62024CJ0488_RES
Mål C‑488/24
D. V.
mot
MB ”Kigas”
(begäran om förhandsavgörande från Lietuvos Aukščiausiasis Teismas)
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 13 maj 2026
”Begäran om förhandsavgörande – Konsumentskydd – Direktiv 2011/83/EU – Artikel 5.1 a och c – Informationskrav i samband med andra avtal än distansavtal eller avtal utanför fasta affärslokaler – Skyldighet för näringsidkaren att informera konsumenten om tjänsternas egenskaper – Tull – Skyldighet för näringsidkaren att informera konsumenten om det sammanlagda priset för tjänsten – Ytterligare kostnader – Innehållet i den information som ska tillhandahållas konsumenten – Konvention om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR) – Artiklarna 6 och 11”
Konsumentskydd – Avtal som ingås med konsumenter – Direktiv 2011/83 – Informationskrav i samband med andra avtal än distansavtal eller avtal utanför fasta affärslokaler – Avtal om internationell godsbefordran på väg – Skyldighet för näringsidkaren att informera konsumenten om varornas eller tjänsternas huvudsakliga egenskaper och sammanlagda pris – Räckvidd – Skyldighet att informera konsumenten om eventuella krav på tullformaliteter och tullavgifter – Omfattas – Skyldighet att lämna detaljerade uppgifter om de dokument som ska uppvisas för tullen och att ange tillämpliga tullsatser och tullbelopp – Omfattas inte
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83, artikel 5.1 a och c)
(se punkterna 43–50, 52 och 54–58 samt domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens högsta domstol) uttalar sig EU-domstolen för första gången om omfattningen av näringsidkarnas informationsskyldighet gentemot konsumenter i den mening som avses i artikel 5 i direktiv 2011/83 (
1
), inom ramen för ett avtal om internationell godstransport på väg.
D. V., som är konsument, ingick per telefon ett avtal med bolaget Kigas om transport av honom tillhöriga varor från Norge till Litauen. Som svar på en fråga från detta bolag angav D. V. att de transporterade varorna var avsedda för eget bruk, varför det inte var nödvändigt att inge en tulldeklaration. Vid en gränskontroll vid införseln till unionen ansåg emellertid tullmyndigheterna att varorna skulle deklareras för tull och fastställde ett tullbelopp som Kigas betalade.
Kigas skickade därför en faktura till D. V. innehållande det avtalade beloppet för godstransporten samt tull. Dessutom levererade bolaget alla varor som det hade anförtrotts utom en, som kvarhölls i väntan på att fakturan skulle betalas.
D. V. väckte då talan vid domstol, medan Kigas väckte genkäromål. Såväl domstolen i första instans som domstolen i andra instans tillämpade konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (
2
) och förpliktade D. V. att till Kigas betala de begärda beloppen och förpliktade Kigas att återlämna den innehållna egendomen.
Målet överklagades till den hänskjutande domstolen som har vänt sig till EU-domstolen för att få klarhet i huruvida näringsidkaren, vid ingående av ett avtal om internationell godstransport på väg, är skyldig att informera konsumenten om de tullformaliteter och tullavgifter som kan utkrävas enligt artikel 5.1 a och c i direktiv 2011/83.
Domstolens bedömning
Domstolen påpekar att omfattningen av den information som en näringsidkare ska lämna i förväg inom ramen för ett avtal om internationell godstransport ska bedömas bland annat med hänsyn till tjänstens art. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att med hänsyn till avtalets gränsöverskridande karaktär och den omständigheten att import av varor från ett tredjeland vanligtvis är tullpliktig, utgör tullformaliteter ett av de viktigaste kännetecknen för denna typ av avtal som en konsument måste informeras om innan avtalet ingås.
Den yrkesmässiga transportören är därför skyldig att informera konsumenten om att importen av de transporterade varorna kan kräva att tullformaliteterna fullgörs. När transportören uteslutande ombesörjer transport av varor utan att utföra en tullklareringstjänst är transportören emellertid inte skyldig att lämna detaljerade uppgifter om de handlingar som ska uppvisas för tullen, vilket stöds av artikel 11.2 i konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg.
Vad gäller näringsidkarens skyldighet att informera konsumenten om det sammanlagda priset för tjänsten, påpekar domstolen att oberoende av om det sammanlagda priset anges eller hur priset beräknas, ska hänsyn tas till de ytterligare kostnader som kan tillkomma till det sammanlagda priset för tjänsten och som, även om de inte kan beräknas i förväg, ska anges för konsumenten såsom eventuellt utkrävbara.
Domstolen finner således att inom ramen för avtal om internationell godstransport utgör tullar ytterligare kostnader som tillkommer till det sammanlagda priset för tjänsten, eftersom de inte ska betalas på grund av utförandet av transporttjänsten, utan på grund av de transporterade varornas införsel till unionens tullområde. I denna typ av avtal är det emellertid inte alltid möjligt för näringsidkaren att beräkna det sammanlagda priset för tjänsten ”inklusive skatter och avgifter” innan avtalet ingås, eftersom det exakta tullbeloppet kan bero på vissa faktorer som kanske inte är kända i förväg.
Näringsidkaren är följaktligen endast skyldig att informera konsumenten om att tull kan komma att tas ut, vilket utgör ytterligare kostnader som konsumenten ska bära och som inte rimligen kan beräknas i förväg och ingå i priset för transporttjänsten.
Mot bakgrund av det ovan anförda drar domstolen slutsatsen att den informationsskyldighet som åligger näringsidkaren enligt artikel 5.1 a och c i direktiv 2011/83, inom ramen för ett avtal om internationell godstransport på väg från ett tredjeland till en medlemsstat i unionen, innebär att avsändaren ska informeras om att import av varor till unionen kan kräva att tullformaliteter fullgörs och att tull kan komma att utkrävas. Näringsidkaren är däremot inte skyldig att lämna detaljerade uppgifter om de handlingar som ska uppvisas för tullen eller ange tillämpliga tullsatser och tullbelopp.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG (EUT L 304, 2011, s. 64).
(
2
)	Konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg, undertecknad i Genève den 19 maj 1956, i dess lydelse enligt protokollet undertecknat i Genève den 5 juli 1978.