62019CC0212
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
GIOVANNI PITRUZZELLA
föredraget den 5 mars 2020 (
1
)
Mål C‑212/19
Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation
mot
Compagnie des pêches de Saint-Malo
(begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Statligt stöd – Återkrav av ett rättsstridigt stöd – Beslut 2005/239/EG – Vattenbrukare och fiskare – Sociala avgifter – Åtskillnad mellan sociala avgifter som betalas av arbetsgivaren respektive av arbetstagaren – Fastställande av vem som är återbetalningsskyldig – Återbetalning från företagets anställda”
1.
Genom den begäran om förhandsavgörande som är föremål för detta förslag till avgörande har Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) uppmanat EU-domstolen att dels tolka Europeiska kommissionens beslut 2005/239/EG av den 14 juli 2004 om vissa stöd som Frankrike har beviljat vattenbrukare och fiskare (
2
) (nedan kallat det omtvistade beslutet), dels precisera räckvidden för de återkravskyldigheter som i samband med verkställigheten av nämnda beslut åligger Republiken Frankrike.
2.
Begäran har framställts inom ramen för ett mål som grundar sig på ett överklagande från Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (ministern för lantbruks- och livsmedelsfrågor, Frankrike) (nedan kallad ministern) av en dom meddelad av cour administrative d'appel de Nantes (Förvaltningsöverdomstolen i Nantes, Frankrike) i vilken den domstolen fastställde ogiltigförklaringen av ett betalningskrav som Directeur général des finances publiques de Bretagne (generaldirektören för offentliga finanser i Bretagne, Frankrike) (nedan kallat det omtvistade betalningskravet) hade utfärdat mot bolaget Compagnie des pêches de Saint-Malo (nedan kallat bolaget eller motpartsbolaget i det nationella målet) i syfte att driva in ett belopp i samband med återkrav av stöd som bolaget uppgavs ha erhållit genom tillämpning av de nationella åtgärder som det omtvistade beslutet avser.
I. Bakgrund till målet vid den nationella domstolen
3.
Genom skrivelse av den 21 juni 2000 underrättade Republiken Frankrike Europeiska kommissionen om de åtgärder i fråga om ersättning som hade vidtagits till förmån för fiskare och vattenbrukare vilka antingen hade drabbats av oljeutsläppen från fartyget Erika, som förliste i Biscayabukten den 12 december 1999, eller av den osedvanligt häftiga storm som inträffade den 27–28 december 1999. (
3
) Ersättningsåtgärderna bestod dels av en ordning för undantagsstöd som antogs genom dekret av den2 februari 2000 i syfte att bistå fiskarna och vattenbrukarna i sex departement (län) i västra Frankrike (Finistère, Morbihan, Loire-Atlantique, Vendée, Charente-Maritime och Gironde), vilka hade drabbats av skador efter de ovannämnda händelserna, dels av en nedsättning med 50 procent av de sociala avgifterna under tre månader för vattenbrukarna och under sex månader för fiskarna, något som beslutades genom två nya dekret av den 15 april respektive den 13 juli 2000. Denna andra åtgärd omfattade hela den europeiska delen av Frankrike liksom de utomeuropeiska departementen.
4.
De flesta av de åtgärder som hade antagits genom dekretet av den 2 februari 2000 befanns av kommissionen vara förenliga med den gemensamma marknaden. (
4
) Såvitt avsåg de övriga åtgärderna inledde kommissionen däremot, genom beslut som delgavs Republiken Frankrike den 11 december 2001, förfarandet enligt artikel 88.2 EG. En av dessa övriga åtgärder bestod i ”kompletterande åtgärder för sänkning av arbetsgivaravgifterna” till förmån för fiskare under perioden från den 15 april till den 15 oktober 2000. (
5
)
5.
Denna sänkning avsåg ”arbetsgivaravgifterna” (
6
) (både de sociala avgifter som skulle betalas av arbetsgivarna själva, vilka nedan avses med uttrycket ”arbetsgivaravgifter”, och de som skulle betalas av arbetstagarna, vilka i det följande kallas ”arbetstagaravgifter”) till ENIM (Établissement national des invalides de la marine, en fransk nationell organisation till stöd för invalidiserade sjömän) (
7
). Såvitt avser de närmare villkoren för sänkningen förklarade kommissionen i skäl 20 i det omtvistade beslutet att ”[i] fråga om avgifterna till ENIM var lättnaden 50 %, för alla delar av [de sociala] avgift[erna] [det vill säga både arbetstagar- och arbetsgivaravgifterna]. När det gäller fartyg på vilka man inte betalar ut lönen som en andel av vinsten uppgick lättnaden till 75 % [för arbetsgivaravgifterna]. Frankrike motiverar de olika nivåerna med att det på fartyg med andelssystem finns en stark ekonomisk solidaritet mellan ägaren av fartyget och besättningen i fråga om de svårigheter som fisket innebär, särskilt om vinsten blir lägre; i det industriella fisket, där det här lönesystemet inte finns, är det däremot ägaren av fartyget som tar det allra största ekonomiska ansvaret.”
6.
Syftet med åtgärden avseende lättnader i fråga om fiskarnas sociala avgifter och med de övriga kompletterande åtgärderna var bland annat att ta hänsyn till de förluster som företagen i fiskesektorn hade åsamkats till följd av nedgången på marknaden. (
8
) Enligt de franska myndigheterna hade marknaden för fisk och skaldjur generellt varit vikande och uppvisat en stadigt minskande efterfrågan på grund av att konsumenterna oroade sig för vilka hälsoeffekter som oljeutsläppen hade fått. (
9
) Kommissionen ansåg emellertid att de uppgifter som Republiken Frankrike hade redovisat motsades av andra uppgifter av officiell karaktär som hade kommit till kommissionens kännedom. (
10
) Mot bakgrund av dessa uppgifter gjorde kommissionen bedömningen att det rådde allvarliga tvivel om huruvida den berörda åtgärden, som föreföll kunna utgöra driftsstöd, var förenlig med den gemensamma marknaden.
7.
Tvivlen kvarstod även efter det formella granskningsförfarandet. På grundval av en fördjupad granskning av situationen på marknaden för fiskeriprodukter under första kvartalet år 2000 (
11
) drog kommissionen, i skäl 98 i det omtvistade beslutet, slutsatsen att de olika uppgifter som den förfogade över föranledde bedömningen att ”de generella lättnaderna i fråga om sociala avgifter för fiskare under perioden 15 april–15 oktober inte k[unde] anses förenliga med den gemensamma marknaden i enlighet med artikel 87.2 b i [EG]fördraget.” I skäl 99 i samma beslut fann kommissionen vidare att ”[e]ftersom det rör[de] sig om driftsstöd som beviljats samtliga fiskeriföretag, utan att dessa ål[agt]s några som helst skyldigheter, [va]r dessa stöd oförenliga med den gemensamma marknaden i enlighet med punkt 1.2 fjärde stycket tredje strecksatsen i riktlinjerna från 1997[ (
12
)]”.
8.
Därför slog kommissionen också i artikel 3 i det omtvistade beslutet fast att ”[d]e stöd som Frankrike ha[de] beviljat fiskare, i form av lättnader i fråga om sociala avgifter för perioden 15 april–15 oktober 2000, [va]r oförenliga med den gemensamma marknaden”. Enligt artikel 4.1 i samma beslut skulle ”Frankrike … vidta alla åtgärder som [va]r nödvändiga för att återvinna de stöd som avs[åg]s i [artikel 3] och som redan ställts till [mottagarnas] förfogande på ett olagligt sätt”. I artikel 4.2 i beslutet slogs därefter fast att ”[å]terkravet sk[ulle] ske utan dröjsmål och i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden g[jorde] det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa detta beslut. De stöd som sk[ulle] återkrävas sk[ulle] innefatta ränta som löp[te] från den dag stöden stod till stödmottagarnas förfogande till den dag de ha[de] återbetalats. …”.
9.
Det väcktes inte någon talan mot det omtvistade beslutet vid tribunalen.
10.
Den 23 december 2009 väckte kommissionen talan om fördragsbrott med stöd av artikel 108.2 FEUF efter att upprepade gånger ha anmodat Republiken Frankrike att rätta sig efter det omtvistade beslutet. I domen av den 20 oktober 2011, kommissionen/Frankrike (
13
) (nedan kallad domen i målet kommissionen/Frankrike), slog domstolen fast att ”Republiken Frankrike ha[de] åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 288 fjärde stycket FEUF och artikel 4 i [det omtvistade beslutet] genom att underlåta att återvinna stöd som förklarats olagliga och oförenliga med den gemensamma marknaden enligt [artikel] 3 i [det omtvistade beslutet]”. (
14
) I punkterna 42 och 43 i den domen underkände domstolen Republiken Frankrikes argument med innebörden att de belopp som motsvarade lättnader i fråga om arbetstagaravgifter, vilka företagen för sina anställdas räkning överförde till de behöriga organen, inte skulle bli föremål för återkrav. Därvid konstaterade domstolen inledningsvis, i punkt 42 i nämnda dom, att ”detta argument i praktiken inneb[a]r ett ifrågasättande av kommissionens bedömning i det [omtvistade] beslutet av huruvida lättnaderna i fråga om sociala avgifter – både arbetsgivar- och arbetstagaravgifter – var att anse som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF”. I punkt 43 fann domstolen sedan, med hänvisning till fast rättspraxis, att ”[e]n medlemsstat [inte] kan … ifrågasätta giltigheten av ett till den riktat beslut om statligt stöd, mot vilket den inte har väckt talan vid domstolen, inom ramen för ett förfarande vars syfte är att fastställa huruvida medlemsstaten har underlåtit att verkställa det beslutet”. (
15
)
II. Målet vid den nationella domstolen och förfarandet vid EU-domstolen
11.
Den 22 februari 2013 utfärdades ett betalningskrav på 84550,08 euro mot motpartsbolaget i det nationella målet, motsvarande lättnaderna i fråga beträffande de arbetstagaravgifter som skulle betalas mellan den 15 april och den 15 juli 2000 jämte dröjsmålsränta. Genom dom av den 25 juni 2015 ogiltigförklarade Tribunal administratif de Rennes (Frankrike) (Förvaltningsdomstolen i Rennes, Frankrike) detta betalningskrav. Sedan den franska ministern med ansvar för miljö, energi- och havsfrågor hade överklagat domen fastställdes denna av Cour administrative d’appel de Nantes (Förvaltningsöverdomstolen i Nantes, Frankrike) genom dom av den 14 april 2017.
12.
Ministern överklagade den domen till den hänskjutande domstolen och gjorde därvid bland annat gällande att domstolen i andra instans dels hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att göra bedömningen att befrielsen från skyldigheten att betala arbetstagaravgifter inte hade gynnat fiskeriföretagen trots att kommissionen hade funnit att denna befrielse utgjorde statligt stöd, dels hade missuppfattat de framlagda handlingarna genom att göra bedömningen att det i samband med förberedelsen av målet hade framgått att sänkningen av arbetstagaravgifterna automatiskt hade lett till en höjning av de anställdas nettolön.
13.
Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) upphävde den dom som hade meddelats av Cour administrative d’appel de Nantes (Förvaltningsöverdomstolen i Nantes, Frankrike) med motiveringen att denna hade underlåtit att pröva den grund för upphävande av domen från Tribunal administratif de Rennes (Förvaltningsdomstolen i Rennes, Frankrike) som avsåg att den domstolen hade underlåtit att uttala sig om ministerns påstående att det förelåg rättegångshinder på grund av att motpartsbolaget alltför sent hade ingett det klagomål som måste föregå väckandet av talan, och Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) upphävde också med anledning av den sistnämnda underlåtenheten den dom som hade meddelats av Tribunal administratif de Rennes (Förvaltningsdomstolen i Rennes, Frankrike). Mot bakgrund av detta beslutade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) att själv omedelbart pröva den talan som motpartsbolaget hade väckt i Tribunal administratif de Rennes (Förvaltningsdomstolen i Rennes, Frankrike).
14.
Därvid fann Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) inledningsvis att ministern inte kunde vinna framgång med sin invändning om rättegångshinder. Därefter gjorde Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) bedömningen att bolagets talan skulle lämnas utan bifall såvitt avsåg två av de anförda grunderna, av vilka den ena avsåg att det betalningskrav som är i fråga i det nationella målet skulle strida mot principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen medan den andra innebar att staten skulle ha tagit för lång tid på sig för att kräva in de belopp som betalningskravet avsåg. Därefter fann Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike), genom tillämpning av den praxis från EU-domstolen som har sitt ursprung i domen av den 9 mars 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
16
)(nedan kallad TWD-domen), att bolaget inte kunde vinna bifall för sitt yrkande om att det med stöd av artikel 267 FEUF skulle ställas en fråga till EU-domstolen om giltigheten av det omtvistade beslutet. Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) gjorde därvidlag bedömningen att bolaget, i egenskap av verklig mottagare av individuellt stöd som hade beviljats genom den stödordning med avseende på vilken kommissionen hade förordnat om återkrav, var direkt och personligen berört av det omtvistade beslutet i den mening som avses i artikel 263 FEUF och att bolaget på grund av sin underlåtenhet att angripa det beslutet vid tribunalen inte kunde ifrågasätta dess giltighet inom ramen för en tvist som rörde de nationella myndigheternas åtgärder för att verkställa beslutet.
15.
Därefter erinrade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) om att det följer av artikel L. 741-9 i Code rural et de la pêche maritime (lagen om landsbygd och havsfiske) och av artikel 4 i décret du 17 juin 1938, relatif à la réorganisation et à l’unification du régime d’assurance des marins (dekret av den 17 juni 1938 om omorganisering och unifiering av försäkringssystemet för sjömän), (JORF av den 29 juni 1938, s. 7500) att de arbetsgivaravgifter som ska överföras till försäkringssystemet för jordbruksanställda och till försäkringssystemet för sjömän ska betalas av arbetsgivarna medan arbetstagaravgifterna ska betalas av de anställda. Arbetstagaravgifterna utgör således inte någon kostnad för arbetsgivaren, utan denne drar endast av dem från de försäkrades löner i samband med varje löneutbetalning, varför lättnaderna i fråga om arbetstagaravgifterna övervältrades på de anställda, som fick en högre nettolön och därmed var de som direkt gynnades av dessa lättnader. I detta sammanhang påpekade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) emellertid också att lättnaderna i fråga om arbetstagaravgifter kunde anses ha medfört en indirekt fördel för företaget, eftersom detta under den berörda perioden åtnjöt en viss attraktionskraft på grund av de högre löner som dess anställda erhöll under sex månaders tid.
16.
Mot bakgrund av detta beslutade Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.
Ska [det omtvistade beslutet] tolkas så, att endast lättnaderna i fråga om arbetsgivaravgifter är oförenliga med den gemensamma marknaden, eftersom lättnaderna i fråga om arbetstagaravgifter inte gynnar företagen och således inte kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 107 [FEUF], eller ska det tolkas så, att även lättnaderna i fråga om arbetstagaravgifter är oförenliga med den gemensamma marknaden?
2.
För det fallet att EU-domstolen slår fast att [det omtvistade beslutet] ska tolkas så, att även lättnaderna i fråga om arbetstagaravgifter är oförenliga med den gemensamma marknaden, ska företaget då anses ha gynnats av samtliga dessa lättnader eller endast av en del av dem? I sistnämnda fall: hur ska denna del fastställas? Är medlemsstaten skyldig att kräva att de berörda anställda ska återbetala hela eller en del av det stöd som de har haft fördel av?”
17.
Skriftliga yttranden har ingetts av bolaget, av den franska regeringen och av kommissionen. Dessa parter yttrade sig också muntligen vid förhandlingen i domstolen den 20 november 2019.
III. Bedömning
A.
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
1. Kommissionens avvisningsyrkande
18.
Kommissionen har i första hand gjort gällande att begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) inte kan upptas till prövning i sak. Enligt kommissionens bedömning är syftet med de båda frågorna, trots att dessa är formulerade som tolkningsfrågor, i själva verket att ifrågasätta det omtvistade beslutets giltighet till den del som det i detta slogs fast att även lättnaderna i fråga om arbetstagaravgifter var att anse som statligt stöd och att motsvarande belopp skulle återkrävas. Eftersom frågorna således egentligen avser det omtvistade beslutets giltighet, är det i kraft av den rättspraxis som bygger på TWD-domen inte möjligt att ta upp dem till sakprövning. Motpartsbolaget i det nationella målet kan nämligen inte med giltig verkan ifrågasätta det omtvistade beslutets giltighet i ett nationellt mål som rör verkställigheten av det beslutet, eftersom bolaget inte i tid bestred det beslutet inför tribunalen trots att det utan tvivel hade talerätt i kraft av artikel 263 fjärde stycket FEUF.
19.
Jag vill inledningsvis framhålla att jag inte finner kommissionens tolkning av frågorna övertygande.
20.
Det är visserligen riktigt att den första frågan är så formulerad att den inte endast innebär att EU-domstolen uppmanas att klargöra huruvida lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter omfattas av det konstaterande om oförenlighet med den gemensamma marknaden som görs i det omtvistade beslutet utan även antyder att en tolkning av det beslutet med innebörden att den lättnaden omfattas av det konstaterandet skulle kunna tänkas strida mot artikel 107.1 FEUF av det skälet att nämnda lättnad inte gav företagen någon fördel. Den omständigheten att den hänskjutande domstolen har tagit upp möjligheten att en viss tolkning av det omtvistade beslutet skulle kunna strida mot en primärrättslig bestämmelse ändrar emellertid inte i sig arten av begäran om förhandsavgörande, genom vilken EU-domstolen har uppmanats att uttala sig om tolkningen av en sekundärrättsakt, inte att pröva den rättsaktens giltighet. Även om man antar att EU-domstolen finner att det omtvistade beslutet medger flera tolkningar och att den tolkning enligt vilken lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter utgör statligt stöd strider mot artikel 107.1 FEUF och därför inte ska väljas, skulle EU-domstolen därvid inskränka sig till att göra en fördragskonform tolkning som inte skulle föranleda någon (partiell) ogiltigförklaring av det beslutet.
21.
Att den hänskjutande domstolens avsikt uteslutande är att begära en tolkning bekräftas för övrigt av att den – som jag redan har påpekat i punkt 14 i detta förslag till avgörande – ogillade bolagets yrkande om att det skulle ställas en fråga till EU-domstolen med syftet att förmå denna att pröva det omtvistade beslutets giltighet, i all synnerhet med tanke på att de skäl som den hänskjutande domstolen anförde till stöd för sitt beslut att ogilla yrkandet var desamma som kommissionen här har anfört till stöd för sitt påstående att begäran om förhandsavgörande inte kan upptas till sakprövning.
22.
Därutöver vill jag påpeka att även om man antar att den första frågan på grund av sitt innehåll ska läsas som en fråga avseende det omtvistade beslutets giltighet, är det åtminstone uppenbart att den andra frågan innefattar en begäran om tolkning. Således är det i alla händelser – i motsats till vad kommissionen har gjort gällande och trots att den andra frågan har ställts enbart för den händelse att den första frågan besvaras med att det omtvistade beslutet även omfattar lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter – inte möjligt att hävda att begäran om förhandsavgörande ska avvisas i sin helhet.
23.
På grundval av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska ogilla kommissionens avvisningsyrkande.
24.
Det går emellertid inte att utesluta att domstolen ex officio skulle kunna pröva en fråga som avser det omtvistade beslutets giltighet. Därför kommer jag i det följande att undersöka huruvida rekvisiten för en sådan prövning ex officio är uppfyllda i förevarande mål.
2. Möjligheten att ex officio pröva en fråga som avser det omtvistade beslutets giltighet
25.
Domstolen har tidigare funnit för gott att ex officio pröva giltighetsfrågor, antingen genom att komplettera den hänskjutande domstolens tolkningsfrågor med en sådan fråga (
17
) eller genom att omformulera en tolkningsfråga och i stället läsa den som en giltighetsfråga. (
18
)
26.
Domstolen gjorde redan år 1965 anspråk på behörighet att pröva frågor ex officio. I domen Schwarze (
19
) fann domstolen nämligen att ”[o]m domstolen kommer fram till att de frågor som ställts av en nationell domstol gäller giltigheten snarare än tolkningen av gemenskapsrättsakter, ankommer det på domstolen att omedelbart upplysa den nationella domstolen härom, utan att påtvinga denna formalia som enbart skulle försena förfarandet enligt artikel 177 [i EEG‑fördraget] och strida mot dess karaktär”. (
20
)
27.
Mot bakgrund av den princip som innebär att det uteslutande ankommer på den hänskjutande domstolen att bestämma innehållet i de frågor som den avser att ställa, tenderar EU-domstolen emellertid att avstå från att utöva denna behörighet i fall där en nationell domstol enbart önskar få en sekundärrättsakt tolkad och inte har angett att den hyser tvivel om den rättsaktens giltighet eller att giltighetsfrågan har aktualiserats i det nationella målet. (
21
)
28.
Därutöver har EU-domstolen också framhållit vikten av att den nationella domstolen särskilt anger de specifika skäl som har fått den att betvivla giltigheten av vissa unionsbestämmelser och att den redogör för de ogiltighetsgrunder som därför framstår som godtagbara. (
22
) Att giltigheten av en unionsrättsakt har ifrågasatts inför den nationella domstolen kan således inte i sig motivera att en fråga ska ställas till EU-domstolen i samband med en begäran om förhandsavgörande. (
23
)
29.
I det aktuella fallet framgår det av begäran om förhandsavgörande och av de handlingar i det nationella målet som har ingetts till EU-domstolen att bolaget inom ramen för sin talan i tribunal administratif de Rennes (Förvaltningsdomstolen i Rennes, Frankrike) direkt ifrågasatte det omtvistade beslutets giltighet till den del som även lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter i det beslutet förklarades vara oförenlig med den gemensamma marknaden. Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) har emellertid utgått från att bolaget hade försuttit rätten att ifrågasätta det omtvistade beslutets giltighet och har därför avstått från att uttryckligen ta ställning på den punkten. Icke desto mindre har Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike), genom att framhålla att en lättnad som avser arbetstagaravgifter inte gynnar företagen direkt och därför inte kan omfattas av artikel 107 FEUF, indirekt gett uttryck för tvivel om giltigheten av det omtvistade beslutet.
30.
Sådana omständigheter har – faktiskt helt nyligen, om än i ett annat sammanhang – av domstolen befunnits vara tillräckliga för att göra det påkallat att ex officio pröva giltigheten av en rättsakt med avseende på vilken den hänskjutande domstolen endast hade begärt en tolkning. (
24
)
31.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag därför att det finns förutsättningar för att domstolen ex officio ska kunna göra en sakprövning av den invändning med innebörden att det omtvistade beslutet är ogiltigt som har diskuterats inom ramen för det aktuella förfarandet.
32.
Under de omständigheter som föreligger i det aktuella fallet är ett sådant upptagande ex officio till sakprövning emellertid möjligt endast om den prekluderande verkan som föreskrivs i den rättspraxis som bygger på TWD-domen inte – i motsats till vad kommissionen har hävdat och till vad Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) har funnit – kunde göras gällande mot bolaget. (
25
) Detta är vad jag kommer att se närmare på i det följande.
3. Huruvida den rättspraxis som bygger på TWD-domen är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet
33.
I punkt 17 i TWD-domen fann domstolen, bland annat av rättssäkerhetsskäl, att när ett statligt stöd har blivit föremål för ett beslut av kommissionen som direkt riktade sig enbart till en medlemsstat, kan en mottagare av det stödet som tillhör den medlemsstaten och som utan tvivel hade kunnat väcka talan mot det beslutet med stöd av artikel 263 FEUF, men i stället lät den i artikel 263 sjätte stycket FEUF föreskrivna tvingande tvisten löpa ut, inte med framgång ifrågasätta lagenligheten av nämnda beslut vid en nationell domstol i samband med en talan som har väckts mot de nationella åtgärderna för att verkställa just det beslutet. (
26
) Om man i sådana fall tillät att den berörda personen vid den nationella domstolen motsatte sig beslutets verkställighet under åberopande av att beslutet var rättsstridigt, skulle man nämligen, enligt domstolen, göra det möjligt för den berörda personen att kringgå den laga kraft som beslutet får gentemot denne efter utgången av tidsfristen för väckande av talan. (
27
)
34.
Domstolen har vid upprepade tillfällen erinrat om och bekräftat de principer som den uttalade i TWD-domen, (
28
) även såvitt avser sammanhang som i rättsligt och faktiskt hänseende har varit väsensskilda från det sammanhang som var för handen i det nationella mål som föranledde nämnda dom. (
29
) Däremot är det endast i ett begränsat antal mål som domstolen med hänvisning till dessa principer har avvisat en begäran om förhandsavgörande som har innehållit giltighetsfrågor. (
30
)
35.
Den prekluderande verkan som i enlighet med den rättspraxis som bygger på TWD-domen inträder när fristen för väckande av talan enligt artikel 263 sjätte stycket FEUF löper ut utan att talan om ogiltigförklaring i den mening som avses i artikel 263 FEUF har väckts vid den domstol som är behörig att pröva en sådan talan (det vill säga tribunalen) är nämligen tillämplig endast i vissa fall. För att denna verkan ska vara tillämplig krävs närmare bestämt att den fysiska eller juridiska person som i nationell domstol gör gällande att en unionsrättsakt är rättsstridig – i syfte att förmå den domstolen att ställa en giltighetsfråga till EU-domstolen – är en person som ”utan tvivel” och således ”uppenbart och otvivelaktigt” (
31
) hade talerätt i kraft av artikel 263 FEUF fjärde stycket mot den rättsakten. (
32
)
36.
Det ska därför undersökas huruvida så är fallet såvitt avser motpartsbolaget i det nationella målet. Eftersom det omtvistade beslutet inte riktade sig till det bolaget, kunde detta ha talerätt mot det beslutet endast med stöd av andra delen av meningen i vad som nu är artikel 263 fjärde stycket FEUF (före detta artikel 230 fjärde stycket EG), det vill säga endast om bolaget kunde visa att det berördes direkt och personligen av nämnda beslut.
37.
I detta hänseende vill jag till att börja med erinra om att vad som enligt domstolens fasta praxis krävs för att en fysisk eller juridisk person ska anses vara direkt berörd av ett angripet beslut i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF är att två rekvisit samtidigt är uppfyllda, dels måste den bestridda åtgärden få direkt inverkan på den enskildes rättsliga ställning, dels får åtgärden inte lämna dem som den riktar sig till och som ska genomföra den något utrymme för skönsmässig bedömning, utan åtgärden ska ha en rent automatisk karaktär och följa enbart av unionslagstiftningen utan att några mellanliggande regler behöver tillämpas. (
33
) I linje med detta har domstolen funnit att ett beslut av kommissionen med en anmodan att återkräva statligt stöd har fått direkt inverkan på stödmottagarna trots att det för återkravet har krävts en genomföranderättsakt från de nationella myndigheternas sida. (
34
)
38.
Vidare följer det likaså av fast rättspraxis att andra personer än de som ett beslut är riktat till kan göra gällande att de är personligen berörda av beslutet endast om detta påverkar dem på grund av vissa för dem utmärkande egenskaper eller på grund av faktiska omständigheter som särskiljer dem från alla andra personer, och beslutet därigenom medför att de individualiseras på motsvarande sätt som den som beslutet är riktat till. (
35
)
39.
Såvitt avser statligt stöd har domstolen vid upprepade tillfällen uttalat att kommissionens beslut att tillåta eller förbjuda en nationell stödordning har allmän giltighet på grund av att dessa beslut är tillämpliga på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets. (
36
) I linje med detta har domstolen funnit att ett företag i princip inte kan väcka talan mot ett beslut av kommissionen att förbjuda en stödordning till förmån för en viss sektor om företaget berörs av beslutet enbart på grund av att det är verksamt inom den berörda sektorn och skulle kunna komma i fråga för stöd genom den berörda ordningen. (
37
)
40.
Det följer emellertid också av fast rättspraxis att när kommissionen har förordnat om återkrav (
38
) av individuellt stöd som har beviljats i enlighet med en ordning för statligt stöd, är de verkliga mottagarna av det stödet personligen berörda i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF (
39
) även om återkravet inte verkställs förrän i ett senare skede, då det ska slås fast huruvida de erhållna fördelarna utgör stöd som ska återbetalas. (
40
) Domstolen har nämligen uttalat att själva förordnandet om återkrav personligen berör var och en som har mottagit stöd från den berörda ordningen, ”eftersom de[ssa] redan från det ögonblick när [kommissionens beslut] antogs utsattes för risken att de förmåner de mottagit skulle komma att återkrävas, och således påverkades deras rättsställning”. (
41
) Av det skälet ingår dessa mottagare i en sluten krets i den mening som avses i den rättspraxis som bygger på domen av den 17 januari 1985, Piraiki-Patraiki m.fl./kommissionen. (
42
) Att det kan tänkas att de förmåner som har förklarats rättsstridiga senare inte kommer att återkrävas från mottagarna ”hindrar … inte [i sig] att dessa anses vara personligen berörda”. (
43
) I domen i målet Comitato ”Venezia vuole vivere” fann domstolen också uttryckligen att kommissionen inte kunde vinna framgång med sitt argument med innebörden att om en talan mot ett kommissionsbeslut i vilket det förordnas om återkrävande av statligt stöd fick upptas till sakprövning, skulle detta få den ”paradoxala och perversa effekten” att mottagarna av stödet tvingades angripa beslutet omedelbart, innan de ens visste huruvida detta skulle komma att utmynna i ett föreläggande om återkrav som berörde dem. (
44
) Denna rättspraxis har – i samband med tillämpningen av den preklusionsgrund som härrör från TWD-domen – nyligen bekräftats i domen i målet Georgsmarienhütte, (
45
) till vilken den hänskjutande domstolen hänvisade som grund för sitt beslut att ogilla bolagets yrkande om att det i samband med begäran om förhandsavgörande skulle ställas en fråga till EU-domstolen om det omtvistade beslutets giltighet.
41.
Den rättspraxis som jag har erinrat om i föregående punkt har visserligen förtydligats efter det att fristen för att väcka talan mot det omtvistade beslutet löpte ut, (
46
) men de principer som ligger till grund för denna praxis slogs fast redan i domen i målet Italien och Sardegna Lines/kommissionen (
47
) och i domen i målet Italien/kommissionen, (
48
) varför det utan vidare går att hävda att om bolaget år 2004 hade väckt talan mot det omtvistade beslutet, skulle tribunalen med största sannolikhet ha funnit det möjligt att uppta dess talan till sakprövning.
42.
Den stödordning som det omtvistade beslutet avser skiljer sig visserligen från dem som var i fråga i målet Italien och Sardegna Lines/kommissionen och i målet Italien/kommissionen. De regelverk som var i fråga i de målen hade nämligen genomförts med hjälp av olika administrativa rättsakter (vilket torde innebära att det förelåg ett visst utrymme för skönsmässig bedömning) som medförde att mottagarna erhöll specifika belopp, (
49
) medan de stödåtgärder som genom det omtvistade beslutet förklarades vara oförenliga med den gemensamma marknaden består i en befrielse från sociala avgifter som är direkt tillämplig på samtliga aktörer i den berörda sektorn.
43.
Det förefaller emellertid inte som om domstolen särskilt beaktade kännetecknen för de berörda stödordningarna i sina domar i målen Italien och Sardegna Lines/kommissionen och Italien/kommissionen, och till yttermera visso slog domstolen i domen av den 28 november 2008, Hotel Cipriani m.fl./kommissionen (
50
) – som rörde fall där talan hade väckts år 2000 – uttryckligen fast att kommissionen inte kunde vinna framgång med sitt (med kraft framförda) argument att bedömningen av huruvida någon var personligen berörd av ett stöd skulle grunda sig på villkoren för genomförande av stödordningen. (
51
)
44.
På motsvarande sätt gäller – oaktat att domstolen i punkt 39 i domen i målet Italien/kommissionen uttalade att antalet beviljade ansökningar och de beräknade anslagen för de stödåtgärder som var i fråga i det målet hade angetts i det angripna beslutet, varför ”[k]ommissionen måste … ha känt till” de verkliga mottagarna av detta stöd – att det redan fanns ett starkt stöd i rättspraxis för ståndpunkten att det avgörande för huruvida rättssubjekt är att anse som personligen berörda inte är antalet rättssubjekt som den angripna rättsakten är tillämplig på eller ens dessa rättssubjekts identitet, utan i stället den omständigheten att dessa rättssubjekt tillhör en sluten krets, exempelvis gruppen av verkliga mottagare av stöd från en viss stödordning efter det att denna har upphört att tillämpas. (
52
) Att det stöd som i förevarande mål är i fråga i det omtvistade beslutet består i en allmänt tillämplig lättnad avseende sociala avgifter som infördes till förmån för fiskare i hela den europeiska delen av Frankrike och i de utomeuropeiska franska departementen, varför det beslutet inte innehåller några närmare uppgifter vare sig om antalet stödmottagare eller om det exakta stödbeloppet, (
53
) skulle således troligtvis inte i sig ha utgjort ett tillräckligt skäl för att tribunalen skulle göra avsteg från den lösning som tidigare hade valts i domarna i målen Italien och Sardegna Lines/kommissionen och Italien/kommissionen. Denna slutsats vinner för övrigt stöd i domen i målet Hotel Cipriani m.fl./kommissionen. (
54
)
45.
Det ovan anförda utgör emellertid, som jag ser saken, inte en tillräcklig grund för slutsatsen att den prekluderande verkan som föreskrivs i den rättspraxis som grundar sig på TWD-domen kunde göras gällande mot bolaget.
46.
Jag är nämligen till att börja med inte övertygad om att bolaget år 2005 ”utan tvivel” skulle ha befunnits ha talerätt mot det omtvistade beslutet vid tribunalen. Orsaken är att den rättspraxis som har redovisats i punkt 40 i detta förslag till avgörande då inte var tillräckligt fast för att möjliggöra den slutsatsen.
47.
Vidare vill jag framhålla att domstolen – om man bortser från domen i målet Georgsmarienhütte – på området statligt stöd har godtagit en sådan prekluderande verkan endast i förhållande till mottagare av individuellt stöd. (
55
) I domen av den 23 februari 2006, Atzeni m.fl., (
56
) fann domstolen däremot, på tal om ett beslut som rörde stödordningar vilka riktade sig till allmänt definierade kategorier av personer, att det inte var uppenbart att en talan om ogiltigförklaring som hade väckts av de aktuella stödmottagarna skulle ha kunnat upptas till sakprövning. (
57
)
48.
Såvitt avser domen i målet Georgsmarienhütte ska det påpekas att omständigheterna i det målet var synnerligen särpräglade. De verkliga mottagarna av stöd som de tyska myndigheterna hade beviljat i form av en sänkning av en tilläggsavgift inom energisektorn hade väckt talan mot kommissionens beslut att inleda ett formellt granskningsförfarande avseende den aktuella stödordningen. Under processernas gång fick stödmottagarna kännedom om innehållet i det slutliga beslutet, varigenom stödordningen förklarades vara oförenlig med den inre marknaden och det förordnades om återkrav av beviljat stöd. (
58
) Andra företag som berördes av det aktuella stödet väckte då separat talan mot kommissionens slutliga beslut, men de företag som var aktuella i målet Georgsmarienhütte bestred i stället – innan fristen för att väcka talan mot det beslutet hade löpt ut – återbetalningskraven avseende det stöd som de hade erhållit, vilka de tyska myndigheterna hade delgett dem några dagar efter antagandet av det slutliga beslutet. (
59
)
49.
Mot bakgrund av kännetecknen för den ordning som är föremål för det omtvistade beslutet i förevarande mål och med tanke på att dels det beslutet fattades fyra år efter beviljandet av stödet, dels Republiken Frankrike vid utlöpandet av fristen för att väcka talan mot nämnda beslut ännu inte hade inlett arbetet med att identifiera mottagarna av det aktuella stödet, (
60
) kan det slutligen inte uteslutas att det inför tribunalen skulle ha kunnat uppkomma frågor om huruvida bolaget omfattades av förfarandet för återkrav, vilka i sin tur skulle ha kunnat få tribunalen att betvivla huruvida bolaget i egenskap av sökande verkligen hade ett aktuellt berättigat intresse av att få saken prövad, något som skedde såvitt avser sökandena i de mål som föranledde beslutet av den 10 mars 2005, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia m.fl./kommissionen. (
61
)
50.
Av de skäl som framgår av det ovan anförda anser jag att Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) gjorde en felaktig bedömning när den fann det möjligt att mot motpartsbolaget i det nationella målet göra gällande den prekluderande verkan som föreskrivs i den rättspraxis som bygger på TWD-domen. Om domstolen – i motsats till vad jag har förordat i punkterna 18–23 i detta förslag till avgörande – tolkar den hänskjutande domstolens första fråga som en fråga om giltigheten av det omtvistade beslutet, bör den frågan därför enligt min uppfattning anses kunna upptas till prövning i sak. Om domstolen beslutar att ex officio pröva det omtvistade beslutets giltighet, utgör vidare TWD-domen inte något hinder för detta.
B.
Prövning i sak
51.
Jag kommer att pröva den första frågan först, eftersom den rör tolkningen av det omtvistade beslutet och därmed i logiskt hänseende kommer före den andra frågan. Därefter kommer jag att diskutera det beslutets giltighet, för den händelse att domstolen tolkar nämnda beslut så, att det innebär att även lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter förklaras vara oförenlig med den gemensamma marknaden. Slutligen kommer jag att besvara den andra frågan.
1. Den första frågan
52.
Den hänskjutande domstolen har i allt väsentligt ställt den första frågan – som alltså enligt min uppfattning uteslutande är att se som ett önskemål om tolkning av det omtvistade beslutet (
62
) – för att förmå EU-domstolen att slå fast huruvida det beslutet ska tolkas så, att det innebär att endast lättnaden i fråga om arbetsgivaravgifter förklaras vara oförenlig med den gemensamma marknaden. Enligt bolaget bör den frågan besvaras jakande, mot bakgrund både av det omtvistade beslutets lydelse och av kommissionens beslutspraxis. Därutöver anser bolaget att en sådan tolkning är påkallad för att säkerställa förenligheten med artikel 87.1 EG (nu artikel 107.1 FEUF). Den franska regeringen och kommissionen anser däremot, på grundval av en väsentligen systematisk tolkning av det omtvistade beslutet, att detta ska tolkas så, att det avser både lättnaden i fråga om arbetsgivaravgifter och lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter. De anser också att domstolen i domen i målet kommissionen/Frankrike redan har slagit fast att det är på det sättet som det omtvistade beslutet ska tolkas.
53.
Jag börjar med att avvisa det sistnämnda argumentet. Som jag ser saken står det nämligen klart att domstolen i domen i målet kommissionen/Frankrike inte uttalade sig om giltigheten av det omtvistade beslutet (
63
) och inte heller tog ställning till hur det beslutet skulle tolkas, åtminstone inte såvitt avsåg den aspekt som här har tagits upp i den första tolkningsfrågan. Både av punkt 23 i den domen och av handlingarna i det målet framgår att Republiken Frankrike med sina argument uteslutande hade avsett att ifrågasätta återbetalningsskyldigheten för de belopp som motsvarade lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter – och således inte hade uppmanat domstolen att klargöra huruvida förordnandet om återkrav i det beslutet rörde även den lättnaden. (
64
) Det är visserligen riktigt att domstolen i punkt 42 i domen i målet kommissionen/Frankrike uttalade att Republiken Frankrikes ”argument” i fråga om ”återkrav av arbetstagaravgifter” innebar ”ett ifrågasättande av den bedömning som kommissionen i det [omtvistade] beslutet gjorde av huruvida lättnaden i fråga om sociala avgifter, såväl arbetsgivar- som arbetstagaravgifter, var att anse som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF”. Om man bortser från den exakta formuleringen och beaktar det sammanhang där domstolens uttalande återfinns, är det emellertid enligt min mening inte möjligt att tolka den punkten på något annat sätt än att domstolen där tog ställning i frågan huruvida det av Republiken Frankrike anförda argumentet skulle tolkas som en invändning avseende det omtvistade beslutets giltighet. Att tolka nämnda punkt som att domstolen där, utan att lämna någon motivering, gjorde ett oemotsägligt och dessutom slutgiltigt ställningstagande i frågan om tolkningen av det omtvistade beslutet förefaller däremot inte vara korrekt.
54.
Efter detta klargörande vill jag härnäst framhålla, i likhet med samtliga berörda parter som har inkommit med skriftliga yttranden till domstolen, att artikeldelen i det omtvistade beslutet inte ensam kan läggas till grund för en säker slutsats med innebörden att den formulering – ”[d]e stöd som Frankrike har beviljat fiskare i form av lättnader i fråga om sociala avgifter” – som avses i artiklarna 3 och 4 i det beslutet omfattar både nedsättningen av arbetsgivaravgifterna och nedsättningen av arbetstagaravgifterna. Som den franska regeringen på goda grunder har framhållit, kan artikeldelen i en rättsakt emellertid inte skiljas från sin motivering utan ska, i den mån som detta krävs, tolkas med beaktande av de skäl som har föranlett att rättsakten antogs. (
65
)
55.
Del II ”Beskrivning” i det omtvistade beslutet ingår visserligen inte i strikt bemärkelse bland de skäl som ligger till grund för det beslutets artikeldel, men det är ändå lämpligt att hänvisa till den delen i beslutet för att slå fast exakt vilka åtgärder det är som avses i nämnda artikeldel. I skäl 4 i det angripna beslutet räknar kommissionen upp de åtgärder ”för vilka det formella granskningsförfarandet har inletts”. En av dessa åtgärder, som nämns i led 2 i nämnda skäl 4, inbegriper ”[k]ompletterande åtgärder för vattenbrukare och fiskare i hela Frankrike”. I den första strecksatsen i detta led 2 nämns ”lättnader i fråga om sociala avgifter för samtliga … fiskare i Frankrike och de utomeuropeiska departementen (perioden 15 april–15 oktober 2000)”. (
66
) I avsnitt II.B i det omtvistade beslutet beskrivs sedan de kompletterande åtgärder som avses i led 2 i skäl 4 i detta. I skäl 17 i beslutet, som återfinns under punkt 2 ”Lättnader i fråga om sociala avgifter för vattenbrukare och fiskare” i det avsnittet, står att ”[i] två dekret … beslutade jordbruks- och fiskeriministern att samtliga företag inom sektorn skulle få en lättnad på 50 % av de sociala avgifterna, … för fiskare under perioden 15 april–15 oktober 2000”. (
67
) I skäl 18 anges vidare att ”[l]ättnaden gällde [arbetsgivar- och arbetstagaravgifterna] …”. (
68
) Slutligen framgår det av skäl 20 att ”[i] fråga om avgifterna till ENIM var lättnaden 50 %, för alla delar av [de sociala] avgift[erna] [det vill säga både arbetstagar- och arbetsgivaravgifterna]”. Efter det skälet hänvisas det i det omtvistade beslutet inte fler gånger separat till arbetsgivar- eller arbetstagaravgifter, utan enbart till ”sociala avgifter”.
56.
Av de ovan återgivna passagerna framgår att den ”kompletterande åtgärd” som innebar ”lättnader i fråga om sociala avgifter” för fiskare i det omtvistade beslutet beskrivs på ett sätt som ger vid handen att den omfattar både arbetsgivar- och arbetstagaravgifterna. Denna beskrivning, som bidrar till att slå fast föremålet för det formella granskningsförfarandet, ifrågasätts inte någonstans i det omtvistade beslutet. Med ledning av beslutets systematik kan man därför dra slutsatsen att begreppet ”sociala avgifter” även innefattar de sociala avgifter som betalas av de anställda. Bolagets argument om motsatsen finner jag inte övertygande. Även om man antar att det – som bolaget har gjort gällande – faktiskt finns en beslutspraxis från kommissionens (och domstolens) sida enligt vilken begreppet ”sociala avgifter” uteslutande innefattar avgifter som betalas av arbetsgivarna, anser jag inte att detta gör det möjligt att ifrågasätta den annorlunda innebörden av det begreppet som framgår av det omtvistade beslutets lydelse.
57.
Om vi sedan övergår till att se närmare på del IV i det omtvistade beslutet, som ägnas åt bedömningen av de åtgärder som har varit föremål för det formella granskningsförfarandet, måste det konstateras att det inte finns någonting i den bedömningen som tyder på att kommissionen skulle ha haft för avsikt att från sin prövning undanta den del av åtgärden avseende lättnader i fråga om sociala avgifter som rörde arbetstagaravgifter.
58.
Av det ovan anförda framgår att artikeldelen i det omtvistade beslutet, jämförd med skälen i detta, måste anses åsyfta både lättnaden i fråga om arbetsgivaravgifter och lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter. En tolkning av det beslutet med innebörden att nedsättningen av arbetstagaravgifterna inte träffas av det konstaterande om oförenlighet med den gemensamma marknaden och det förordnande om återkrav som återfinns i beslutets artikeldel skulle strida både mot beslutets lydelse och mot dess systematik. Denna omständighet är i sig tillräcklig för att bolaget inte ska kunna vinna gehör för sitt argument att det är nödvändigt att få till stånd en tolkning av det omtvistade beslutet som är förenlig med artikel 87.1 EG (nu artikel 107.1 FEUF).
59.
Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att den första frågan från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) ska besvaras med att artikel 3 i det omtvistade beslutet ska tolkas så, att även den lättnad i fråga om arbetstagaravgifter som Republiken Frankrike genomförde till förmån för fiskare under perioden från den 15 april till den 15 oktober 2000 omfattas av kvalificeringen i den artikeln som ett med den gemensamma marknaden oförenligt statligt stöd vilket ska återkrävas i kraft av artikel 4 i det beslutet.
2. Det omtvistade beslutets giltighet till den del som åtgärden avseende lättnader i fråga om arbetstagaravgifter i det beslutet kvalificeras som statligt stöd
60.
För att en statlig åtgärd ska kunna omfattas av artikel 107.1 FEUF måste den kunna anses innebära att det mottagande företaget gynnas. (
69
)
61.
Som stöd betraktas åtgärder, oavsett form, som direkt eller indirekt kan gynna företag (
70
) eller som kan anses ge det mottagande företaget en ekonomisk fördel som detta inte skulle ha erhållit under normala marknadsmässiga förhållanden. (
71
) I linje med detta innefattar stödbegreppet enligt fast rättspraxis olika former av fördelar beviljade av offentliga myndigheter som minskar de kostnader vilka normalt belastar ett företags budget och som därmed, utan att utgöra subventioner i strikt bemärkelse, har samma karaktär och får samma effekter som sådana. (
72
)
62.
Av fast rättspraxis följer vidare att en partiell sänkning av de sociala avgifter som åligger företagen inom en viss industrisektor utgör stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, när denna åtgärd har till syfte att delvis befria företagen från de ekonomiska bördor som följer av en normal användning av det allmänna socialförsäkringssystemet utan att denna befrielse är motiverad med hänvisning till det systemets karaktär eller struktur. (
73
)
63.
Såvitt avser begreppet ”kostnad som normalt belastar ett företags budget” har domstolen funnit att förekomsten av en fördel inte kunde uteslutas i ett fall där staten finansierade ett ersättningsbidrag som ett företag inte var skyldigt enligt lag att betala till sina anställda. (
74
) I domen av den 12 december 2002, Belgien/kommissionen, (
75
) uttalade domstolen nämligen att ”[k]ostnader hänförliga till löner till företagens anställda … till sin natur [belastar] företagens budget oberoende av frågan huruvida dessa kostnader följer av lagliga skyldigheter eller av kollektivavtal” och att det förhållandet att den berörda offentliga åtgärden innebar att det redan från början hade varit uteslutet att företagets lönekostnader skulle komma att öka inte kunde ”leda till [någon] annan bedömning än att [det aktuella bidraget] utgjorde en lönekostnad som normalt ålåg detta företag”.
64.
Slutligen följer det också av rättspraxis att en ekonomisk fördel som utgör statligt stöd även kan ges indirekt, genom en åtgärd som direkt gynnar andra företag eller andra rättssubjekt, inbegripet fysiska eller juridiska personer, som inte bedriver någon ekonomisk verksamhet. (
76
) Att de direkta mottagarna av ett stöd som ges till enskilda personer är en viss arbetsgivares anställda är därför inte i sig tillräckligt för att det ska anses styrkt att stödet inte kommer arbetsgivaren till godo. (
77
)
65.
Det är mot bakgrund av dessa principer som det ska prövas huruvida kommissionen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i det omtvistade beslutet, såsom detta har tolkats i punkterna 18–23 i detta förslag till avgörande, genom att göra bedömningen att den lättnad i fråga om arbetstagaravgifter som Republiken Frankrike gav fiskare under perioden från den 15 april till den 15 oktober 2000 ledde till att en kostnad som normalt belastade fiskarnas budget minskade. Att kommissionen gjorde sig skyldig till en sådan felaktig rättstillämpning har gjorts gällande av bolaget och – indirekt – av den hänskjutande domstolen.
66.
Arbetstagaravgifterna liksom arbetsgivaravgifterna bidrar till att bestämma ett företags kostnader för arbete (eller löner), vilka utgörs av allt som företaget betalar som vederlag för sina anställdas arbete. Arbetstagaravgifterna betalas av den anställde och dras av från dennes bruttolön av arbetsgivaren, medan det är arbetsgivaren som betalar arbetsgivaravgifterna. Arbetsgivaren är ansvarig för överföringen till de behöriga socialförsäkringsorganen av de belopp som motsvarar såväl arbetsgivar- som arbetstagaravgifterna. En sänkning av arbetsgivaravgifterna kan ge de berörda företagen en direkt ekonomisk fördel i så måtto att den innebär en minskning motsvarande denna sänkning av en kostnad som i kraft av socialförsäkringslagstiftningen belastar företagens budget. (
78
) Frågan är emellertid huruvida detsamma gäller för en lättnad i fråga om arbetstagaravgifterna.
67.
Som jag ser saken kan den frågan inte besvaras jakande enbart med hänvisning till att en sådan lättnad sänker kostnaden för arbete och således minskar en kostnad som påverkar företagets kassaflöde, och varken den franska regeringen eller kommissionen har för övrigt motiverat sin ståndpunkt uteslutande med det argumentet. I stället har den franska regeringen och kommissionen gjort gällande att den omständigheten att arbetsgivaren betalar arbetstagaravgifterna ”för sina anställdas räkning” inte gör det möjligt att utesluta att en lättnad i fråga om arbetstagaravgifter medför en direkt fördel för det företag som berörs av denna lättnad, varvid de har hänvisat till en argumentation i tre steg. Till att börja med ska företaget som ska överföra de belopp som motsvarar dessa avgifter till de behöriga organen. Vidare får denna lättnad inte någon automatisk inverkan på arbetstagarens lön, eftersom lättnaden i sig inte medför att arbetstagaren kan få ut motsvarigheten till sin bruttolön före avdrag för arbetstagaravgifter eller motsvarigheten till sin bruttolön efter ett lägre avdrag för arbetstagaravgifter. Slutligen är det med nödvändighet företagsledningen som i förekommande fall beslutar att helt eller delvis övervältra en lättnad i fråga om arbetstagaravgifter på arbetstagarna, och ett sådant beslut kan inte medföra att företagets anställda träder i dess ställe som verkliga mottagare av stödet.
68.
Härvidlag vill jag för det första framhålla att de företag som omfattades av de lättnader som är i fråga i det nationella målet visserligen var skyldiga att till de behöriga organen överföra de belopp avseende arbetstagaravgifter som de drog av från sina anställdas löner, men att det däremot inte var dessa företag som var skyldiga att betala dessa avgifter, utan den skyldigheten åvilade i stället de anställda – att så var fallet har påtalats av den hänskjutande domstolen, och det är också ostridigt mellan parterna i det nationella målet. I det hänseendet skiljer sig dessa företags situation från situationen för ett företag som gynnas av en sänkning av en punktskatt, vilket var vad som var i fråga i de mål som föranledde domen av den 21 december 2016, kommissionen/Aer Lingus och Ryanair Designated Activity (nedan kallad Ryanairdomen), (
79
) till vilken den franska regeringen har hänvisat. En punktskatt är visserligen avsedd att övervältras på konsumenterna, som då får bära den ekonomiska bördan, men den belastar ändå budgeten för företaget, som har den direkta skattskyldigheten. (
80
)
69.
För det andra kan förekomsten av en skyldighet att till de behöriga organen överföra belopp motsvarande arbetstagaravgifterna inte i sig motivera slutsatsen att lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter ger det berörda företaget en direkt fördel motsvarande beloppet för den lättnaden, något som framgår av domen av den 11 september 2014, Grekland/kommissionen, (
81
) även om sammanhanget för den domen är ett helt annat.
70.
För det tredje har det, som jag ser saken, inte heller någon avgörande betydelse att lättnaden i fråga om arbetstagaravgifter inte direkt påverkar lönerna för företagets anställda utan kan komma att övervältras på deras löner endast genom det avdrag för arbetstagaravgifter som arbetsgivaren gör – åtminstone om, och i den mån som, en sådan övervältring är att anse som obligatorisk.
71.
Frågan huruvida fiskeriföretagen var skyldiga enligt lag att i samband med att de gjorde avdrag för arbetstagaravgifter beakta den lättnad som hade getts genom de åtgärder som är föremål för det omtvistade beslutet är ytterst omstridd i förevarande mål. Bolaget har gjort gällande att en arbetsgivare som underlät att övervältra denna lättnad på sina anställda riskerade straffrättsliga påföljder, (
82
) medan den franska regeringen med hänvisning till Ryanairdomen har hävdat att en sådan övervältring är en följd av ett beslut som företaget fattar. Den hänskjutande domstolen har i linje med bolagets åsikt uttalat att det följer av bestämmelserna i ordningen för social trygghet för havsfiskare att det fanns en skyldighet enligt lag att övervältra lättnaden.
72.
Denna punkt är helt avgörande. Om de företag som omfattades av den lättnad som är i fråga i det nationella målet inte hade någon annan möjlighet än att övervältra lättnaden på sina anställdas löner, är det enligt min uppfattning inte möjligt att anse att dessa företag direkt gynnades av nämnda lättnad.
73.
Ryanairdomen, som den franska regeringen har hänvisat till, föranleder inte någon annan slutsats än den ovannämnda utan ger tvärtom stöd åt denna. Till att börja med ska det påpekas att den domen endast i begränsad omfattning är relevant för den fråga som är aktuell här, med tanke på att de mål som föranledde den domen rörde räckvidden för återkravskyldigheten, inte förekomsten av stöd. (
83
) Vidare erinrar jag om att de målen handlade om att avgöra huruvida man vid beräkning och återkrav av ett stöd som bestod i att vissa flygbolag erhöll en nedsättning av en punktskatt som Irland tog ut för varje passagerare på en flygning från en irländsk flygplats skulle beakta att den punktskatten, och således även den fördel som nämnda nedsättning gav upphov till, normalt övervältrades på flygpassagerarna. Domstolen besvarade den frågan nekande, utan att därvid ta ställning till huruvida det förelåg en skyldighet enligt lag att övervältra den berörda punktskatten. (
84
) I stället grundade domstolen sin bedömning bland annat på att de flygbolag som gjorde en sådan övervältring hade möjlighet att behålla den fördel som nedsättningen av punktskatten hade medfört genom att höja priset före skatt på flygbiljetter som var föremål för den lägre skattesatsen. (
85
) Flygbolaget avgjorde således självt huruvida det skulle utnyttja den fördel som det hade erhållit på så sätt att det övervältrade stödet i ekonomiskt hänseende genom att låta biljettpriset före skatt förbli oförändrat eller i stället på så sätt att det helt eller delvis behöll stödet genom att höja biljettpriset före skatt. (
86
)
74.
Om man antar att de företag som omfattades av de lättnader avseende arbetstagaravgifter som är i fråga i det nationella målet hade en skyldighet enligt lag – såsom bolaget har gjort gällande och såsom den hänskjutande domstolen har uppgett – att övervältra dessa lättnader (oaktat huruvida detta även kunde ske retroaktivt) (
87
) på sina anställdas löner, skiljer sig situationen för dessa företag tydligt från situationen för de flygbolag som var i fråga i Ryanairdomen.
75.
Det är förvisso riktigt att dessa lättnader kunde ge företagen tillfälle att omförhandla sina anställdas nettolöner, något som den franska regeringen har hävdat. Jag anser emellertid inte att det på allvar kan göras gällande att det utrymme för prishöjningar som står till buds för ett företag, inte ens om detta verkar på en marknad med knivskarp konkurrens, kan jämföras med det manöverutrymme som en arbetsgivare har när det gäller att sänka sina anställdas bruttolöner i syfte att dra fördel av en lättnad i fråga om arbetstagaravgifter, särskilt inte under sådana omständigheter som är i fråga i det nationella målet, där lättnaden endast avsåg en period av sex månader.
76.
I alla händelser beaktade kommissionen, när den i det omtvistade beslutet drog slutsatsen att det förelåg ett stöd som avsåg en lättnad i fråga om arbetstagaravgifter och som direkt gynnade fiskeriföretagen, varken frågan huruvida ett sådant manöverutrymme verkligen förelåg eller frågan huruvida det – på ett tidigare stadium – förelåg en skyldighet enligt lag att (eventuellt även retroaktivt) övervältra lättnaden på lönerna för företagens anställda. Som jag ser saken kunde kommissionen emellertid inte gärna dra den slutsatsen utan att ha tagit hänsyn åtminstone till dessa båda faktorer.
77.
Under det formella granskningsförfarande som utmynnade i det omtvistade beslutet bestred varken Republiken Frankrike eller någon berörd part i den mening som avses i artikel 108.2 FEUF att de lättnader som är i fråga i det nationella målet var att betrakta som stöd, men det ankommer icke desto mindre på kommissionen att styrka förekomsten av statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF. I synnerhet framgår det av domstolens praxis avseende principer som rör bevisning på området statligt stöd att kommissionen är skyldig att genomföra förfarandet för granskning av de ifrågasatta åtgärderna på ett omsorgsfullt och opartiskt sätt, så att den förfogar över så fullständiga och tillförlitliga uppgifter som möjligt när den antar ett slutligt beslut i vilket det slås fast att det föreligger statligt stöd och i förekommande fall att detta är oförenligt med den inre marknaden eller rättsstridigt. (
88
)
78.
Här vill jag understryka att övervägandena ovan inte utesluter att den lättnad avseende arbetstagaravgifter som är i fråga i det nationella målet kan ha gett de företag som omfattades av de berörda åtgärderna en indirekt fördel, exempelvis – som Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) har angett – en större attraktionskraft som berodde på att deras anställda under sex månaders tid erhöll högre löner, en eventuell möjlighet att under den perioden anställa personal till lägre bruttolöner eller, mer allmänt, en sänkning av produktionskostnaderna, en höjning av produktiviteten eller bådadera.
79.
Icke desto mindre framgår det, som jag ser saken, klart och tydligt av det omtvistade beslutet och i synnerhet av skäl 55 i detta att den utpekade fördelen inte bestod i att de berörda företagen gynnades indirekt utan – som kommissionen också har bekräftat såväl i sitt skriftliga som i sitt muntliga yttrande till domstolen – i att dessa företag inte behövde bära kostnader som de i normala fall skulle ha behövt bära, på grund av att det belopp i fråga om arbetstagaravgifter som de skulle betala blev lägre. (
89
) Om det hade rört sig om en indirekt fördel, skulle kommissionen åtminstone ha behövt ge en närmare beskrivning av den fördelens art. (
90
)
80.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska slå fast att det omtvistade beslutet är ogiltigt till den del som den lättnad i fråga om arbetstagaravgifter som Republiken Frankrike gav fiskare under perioden från den 15 april till den 15 oktober 2000 i det beslutet kvalificeras som statligt stöd.
3. Den andra frågan
81.
Om domstolen följer mitt förslag och delvis ogiltigförklarar det omtvistade beslutet, behöver den andra tolkningsfrågan inte besvaras. För den händelse att domstolen väljer att inte följa mitt förslag, kommer jag i det följande att kortfattat behandla den andra frågan.
82.
Den fördel som kommissionen utpekade i det omtvistade beslutet består, som jag redan har framhållit i punkt 79 i detta förslag till avgörande, i att de berörda företagen skulle överföra ett mindre belopp avseende arbetstagaravgifter till de behöriga organen. Återkravet borde således logiskt sett avse ett belopp som motsvarar skillnaden mellan arbetstagaravgifterna till den normala avgiftssatsen och arbetstagaravgifterna till den reducerade avgiftssatsen.
83.
Om domstolen beslutar att inte pröva frågan rörande giltigheten av det omtvistade beslutet som jag har diskuterat i punkterna 60–80 i detta förslag till avgörande, eller om domstolen efter att ex officio ha tagit upp den frågan till prövning kommer fram till att nämnda beslut är giltigt, kan domstolen enligt min uppfattning inte gärna dra någon annan slutsats än att de företag som omfattades av de lättnader som är i fråga i det nationella målet ska återbetala nämnda lättnader i sin helhet.
84.
Frågan huruvida, och i så fall i vilken omfattning, de stödmottagande företagen övervältrade den lättnaden på sina anställda skulle då sakna relevans, eftersom det enda intressanta i det sammanhanget vore frågan om återkrav; att så är fallet framgår av de lärdomar som kan dras av Ryanairdomen. (
91
)
85.
Inte heller skulle någon relevans då kunna tillmätas domen av den 13 februari 2014, Mediaset, (
92
) som bolaget har åberopat. I den domen uttalade domstolen dels att när kommissionen inte exakt kan ange beloppet för det stöd som enskilda mottagare har erhållit genom en stödordning som den granskar, är det inte möjligt att bedöma de särskilda omständigheterna för de enskilda stödmottagarna förrän i samband med att stödet ska återkrävas, dels att det ankommer på de nationella domstolarna att, i den mån som talan väcks vid dessa, uttala sig om det stödbelopp som ska återkrävas, varvid dessa domstolar ska beakta samtliga relevanta omständigheter som bringas till deras kännedom, samt att det inte kan uteslutas att de nationella domstolarnas beräkningar mot bakgrund av samtliga dessa omständigheter ger vid handen att det stödbelopp som ska återkrävas uppgår till noll.
86.
Vad som var i fråga i det nationella mål som låg bakom den domen var emellertid återkrav av ett stöd i form av en subvention för köp av vissa varor som indirekt gynnade ekonomiska aktörer vilka ägnade sig åt att tillhandahålla tjänster med koppling till användning av de subventionerade varorna. För att fastställa stödbeloppen krävdes det därför komplicerade beräkningar i syfte att avgöra vilka indirekta fördelar som dessa aktörer hade erhållit till följd av den ökade försäljningen av de subventionerade varorna.
87.
I det omtvistade beslutet utpekas däremot – som jag redan har framhållit – en direkt fördel för de företag som omfattades av de lättnader som är i fråga i det nationella målet, närmare bestämt en befrielse från betalning av kostnader som dessa företag i normala fall skulle ha betalat. En nationell domstol som ska säkerställa verkställigheten av ett beslut av kommissionen i vilket en stödordning förklaras vara rättsstridig och oförenlig med den inre marknaden och i vilket det förordnas om återkrav av detta stöd är, som domstolen slog fast i domen av den 13 februari 2014, Mediaset, (
93
) bunden av kommissionens beslut.
88.
Slutligen är det, oavsett vilken lösning domstolen väljer, under inga omständigheter möjligt att kräva att de anställda i de företag som avses i det omtvistade beslutet ska återbetala det stöd som är i fråga i det nationella målet.
89.
I ljuset av det ovan anförda föreslår jag – för den händelse att domstolen inte följer mitt förslag i fråga om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet – att den andra frågan ska besvaras med att de företag som gynnades av de lättnader i fråga om arbetstagaravgifter vilka genom det omtvistade beslutet förklarades vara oförenliga med den gemensamma marknaden ska anses ha kommit i åtnjutande av dessa lättnader i sin helhet.
II. Förslag till avgörande
90.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att tolkningsfrågorna från Conseil d’État (Högsta förvaltningsdomstolen, Frankrike) ska besvaras enligt följande:
Artikel 3 i kommissionens beslut 2005/239/EG av den 14 juli 2004 om vissa stöd som Frankrike har beviljat vattenbrukare och fiskare ska tolkas så, att även den lättnad i fråga om arbetstagaravgifter som Republiken Frankrike genomförde till förmån för fiskare under perioden från den 15 april till den 15 oktober 2000 omfattas av kvalificeringen i den artikeln såsom ett med den gemensamma marknaden oförenligt statligt stöd vilket ska återkrävas i kraft av punkt 4 i det beslutet.
Det beslutet är ogiltigt till den del som den lättnaden kvalificeras som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF.”
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	EUT L 74, 2005, s. 49.
(
3
)	Eftersom dessa åtgärder hade genomförts innan kommissionen hade haft möjlighet att uttala sig om huruvida de var förenliga med den gemensamma marknaden, registrerades ärendet som ett icke anmält stöd (se skäl 1 i det omtvistade beslutet).
(
4
)	Såvitt avsåg åtgärder till förmån för fiskare rörde det sig om stöd för återställande av fartyg och fiskeredskap som hade gått förlorade eller skadats under stormen, förskott på ersättningar från IOPCF (den internationella fonden för ersättning för föroreningar orsakade av oljeutsläpp) och schablonstöd för inkomstbortfall till följd av skador som hade uppstått under stormen (se punkt 5 i det omtvistade beslutet).
(
5
)	Se beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet (stöd C 91/2001, ersättning för skada till verksamma inom vattenbruk och fiskare som blivit drabbade av oljeförorening och oväder (december 1999)), vilket återgavs (på franska) i uppmaningen att inkomma med synpunkter enligt artikel 88.2 i EG-fördraget och artikel 6 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 88 i EG-fördraget (EGT C 39, 2002, s. 6, punkt 1) (nedan kallat inledningsbeslutet). Inga synpunkter inkom till kommissionen (se skäl 3 i det omtvistade beslutet).
(
6
)	Se skäl 18 i det omtvistade beslutet.
(
7
)	ENIM är en offentlig inrättning.
(
8
)	Se skäl 12 i det omtvistade beslutet.
(
9
)	Se skäl 38 i det omtvistade beslutet.
(
10
)	Se skäl 39 i det omtvistade beslutet.
(
11
)	Se skälen 84–97 i det omtvistade beslutet.
(
12
)	Riktlinjer för granskning av statligt stöd inom sektorn för fiske och vattenbruk (EGT C 100, 1997, s. 12).
(
13
)	C‑549/09, ej publicerad, EU:C:2011:672.
(
14
)	Se punkt 1 i domslutet i domen i målet kommissionen/Frankrike.
(
15
)	I punkt 43 i domen i målet kommissionen/Frankrike hänvisas till dom av den 12 maj 2005, kommissionen/Grekland (C‑415/03, EU:C:2005:287, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
(
16
)	C‑188/92, EU:C:1994:90.
(
17
)	Se dom av den 2 juni 1976, Milch-, Fett und Eier-Kontor (125/75, EU:C:1976:81, punkt 7), och dom av den 13 december 1979, Hauer (44/79, EU:C:1979:290, punkterna 13–16), i vilka domstolens prövning av frågan inte resulterade i någon ogiltigförklaring, dom av den 3 februari 1977, Strehl (62/76, EU:C:1977:18, punkt 10), dom av den 7 juni 1988, Roviello (20/85, EU:C:1988:283), och dom av den 14 juni 1990, Weiser (C‑37/89, EU:C:1990:254, punkt 17 och domslutet), i vilka domstolen däremot ogiltigförklarade de ifrågavarande sekundärrättsakterna, och dom av den 7 september 1999, De Haan (C‑61/98, EU:C:1999:393, punkt 47), i vilken domstolen ogiltigförklarade ett kommissionsbeslut som inte nämndes i den hänskjutande domstolens tolkningsfrågor (se punkt 3 i domslutet).
(
18
)	Se dom av den 1 december 1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117, s. 1095), dom av den 15 oktober 1980, Roquette Frères (145/79, EU:C:1980:234, punkt 6), dom av den 13 december 1989, Paris (C‑204/88, EU:C:1989:643, punkt 8), i vilken domstolen gav följande motivering till sitt val att ex officio pröva giltighetsfrågan: ”Av handlingarna i målet framgår att frågan visserligen formellt sett endast avser tolkning av artikel 15 i den omtvistade förordningen men att det är om den bestämmelsens giltighet som den hänskjutande domstolen hyser tvivel”, dom av den 11 oktober 2001, Khalil m.fl. (C‑95/99–C‑98/99 och C‑180/99, EU:C:2001:532, punkt 29), och dom av den 12 december 2002, Cipriani (C‑395/00, EU:C:2002:751, punkt 50 och domslutet).
(
19
)	Dom av den 1 december 1965 (16/65, EU:C:1965:117, s. 1094).
(
20
)	Noteras ska att i det mål som föranledde den domen grundade sig de synnerligen utförliga frågorna från Hessisches Finanzgericht (Skattedomstolen för Hessen, Tyskland) delvis på premissen att det beslut av kommissionen som var i fråga i det nationella målet var ogiltigt.
(
21
)	Se, bland annat, dom av den 30 november 2006, Brünsteiner och Autohaus Hilgert (C‑376/05 och C‑377/05, EU:C:2006:753, punkterna 25–29). Enligt fast rättspraxis innebär artikel 267 FEUF inte att parterna i ett mål som pågår vid en nationell domstol ges ett rättsmedel, varför EU-domstolen inte är skyldig att pröva giltigheten av unionsrätten enbart av den anledningen att en sådan part har tagit upp denna fråga i ett skriftligt yttrande till EU-domstolen (se, bland annat, dom av den 4 september 2014, Simon, Evers & Co., C‑21/13, EU:C:2014:2154, punkt 27, och dom av den 28 januari 2016, CM Eurologistik och GLS, C‑283/14 och C‑284/14, EU:C:2016:57, punkterna 44–46).
(
22
)	De uppgifter som lämnas i begäran om förhandsavgörande ska inte endast göra det möjligt för Europeiska unionens domstol att ge användbara svar, utan de ska också ge såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda parter möjlighet att inkomma med synpunkter i enlighet med artikel 23 i domstolens stadga (se, bland annat, dom av den 20 juni 2019, K.P., C‑458/15, EU:C:2019:522, punkterna 36 och 37 samt där angiven rättspraxis).
(
23
)	Se, bland annat, beslut av den 18 april 2013, Adiamix (C‑368/12, ej publicerat, EU:C:2013:257, punkterna 16–25), där EU-domstolen avvisade en begäran om förhandsavgörande som avsåg giltighetsprövning med hänvisning till att den nationella domstolen inte hade lämnat ens en minimal förklaring till varför den ansåg att klaganden i det nationella målet kunde tänkas ha fog för sina argument.
(
24
)	Se dom av den 6 oktober 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punkt 67); se även förslag till avgörande av generaladvokaten Bot i målet Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:627, punkterna 121–128).
(
25
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 juli 2007, Lucchini, C‑119/05, (EU:C:2007:434, punkt 56).
(
26
)	Domstolen hade redan i sin tidigare praxis slagit fast att ett beslut av en gemenskapsinstitution som inte inom den föreskrivna fristen har angripits av den som det riktar sig till vinner laga kraft i förhållande till denne, varvid domstolen hade hänvisat till att syftet med frister för väckande av talan är att slå vakt om rättssäkerheten genom att förhindra att gemenskapsrättsakter som medför rättsliga verkningar kan ifrågasättas under obegränsad tid (se, bland annat, dom av den 17 november 1965, Collotti/domstolen (20/65, EU:C:1965:115, s. 1051), och dom av den 12 oktober 1978, kommissionen/Belgien (156/77, EU:C:1978:180, punkterna 20–24)).
(
27
)	TWD-domen, punkt 18. Som jag påpekade i mitt förslag till avgörande i målet Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:295, punkterna 21 och 25), innebär den rättspraxis som bygger på TWD-domen att det fastslås ett undantag från den allmänna principen att varje part i ett mål vid en nationell domstol har rätt att göra gällande att bestämmelser i en unionsrättsakt som ligger till grund för ett nationellt beslut eller en nationell rättsakt som har åberopats mot nämnda part är ogiltiga och rätt att begära att den nationella domstolen ska inhämta förhandsavgörande från EU-domstolen i frågan. Förklaringen till detta undantag står att finna både i kravet på att garantera rättssäkerheten och i strävan att förhindra missbruk av de rättsmedel som unionsrätten ställer till rättssubjektens förfogande.
(
28
)	Se, bland annat, dom av den 30 januari 1997, Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, punkterna 15–25), dom av den 18 juli 2007, Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punkterna 55 och 56), dom av den 5 mars 2015, Banco Privado Português och Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, punkt 28), och dom av den 25 juli 2018, Georgsmarienhütte m.fl. (C‑135/16, nedan kallad domen i målet Georgsmarienhütte, EU:C:2018:582, punkt 14).
(
29
)	Se, bland annat, dom av den 15 februari 2001, Nachi EuropeC‑239/99, EU:C:2001:101, punkterna 29–40), dom av den 22 oktober 2002, National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, punkterna 34–39), i vilken den omständigheten att en frist hade löpt ut gjordes gällande mot en medlemsstat, dom av den 29 juni 2010, E och F (C‑550/09, EU:C:2010:382, punkterna 37–52) och dom av den 17 februari 2011, Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, punkterna 20–24) samt dom av den 27 november 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, punkt 41). Jag vill härvidlag erinra om att det i domslutet i TWD-domen uttryckligen hänvisas till ett beslut antaget av kommissionen med stöd av artikel 93.2 i EEG-fördraget liksom till den omständigheten att klagandebolaget i det nationella målet skriftligen hade delgetts detta beslut av den berörda medlemsstaten (inbegripet en upplysning om att bolaget kunde väcka talan i tribunalen om ogiltigförklaring av nämnda beslut). Därutöver vill jag också erinra om att det stöd som var i fråga i det nationella mål som föranledde TWD-domen var ett individuellt stöd.
(
30
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 30 januari 1997, Wiljo, (C‑178/95, EU:C:1997:46, punkterna 15–25), dom av den 15 februari 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, punkterna 29–40), dom av den 22 oktober 2002, National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, punkterna 34–39), dom av den 18 juli 2007, Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, punkterna 55 och 56) och domen i målet Georgsmarienhütte, punkt 14.
(
31
)	Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Campos Sánchez-Bordona i målet Georgsmarienhütte m.fl. (C‑135/16, EU:C:2018:120, punkt 38).
(
32
)	I ett stort antal mål har domstolen exempelvis funnit att det inte har varit styrkt att det uppenbart har förelegat en sådan talerätt (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 23 februari 2006, Atzeni m.fl. (C‑346/03 och C‑529/03, EU:C:2006:130, punkterna 30–34), dom av den 8 mars 2007, Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150, punkterna 35–48), dom av den 29 juni 2010, E och F, (C‑550/09, EU:C:2010:382, punkterna 37–52), dom av den 17 februari 2011, Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, punkterna 20–24), dom av den 18 september 2014, Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, punkterna 24–38), dom av den 5 mars 2015, Banco Privado Português och Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, punkterna 27–32), dom av den 16 april 2015, TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, punkt 26), dom av den 14 mars 2017, A m.fl. (C‑158/14, EU:C:2017:202), och dom av den 19 september 2019, Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, punkterna 28–44).
(
33
)	Se, bland annat, dom av den 4 december 2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/kommissionen (C‑342/18 P, ej publicerad, EU:C:2019:1043, punkt 66).
(
34
)	Se, bland annat, dom av den 19 oktober 2000, Italien och Sardegna Lines/kommissionen (C‑15/98 och C‑105/99, nedan kallad domen i målet Italien och Sardegna Lines/kommissionen, EU:C:2000:570, punkt 36), och domen i målet Georgsmarienhütte, punkt 30.
(
35
)	Se dom av den 15 juli 1963, Plaumann/kommissionen (25/62, EU:C:1963:17, s. 223), samt bland annat dom av den 9 juni 2011, Comitato ”Venezia vuole vivere” m.fl./kommissionen (C‑71/09 P, C‑73/09 P och C‑76/09 P, nedan kallad domen i målet Comitato Venezia vuole vivere, EU:C:2011:368, punkt 52).
(
36
)	Se, bland annat, dom av den 6 november 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/kommissionen, kommissionen/Scuola Elementare Maria Montessori och kommissionen/Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
(
37
)	Se dom av den 2 februari 1988, Kwekerij van der Kooy m.fl./kommissionen (67/85, 68/85 och 70/85, EU:C:1988:38, punkt 15).
(
38
)	I de mål som föranledde domen av den 2 februari 1988, Kwekerij van der Kooy m.fl./kommissionen (67/85, 68/85 och 70/85, EU:C:1988:38), hade det – som framgår bland annat av generaladvokaten Slynns förslag till avgörande i dessa förenade mål (ej publicerat, EU:C:1987:177, s. 240) – inte förordnats om något sådant återkrav.
(
39
)	Se, bland annat, domen i målet Comitato ”Venezia vuole vivere”, punkt 53 och där angiven rättspraxis. Se, för en bekräftelse från senare tid av denna rättspraxis, dom av den 28 juni 2018, Andres (Heitkamp BauHolding i konkurs)/kommissionen (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, punkt 45).
(
40
)	Se domen i målet Comitato ”Venezia vuole vivere”, punkt 55, där domstolen fann att kommissionen inte kunde vinna framgång med sitt argument att de stödmottagare som var skyldiga att återbetala stöd i kraft av det beslut som var i fråga i det aktuella nationella målet ännu inte kunde identifieras när det beslutet antogs.
(
41
)	Se domen i målet Comitato ”Venezia vuole vivere”, punkt 56 (min kursivering).
(
42
)	11/82, EU:C:1985:18, punkt 31. I den domen fann domstolen att när den angripna rättsakten påverkar en grupp av personer som med hjälp av för gruppmedlemmarna utmärkande kriterier kunde identifieras eller skulle ha kunnat identifieras när rättsakten antogs, kan dessa personer vara personligen berörda av rättsakten i den mån som de ingår i en begränsad krets av ekonomiska aktörer; se även beslut av den 17 januari 1992, Sofrimport/kommissionen (C‑152/88, EU:C:1992:21, punkt 11), och dom av den 17 september 2009, kommissionen/Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, punkt 54 och där angiven rättspraxis).
(
43
)	Se domen i målet Comitato ”Venezia vuole vivere”, punkt 56.
(
44
)	Se domen i målet Comitato ”Venezia vuole vivere”, punkt 57. Kommissionen anförde samma argument, likaså utan att lyckas övertyga domstolen, i det mål som föranledde domen av den 29 april 2004, Italien/kommissionen (C‑298/00 P, nedan kallad domen i målet Italien/kommissionen, EU:C:2004:240, punkt 31).
(
45
)	Se punkterna 31–37 i den domen.
(
46
)	Det omtvistade beslutet offentliggjordes i EUT den 19 mars 2005. Eftersom inget tyder på att bolaget fick kännedom om beslutet innan dess (vid förhandlingen uppgav bolagets företrädare att bolaget hade fått kännedom om beslutet genom att läsa EUT), får det anses att fristen för att väcka talan mot nämnda beslut för bolagets del började löpa den dag då det ovannämnda offentliggörandet ägde rum.
(
47
)	Se punkterna 34 och 35 i den domen.
(
48
)	Se punkt 39 i den domen, som avser ett överklagande från kommissionens sida i vilket denna bland annat hade gjort gällande att det inte var möjligt att till sakprövning uppta en talan mot ett beslut i vilket kommissionen hade funnit att en ordning varigenom regionen Friuli-Venezia Giulia (Italien) hade beviljat stöd till företag som utförde godstransporter på väg i den regionen var oförenlig med den gemensamma marknaden, en talan som hade väckts i tribunalen av företag som hade mottagit stöd genom denna ordning. Noteras ska att domstolen i den domen avvisade samma argument som kommissionen sedan upprepade, likaså utan framgång, i målet Comitato ”Venezia vuole vivere”. I synnerhet hade kommissionen gjort gällande att domen i målet Italien och Sardegna Lines/kommissionen saknade relevans därför att den stödordning som var i fråga i det målet endast hade berört ett mycket litet antal ekonomiska aktörer och därför att situationen för sökanden, Sardegna Lines, specifikt hade beaktats av kommissionen i det formella granskningsförfarandet avseende den stödordningen (se även förslag till avgörande av generaladvokaten Alber i målet Italien/kommissionen (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, punkt 33)).
(
49
)	Se, bland annat, förslag till avgörande av generaladvokaten Alber i målet Italien/kommissionen (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, punkt 70)
(
50
)	T-254/00, T-270/00 och T-277/00, nedan kallad domen i målet Hotel Cipriani m.fl./kommissionen, EU:T:2008:537.
(
51
)	Se punkterna 76–92 i domen i målet Hotel Cipriani m.fl./kommissionen. Tribunalens bedömning fastställdes sedan efter överklagande genom domen i målet Comitato ”Venezia vuole vivere”, punkt 60; se även dom av den 21 december 2011, A2A/kommissionen (C‑320/09 P, ej publicerad, EU:C:2011:858, punkterna 55–61), där det efter överklagande fastställdes att det i ett antal mål som hade anhängiggjorts vid tribunalen 2002 var möjligt att uppta talan till sakprövning. Tribunalen hade redan tidigare, i domen av den 29 september 2000, CETM/kommissionen (T-55/99, EU:T:2000:223), funnit att det förelåg möjlighet att till sakprövning uppta en talan som hade väckts av en sammanslutning med uppdraget att försvara intressena hos bolag som hade mottagit stöd i form av räntebidrag från en stödordning som var tänkt att tillämpas automatiskt på samtliga företag som uppfyllde kriterierna för beviljande av stöd.
(
52
)	Se, för en översikt över rättspraxisläget 2003, förslag till avgörande av generaladvokaten Alber i målet Italien/kommissionen (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, punkterna 73–85).
(
53
)	I det omtvistade beslutet anges endast, i skäl 22, att befrielserna från sociala avgifter för fiskare och vattenbrukare sammanlagt motsvarade 18,2 miljoner euro (sifferuppgifterna i skälen 45 och 67 i det omtvistade beslutet, som kommissionen har hänvisat till i sitt yttrande, avser endast vattenbrukare). Av handlingarna i det fördragsbrottsmål som föranledde domen kommissionen/Frankrike framgår att de franska myndigheterna, mot bakgrund av den mekanism för befrielse från sociala avgifter som infördes genom den aktuella stödordningen, gjorde bedömningen att det var synnerligen svårt att beräkna både det sammanlagda stödbeloppet och antalet berörda fiskare, som kunde tänkas uppgå till så många som 28000 personer.
(
54
)	Se punkterna 76–92 i den domen. Se även dom av den 12 september 2007, Italien/kommissionen (T-239/04 och T-323/04, EU:T:2007:260, punkterna 36–44), där tribunalen inte fäste något avseende vid kommissionens argument om att det inte skulle framgå av domen i målet Italien och Sardegna Lines/kommissionen att samtliga mottagare av stöd som har beviljats genom en viss stödordning är personligen berörda av kommissionens beslut att förklara den stödordningen oförenlig med den gemensamma marknaden; kommissionen hade gjort gällande att det förhöll sig så av det skälet att vad den i det aktuella fallet hade bedömt var en allmän och abstrakt nationell lagstiftning, inte enskilda fall.
(
55
)	Se, utöver TWD-domen, dom av den 18 juli 2007, Lucchini, (C‑119/05, EU:C:2007:434, punkterna 55 och 56).
(
56
)	C‑346/03 och C‑529/03, EU:C:2006:130.
(
57
)	Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer i de förenade målen Atzeni m.fl. (C‑346/03 och C‑529/03, EU:C:2005:256, punkterna 61–99).
(
58
)	Jag vill framhålla att domstolen i domen av den 23 februari 2006, Atzeni m.fl. (C‑346/03 och C‑529/03, EU:C:2006:130), som skäl till att avstå från att tillämpa TWD-domen bland annat angav att den berörda medlemsstaten inte hade delgett de verkliga stödmottagarna det aktuella beslutet. Såvitt avser hur möjligheterna att göra gällande en prekluderande verkan påverkas av den information som en verklig mottagare av ett stöd beviljat genom en allmän stödordning har kunnat erhålla genom beslutet om återkrav av stödet, se förslag till avgörande av generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer i de förenade målen Atzeni m.fl. (C‑346/03 och C‑529/03, EU:C:2005:256, punkt 98).
(
59
)	Se förslag till avgörande av generaladvokaten Campos Sánchez-Bordona i målet Georgsmarienhütte m.fl. (C‑135/16, EU:C:2018:120, punkterna 59–60).
(
60
)	Enligt vad som framgår av handlingarna i målet kommissionen/Frankrike, som ju avsåg fördragsbrott.
(
61
)	T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00–T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00–T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, T-274/00–T-276/00, T-281/00, T-287/00 och T-296/00, EU:T:2005:90. Såvitt avser relevansen av en sådan omständighet för ett beslut att avstå från att tillämpa den preklusionsgrund som föreskrivs i TWD-domen, se domen i målet Hotel Cipriani m.fl./kommissionen, punkt 90.
(
62
)	Se punkterna 18–22 i detta förslag till avgörande.
(
63
)	Enligt fast rättspraxis som domstolen erinrade om i punkt 43 i domen i målet kommissionen/Frankrike kan en medlemsstat inte med framgång ifrågasätta giltigheten av ett till den riktat beslut om statligt stöd, mot vilket den inte har väckt talan vid domstolen, inom ramen för ett förfarande vars syfte är att fastställa huruvida medlemsstaten har underlåtit att verkställa det beslutet; se, bland annat, dom av den 12 maj 2005, kommissionen/Grekland (C‑415/03, EU:C:2005:287, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
(
64
)	När kommissionen i repliken bemötte Republiken Frankrikes argument, tog den för övrigt också fasta på frågan om den aktuella skyldighetens giltighet, inte frågan om dess existens.
(
65
)	Se, bland annat, TWD-domen, punkt 21.
(
66
)	Min kursivering.
(
67
)	Min kursivering.
(
68
)	Min kursivering.
(
69
)	Se, bland annat, dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, punkt 83). För att en nationell åtgärd ska kunna kvalificeras som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF krävs enligt domstolens fasta praxis att samtliga följande villkor är uppfyllda: För det första måste det röra sig om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel. För det andra måste denna åtgärd kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna. För det tredje måste åtgärden ge mottagaren en selektiv fördel. För det fjärde måste åtgärden snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen (se, bland annat, dom av den 28 juni 2018, Andres (Heitkamp BauHolding i konkurs)/kommissionen (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, punkt 82 och där angiven rättspraxis)).
(
70
)	Se, bland annat, dom av den 15 juli 1964, Costa (6/64, EU:C:1964:66, s. 1161), dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, punkt 84), och dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, punkt 65 och där angiven rättspraxis).
(
71
)	Se dom av den 11 juli 1996, SFEI m.fl. (C‑39/94, EU:C:1996:285, punkt 60), och dom av den 29 april 1999, Spanien/kommissionen (C‑342/96, EU:C:1999:210, punkt 41).
(
72
)	Se, bland annat, dom av den 23 februari 1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/höga myndigheten (30/59, EU:C:1961:2, s. 39), och dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, punkt 66 och där angiven rättspraxis).
(
73
)	Se, bland annat, dom av den 2 juli 1974, Italien/kommissionen (173/73, EU:C:1974:71, punkt 33), dom av den 26 september 1996, Frankrike/kommissionen (C‑241/94, EU:C:1996:353, punkterna 20–24), dom av den 5 oktober 1999, Frankrike/kommissionen (C‑251/97, EU:C:1999:480, punkt 36), och dom av den 7 mars 2002, Italien/kommissionen (C‑310/99, EU:C:2002:143, punkt 51).
(
74
)	Se dom av den 12 december 2002, Belgien/kommissionen (C‑5/01, EU:C:2002:754, punkterna 38–40), och dom av den 11 september 2012, Corsica Ferries France/kommissionen (T‑565/08, EU:T:2012:415, punkt 137), där tribunalen uttalade att ”[b]egreppet stöd … inte nödvändigtvis [innebär] att det är en lagstadgad skyldighet som fullgörs, utan snarare att det är sådana utgifter som i normalfallet tynger företagets budget som minskar”.
(
75
)	Dom av den 12 december 2002, Belgien/kommissionen (C‑5/01, EU:C:2002:754, punkterna 39 och 40). Domstolen hade redan i domen av den 23 februari 1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/höga myndigheten (30/59, EU:C:1961:2, s. 51), funnit att finansieringen med offentliga medel av ett skifttillägg till vissa arbetstagare i kolindustrin ledde till att dessa arbetstagares lön höjdes på ett sätt som på konstlad väg minskade de berörda företagens produktionskostnader, varför finansieringen av det tillägget var att anse som stöd.
(
76
)	Se dom av den 19 september 2000, Tyskland/kommissionen (C‑156/98, EU:C:2000:467, punkterna 26 och 27), dom av den 13 juni 2002, Nederländerna/kommissionen (C‑382/99, EU:C:2002:363, punkterna 62–67), dom av den 28 juli 2011, Mediaset/kommissionen (C‑403/10 P, ej publicerad, EU:C:2011:533, särskilt punkt 81), och dom av den 4 mars 2009, Italien/kommissionen (T-424/05, ej publicerad, EU:T:2009:49, punkterna 132–139). Se även artikel 107.2 a FEUF.
(
77
)	Dom av den 11 september 2012, Corsica Ferries France/kommissionen (T‑565/08, EU:T:2012:415, punkt 137).
(
78
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 5 oktober 1999, Frankrike/kommissionen (C‑251/97, EU:C:1999:480, punkt 38).
(
79
)	C‑164/15 P och C‑165/15 P, EU:C:2016:990.
(
80
)	Se Ryanairdomen, punkt 98. Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i de förenade målen kommissionen/Aer Lingus och Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P och C‑165/15 P, EU:C:2016:515, punkt 74).
(
81
)	T-425/11, EU:T:2014:768, punkterna 49–58, särskilt punkt 57; domen fastställdes sedermera efter överklagande genom beslut av den 22 oktober 2015, kommissionen/Grekland (C‑530/14 P, ej publicerat, EU:C:2015:727).
(
82
)	Bolaget har bland annat hänvisat till en dom meddelad av Cour de cassation chambre sociale (arbetsrättsliga avdelningen vid Högsta domstolen, Frankrike) den 4 december 2013, nr 12-18301 och 12-18302, där den domstolen utgick från en princip som den själv hade slagit fast 1990 med innebörden att ”de avdrag för socialförsäkringsavgifter som arbetsgivaren gör från den anställdes lön inte får överstiga det faktiska beloppet för inbetalda avgifter” och ogillade ett överklagande från ett fiskeriföretag som från sjömännens löner hade dragit av vissa belopp avseende arbetstagaravgifter som sedan aldrig hade krävts in av ENIM (till följd av en lättnad i fråga om arbetstagaravgifter som hade införts genom ministerförordning sedan fiskerisektorn hade drabbats av problem till följd av ökade oljepriser); enligt domen var arbetsgivaren skyldig att återbetala dessa belopp till sjömännen.
(
83
)	Domstolen begränsade uttryckligen sin prövning till att uteslutande avse frågan om återkrav, eftersom motparterna inte hade kunnat visa att det beslut genom vilket kommissionen hade konstaterat stödet var rättsstridigt; se, bland annat, punkterna 94, 98 och 99 i Ryanairdomen.
(
84
)	Frågan togs upp i generaladvokaten Mengozzis förslag till avgörande i de förenade målen kommissionen/Aer Lingus och Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P och C‑165/15 P, EU:C:2016:515, punkt 72).
(
85
)	Se punkt 104 i Ryanairdomen.
(
86
)	Se, bland annat, punkterna 101 och 102 i Ryanairdomen.
(
87
)	Noteras ska nämligen att det inte kan uteslutas att de aktuella lättnaderna åtminstone delvis avsåg belopp som företagen redan hade dragit av från sina anställdas löner till den oreducerade avgiftssatsen men som ännu inte hade överförts till de behöriga organen (de dekret genom vilka lättnaderna infördes utfärdades ju den 15 april och den 13 juli 2000 och avsåg perioden från den 15 april till den 15 oktober 2000). I så fall torde åtgärden, åtminstone i formell bemärkelse, ha avsett företagens skulder till socialförsäkringsorganen och inte arbetstagaravgifterna som sådana. Även om man antar att arbetsgivaren under sådana omständigheter inte var skyldig att retroaktivt övervältra lättnaderna på sina anställda, ska det framhållas att varken Republiken Frankrike eller kommissionen har gjort gällande att de aktuella åtgärderna var av sådan art. I alla händelser framgår detta inte av det omtvistade beslutet.
(
88
)	Se, bland annat, dom av den 3 april 2014, Frankrike/kommissionen (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punkt 63), och dom av den 19 september 2018, kommissionen/Frankrike och IFP Énergies nouvelles (C‑438/16 P, EU:C:2018:737, punkt 110).
(
89
)	Därför anser jag att de prejudikat som kommissionen hänvisade till vid förhandlingen saknar relevans av det skälet att de alla avser situationer där det hade slagits fast att de berörda företagen hade gynnats indirekt av åtgärder som hade vidtagits till förmån för deras anställda. Även det beslut som kommissionen har hänvisat till i sitt skriftliga yttrande saknar relevans, av det skälet att det stöd som konstaterades i det beslutet innebar att ett företag som rättsstridigt hade undantagit vissa av sina transaktioner från mervärdesskatt fick sin mervärdesskatteskuld nedsatt.
(
90
)	Som kommissionen också preciserade i de mål som föranledde domen av den 19 september 2000, Tyskland/kommissionen (C‑156/98, EU:C:2000:467) (se även förslag till avgörande av generaladvokaten Saggio i det målet (C‑156/98, EU:C:2000:47, punkt 22), domen av den 13 juni 2002, Nederländerna/kommissionen (C‑382/99, EU:C:2002:363, punkt 63), domen av den 28 juli 2011, Mediaset/kommissionen (C‑403/10 P, ej publicerad, EU:C:2011:533, särskilt punkt 63), och domen av den 4 mars 2009, Italien/kommissionen (T-424/05, ej publicerad, EU:T:2009:49, punkt 136). Se även dom av den 11 september 2012, Corsica Ferries France/kommissionen (T-565/08, EU:T:2012:415, punkt 137 och följande punkter), där tribunalen klandrade kommissionen för dess underlåtenhet att kvalificera en offentlig åtgärd till förmån för tidigare anställda inom vissa företag som stöd, varvid tribunalen var noga med att slå fast att dessa företag hade fått en indirekt ekonomisk fördel.
(
91
)	Se punkt 99 i Ryanairdomen.
(
92
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, punkterna 22 och 35–37.
(
93
)	C‑69/13, EU:C:2014:71, punkt 32 och punkt 1 i domslutet.