62023CO0055
DOMSTOLENS BESLUT (tionde avdelningen)
den 17 juli 2023 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 99 i domstolens rättegångsregler – Svaret kan klart utläsas av rättspraxis – Behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar, godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och inrättande av ett europeiskt arvsintyg – Förordning (EU) nr 650/2012 – Artikel 10.1 a – Subsidiär behörighet – Artikel 267 FEUF – Skyldighet att följa anvisningar från en högre domstol”
I mål C‑55/23 [Jurtukała] (
i
),
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Distriktsdomstolen i Szczecin – högra stranden och västra delen av staden, Polen) genom beslut av den 6 december 2022, som inkom till domstolen den 3 februari 2023, i målet
PA
ytterligare deltagare i rättegången:
MO,
meddelar
DOMSTOLEN (tionde avdelningen),
sammansatt av avdelningsordföranden D. Gratsias samt domarna M. Ilešič (referent) och I. Jarukaitis,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 99 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 10.1 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 201, 2012, s. 107, och rättelser i EUT L 344, 2012, s. 3, EUT L 60, 2013, s. 140, och EUT L 243, 2019, s. 9), samt av artikel 267 FEUF.
2
Begäran har framställts i ett domstolsförfarande som inletts på begäran av PA, om fastställelse av arvtagarna till PA:s bror, som avled i Hamburg (Tyskland) den 9 maj 2020.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
Skälen 23 och 30 i förordning nr 650/2012 har följande lydelse:
”(23)
Med tanke på medborgarnas ökande rörlighet samt för att säkerställa en korrekt rättstillämpning i unionen och säkra den faktiska anknytningen mellan arvet och den medlemsstat där behörigheten utövas bör det i denna förordning anges att det allmänna anknytningskriteriet för fastställande av såväl behörighet som tillämplig lag bör vara den avlidnes hemvist vid sin död. …
…
(30)
För att säkerställa att domstolarna i alla medlemsstater får utöva behörighet på samma grunder när det gäller arv efter personer som inte hade sin hemvist i en medlemsstat vid sin död bör man i denna förordning uttömmande, i hierarkisk ordning, förteckna de grunder på vilka sådan subsidiär behörighet får utövas.”
4
Förordningens kapitel II, som rör ”behörighet”, innehåller bland annat artiklarna 4–10 och 15.
5
I artikel 4 i nämnda förordning, med rubriken ”Allmän behörighet”, föreskrivs följande:
”Domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet.”
6
I förordningens artikel 5, med rubriken ”Avtal om val av domstol”, föreskrivs följande i punkt 1:
”När den lag som i enlighet med artikel 22 har valts av den avlidne att tillämpas på arvet är lagen i en medlemsstat, får de berörda parterna avtala om att en domstol eller domstolarna i den medlemsstaten ska ha exklusiv behörighet att pröva alla arvsfrågor.”
7
I artiklarna 6–9 i förordning nr 650/2012 anges på vilka villkor artikel 5.1 i förordningen är tillämplig.
8
I förordningens artikel 10, med rubriken ”Subsidiär behörighet”, föreskrivs följande:
”1.   När den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat ska domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen är belägna ändå vara behöriga att pröva arvsmålet i dess helhet om
a)
den avlidne var medborgare i den medlemsstaten vid sin död, eller i annat fall,
b)
den avlidne tidigare haft sin hemvist i den medlemsstaten, förutsatt att det vid den tidpunkt då talan väcktes vid domstolen inte gått mer än fem år sedan hemvisten ändrades.
2.   Om ingen domstol i en medlemsstat är behörig i enlighet med punkt 1 ska domstolarna i den medlemsstat där tillgångar som ingår i kvarlåtenskapen är belägna ändå vara behöriga att fatta beslut om dessa tillgångar.”
9
Artikel 15 i samma förordning, med rubriken ”Prövning av behörighetsfrågan”, har följande lydelse:
”Om talan som väcks vid en domstol i en medlemsstat avser en arvsfråga som domstolen inte är behörig att ta upp enligt denna förordning ska domstolen självmant förklara sig obehörig.”
10
I kapitel III i förordning nr 650/2012, med rubriken ”Tillämplig lag”, återfinns artikel 22, som har rubriken ”Lagval”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”En person får låta rätten till sitt arv i dess helhet styras av lagen i den stat där personen är medborgare vid tidpunkten för sitt val eller vid sin död.
…”
Polsk rätt
11
I artikel 386.6 i ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (civilprocesslagen) av den 17 november 1964, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (Dz. U. 2021, position 1805) (nedan kallad civilprocesslagen) föreskrivs följande:
”Den rättsliga bedömningen i appellationsdomstolens domskäl är bindande både för den domstol till vilken målet återförvisats och för appellationsdomstolen vid en ny prövning av målet. Detta gäller emellertid inte när de rättsliga eller faktiska omständigheterna har ändrats eller när Sąd Najwyższy [Högsta domstolen, Polen], efter det att appellationsdomstolen meddelat sin dom, har gjort en annan rättslig bedömning i det beslut varigenom rättsfrågan avgjordes.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
12
BF (nedan kallad den avlidne), som var polsk medborgare, avled den 9 maj 2020 i Hamburg.
13
PA, som är syster till den avlidne, har begärt att Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Distriktsdomstolen i Szczecin – högra stranden och västra delen av staden, Polen), som är den hänskjutande domstolen, ska fastställa vilka som är arvingar till den avlidne.
14
PA angav i sin begäran att hennes bror senast hade haft hemvist i Hamburg, att han hade ägt fast egendom i Polen och att han inte hade valt någon lag för att reglera sitt arv. Hon preciserade även att sonen till den avlidne, hans hustru, hans mor, hans systerdotter och hon själv hade förklarat sig avstå från arvet vid en tysk domstol.
15
Genom beslut av den 30 augusti 2022 avslog den hänskjutande domstolen PA:s begäran med motiveringen att polska domstolar inte var behöriga att pröva arvet efter en avliden vars senaste hemvist befann sig i en annan medlemsstat än Republiken Polen. Domstolen fann att regeln om subsidiär behörighet i artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 inte var tillämplig, eftersom den endast avsåg avlidna vars senaste hemvist inte var beläget i en medlemsstat.
16
Efter överklagande upphävde Sąd Okręgowy w Szczecinie (Distriktsdomstolen i Szczecin, Polen), genom beslut av den 14 november 2022, beslutet av den 30 augusti 2022, med motiveringen att den hänskjutande domstolens tolkning av artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 var felaktig. Enligt Sąd Okręgowy w Szczecinie (Distriktsdomstolen i Szczecin) ger denna bestämmelse den medlemsstat där den avlidne har efterlämnat egendom och i vilken vederbörande var medborgare subsidiär behörighet, även om denne inte hade hemvist i den medlemsstaten.
17
Sąd Okręgowy w Szczecinie (Distriktsdomstolen i Szczecin), till vilken målet återförvisats, instämmer inte med den tolkning av artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 som Sąd Okręgowy w Szczecinie (Distriktsdomstolen i Szczecin) gjort. Denna tolkning strider enligt den hänskjutande domstolen mot bestämmelsens bokstavliga innebörd och mot syftena med förordning nr 650/2012.
18
Den hänskjutande domstolen har gjort gällande att enligt nationell rätt är en domstol vid vilken talan väckts bunden av en högre domstols tolkning av unionsrätten, även om den är felaktig, vilket innebär att den aktuella konflikten avseende tolkningen av unionsrätten endast kan lösas genom ett svar från EU-domstolen på en tolkningsfråga. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att det inte finns någon bestämmelse i den nationella lagstiftningen som uttryckligen anger att ett svar från EU-domstolen skulle göra det möjligt för den att avvika från den högre domstolens tolkning. Den hänskjutande domstolen anser emellertid att den, för att bidra till att de mål som eftersträvas med artikel 267 FEUF uppnås, fullt ut måste kunna beakta den tolkning av unionsrätten som gjorts i en dom i ett mål om förhandsavgörande, även om denna tolkning skiljer sig från den nationella högre domstolens tolkning i det nationella målet.
19
Mot denna bakgrund beslutade Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Distriktsdomstolen i Szczecin – högra stranden och västra delen av staden) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 10.1 a i [förordning nr 650/2012] tolkas så, att den endast är tillämplig när den avlidne inte hade hemvist i en medlemsstat som är bunden av förordningen, eller [ska den tolkas] så att den ger den medlemsstat där den avlidne har efterlämnat egendom och var medborgare vid tidpunkten för sin död subsidiär behörighet, även om den avlidne vid tidpunkten för sin död hade hemvist i en annan medlemsstat som var bunden av förordningen?
2)
Ska unionsrätten, särskilt artikel 267 FEUF, tolkas så, att den utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken en domstol är bunden av en rättslig bedömning från en högre domstol avseende tolkningen av unionsrätten som strider mot den tolkning som Europeiska unionens domstol gjort även i ett konkret mål om förhandsavgörande?”
Prövning av tolkningsfrågorna
20
Enligt artikel 99 i domstolens rättegångsregler får domstolen, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, om svaret på en fråga klart kan utläsas av rättspraxis eller om svaret på en sådan fråga inte lämnar utrymme för rimligt tvivel.
21
Vad gäller den första frågan anser domstolen att ordalydelsen i artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 inte lämnar utrymme för rimligt tvivel och, vad gäller den andra frågan, att den tolkning av unionsrätten som begärts av den hänskjutande domstolen klart kan utläsas av domen av den 5 oktober 2010, Elchinov (C‑173/09, EU:C:2010:581). Artikel 99 i rättegångsreglerna ska således tillämpas i förevarande mål.
Den första frågan
22
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att regeln om subsidiär behörighet i denna bestämmelse endast är tillämplig när den avlidne vid sin död hade hemvist i en medlemsstat som inte var bunden av denna förordning eller i ett tredjeland.
23
Domstolen erinrar om att det i artikel 4 i förordning nr 650/2012 fastställs en allmän behörighetsregel enligt vilken domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist vid sin död ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet.
24
När den avlidne hade hemvist i en medlemsstat kan domstolarna i en annan medlemsstat där den avlidne var medborgare bli behöriga, i enlighet med artiklarna 5–9 i förordning nr 650/2012, om den avlidne i enlighet med artikel 22 i förordningen hade valt den sistnämnda medlemsstatens lag som tillämplig lag för arvet i dess helhet.
25
I artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 fastställs dessutom en subsidiär behörighet att pröva arvet i dess helhet till förmån för domstolarna i den medlemsstat där kvarlåtenskapen är belägen, om den avlidne var medborgare i den medlemsstaten vid sin död. Såsom framgår av lydelsen i den första delen av artikel 10.1 i förordningen föreskrivs emellertid subsidiär behörighet enligt denna bestämmelse endast för det fall den avlidne vid sin död inte hade hemvist i en medlemsstat.
26
Det ska i detta hänseende erinras om att domstolen, vid tolkningen av artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 i domen av den 7 april 2022, V A och Z A (Subsidiär behörighet att pröva arvsmål) (C‑645/20, EU:C:2022:267), preciserade att såväl artikel 4 i förordningen som artikel 10.1 i förordningen endast har till syfte att fastställa enhetliga kriterier för domstols behörighet att pröva arvet i dess helhet. Artikel 10 återfinns i förordningens kapitel II som innehåller ett antal behörighetsregler i arvsrättsliga spörsmål. I artikel 10 föreskrivs behörighetsregler som är subsidiära i förhållande till den allmänna behörighetsregel som föreskrivs i artikel 4. Enligt denna artikel 4 är det domstolarna i den medlemsstat där den avlidne hade hemvist som ska vara behöriga att fatta beslut om arvet i dess helhet (dom av den 7 april 2022, V A och Z A (Subsidiär behörighet att pröva arvsmål), C‑645/20, EU:C:2022:267, punkt 30).
27
Domstolen har i detta sammanhang preciserat att det inte finns något hierarkiskt förhållande mellan forumregeln i artikel 4 i förordning nr 650/2012 och forumregeln i artikel 10 däri. Dessa båda bestämmelser reglerar nämligen olika situationer. Den omständigheten att den behörighet som grundas på artikel 10 i förordningen kvalificeras som ”subsidiär” betyder inte heller att artikel 10 är mindre obligatorisk än förordningens artikel 4, som handlar om allmän behörighet. Användningen av ordet ”ändå” i artikel 10.1 i samma förordning tyder på att denna bestämmelse avser en forumregel som är likvärdig med och kompletterar den allmänna forumregeln i artikel 4 i förordningen. Detta innebär att för det fall det visar sig att artikel 4 inte är tillämplig, så ska det prövas huruvida rekvisiten i artikel 10 är uppfyllda (dom av den 7 april 2022, V A och Z A (Subsidiär behörighet i arvsmål), C‑645/20, EU:C:2022:267, punkterna 33 och 34).
28
Domstolen har dessutom slagit fast att dessa regler om domstols behörighet att pröva arvet i dess helhet inte erbjuder någon möjlighet för berörda parter att utifrån sina egna intressen välja forum i en medlemsstat, annat än enligt artikel 5 i förordningen då den avlidne valt vilken lag som ska tillämpas på arvet efter densamme (dom av den 7 april 2022, V A och Z A (Subsidiär behörighet i arvsmål), C‑645/20, EU:C:2022:267, punkt 32).
29
Vad särskilt gäller de omständigheter under vilka domstolen gjorde en sådan tolkning, ska det påpekas att domstolen, i punkt 25 i domen av den 7 april 2022, V A och Z A (Subsidiär behörighet i arvsmål) (C‑645/20, EU:C:2022:267), utgick från att den avlidne hade hemvist i Förenade kungariket, det vill säga i en medlemsstat som inte var bunden av förordning nr 650/2012 ens före detta lands utträde ur unionen. Domstolen fann, vid tolkningen av artikel 10 i denna förordning, att behörighetsreglerna i den artikeln kunde vara tillämpliga när den avlidne hade hemvist i en medlemsstat i unionen som inte är bunden av denna förordning.
30
Såsom framgår av beslutet om hänskjutande hade den avlidne i förevarande fall sin senaste hemvist i Tyskland och hade inte valt vilken lag som skulle tillämpas på arvet i dess helhet.
31
Under dessa omständigheter framgår det klart av den otvetydiga lydelsen av artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 att denna bestämmelse inte är tillämplig i en sådan situation som den i det nationella målet, där den avlidne vid sin död hade hemvist i en medlemsstat som är bunden av denna förordning.
32
Av det ovan anförda följer att den första frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 10.1 a i förordning nr 650/2012 ska tolkas så, att regeln om subsidiär behörighet i denna bestämmelse endast är tillämplig när den avlidne vid sin död hade hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning eller i ett tredjeland.
Den andra frågan
33
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida unionsrätten, särskilt artikel 267 FEUF, utgör hinder för att en nationell domstol, som dömer efter det att ett avgörande som den har meddelat har upphävts av en högre domstol, enligt nationell processrätt är bunden av den högre domstolens rättsliga bedömning, när denna bedömning inte är förenlig med unionsrätten, såsom den tolkats av EU-domstolen.
34
Det framgår av fast rättspraxis att en nationell domstol enligt artikel 267 FEUF har en mycket vittgående möjlighet att hänskjuta en fråga till EU‑domstolen, om den bedömer att det i ett mål som pågår inför den har uppkommit frågor som kräver ett avgörande avseende tolkningen eller giltigheten av unionsrätten för att den ska kunna döma i målet (dom av den 5 oktober 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
35
Det ska för övrigt erinras om att en dom som meddelats av EU-domstolen i ett mål om förhandsavgörande är bindande för den nationella domstolen vid dess avgörande av tvisten, såvitt avser tolkningen eller giltigheten av de berörda unionsrättsakterna (dom av den 5 oktober 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
36
En nationell domstol som har utnyttjat sin möjlighet enligt artikel 267 andra stycket FEUF, är följaktligen bunden av EU-domstolens tolkning av de aktuella bestämmelserna vid sitt avgörande av tvisten och ska i förekommande fall avvika från den högre domstolens bedömning när den mot bakgrund av nämnda tolkning finner att den högre domstolens bedömning är oförenlig med unionsrätten (dom av den 5 oktober 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 30, och dom av den 9 september 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, punkt 46).
37
Av principen om unionsrättens företräde följer dessutom att om det inte är möjligt att tolka nationell rätt i enlighet med kraven i unionsrätten, är den nationella domstol som inom ramen för sin behörighet ska tillämpa unionsbestämmelser skyldig att säkerställa att dessa bestämmelser ges full verkan genom att, med stöd av sin egen behörighet, vid behov, underlåta att tillämpa nationell lagstiftning som strider mot unionsbestämmelserna, utan att vare sig begära eller avvakta ett föregående upphävande av denna genom ett lagstiftningsförfarande eller annat konstitutionellt förfarande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 oktober 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 31 och där angiven rättspraxis, samt dom av den 9 september 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
38
Vad särskilt gäller bestämmelser i nationell rätt enligt vilka en nationell domstol är ovillkorligt bunden av en annan nationell domstols tolkning av unionsrätten, har EU-domstolen redan slagit fast att unionsrätten utgör hinder för att en nationell domstol enligt nationell processrätt är bunden av en högre domstols rättsliga bedömning, när det framgår att denna bedömning inte är förenlig med unionsrätten (dom av den 5 oktober 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 32).
39
Kravet på att unionsrätten ska ges full verkan innefattar under dessa omständigheter en skyldighet för de nationella domstolarna att, i förekommande fall, ändra fast rättspraxis om denna grundas på en tolkning av nationell rätt som är oförenlig med unionsrätten (dom av den 9 september 2021, Dopravní podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, punkt 47 och där angiven rättspraxis).
40
Härav följer att den hänskjutande domstolen i förevarande fall är skyldig att säkerställa att artikel 267 FEUF ges full verkan genom att, med stöd av sin egen behörighet, vid behov underlåta att tillämpa de nationella processuella bestämmelserna, i förevarande fall artikel 386.6 i civilprocesslagen, enligt vilka den ska tillämpa den rättsliga tolkning som Sąd Okręgowy w Szczecinie (Regionala domstolen i Szczecin) har gjort, eftersom denna tolkning inte är förenlig med unionsrätten, såsom den tolkats av EU-domstolen.
41
Av det ovan anförda följer att den andra frågan ska besvaras enligt följande. Unionsrätten, särskilt artikel 267 FEUF, ska tolkas så, att den utgör hinder för att en nationell domstol, som dömer efter det att ett avgörande som den har meddelat har upphävts av en högre domstol, enligt nationell processrätt är bunden av den högre domstolens rättsliga bedömning, när denna bedömning inte är förenlig med unionsrätten, såsom den tolkats av EU-domstolen.
Rättegångskostnader
42
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:
1)
Artikel 10.1 a i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg
ska tolkas så,
att regeln om subsidiär behörighet i denna bestämmelse endast är tillämplig när den avlidne vid sin död hade hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning eller i ett tredjeland.
2)
Unionsrätten, särskilt artikel 267 FEUF,
ska tolkas så,
att den utgör hinder för att en nationell domstol, som dömer efter det att ett avgörande som den har meddelat har upphävts av en högre domstol, enligt nationell processrätt är bunden av den högre domstolens rättsliga bedömning, när denna bedömning inte är förenlig med unionsrätten, såsom den tolkats av EU-domstolen.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska..
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.