62021CJ0157_RES
Mål C‑157/21
Republiken Polen
mot
EuropaparlamentetochEuropeiska unionens råd
Domstolens dom (plenum) av den 16 februari 2022
”Talan om ogiltigförklaring – Förordning (EU, Euratom) 2020/2092 – Generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten – Skydd av unionsbudgeten vid överträdelse av rättsstatens principer i en medlemsstat – Rättslig grund – Artikel 322.1 a FEUF – Artikel 311 FEUF – Artikel 312 FEUF – Påstått kringgående av artikel 7 FEU och artikel 269 FEUF – Påstått åsidosättande av artikel 4.1 FEU, artikel 5.2 FEU, artikel 13.2 FEU, artikel 296 andra stycket FEUF, av protokoll (nr 2) om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna samt av principen om tilldelade befogenheter, rättssäkerhetsprincipen, proportionalitetsprincipen och principen om medlemsstaternas likhet inför fördragen – Påstått maktmissbruk”
Domstolsförfarande – Förfarandet för skyndsam handläggning – Villkor – Omständigheter som motiverar snabb handläggning – Målets grundläggande betydelse för unionens rättsordning – Mål som handlar om unionens befogenhet att försvara sin budget mot påverkan från åsidosättanden av värden i artikel 2 FEU – Huruvida målet kan handläggas enligt detta förfarande
(Artikel 2 FEU; artikel 263 FEUF; domstolens rättegångsregler, artikel 133.1)
(se punkterna 27 och 28)
Europeiska unionens institutioner – Allmänhetens tillgång till handlingar – Förordning nr 1049/2001 – Undantag från rätten att få tillgång till handlingar – Skydd för juridisk rådgivning – Övervägande allmänintresse av öppenhet som motiverar att handlingar lämnas ut – Begrepp – Skyldighet för institutionen att göra en avvägning mellan föreliggande intressen – Utlämnande och ingivande till domstol av rättsutlåtanden om lagstiftningsprocesser – Skyldighet för institutionen att på ett detaljerat sätt motivera varje beslut att avslå en ansökan om tillgång till handlingar – Sökandens eget intresse av att det aktuella rättsutlåtandet företes vid domstol – Saknar betydelse
(Artikel 10.3 FEU; artiklarna 15.1 och 298.1 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning nr 1049/2001, artikel 4.2 andra strecksatsen; rådets beslut 2009/937, artikel 6.2)
(se punkterna 47–49, 52, 53, 55–57 och 59–61)
Institutionernas rättsakter – Val av rättslig grund – Kriterier – Förordning 2020/2092 om en generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten – Syfte – Skydd av unionsbudgeten mot påverkan vid överträdelser av rättsstatens principer i en medlemsstat – Innehåll – Villkorlighetsmekanism enligt vilken en medlemsstat måste iaktta rättsstatsprincipen för att erhålla finansiering från unionsbudgeten – Antagande med artikel 322.1 a FEUF som rättslig grund – Tillåtlighet – Horisontell villkorlighetsmekanism som omfattas av begreppet finansiella regler i den mening som avses i denna bestämmelse
(Artiklarna 2, 5.2 och 49 FEU; artiklarna 7, 310, 315–317 och 322.1 a FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092, skäl 5 och 13 samt artiklarna 1, 2 a, 3, 4.1, 4.2, 5.1 och 6.1)
(se punkterna 112–115, 121, 122, 124, 125, 128, 130, 132–138, 140, 142–151, 157–159, 162–165 och 168–189)
Europeiska unionens budget – Parlamentets och rådets antagande, genom förordningar, av finansiella regler för fastställandet och genomförandet av budgeten samt för redovisning och revision – Rättslig grund – Artikel 322.1 FEUF – Begreppet finansiella regler – Bestämmelser som anger hur de utgifter som redovisas i budgeten ska genomföras – Bestämmelser om medlemsstaternas kontroll- och revisionsskyldigheter vid genomförande av budgeten i samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen samt det ansvar som följer därav – Omfattas – Bestämmelser som syftar till att säkerställa iakttagandet av principen om en sund ekonomisk förvaltning
(Artikel 322.1 a FEUF)
(se punkt 119)
Unionsrätt – Principer – Principen om solidaritet mellan medlemsstaterna – Budgetmässig solidaritet grundad på ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna – Ömsesidigt förtroende som bygger på att medlemsstaterna respekterar de värden som anges i artikel 2 FEU, däribland rättsstaten
(Artikel 2 FEU; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092, skäl 5)
(se punkt 147)
Unionsrätt – Unionens värden och mål – Värden – Iakttagande av rättsstatsprincipen – Räckvidd – Förordning 2020/2092 om en generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten, – Förordning som ger kommissionen och rådet befogenhet att kontrollera att medlemsstaterna iakttar rättsstatsprincipen – Kontroll begränsad till granskning av de nationella myndigheternas agerande i samband med genomförandet av unionsbudgeten – Förordning som gör det möjligt för domstolen att inom ramen för en talan om ogiltigförklaring pröva lagenligheten av de beslut som rådet har fattat på denna grund – Kringgående, genom antagandet av denna förordning, av det förfarande som föreskrivs i artikel 7 FEU och av domstolens befogenheter enligt artikel 269 FEUF – Föreligger inte
(Artiklarna 2, 7 och 19 FEU; artiklarna 8, 10, 19.1, 153.1 i, 157.1 och 269 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092)
(se punkterna 192–204, 206–211 och 218–229)
Unionsrätt – Principer – Subsidiaritetsprincipen – Räckvidd – Tillämplighet på de områden som omfattas av unionens exklusiva befogenhet – Saknas – Förordning som innehåller finansiella regler om fastställande och genomförande av unionsbudgeten – Förordning som omfattas av unionens exklusiva befogenhet
(Artikel 5.3 FEU; artikel 322 FEUF; protokoll nr 2 fogat till EU- och EUF-fördragen; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092)
(se punkterna 237, 240 och 241)
Institutionernas rättsakter – Motivering – Skyldighet – Räckvidd – Allmängiltiga rättsakter – Rättsakter som avses med talan om ogiltigförklaring
(Artikel 296 andra stycket FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092)
(se punkterna 249 och 250)
Unionsrätt – Unionens värden och mål – Värden – Iakttagande av rättsstatsprincipen – Räckvidd – Förordning 2020/2092 om en generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten, – Förordning som ger kommissionen och rådet befogenhet att kontrollera att medlemsstaterna iakttar rättsstatsprincipen – Kontroll begränsad till granskning av de nationella myndigheternas agerande i samband med genomförandet av unionsbudgeten – Åsidosättande av skyldigheten att respektera medlemsstaternas väsentliga funktioner och underlåtenhet att iaktta deras nationella identitet – Föreligger inte
(Artiklarna 2, 4.1, 4.2 och 5.2 FEU; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092, artikel 2 a)
(se punkterna 263–266, 268–270 och 282–284)
Unionsrätt – Principer – Rättssäkerhet – Räckvidd – Förordning 2020/2092 om en generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten – Villkor för vidtagande av åtgärder vid överträdelse av rättsstatens principer – Kommissionens egen bedömning av påverkan eller risk för allvarlig påverkan på en sund ekonomisk förvaltning av unionsbudgeten eller på skyddet av unionens ekonomiska intressen – Kommissionens ansvar för relevansen av de uppgifter som använts och trovärdigheten hos använda källor
(Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092, artiklarna 4, 5.3 och 6.1–6.9)
(se punkterna 285–288, 326–339, 341, 343 och 344)
Unionsrätt – Principer – Rättssäkerhet – Unionslagstiftning – Räckvidd – Förordning 2020/2092 om en generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten, – Förordning om införande av en villkorlighetsmekanism som är kopplad till att medlemsstaterna iakttar rättsstatsprincipen – Rättsstatsbegreppet – Hänvisning till unionens värde enligt artikel 2 FEU – Rättsstatsprinciper som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma värden – Tillräcklig precisering av nämnda principer
(Artiklarna 2 och 19 FEU; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092, skälen 3, 8, 9, 10 och 12 samt artiklarna 2 a, 3, 4.1 och 4.2)
(se punkterna 290–292, 323–325 och 328)
Unionsrätt – Principer – Rättssäkerhet – Unionslagstiftning – Krav på klarhet och förutsebarhet –Förordning 2020/2092 om en generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten, – Förordning om införande av en villkorlighetsmekanism som är kopplad till att medlemsstaterna iakttar rättsstatsprincipen – Användning av begrepp som definieras i andra bestämmelser i den angripna bestämmelsen eller i unionsrätten – Tillerkännande av ett utrymme för skönsmässig bedömning för kommissionen och rådet när det gäller val av agerande som avses med den budgetskyddsåtgärd som ska vidtas – Tillåtlighet
(Artiklarna 2 och 19 FEU; artiklarna 310.5, 317 första stycket och 325 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning 2018/1046, artiklarna 2 led 59 och 63.2; Europaparlamentets och rådets förordningar 2018/1046, artiklarna 2.59 och 63.2 och 2020/2092, artiklarna 4.1, 4.2, 5.1 och 5.3)
(se punkterna 295, 297–299, 302, 303 och 319–321)
Talan om ogiltigförklaring – Talan som väcks av medlemsstaterna – Talan mot en förordning om införande av en villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten – Budgetskyddsåtgärder som föreskrivs i denna förordning kan antas med kvalificerad majoritet med uteslutande av berörd medlemsstat från omröstningen – Grunder – Grund avseende åsidosättande av principen om medlemsstaternas likhet inför fördragen – Talan kan inte vinna bifall på denna grund
(Artiklarna 2, 4.2, 16.2 och 16.3 FEU; artikel 238.3 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092, artiklarna 6.10 och 6.11)
(se punkterna 305–309)
Unionsrätt – Principer – Proportionalitet – Räckvidd – Unionslagstiftarens utrymme för skönsmässig bedömning – Domstolsprövning – Gränser – Bedömning mot bakgrund av de uppgifter som lagstiftaren hade tillgång till när rättsakten antogs
(Artikel 5.4; Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092)
(se punkterna 353–362)
Resumé
Genom Europaparlamentets och rådets förordning 2020/2092 av den 16 december 2020 (
1
) inrättades en ”horisontell villkorlighetsmekanism” för att skydda Europeiska unionens budget vid överträdelser av rättsstatens principer i en medlemsstat. För detta ändamål får Europeiska unionens råd, på förslag av Europeiska kommissionen, på grundval av de villkor som definieras i förordningen, vidta lämpliga skyddsåtgärder, såsom att frysa utbetalning av medel som belastar unionsbudgeten eller stoppa godkännandet av ett eller flera program som finansieras genom unionsbudgeten. Enligt den angripna förordningen krävs det för att sådana åtgärder ska kunna vidtas att det läggs fram konkreta omständigheter som visar inte bara att rättsstatens principer har överträtts, utan även att överträdelsen påverkar genomförandet av unionsbudgeten.
Den angripna förordningen utgör en förlängning av en rad initiativ som mer allmänt avser skyddet för rättsstaten i medlemsstaterna (
2
) och som syftade till att på unionsnivå ge svar på de ökade farhågor som rör flera medlemsstaters iakttagande av unionens gemensamma värden enligt artikel 2 FEU. (
3
)
Republiken Polen väckte, med stöd av Ungern, (
4
) talan om ogiltigförklaring av den angripna förordningen. Till stöd för sina yrkanden gjorde Polen i huvudsak gällande att förordningen, även om den formellt framställs som en rättsakt som omfattas av de finansiella reglerna i artikel 322.1 a FEUF, i själva verket syftar till att vidta sanktionsåtgärder mot varje överträdelse i en medlemsstat av rättsstatens principer, vars krav under alla omständigheter inte är tillräckligt precisa. Polen grundar således sin talan på unionens bristande befogenhet att anta en sådan förordning, såväl på grund av avsaknad av rättslig grund, som på grund av att det förfarande som föreskrivs i artikel 7 FEU har kringgåtts och på grund av att gränserna för unionens befogenheter och rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts.
Då domstolen har att uttala sig om unionens befogenhet att försvara sin budget och dess ekonomiska intressen mot påverkan som kan följa av åsidosättanden av värden som anges i artikel 2 FEU, har domstolen funnit att målet är av grundläggande betydelse som motiverar att målet avgörs av domstolen i plenum. Av samma skäl har domstolen bifallit Europaparlamentets begäran om skyndsam handläggning av målet. Under dessa omständigheter ogillar domstolen Polens talan om ogiltigförklaring i dess helhet.
Domstolens bedömning
Innan talan prövas i sak tar domstolen ställning till rådets begäran att olika avsnitt i Polens ansökan inte ska beaktas, eftersom de grundar sig på uppgifter som hämtats från ett konfidentiellt utlåtande från rådets rättstjänst som lämnats ut utan erforderligt tillstånd. Domstolen bekräftar i detta avseende att det i princip står den berörda institutionen fritt att kräva förhandstillstånd för att en sådan intern handling ska få företes vid domstol. För det fall det aktuella rättsutlåtandet hänför sig till ett lagstiftningsförfarande, såsom i förevarande fall, ska likväl insynsprincipen beaktas, eftersom utlämnande av ett sådant utlåtande kan öka öppenheten och insynen i lagstiftningsförfarandet. Det övervägande allmänintresset av insyn och öppenhet i lagstiftningsprocessen ska således i princip ha företräde framför institutionernas intresse när det gäller utlämnande av ett rättsutlåtande. Eftersom rådet i förevarande fall inte har motiverat varför det berörda utlåtandet skulle vara särskilt känsligt eller att det har en särskilt omfattande räckvidd som går utöver ramen för den aktuella lagstiftningsprocessen, avslår domstolen följaktligen rådets begäran.
I sak prövar domstolen först grunderna avseende unionens bristande befogenhet att anta den angripna förordningen gemensamt.
Domstolen konstaterar för det första, vad gäller den rättsliga grunden för den angripna förordningen, att det förfarande som föreskrivs i förordningen endast kan inledas när det föreligger rimliga skäl att anse inte bara att rättsstatens principer överträds i en medlemsstat, utan framför allt att dessa överträdelser påverkar eller riskerar att allvarligt påverka den sunda ekonomiska förvaltningen av unionsbudgeten eller skyddet av unionens ekonomiska intressen på ett tillräckligt direkt sätt. Med stöd av denna förordning kan endast sådana åtgärder vidtas som har bäring på genomförandet av unionsbudgeten och det handlar i samtliga fall om en begränsning av finansieringen från unionsbudgeten som står i proportion till effekten på unionsbudgeten av överträdelser som påverkar eller riskerar att allvarligt påverka den. Förordningen syftar således till att skydda unionsbudgeten mot påverkan, som i tillräcklig grad kan betecknas som direkt, till följd av överträdelser av rättsstatens principer, och den syftar i sig inte till att beivra sådana överträdelser.
Som svar på Polens argument att en finansiell regel inte kan syfta till att precisera omfattningen av de krav som är inneboende i de värden som avses i artikel 2 FEU, erinrar domstolen om att medlemsstaternas iakttagande av de gemensamma värden som ligger till grund för unionen – vilka har fastställts av medlemsstaterna, delas av medlemsstaterna och definierar själva identiteten hos unionen i dess egenskap av gemensam rättsordning för medlemsstaterna – däribland rättsstaten och solidaritet, utgör grunden för det ömsesidiga förtroende som råder mellan medlemsstaterna. Eftersom iakttagandet av dessa värden således utgör ett villkor för att komma i åtnjutande av de rättigheter som följer av tillämpningen av fördragen på en medlemsstat måste unionen, inom de gränser som följer av de befogenheter den tilldelats, ha möjlighet att försvara dessa värden.
Domstolen klargör på denna punkt att iakttagandet av dessa värden inte kan reduceras till något som ett kandidatland är skyldigt att göra för att få ansluta sig till unionen men som samma land därefter kan friskriva sig från. Vidare framhåller domstolen att unionsbudgeten är ett av huvudinstrumenten för att inom ramen för unionens strategier och verksamheter göra verklighet av grundprincipen om solidaritet mellan medlemsstaterna, och att förverkligandet av denna princip via budgeten grundar sig på den ömsesidiga tillit som råder mellan medlemsstaterna vad gäller den ansvarsfulla användningen av de gemensamma budgetmedlen.
Den sunda ekonomiska förvaltningen av unionsbudgeten och unionens ekonomiska intressen kan i allvarlig utsträckning sättas på spel om en medlemsstat gör sig skyldig till överträdelser av rättsstatens principer. En konsekvens av överträdelserna kan nämligen bli att det inte kan garanteras att de utgifter som täcks av unionsbudgeten uppfyller samtliga finansieringskrav som uppställs i unionsrätten och således svarar mot de mål som unionen eftersträvar genom finansieringen av dessa utgifter.
En ”horisontell villkorlighetsmekanism” såsom den som inrättats genom den angripna förordningen, som innebär att finansiering från unionsbudgeten endast kan åtnjutas av en medlemsstat som iakttar rättsstatens principer, kan således anses omfattas av den befogenhet som fördragen ger unionen för att upprätta ”finansiella regler” för genomförandet av unionsbudgeten. Domstolen preciserar att de bestämmelser i den angripna förordningen som identifierar dessa principer, vilka ger en uppräkning av de fall som kan tyda på överträdelser av dessa principer och som preciserar de situationer eller ageranden som ska beröras av sådana överträdelser och i vilka det anges arten och omfattningen av de skyddsåtgärder som i förekommande fall kan vidtas, utgör en oskiljaktig del av en sådan mekanism.
När det sedan gäller invändningen om ett påstått kringgående av det förfarande som föreskrivs i artikel 7 FEU, underkänner domstolen Polens argument att endast det förfarande som föreskrivs i artikel 7 FEU ger unionsinstitutionerna befogenhet att pröva, fastställa och, i förekommande fall, beivra överträdelser av de värden som föreskrivs i artikel 2 FEU i en medlemsstat. Utöver det förfarande som föreskrivs i artikel 7 FEU ger nämligen åtskilliga bestämmelser i fördragen, vilka ofta konkretiseras i olika sekundärrättsakter, unionsinstitutionerna befogenhet att undersöka, fastställa och, i förekommande fall, beivra överträdelser i en medlemsstat av de värden som föreskrivs i artikel 2 FEU.
Det förfarande som föreskrivs i artikel 7 FEU syftar för övrigt till att ge rådet möjlighet att ingripa mot en medlemsstat som allvarligt och ihållande åsidosätter något av de gemensamma värden som ligger till grund för unionen och som definierar unionens identitet, detta för att rådet bland annat ska kunna ålägga den berörda medlemsstaten att upphöra med åsidosättandet. Förordningen däremot, syftar till att skydda unionsbudgeten, och endast i de fall där överträdelser av rättsstatens principer i en medlemsstat påverkar eller riskerar att allvarligt påverka det effektiva genomförandet av denna budget. Artikel 7 FEU-förfarandet och det förfarande som införts genom den angripna förordningen tjänar således olika syften och har olika villkor för att inleda förfarandet, vidta och häva åtgärder samt avseende åtgärdernas beskaffenhet. Dessa båda förfaranden tjänar således olika syften och handlar om klart åtskilda saker. Av detta följer dessutom att det förfarande som införts genom den angripna förordningen inte heller kan anses syfta till att kringgå den begränsning av domstolens allmänna behörighet som föreskrivs i artikel 269 FEUF, eftersom dess lydelse endast avser kontroll av lagenligheten av en rättsakt som antagits av Europeiska rådet eller rådet med stöd av artikel 7 FEU.
Domstolen prövar därefter de övriga invändningar i sak som Polen anfört mot den angripna förordningen.
I detta sammanhang anser domstolen för det första att det saknas grund för Polens påståenden om åsidosättande av principen om tilldelade befogenheter och av skyldigheten att respektera medlemsstaternas väsentliga funktioner. Domstolen erinrar om att medlemsstaternas fria utövande av sin behörighet på alla områden som är förbehållna dem endast kan ske med iakttagande av unionsrätten. Genom att kräva att medlemsstaterna på detta sätt ska iaktta de skyldigheter som åligger dem enligt unionsrätten, har unionen emellertid inte på något sätt påstått sig själv utöva denna befogenhet och därmed inte heller tillskansa sig dessa befogenheter.
Vid prövningen av grunderna avseende dels åsidosättande av medlemsstaternas nationella identitet, dels åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen, anser domstolen vidare att det saknas grund för Polens argument att den angripna förordningen inte är tillräckligt precis, vare sig vad gäller kriterierna för att inleda förfarandet eller när det gäller valet och räckvidden av de åtgärder som ska vidtas. Domstolen påpekar inledningsvis att de principer som finns i den angripna förordningen, såsom rättsstatsbegreppet (
5
), har utvecklats utförligt i domstolens praxis, att dessa principer är sprungna ur gemensamma värden som erkänns och tillämpas även av medlemsstaterna i deras egna rättsordningar, samt att de härrör från ett rättsstatsbegrepp som medlemsstaterna delar och som de sluter upp bakom, då detta gemensamma värde återfinns i medlemsstaters konstitutionella traditioner. Såldes anser domstolen att medlemsstaterna är i stånd att med tillräcklig precision förstå den grundläggande innebörden av var och en av dessa principer och de krav som följer därav.
Vad närmare bestämt gäller kriterierna avseende villkoren för inledande av förfarandet och valet och omfattningen av de åtgärder som ska vidtas, preciserar domstolen att den angripna förordningen uppställer som krav för att få tillgripa de skyddsåtgärder som den föreskriver att det kan visas att det föreligger en verklig koppling mellan överträdelsen av en av rättsstatens principer och påverkan eller risken för en allvarlig påverkan på den sunda ekonomiska förvaltningen av unionsbudgeten eller unionens ekonomiska intressen, och att överträdelsen måste avse en situation eller ett agerande som en medlemsstat kan tillskrivas ansvaret för och som är av betydelse för en sund ekonomisk förvaltning av unionsbudgeten. Domstolen framhåller att begreppet ”riskerar att allvarligt påverka” förtydligas i unionens finansiella lagstiftning och understryker att de skyddsåtgärder som kan tillgripas måste stå i strikt proportion till den konstaterade överträdelsens inverkan på unionsbudgeten. Framför allt anser domstolen att det bara är om det är absolut nödvändigt för att uppnå målet att skydda denna budget i dess helhet som dessa åtgärder får avse andra verksamheter och program än de som påverkas av överträdelsen. Domstolen konstaterar slutligen, efter att ha framhållit att kommissionen måste följa de strikta förfaranderegler som bland annat kräver att flera samråd hålls med den berörda medlemsstaten, varvid reglernas efterlevnad kan komma att bli föremål för unionsdomstolens prövning, att den angripna förordningen uppfyller de krav som följer av att medlemsstaternas nationella identitet ska iakttas och av rättssäkerhetsprincipen.
I den mån Polen har bestritt att det är nödvändigt att anta den angripna förordningen mot bakgrund av de krav som följer av proportionalitetsprincipen, påpekar domstolen att Polen inte har anfört någon omständighet som kan visa att unionslagstiftaren har överskridit sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende. Underkännandet av denna sista anmärkning gör det således möjligt för domstolen att ogilla talan i dess helhet.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2020/2092 av den 16 december 2020 om en generell villkorlighetsordning för skydd av unionsbudgeten (EUT L 433I, 2020, s. 1, och rättelse i EUT L 373, 2021, s. 94) (nedan kallad den angripna förordningen).
(
2
)	Se, bland annat, kommissionens meddelande av den 17 juli 2019 till Europaparlamentet, Europeiska rådet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och regionkommittén, Att stärka rättsstatsprincipen inom unionen – En åtgärdsplan, COM (2019) 343 final, som antagits efter kommissionens meddelande av den 11 mars 2014 till Europaparlamentet och rådets En ny EU-ram för att stärka rättsstatsprincipen, COM (2014) 158 final).
(
3
)	De värden i artikel 2 FEU som är grundläggande för unionen och som är gemensamma för medlemsstaterna inbegriper iakttagandet av mänsklig värdighet, frihet, demokrati, likabehandling, rättsstaten och iakttagandet av mänskliga rättigheter i ett samhälle som präglas av mångfald, icke-diskriminering, tolerans, rättvisa, solidaritet och jämlikhet mellan kvinnor och män.
(
4
)	Ungern har också väckt talan om ogiltigförklaring av förordning 2020/2092 (mål C-156/21).
(
5
)	Enligt artikel 2 a i den angripna förordningen täcker rättsstatsbegreppet in principerna om lagenlighet, som förutsätter en öppen, redovisningsskyldig, demokratisk och pluralistisk lagstiftningsprocess, rättssäkerhet, förbud mot godtyckligt utövande av exekutiva befogenheter, effektivt rättsligt skydd, inklusive tillgång till rättslig prövning, av oberoende och opartiska domstolar, även vad gäller grundläggande rättigheter, maktdelning, icke-diskriminering och likhet inför lagen.