62003CC0495_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Huvudfrågan att besvara enligt denna begäran om förhandsavgörande, som Hoge Raad der Nederlanden fattade beslut om i avgörande av den 21 november 2003 och som kom in till domstolens kansli den 24 november 2003, är huruvida en nationell domstol är skyldig att vända sig till domstolen med en tolkningsfråga om en part åberopar en bedömning som en tullmyndighet i en annan medlemsstat har gjort och som kommit till uttryck i ett bindande klassificeringsbesked som har utfärdats till tredje man för en liknande vara, när den nationella domstolen anser att klassificeringsbeskedet inte är förenligt med Kombinerade nomenklaturen (nedan kallad KN) och därför avser att göra en annan bedömning.
2. Vidare ställer Hoge Raad frågan huruvida sådana fordon som målet där rör skall klassificeras under tulltaxenummer 8709 KN enligt bilaga I till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan(2) i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 2261/98 av den 26 oktober 1998(3) .
3. Dessa frågor har uppkommit i ett överklagandeförfarande hos Hoge Raad der Nederlanden, där Intermodal Transports BV, Amsterdam, ett bolag enligt nederländsk rätt (nedan kallat Intermodal) har överklagat en dom genom vilken Gerechtshof Amsterdam fastställde en av nederländska tullmyndigheter företagen och av Intermodal bestridd tullklassificering av vissa såsom ”Magnum ET-120 Terminal Tractors” betecknade motorfordon enligt tulltaxenummer 8701 20 10 i KN.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Klassificering enligt kombinerade nomenklaturen
4. För tullklassificerings- och statistikändamål är varor inom gemenskapen underkastade klassificering enligt den genom förordning nr 2658/87 införda KN, vilken är grundad på det internationella systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering(4) (nedan kallat HS).
5. Kapitel 87 i bilaga I till KN, som är tillämpligt i förevarande fall, omfattar ”fordon, andra än rullande järnvägs- eller spårvägsmateriel, samt delar och tillbehör till fordon”.
6. Enligt anmärkning 2 till det kapitlet förstås med traktorer ”fordon som är konstruerade huvudsakligen för dragande eller skjutande av något annat fordon eller av maskiner, redskap eller last, även om de har smärre utrymmen som gör det möjligt att i samband med deras huvudsakliga användning medföra verktyg, utsäde, gödselmedel eller andra varor”.
7. Tulltaxenummer 8701 KN har rubriken ”Traktorer (andra än dragtruckar enligt nr 8709)”. Det har bland annat följande underrubriker:
8701 20 − Dragfordon för påhängsvagnar:
– 8701 20 10 − Nya
– 8701 20 90 − Begagnade
8. Tulltaxenummer 8709 i KN avser ”Truckar, inte försedda med lyft- eller hanteringsutrustning, av sådana slag som används i fabriker, magasin, hamnområden eller på flygplatser för korta transporter av gods…”.
9. De förklarande anmärkningarna till systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering, vilket system KN är grundad på (nedan kallade de förklarande anmärkningarna till HS), innehåller i fråga om tulltaxenummer 8709 bland annat följande klargöranden:
”… De viktigaste kännetecknen som är gemensamma för fordon enligt detta nummer och som i allmänhet skiljer dem från fordon enligt nr 8701, 8703 och 8704 kan sammanfattas på följande sätt:
1. Deras uppbyggnad och i regel också speciella konstruktionsdetaljer gör dem olämpliga för person- eller godsbefordran på gator och landsvägar.
2. Deras maximihastighet med last är i allmänhet högst 30–35 km/timme.
3. Deras svängningsradie är i allmänhet lika med fordonets egen längd.
Fordon enligt detta nummer har vanligen ingen sluten förarhytt utan förarens plats är ofta endast en plattform på vilken han står när han styr fordonet. Vissa typer kan vara utrustade med en skyddsram, en metallskärm etc. över förarsätet.
Fordon enligt detta nummer kan också manövreras av en gående förare. …
Dragtruckar av sådana slag som används på järnvägsperronger är i första hand avsedda att dra eller skjuta andra fordon, t.ex. små släpvagnar. De forslar inte själva gods och är i allmänhet lättare och mindre kraftiga än traktorer enligt nr 8701. Dragtruckar av detta slag kan också användas på skeppsvarv, i magasin etc. …”
B – Bindande klassificeringsbesked
10. Föreskrifter om att nationella myndigheter utfärdar så kallade bindande klassificeringsbesked finns i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen(5) i dess ändrade lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996(6) (nedan kallad tullkodexen) och kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993(7) om tillämpningsföreskrifter för tullkodex (nedan kallad tillämpningsföreskrifterna) i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 12/97 av den 18 december 1996(8) .
1. Tullkodexen
11. Artikel 4 i tullkodexen lyder i utdrag enligt följande:
”I denna kodex används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
5. beslut: varje förvaltningsåtgärd av tullmyndigheterna i fråga om tullagstiftningen för att ta ställning i ett visst fall, då denna åtgärd får rättslig verkan för en eller flera särskilda eller identifierbara personer. Denna term täcker bl.a. bindande besked enligt artikel 12 ...”
12. Artikel 12.1–6 i tullkodexen har i utdrag följande lydelse:
”1. Tullmyndigheterna skall på skriftlig begäran utfärda bindande klassificeringsbesked eller bindande ursprungsbesked och därvid handla i överensstämmelse med kommittéförfarandet.
2. Bindande klassificeringsbesked eller bindande ursprungsbesked skall endast vara bindande för tullmyndigheterna gentemot mottagaren beträffande en varas klassificering enligt tulltaxan eller bestämningen av en varas ursprung.
...
4. Bindande besked skall, från och med den dag då de utfärdades, gälla i sex år när det gäller klassificeringsbesked respektive i tre år när det gäller ursprungsbesked. Utan hinder av artikel 8 skall de upphävas, om de grundas på oriktiga eller ofullständiga uppgifter från sökanden.
5. Bindande besked skall upphöra att gälla i följande fall:
a) Klassificeringsbesked skall upphöra att gälla
i) när en förordning har antagits och beskeden inte längre överensstämmer med den rätt som därmed fastställs,
ii) när de inte längre är förenliga med tolkningen av en av de nomenklaturer som avses i artikel 20.6
– antingen på gemenskapsnivå, på grund av ändringar i de förklarande anmärkningarna till Kombinerade nomenklaturen eller på grund av en dom från Europeiska gemenskapernas domstol …
iii) eller när de återkallas eller ändras enligt artikel 9, under förutsättning att denna återkallelse eller ändring delges innehavaren.
I de fall som avses i enlighet med i och ii skall den dag då de bindande beskeden upphör att gälla vara den dag när ovannämnda åtgärder offentliggörs…
...”
2. Tillämpningsföreskrifterna
13. Tillämpningsföreskrifterna innehåller i avdelning II en rad preciseringar i fråga om vilken rättslig räckvidd de bindande klassificeringsbeskeden har och i fråga om det förfarande som skall tillämpas på dem.
14. I artikel 9.1 finns följande föreskrifter för det fall avvikande bindande besked förekommer:
”Om avvikande bindande besked förekommer, skall
– kommissionen antingen på eget initiativ eller på begäran av en företrädare för en medlemsstat ta upp frågan på dagordningen för kommitténs möte månaden därpå eller om detta inte är möjligt på nästa möte,
– kommissionen i enlighet med kommittéförfarandet i artikel 249 i tullkodexen snarast möjligt och senast inom sex månader efter det möte som avses i första strecksatsen, vidta åtgärder för att säkra en enhetlig tillämpning av bestämmelserna om tulltaxe- och statistiknomenklaturen eller varors ursprung.”
15. Enligt artikel 10.1 i tillämpningsföreskrifterna får ett bindande besked endast åberopas av innehavaren. Enligt artikel 10.3 a får innehavaren dessutom endast använda det bindande beskedet för en viss vara när, vad gäller bindande klassificeringsbesked, det är nöjaktigt fastställt för tullmyndigheterna att varorna i fråga helt överensstämmer med de varor som beskrivs i det besked som har uppvisats.
16. Vidare gäller enligt artikel 11 i tillämpningsföreskrifterna att bindande klassificeringsbesked som utfärdats av tullmyndigheterna i en medlemsstat från och med den 1 januari 1991 skall vara bindande för de behöriga myndigheterna i alla medlemsstater på samma villkor.
III – Bakgrund och förfarandet
17. Intermodal deklarerade den 1 mars 1999 i Amsterdam åtta stycken såsom ”Magnum ET-120 Terminal Tractors” betecknade motorfordon enligt underrubriken 8709 11 90 KN.
18. Enligt Hoge Raads beskrivning är denna fordonstyp ett fyrhjuligt motorfordon som är utrustat med en dieselmotor på 132 kW vid 2 500 varv per minut och en helautomatisk växellåda med fyra växlar framåt och en bakåt. Den har en täckt hytt med en luftfjädrad upphängning och ett luftfjädrat förarsäte. Chassit är försett med en så kallad hävanordning med en hävhöjd på 60 cm och en maximal bärkraft på 32 000 kg. Hävanordningen används för påkoppling av en trailer (släp).
19. I en folder som Intermodal har gett in beskrivs fordonet vidare på följande sätt: ”Magnum ET-120 med bakhjulsdrift är särskilt utvecklad för användning av trailrar på distributionscentraler och stora varuhus. Det extra låga chassit gör det möjligt att använda de så kallade Mega- och Jumbotrailrarna. Med dess korta svängningsradie (den bästa på marknaden) är det till och med mycket enkelt att hantera trailrar med stora överhäng.”
20. Fordonen i fråga utmärker sig därför enligt Hoge Raad genom sin specifika funktion i den meningen att de är utvecklade och avsedda för att effektivt kunna förflytta släpvagnar korta sträckor inom ett företags område och byggnader. Fordonen som sådana är inte utvecklade och avsedda för varutransport.
21. Vid en kontroll av deklarationen fann de behöriga tullmyndigheterna att fordonen inte, såsom Intermodal gjort, skulle klassificeras enligt underrubriken 8709 11 90 KN utan enligt underrubriken 8701 20 10 KN. Intermodal ålades att betala högre tull motsvarande denna klassificering.
22. Intermodal överklagade detta beslut till Gerechtshof te Amsterdam (nedan kallad Gerechtshof).
23. I målet vid Gerechtshof åberopade Intermodal ett bindande klassificeringsbesked som de finska tullmyndigheterna hade utfärdat den 14 maj 1996 till en tredje man, Sisu Terminal Systems Oy, Tammerfors (Finland), i vilket fordon med beteckningen ”Sisu-Terminaaltraktori” klassificerats enligt tulltaxenummer 8709 KN. Enligt Intermodal är dessa fordon åtminstone av liknande slag som de Intermodal deklarerade. Det är ostridigt att det berörda
klassificeringsbeskedet fortfarande var giltigt vid den tidpunkt då Intermodal deklarerade sina fordon.
24. Med hänvisning till domstolens fasta rättspraxis i fråga om det avgörande kriteriet för tullklassificering av varor enligt KN fastställde Gerechtshof emellertid de nederländska tullmyndigheternas klassificering av fordonen i fråga enligt underrubriken 8701 20 10 KN. Gerechtshof motiverade detta med att det inte var möjligt att klassificera fordonen enligt tulltaxenummer 8709 KN eftersom de inte är utvecklade och avsedda för att själva transportera varor och inte heller lämpade för att dra lastvagnar.
25. Enligt Gerechtshof var frågan om fordonens klassificering enligt underrubriken 8701 20 10 KN så klar att det inte fanns någon anledning att begära ett förhandsavgörande, och den omständigheten att finska tullmyndigheter till tredje man avseende en likartad vara hade utfärdat ett bindande klassificeringsbesked som avvek från denna klassificering föranledde ingen annan bedömning.
26. Intermodal har överklagat denna dom till Hoge Raad och har åberopat tre grunder.
27. Hoge Raad har i sitt beslut om hänskjutande uttalat att det står utom allt rimligt tvivel att det enligt de gemenskapsrättsliga bestämmelserna endast är innehavaren av ett bindande klassificeringsbesked som kan härleda rättigheter från detta beträffande klassificeringen av de varor som beskedet gäller. Den andra och den tredje av Intermodals grunder skall därför enligt Hoge Raad underkännas då de bygger på en annan uppfattning.
28. Däremot står det enligt Hoge Raad inte utan vidare klart vad en nationell domstol skall göra om en berörd part i en tvist om klassificering enligt KN åberopar ett bindande klassificeringsbesked som har utfärdats till tredje man och domstolen bedömer att detta klassificeringsbesked inte är förenligt med KN. Måste den nationella domstolen då vända sig till Europeiska gemenskapernas domstol med frågor om tolkningen av KN även om den anser att det rimligen inte går att betvivla att klassificeringsbeskedet är felaktigt? För ett jakande svar på denna fråga talar det förhållandet att en riktig och enhetlig tolkning av KN inom gemenskapen säkerställs genom att ett bindande klassificeringsbesked förlorar sin giltighet om det på grund av en dom från domstolen inte längre är förenligt med tolkningen av KN (artikel 12.5 a ii första strecksatsen i tullkodexen).
29. Dessutom är det oklart för Hoge Raad huruvida det är riktigt att göra en strikt tolkning av tulltaxenummer 8709, så att de omtvistade fordonen inte kan hänföras dit på grund av att de inte utgör fordon som själva transporterar varor och inte heller traktorer för dragande av lastvagnar eller liknande, eller om de visst kan klassificeras enligt detta tulltaxenummer eftersom de förklarande anmärkningarna till HS enligt Hoge Raads uppfattning möjliggör en vidare tolkning då där anges att fråga kan vara om fordon som inte själva forslar gods utan används för att dra eller skjuta andra fordon och som förutom på järnvägsperronger används även i hamnområden, magasin och så vidare.
30. På grund av dessa överväganden har Hoge Raad der Nederlanden ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:
1. Är en nationell domstol skyldig att vända sig till Europeiska gemenskapernas domstol med frågor om tolkningen av KN, när en part i en tvist vid den nationella domstolen rörande klassificeringen enligt KN av en viss vara åberopar en bedömning som en tullmyndighet har gjort och som kommit till uttryck i ett bindande klassificeringsbesked som har utfärdats till tredje man beträffande en liknande vara, när den nationella domstolen anser att detta bindande klassificeringsbesked inte är förenligt med KN?
2. Skall tulltaxenummer 8709 i KN tolkas så att sådana fordon som de i målet aktuella skall klassificeras enligt detta nummer?
IV – Besvarande av tolkningsfrågorna
A – Den första tolkningsfrågan
31. Med sin första fråga vill Hoge Raad få veta huruvida en nationell domstol är skyldig att vända sig till domstolen med frågor om tolkningen av KN, när en part åberopar en tullklassificering som en tullmyndighet i en annan medlemsstat har gjort i ett bindande klassificeringsbesked som utfärdats till tredje man för en liknande (”soortgelijk” i den nederländska originalversionen) vara, när den nationella domstolen anser att klassificeringsbeskedet inte är förenligt med KN och därför avser att göra en annan bedömning.
1. Parternas huvudsakliga argument
32. När det gäller den första tolkningsfrågan har yttranden lämnats av kommissionen, den nederländska regeringen, den österrikiska regeringen och Intermodal. De huvudsakliga ståndpunkter som dessa företräder kan sammanfattas på följande sätt.
33. Kommissionen och den nederländska regeringen har hänvisat till den åtskillnad som enligt artikel 234 EG görs mellan domstolar som inte är sista instans, vilka det i princip står fritt att avgöra huruvida ett förhandsavgörande skall begäras, och domstolar som är sista instans, vilka i princip är skyldiga att begära ett förhandsavgörande.
34. Kommissionen har, efter en genomgång av de bindande klassificeringsbeskedens rättsliga natur med ledning av tillämpningsföreskrifterna, anfört att klassificeringsbeskeden inte utgör sådana gemenskapsrättsakter som enligt domen i målet Foto-Frost(9) medför en skyldighet att begära förhandsavgörande även för domstolar som inte är sista instans.
35. Kommissionen och den nederländska regeringen har i fråga om domstolar i sista instans hänvisat till domen i målet CILFIT(10), enligt vilken en domstol som är sista instans kan underlåta att begära förhandsavgörande om den korrekta tolkningen av gemenskapsrätten är så uppenbar att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel om hur frågan skall avgöras. Enligt den nederländska regeringen bortfaller inte denna förutsättning automatiskt därför att det finns ett avvikande klassificeringsbesked för en liknande vara. Under sådana omständigheter som är aktuella i målet vid Hoge Raad kan en nationell domstol stanna vid att ett klassificeringsbesked tveklöst inte är förenligt med KN. I förevarande fall föreligger därför inte någon skyldighet att begära ett förhandsavgörande.
36. Även den österrikiska regeringen vill besvara den första tolkningsfrågan nekande. Som motivering hänvisar den framför allt till åtskillnaden mellan förvaltning och rättskipning innebärande att en domstol vid sitt avgörande inte är bunden av en tullmyndighets avgörande i samma sak. Dessutom säkerställs en enhetlig tolkning av KN bland annat genom den möjlighet till upphävande som föreskrivs i tullkodexen.
37. Kommissionen har mot detta anfört att det efter domen i målet CILFIT gäller strängare krav för bedömningen huruvida det föreligger en ”acte clair”. Enligt kommissionen måste förekomsten av ett avvikande klassificeringsbesked föranleda den nationella domstolen att hysa tvivel om tolkningen. Frågan huruvida en domstol som är sista instans i ett sådant fall är skyldig att begära ett förhandsavgörande måste därför besvaras jakande.
38. Intermodal har slutligen som motivering till att det föreligger en skyldighet att begära ett förhandsavgörande hänvisat till artikel 12.5 a ii första strecksatsen i tullkodexen, enligt vilken ett bindande klassificeringsbesked skall upphöra att gälla när det på grund av en dom från domstolen inte längre är förenligt med tolkningen av KN. Den bestämmelsen jämförd med likhetsprincipen talar mot att de undantag från skyldigheten att begära ett förhandsavgörande som ställs upp i domen i målet CILFIT kan tillämpas i detta fall.
2. Rättslig bedömning
a) Inledande kommentarer
i) En överblick rörande skyldigheten för nationella domstolar att begära ett förhandsavgörande
39. Det åligger samtliga myndigheter, även de nationella domstolarna, att inom ramen för sin behörighet säkerställa att gemenskapsrätten efterlevs och genomförs(11) . Framför allt åligger det de nationella domstolarna att skydda de rättigheter för enskilda som gemenskapsrätten ger direkt upphov till(12) .
40. Genom det förfarande som har inrättats genom artikel 234 EG för förhandsavgörande av frågor om tolkningen eller giltigheten av gemenskapsrättsliga bestämmelser har det i EG-fördraget inrättats ett medel för samarbete mellan de nationella domstolarna – i egenskap av domstolar som anförtrotts att tillämpa gemenskapsrätten – och domstolen, med syfte att säkerställa att gemenskapsrätten tillämpas i enlighet med reglerna och tolkas enhetligt i alla medlemsstater(13) .
41. Detta system för domstolssamarbete för att säkerställa enhetlighet vid tolkningen och tillämpningen av gemenskapsrätten i ett decentraliserat rättsmedelssystem omfattar i och för sig alla nationella domstolar i den mening som avses med det specifika gemenskapsrättsliga domstolsbegreppet. Som bekant görs det emellertid en skillnad mellan å ena sidan ”domstol i en medlemsstat” i den mening som avses i andra stycket i den berörda artikeln (nedan kallad ”domstol som inte är sista instans”) och å andra sidan en domstol i en medlemsstat ”mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning” i den mening som avses i tredje stycket i artikeln (nedan kallad domstol som är sista instans).
42. Endast domstolar som är sista instans är enligt artikel 234 tredje stycket EG i princip skyldiga att begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande när det uppkommer en fråga om tolkningen eller giltigheten av en gemenskapsrättsakt. Denna skyldighet för nationella domstolar, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, syftar framför allt till att förhindra att frågor om tolkningen eller giltigheten av gemenskapsrätten hamnar i en nationell återvändsgränd eller, som domstolen har uttryckt det i sin fasta rättspraxis, ”att det i någon medlemsstat uppstår en inhemsk rättspraxis som inte står i överensstämmelse med de gemenskapsrättsliga reglerna”(14) .
43. Denna skyldighet för nationella domstolar som är sista instans att begära förhandsavgörande kan emellertid under förutsättningar som lagts fast i rättspraxis i undantagsfall bortfalla. Detta är särskilt fallet när den fråga som uppkommit är praktiskt taget likalydande med en fråga som redan har varit föremål för ett förhandsavgörande i ett liknande fall eller om det redan föreligger en rättspraxis hos domstolen varigenom den ifrågavarande rättsfrågan har avgjorts(15) eller, som domstolen slog fast i domen i målet CILFIT, att den korrekta tolkningen av gemenskapsrätten är så uppenbar att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel(16) .
44. Domstolar som inte är sista instans däremot är enligt artikel 234 andra stycket EG berättigade men i princip inte skyldiga att begära ett förhandsavgörande från domstolen. Ett undantag framgår emellertid av domen i målet Foto-Frost, enligt vilken de nationella domstolarna inte är behöriga att själva fastställa att en gemenskapsrättslig åtgärd är ogiltig(17) . Det är endast EG‑domstolen som är behörig att fastställa att en rättsakt som antagits av gemenskapens institutioner är ogiltig. Detta följer framför allt av kravet på att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten, vilket är särskilt viktigt när giltigheten av en gemenskapsrättsakt ifrågasätts(18) .
45. De nationella domstolarna får emellertid pröva frågan om en gemenskapsrättsakts giltighet och i förekommande fall slå fast att rättsakten är giltig(19) . Ett sådant förfarande påverkar nämligen inte gemenskapsrättens enhetlighet och de grundläggande rättssäkerhetskraven.
46. Domen i målet Foto-Frost skall emellertid inte förstås så att den endast avser ”formell ogiltigförklaring”, utan även sådana fall där en nationell domstol utan någon formell ogiltigförklaring avser att frångå en gemenskapsrättsakt som den anser vara ogiltig omfattas. En nationell domstol får inte frångå eller underlåta att tillämpa en gemenskapsrättsakt innan domstolen inom ramen för ett förfarande för förhandsavgörande har slagit fast att gemenskapsrättsakten i fråga är ogiltig.
47. Detta följer redan av artiklarna 10 EG och 249 EG och rent allmänt av den redan berörda skyldigheten för nationella domstolar att säkerställa att gemenskapsrätten efterlevs och genomförs(20) . Enligt domstolens rättspraxis har nationella domstolar endast under vissa förutsättningar befogenhet att, när den hyser allvarliga tvivel om en gemenskapsrättsakts giltighet, bevilja uppskov med verkställigheten av ett nationellt förvaltningsbeslut som grundas på gemenskapsrättsakten, eller att vidta andra åtgärder varigeno m gemenskapsrättsakten interimistiskt inte skall tillämpas. En förutsättning för detta är att frågan om gemenskapsrättsaktens giltighet hänskjuts till domstolen(21) . Det är nämligen ”endast den möjligheten att rättsakten kan förklaras ogiltig, vilket enbart EG-domstolen kan göra …” som kan motivera beviljandet av uppskov(22) .
48. Det kan därmed slås fast – förutom att nationella domstolar som är sista instans är skyldiga att begära ett förhandsavgörande – att en nationell domstol mot vars avgöranden det finns rättsmedel enligt nationell lagstiftning inte får avvika från eller underlåta att tillämpa en gemenskapsrättsakt som den anser vara ogiltig utan att hänskjuta frågan om gemenskapsrättsaktens giltighet till domstolen(23) .
ii) Systematisering av problemställningen mot bakgrund av tolkningsfrågan
49. När det gäller den första tolkningsfrågan framgår det inte direkt av beslutet om hänskjutande huruvida Hoge Raad avser förfarandet vid Gerechtshof Amsterdam, en domstol i lägre instans, eller överklagandeförfarandet vid Hoge Raad självt, en domstol som är sista instans. Det framgår med andra ord inte vilken typ av nationell domstol som tolkningsfrågan gäller.
50. I beslutet om hänskjutande och i själva tolkningsfrågan har Hoge Raad utan åtskillnad använt uttrycket ”en nationell domstol”. I överklagandeförfarandet har Hoge Raad emellertid att pröva den grund som Intermodal har åberopat till stöd för yrkandet att Gerechtshofs dom skall upphävas, enligt vilken ingen domstol får avvika från ett klassificeringsbesked utan att hänskjuta frågan till domstolen. Här tycks snarast finnas ett behov av klarläggande i fråga om skyldigheten för domstolar som inte är sista instans att begära ett förhandsavgörande. Generaladvokaten har i sitt förslag till avgörande som bifogats beslutet om hänskjutande övervägt vilka rättsmedel och möjligheter som finns i systemet med klassificeringsbesked för att undanröja de skillnader i behandling som blir en följd av att det föreligger ett avvikande klassificeringsbesked. Detta talar å andra sidan för att det är nödvändigt att klargöra skyldigheten för domstolar på alla nivåer att begära ett förhandsavgörande.
51. I beslutet om hänskjutande och i de handlingar som bifogats detta görs vidare hänvisningar till rättsfallen Foto-Frost och CILFIT som uppenbart tyder på att det råder oklarhet om den processrättsliga kategoriseringen av de kriterier som ställs upp i dessa domar. Som nämns i beslutet om hänskjutande avstod Gerechtshof från att begära ett förhandsavgörande med motiveringen att det inte rådde något tvivel om tolkningen av KN, det vill säga med tillämpning av domen i målet CILFIT (väl att märka gjorde Gerechtshof detta i egenskap av en domstol som inte är sista instans).
52. De uttalanden som Hoge Raad å sin sida har gjort om att garantera en riktig och enhetlig tillämpning av KN liksom hänvisningen i tolkningsfrågan till ”frågor om tolkningen” talar för en CILFIT-situation eftersom Hoge Raad hänför denna fråga till sig själv. Som den andra tolkningsfrågan tyder på tycks Hoge Raad därvid inte obetingat vara lika säker på tolkningen av KN som Gerechtshof är.
53. Behandlingen i målet av frågan om avvikelse från det berörda klassificeringsbeskedet rör sig med utgångspunkt från Intermodals argumentation osäkert mellan två perspektiv. Det talas dels om ”ogiltigförklaring” eller icke‑tillämpning av klassificeringsbeskedet, vilket för tanken till domen i målet Foto‑Frost, dels om en avvikande tolkning av KN, vilket för tanken till domen i målet CILFIT.
54. För att kunna ge Hoge Raad ett svar som är användbart i alla situationer kan det därför vara på sin plats att pröva den första tolkningsfrågan med avseende på såväl domstolar som inte är sista instans som domstolar som är sista instans.
55. Mot bakgrund av genomgången inledningsvis angående skyldigheten för nationella domstolar att begära ett förhandsavgörande skall jag för att kunna besvara den första tolkningsfrågan inledningsvis undersöka huruvida en nationell domstol får fatta ett beslut som avviker från ett bindande besked som har utfärdats till tredje man av en tullmyndighet i en annan medlemsstat avseende en likartad vara utan att föra frågan vidare till domstolen, eller om det här föreligger en skyldighet att begära ett förhandsavgörande – även för en nationell domstol som inte är sista instans – i den mening som avses i domen i målet Foto-Frost.
56. För det andra skall jag pröva huruvida det i enlighet med domen i målet CILFIT föreligger en skyldighet för en nationell domstol som är sista instans att begära förhandsavgörande om det som i detta fall finns ett sådant klassificeringsbesked som Hoge Raad har beskrivit och den nationella domstolen inte instämmer med den tolkning av KN som gjorts i detta.
57. Frågan är alltså huruvida en domstol som är sista instans under sådana omständigheter får ta för givet att det är så uppenbart hur gemenskapsrätten skall tillämpas att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel om hur frågan skall avgöras(24) .
58. Slutligen har Intermodal ”för det tredje” fört fram likhetsprincipen jämförd med artikel 12.5 a ii i tullkodexen som motivering till att det föreligger en skyldighet att begära förhandsavgörande.
b) Föreligger en skyldighet att begära förhandsavgörande enligt domen i målet Foto-Frost?
59. Ett bindande klassificeringsbesked är en individuell rättsakt som utfärdas av en nationell tullmyndighet i en medlemsstat, genom vilket en näringsidkare på begäran upplyses om enligt vilket tulltaxenummer i KN en vara som denne avser att importera eller exportera skall klassificeras(25) . Domstolen har när det gäller syftet med att införa detta rättsinstitut hänvisat till att det har ”såväl för att garantera de ekonomiska aktörerna en viss rättssäkerhet i deras förvärvsverksamhet som för att underlätta tullmyndigheternas arbete och uppnå en större enhetlighet i tillämpningen av gemenskapernas lagstiftning om tullar,
visat sig nödvändigt att införa bestämmelser, som förpliktar tullmyndigheterna att meddela upplysningar som under vissa väl definierade förutsättningar binder administrationen”(26) .
60. Vad gäller frågan om tillämpning av domen i målet Foto-Frost kan till att börja med slås fast att det i förevarande fall redan på grund av tillämpningsområdet för ett bindande klassificeringsbesked inte föreligger en sådan situation där den nationella domstolen skulle kunna vara skyldig att i enlighet med domen i detta mål begära ett förhandsavgörande från domstolen. Även om man nämligen i likhet med Hoge Raad utgår från att det aktuella klassificeringsbeskedet avser åtminstone liknande varor som de vilkas klassificering målet vid Hoge Raad rör är beskedet inte tillämpligt med avseende på person ( ratione personae ).
61. Av artikel 12.2 i tullkodexen jämförd med artikel 10.1 i tillämpningsföreskrifterna framgår nämligen entydigt att det endast är innehavaren, det vill säga den som tullmyndigheterna har utfärdat klassificeringsbeskedet för, som får åberopa klassificeringsbeskedet. Om alltså som i förevarande fall en nationell domstol beslutar sig för en annan klassificering än den som gjorts i ett klassificeringsbesked som har utfärdats till tredje man, är det egentligen inte fråga om att domstolen ”avviker från”, ”upphäver” eller ”ogiltigförklarar” detta klassificeringsbesked eftersom det redan från början saknar giltighet för varje annan person som åberopar det vid en nationell domstol än innehavaren av beskedet.
62. För det andra vill jag påpeka att skyldigheten i den mening som avses i domen i målet Foto-Frost att hänföra en fråga om giltigheten vidare till domstolen är begränsad till rättsakter som utfärdats av gemenskapens institutioner.
63. Av såväl artikel 234 första stycket b EG som artikel 230 första stycket EG framgår att domstolens behörighet enligt dessa artiklar att granska lagenligheten inriktas på den institution som antagit rättsakten och inte på den rättsliga grunden för att anta rättsakten. Som domstolen har uttalat utgör hänskjutandet för bedömning av giltigheten, tillsammans med talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG och invändning enligt artikel 241 EG om att en förordning inte skall tillämpas, ett fullständigt system med talemöjligheter och förfaranden som är avsett att göra det möjligt att granska lagenligheten av de rättsakter som antas av gemenskapens institutioner, och denna kontroll har anförtrotts domstolen. I detta system har fysiska eller juridiska personer, som på grund av de villkor för talerätt som föreskrivs i artikel 230 fjärde stycket EG inte kan väcka en direkt talan angående lagenligheten av en gemenskapsrättsakt med allmän giltighet vid domstolen, möjlighet att åberopa att en sådan rättsakt är ogiltig, antingen inför domstolen enligt artikel 241 EG eller inför nationell domstol, och därvid förmå denna, som själv saknar behörighet att pröva giltigheten av gemenskapens rättsakter, att begära förhandsavgörande från domstolen i denna fråga(27) .
64. Domstolen är alltså exklusivt behörig att pröva rättsakter som antagits av gemenskapens institutioner, medan det ankommer på de nationella domstolarna att pröva huruvida nationella myndigheters åtgärder för att genomföra gemenskapsrätten är rättsenliga(28) .
65. Något annat framkommer för övrigt inte heller av domen i målet Dzodzi(29) . Enligt domen i det målet är det visserligen tillåtet att begära ett förhandsavgörande i fall där det i nationell rätt direkt eller indirekt hänvisas till bestämmelser i gemenskapsrätten, eller där en gemenskapsrättslig bestämmelse på grund av nationell lagstiftning har blivit tillämplig på förhållanden som är helt och hållet nationella(30) . Domstolens behörighet är emellertid även här begränsad till att pröva endast de gemenskapsrättsliga bestämmelser till vilka hänvisning görs(31) .
66. Ett bindande klassificeringsbesked utgör emellertid en åtgärd som vidtagits av en nationell tullmyndighet och är därmed som kommissionen riktigt har påpekat ingen gemenskapsrättsakt vars lagenlighet det är domstolens sak att granska. Den omständigheten att rättsakten är grundad på gemenskapsrätten, i formellt avseende på tullkodexen och tillämpningsföreskrifterna och i materiellt avseende på KN, utgör kännetecken på att rättsakten är en genomförandeåtgärd, men det förändrar inte det förhållandet att det är fråga om en nationell rättsakt.
67. Inte heller den omständigheten att gemenskapsrätten i flera avseenden är avgörande i fråga om förutsättningarna för ett bindande klassificeringsbeskeds giltighet gör att denna typ av rättsakt skall ses som en rättsakt som utfärdats av en gemenskapsinstitution i fråga om vars giltighet endast domstolen kan besluta, och som det enligt domen i målet Foto-Frost går att avvika från endast med stöd av ett förhandsavgörande angående giltigheten av denna rättsakt. För detta talar även den omständigheten att det bindande klassificeringsbeskedets giltighet – utom när det gäller gemenskapsrättsligt fastställda giltighetsförutsättningar – enligt artikel 10 i tullkodexen skall bedömas enligt nationella regler, det vill säga enligt förvaltningsrättslig lagstiftning i den berörda medlemsstaten.
68. En annan gemenskapsrättslig bestämmelse om bindande klassificeringsbeskeds giltighet som särskilt nämnts av både Intermodal och Hoge Raad är artikel 12.5 a ii första strecksatsen i tullkodexen, enligt vilken ett klassificeringsbesked skall upphöra att gälla när det på grund av en dom från domstolen inte längre är förenligt med tolkningen av KN.
69. Som domstolen har slagit fast i de förenade målen C‑133/02 och C‑134/02 är utfärdandet av ett bindande klassificeringsbesked betingat av att den nationella tullmyndighetens tolkning av de rättsliga bestämmelser som är tillämpliga på tullklassificeringen är välgrundad. Detta kommer till uttryck i beskrivningen av de tre situationer i artikel 12.5 a i tullkodexen när ett bindande klassificeringsbesked skall upphöra att gälla(32) . Av den omständigheten att ett bindande klassificeringsbeskeds giltighet bland annat förutsätter att det överensstämmer med domstolens rättspraxis kan man emellertid inte dra slutsatsen att domstolen själv skulle vara behörig att avgöra frågor om giltigheten av bindande klassificeringsbesked som utfärdats av en nationell tullmyndighet.
70. Under alla förhållanden är det möjligt att vid en nationell domstol bestrida giltigheten av en gemenskapsrättsakt som ligger till grund för det bindande klassificeringsbeskedet i fråga. I ett sådant fall skall den nationella domstolen, om den anser att den gemenskapsrättsakt som ligger till grund för det bindande klassificeringsbeskedet är ogiltig, föra frågan om gemenskapsrättsaktens giltighet vidare till domstolen(33) .
71. I förevarande fall har emellertid inte giltigheten av vare sig KN, tullkodexen eller tillämpningsföreskrifterna ifrågasatts.
72. Av det anförda följer att en nationell domstol enligt domen i målet Foto‑Frost får meddela ett avgörande som avviker från ett klassificeringsbesked som utfärdats av en tullmyndighet i en annan medlemsstat till tredje man för en liknande vara utan att föra frågan vidare till domstolen för förhandsavgörande. I den mån den första tolkningsfrågan hänför sig till en domstol som inte är sista instans skall frågan alltså besvaras nekande.
c) Föreligger en skyldighet enligt domen i målet CILFIT för en domstol som är sista instans att begära förhandsavgörande?
73. Jag skall här pröva huruvida en domstol som är sista instans mot bakgrund av domen i målet CILFIT och under sådana omständigheter som gäller för tolkningsfrågan är skyldig att vända sig till domstolen med en begäran om förhandsavgörande.
74. I domen i målet CILFIT har domstolen, som därvid byggde vidare på domen i målet Da Costa, befriat domstolar som är sista instans i den mening som avses i artikel 234 tredje stycket EG från skyldigheten att begära förhandsavgörande – förutom i det fallet att den uppkomna gemenskapsrättsliga frågan saknar relevans – i fall där den ifrågavarande gemenskapsrättsliga bestämmelsen – oavsett om förfarandet redan har blivit föremål för en tolkning från domstolens sida (så kallad acte éclairé ), eller den korrekta tolkningen av gemenskapsrätten är så uppenbar att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel (så kallad acte clair ).
75. För att besvara den fråga som är intressant här, nämligen frågan huruvida man i ett fall som det förevarande, som framför allt kännetecknas av att en nationell domstol och en nationell myndighet i en annan medlemsstat har gjort olika tolkningar, kan utgå från att det föreligger en acte clair
i den mening som avses i domen i målet CILFIT, måste jag först lämna några synpunkter mot bakgrund av nämnda dom och de bedömningskriterier som ställs upp i denna.
i) Principiella synpunkter på domen i målet CILFIT
76. Bakgrunden till domen var ett mål vid Corte suprema di cassazione, en domstol som är sista instans, där det italienska hälsovårdsministeriet ansåg att svaret på den i målet uppkomna frågan om tolkningen av en gemenskapsrättslig förordning var så uppenbart att det inte fanns något tvivel om tolkningen och att det därför inte fanns någon skyldighet att begära ett förhandsavgörande. Corte suprema di cassazione ställde därför frågan om och i vilken utsträckning skyldigheten enligt artikel 234 tredje stycket EG att begära ett förhandsavgörande är beroende av att det föreligger ett ”rimligt tvivel om tolkningen”(34) .
77. I sin dom godtog domstolen i sak ett sådant undantag från skyldigheten att begära ett förhandsavgörande, dock, som kommissionen riktigt har påpekat, på restriktiva villkor.
78. Undantaget gäller nämligen endast i fall där ”den korrekta tolkningen av gemenskapsrätten” är ”så uppenbar att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel om hur frågan skall avgöras”(35) .
79. För att en nationell domstol som är sista instans emellertid skall kunna utgå från att det ”inte föreligger något tvivel” eller, annorlunda uttryckt, övertygelse om den korrekta tolkningen av gemenskapsrätten ”måste den vara övertygad om att saken är lika uppenbar för domstolarna i de övriga medlemsstaterna och för EG-domstolen”(36) .
80. Frågan huruvida dessa villkor föreligger skall bedömas ”med beaktande av gemenskapsrättens särdrag och de särskilda svårigheter som dess tolkning medför”(37) .
81. Domstolen framhöll därvid tre kännetecken hos gemenskapsrätten och dess tolkning som skall beaktas(38) .
82. För det första kräver tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse att det görs en jämförelse av de olika språkversionerna, vilka har lika giltighet. Även om de olika språkversionerna helt överensstämmer med varandra skall för det andra beaktas att gemenskapsrätten använder en egen, särskild terminologi och att de rättsliga begreppen inte nödvändigtvis har samma innehåll i gemenskapsrätten och i de olika nationella rättsordningarna. För det tredje måste varje gemenskapsrättslig bestämmelse sättas in i sitt sammanhang och tolkas mot bakgrund av gemenskapsrätten som helhet, med hänsyn tagen till gemenskapsrättens syften och dess utvecklingsstadium vid den tidpunkt då den ifrågavarande bestämmelsen skall tillämpas.
83. Redan från början framkom olika synsätt i fråga om den närmare betydelsen av domen i målet CILFIT och de där fastlagda kriterierna. Därvid har framförts allt från uppfattningen att domstolen i denna dom har gjort den särskilt i fransk rätt kända läran om acte clair
till sin egen, till uppfattningen att domstolen har avvisat denna och i själva verket med ett ”taktiskt drag” reducerat bedömningsutrymmet för nationella domstolar som är sista instans till praktiskt taget noll(39) .
84. Sanningen ligger väl även i detta fall – vilket också förklarar varför domen är otydlig – någonstans mittemellan i den meningen att domen är ett resultat av en särskild subtil kompromiss(40) .
85. Att begreppet tolkning undviks och att det i stället i domen(41) talas om den ”korrekta tillämpningen ” av gemenskapsrätten framstår till att börja med som en bekännelse till läran om acte clair, åtminstone i den mån detta bygger på tanken att en tydlig bestämmelse inte fordrar någon tolkning ( in claris non fit interpretatio ) och att en tillämpning utan tolkning därmed är möjlig(42) .
86. Men har domstolen då i CILFIT på grundval av denna grundsats i enlighet med den traditionella fördelningen av uppgifter mellan domstolen och de nationella domstolarna(43) endast avsett tillämpning av gemenskapsrättsliga bestämmelser, eller har den, om än i begränsad omfattning tillerkänt de nationella domstolarna en behörighet i tolkningsfrågor(44) ?
87. Som redan generaladvokaten Capotorti uttalade i sitt förslag till avgörande i målet CILFIT förutsätter även tillämpningen av en bestämmelse som förefaller ”entydig” eller ”klar” i princip en föregående tolkning. Redan slutsatsen att en bestämmelse är ”klar” är nämligen ett resultat av en tolkning, varför den ovan nämnda latinska principen in claris non fit interpretatio
utgör ett cirkelresonemang(45) . En helt annan fråga är huruvida tolkningen av en bestämmelse kräver en stor insats i fråga om argumentation och i intellektuellt avseende, det vill säga om tolkningen är ”svår” eller ”problematisk”, eller om bestämmelsens betydelse framgår direkt och är uppenbar, det vill säga om tolkningen är ”lätt” eller ”oproblematisk”.
88. Tillämpningen av en bestämmelse är alltså till sist direkt kopplad till tolkningen av den, och när domstolen i domen i målet CILFIT talar om ”den korrekta tillämpningen” måste man i sammanhanget alltid även tänka på ”den korrekta tolkningen” av vilken den korrekta tillämpningen följer. Dessutom rör ju domen i målet CILFIT just omfattningen av skyldigheten enligt artikel 234 tredje stycket EG när det gäller frågor om tolkningen av gemenskapsrätten(46) .
89. Vad domstolen gjorde i domen i målet CILFIT var alltså inte att ställa upp någon skiljelinje mellan gemenskapsrättsakter som fordrar respektive inte fordrar en tolkning, utan i stället att anförtro åt sådana nationella domstolar som är sista instans att i viss omfattning tolka gemenskapsrätten ”på eget ansvar”(47) .
90. Samtidigt fanns emellertid en avsikt att begränsa de nationella domstolarnas utrymme för fri bedömning för att tillvarata det eftersträvade syftet med skyldigheten enligt artikel 234 tredje stycket EG, nämligen att säkerställa en enhetlig tolkning och tillämpning av gemenskapsrätten, och att genom stränga villkor så långt möjligt ställa upp hinder för ett eventuellt missbruk av denna möjlighet från de nationella domstolarnas sida(48) .
91. Därför gjorde domstolen först en snäv beskrivning av tvivlet om tolkningen (”så uppenbar att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel om hur frågan skall avgöras”).
92. Genom de uppställda kraven på att den nationella domstolen, innan den utesluter att det finns några rimliga tvivel, måste vara övertygad om att saken är lika uppenbar för domstolarna i de övriga medlemsstaterna och för EG-domstolen, och genom kravet att gemenskapsrättens särdrag och särskilda tolkningssvårigheter skall beaktas, har EG-domstolen försökt att objektivt ange gränserna för det fria bedömningsutrymmet för nationella domstolar som är sista instans. En nationell domstol får alltså dels inte endast utifrån sitt eget perspektiv dra slutsatsen att det inte finns något tvivel om innebörden av en gemenskapsrättslig bestämmelse, dels inte endast på grundval av den ordalydelse av bestämmelsen som den har för handen dra slutsatsen att det vare sig för domstolen själv, domstolarna i de övriga medlemsstaterna eller EG-domstolen finns utrymme för något rimligt tvivel om tolkningen av bestämmelsen(49) .
93. Men har då bedömningsutrymmet angetts objektivt? Nej, vid närmare betraktande har det med de uppställda kraven endast skenbart eller i begränsad omfattning satts objektiva gränser för det fria bedömningsutrymmet för nationella domstolar som är sista instans(50) .
94. Eftersom den nationella domstolen endast har sin egen förmåga att tillgå är det uppenbart att den inte rent faktiskt kan vara övertygad om ”att saken är lika uppenbar för domstolarna i de övriga medlemsstaterna och för EG-domstolen” när den skall avgöra en uppkommen tolkningsfråga.
95. Frågan är också vilka domstolar – alla domstolar i alla medlemsstater, endast de domstolar som är sista instans, motsvarande specialdomstolar och så vidare – som den nationella domstolen måste tänka på och, vilket är aktuellt i förevarande fall, om eventuellt också förvaltningsmyndigheter hör hit(51) .
96. Eftersom en nationell domstol vid sitt avgörande ändå inte förfogar över andra bedömningsgrunder än de som är aktuella där, måste man fråga sig i vad mån den, om den själv har uppnått övertygelse, kan tillskriva andra domstolar och EG-domstolen någon annan uppfattning i den berörda tolkningsfrågan än sin egen(52) .
97. Likväl kan en nationell domstol, på grund av att kraven enligt CILFIT på att gemenskapsrättens språkliga särdrag och särskilda tolkningssvårigheter skall beaktas, vara förpliktad att sätta en sådan övertygelse i tvivelsmål för andra domstolars och EG-domstolens räkning. Den nationella domstolen måste därvid särskilt ta med i beräkningen att tolkningen kan bli en annan enligt andra språkversioner och att, även om dessa andra språkversioner överensstämmer med den egna, rättsliga begrepp som är gängse i den egna nationella rättsordningen inte nödvändigtvis måste ha samma eller jämförbar betydelse i de andra nationella rättsordningarna och i gemenskapsrätten.
98. Även det förhållandet att domstolen har nämnt gemenskapsrättens (språkliga) särdrag och särskilda tolkningssvårigheter skall endast ses som en erinran om förhållanden som den nationella har att beakta, och det är inte fråga om faktorer som fullt ut måste ”inses” av den nationella domstolen.
99. Enligt min uppfattning skall domen i målet CILFIT inte förstås så att de nationella domstolarna är skyldiga att exempelvis pröva en gemenskapsrättslig bestämmelse på alla de officiella gemenskapsspråken(53) . Det skulle innebära en i praktiken omöjlig börda för dessa domstolar. Det förtroende som enligt domen i målet CILFIT lämnats för nationella domstolar som är sista instans att i fall då ”tvivel saknas” avgöra gemenskapsrättsliga frågor skulle också de facto, om än i begränsad omfattning, reduceras till en läpparnas bekännelse eller ett ”taktiskt drag”(54) .
100. CILFIT-villkoren skall alltså inte förstås som något slags schematisk vägledning för nationella domstolar som är sista instans med ledning av vilken det går att dra en objektiv och tydlig skiljelinje mellan tolkningsfrågor som dessa undantagsvis själva får lösa och tolkningsfrågor som skall föras vidare till domstolen. Dessa villkor utgör inte någon bedömningsgrund med ledning av vilken det går att ”objektivt” slå fast när en gemenskapsrättslig bestämmelses innebörd är så uppenbar att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel om tolkningen(55) .
101. Detta har samband med att en rättslig bestämmelse inte ”i sig” kan vara entydig och klar eller ha en innebörd som det inte kan råda tvivel om(56) . Som jag redan konstaterat innefattar tolkningen av en bestämmelse nämligen alltid en förståelseprocess som inte kan göras till ”matematik”(57) . Det gäller särskilt i fråga om gemenskapsrätten med dess många tolkningsvariabler i vilka gemenskapsrättens dynamiska utveckling inryms(58) . Men just därför att det inte alls eller endast i begränsad utsträckning går att objektivt ange när tolkningen av en bestämmelse är så uppenbar att det inte finns utrymme för något rimligt tvivel om dess innebörd(59) måste avgörandet till sist överlämnas åt den nationella domstol där frågan uppkommit(60) .
102. Villkoren enligt domen i målet CILFIT skall emellertid avhålla den nationella domstolen från att lättsinnigt – inte endast från sitt eget perspektiv och på grund av skäl som har att göra med bestämmelsens lydelse – ta för givet att det ”inte finns några tvivel” om tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse. Villkoren skall göra den nationella domstolen medveten om gemenskapsrättens särdrag och varna för förhastade eller ensidiga slutsatser och därmed leda till en ”reflekterad övertygelse”(61) . Denna ”övertygelse” skall ha karaktären av ”övertygelsen hos en sakkunnig” som tar sig an prövningen av en gemenskapsrättslig fråga med kännedom om gemenskapsrättens grundläggande drag(62) .
ii) Situationen efter CILFIT?
103. Man skulle självfallet kunna ifrågasätta domen i målet CILFIT i dess helhet. På grund av svårigheterna att tillämpa fallet kan det här vara på sin plats med några korta anmärkningar även om inte parterna i målet principiellt har ifrågasatt det.
104. Lika otydlig som den konkreta innebörden av de ovan berörda CILFIT‑kriterierna framstår, lika svårt blir det att på grundval av fördraget definiera ett användbart och objektivt ”sållningssystem” för tolkningsfrågor som skall föras vidare till domstolen respektive överlämnas åt de nationella domstolar som är sista instans. Generaladvokaten Jacobs föreslog i målet Wiener att de ”villkor” som ställs upp i CILFIT endast skall tillämpas när det rör sig om en allmän fråga och när det finns ett verkligt behov av en enhetlig tolkning(63) . Detta förslag tar visserligen sikte på den sorts frågor som i första hand behöver klargöras av domstolen. Enligt min mening skulle emellertid uppgiften att bedöma frågans innebörd och behovet av en enhetlig tolkning av gemenskapsrätten endast bereda ytterligare svårigheter för de nationella domstolar som är sista instans, och oklarheten om dessa domstolars utrymme för en fri bedömning skulle öka.
105. Men även om domstolen kan formulera tydligare kriterier än i domen i målet CILFIT i fråga om skyldigheten för domstolar som är sista instans att begära ett förhandsavgörande kommer det oundvikligen att kvarstå ett visst bedömningsutrymme för dessa domstolar, det vill säga ett subjektivt inslag som rymmer möjligheten för nationella domstolar som är sista instans att självständigt avgöra tolkningsfrågor. Huruvida tolkningar som dessa nationella domstolar funnit ”stå utom tvivel” är ”riktiga” framkommer säkert först genom en därmed överensstämmande dom från domstolen. Detta förhållande framstår som allvarligare sedan det på grund av domen i målet Köbler står klart att en underlåtenhet att fullgöra skyldigheten att begära ett förhandsavgörande enligt artikel 234 tredje stycket EG hör till de omständigheter som skall beaktas av de behöriga nationella domstolarna när det gäller frågan om statens ansvar för skador som uppkommit på grund av att en nationell domstol som är sista instans i ett avgörande har åsidosatt gemenskapsrätten(64) .
106. Med en konsekvent syn i fråga om det bedömningsutrymme som kvarstår skulle man möjligen komma fram till uppfattningen att nationella domstolar som är sista instans inte skall vara skadeståndsskyldiga. Å andra sidan är det tänkbart att som ett alternativ till CILFIT-systemet i nuvarande eller modifierad form återgå till en ovillkorlig skyldighet för nationella domstolar som är sista instans att begära ett förhandsavgörande(65) . Detta inte minst mot bakgrund av möjligheten enligt artikel 104.3 i domstolens rättegångsregler att i ett förenklat förfarande avgöra en tolkningsfråga genom ett motiverat beslut. Domstolen har därmed numera själv till sitt förfogande ett ”sållningssystem” som i huvudsak återspeglar kriterierna enligt rättsfallen Da Costa och CILFIT.
107. Av pragmatiska skäl måste man emellertid, även om detta inte får vara avgörande, komma ihåg att även en förenklad behandling av tolkningsfrågor i dialog mellan domstolen och de nationella domstolarna föranleder tidsåtgång. Trots alla betänkligheter och trots att man principiellt kan ifrågasätta ”CILFIT-systemet” är det dessutom tveksamt om domstolen kan fullgöra sin uppgift att säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördraget i en union med 25 medlemsstater och ett ständigt växande gemensamt regelverk, utan att åtminstone inom vissa gränser förlita sig på de nationella domstolarnas bedömningsförmåga i ordets rätta betydelse, även om en sådan arbetsfördelning bereder svårigheter i praktiken.
108. Jag skall därför i det följande undersöka hur frågorna i förevarande fall skall besvaras på grundval av de förutsättningar som gäller enligt domen i målet CILFIT.
iii) Omständigheterna i förevarande fall – automatisk skyldighet att begära ett förhandsavgörande?
109. Ovanstående uttalanden måste finnas med i bilden vid besvarandet av den i målet aktuella frågan huruvida en CILFIT-situation där tvivel saknas om tolkningen föreligger för en nationell domstol som är sista instans, när det föreligger en tolkning som en nationell tullmyndighet i en annan medlemsstat har gjort i ett bindande klassificeringsbesked som strider mot denna domstols uppfattning. Enligt kommissionen skall den frågan besvaras nekande, medan övriga parter med olika betoning av argumenten anser att ett sådant klassificeringsbesked inte automatiskt måste grunda tvivel om tolkningen för den nationella domstolen.
110. Först skall sägas att ”det uppenbara” med en riktig tolkning inte generellt motsägs av det förhållandet att det finns två tolkningar. Som jag har anfört ovan kan en bestämmelse nämligen aldrig vara entydig och klar ”i sig”, utan tolkningen innehåller alltid i mer eller mindre hög grad ett subjektivt inslag av bedömning och avgörande.
111. En nationell tullmyndighets tolkning kan säkert beroende på motiveringen öppna nya synsätt för en nationell domstol och föranleda den att börja tvivla på sin egen tolkning. Men det kan också, som den nederländska regeringen har påpekat, stå klart för en nationell domstol som är sista instans att den nationella tullmyndighetens tolkning inte stämmer eller att myndigheten har misstagit sig.
112. Det sagda gäller självfallet inte endast när det vid en nationell domstol har åberopats en avvikande tolkning av en nationell myndighet utan i princip även i fall då olika nationella domstolar har gjort sinsemellan avvikande tolkningar. För en domstol som är sista instans gäller här kravet enligt domen i målet CILFIT att den måste vara övertygad om att saken är lika uppenbar för domstolar i de övriga medlemsstaterna och för EG-domstolen.
113. Som jag har uttalat ovan skall detta ses som en erinran om att en domstol som är sista instans skall göra en ”kontroll i tanken”, och inte som ett rent faktiskt erfarenhetsmässigt kriterium. Å andra sidan anser jag nog att det åtminstone i princip måste anses vederlagt att ”saken är lika uppenbar för domstolarna i de övriga medlemsstaterna” om en nationell domstol som är sista instans rent faktiskt
har tillgång till en tolkning av en sådan domstol
som strider mot den egna uppfattningen.
114. Denna fråga kan i förevarande fall lämnas öppen. Likaså kan den frågan lämnas öppen huruvida samma sak gäller i fråga om alla eller bara vissa typer av domstolar i de övriga medlemsstaterna, eller under vissa omständigheter till och med domstolar i samma medlemsstat, eftersom det här ändå är fråga om en tullmyndighet
i en medlemsstat.
115. Det faktum att det föreligger ett bindande klassificeringsbesked från en sådan myndighet med en tolkning som en nationell domstol som är sista instans inte delar, måste enligt min mening inte i kraft av själva sakförhållandet
( ipso facto ) rubba denna domstols övertygelse att dess riktiga tolkning av KN är lika uppenbar för domstolarna i de övriga medlemsstaterna.
116. Jag vill i sammanhanget påpeka att kravet på övertygelse om att saken är lika uppenbar för domstolarna i övriga medlemsstater inte upprepas i domslutet i domen i målet CILFIT utan ersätts med en hänvisning till ”risken för skiljaktigheter i rättspraxis inom gemenskapen”. Denna risk aktualiseras tydligt om en nationell domstol som är sista instans avviker från eller avser att avvika från ett där presenterat domstolsavgörande av en domstol i en annan medlemsstat. Om det däremot är fråga om ett klassificeringsbesked av en tullmyndighet är det inte nödvändigtvis så att en domstol i samma medlemsstat som myndigheten delar tullmyndighetens
tolkningsbedömning så att det – om en domstol i en annan medlemsstat avviker från denna tolkning – uppstår risk för skiljaktigheter mellan olika domstolsavgöranden. Man kan också uttrycka saken så, att förvaltningsmyndigheter inte deltar i diskussionen angående tolkningen av gemenskapsrätten inom ramen för det genom artikel 234 EG inrättade systemet för samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna.
117. Om någon som i förevarande fall vid en nationell domstol som är sista instans åberopar ett bindande klassificeringsbesked som utfärdats av en tullmyndighet i en annan medlemsstat, och detta klassificeringsbesked inte överensstämmer med den tolkning av KN som domstolen anser vara riktig, är denna domstol i vart fall inte automatiskt förpliktad att föra frågan om tolkningen av KN vidare till EG-domstolen. Den skall i stället själv bedöma huruvida den kan anse sig vara ”övertygad” om den riktiga tolkningen av KN. Den tolkning som gjorts i det bindande klassificeringsbeskedet och skälen för denna kan därvid – liksom för övrigt all annan relevant information när det gäller tolkningsfrågan – bekräfta, alternativt försvaga domstolens övertygelse.
118. Idén om maktfördelning mellan domstolar och myndigheter som den österrikiska regeringen tagit upp saknar betydelse i detta sammanhang. En nationell domstol är ju inte bunden av en nationell myndighets rättsuppfattning, och frågan är endast i vilken utsträckning förekomsten av myndighetens rättsuppfattning medför en skyldighet att föra en uppkommen tolkningsfråga vidare till EG-domstolen för ett oberoende avgörande.
119. För fullständighetens skull skall jag även gå in på något som parterna i målet med fog har hänvisat till, nämligen det eftersträvade syftet med bestämmelserna i artikel 234 EG om förfarandet för förhandsavgörande, framför allt i punkt 3 om skyldigheten att begära förhandsavgörande, att säkerställa en enhetlig tolkning och tillämpning av gemenskapsrätten.
120. Allmänt kan sägas att full enhetlighet endast kan säkerställas om verkligen alla (relevanta) tolkningsfrågor som uppkommer vid en nationell domstol som är sista instans förs vidare till EG-domstolen. Men inte heller då är systemet perfekt så länge – vilket är fallet enligt fast rättspraxis – de nationella domstolarna själva får avgöra om ett beslut i en gemenskapsrättslig fråga är nödvändigt för att göra det möjligt för dem att döma i saken(66) . Även ett sådant avgörande förutsätter nämligen en viss föreställning om innehållet i och tillämpningsområdet för en gemenskapsrättslig bestämmelse som en part har åberopat(67) .
121. Varje form av arbetsfördelning
mellan domstolen och de nationella domstolarna inom ramen för gemenskapens rättsskydd påverkar därför i vilken utsträckning tolkningen och tillämpningen av gemenskapsrätten är enhetlig. Frågan är endast var och hur gränserna för arbetsfördelningen skall dras enligt fördraget och domen i målet CILFIT.
122. I detta fall anser jag av ovan anförda skäl att förekomsten av ett bindande klassificeringsbesked som utfärdats av en nationell tullmyndighet i en annan medlemsstat inte fråntar en nationell domstol som är sista instans i den mening som avses i domen i målet CILFIT möjligheten att avgöra den där uppkomna tolkningsfrågan på eget ansvar.
iv) Föreligger en skyldighet att begära ett förhandsavgörande på grund av likhetsprincipen?
123. Intermodal har också anfört att KN i enlighet med likhetsprincipen måste tillämpas lika i lika fall och att en nationell domstol därför, för att en lika och enhetlig tillämpning av KN skall säkerställas, i vart fall inte får frångå ett bindande klassificeringsbesked utan att föra frågan därom vidare till domstolen.
124. Först skall det sägas att det ligger i en enskild rättsakts (exempelvis ett bindande klassificeringsbeskeds) natur att det i princip endast är den som rättsakten riktar sig till som kan åberopa den. Därmed kan det naturligtvis inte uteslutas att en tredje man kan få ett beslut med annat innehåll och att det på så sätt finns en risk för att tredje man i förhållande till innehavaren av ett visst bindande klassificeringsbesked blir utsatt för ”olikbehandling” vid klassificeringen av sina varor. Alternativt hade gemenskapslagstiftaren kunnat anförtro åt de nationella tullmyndigheterna att utfärda generellt bindande klassificeringsbesked som samtliga personer som i en medlemsstat tulldeklarerar motsvarande varor hade kunnat åberopa. Utfärdande av allmänt giltiga tullklassificeringsbesked av det slaget skulle vara att likställa med utfärdande av en klassificeringsförordning. Det är förbehållet kommissionen och kan inte göras decentraliserat eller överlåtas åt en enskild nationell tullmyndighet.
125. De bindande klassificeringsbeskeden i deras nuvarande form leder åtminstone till ökad rättssäkerhet och bidrar – genom kommissionens åtgärder exempelvis i form av en klassificeringsförordning – till en större om än inte en fullständig enhetlighet vid tillämpningen av gemenskapens tullagstiftning.
126. För tillfället anser jag därför inte – men frågan har heller inte ställts på det sättet i målet – att de nu gällande mekanismerna för de bindande klassificeringsbeskeden som sådana strider mot likhetsprincipen.
127. Om nu detta system åtminstone tillfälligt leder till olikheter på grund av att en nationell tullmyndighet och en nationell domstol gör olika tolkningar, kan det enligt min mening inte motivera att någon ändring görs när det gäller omfattningen av skyldigheten enligt artikel 234 tredje stycket EG och domen i målet CILFIT för en nationell domstol som är sista instans att begära ett förhandsavgörande(68) .
v) Slutsatser på grundval av domen i målet CILFIT
128. På grund av det anförda kan jag mot bakgrund av domen i målet CILFIT när det gäller den första tolkningsfrågan dra följande slutsatser:
1. Om en part i en tvist vid en nationell domstol som är sista instans i fråga om klassificeringen enligt KN av en viss vara åberopar en bedömning av en nationell tullmyndighet som kommit till uttryck i ett bindande klassificeringsbesked som har utfärdats till tredje man för en likartad vara, är denna domstol, om den anser att en annan tolkning än den som har kommit till uttryck i det bindande klassificeringsbeskedet är en riktig tolkning av KN, inte automatiskt skyldig att föra frågan om tolkningen av KN vidare till EG‑domstolen.
2. Den nämnda nationella domstolen får avgöra den där uppkomna frågan om tolkningen av KN på eget ansvar om den trots den nationella tullmyndighetens avvikande uppfattning är övertygad om att dess egen tolkning är riktig.
3. Därvid måste domstolen emellertid beakta gemenskapsrättens särdrag och de särskilda svårigheter som dess tolkning medför och – efter hänsynstagande till tolkningen i det bindande klassificeringsbeskedet och motiveringen för denna – vara övertygad om att dess tolkning av KN är lika uppenbar för domstolarna i de övriga medlemsstaterna och för EG-domstolen.
4. Vad som följer av likhetsprincipen föranleder ingen annan bedömning i fråga om den sålunda fastställda omfattningen av skyldigheten för en nationell domstol som är sista instans att begära ett förhandsavgörande.
B – Den andra tolkningsfrågan
129. Den andra tolkningsfrågan avser huruvida tulltaxenummer 8709 i KN skall tolkas så att det omfattar fordon med sådana egenskaper och kännetecken som de fordon som är aktuella i förevarande fall.
1. Parternas huvudsakliga argument
130. Kommissionen, den nederländska regeringen och Intermodal har yttrat sig i frågan om klassificeringen.
131. Avgörande enligt kommissionens uppfattning är framför allt den del i de förklarande anmärkningarna till HS, tulltaxenummer 8709, där det sägs att ”dragtruckar av detta slag kan också användas på skeppsvarv, i magasin etc.”. Den avsedda användningen kan enligt fast rättspraxis vara ett objektivt kriterium för klassificeringen. Kommissionen hänvisar till att de i målet aktuella fordonen är särskilt utvecklade för användning av trailrar på distributionscentraler och stora varuhus. Den nederländska regeringen har i huvudsak anslutit sig till den uppfattning som företrätts av Gerechtshof och generaladvokaten i målet vid den nationella domstolen, nämligen att sådana fordon som är aktuella i målet inte skall klassificeras enligt tulltaxenummer 8709 KN. Generaladvokaten uttalade att detta tulltaxenummer avser dels en särskild typ av fordon som själva kan forsla gods, dels en särskild typ av traktorer. Eftersom hävanordningen på de aktuella fordonen endast är avsedd för påkoppling av släp är det inte fråga om fordon för transporter av gods i den mening som avses i de förklarande anmärkningarna till tulltaxenummer 8709 i HS.. Det kan heller inte vara fråga om traktorer i den mening som avses i detta tulltaxenummer eftersom sådana genomgående används för att dra små släp eller lastvagnar, och de i målet aktuella fordonen är inte avsedda för sådana ändamål. Det enda som enligt Intermodal talar mot att de ifrågavarande fordonen klassificeras enligt tulltaxenummer 8709 i KN är att de inte har mindre styrka än sådana dragtruckar som avses i tulltaxenummer 8701 i KN. Denna omständighet utgör inget hinder mot en klassificering enligt tulltaxenummer 8709 i KN eftersom skillnaderna mellan tulltaxenumren enligt de förklarande anmärkningarna till HS endast föreligger i allmänhet .
2. Bedömning
132. Jag skall först erinra om att det avgörande kriteriet för klassificering av varor enligt domstolens fasta rättspraxis av hänsyn till rättssäkerheten och i syfte att underlätta kontroll i allmänhet skall vara varornas objektiva kännetecken och egenskaper, såsom de definieras i tulltaxenumren i KN och anmärkningarna till avdelningarna eller kapitlen(69) .
133. De förklarande anmärkningar som har utarbetats av kommissionen vad beträffar KN och av tullsamarbetsrådet vad beträffar HS utgör därvid viktiga tolkningsdata vid bedömningen av vad som inbegrips under olika tulltaxenummer, likväl utan att vara rättsligt bindande(70) .
134. Först kan konstateras att tulltaxenummer 8701 KN avser ”traktorer” i allmänhet. Med detta får i enlighet med de förklarande anmärkningarna till HS förstås traktorer för jordbruk och industriell verksamhet som är avsedda för att dra olika slags last och som på sin höjd har ett lastflak av underordnad betydelse. De kan i övrigt ha en förarhytt och lyft- eller hanteringsutrustning för påkoppling av arbetsredskap eller last.
135. Dessa skall särskiljas från så kallade dragtruckar, vilka enligt rubriken till tulltaxenummer 8701 KN utgör en egen från den allmänna kategorin traktorer undantagen kategori under tulltaxenummer 8709 KN, vilket nummer omfattar olika typer av ”truckar”.
136. På grundval av de förklarande anmärkningarna till HS avseende tulltaxenummer 8709 KN kan konstateras att dragtruckar enligt detta tulltaxenummer typiskt sett utgör en sorts ”små” traktorer som används i fabriker, magasin, hamnområden eller järnvägsområden. De skiljer sig åt från andra traktorer bland annat genom sin ringa hastighet, vilken i allmänhet inte överstiger 30–35 km/t, och genom en kortare svängningsradie. Dragtruckar i denna mening har vanligen ingen sluten förarhytt, och fordon av detta slag kan till och med manövreras av en gående förare.
137. Som den nederländska regeringen har påpekat hänför sig de förklarande anmärkningarna till tulltaxenummer 8709 KN dels till truckar som själva har ett lastflak som gods kan lastas på, dels till sådana dragtruckar som används på järnvägsperronger, hamnområden och magasin för att dra mindre släp. Eftersom de i målet aktuella fordonen enligt Hoge Raads beskrivning endast är försedda med en hävanordning som används för påkoppling av släp framstår de inte som truckar som själva forslar gods utan som dragtruckar av sistnämnda slag.
138. Av betydelse i detta fall är att ”små släpvagnar” och ”lastvagnar” nämns i de förklarande anmärkningarna till HS i samband med sådana dragtruckar. Vidare anges att dragtruckar i den mening som avses i tulltaxenummer 8709 KN i allmänhet är lättare och mindre kraftiga än traktorer enligt tulltaxenummer 8701 KN.
139. De fordon som det är fråga om i förevarande fall har emellertid bland annat följande kännetecken. De är som Intermodal självt har uppgett lika kraftiga som traktorer i den mening som avses i tulltaxenummer 8701 KN, de har en sluten förarhytt och används inte som dragtruckar för att dra små släpvagnar utan för att dra trailrar, till och med så kallade Mega- och Jumbotrailrar.
140. Ett fordon med sådana kännetecken motsvarar inte de typiska kännetecknen för ”små” truckar och dragtruckar enligt tulltaxenummer 8709 KN som jag har redovisat ovan på grundval av de förklarande anmärkningarna till HS.
141. Den andra tolkningsfrågan skall därför besvaras på det sättet, att tulltaxenummer 8709 i KN skall tolkas så att det inte omfattar fordon med sådana egenskaper och kännetecken som de i målet aktuella fordonen har.
V – Förslag till avgörande
142. På grund av de överväganden som jag redovisat föreslår jag att domstolen skall besvara tolkningsfrågorna på följande sätt:
1. Om en part i en tvist vid en nationell domstol åberopar en bedömning som gjorts av en tullmyndighet i en annan medlemsstat i ett bindande klassificeringsbesked som utfärdats till tredje man för en liknande vara, vilken bedömning den nationella domstolen inte anser vara förenlig med KN,
– är en nationell domstol mot vars avgöranden det finns rättsmedel enligt nationell lagstiftning inte skyldig att till domstolen för ett förhandsavgörande föra vidare en fråga om tolkningen eller – såvida det bindande klassificeringsbeskedet inte är en rättsakt som utfärdats av en gemenskapsinstitution – om giltigheten,
– är en nationell domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning inte automatiskt skyldig att till domstolen hänföra en fråga om tolkningen av KN när den anser att en annan tolkning av KN än den som kommer till uttryck i det bindande klassificeringsbeskedet är riktig. En domstol som är sista instans får avgöra den där uppkomna frågan om tolkningen av KN på eget ansvar om den, trots att en nationell tullmyndighet redovisat en annan uppfattning, är övertygad om att dess egen tolkning är riktig. Domstolen måste emellertid därvid beakta gemenskapsrättens särdrag och de särskilda svårigheter som dess tolkning medför och – med beaktande av tolkningen i det bindande klassificeringsbeskedet och motiveringen för denna – vara övertygad om att denna tolkning är lika uppenbar för domstolarna i de övriga medlemsstaterna och för EG-domstolen.
2. Tulltaxenummer 8709 KN skall tolkas så att det inte omfattar fordon med sådana egenskaper och kännetecken som de i målet aktuella fordonen har.
(1) .
(2)
–	EGT L 256, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 13, s. 22.
(3)
–	Förordning om ändring av bilaga I till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan (EGT L 292, s. 1).
(4)
–	Systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering enligt den internationella konventionen av den 14 juni 1983, som godkändes av gemenskapen genom rådets beslut 87/369/EEG av den 7 april 1987 om ingående av den internationella konventionen om systemet för harmoniserad varubeskrivning och kodifiering samt upprättandet av ändringsprotokollet till denna konvention (EGT L 198, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 12, s. 3).
(5)
–	EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4.
(6)
–	Förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 17, 1997, s. 1).
(7)
–	Förordning om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1).
(8)
– 	Förordning om ändring av förordning (EEG) nr 2454/93 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 9, 1997, s. 1).
(9)
–	Dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85, Foto-Frost (REG 1987, s. 4199; svensk specialutgåva, volym 9, s. 233).
(10)
–	Dom av den 6 oktober 1982 i mål 283/81, CILFIT m.fl. (REG 1982, s. 3415; svensk specialutgåva, volym 6, s. 513).
(11)
–	Se bland annat dom av den 10 april 1984 i mål 14/83, von Colson och Kamann (REG 1984, s. 1891; svensk specialutgåva, volym 7, s. 577), punkt 26, dom av den 12 juni 1990 i mål C‑8/88, Tyskland mot kommissionen (REG 1990, s. I‑2321), punkt 13, och dom av den 13 januari 2004 i mål C‑453/00, Kühne & Heitz (REG 2004, s. I-0000), punkt 20.
(12)
–	Jämför redan domen av den 5 februari 1963 i mål 26/62, Van Gend och Loos (REG 1963, s. 3; svensk specialutgåva, volym 1, s. 161), punkt 16.
(13)
–	Jämför bland annat dom av den 7 oktober 2004 i mål C‑247/02, Sintesi (REG 2004, s. I-0000), punkt 21, dom av den 18 mars 2004 i mål C‑314/01, Siemens och ARGE Telekom (REG 2004, s. I-0000), punkt 33, dom av den 16 juli 1992 i mål C‑343/90, Lourenço Dias (REG 1992, s. I‑4673; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-69), punkt 14, dom av den 27 oktober 1982 i de förenade målen 35/82 och 36/82, Elestina (REG 1982, s. 3723; svensk specialutgåva, volym 6, s. 555), punkt 8, och dom av den 24 maj 1977 i mål 107/76, Hoffmann-La Roche (REG 1977, s. 957; svensk specialutgåva, volym 3, s. 375), punkt 5.
(14)
–	Se bland annat dom av den 4 juni 2002 i mål C‑99/00, Lyckeskog (REG 2002, s. I‑4839), punkt 14, dom av den 4 november 1997 i mål C‑337/95, Parfums Christian Dior (REG 1997, s. I‑6013), punkt 25, och dom i målet 107/76 (ovan fotnot 13), punkt 5.
(15)
–	Jämför dom av den 27 mars 1963 i de förenade målen 28/62–30/62, Da Costa (REG 1963, s. 60; svensk specialutgåva, volym 1, s. 171), domen i målet 283/81 (ovan fotnot 10), punkt 14, och domen i målet C‑337/95 (ovan fotnot 14), punkt 29.
(16)
–	Domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkterna 16 och 21.
(17)
–	Domen i målet Foto-Frost (ovan fotnot 9), punkt 20.
(18)
–	Se domen i målet Foto-Frost (ovan fotnot 9), punkterna 15 och 17.
(19)
–	Se domen i målet Foto-Frost (ovan fotnot 9), punkt 14.
(20)
–	Se ovan punkt 39.
(21)
–	Dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen C‑143/88 och C‑92/89, Zuckerfabrik (REG 1991, s. I‑415; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-19), punkt 33, dom av den 9 november 1995 i mål C‑465/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. (REG 1995, s. I‑3761), punkt 30, och dom av den 17 juli 1997 i mål C‑334/95, Krüger (REG 1997, s. I‑4517), punkt 44.
(22)
–	Domen i målet Zuckerfabrik (ovan fotnot 21), punkt 23.
(23)
–	Frågan om och i vilken utsträckning domen i målet CILFIT eventuellt även är tillämplig på frågor om ogiltighet, en fråga som hittills inte har klargjorts av domstolen, utgör föremålet för mål C‑461/03, Gaston Schul Douane (EGT C 7, 19.1.2004, s. 24), som för närvarande är anhängigt vid domstolen. I detta mål om förhandsavgörande har nämligen College van Beroep voor het bedrijfsleven ställt frågan i vilken mån en domstol som är sista instans kan underlåta att tillämpa bestämmelser i en (gemenskapsrättslig) förordning utan att föra frågan om giltigheten vidare till domstolen för ett förhandsavgörande när EG-domstolen redan har förklarat motsvarande bestämmelser i en liknande förordning ogiltiga.
(24)
–	I detta fall föreligger inget avgörande av domstolen avseende en praktiskt taget likalydande fråga om klassificering enligt KN såsom i domen i målet Da Costa, enligt vilken dom den ”inre grunden” för skyldigheten för en domstol som är sista instans att till EG-domstolen överlämna en fråga om tolkningen av KN undantagsvis bortfaller. Jämför punkt 44 ovan samt domen i mål 28/62-30/62 (ovan fotnot 15) och domen i mål C‑337/95 (ovan fotnot 14), punkt 29.
(25)
–	Se artiklarna 4.5 och 12.1 i tullkodexen.
(26)
–	Dom av den 29 januari 1998 i mål C‑315/96, Lopex (REG 1998, s. I‑317), punkt 19.
(27)
–	Jämför dom i målet Foto-Frost (ovan fotnot 9), punkt 16, dom av den 23 april 1986 i mål 294/83, Les Verts mot parlamentet (REG 1986, s. 1339; svensk specialutgåva, volym 8, s. 529), punkt 23, dom av den 25 juli 2002 i mål C‑50/00 P, Unión de Pequeños Agricultures (REG 2002, s. I‑6677), punkt 40, och dom av den 1 april 2004 i mål C‑263/02 P, Jégo-Quéré (REG 2004, s. I-0000), punkt 30.
(28)
–	Jämför bland annat dom av den 21 mars 2000 i mål C‑6/99, Greenpeace m.fl., (REG 2000, s. I‑1651), punkt 53, och dom av den 25 oktober 1972 i mål 96/71, Hägeman mot kommissionen (REG 1972, s. 1005), punkterna 9–13.
(29)
–	Dom av den 18 oktober 1990 i de förenade målen 297/88 och C‑197/89, Dzodzi (REG 1990, s. I‑3763; svensk specialutgåva, volym 10, s. 531).
(30)
–	Se exempelvis även dom av den 17 juli 1997 i mål C‑130/95, Giloy (REG 1997, s. I‑4291), och dom av den 7 januari 2003 i mål C‑306/99, BIAO (REG 2003, s. I‑1), särskilt punkt 87 och följande punkter).
(31)
–	Se uttryckligt uttalande i domen i målet Dzodzi (ovan fotnot 29), punkt 42.
(32)
–	Se dom av den 22 januari 2004 i de förenade målen C‑133/02 och C‑134/02, Timmermans (REG 2004, s. I-0000), punkterna 21–24.
(33)
–	Se exempelvis dom av den 17 maj 2001 i mål C‑119/99, Hewlett Packard (REG 2001, s. I‑3981). Jämför också domen i målet C‑6/99 (ovan fotnot 28), punkt 55.
(34)
–	Domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkterna 2–4.
(35)
–	Domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkterna 16 och 21.
(36)
–	Ibidem.
(37)
–	Domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkt 17.
(38)
–	Se domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkterna 18–20.
(39)
–	Se Bebr, ”The Rambling Ghost of Cohn-Bendit: Acte Clair and the Court of Justice”, Common Market Law Review
20/1983, s. 439 (sidan 466 och följande sidor och s. 471); Rasmussen, ”The European Court’s Acte Clair Strategy in C.I.L.F.I.T. (Or: Acte Clair, of Course! But What does it Mean?)”, EL Rev 342/1984, s. 342 (sidan 256 och följande sidor); Mancini/Keeling, ”From CILFIT to ERT: the Constitutional Challenge facing the European Court”, Y.E.L.
11/1991, s. 1 (4).
(40)
–	Se Lenaerts/Arts, Europees Procesrecht, 2003, s. 88.
(41)
–	Domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkt 16.
(42)
–	Jämför generaladvokaten Capotortis förslag till avgörande föredraget den 13 juli 1982 i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkt 4. För en diskussion om denna doktrins betydelse, se Bebr (ovan fotnot 39), sidan 440 och följande sidor.
(43)
–	I domstolens fasta rättspraxis beskrivs denna uppgiftsfördelning så, att domstolens uppgift är begränsad till att tolka relevanta gemenskapsrättsliga bestämmelser, medan det ankommer på de nationella domstolarna att i det enskilda fallet tillämpa de gemenskapsrättsliga bestämmelserna såsom de uttolkats av domstolen. Jämför bland annat med domen i målet Da Costa (ovan fotnot 15), s. 81, dom av den 7 november 2002 i de förenade målen C‑260/00–C‑263/00, Lohmann m.fl. (REG 2002, s. I‑10045), punkterna 26–28, dom av den 10 maj 2001 i de förenade målen C‑223/99 och C‑260/99, Agorà och Excelsior (REG 2001, s. I‑3605), punkterna 23 och 24, och dom av den 12 februari 1998 i mål C‑366/96, Louisette Cordelle (REG 1998, s. I‑583), punkt 8.
(44)
–	Samma osäkerhet var uppenbar redan i parternas argumentering i målet CILFIT. Det gjordes bland annat gällande att bestämmelser som är entydiga eller om vars betydelse inte någon som helst tvekan råder inte fordrar någon tolkning eller inte utgör någon ”fråga om tolkning” och därför inte omfattas av skyldigheten att begära ett förhandsavgörande enligt artikel 234 tredje stycket. Det gjordes också gällande att även entydiga bestämmelser fordrar ett visst mått av tolkning, men att skyldigheten att begära ett förhandsavgörande endast avser bestämmelser om vilkas tolkning det råder tvekan eller som innefattar ”verkliga och äkta problem”. Se även ovan punkt 78, samt parternas yttranden i domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), sidan 3420 och följande sidor.
(45)
–	Se generaladvokaten Capotortis förslag till avgörande i målet CILFIT, (ovan fotnot 42, domen nämnd ovan i fotnot 10), punkt 4. Jämför även Pescatore, ”Interpretation of Community Law and the Doctrine of Acte Clair” i Legal Problems of an Enlarged European Community, 1972, 27 (sidan 41 och sidan 43 och följande sida).
(46)
–	Jämför punkt 78 ovan samt domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkterna 2 och 3.
(47)
–	Domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkt 16.
(48)
–	Angående bakgrunden till domen i målet CILFIT, se även generaladvokaten Tizzanos uttalanden i dennes förslag till avgörande föredraget den 21 februari 2002 i mål C‑99/00 (domen nämnd ovan i fotnot 14), punkt 56 och följande punkter.
(49)
–	Jämför med Bebr (ovan fotnot 39), s. 469.
(50)
–	Se vad redan generaldvokaten Capotorti uttalade i sitt förslag till avgörande (ovan fotnot 43) i målet CILFIT, (ovan fotnot 10), punkt 9. Se även Pescatore (ovan fotnot 45), s. 42.
(51)
–	Se härom nedan punkt 116 och följande punkter.
(52)
–	Kritik mot denna förutsättning med många exempel, se Wattel, ”Köbler, Cilfit and Welthgrove: We Can’t Go On Meeting Like This”, CML Rev. 2004, s. 177 (på s. 179).
(53)
–	Jämför generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande föredraget den 10 juli 1997 i mål C‑338/95, Wiener, dom av den 20 november 1997 (REG 1997, s. I‑6495), punkt 65, och generaladvokaten Tizzanos förslag till avgörande (ovan fotnot 14) i mål C‑99/00, punkt 75.
(54)
–	Se Rasmussen (ovan fotnot 39), s. 242.
(55)
–	Alla som har erfarenhet av rättstillämpning har naturligtvis erfarenhet av att det finns bestämmelser vilkas innebörd direkt framstår som tydlig eller i vart fall efter en tolkning verkar vara klar eller till och med den enda som rimligen är möjlig. Problemet är emellertid – och det är just det problemet som föreligger även i domen i målet CILFIT – att den tolkning varigenom domaren drar sin slutsats inte är objektiv och inte på förhand bestämbar.
(56)
–	Pierre Pescatore har i ”Das Vorabentscheidungsersuchen – Die Entwicklung des Systems” i 1952 – 2002: Fünfzigjähriges Bestehen des Gerichtshofes der Europäischen Gemeinschaften (Kolloquium über die Zusammenarbeit zwischen dem Gerichtshof und den nationalen Gerichten),
3 december 2002, s. 17 (på s. 27) angett att ”den normativa värld vi lever i inte är helt klar och tydlig eftersom alla rättsliga begrepp är flertydiga och ingår i ett system som ständigt förändras”.
(57)
–	Det ligger i rättens natur att den är bunden till de språkliga uttrycksmöjligheterna, och att den därmed är otydlig och ofullkomlig i samma mån som språket självt. Juridik är heller ingen ”objektiv kunskap” i naturvetenskaplig mening (varvid detta begrepp i naturvetenskapliga sammanhang endast skall användas med försiktighet). Rättstillämpning är därför i praktiken aldrig en ren kunskapsprocess eller en mekanisk subsumtion av rättsfakta utan innehåller alltid även ett inslag av avgörande, så som det också mycket vackert uttrycks i domstolsformeln ”slår fast”/”dit pour droit”. Jämför angående detta med Larenz och Canaris, Methodenlehre der Rechtswissenschaft ; 3 uppl. 1995, sidan 28 och följande sidor, och Schübel-Pfister, Sprache und Gemeinschaftsrecht: die Auslegung der mehrsprachig verbindlichen Rechtstexte durch den Europäischen Gerichtshof, 2004, sidan 112 och följande sida.
(58)
–	Se domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkt 20.
(59)
–	Det går visserligen att ange vilka tolkningsmetoder som skall vara tillåtna så som domstolen har gjort i målet CILFIT för gemenskapsrättens del, men strängt taget leder heller inte tillämpningen av sådana metoder till ett enda riktigt resultat. Även om en viss rangordning görs av olika tolkningskriterier är det oundvikligt att det kvarstår ett visst bedömningsutrymme. Utgångspunkten och – men om detta är de juridiska metodlärorna inte ense – slutpunkten för tolkningen är i allmänhet den språkliga text i vilken rätten har fått sitt uttryck., men däremellan finns ett vidsträckt fält med olika framkomliga vägar. Den som inte vill ta till sig dessa konstateranden redan på metodologiska eller rättsteoretiska grunder måste åtminstone tillstå att tolkning, särskilt av gemenskapsrätten, utgör en process med många variabler som gör det sannolikt att två domstolar även med noggrant beaktande av gemenskapsrättens särdrag och tillämpliga tolkningsmetoder kan komma till olika tolkningsresultat.
(60)
–	På denna linje har Pescatore i anslutning till läran om acte clair
uttalat, att en domares slutsats att det föreligger en ”klar” rättslig bestämmelse egentligen är ett sätt att avsluta och avgöra en tolkningsdiskussion, eftersom domaren i realiteten avgör tvisten med sin egen tolkning av den rättsliga bestämmelsen: se Pescatore (ovan fotnot 45), s. 41.
(61)
–	Jämför även generaladvokaten Tizzanos förslag till avgörande (ovan fotnot 14) i mål C‑99/00, punkt 75.
(62)
–	Jämför med Timmermans, ”Over de prejudiciële procedure en ’acte clair’”, i Mok-aria: opstellen aangeboden aan prof. mr. M. R. Mok ter gelegenheid van zijn 70e verjaardag, 2002, s. 349 (på s. 354) och Dauses, Vorabentscheidungsverfahren, 2 uppl. 1995, s. 113, samt Holoubek, ”Vorlageberechtigung und Vorlageverpflichtung” i Das EuGH-Verfahren in Steuersachen, 2000, s. 45 (på s. 61).
(63)
–	Det Generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande (ovan fotnot 53) i mål C‑338/95, punkt 64.
(64)
–	Dom av den 30 september 2003 i mål C‑224/01, Köbler (REG 2003, s. I‑10239), punkt 55. Kritik mot domen, se Wattel (ovan fotnot 52), s. 177 (på sidan 178 och följande sidor).
(65)
–	Och därmed helt överlåta ”sållningen” av tolkningsfrågor åt domstolen.
(66)
–	Se domen i målet CILFIT (ovan fotnot 10), punkt 10, dom av den 28 juni 1984 i mål 180/83, Moser (REG 1984, s. 2539), punkt 6, dom av den 5 oktober 1988 i mål 247/86, Alsatel (REG 1988, s. 5987), punkt 8, dom av den 27 oktober 1993 i mål C‑127/92, Enderby (REG 1993, s. I‑5535; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-383), punkt 10, dom av den 2 juni 1994 i mål C‑30/93, AC-ATEL Electronics (REG 1994, s. I‑2305), punkt 19, och dom av den 15 december 1995 i mål C‑415/93, Bosman (REG 1995, s. I‑4921), punkt 59.
(67)
–	Man ska inte heller bortse från att, som framgår av just domen i målet CILFIT, även domar måste tolkas. Innebörden av ett rättsfall och möjligheten att tillämpa det är ofta avgörande för lösningen av gemenskapsrättsliga frågor. Även i fall av acte éclairé
kvarstår därför ibland för den nationella domstolen ett betydande utrymme för skönsmässig bedömning. Se angående detta Kanninen, ”La marge de manoeuvre de la juridiction suprême nationale pour procéder à un renvoi préjudiciel à la Cour de justice des Communautés européennes” i Colneric m.fl. (Hrsg.), Une communauté de droit: Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, 2003, s. 611 (på s. 616).
(68)
–	Samma sak gäller för övrigt i än högre grad skyldigheten för en nationell domstol som inte är sista instans att begära ett förhandsavgörande.
(69)
–	Se bland annat dom av den 7 februari 2002 mål C‑276/00, Turbon International (REG 2002, s. I‑1389), punkt 21, och domen i de förenade målen C‑260/00–C‑263/00 (ovan fotnot 43), punkt 30.
(70)
–	Se dom av den 28 april 1999 i mål C‑405/97, Mövenpick Deutschland (REG 1999, s. I‑2397), punkt 18.