas argument
88. Slutligen har den tyska regeringen åberopat meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999. Enligt regeringens mening framgår det av detta meddelande att kommissionen själv ansåg att de tyska tullmyndigheterna var skyldiga att företa en bokföring i efterhand först på grundval av kommissionens slutrapport. Den tyska regeringen stödjer sig i detta sammanhang i första hand på OLAF:s uppmaning till medlemsstaterna i meddelandet om ömsesidigt bistånd att basera sina handlingar på slutsatserna i gemenskapens rapport från februari 1999.(28)
b) Bedömning
89. Inte heller denna invändning kan godtas.
90. Först vill jag påpeka att den tyska regeringen endast har citerat en mycket begränsad del av meddelandet om ömsesidigt bistånd av den 27 oktober 1999. I detta meddelande uppmanade OLAF tullmyndigheterna, för det första, att bortse från de reviderade slutsatser som den ungerska tullen riktade till de enskilda medlemsstaterna sommaren 1999 och, för det andra, att grunda sina åtgärder på slutsatserna i gemenskapsrapporten från februari 1999. Av denna uppmaning framgår inte, tvärtemot vad den tyska regeringen har hävdat, att kommissionen utgick från att de tyska tullmyndigheterna blev skyldiga att handla först efter att ha erhållit slutrapporten.
91. I faktiskt hänseende måste det nämligen beaktas att de ungerska tullmyndigheterna delvis ändrade resultatet av sin kontroll i efterhand efter det att den ungerska domstolen hade meddelat sin dom och därvid åter ansåg att vissa motorfordon trots allt skulle anses utgöra produkter med ursprung i Ungern. Dessa ändringar var de tyska tullmyndigheterna i princip skyldiga att erkänna enligt det system för administrativt samarbete som föreskrivs i protokollet. OLAF:s uppmaning att basera åtgärderna på kommissionens slutrapport måste ses mot denna bakgrund. OLAF ville inte erkänna ändringarna av resultatet av kontrollen i efterhand och uppmanade följaktligen medlemsstaterna att basera sina åtgärder på kommissionens slutrapport, i syfte att åsidosätta dessa ändrade resultat.
92. Huruvida denna uppmaning var förenlig med protokollet måste inte utredas i förevarande fall. Det framgick nämligen inte av uppmaningen att kommissionen ansåg det nödvändigt att stödja sig på slutrapporten vad avsåg de berörda motorfordonen. Uppmaningen i meddelandet om ömsesidigt bistånd hänförde sig enbart till motorfordon för vilka de ungerska tullmyndigheterna återigen utgick från att de utgjorde produkter med ursprung i Ungern. Vad gäller de berörda motorfordonen vidhöll de ungerska tullmyndigheterna emellertid även efter det att den nationella domen meddelat sin bedömning att de berörda motorfordonen inte utgjorde produkter med ursprung i Ungern och att varucertifikaten EUR.1 följaktligen hade utfärdats felaktigt.
5. Slutsats
93. Det kan således för det första anses fastställt att de tyska tullmyndigheterna, på grund av den information som de förfogade över genom den skrivelse som mottogs den 18 augusti 1998, var skyldiga att genomföra en bokföring i efterhand av den importtull som skulle betalas enligt artikel 220.1 första meningen i tullkodexen och att underrätta gäldenären enligt artikel 221.1 i tullkodexen.
B – Frågan om vid vilken tidpunkt de omtvistade egna medlen borde ha krediterats
1. Parternas argument
94. Enligt kommissionens mening var de tyska tullmyndigheterna skyldiga att genomföra en bokföring i efterhand av de tullbelopp som skulle betalas och underrätta gäldenärerna inom tre månader räknat från den 18 augusti 1998, det vill säga senast den 18 november 1998. Vidare framgår det enligt nämnda institution av artiklarna 2, 6, 9, 10 och 17 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse, respektive av förordning nr 1150/2000 och av domstolens rättspraxis i mål C‑392/02, kommissionen mot Danmark,(29) att Förbundsrepubliken Tyskland var skyldig att kreditera de omtvistade egna medlen, vilka motsvarade den berörda importtullen efter avdrag med 10 procent, från och med den 20 januari 1999.
95. Den tyska regeringen har invänt att den inte kan anses ha handlat felaktigt i tullrättsligt hänseende och att gemenskapen redan av denna anledning saknar anspråk på egna medel gentemot Förbundsrepubliken Tyskland. Vidare gjorde den tyska regeringen vid den muntliga förhandlingen för första gången gällande att en bokföring i efterhand och en underrättelse till gäldenärerna inom tre månader från den 18 augusti 1998 inte nödvändigtvis hade medfört ett anspråk på egna medel från och med den 20 januari. Kommissionen har endast tagit hänsyn till den situation som regleras i artikel 6.2 a i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse. Emellertid ska det även beaktas att anspråk som inte kan uppbäras på grund av gäldenärens insolvens enligt artikel 6.2 b i samma förordning ska anges i särskilda räkenskaper. Detta är enligt den tyska regeringen även tillämpligt i fall då ett tullbeslut överklagas. Det kan nästan helt säkert antas att ett sådant överklagande skulle ha getts in.
2. Bedömning
96. Kommissionen har gjort gällande att de tyska tullmyndigheterna var skyldiga att genomföra bokföringen i efterhand och underrätta gäldenärerna inom tre månader räknat från den 18 augusti 1998. I detta avseende har kommissionen hänvisat dels till ärendets komplexitet, dels till att medlemsstaterna har känt till saken sedan 1996. I praktiken har den tyska regeringen inte bestritt detta.(30) Med beaktande av omständigheterna i förevarande fall anser jag inte att en tidsperiod på tre månader kan anses vara oskäligt kort. I detta fördragsbrottsförfarande kan man således utgå från att de tyska tullmyndigheterna var skyldiga att genomföra en bokföring i efterhand och att underrätta gäldenärerna inom tre månader från den 18 augusti 1998.
97. Enligt artikel 2 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse, anses gemenskapens anspråk på egna medel fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp som han ska betala. Enligt artikel 6.2 a i denna förordning ska de anspråk som fastställs enligt artikel 2 i samma förordning, om inte annat följer av b, bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs. Enligt artikel 9 och artikel 10.1 första stycket ska medlemsstaten kreditera de egna medlen på kommissionens konto senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2.
98. Domstolen har fastställt i mål C‑392/02, kommissionen mot Danmark, att medlemsstaternas skyldighet att fastställa egna medel kvarstår även om deras tullmyndigheter i strid med tullagstiftningen har underlåtit att uppbära tullbeloppet i efterhand av gäldenären. Vad avser skyldigheten att inom den föreskrivna tidsfristen kreditera dessa medel på kommissionens konto, kan det inte göras någon skillnad mellan det fall då medlemsstaten fastställer de egna medlen utan att betala ut dem och det fall då medlemsstaten otillbörligen underlåter att fastställa de egna medlen.(31)
99. I förevarande fall ska det med tillämpning av dessa bestämmelser fastställas att Förbundsrepubliken Tyskland uppenbart har krediterat de berörda egna medlen för sent. Bokföringen i efterhand och underrättelsen till gäldenärerna borde ha ägt rum senast den 18 november 1998. Krediteringen borde ha ägt rum senast den 20 januari 1999, men företogs först den 31 oktober 2005.
100. Den tyska regeringen har vid den muntliga förhandlingen för första gången gjort gällande att i det (hypotetiska) fall att de tyska tullmyndigheterna hade genomfört en bokföring i efterhand och underrättat gäldenärerna om tullbeloppen, skulle det även varit möjligt att ange det i särskilda räkenskaper enligt artikel 6.2 b i förordning nr 1552/89. I detta fall skulle krediteringen enligt artikel 10.2 andra stycket i denna förordning ha gjorts senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken.
101. Utan att det är nödvändigt att utreda huruvida det var processrättsligt tillåtet att framföra en sådan invändning för första gången vid den muntliga förhandlingen, kan det konstateras att invändningen inte kan godtas. För det första ska det påpekas att Förbundsrepubliken Tyskland enligt principen reus in excipiendo fit actor har bevisbördan för att kraven i artikel 6.2 b i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse är uppfyllda. Tyskland har emellertid inte visat av vilken anledning man borde ha utgått från gäldenärens insolvens.(32) Vidare förmår argumentet avseende medlemsstaternas möjligheter att ange anspråk i särskilda räkenskaper i fall av invändningar inte övertyga. Den tyska regeringen har gjort gällande att det nästan helt säkert kan antas att gäldenärerna skulle ha invänt mot anspråken. Det råder emellertid betydande osäkerhet om huruvida detta påstående är riktigt. Invändningar mot de fastställda anspråken inför de tyska tullmyndigheterna skulle nämligen inte ha kunnat nå framgång så länge de ungerska tullmyndigheterna vidhöll slutsatsen att de berörda motorfordonen inte var produkter med ursprung i Ungern. I princip måste de tyska domstolarna, liksom de tyska tullmyndigheterna, respektera nämnda slutsats. En förnuftig gäldenär skulle följaktligen först ha försökt överklaga resultatet av prövningen i efterhand i Ungern. Jag delar således inte den tyska regeringens uppfattning att det kan antas att de av de tyska tullmyndigheterna fastställda tullfordringarna omedelbart skulle ha mötts av invändningar. I slutändan är situationen oklar ( non liquet ), vilket innebär att Förbundsrepubliken Tyskland inte har uppfyllt sin bevisbörda. Jag anser att detta resultat även är motiverat i förevarande fall, eftersom osäkerheten hänför sig till det förhållandet att de tyska tullmyndigheterna i strid med tullagstiftningen har underlåtit att genomföra en bokföring i efterhand och underrätta gäldenärerna om tullbeloppen. Dessutom ska det påpekas att det för bokföring i särskilda räkenskaper enligt artikel 6.2 b i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse krävs inte bara att det har rests invändningar mot de fastställda anspråken, utan även att det ställts säkerhet. Förbundsrepubliken Tyskland har inte lämnat några uppgifter avseende detta krav.
102. Sammanfattningsvis kan det således fastställas att Förbundsrepubliken Tyskland har åsidosatt artiklarna 2, 6.2 b, 9, 10.1 första stycket och 17 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse, genom att kreditera de egna medlen för sent.
C – Underlåtenheten att betala dröjsmålsränta
1. Parternas argument
103. Slutligen har kommissionen gjort gällande att artikel 11 i förordning nr 1552/89 respektive förordning nr 1150/2000 har åsidosatts, genom att Förbundsrepubliken Tyskland inte har betalat dröjsmålsränta för de omtvistade egna medlen. En skyldighet att betala ränta strider inte heller mot erinran i möteshandlingen av den 12 juni 2003, enligt vilken en betalning inom den frist som kommissionen föreslagit skulle förhindra beräkning av dröjsmålsränta. Kommissionen gav därigenom inte uttryck för att dröjsmålsränta skulle beräknas först efter denna tidpunkt. Förbundsrepubliken Tyskland kan följaktligen inte med framgång åberopa skydd för berättigade förväntningar.
104. Den tyska regeringen har gjort gällande att det i avsaknad av en försenad kreditering inte heller föreligger något anspråk på ränta. Även om det antas att Tyskland har handlat felaktigt i tullrättsligt hänseende, så har förseningen inträtt först genom den frist som kommissionen har fastställt. Dessutom har nämnda medlemsstat invänt att ränteanspråket inte kan börja löpa i början av en frist på tre månader som kommissionen har satt ex post. Vidare har den tyska regeringen hänvisat till uttalandet i möteshandlingen av den 12 juni 2003, enligt vilket en betalning inom den frist som kommissionen hade föreslagit skulle förhindra beräkning av dröjsmålsränta. Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland betalade inom den utsatta fristen, så anser sig nämnda stat ha skydd för berättigade förväntningar.
2. Bedömning
105. Enligt artikel 11 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse, respektive i den tidsmässigt efterföljande artikel 11 i förordning nr 1150/2000, ska medlemsstaterna betala dröjsmålsränta vid försenad kreditering. En sådan försening förelåg i förevarande fall. Som redan har nämnts ovan borde denna kreditering ha företagits senast den 20 januari 1999, men företogs först den 31 oktober 2005.
106. Jag anser inte att de invändningar som Förbundsrepubliken Tyskland har gjort gällande avseende denna försening förmår övertyga.
107. För det första är det inte en förutsättning för att en försening ska anses föreligga att kommissionen har fastställt en frist och att denna frist har löpt ut utan åtgärd. Av artikel 11 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse och i den tidsmässigt efterföljande förordning nr 1150/2000 framgår det att ränta ska betalas vid försenad kreditering. I enlighet med ordalydelsen i denna bestämmelse är det inte avgörande att det har fastställts en frist. Vidare framgår det av artikel 10.1 första stycket i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse och i den efterföljande förordningen nr 1150/2000 att krediteringen ska göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes. Även enligt denna bestämmelse är frågan när krediteringen förfaller till betalning kopplad till ett visst datum. Sålunda är det inte heller i detta sammanhang avgörande huruvida det har fastställts en frist.
108. Jag anser inte att det är möjligt att godta den tyska regeringens invändning att kommissionen i ett fall som det förevarande inte enligt eget skön ex post kan fastställa när krediteringen ska ske. Såsom har angetts ovan är frågan om tidpunkten för krediteringen inte kopplad till någon frist som kommissionen fastställer. Detta gäller även i förevarande fall. En annan fråga, som ska särskiljas från detta, är kommissionens handläggning av förfarandet. I förevarande fall är det svårt att på ett objektivt sätt utreda exakt vid vilken tidpunkt de tyska tullmyndigheterna hade kunnat genomföra en bokföring i efterhand samt underrätta gäldenärerna. Följaktligen har kommissionen i sin talan utgått från att tidsperioden på tre månader var tillräckligt lång för att de tyska tullmyndigheterna skulle kunna genomföra en bokföring i efterhand och underrätta gäldenärerna. Kommissionens handläggning av förfarandet ska sålunda förstås så, att det skulle anses föreligga ett åsidosättande senast vid denna tidpunkt. Detta betyder emellertid inte att kommissionen har fastställt en frist för när krediteringen senast ska ske och dröjsmål ska anses inträda.
109. Den tyska regeringen kan inte heller anses ha stöd för sin uppfattning i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark.(33) Det kan inte utläsas av denna dom att skyldigheten att betala ränta, i strid med ordalydelsen i artiklarna 10 och 11 förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse och i den efterföljande förordning nr 1150/2000, är beroende av att det fastställs en frist. Såvitt avser den tyska regeringens hänvisning till punkt 27 i nämnda dom, vill jag påpeka att domstolen där endast har redogjort för de faktiska omständigheterna. Inte heller av domslutet kan man, tvärtemot vad den tyska regeringen anser, dra någon motsvarande slutsats eller utläsa något godkännande av en administrativ praxis. I det fördragsbrottsförfarandet hade kommissionen nämligen endast yrkat att domstolen skulle fastställa ett fördragsbrott på grund av att medlemsstaten inte hade betalat dröjsmålsränta före utgången av den frist som kommissionen hade fastställt för att kreditera det belopp som saknades.(34) Det förhållandet att domstolen i domslutet dömde i enlighet med detta yrkande berodde på principen att domstolen inte dömer utöver vad som yrkats av parterna ( ne ultra petita) . Av detta kan man således inte sluta sig till en tolkning av artiklarna 10 och 11 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse och i den efterföljande förordningen nr 1150/2000 som inte är förenlig med ordalydelsen i nämnda bestämmelser. Det framgår snarare av domstolens motivering i punkt 67 i nämnda dom och där citerad rättspraxis att det finns ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att kreditera dessa medel inom de tidsfrister som föreskrivs (i förordningen) och skyldigheten att betala dröjsmålsränta. Detta grundas på den uppfattning som även kommer till uttryck i punkt 67 i nämnda dom, att det med avseende på bestämmelserna om egna medel inte kan föreligga någon skillnad beroende på om en medlemsstat har fastställt de egna medlen utan att betala ut dem eller om den inte ens har fastställt de egna medlen. En medlemsstat ska följaktligen inte kunna dra nytta av att den inte har krediterat de egna medlen vid den tidpunkt som föreskrivs i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse och i den efterföljande förordningen nr 1150/2000.
110. För det andra har den tyska regeringen hävdat att den inte är skyldig att betala dröjsmålsränta på grund av att den har haft berättigade förväntningar. Enligt mötesdokumentet av den 12 juni 2003 påpekade kommissionen att en betalning inom den frist som kommissionen föreslagit skulle förhindra beräkning av dröjsmålsränta. Eftersom Tyskland betalade de omtvistade egna medlen inom den av kommissionen fastställda fristen så anser medlemsstaten att den har haft berättigade förväntningar.
111. Inte heller denna invändning kan godtas. Det kan inte antas att Förbundsrepubliken Tyskland i förevarande fall hade berättigade förväntningar i det avseendet att det inte skulle uppkomma någon som helst skyldighet att betala dröjsmålsränta. För detta krävs nämligen att det ska föreligga preciserade garantier som är ovillkorliga och samstämmiga och som härrör från behöriga och tillförlitliga källor. Garantierna ska vidare leda till en berättigad förväntan hos mottagaren. Slutligen ska garantierna vara förenliga med tillämpliga bestämmelser.(35)
112. I detta fall är inte ens de första båda villkoren uppfyllda. Av innehållet i mötesprotokollet av den 12 juni 2003 kan den tyska regeringen nämligen inte anses ha utläst några tillräckligt preciserade garantier som skulle kunna leda till en berättigad förväntan. Visserligen kan uttalandet i mötesprotokollet, tvärtemot vad kommissionen anser, inte enbart tolkas så, att det endast kan anses hänvisa till en förkortning av dröjsmålets längd. Denna mening måste emellertid, tvärtemot vad Förbundsrepubliken Tyskland har hävdat, inte heller nödvändigtvis tolkas så, att det inte skulle uppstå någon dröjsmålsränta vid en kreditering av de omtvistade egna medlen inom den föreskrivna fristen. Mot en sådan uppfattning talar redan att den omtvistade dröjsmålsräntan uppgick till ett betydande belopp efter den tid som har förflutit (571 011,21 euro), vilket översteg de omtvistade egna medlen (367 861,98 euro). Dessutom kunde kommissionens uttalande även tolkas så, att den ämnade fastställa inte enbart ett enhetligt startdatum, utan även ett enhetligt slutdatum för beräkningen av dröjsmålsränta för samtliga medlemsstater som i strid med tullagstiftningen hade underlåtit att uppbära tull i efterhand och att betala motsvarande egna medel till kommissionen.(36) Ett sådant tillvägagångssätt skulle ha underlättat beräkningen av dröjsmålsränta, eftersom det då inte hade varit nödvändigt att göra en individuell beräkning av dröjsmålets längd för varje medlemsstat. Frågan hur kommissionens uttalande ska tolkas kan emellertid lämnas öppen. Det kan nämligen konstateras att detta uttalande inte var tillräckligt preciserat för att motivera berättigade förväntningar hos Förbundsrepubliken Tyskland.
113. Den tyska regeringen har i detta sammanhang gjort gällande att osäkerhet ska tolkas till kommissionens nackdel. Den grundar detta påstående på argumentet att rättssäkerhetsprincipen ska anses ha särskild betydelse för frågan om bevisbördefördelningen. Oavsett huruvida rättssäkerhetsprincipen ska tillmätas en motsvarande betydelse när det gäller frågan huruvida det har uppkommit anspråk på egna medel, kan denna invändning inte godtas. Den rättsliga grunden för ränteanspråket är nämligen bestämmelserna i artikel 11 jämförd med artikel 10 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse. Dessa bestämmelser är klara och tydliga. Förevarande mål rör däremot frågan huruvida Förbundsrepubliken Tyskland på grund av hänvisningen i mötesprotokollet av den 12 juni 2003 hade rätt att förvänta sig att kommissionen skulle avstå från ett eventuellt ränteanspråk. I detta avseende gäller de principer som har nämnts i punkt 111 i detta förslag till avgörande.
114. För det tredje talar även följande överväganden mot att den tyska regeringen kan anses ha haft berättigade förväntningar. Inte ens om nämnda uttalande i mötesprotokollet av den 12 juni 2003 skulle tolkas så, att kommissionen inte tänkte inkräva det uppkomna ränteanspråket vid kreditering inom den föreskrivna fristen, uppfyller Förbundsrepubliken Tyskland kraven på berättigade förväntningar. Med hänsyn till ränteanspråkets betydande omfattning och bakgrunden till tvisten kunde ett sådant erbjudande nämligen rimligtvis endast tolkas så, att kommissionen avsåg att avstå från att kräva betalning av räntan, om medlemsstaterna i sin tur erkände skyldigheten att betala de omtvistade egna medlen. Oavsett frågan huruvida kommissionen hade rätt att tillämpa ett sådant tillvägagångssätt, kan det fastställas att Förbundsrepubliken Tyskland uttryckligen betalade de omtvistade egna medlen enbart under förbehåll och utan att erkänna anspråket på egna medel.
115. Förbundsrepubliken Tyskland var således skyldig att betala dröjsmålsränta för tiden mellan den 21 januari 1999 och den 30 oktober 2005. Sammanfattningsvis kan det konstateras att Förbundsrepubliken Tyskland har åsidosatt sin skyldighet att betala dröjsmålsränta enligt artikel 11 i förordning nr 1552/89 i dess ändrade lydelse, respektive i den efterföljande förordningen nr 1150/2000.
V – Rättegångskostnader
116. Enligt artikel 69.2 i domstolens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland har tappat målet ska den förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
VI – Förslag till avgörande
117. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska fastställa följande:
1. Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 9 jämförd med artiklarna 2, 6.2 a och 10.1 första stycket i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, i dess lydelse enligt rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996 om ändring av förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89, genom att inte senast den 20 januari 1999, utan först den 31 oktober 2005, kreditera egna medel till ett belopp av 367 861,98 euro.
2. Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 11 i förordning 1552/89, i dess lydelse enligt förordning nr 1355/96, och artikel 11 i råd ets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, genom att underlåta att betala dröjsmålsränta på 571 011,21 euro som uppkom mellan den 21 januari 1999 och den 30 oktober 2005, till följd av dröjsmål med betalningen av de egna medlen.
3. Förbundsrepubliken Tyskland ska ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)  –	Antaget genom rådets och kommissionens beslut av den 13 december 1993 om ingående av Europaavtalet mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Ungern, å andra sidan (EGT L 347, s.1; svensk specialutgåva, område 11, volym 25, s. 3).
(3)  –	EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4.
(4)  –	Domstolens dom av den 9 februari 2006 i de förenade målen C‑23/04–C‑25/04, Sfakianakis (REG 2006, s. I-1265).
(5) – EGT L 201, 1995, s. 39.
(6) – EGT L 92, 1997, s. 1.
(7) – Jämför artikel 11 i protokollet i dess lydelse enligt beslut nr 1/95. Dessutom föreskrivs i artikel 16.1 b i protokollet i dess lydelse enligt beslut nr 3/96 även att detta kan styrkas genom en fakturadeklaration. Denna möjlighet saknar emellertid relevans i förevarande mål.
(8)  –	Jämför artikel 12.1 i protokollet i dess lydelse enligt beslut nr 1/95.
(9) – Jämför artikel 12.6 i protokollet i dess lydelse enligt beslut nr 1/95.
(10)  –	EGT L 82, s. 1.
(11)  –	EGT L 293, s. 9; svensk specialutgåva, område 1, volym 3, s. 192. Beslut 94/728 har med verkan från och med den 1 januari 1995 ersatt rådets beslut av den 24 juni 1988 om systemet för gemenskapernas egna medel (88/376/EEG, Euratom) (EGT L 185, s. 24), och har i sin tur, med verkan från den 1 januari 2002, ersatts av rådets beslut av den 29 september 2000 om systemet för gemenskapernas egna medel (2000/597/EG Euratom) (EGT L 253, s. 42).
(12)  –	Beslut 94/728 har med verkan från och med den 1 januari 1995 ersatt beslut 88/376.
(13)  –	EGT L 155, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 4, s. 41.
(14)  –	EGT L 175, s. 3.
(15)  –	EGT L 130, s. 1.
(16)  –	Se ovan fotnot 4.
(17)  –	Se punkt 52 och följande punkter i kommissionens ansökan. Kommissionen har i detta sammanhang emellertid ordagrant upprepat generaladvokaten Légers resonemang i punkt 61 och följande punkter i dennes förslag till avgörande i målet Sfakianakis (ovan fotnot 4). Detta resonemang avser emellertid inte frågan huruvida protokollet reglerar ett fall när exportstatens tullmyndigheter i samband med en kontroll i efterhand fastställer att de berörda varorna inte utgör ursprungsprodukter och att varucertifikat EUR.1 således har utfärdats felaktigt. Denna fråga har generaladvokaten besvarat jakande i punkt 34 i förslaget till avgörande, emellertid under hänvisning till det i protokollet föreskrivna
systemet för samarbete och uppgiftsfördelning. Resonemanget i punkt 61 och följande punkter avser däremot frågan huruvida det förhållandet att resultatet av en kontroll i efterhand har överklagats, respektive den uppskjutande verkan av en sådan talan, ska beaktas.
(18)  –	Dom av den 17 juli 1997 i mål C‑97/95, Pascoal & Filhos (REG 1997, s. I-4209), punkt 33, av den 14 maj 1996 i de förenade målen C‑153/94 och C‑204/94, Faroe Seafood m.fl. (REG 1996, s. I‑2465), punkt 20, och domen i de förenade målen Sfakianakis (ovan fotnot 4), punkt 49.
(19)  –	Domen i de förenade målen Sfakianakis (ovan fotnot 4), punkt 32.
(20)  –	Domen i de förenade målen Sfakianakis (ovan fotnot 4), punkterna 21–26.
(21)  –	Domen i de förenade målen Sfakianakis (ovan fotnot 4), punkterna 27 och 28.
(22)  –	Punkt 61 i detta förslag till avgörande.
(23)  –	De ungerska tullmyndigheterna ändrade visserligen resultatet av kontrollen i efterhand efter det att domen meddelades. Denna ändring rörde emellertid inte de berörda motorfordonen, för vilka fastställelsen att de inte utgjorde produkter med ursprung i Ungern och att varucertifikat EUR.1 följaktligen hade utfärdats felaktigt fortfarande kvarstod, se punkt 36 i detta förslag till avgörande.
(24)  –	Domen i de förenade målen Sfakianakis (ovan fotnot 4), punkt 32.
(25)  –	Vademecum for the participants in community administrative and investigative cooperation missions in third countries.
(26)  –	Se punkt 61 i detta förslag till avgörande.
(27)  –	Detta förefaller emellertid, i strid med den tyska regeringens uppfattning, inte bero på att en slutrapport har ökat bevisvärde. Mot detta talar att tullmyndigheterna i de medlemsstater som har deltagit i gemenskapsinspektionen enligt punkt 4.4 i vademecum får vidta åtgärder redan innan de erhåller slutrapporten. Mot detta talar vidare att punkt 4.5 i vademecum innehåller en hänvisning till att det i princip inte är slutrapporten i sig som är avgörande, utan de dokument som bifogas. Det inväntande av slutrapporten som föreskrivs i punkt 4.5 i vademecum syftar snarare till att säkerställa att medlemsstaternas tullmyndigheter vidtar enhetliga åtgärder.
(28)  –	Se understrykningen i punkt 37 i svaromålet.
(29)  –	Domstolens dom av den 15 november 2005 i mål C‑392/02, kommissionen mot Danmark (REG 2005, s. I‑9811).
(30)  –	Såvitt avser den tyska regeringens åsikt att detta tillvägagångssätt innebär att kommissionen utan rätt har fastställt en frist efter eget skön, så hänvisar jag till punkterna 108 och 109 i detta förslag till avgörande.
(31)  –	Domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 29), punkterna 67 och 68.
(32)  –	Tvärtom strider en allmän hänvisning till en möjlig insolvens mot den tyska regeringens påstående på s. 5 i sin duplik, att det i flertalet fall saknas möjlighet att utgå från att gäldenärerna har allvarliga ekonomiska svårigheter.
(33)  –	Ovan fotnot 29.
(34)  –	Domen i målet kommissionen mot Danmark (ovan fotnot 29), punkt 1.
(35)  –	Domstolens dom av den 30 juni 2005 i mål T-347/03, Branco mot kommissionen (REG 2005, s. II-2555), punkt 102.
(36)  –	För en sådan tolkning talar särskilt att kommissionen hade fastställt den 18 november 1998 som enhetligt datum när dröjsmålsräntan skulle börja löpa för samtliga berörda medlemsstater, oberoende av huruvida medlemsstaternas tullmyndigheter förfogade över den nödvändiga informationen för bokföringen i efterhand redan den 13 juli 1998 eller först den 18 augusti 1998. Mot denna bakgrund ligger det nära till hands att anta att kommissionen avsåg att utgå från ett enhetligt sista datum om medlemsstaterna gjorde krediteringen inom den föreskrivna fristen, något som skulle ha möjliggjort en enhetlig beräkning av dröjsmålsräntan.