Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MACIEJ SZPUNAR
föredraget den 16 juni 2022(1)
Mål C-265/21
AB,
AB-CD
mot
Z EF
(begäran om förhandsavgörande framställd av Cour d’appel de Bruxelles (Belgien))
”Begäran om förhandsavgörande – Ett område med frihet, säkerhet och rättvisa – Domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning (EG) nr 44/2001 – Artikel 5.1 – Behörighet i fråga om talan som avser avtal – Begreppet ”talan [som] avser avtal” – Talan angående fastställelse av en äganderätt som grundar sig på två på varandra följande avtal – Vilket avtal som ska beaktas vid fastställelse av uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser – Tillämplig lag för avtalsförpliktelser – Förordning (EG) nr 593/2008”
I.      Inledning
1.        De frågor som ställts av Cour d’appel de Bruxelles (Bryssels appellationsdomstol) gäller i sak tolkningen av artikel 5.1 i förordning (EG) nr 44/2001(2) och artikel 4 i förordning (EG) nr 593/2008(3).
2.        I den första av dessa bestämmelser, vilken står i centrum för förevarande begäran om förhandsavgörande, fastställs de särskilda behörighetsreglerna som gäller när talan avser avtal, vilka, med avvikelse från den allmänna bestämmelsen i artikel 2.1 i förordning nr 44/2001, i vissa situationer
möjliggör för en kärande att stämma svaranden vid domstolarna i en annan medlemsstat än den där denne har hemvist.
3.        I förevarande mål rör det sig om att fastställa om denna bestämmelse är tillämplig på en tvist som gäller en talan, vilken grundar sig på två avtal, angående erkännande av äganderätten till
20 konstverk, trots att det saknas ett direkt avtalsförhållande mellan parterna i målet, vilka är efterlevande till parterna i det första avtalet.
4.        I detta sammanhang frågar den hänskjutande domstolen i
huvudsak EU-domstolen angående räckvidden av den utveckling av dess praxis som förekommit på området. Förevarande begäran om förhandsavgörande föranleder således domstolen att åter en gång behandla begreppet ”talan [som]
avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001. I det aktuella fallet bör den hänskjutande domstolen ges de uppgifter som behövs för att den ska kunna bedöma om domstolens senare domar(4) ska anses markera en förändring i förhållande till tidigare praxis avseende tolkningen av denna bestämmelse.
5.        Som jag ingående kommer att redovisa anser jag att artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 är tillämplig i en
sådan situation som den i det nationella målet.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Förordning nr 44/2001
6.        I avsnitt 1 i kapitel II i förordning nr 44/2001, med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, föreskrivs i artikel 2.1 följande:
”Om inte annat föreskrivs i denna förordning, skall talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han har medborgarskap.”
7.        I avsnitt 2 i kapitel II i denna förordning, viket har rubriken ”Särskilda behörighetsregler”, föreskrivs i artikel 5.1 följande:
”Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan väckas i en annan medlemsstat
1)      a)      om talan avser avtal, vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser;
b)      i denna bestämmelse, och såvida
inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser
–        vid försäljning av varor, den ort i en medlemsstat dit enligt avtalet varorna har eller skulle ha levererats,
–        vid utförande av tjänster, den ort i en medlemsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts,
c)      om punkt b inte gäller, skall punkt a gälla”
B.      Förordning nr 593/2008
8.        I artikel 4 i förordning nr 593/2008, som behandlar tillämplig lag i avsaknad av parternas lagval, föreskrivs följande:
”1.      I den utsträckning tillämplig lag för avtalet inte har valts i enlighet med artikel 3 och utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 5–8, ska den lag som gäller för avtalet fastställas på följande sätt:
a)      Avtal om köp av varor ska vara underkastade lagen i det land där säljaren har sin vanliga vistelseort.
b)      Tjänsteavtal ska vara underkastade lagen i det land där tjänsteleverantören har sin vanliga vistelseort.
...
2.      Om avtalet inte omfattas av punkt 1 eller om delarna i avtalet skulle omfattas av fler än ett av leden a–h i punkt 1, ska avtalet vara underkastat lagen i det land där den part som ska utföra avtalets karakteristiska prestation har sin vanliga vistelseort.
3.      Om det framgår av alla omständigheter i fallet att avtalet uppenbart har en närmare anknytning till ett annat land än det som anges i punkterna 1 och 2, ska lagen i det andra landet tillämpas.
4.      Om inte tillämplig lag kan fastställas enligt punkt 1 eller 2 ska avtalet vara underkastat lagen i det land till vilket det har närmast anknytning.”
III. Omständigheterna kring tvisten i det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid domstolen
9.        Makarna X EF och Y EF, föräldrar till motparten i det nationella målet Z EF, var tyska konstnärer som bland annat hade tillverkat 20 typologiska konstverk (nedan kallade konstverken) som ställdes ut vid en internationell utställning år 1977.
10.      CD, som var svärmor till AB och mor till AB-CD, det vill säga
klagandena i det nationella målet,
drev ett konstgalleri i Liège (Belgien). I slutet av år 1980 eller i början av år 1981 överlämnades konstverken till CD, liksom senare även äkthetsintygen för dessa.
11.      Genom ett avtal av den 26 januari 2007 köpte klagandena i det nationella målet konstverken av
CD. CD avled den 24 november 2007 och samma år avled även
herr Y EF.
12.      I augusti 2013, överlämnade AB konstverken till bolaget Christie’s för att säljas på auktion. Under år 2014 kontaktade detta bolag fru X EF, som förklarade sig vara ägare av konstverken. Försäljningen av konstverken sköts upp.
13.      Klagandena i det nationella målet hävdar att konstverken hade köpts av CD, medan motparten i det nationella målet
påstår att de hade deponerats i CD:s galleri för att erbjudas allmänheten för försäljning.
14.      Den 20 juni 2014 väckte
klagandena i det nationella målet
den aktuella talan för att i huvudsak
få fastställt att de var de enda ägarna till konstverken och förbjuda fru X EF att göra en äganderätt gällande gentemot dem.
15.      Efter det att stämningsansökan
hade ingetts mot fru X EF
vid Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (franskspråkig domstol i första instans i Bryssel, Belgien) gjorde hon med stöd av förordning nr 44/2001 i första hand gällande att det saknades talerätt och att domstolen i första instans inte var behörig eftersom hon var bosatt i Tyskland. Hon yrkade i andra hand att talan mot henne inte kunde tas upp till sakprövning eller att den var ogrundad samt yrkade att konstverken skulle återlämnas.
Den 10 oktober 2015 avled fru X EF och motparten i det nationella målet övertog talan.
16.      Genom avgörande av den 22 november 2016 förklarade Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgien) att den saknade behörighet i territoriellt hänseende. Den slog fast att det inte kunde fastställas en behörighet grundad på artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 på grund av att det inte förelåg något avtalsförhållande mellan de berörda parterna.
17.      Klagandena i det nationella målet överklagade detta avgörande vid Cour d’appel de Bruxelles (Belgien). De hävdar att CD hade förvärvat konstverken genom ett köpeavtal, att transaktionen skulle anses ha ”avtalskaraktär” och att belgiska domstolar är behöriga eftersom uppfyllelseorten befann sig i Belgien. Motparten i det nationella målet hävdar däremot att konstverken var föremål för ett depositionsavtal och att
fastställandet av behörig domstol
faller under artikel 2.1 i förordning nr 44/2001, eftersom det enligt honom rör sig om en talan
om
”anspråk”
på egendom, vilket ger de tyska domstolarna behörighet.
18.      Vad avser huruvida den talan som ingetts av klagandena i det nationella målet omfattas av ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i
artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 konstaterar den hänskjutande domstolen att det inte föreligger något direkt avtalsförhållande mellan de båda parterna i målet. Den hänskjutande domstolen anser emellertid att det, med beaktande av domstolens senare domar
i detta ämne,(5) är möjligt att kravet på att fastställa en förpliktelse som ingåtts frivilligt inte längre, så som fallet är i de domar som meddelats alltsedan domen i målet Handte(6), innebär att denna förpliktelse har ingåtts mellan parterna i målet, utan endast innebär att käranden grundar sin talan mot svaranden på en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan.(7) Den hänskjutande domstolen anser nämligen att EU-domstolen inte endast har förklarat att ett avtalsförhållande avser alla förpliktelser som grundar sig på ett avtal vars bristande uppfyllelse åberopas av en kärande i dennes talan,(8) utan att domstolen också har funnit att en talan om ersättning,(9) liksom även en återvinningstalan, omfattas av begreppet ”talan [som] avser avtal”
eftersom själva grunden för talan är ett åtagande som frivilligt har ingåtts.(10)
19.      Den hänskjutande domstolen anser att
EU-domstolen, även om detta gäller specifika situationer utanför vilka
en sådan tolkning inte kan vinna bifall, åtminstone har bekräftat att den särskilda behörighetsregeln när talan avser avtal i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001
avser grunden för talan och inte parternas identitet.(11)
20.      Mot denna bakgrund beslutade Cour d’appel de Bruxelles (Belgien) genom beslut av den 1 april 2021, inkommet till domstolens kansli den 26 april 2021, att vilandeförklara målet
och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)      Ska begreppet ”talan [som]
avser avtal”
i den mening som avses i artikel 5.1 i [förordning nr 44/2001] tolkas som ett krav på att fastställa en rättslig förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person och på vilken kärandens talan grundar sig, även om svaranden och/eller käranden inte frivilligt har samtyckt till förpliktelsen?
Om denna fråga besvaras jakande, hur nära måste anknytningen vara mellan den frivilligt åtagna rättsliga förpliktelsen och käranden och/eller svaranden?
2)      Innebär begreppet talan och det som käranden ”grundar sig på”, i likhet med det kriterium som används för att fastställa huruvida en talan avser avtal i den mening som avses i artikel 5.1 i [förordning nr 44/2001] eller begreppet skadestånd utanför avtalsförhållanden i den mening som avses i artikel 5.3 i samma förordning ([dom av den 24 november 2020, Wikingerhof], C-59/19[, nedan kallad domen i målet Wikingerhof, ECLI:EU:C:2020:950,] punkt 32), att det ska utföras en prövning av om det är nödvändigt att tolka den frivilligt åtagna rättsliga förpliktelsen för att kunna bedöma grunden för talan?
3)      Ska en talan om fastställelse av att käranden är ägare till lös egendom som käranden innehar med stöd av två försäljningsavtal, det vill säga ett första avtal som har ingåtts av den ursprunglige samägaren (svarandens make, även han den ursprungliga samägaren) med kärandens säljare och ett andra avtal mellan käranden och nämnda säljare, anses utgöra en talan som avser avtal i den mening som avses i artikel 5.1 i [förordning nr 44/2001]?
a)      Blir svaret ett annat om svaranden gör gällande att det första avtalet inte var ett köpeavtal utan ett depositionsavtal?
b)      Om någon av dessa situationer ska anses avse avtal, vilket avtal ska användas för att fastställa uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser?
4)      Ska artikel 4 i [förordning nr 593/2008] tolkas så, att den är tillämplig i det fall som avses i den tredje tolkningsfrågan och vilket avtal ska i så fall beaktas?”
21.      Skriftliga yttranden har ingetts av parterna i det nationella målet, den belgiska regeringen och Europeiska kommissionen. Ingen förhandling har hållits.
IV.    Bedömning
A.      Huruvida den fjärde tolkningsfrågan kan tas upp till prövning i sak
22.      Utan att formellt
hävda att den fjärde tolkningsfrågan inte kan tas upp till prövning i sak framhåller kommissionen att den hänskjutande domstolen inte anger skälen till varför den anser att tillämpningen av artikel 4.1 i förordning nr 593/2008 på de avtal som berörs i tvisten i det nationella målet är oklar.
23.      Det bör erinras om att det i enlighet med fast rättspraxis, vilken numera avspeglas i artikel 94 i rättegångsreglerna för domstolen,
krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av unionsrätten som är användbar för den nationella domstolen. I beslutet om hänskjutande måste dessutom de närmare skälen anges till varför den nationella domstolen anser det vara oklart hur unionsrätten ska tolkas och till att den anser det nödvändigt att ställa en tolkningsfråga till EU-domstolen.(12)
24.      Det måste i det aktuella fallet konstateras att den hänskjutande domstolen inte har redovisat
skälen till varför den ställer den fjärde frågan och att den således inte har efterkommit det krav som avses i artikel 94 i rättegångsreglerna för domstolen.
25.      Jag föreslår att det ska förklaras att den fjärde frågan inte kan tas upp till prövning i sak.
B.      Prövning i sak
26.      De tre första tolkningsfrågorna avser i sak tolkningen av begreppet ”talan [som]
avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001, såsom denna framgår av domstolens praxis.
27.      Den hänskjutande domstolens tvivel, vilka i huvudsak
gäller räckvidden i fråga om utvecklingen av domstolens omfattande rättspraxis under de senaste 30 åren, motiveras dels av att den tolkning som domstolen gett åt begreppet ”talan [som]
avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 inte är enhetlig, dels av den ändring i rättspraxis som domstolen gjort genom att frångå
sin restriktiva tolkning av detta begrepp.
28.      I förevarande förslag till avgörande kommer jag inledningsvis
att kortfattat lämna några inledande anmärkningar med särskilt avseende på systematik, syften och tillkomst
i fråga om förordning nr 44/2001 (avsnitt 1). Jag kommer
därefter att behandla domstolens tillämpliga praxis i fråga om det självständiga begreppet
”talan [som]
avser avtal”, i den mening som avses i artikel 5.1 i denna förordning,
i syfte att klargöra räckvidden av utvecklingen av domstolens praxis
och föreslå ett svar på den första tolkningsfrågan (avsnitt 2) för att slutligen avge en bedömning avseende den andra och den tredje tolkningsfrågan (avsnitten 3 och 4).
1.      Inledande anmärkningar
29.      Det bör för det första framhållas att förordning nr 44/2001, vilken har ersatt konventionen av den 27 september 1968(13), tar sin utgångspunkt i denna
konvention och
utgör dess fortsättning.(14) Så som framgår av fast rättspraxis gäller därmed den tolkning som domstolen har gjort i fråga om bestämmelserna i konventionen även för bestämmelserna i förordningen, när dessa kan anses vara ”likvärdiga”.(15) Så är fallet med artikel 5.1 i Brysselkonventionen och artikel 5.1 i förordning nr 44/2001, vilka har nästan identisk lydelse. Så är även fallet med begreppet ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordningen, eftersom de ändringar som gjorts i denna bestämmelse endast avser anknytningskriteriet för att fastställa vilken domstol som är behörig när det gäller avtal om försäljning av varor och om utförande av tjänster. I övrigt är innehållet detsamma som i motsvarande bestämmelse i Brysselkonventionen.(16) Eftersom den hänskjutande domstolen tillfrågar EU-domstolen angående utvecklingen av dess senare praxis rörande detta begrepp kommer jag även att i förevarande förslag till avgörande hänvisa till relevant praxis angående artikel 7.1 i förordning
nr 1215/2012, som har ersatt förordning nr 44/2001.
30.      För det andra bör det understrykas att artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 enligt fast rättspraxis ska tolkas mot bakgrund av förordningens tillkomst, syften och systematik.(17) I fråga om begreppet ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i denna bestämmelse bör det närmare bestämt erinras om att domstolen alltsedan domen i målet Peters Bauunternehmung(18), som gällde tolkningen av Brysselkonventionen, vid flera tillfällen har slagit fast att detta begrepp inte kan förstås som en hänvisning till hur det rättsförhållande som är föremål för prövning i det nationella målet kvalificeras enligt tillämplig nationell rätt. Detta begrepp ska i stället tolkas självständigt med hänsyn framför allt till systematik och syften i fråga om förordning nr 44/2001, i syfte att säkerställa att konventionen tillämpas enhetligt i samtliga medlemsstater.(19) Även om domstolen inte ger en generell och teoretisk definition av begreppet ”talan [som] avser avtal” har den sålunda dock i de enskilda fallen tecknat konturerna av detta begrepp med beaktande av ändringarna i lagstiftningen och genom att ange om det förelåg en avtalsförpliktelse eller inte.
31.      Alltsedan tillkomsten av förordning nr 44/2001
i form av Brysselkonventionen strävar domstolen efter att fastställa systematiken i och målen för denna förordning. Det tycks mig vara av vikt att kortfattat erinra om dels räckvidden av villkoren för tillämpning av artikel 5.1 i förordningen, dels de svårigheter som denna bestämmelse innebär inom en synnerligen omfattande rättspraxis.(20)
32.      Vad för det första gäller systematiken i förordning nr 44/2001 bör det erinras om att det var i domen i målet Peters Bauunternehmung(21) som domstolen första gången uttalade sig om kopplingen mellan den
allmänna behörighetsregeln för domstolarna i den medlemsstat där motparten är bosatt, som anges i artikel 2.1 i förordningen, och den särskilda behörighet i fråga om ”talan [som] avser avtal” som anges i artikel 5.1 i förordningen. I denna dom fann domstolen att ”[a]rtikel 5 i [Bryssel]konventionen …, med avvikelse från den allmänna behörighetsregeln i artikel 2 första stycket i konventionen, [innehåller] särskilda behörighetsregler som käranden kan välja mellan”.(22) Domstolen har upprepade gånger framhållit denna bedömning i sin rättskipning.(23)
33.      Vad därpå gäller målen för förordning nr 44/2001 bör det påpekas att behörighetsbestämmelserna, i enlighet med skäl 11 i förordningen,
måste uppfylla kravet på förutsebarhet och bygga på den allmänna principen om svarandens hemvist, och det måste alltid kunna gå att bestämma vilken domstol som är behörig utifrån denna princip, utom i vissa bestämda fall när tvistens art eller hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda någon annan anknytning. Vidare anges i skäl 12 i förordning nr 44/2001 att principen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig bör kompletteras med alternativa behörighetsregler i de fall där det finns en nära koppling mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att underlätta rättskipningen.
34.      Jag vill slutligen också framhålla att
förarbetena till artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 tydligt visar att de särskilda behörighetsreglerna motiveras av bedömningen att ”det skall finnas en nära anknytning mellan tvisten och den domstol som utses att pröva den”.(24) De alternativ som genom denna bestämmelse står käranden till buds uppfyller de krav som ställs genom närhetsprincipen.(25)
35.      Mot bakgrund av dessa inledande anmärkningar kommer jag nu att göra min bedömning av de frågor som ställts av den hänskjutande domstolen.
2.      Den första tolkningsfrågan
36.      Med sin första fråga vill den hänskjutande domstolen i sak få svar på om artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 ska tolkas så, att det för att den ska tillämpas förutsätts att det fastställs en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person och att kärandens talan grundas på denna förpliktelse, även om denna förpliktelse inte direkt är bindande för parterna i målet. För den händelse att detta är fallet vill den hänskjutande domstolen veta vilken grad av anknytning som krävs mellan
avtalsförpliktelsen och
dessa parter. Med denna fråga ber den hänskjutande domstolen EU-domstolen att bekräfta den tolkning av begreppet ”talan [som] avser avtal” som framgår av dess senare praxis.
37.      Vad för det första gäller enskildheterna i förevarande mål grundar klagandena i det nationella målet sin talan om erkännande av en äganderätt på att ett köpeavtal hade ingåtts mellan modern till en av dessa, en gallerist som sagts ha förvärvat konstverk från ett konstnärspar, föräldrar till motparten i det nationella målet. Motparten hävdar att det berörda avtalet inte är ett köpeavtal utan ett depositionsavtal.
38.      Som den hänskjutande domstolen påpekat ingicks inte det berörda avtalet av parterna i det nationella målet, vilka således inte är direkt bundna i avtalsrättsligt hänseende.
39.      Vad för det andra gäller de skriftliga yttranden som parterna har inkommit med anser klagandena i det nationella målet och den belgiska regeringen att begreppet ”talan [som]
avser avtal”
bör ges en vid tolkning som gör det möjligt även för en tredje part att åberopa artikel 5.1 i förordning nr 44/2001. Dock gör den belgiska regeringen gällande att man inte bör tillämpa det kriterium som anges i domen i målet flightright på situationer där frågan gäller vem som är ägare till egendom, så som fallet är i förevarande mål, utan endast på situationer där talan grundar sig på själva avtalsförpliktelsen. Den belgiska regeringen anser att EU-domstolens senare praxis tenderar att leda till
ett ”forum shopping”, till men för rättssäkerheten.
40.      Motparten i det nationella målet och kommissionen gör bland annat gällande att det till grund för att en talan ska anses vara ”avtalsrättslig” måste finnas ett avtalsförhållande mellan parterna i tvisten. Motparten i det nationella målet framhåller att den särskilda behörigheten bör tolkas restriktivt för att man ska kunna bibehålla den förutsebarhet och rättssäkerhet som förordning nr 44/2001 syftar till. Kommissionen hävdar med beaktande av den praxis som domstolen etablerat i domen i målet Handte(26) att
den särskilda behörigheten
i fråga om talan [som] avser avtal
inte är tillämplig i en situation där käranden grundar sin talan på flera på varandra följande avtal, eftersom käranden och svaranden inte är parter i ett och samma avtal. Kommissionen anser således att man bör tillämpa den allmänna regeln om behörighet
för domstolarna i den medlemsstat där svaranden har sin hemvist.
41.      Med tanke på formuleringen av den första tolkningsfrågan och parternas yttranden finner jag det nödvändigt att analysera domstolens tillämpliga praxis.
a)      Domstolens tillämpliga praxis i fråga om begreppet ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001
42.      I artikel 5.1 a i förordning nr 44/2001 föreskrivs att talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan, om talan avser avtal, väckas i en annan medlemsstat, vid domstolen ”i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser”. För att fastställa domstolsbehörighet i enlighet med denna bestämmelse och besvara frågan huruvida
ett mål kan anses röra en ”talan [som] avser avtal” har domstolen gjort en självständig tolkning av begreppet ”talan [som] avser avtal” genom att tidigare tillämpa en restriktiv tolkning av detta begrepp och därefter en vidare tolkning av detsamma. Med dessa båda synsätt fastställs den förpliktelse som ligger till grund för talan
och således uppfyllelseorten för denna förpliktelse på olika sätt. Domstolen har förvisso slagit fast att ”den förpliktelse, vars uppfyllelseort avgör domstolsbehörigheten i enlighet med nämnda artikel 5.1
[i förordning nr 44/2001], är den som följer av avtalet och vars bristande uppfyllelse utgör grunden för att väcka talan”.(27) Trots tydligheten i denna angivelse är det dock inte alltid uppebart hur denna förpliktelse ska fastställas, vilket framgår av de svårigheter man mött vid tolkningen av begreppet ”talan [som] avser avtal”.(28)
43.      Härvid uppkommer frågan om domstolen har frångått den restriktiva tolkningen till förmån för en vidare tolkning genom en ändring i förhållande till sin tidigare praxis. Denna fråga är central för de tvivelsmål som ligger till grund för de tolkningsfrågor som hänskjutits till domstolen. För att bättre förstå räckvidden av denna rättspraxis och kunna föreslå ett användbart svar tycks det mig nödvändigt att
redogöra för dessa båda tolkningsmodeller inom rättspraxis och deras utveckling samt att lyfta fram målen om förutsebarhet och/eller närhet i förordning nr 44/2001 på vilka domstolen har grundat sig för att välja den ena eller den andra tolkningen.
1)      Restriktiv tolkningen av begreppet ”talan [som] avser avtal”: krav på förekomst av ett avtal mellan parterna i målet
44.      Begreppet ”talan [som]
avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 utgör
ett självständigt begrepp inom unionsrätten, som har till syfte att avgränsa tillämpningsområdet för bestämmelsen.(29)
45.      För att fastställa gränserna för detta självständiga
begrepp tolkade domstolen i början av 1980-talet den särskilda bestämmelsen om de behörigheter som käranden
kan välja mellan i fråga om en talan [som] avser avtal på ett restriktivt sätt (nedan kallat den restriktiva tolkningen). Domen i målet Peters Bauunternehmung och domen i målet Handte utgör ursprunget till denna rättspraxis.
46.      I domen i målet Peters Bauunternehmung(30) uttalade sig domstolen om kopplingen mellan de särskilda bestämmelserna och den allmänna bestämmelsen om behörighet.(31) Enligt doktrinen har domstolen i denna dom uttalat sig ”för en restriktiv tolkning av allt som förefaller vara undantag från artikel 2 i Brysselkonventionen”.(32)
47.      Domstolen förklarade därefter i dom i målet Kalfelis(33) att bestämmelserna om särskild behörighet i sin egenskap av undantag från den allmänna principen ska tolkas restriktivt(34) och angav längre fram att de ”[inte]
kan … ge anledning till en tolkning som går utöver de fall som avses i [Bryssel]konventionen”.(35) Trots att denna bestämmelse enligt min åsikt inte syftade till att begränsa tillämpningsområdet för ”talan [som]
avser avtal”(36) genom en restriktiv tolkning av begreppet avtalsförpliktelse fastställde domstolen i de påföljande domarna en restriktiv tolkning av nämnda begrepp med motiveringen att det rörde sig om ett av undantagen från den allmänna behörighetsregeln.
48.      I domen i målet Handte(37) uttalade sig domstolen för första gången om begreppet ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i Brysselkonventionen och förklarade att detta begrepp ”inte kan förstås på så sätt att det omfattar en situation i vilken det inte föreligger någon förpliktelse som en part frivilligt åtagit sig gentemot en annan”. På grundval av principen om förutsebarhet
av i vilken stat en kärande
ska väcka sin talan(38) slog domstolen sålunda fast att ”[a]rtikel 5.1 i konventionen skall tolkas på så sätt att den inte är tillämplig i en tvist mellan en senare köpare av en vara och en tillverkare, som inte är säljare i förhållande till den köparen, angående bristfälligheter i varan eller varans olämplighet för sitt ändamål”.(39)
49.      Från och med denna dom stod det klart att den restriktiva tolkning som domstolen tillämpade begränsade begreppet ”talan [som] avser avtal” på sådant sätt, att denna bestämmelse var tillämplig endast på förhållandet mellan parterna i det berörda avtalet, det vill säga endast på tvister mellan parter i avtal. Den faktor som domstolen såg som avgörande för kategoriseringen av talan, var nämligen avtalsförhållandet mellan parterna i tvisten.
50.      Det tycks mig vara av betydelse att understryka att domstolen genom att inom denna rättspraxis(40) tolka artikel 5.1 i Brysselkonventionen eller i förordning nr 44/2001 mot bakgrund av målen med och systematiken i konventionen eller i förordningen grundade det självständiga begreppet ”talan [som] avser avtal”
främst på målet om förutsebarhet.(41)
51.      Trots att denna restriktiva tolkning av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 och därmed av begreppet ”talan [som] avser avtal”, vilken under lång tid tillämpades av domstolen,(42) vann bifall inom delar av doktrinen(43) kritiserades den av vissa författare, inte bara för sin restriktiva hållning i fråga om kopplingen mellan den allmänna bestämmelsen och de särskilda bestämmelserna utan även för den snäva definitionen av begreppet ”talan [som] avser avtal”, och därmed av begreppet avtalsförpliktelse, som domstolen angav i sin praxis.
52.      I fråga om systematiken i förordning nr 44/2001 ansåg, för det första, de författare som var emot nämnda synsätt att blotta förekomsten av den allmänna bestämmelsen i artikel 2 i förordningen
inte får leda till att man gör en snäv, för att inte säga restriktiv, tolkning av artikel 5 i denna gällande, och att en sådan tolkning inte fick tillämpas till men för den övergripande enhetligheten i förordningen,(44) nämligen strävan att i möjligaste mån säkerställa
en likabehandling
och enhetlighet i fråga om rättigheterna samt av de förpliktelser som följer av dessa.(45) Särskilt vissa författare framhåller att det, så som domstolen fastslagit, endast gällde att undvika
”en tolkning som går längre än de fall som”
systematiken i förordning nr 44/2001(46) ”avser” och att det således skulle vara felaktigt att av formuleringen av artikel 5.1 i förordningen sluta sig till att
denna bestämmelse utgör ett undantag som bör tillämpas mindre ofta än artikel 2 i förordningen.(47) Blotta förekomsten av särskilda behörighetsregler förstärker i sig möjligheten av att talan mot svaranden kan väckas vid en domstol i en annan medlemsstat än den där denne har hemvist. Denna möjlighet gör att man kan garantera en jämvikt mellan kärandens och svarandens intressen.(48)
53.      Jag delar denna åsikt. Ett sådant synsätt framgår tydligt av domen i målet Peters Bauunternehmung, d
är domstolen redan hade förklarat att
”artikel 5 [i Brysselkonventionen]
just med hänsyn till den i vissa klart angivna fall föreliggande särskilt nära anknytningen mellan en tvist och den för tvistens avgörande behöriga domstolen till förmån för en effektiv processledning föreskriver särskilda behörighetsregler som käranden kan välja mellan”.(49) Det framgår härav tydligt och klart att domstolen tolkar denna bestämmelse med hänvisning till särskilt målet om närhet.
54.      Detta föranledaer mig att, för det andra, erinra om att definitionen av begreppet ”talan [som]
avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001, så som domstolen skisserade detta i domen i målet Handte(50), också har utsatts för kritik. Flera författare har nämligen ansett att detta snäva synsätt tilldelade domstolen på den ort där avtal ska fullgöras en alltför begränsad roll till men för framför allt närhetsprincipen(51) och att man bör företa ”en vidare tolkning som är avpassad till de bakomliggande ekonomiska intressena”.(52)
55.      Av ovan angivna skäl(53) finner jag därför att att den restriktiva tolkningen av sambandet mellan den allmänna bestämmelsen och de särskilda bestämmelserna inte får leda till att begreppet ”talan [som]
avser avtal”, och därmed begreppet avtalsförpliktelse, tolkas restriktivt(54). Genom en vidare tolkning av begreppet ”talan [som]
avser avtal” kan man beakta målet om närhet
och god rättskipning.(55) Så som nyligen framförts inom doktrinen riskerar en alltför dogmatisk tolkning som i alltför hög grad sätter rättssäkerheten, och därmed målet om förutsebarhet, framför god rättskipning och målet om närhet att vålla störningar inom systematiken.(56) Enligt min åsikt kräver nämligen den övergripande enhetligheten inom förordning nr 44/2001 att man vid tolkningen av artikel 5.1
i förordningen beaktar jämvikten mellan målet om närhet och god rättskipning och
målet om förutsebarhet och rättssäkerhet.(57) Denna jämvikt mellan förordningens mål gör det också möjligt att garantera jämvikt mellan kärandens och svarandens intressen. Det räcker härvid med att erinra om att det av domstolens fasta rättspraxis framgår att det självständiga
begreppet
”talan [som] avser avtal”
ska avse systematiken i och
målen
med denna
förordning i syfte att säkerställa att denna tillämpas enhetligt i samtliga medlemsstater.(58) I alla händelser får inte tolkningen av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 urholka denna bestämmelse utan bör låta den särskilda behörighetsregel som där anges få ändamålsenlig verkan.(59) I detta skede gäller frågan huruvida domstolens övergång till en vidare tolkning av denna bestämmelse möjliggör detta. Jag anser att så är fallet.
2)      Utvecklingen av domstolens praxis mot en vidare tolkning: krav på fastställelse av en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person och av att kärandens talan grundas på denna förpliktelse
56.      Det bör framhållas att domstolen i sina första domar gällande tolkningen av artikel 5.1 i Brysselkonventionen slog fast att denna bestämmelse var tillämplig
”även om utformningen av det avtal som är föremål för talan är omtvistad mellan parterna”.(60) Redan av detta övervägande framgår, som generaladvokat Jacobs senare skulle komma att påpeka,(61) att domstolen fann att tillämpningsområdet för bestämmelsen inte fick anges på ett alltför snävt sätt. I sitt förslag till avgörande framhöll generaladvokaten att domstolen redan hade slagit fast att tillämpningsområdet för bestämmelsen
utsträckte sig till att
omfatta de ”nära förbindelser av samma karaktär som de som uppstår mellan avtalsparter”, vilket inbegriper det förhållande som inträdet i en förening skapar mellan dess medlemmar.(62) Han ansåg att detta synsätt tycktes spegla den avsikt som följer av bestämmelsens ordalydelse i flera olika språkversioner.(63)
57.      Några år senare slog domstolen i dom i målet Tacconi(64) klart och tydligt fast att ”det enligt artikel 5.1 i förordning nr 44/2001
inte fordras att något avtal har slutits”(65) och förklarade
att det ”för att bestämmelsen skall kunna tillämpas
[likväl krävs]
att en förpliktelse kan identifieras, eftersom den nationella domstolens behörighet i fråga om talan som avser avtal avgörs med hänsyn till den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas”.(66) Denna dom tycks dock ändå fortsatt begränsa tillämpligheten av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 till situationer där det föreligger en förpliktelse som en part frivilligt har åtagit sig mot en annan, det vill säga en förpliktelse mellan parterna i en tvist.
58.      Denna begränsning frångicks i domen i målet Engler(67), där domstolen bekräftade att det genom artikel 51 i förordning nr 44/2001 inte krävs att ett avtal har ingåtts.(68) Domstolen förklarade med hänvisning till sin tidigare praxis(69) tydligt att tillämpningen av den särskilda behörighetsregel som anges inom avtalsrätten på denna bestämmelse ”inte har tolkats restriktivt av domstolen”.(70) Domstolen slog fast att innan denna regel kan tillämpas ”måste det fastställas att en rättslig förpliktelse som en part frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person föreligger och att kärandens talan grundas på denna förpliktelse”.(71) Denna vidare definition av begreppet ”talan [som] avser avtal” ingår numera i domstolens fasta rättspraxis.(72) Nämnda definition innebär att två kumulativa villkor måste vara uppfyllda för att en talan ska omfattas av detta begrepp: den
ska dels avse en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person, dels
grunda sig på denna förpliktelse.
i)      Det första villkoret: talan ska avse en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person
59.      Det framgår av domstolens praxis att detta första villkor gäller för flera slag av förpliktelser.(73) Först och främst har domstolen i domen i målet Kareda(74) preciserat detta första villkor mot bakgrund av sin tidigare praxis.(75) Inom en vidare tolkning av begreppet ”talan [som] avser avtal”
har domstolen slagit fast att avtalsförpliktelser inbegriper alla
förpliktelser som härrör från ett avtal.(76)
60.      Därefter har domstolen även inbegripit
sådana förpliktelser som har sin grund i ”nära förbindelser … av samma karaktär som de som uppstår mellan avtalsparter”.(77)
61.      Eftersom den förpliktelse som ligger till grund för talan måste fastställas för att en talan ska anses vara en
”talan [som] avser avtal”, utan att det krävs att ett avtal föreligger,(78) har domstolen slutligen bland annat ansett att förpliktelser som inte följer av ett sådant avtal utan uppstått på grund av ett ensidigt åtagande som en person frivilligt har ingått gentemot en annan(79) samt tysta avtalsförhållanden(80) faller under
”talan [som] avser avtal”.
62.      Eftersom de två berörda villkoren är kumulativa är emellertid
tillämpningen av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 inte enbart avhängig av fastställelse av en förpliktelse. Det krävs också att talan grundar sig på denna förpliktelse.
ii)    Det andra villkoret: talan måste grunda sig på denna förpliktelse
63.      I domen i målet flightright(81) förklarade domstolen att den särskilda behörighetsregeln i fråga om avtal i 5.1 a i förordning nr 44/2001 och artikel 7.1 a i förordning nr 1215/2012 avser grunden för talan och inte parternas identitet.(82)
64.      Generaladvokaten Saugmandsgaard Øe har förklarat följande:
”EU-domstolen har enligt min mening gjort rätt som genom detta villkor förbehållit tillämpningen av behörighetsregeln rörande ”avtal” i artikel 7.1 i Bryssel Ia-förordningen på en talan av avtalsenlig natur, det vill säga en talan som huvudsakligen avser avtalsrättsliga sakfrågor eller, med andra ord, frågor som omfattas av avtalsrätten (lex contractus) i den mening som avses i [förordning nr 593/2008], …. EU-domstolen säkerställer på så sätt, i enlighet med närhetsprincipen, som ligger till grund för den bestämmelsen, att den domstol som är behörig att pröva ett avtal, enligt denna bestämmelse, i huvudsak uttalar sig om sådana frågor.”.(83) Han framhöll att han, eftersom dessa bestämmelser avseende
den särskilda behörighetsregeln inom avtalsrätten
endast är tillämpliga på avtal, härmed avsåg ”alla rättsregler som medför skyldigheter på grund av en persons frivilliga åtagande gentemot en annan person”.(84)
b)      Preliminär slutsats
65.      Mot bakgrund av det ovan anförda finns det skäl att för det första konstatera att domstolens praxis i fråga om tolkningen av begreppet ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 inte kan anses vara enhetlig, vilket förklarar de svårigheter som de nationella domstolarna alltjämt har med att fastställa huruvida ett mål omfattas av detta begrepp.(85)
66.      Till en början tillämpade nämligen domstolen en restriktiv tolkning av begreppet ”talan [som] avser avtal”,
då den fann att endast tvister som utgick från ett avtal mellan parterna
i målet omfattades av detta begrepp.(86) Inom ramen för denna tolkning har domstolen huvudsakligen hänvisat till målet om förutsebarhet och rättssäkerhet i
Brysselkonventionen eller i förordning nr 44/2001.(87)
67.      Därefter övergick domstolen till en vidare tolkning av begreppet ”talan [som]
avser avtal”
då den fann att en tvist omfattades av nämnda begrepp om käranden grundar sin talan mot svaranden på en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person. I domen i målet Engler(88) förklarade domstolen för första gången tydligt att den ”inte tolkar [artikel 5.1 i förordning nr 44/2001] restriktivt”. Därefter bekräftade domstolen i domen i målet Kareda(89) och domen i målet flightright(90),
inom sin senare praxis(91), att den slutgiltigt hade frångått den restriktiva tolkning av denna bestämmelse som grundade sig på en ”personalistisk”
syn på avtalsförhållanden,(92) vilken härrör från
domen i målet Handte,(93) för att i stället tillämpa en vidare tolkning.
68.      Det framgår för det andra av denna vidare tolkning att den talan som väcks av en kärande, även om denna har väckts mot en tredje part, ska anses ”avse avtal”, i den mening som avses i
artikel 5.1 i förordning nr 44/2001, om den grundar sig på en förpliktelse som en person har åtagit sig gentemot en annan person.(94) Det förhållandet att de båda parterna i målet, så som i det aktuella fallet, inte är direkt bundna av ett avtal kan således inte ifrågasätta beteckningen av denna talan såsom ”talan [som] avser avtal”. Det enda som är av betydelse är nämligen att den förpliktelse som klagandena i det nationella målet åberopar härrör från ett avtal mellan två personer, eller från ett rättsligt förhållande som kan likställas med ett avtal, eftersom det genom detta upprättas ”nära förbindelser av samma karaktär som de som uppstår mellan avtalsparter”.(95)
69.      Inom ramen för denna vidare tolkning framgår det av domen i målet Kareda och domen i målet flightright att domstolen inte hänvisade endast till målet om förutsebarhet
och rättssäkerhet utan också till målet om närhet och god rättskipning.(96)
70.      När den avtalsförpliktelse på vilken kärandens talan grundar sig har fastställts måste det sålunda också fastställas om det föreligger en särskilt nära anknytning mellan talan och den domstol som kan ha i uppgift att pröva denna
eller om en tillämpning av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 kan underlätta en god rättskipning.(97) Man bör enligt min åsikt således söka upprätthålla en jämvikt mellan förordningens mål om förutsebarhet och rättssäkerhet, å andra sidan,
och dess mål om närhet och god rättskipning, å andra sidan.(98)
71.      Jag framhåller härvid att det å ena sidan utgör fast rättspraxis att man i möjligaste mån ska undvika en ökning av antalet behöriga domstolar avseende samma avtal, i syfte att förebygga motstridiga beslut samt underlätta erkännande och verkställighet av domstolsavgöranden utanför den stat där de har meddelats.(99) Det är nämligen önskan att få till stånd en god rättskipning och en ändamålsenlig processledning
som har legat till grund för antagandet av behörighetskriteriet i artikel 5.1 i Brysselkonventionen, eftersom domstolen i den ort där den förpliktelse som anges i avtalet, och som talan avser, ska uppfyllas i normala fall är bäst skickad att avgöra tvisten, särskilt med hänsyn till att detta innebär en närhet till tvisten och att bevisupptagningen underlättas.(100)
72.      Domstolen har emellertid å andra sidan också slagit fast att bland annat behörighetsregler som avviker från huvudregeln i artikel 2 i Brysselkonventionen, såsom exempelvis artikel 5.1, i enlighet med rättssäkerhetsprincipen ska tolkas på så sätt att en normalt välunderrättad svarande rimligtvis kan förutse vid vilka domstolar - utöver domstolarna i hans hemviststat - talan kan väckas mot honom.(101)
73.      I det aktuella fallet kan inte det argument vinna bifall som i det nationella målet anförts av motparten att han inte kunde förutse att talan mot honom skulle väckas vid
den hänskjutande domstolen, som är domstolen i den uppfyllelseort för förpliktelser där konstverken befunnit sig i mer än 30 år.
74.      Denna bedömning överensstämmer med närhetsprincipen och rättssäkerhetsprincipen och garanterar en
jämvikt mellan kärandens och svarandens intressen. Vidare innebär denna lösning att den behörighetsregel som anges i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 kan få ändamålsenlig verkan.
75.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att den första tolkningsfrågan ska besvaras så, att artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 ska tolkas så, att det för att den ska kunna tillämpas måste fastställas att det föreligger en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person och att kärandens talan grundas på denna förpliktelse, även om denna förpliktelse
inte är direkt bindande för parterna i målet. Vid tolkningen av denna bestämmelse bör den nationella domstolen söka upprätthålla en jämvikt
mellan målet om förutsebarhet
och rättssäkerhet, å ena sidan,
och målet om närhet och god rättskipning, å den andra sidan.
3.      Den andra tolkningsfrågan
76.      Med sin andra fråga söker den hänskjutande domstolen svar på om en talan faller under ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001, om det för fastställelse av den rättsliga arten av denna förpliktelse visar sig nödvändigt att undersöka avtalsförpliktelsen eller, i förekommande fall, innehållet i det eller de berörda avtalen för att bedöma grunden för den talan som väcks av en kärande. Den hänskjutande domstolen vill
med denna fråga att EU-domstolen ska bekräfta huruvida det kriterium som den angav i punkt 32 i domen i målet Wikingerhof kan vara analogt tillämpligt för att bedöma grunden för en talan om erkännande av en äganderätt, sådan som den som berörs i det nationella målet. Med beaktande av att käranden i det mål som gav upphov till nämnda dom i sin talan
gör gällande att en lagstadgad förpliktelse, närmare bestämt inom konkurrensrätten(102), har åsidosatts anser jag dock att detta kriterium inte är tillämpligt i det aktuella fallet. Jag finner därför att frågan måste omformuleras för att domstolen ska kunna ge ett ändamålsenligt svar på denna.
77.      Jag anser följaktligen att den hänskjutande domstolens andra
fråga bör omformuleras
på så sätt, att denna med sin andra fråga
vill få svar på om den anhängiggjorda domstolen i syfte att bedöma grunden för den talan som väcks av käranden för att fastställa om talan är en
”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001, då den prövar om den är behörig måste pröva avtalsförpliktelsen eller, i förekommande fall, innehållet i det eller de berörda avtalen.
78.      Det tycks mig som att rättspraxis ger svar på denna fråga. Domstolen har nämligen slagit fast att målet om rättssäkerhet kräver att den nationella domstolen lätt kan avgöra sin egen behörighet, utan att vara tvungen att göra en prövning av målet i sak.(103) Vad gäller tillämpningen av detta krav inom ramen för den särskilda behörigheten i det nationella målet har domstolen, för det första, slagit fast att den domstol som har att pröva en tvist rörande ett avtal är behörig att på eget initiativ pröva huruvida de grundläggande villkoren för dess behörighet är uppfyllda på grundval av det bedömningsunderlag som parterna har lämnat angående frågan huruvida det föreligger ett avtal eller ej.(104) För det andra har domstolen påpekat att när den domstol som har att avgöra tvisten prövar huruvida den är behörig, gör den inte någon bedömning enligt nationell rätt av huruvida talan kan prövas i sak eller huruvida käranden har fog för sin talan, utan den konstaterar endast förekomsten av de anknytningsmoment med forumstaten som motiverar dess behörighet
i enlighet med artikel 5.1 i förordning nr 44/2001. Denna domstol får sålunda, i det enda syftet att avgöra huruvida den är behörig enligt nämnda bestämmelse, anse att kärandens hit hörande hävdanden i fråga om den rättsliga arten av de förpliktelser som dennes talan grundar sig på är styrkta.(105) EU-domstolen har också förklarat att den domstol som har att avgöra en tvist inom ramen för prövningen av behörigheten enligt förordning nr 44/2001 ska företa sin bedömning mot bakgrund av alla uppgifter i målet, inbegripet, i förekommande fall, svarandens bestridanden.(106)
79.      Det förhållandet att talan i det nationella målet är en talan om erkännande av en rätt till egendom saknar betydelse för det förhållandet att det är fråga om
”talan [som] avser avtal” och därmed omfattas av tillämpningen av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001. Det enda som är av betydelse är nämligen, så som jag har förklarat i punkt 68 i förevarande förslag till avgörande, att den förpliktelse som klagandenas talan i det nationella målet grundas på härrör från ett ursprungligt avtal. Jag konstaterar också att den talan som väckts av klagandena i det nationella målet grundar sig på att CD genom detta första avtal skulle ha förvärvat äganderätten till konstverken.
80.      Jag föreslår därför att denna fråga ska besvaras så, att den anhängiggjorda domstolen för att bedöma om grunden för en kärandes talan i syfte att fastställa om denna talan är en ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 inte vid prövningen av sin behörighet måste pröva avtalsförpliktelsen eller, i förekommande fall, innehållet i de berörda avtalen. För att pröva om de grundläggande villkoren för dess behörighet är uppfyllda behöver denna domstol bara fastställa kriterierna för den anknytning till forumstaten som ligger till grund för dess behörighet
i enlighet med denna bestämmelse samt bedöma alla uppgifter i målet, särskilt kärandens relevanta påståenden i fråga om arten av de förpliktelser på vilka talan grundas och, i förekommande fall, motpartens bestridanden. Det förhållandet att den talan som berörs i det nationella målet är en talan om erkännande av en äganderätt saknar betydelse för huruvida denna talan är en ”talan [som] avser avtal” och därmed för tillämpningen av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001.
4.      Den tredje tolkningsfrågan
81.      Med sin tredje fråga vill den hänskjutande domstolen i sak få svar på om artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 ska tolkas så, att en talan om erkännande av en äganderätt till lös egendom, om denna grundar sig på två avtal som inte
är bindande för någon av parterna i målet är en
”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i denna bestämmelse, och, vid behov, vilket av dessa avtal som ska beaktas vid fastställelse av den förpliktelse som talan grundar sig på.
82.      I det aktuella fallet vill klagandena i det nationella målet med sin talan få sin äganderätt till konstverken erkänd. Som jag redan har angett är särdragen i förevarande mål att talan om erkännandet av äganderätt grundar sig på två avtal och att det saknas ett direkt avtalsförhållande mellan dem och motparten i det nationella målet.
83.      I fråga om, för det första, huruvida en sådan situation som den som berörs i det nationella målet, där de avtal
på vilka käranden
grundar sin talan inte är bindande för parterna i målet, faller under
”talan [som] avser avtal” anser jag, så som framgår av mitt förslag till svar på den första frågan, att så är fallet. Det följer dessutom av den hänskjutande domstolens argumentation att det är möjligt att fastställa att det föreligger en förpliktelse som frivilligt har ingåtts mellan två personer, nämligen CD och konstnärsparet, på vilken klagandenas talan i det nationella målet grundas. Denna förpliktelse föreligger oberoende av vilket slag av avtal (köpeavtal
eller
depositionsavtal) som har ingåtts mellan CD(107) och konstnärsparet. Således saknar enligt domstolens praxis den rättsliga arten av det ursprungliga avtal som ingåtts mellan dessa båda parter betydelse
för fastställelsen av om den hänskjutande domstolen kan påvisa en avtalsförpliktelse, i den mening som avses i domstolens rättspraxis.
84.      I fråga om, för det andra, vilket avtal som ska beaktas vid fastställelse av uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan grundar sig på bör det framhållas att tvisten i det nationella målet härrör från det första avtalet, och att det är kategoriseringen av detta som står i centrum för tvisten. Med andra ord är detta första avtal ursprunget till de omtvistade rättigheterna och skyldigheterna. Huruvida detta avtal ska anses vara ett ”köpeavtal” eller ett ”depositionsavtal” är avgörande när man ska fastställa huruvida äganderätten till konstverken har överförts till CD, och det tillkommer inte EU-domstolen utan den hänskjutande domstolen fastställa detta. Bedömningen av detta avtal för fastställelse av dess rättsliga art
utgör nämligen saken i målet.
85.      Det är förvisso inte nödvändigt att fastställa om det första avtalet är ett köpeavtal
eller ett
depositionsavtal
för att besvara
frågan huruvida tvisten i det nationella målet faller under artikel 5.1 i förordning nr 44/2001. Emellertid är det nödvändigt att kategorisera detta avtal
för att fastställa vilken bestämmelse som är tillämplig i det aktuella fallet, artikel 5.1 a eller artikel 5.1 b i förordningen, varvid den sistnämnda bestämmelsen enbart gäller försäljning av varor och tillhandahållande av tjänster. Skillnaden mellan dessa båda bestämmelser saknar heller inte betydelse för fastställande av vilken domstol som är behörig att pröva en talan som avser avtal.(108)
86.      Den hänskjutande domstolen har inte särskilt
tagit upp frågan om dessa bestämmelsers tillämplighet i det aktuella fallet och har heller inte begärt något klarläggande från EU-domstolen på denna punkt. Inte heller parterna har mellan sig tagit upp denna fråga. Jag inskränker mig därför till följande kommentarer.
87.      I fråga om fastställelse av huruvida artikel 5.1 b i förordning nr 44/2001 ska tillämpas på tvisten i det nationella målet noterar jag inledningsvis att den hänskjutande domstolen bör bedöma om det första avtalet i det aktuella fallet kan anses vara ett ”avtal om försäljning av varor”
eller ett
”avtal om tillhandahållande av tjänster”. Om så är fallet bör den ort fastställas dit varorna enligt avtalet har eller skulle ha levererats,(109) eller, i förekommande fall, där tjänsterna har eller skulle ha tillhandahållits.(110) Jag erinrar härvid om att det denna bestämmelse innehåller en självständig angivelse av anknytningskriterierna för köpeavtal för varor och avtal om tillhandahållande av tjänster.(111)
88.      Om den hänskjutande domstolen finner att artikel 5.1 b i förordning nr 44/2001 inte ska tillämpas på tvisten i det nationella målet(112) bör den tillämpa artikel 5.1 a i förordningen, som avser alla slag av avtal utom dem som anges i artikel 5.1 b i förordningen. I sådant fall bör den hänskjutande domstolen vid fastställelse av uppfyllelseorten för den berörda förpliktelsen, i den mening som avses i artikel 5.1 a i samma förordning, tillämpa den princip som härrör från domen i målet Industrie Tessili Italiana Como(113), enligt vilken en talan för det första kan väckas vid domstolen i uppfyllelseorten för
den förpliktelse på vilken klagandenas talan i det nationella målet grundas och för det andra att denna ort ska fastställas i enlighet med den lag som gäller för den omtvistade förpliktelsen
i enlighet med den anhängiggjorda domstolens lagvalsregler.(114)
89.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara den tredje tolkningsfrågan så, att en talan om erkännande av en äganderätt till lös egendom, om denna grundar sig på två avtal som inte
är direkt bindande för någon av parterna i målet, är en
”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001. Det avtal som ska beaktas vid fastställelse av uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan grundar sig på
är det ursprungliga avtal
som är föremål för tvisten.
V.      Förslag till avgörande
90.      Av ovan anförda skäl föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som hänskjutits av
Cour d’appel de Bruxelles (Belgien) på följande sätt:
1)      Artikel 5.1 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ska tolkas så, att det för att den ska kunna tillämpas måste fastställas att det föreligger en förpliktelse som en person frivilligt har åtagit sig gentemot en annan person och att kärandens talan grundas på denna förpliktelse, även om denna förpliktelse
inte är direkt bindande för parterna i målet. Vid tolkningen av denna bestämmelse bör den nationella domstolen söka upprätthålla en jämvikt
mellan målet om förutsebarhet
och rättssäkerhet, å ena sidan,
och målet om närhet och god rättskipning, å den andra sidan.
2)      Den anhängiggjorda domstolen måste inte vid prövningen av sin behörighet för att bedöma om grunden för en kärandes talan i syfte att fastställa om denna talan är en ”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001 pröva avtalsförpliktelsen eller, i förekommande fall, innehållet i de berörda avtalen. För att pröva om de grundläggande villkoren för dess behörighet är uppfyllda behöver denna domstol bara fastställa kriterierna för den anknytning till forumstaten som ligger till grund för dess behörighet
i enlighet med denna bestämmelse samt bedöma alla uppgifter i målet, särskilt kärandens relevanta påståenden
i fråga om arten av de förpliktelser på vilka talan grundas och, i förekommande fall, motpartens bestridanden. Det förhållandet att den talan som berörs i det nationella målet är en talan om erkännande av en äganderätt saknar betydelse för det förhållandet att den utgör en ”talan [som] avser avtal” och därmed omfattas av
tillämpningen av artikel 5.1 i förordning nr 44/2001.
3)      En talan om erkännande av en äganderätt till lös egendom, om denna grundar sig på två avtal som inte
är direkt bindande för någon av parterna i målet är en
”talan [som] avser avtal” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001. Det avtal som ska beaktas vid fastställelse av uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan grundar sig på
är det ursprungliga avtal
som är föremål för tvisten.
1      Originalspråk: franska
2      Rådets förordning av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1). Förordning nr 44/2001 har upphävts genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1). Med förbehåll för vissa undantag är förordning nr 1215/2012 i enlighet med artikel 81 i denna tillämplig först från och med den 10 januari 2015. Med hänsyn till den tidpunkt då målet inleddes vid den nationella domstolen ska det omfattas av förordning nr 44/2001.
3      Europaparlamentets och rådets förordning av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (EUT L 177, 2008, s. 6).
4      Dom av den 15 juni 2017, Kareda (C-249/16, nedan kallad domen i målet Kareda, EU:C:2017:472), dom av den 7 mars 2018, flightright m.fl. (förenade målen C-274/16, C-447/16 och C-448/16, nedan kallad domen i målet flightright, EU:C:2018:160), dom av den 4 oktober 2018, Feniks (C-337/17, nedan kallad domen i målet Feniks, EU:C:2018:8053), och dom av den 26 mars 2020, Primera Air Scandinavia (C-215/18, nedan kallad
domen i målet Primera Air Scandinavia, EU:C:2020:235).
5      Dom av den 8 maj 2019, Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
6      Dom av den 17 juni 1992 (C-26/91, nedan kallad domen i målet
Handte, EU:C:1992:268, punkt 15).
7      Dom av den 8 maj 2019, Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, punkt 25 och där angiven rättspraxis).
8      Domen i målet Kareda (punkterna 30 och 31).
9      Domen i målet flightright (punkterna 57–63).
10      Domen i målet
Feniks (punkterna 42 och 43).
11      Domen i målet flightright (punkt 61) och domen i målet Primera Air Scandinavia (punkt 44).
12      Se bland annat dom av den 25 mars 2021, Obala i lučice (C-307/19, EU:C:2021:236, punkt 49), och dom av den 24 februari 2022, Suzlon Wind Energy Portugal (C-605/20, EU:C:2022:116, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
13      Konvention som ingåtts mellan medlemsstaterna inom ramen för artikel 220 fjärde strecksatsen i fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen
(sedermera artikel 293 fjärde strecksatsen i fördraget om upprättandet av europeiska gemenskapen), om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32), senare ändrad genom påföljande konventioner om nya medlemsstaters anslutning till denna konvention
(nedan kallad Brysselkonventionen).
14      Se skäl 19 i förordning nr 44/2001.
15      Dom av den 14 mars 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, punkt 27).
16      Dom av den 7 februari 2013, Refcomp (C-543/10, EU:C:2013:62, punkt 20 och där angiven rättspraxis).
17      Se bland annat dom av den 3 maj 2007, Color Drack (C-386/05, EU:C:2007:262, punkt 18).
18      Dom av den 22 mars 1983 (34/82, nedan kallad domen i målet Peters Bauunternehmung, EU:C:1983:87, punkterna 9 och 10).
19      Se bland annat domen i målet Handte (punkt 10), dom av den 14 mars 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, punkt 27), och domen i målet
Feniks (punkt 38 och där angiven rättspraxis).
20      Domstolens omfattande rättspraxis i fråga om artikel 5.1 i Brysselkonventionen och i förordning nr 44/2001 visar på komplexiteten i denna bestämmelse och på
svårigheterna med dess genomförande. Se bland annat professeur Fausto Pocars förklarande rapport till konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Lugano den 30 oktober 2007 (EUT C 319, 2009, s. 1, nedan kallad Pocarrapporten), punkt 44 och följande punkter samt särskilt punkt 46 i rapporten, där det förklaras att
”[o]avsett den tolkning som erbjuds av rättspraxis, varigenom vissa av svårigheterna har avlägsnats, har de ovan beskrivna reglerna bedömts vara otillfredsställande av många ...”.
21      Domen i målet Peters Bauunternehmung (punkt 10). Det mål som gav upphov till denna dom gällde en betalning av penningbelopp som påförts ett tyskt bolag, som var medlem i en nederländsk förening, med tillämpning av en intern bestämmelse som utfärdats av föreningens organ och som var bindande för föreningens medlemmar.
22      Domen i målet Peters Bauunternehmung (punkt 7).
23      Se, för ett aktuellt exempel, domen i målet Wikingerhof (punkt 26).
24      Se rapport av M. P. Jenard om Brysselkonventionen av år 1968 (EGT C 59, 1979, s. 1), särskilt punkt 22.
25      Se Gaudemet-Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe. Règlement 44/2001. Convention de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007),  fjärde utgåvan, LGDJ, Paris, 2010, ss. 159 och 160: ”Det är således begreppet närhet (territoriell eller förfarandemässig, vilket som är tillämpligt) som ger förklaring till de alternativ som ges i texten.”
26      Domen i målet
Handte (punkt 15).
27      Se bland annat
dom av den 14 december 1977, de Bloos (59/77, EU:C:1977:207, punkterna 14 och 15), samt dom av den 19 februari 2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, punkt 44).
28      Se bland annat Pocarrapporten, s. 42.
29      Se bland annat domen i målet Peters Bauunternehmung (punkt 10), dom av den 8 mars 1988, Arcado (9/87, EU:C:1988:127, punkt 10), och, för ett aktuellt exempel, domen i målet Wikingerhof (punkt 25).
30      Punkt 11 i denna dom: ”[A]artikel 5 [i Brysselkonventionen föreskriver]
just med hänsyn till den i vissa klart angivna fall föreliggande särskilt nära anknytningen mellan en tvist och den för tvistens avgörande behöriga domstolen, till förmån för en effektiv processledning … särskilda behörighetsregler som käranden kan välja mellan.”
31      Se punkt 32 i förevarande förslag till avgörande.
32      Se bland annat Gaudemet-Tallon, H., a.a., s. 161.
33      Dom av den 27 september 1988 (189/87, EU:C:1988:459, punkt 19).
34      Domen i målet Kalfelisgällde begreppet skadestånd utanför avtalsförhållanden, men domstolen har sedermera analogt tillämpat angiven uppfattning i domar som gäller begreppet ”talan [som] avser avtal”. Se bland annat
dom av den 14 juli 2016, Granarolo (C-196/15, EU:C:2016:559, punkt 18), och domen i målet Feniks (punkt 37).
35      Domen i målet Handte (punkt 14), dom av den 27 oktober 1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, punkt 16), samt dom av den 5 februari 2004, Frahuil (C-265/02, EU:C:2004:77, punkt 23).
36      Se domen i målet Peters Bauunternehmung (punkt 13): ”Det framgår … att inträdet i en förening mellan föreningsmedlemmarna skapar nära förbindelser av samma karaktär som de som uppstår mellan avtalsparter. Det är därför befogat att när det gäller tillämpningen av artikel 5.1 i konventionen betrakta de förpliktelser som den nationella domstolen har hänvisat till som avtalsförpliktelser.” Min kursivering. Se härvid även punkterna 52–55 i förevarande förslag till avgörande.
37      Punkt 15 i denna dom.
Det mål som gav upphov till denna dom gällde en talan som en senare köpare av en vara av en säljare väckt mot tillverkaren i syfte att få ersättning för skada till följd av att varan inte överensstämde med de krav som kunde ställas. Det rörde sig således om en kedja av internationella avtal med variationer från ett avtal till ett annat (punkt 17).
38      Se skäl 11 i förordning nr 44/2001.
39      Domen i målet
Handte (punkt 21).
40      Domstolen har förklarat att det ”[f]ör att stärka det rättsliga skyddet för personer som är etablerade i gemenskapen, vilket är ett av [Bryssel]konventionens syften, är … nödvändigt att de behörighetsregler som avviker från huvudregeln i konventionen tolkas på så sätt att en normalt välunderrättad svarande rimligtvis kan förutse vid vilka domstolar - utöver domstolarna i hans hemviststat - talan kan väckas mot honom. I ett fall som det i målet vid den nationella domstolen kan emellertid tillämpningen av den särskilda behörighetsregeln … i en tvist mellan en senare köpare av en vara och tillverkaren inte anses förutsebar för den senare och är därför oförenlig med rättssäkerhetsprincipen” (domen i målet Handte, punkterna 18 och 19). Min kursivering.
41      Se bland annat
dom av den 27 oktober 1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, punkterna 34 och 36), samt dom av den 17 september 2002, Tacconi (C-334/00, EU:C:2002:499), där det i punkt 20 hänvisas till punkterna 25 och 26 i dom av den 19 februari 2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99), som gällde målet om förutsebarhet, men där målet om närhet och god rättskipning inte angavs i dess punkt 27.
42      Se bland annat dom av den 27 oktober 1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, punkt 17), dom av den 17 september 2002, Tacconi (C-334/00, EU:C:2002:499, punkt 23), och dom av den 5 februari 2004, Frahuil (C-265/02, EU:C:2004:77, punkt 24). Se även förslag till avgörande av generaladvokat Cosmas i målet Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:45, punkt 24).
43      Se bland annat Gaudemet-Tallon, H., a.a., ss. 161 och 170.
44      Se Mankowski, P., Brussels Ibis Regulation – Commentary, Magnus, U., och Mankowski, P. (utg.), Otto Schmidt, Köln, 2016, s. 155, punkt 26.
45      Se bland annat den rättspraxis som anges i fotnot 20 i förevarande förslag till avgörande.
46      Se bland annat
dom av den 27 oktober 1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, punkt 16).
47      Lehmann, M., ”Special jurisdiction”, The Brussels I Regulation Recast, Dickinson, A. ocht Lein, E. (utg.), Oxford University Press, 2015, s. 140, punkt 4.25.
48      Se Mankowski, P., Brussels Ibis Regulation – Commentary, a.a., s. 155, och särskilt punkt 26.
49      Punkt 11. Min kursivering.
50      Punkt 15 i den domen.
51      Se, för ett aktuellt exempel, Pretelli, I., ”La bonne foi dans la pondération de la proximité et la fonction résiduelle du for spécial en matière contractuelle dans le règlement Bruxelles I”, Revue critique de droit international privé, 2020, nr 1, ss. 80–82: ”Den vikt som bör tillmätas närhet i förhållande till en absolut rättssäkerhet ... framgår
genom att domstolen i
det land där käranden har sin
hemvist och särskilda domstolsregler
genom det system som inrättats genom Bryssel I-konventionen står på jämställd fot och tillsammans syftar till att säkerställa en god rättskipning inom unionen. ... Den närmaste domstolen är den i fråga om vilken man kan anta att den
kan skipa den mest korrekta rättvisan. En ökad förståelse av målets art utgör den axiologiska grunden för behörighet grundad på närhet.”
52      Se bland annat Mankowski, P., Brussels Ibis Regulation – Commentary,
a.a., s. 164, punkt 43. Se även mitt förslag till avgörande i målet Kolassa (C-375/13, EU:C:2014:2135, punkt 49).
53      Se punkt 52 och följande punkter i förevarande förslag till avgörande.
54      Se, analogt, bland annat förslag till avgörande av generaladvokat Jacobs i målet Gabriel (C-96/00, EU:C:2001:690, punkterna 44–47): ”Ett undantag som fastslagits i lagstiftningen skall, i likhet med andra lagstadgade bestämmelser, ges sin egen mening och tolkas mot bakgrund av dess syfte och lydelse, liksom av systematiken hos och syftet med det rättsliga sammanhang i vilket den ingår.”
55      För en mer flexibel tolkning av begreppet avtalsförpliktelse, se generaladvokat Saugmandsgaard Øes förslag till avgörande i målet Wikingerhof (C-59/19, EU:C:2020:688, punkt 38): ”För att säkerställa en god handläggning av internationella tvister är det således möjligt och enligt min mening motiverat att tolka kategorin ”avtal” på så sätt att den omfattar institut som ligger nära avtal.”
Se även Minois, M., Recherche sur la qualification en droit international privé des obligations, LGDJ, Paris, 2020, ss. 174–180.
56      Se för ett liknande resonemang, Pretelli, I., a.a., ss. 80–82.
57      Jag kommer att längre fram i min bedömning återkomma till denna aspekt när det gäller att fastställa relevant tolkningsmetod för att uppnå denna jämvikt mellan de olika mål som förordning nr 44/2001 har. Se punkterna 73 och 74 i förevarande förslag till avgörande. Inom doktrinen har det nyligen framförts att avsaknaden av rangordning mellan de olika målen i förordning nr 1215/2012 inte innebär att man kan göra den ena eller den andra tolkningen gällande. Det följer härav att varje tolkning, restriktiv eller vid, av begreppet ”talan [som] avser avtal” på dialektiskt sätt kan vederlägga en annan tolkning. Se Pousen, M., ”From Mirages to Aspirations – The Periphery of Matters Relating to a Contract in Regulation (EU) nr 1215/2012”, Yearbook of Private International Law, , vol. 22, Otto Schmidt, 2021, ss. 511–545, särskilt s. 518 och den doktrin som anges i fotnoterna 34 och 35.
58      Se bland annat
dom i målet Handte (punkt 10), dom av den 14 mars 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, punkt 27), och domen i målet Feniks (punkt 38 och där angiven rättspraxis).
59      Se, analogt, bland annat dom av den 16 juli 2009, Zuid-Chemie (C-189/08, EU:C:2009:475, punkt 31). Se i detta avseende Lehmann, M., ”Special Jurisdiction” The Brussels I Regulation Recast, a.a., s. 140, punkt 4.25, samt Mankowski, P., Brussels I bis Regulation – Commentary, a.a., s. 156, punkt 27.
60      Dom av den 4 mars 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, punkterna 7 och 8).
61      Se generaladvokat Jacobs förslag till avgörande i målet Engler (C-27/02, EU:C:2004:414, punkt 38).
62      Domen i målet Peters Bauunternehmung (punkt 13). Se även punkt 58 i förevarande förslag till avgörande. I fråga om förhållandena mellan aktieägarna och förhållandena mellan aktieägarna och det bolag som de bildat, se bland annat dom av den 10 mars 1992, Powell Duffryn (C-214/89, EU:C:1992:115, punkt 16). Vad gäller förhållandet,
i enlighet med bolagsrätten, mellan en företagsledare och det bolag som denne leder, se dom av den 10 september 2015, Holterman Ferho Exploitatie m.fl. (C-47/14, EU:C:2015:574, punkterna 53 och 54). I fråga om de
skyldigheter som delägarna i en byggnad enligt lag ska ha gentemot samfällligheten, se dom av den 8 maj 2019, Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, punkterna 27–29).
63      Se generaladvokat Jacobs förslag till avgörande i målet Engler (C-27/02, EU:C:2004:414, punkt 38).
64      Dom av den 17 september 2002 (C-334/00, EU:C:2002:499, punkt 22). Det erinras om att det mål som gav upphov till domen gällde en talan i vilken ett ansvar för svaranden före avtals ingående gjordes gällande. Domstolen fann dock att talan inte föll under ”talan [som] avser avtal”.
65      Min kursivering.
66      Dom av den 17 september 2002, Tacconi (C-334/00, EU:C:2002:499, punkt 22). I linje härmed bekräftade domstolen i dom av den 5 februari 2004, Frahuil (C-265/02, EU:C:2004:77, punkt 26), på ett mer nyanerat sätt att det inte krävdes ett avtal mellan parterna. Domslolen slog sålunda fast att ”uttrycket ”talan avser avtal” inte skall anses omfatta en regresstalan som en borgensman, som har erlagt tullbelopp till följd av ett borgensavtal som han har slutit med ett transportföretag och som har övertagit tullmyndigheternas rättigheter i detta avseende, väcker gentemot gäldenären, som är ägare till de importerade varorna, när denne inte är part i avtalet om borgen och inte har gett sitt samtycke till ingåendet av detta avtal.” (min kursivering). Som det har påpekats i doktrinen omfattas nämligen den regresstalan som väckts av borgensmannen mot ägaren om denne hade gett sitt samtycke till ingåendet av borgensavtalet, trots att denne inte var part i detta, av begreppet ”talan [som] avser avtal”. Se Gaudemet-Tallon, H., a.a., s. 170.
67      Dom av den 20 januari 2005 (C-27/02, nedan kallad domen i målet Engler, :C:2005:33, punkterna 45 och 50). Det
mål som gav upphov till denna dom gällde ett löfte om vinst som en säljare gett en konsument.
68      Se även dom av den 14 mars 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, punkt 46).
69      Dom i målet Handte (punkt 15), dom av den 27 oktober 1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, punkt 17), dom av den 17 september 2002, Tacconi (C-334/00, EU:C:2002:499, punkt 23), och dom av den 5 februari 2004, Frahuil (C-265/02, EU:C:2004:77, punkt 24).
70      Domen i målet Engler (punkt 48). Se även
generaladvokat Jacobs förslag till avgörande i samma mål (C-27/02, EU:C:2004:414, punkt 38). Se även punkt 56 i förevarande förslag till avgörande.
71      Domen i målet Engler (punkt 51). Min kursivering. Se även generaladvokat Jacobs förslag till avgörande i samma mål (C-27/02, EU:C:2004:414, punkt 38). Se, för aktuella exempel, domen i målet
Feniks (punkt 48) och
domen i målet
Primera Air Scandinavia (punkt 44).
72      Se bland annat
dom av den 28 januari 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, punkt 39), domen i målet flightright (punkt 60), domen i målet
Feniks (punkt 39), och domen i målet
Wikingerhof (punkt 23).
73      De rättsliga förpliktelser som i enlighet med domstolens praxis avses med detta första villkor har koncist angetts av generaladvokat Saugmandsgaard Øe i dennes förslag till avgörande i målet Wikingerhof (C-59/19, EU:C:2020:688, punkt 37).
74      Punkt 30 i denna dom. Det mål som gav upphov till denna dom gällde en regresstalan mellan medgäldenärer som är solidariskt betalningsansvariga enligt ett kreditavtal.
75      I fråga om en skadeståndstalan gällande ett brott mot ett ensamåterförsäljaravtal, se dom av den 6 oktober 1976, De Bloos (14/76, EU:C:1976:134, punkterna 16 och 17). Vad avser en tvist rörande oberättigad uppsägning av ett avtal om självständig handelsagentur och om betalning av förfallna provisioner enligt detta avtal, se dom av den 8 mars 1988, Arcado (9/87, EU:C:1988:127, punkt 13).
76      Se även dom i målet flightright (punkt 59). Det bör framhållas att domstolen definierar avtal, i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 44/2001, som en överenskommelse med två samstämmiga viljeyttringar som är avsedd att ha rättsverkningar. Se bland annat
den rättspraxis som anges punkt 58 i förevarande förslag till avgörande. Se även dom av den 11 juli 2002, Gabriel (C-96/00, EU:C:2002:436, punkt 49).
77      Domen i målet Engler (punkt 47). Se den rättspraxis som anges i fotnot
64 i förevarande förslag till avgörande.
78      Se punkt 56 och följande punkter i förevarande förslag till avgörande.
79      I fråga om bland annat en borgensmans förpliktelser mot en remittent, när det gäller en egen växel, se dom av den 14 mars 2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, punkterna 48 och 49).
80      Se dom av den 14 juli 2016, Granarolo (C-196/15, EU:C:2016:559, punkterna 24–27).
81      Punkt 59 i den domen. Det erinras om att det mål som gav upphov till denna dom gällde
en talan om ersättning som väckts av flygpassagerare avseende en kraftigt försenad flygning med anslutande flygningar mot ett lufttrafikföretag som utfört flygningen men som inte var de berörda passagerarnas avtalspar. Se även förslag till avgörande av generaladvokat Bobek i
de förenade målen flightright m.fl. (de förenade målen C-274/16, C-447/16 och C-448/16, EU:C:2017:787, punkt 54).
82      Se bland annat domen i målet Feniks (punkt 44). Se även dom av den 14 december 1977, de Bloos (59/77, EU:C:1977:207, punkterna 11, 13 och 15 samt
domslutet).
83      Förslag till avgörande av generaladvokat Saugmandsgaard Øe i målet Wikingerhof (C-59/19, EU:C:2020:688, punkt 40). Min kursivering. Se artikel 12 i förordning nr 593/2008.
84      Förslag till avgörande av generaladvokat Saugmandsgaard Øe i målet Wikingerhof (C-59/19, EU:C:2020:688, fonot 52).
85      Se fotnot
21 i förevarande förslag till avgörande.
86      Se den rättspraxis som anges i punkt 48 och följande punkter i förevarande förslag till avgörande.
87      Se den rättspraxis som anges i punkterna 48 och 50 i förevarande förslag till avgörande. I vissa domar tycks dock en önskan att upprätthålla en jämvikt mellan de olika målen för förordning nr 44/2001 ha varit vägledande för
tolkningen av detta begrepp. Se dom av den 19 februari 2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, punkterna 26, 27 och 31 samt där angiven rättspraxis).
88      Punkterna 48 och 51 i den domen.
89      Punkterna 31 och 33 i den domen.
90      Punkterna 59 och 61 i den domen.
91      Se domen i målet
Feniks (punkterna 39 och 48) och domen i målet
Primera Air Scandinavia (punkt 44).
92      Se Haftel, B., ”Revirement et extension du champ de la ”matière contractuelle” dans les relations à trois personnes”, Revue des contrats, 2019, , vol. 5, nr 115, s. 85: ”Efter två beslut tycks alla personalistiska kriterier fullständigt ha bortfallit.”
93      Punkt 15 i den domen.
94      Domen i målet Engler (punkterna 45 och 50). Se även punkt 58 i förevarande förslag till avgörande.
95      Se domen i målet
Peters Bauunternehmung (punkt 13).
96      I fråga om tolkningen av artikel 7.1 i förordning nr 1215/2012, se domen i målet Kareda (punkt 44), domen i målet flightright (punkterna 74 och 75) och domen i målet Feniks (punkterna 34, 36, 44 och 47). Emellertid har domstolen i vissa fall hänvisat endast till det första målet (domen i målet Primera Air Scandinavia, punkterna 62 och 63) eller till det andra målet (domen i målet Wikingerhof, punkterna 28 och 37).
97      Se.för ett liknande resonemang, domen i målet
Feniks (punkt 36) och domen i målet
Wikingerhof (punkt 28). Jag erinrar härvid om att frågan huruvida artikel 5.1 i förordning 44/2001 är tillämpligt beror dels på om käranden åberopar en av dessa särskilda behörighetsregler eller inte, dels på hur den domstol där talan väckts bedömer de specifika villkor som anges i de bestämmelserna: Se härför domen i målet Wikingerhof (punkt 29).
98      Det framgår nämligen enligt min åsikt av domstolens praxis att en sådan jämvikt åtminstone i ett visst antal domar tycks ha spelat en avgörande roll vid den flexibla tolkning som domstolen har övergått till inom sin rättskipning. Vissa författare anser emellertid att domstolen inte på ett tydligt sätt anger skälen till varför den valt en viss tolkning i stället för en annan. Se bland annat Poesen, M., a.a., s. 523 och den doktrin som anges i fotnot 64: ”Det har visat sig omöjligt att förklara varför[domstolen] har föredragit en tolkning framför en annan.”
99      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 februari 2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
100      Se, för ett liknande resonemang,
bland annat
dom av den 19 februari 2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, punkt 31 och där angiven rättspraxis). Se även dom av den 14 juli 2016, Granarolo (C-196/15, EU:C:2016:559, punkt 16), och domen i målet Feniks (punkt 34). Se, i detta sammanhang, Pretelli, I., på anfört ställe, s. 61–82.
101      Se för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 19 februari 2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
102      Se Poesen, M., ”Regressing into the right direction: Non-contractual Claims in Proceedings between Contracting Parties under Artikel 7 of the Brussels Ia Regulation”, Maastricht Journal of European and Comparative Law,
vol. 28, nr 3, 2021, ss. 390–398, särskilt ss. 394–395.
103      Se
dom av den 3 juli 1997, Benincasa (C-269/95, EU:C:1997:337, punkt 27), och dom av den 28 januari 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, punkt 61).
104      Se dom av den 4 mars 1982, Effer (38/81, EU:C:1982:79, punkterna 7 och 8), och dom av den 28 januari 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, punkt 61), samt mitt förslag till avgörande i det målet (C-375/13, EU:C:2014:2135, punkt 74). Se även punkt 56 i förevarande förslag till avgörande.
105      Se, analogt, dom av den 28 januari 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, punkt 62).
106      Dom av den 28 januari 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, punkterna 64 och 65), och dom av den 16 juni 2016, Universal Music International Holding (C-12/15, EU:C:2016:449, punkterna 45 och 46).
107      Vare sig detta skett privat eller som gallerist.
108      Se mitt förslag till avgörande i målet Ellmes Property Services (C-433/19, EU:C:2020:482, punkt 74).
109      Se dom av den 25 februari 2010, Car Trim (C-381/08, EU:C:2010:90, punkterna 54–60).
110      Se dom av den 8 maj 2019, Kerr (C-25/18, EU:C:2019:376, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
111      Se dom av den 23 april 2009, Falco Privatstiftung och Rabitsch (C-533/07, EU:C:2009:257, punkt 54), där följande anges: ”Det framgår … såväl av förarbetena till förordning nr 44/2001 som av strukturen i artikel 5.1 i denna förordning att det enbart är för avtal om försäljning av varor och om utförande av tjänster som gemenskapslagstiftaren har önskat att dels inte längre se till den omtvistade förpliktelsen utan till den förpliktelse som är kännetecknande för dessa avtal, dels ge en
självständig definition av uppfyllelseorten som anknytningsmoment för behörig domstol i mål som avser avtal.” Min kursivering.
112      Särskilt om det visar sig svårt eller omöjligt för den hänskjutande domstolen att fastställa orden för leveransen av konstverken eller för gallerians tillhandahållande av tjänster i enlighet med det första avtalet. Jag erinrar för det första om att domstolen redan har slagit fast att
”den ort dit varorna enligt avtalet har eller skulle ha levererats [ska]
fastställas på grundval av bestämmelserna i avtalet. Om det inte är möjligt att fastställa leveransorten på den grunden, utan att hänföra sig till den materiella rätt som är tillämplig på avtalet, är leveransorten den ort där det fysiska överlämnandet av varorna äger rum, genom vilket köparen har eller skulle ha fått faktisk rådighet över varorna på den slutliga bestämmelseorten för försäljningstransaktionen.” (dom av den 25 februari 2010, Car Trim, C-381/08, EU:C:2010:90, punkt 62 och
domslutet, min kursivering). För det andra innebär begreppet tjänster, enligt fast rättspraxis, att den part som tillhandahåller dessa utför en bestämd handling mot en ersättning, varvid ersättningsledet är obligatoriskt för att artikel 5.1 b andra strecksatsen i förordning nr 44/2001 ska kunna tillämpas. Jag medger med anledning härav att jag är tveksam i fråga om huruvida det natiolla målet gäller försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster.
113      Dom av den 6 oktober 1976 (12/76, EU:C:1976:133).
114      Dom av den 23 april 2009, Falco Privatstiftung och Rabitsch (C-533/07, EU:C:2009:257, punkterna 46–57).