62024TJ0113_EXT
TRIBUNALENS DOM (åttonde avdelningen)
den 23 juli 2025 (
*1
)
”Offentlig upphandling – Skydd av unionens ekonomiska intressen – Talan om ogiltigförklaring – Villkoret direkt berörd ej uppfyllt – Delvis avvisning – Villkor för uteslutning från deltagande i förfaranden för tilldelning av offentliga kontrakt – Uttrycket ’slutgiltig dom som fastställer att en person eller enhet är skyldig’ – Artikel 136.1 d ii) i förordning (EU, Euratom) 2018/1046 – Personer som är behöriga att företräda, fatta beslut om eller utöva kontroll över en person eller enhet som befinner sig i en uteslutningssituation – Artikel 136.4 a i förordning 2018/1046 – Motiveringsskyldighet – Proportionalitet”
I mål T‑113/24,
Lattanzio KIBS SpA, Milano (Italien),
CY,
CV,
CW,
företrädda av advokaterna M. Hommé och B. O’Connor,
sökande,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av F. Moro och P. Rossi, båda i egenskap av ombud,
svarande,
meddelar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
sammansatt av ordföranden A. Kornezov (referent) samt domarna K. Kecsmár och S. Kingston,
justitiesekreterare: handläggaren P. Cullen,
med beaktande av beslutet av den 8 maj 2024, Lattanzio KIBS m.fl./kommissionen (T‑113/24 R, ej publicerat, EU:T:2024:306),
efter den skriftliga delen av förfarandet,
efter förhandlingen den 15 januari 2025,
följande
Dom (
1
)
1
Sökandena Lattanzio KIBS SpA (nedan kallat LKIBS), CY, CV och CW har med stöd av artikel 263 FEUF yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara kommissionens beslut Ares(2023) 8545235 av den 13 december 2023 om ett förfarande för uteslutning av LKIBS från förfaranden för tilldelning av offentliga kontrakt och beviljande av bidrag enligt förordning (EU, Euratom) 2018/1046 och förordning (EU) 2018/1877 (nedan kallat det angripna beslutet).
[utelämnas]
Parternas yrkanden
10
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
11
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
avvisa talan i den del den väckts av CW och under alla omständigheter ogilla talan i dess helhet, och
–
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
[utelämnas]
Prövning i sak
21
Till stöd för sin talan har sökandena åberopat åtta grunder. Som första grund har de gjort gällande att kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning genom att anse att den dom som domstolen i Milano meddelat var en slutgiltig dom som slog fast att CY och CV hade gjort sig skyldiga till korruption. Den andra grunden avser åsidosättande av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046. Såvitt avser den tredje grunden har sökandena gjort gällande att kommissionen borde ha beaktat nationell rätt vid tillämpningen av nämnda bestämmelse. Sökandena har som fjärde grund gjort gällande att artikel 136.4 i förordning 2018/1046 åsidosatts. Den femte grunden gäller bristande motivering. Sökandena har som sjätte grund gjort gällande att proportionalitetsprincipen enligt artikel 136.3 i förordning 2018/1046 och artikel 5.4 FEU åsidosatts. Den sjunde grunden avser åsidosättande av artikel 136.6 a i förordning 2018/1046. Såvitt avser den åttonde grunden har sökandena gjort gällande att rätten att höras enligt artikel 41 i stadgan har kränkts.
Den första, den andra och den tredje grunden om åsidosättande av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046
22
Sökandena har genom sina tre första grunder, som ska prövas gemensamt, gjort gällande att kommissionen åsidosatte artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 genom att anse att den dom som domstolen i Milano meddelat var en slutgiltig dom som slog fast att CY och CV hade gjort sig skyldiga till korruption.
23
Vad avser den första grunden har sökandena hävdat att kommissionen felaktigt bedömde förfarandet ”patteggiamento” – som föreskrivs i artikel 444 i codice di procedura penale (straffprocesslagen) och som gav upphov till den dom som meddelades av domstolen i Milano – som ett förfarande för ”förhandserkännande av skuld” (”plea bargain” på engelska) och därvid fann att CY och CV hade erkänt att de är skyldiga. En sådan slutsats är dock felaktig, eftersom en nationell domstol inte gör en bedömning av de faktiska omständigheterna och de tilltalades skuld då den meddelar en dom i enlighet med den aktuella bestämmelsen.
24
Dessutom följer det av artikel 445.1bis i straffprocesslagen att en dom som meddelats i enlighet med artikel 444 i denna lag inte utgör en fällande dom. Den förstnämnda bestämmelsen föreskriver nämligen att en sådan dom endast kan ”likställas” med en fällande dom, vilket underförstått visar att en dom genom ”patteggiamento” inte kan anses utgöra en fällande dom.
25
Vad avser den andra grunden har sökandena gjort gällande att kommissionen åsidosatte artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 genom att anse att domen från domstolen i Milano utgjorde en giltig grund för att utesluta LKIBS från att delta i de tilldelningsförfaranden som regleras av bland annat förordning 2018/1046. Även om sökandena inte har bestridit att domen från domstolen i Milano är slutgiltig, har de gjort gällande att domen inte slår fast att CY och CV är skyldiga till korruptionsbrott.
26
Sökandena har som tredje grund gjort gällande att kommissionen var skyldig att beakta nationell rätt när den tolkade domen från domstolen i Milano. Kommissionen borde särskilt ha bedömt domen mot bakgrund av artikel 445.1bis i straffprocesslagen. Av nämnda bestämmelse följer att man i ett administrativt förfarande, som det som ledde till att det angripna beslutet antogs, inte kan hänföra sig till en dom som meddelats i enlighet med artikel 444 i nämnda lag.
27
Kommissionen har gjort gällande att talan inte kan vinna bifall såvitt avser dessa tre grunder.
28
I artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 föreskrivs att ”[d]en behöriga utanordnaren ska utesluta en person eller enhet som avses i artikel 135.2 från att delta i förfaranden för tilldelning som regleras av denna förordning eller från att bli utvald att förvalta medel från unionen när den personen eller enheten befinner sig i en eller flera av följande uteslutningssituationer: … Det har genom en slutgiltig dom fastställts att personen eller enheten gjort sig skyldig till … korruption, enligt definitionen i artikel 4.2 i direktiv (EU) 2017/1371 … eller korruption enligt definitionen i annan gällande lagstiftning.”
29
Kommissionen fann i det angripna beslutet att domen från domstolen i Milano var slutgiltig och att CY och CV, genom att ha begärt och samtyckt till ett lindrigare straff, hade erkänt att de gjort sig skyldiga till korruption i den mening som avses i artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046.
30
Det ska i detta hänseende för det första erinras om att det framgår av domen att CY och CV, i egenskap av [konfidentiellt] (
2
) av ”Lattanziokoncernen”, vilken inbegriper Lattanzio Advisory (sedermera LAIC) och andra koncernbolag, åtalats för bland annat korruption i den mening som avses i den italienska strafflagen. Enligt domen hade CY och CV erbjudit tjänstemän från Republiken Nordmakedonien penningbelopp och ingått en uppgörelse med dessa om att utbetala penningbelopp och om andra tjänster eller förmåner i utbyte mot att tjänstemännen ständigt höll sig lojala gentemot Lattanzio Advisorys och Lattanziokoncernens intressen vid offentliga upphandlingar av EU-finansierade kontrakt i Nordmakedonien.
31
För det andra framgår det av nämnda dom att de tilltalade hade begärt tillämpning av det särskilda förfarande som anges i artikel 444 i straffprocesslagen, vilket åklagarmyndigheten hade samtyckt till.
32
För det tredje konstaterade Tribunale di Milano (Domstolen i Milano) att de bevis som den hade tillgång till i tillräcklig grad styrkte att de påtalade gärningarna faktiskt begåtts, att det rörde sig om straffbara gärningar, särskilt korruptionsbrott i den mening som avses i den italienska strafflagen, och att gärningarna kunde tillskrivas de tilltalade. Tribunale di Milano (Domstolen i Milano) slog även fast att det på grundval av förundersökningen och i synnerhet de framlagda beviskällorna inte gick att dra slutsatsen att det förelåg någon grund för ansvarsfrihet eller någon processrättslig brist. Den konstaterade därvid även att parterna hade lämnat sitt giltiga samtycke, att den rättsliga kvalificeringen av gärningsbeskrivningarna med avseende på de tilltalade var korrekt och att det framförhandlade straffet var lämpligt för det aktuella brottet.
33
Utifrån dessa konstateranden utdömde Tribunale di Milano (Domstolen i Milano) ett villkorligt fängelsestraff på två år för CY och CV, liksom en sanktionsavgift på 80000 euro för Lattanzio Advisory (sedermera LAIC).
34
Således framgår det i domen från Milanos domstol, vilket sökandena vidgått vid förhandlingen, att det fanns tillräckliga bevis på att de påtalade gärningarna faktiskt begåtts – rättsligt kvalificerade som korruption i den mening som avses i den italienska strafflagen – och att gärningarna kunde tillskrivas CY och CV, med följden att de påfördes ett villkorligt frihetsstraff. Vidare påfördes Lattanzio Advisory (sedermera LAIC) en sanktionsavgift för samma gärningar.
35
Vad gäller frågan huruvida domen från domstolen i Milano utgör en slutgiltig dom som slår fast att berörda personer eller enheter är skyldiga till korruption i den mening som avses i artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 är det ostridigt mellan parterna att den aktuella domen är slutgiltig.
36
Vad beträffar villkoret om att det måste ha fastställts, genom en sådan slutgiltig dom, att personen eller enheten i fråga är skyldig till korruption framgår det inte närmare av ordalydelsen i artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 huruvida det ska anses att detta villkor är uppfyllt i fråga om en slutgiltig dom som meddelats i samband med ett särskilt straffrättsligt förfarande, såsom förfarandet ”patteggiamento” enligt straffprocesslagen, och som, utan att formellt förklara de tilltalade skyldiga till brottet korruption, slår fast att sådana gärningar kan tillskrivas dessa personer och enheter och därför påför dem ett straff och en sanktionsavgift.
37
Det är under dessa omständigheter lämpligt att använda sig av en kontextuell och teleologisk tolkning av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 (se, analogt, dom av den 4 mars 2020, Bank BGŻ BNP Paribas, C‑183/18, EU:C:2020:153, punkterna 42 och 43).
38
När det gäller den aktuella bestämmelsens kontext erinras det om att bestämmelserna i förordning 2018/1046, däribland bestämmelserna i avdelning V kapitel 2 avsnitt 2 om systemet för tidig upptäckt och uteslutning, vilket omfattar artikel 136.1 d ii) i förordningen, är av förvaltningsrättslig – och inte straffrättslig – karaktär. I synnerhet ska, enligt artikel 91 i förordning 2018/1046, avdelning IV kapitel 5 i förordningen (”Ansvar hos aktörerna i budgetförvaltningen”) inte påverka möjligheten att ställa aktörer i budgetförvaltningen till straffrättsligt ansvar enligt tillämplig nationell rätt och enligt gällande bestämmelser om skydd av unionens ekonomiska intressen och kampen mot korruption som tjänstemän vid unionen eller i medlemsstaterna är delaktiga i.
39
Således är syftet med artikel 136.1 d i förordning 2018/1046, såsom en förvaltningsrättslig bestämmelse, inte att fastställa en fysisk eller juridisk persons straffrättsliga ansvar enligt nationell rätt. Syftet är endast att fastställa i vilka situationer sådana personer ska uteslutas från de tilldelningsförfaranden som regleras av nämnda förordning, bland annat vid fall av korruption såsom anges i artikel 136.1 d ii) i nämnda förordning.
40
Vad avser en teleologisk tolkning av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 framgår det såväl av skäl 64 som av artikel 135.1 i förordningen att uteslutningssystemet syftar till att säkerställa skyddet av unionens ekonomiska intressen. Artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 syftar således för det första till att utesluta personer och enheter, vars beteende utgör en risk för unionens ekonomiska intressen, från de tilldelningsförfaranden som förordningen reglerar. För det andra ger denna bestämmelse kommissionen möjlighet att iaktta sin skyldighet när det gäller en god och sund förvaltning av unionens ekonomiska medel i enlighet med artikel 317 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 september 2023, Imdea Materiales/kommissionen, T‑765/21, ej publicerad, EU:T:2023:588, punkt 81).
41
Vidare är det just för att undvika risken att unionens ekonomiska intressen skadas som förordning 2018/1046 tar upp situationerna i artikel 136.2 och 136.5, varigenom det är möjligt att tillfälligt utesluta anbudsgivare från anbudsförfaranden enligt förordningen, även i avsaknad av en slutgiltig dom som fastställer att de berörda personerna eller enheterna är skyldiga.
42
Dessutom följer det av fast rättspraxis att tillämpningen av nationella bestämmelser inte får undergräva en unionsakts ändamålsenliga verkan (dom av den 16 maj 2024, Toplofikatsia Sofia (Begreppet svarandens hemvist), C‑222/23, EU:C:2024:405, punkt 55). Om en unionsbestämmelse kan bli föremål för flera tolkningar ska det således ges företräde för den tolkning som är ägnad att säkerställa bestämmelsens ändamålsenliga verkan (se dom av den 23 november 2023, EVN Business Service m.fl., C‑480/22, EU:C:2023:918, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
43
En strikt tolkning av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046, såsom sökandena förespråkar, skulle riskera att undergräva bestämmelsens ändamålsenliga verkan genom att göra det möjligt för personer och enheter, vilka genom en slutgiltig dom påförts straff eller sanktionsavgifter för korruption, att ändå delta i förfaranden för tilldelning av offentliga kontrakt som finansieras av unionens budget. Detta skulle utgöra en risk för unionens ekonomiska intressen liksom för den goda och sunda förvaltningen av unionens ekonomiska medel.
44
Det ska därför anses att en slutgiltig dom, såsom den från domstolen i Milano, som utan att formellt förklara att de personer och enheter som omfattas av ett åtal är skyldiga, ändå har fastställt att gärningar som utgör korruption kan tillskrivas dessa personer och enheter och därför påfört dessa ett straff eller vite omfattas av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046.
45
Sökandenas argument föranleder inte någon annan bedömning.
46
Sökandena har, för det första, gjort gällande att det angripna beslutet är behäftat med flera översättningsfel. Sådana fel har dock inte någon betydelse med avseende på beslutets lagenlighet, även om de skulle konstateras föreligga. Felen påverkar nämligen inte vare sig tolkningen av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 i förevarande dom eller de väsentliga delarna av domen från domstolen i Milano, såsom de sammanfattats i punkterna 30–34 ovan och vidgåtts av parterna vid förhandlingen.
47
För det andra har sökandena hävdat att en nationell domstol enligt artikel 444 i straffprocesslagen inte kan meddela en frikännande dom i den mening som avses i artikel 530 i samma lag, även för det fall ärendeakten innefattar bevis för den tilltalades oskuld.
48
Även om denna tolkning från sökandenas sida av nämnda nationella bestämmelser skulle vara riktig har den inte någon inverkan på den omständigheten att det framgår av domen av domstolen i Milano, såsom den sammanfattats i punkterna 30–34 ovan, bland annat att det fanns tillräckliga bevis för att korruptionshandlingar kunde tillskrivas CY och CV – som bägge hade begärt det förfarande som anges i artikel 444 i straffprocesslagen – men att det däremot inte fanns några uppenbara bevis för deras oskuld.
49
För det tredje har sökandena gjort gällande att artikel 445.1bis i straffprocesslagen, i motsats till vad kommissionen angett i det angripna beslutet, inte föreskriver att en ”sentenza di patteggiamento” meddelad i enlighet med artikel 444 i nämnda lag utgör en fällande brottmålsdom, utan endast att förstnämnda domstyp på vissa villkor kan likställas med en fällande brottmålsdom. Därutöver har sökandena pekat på skillnaderna mellan en dom meddelad i enlighet med artikel 444 i straffprocesslagen och en fällande dom meddelad i enlighet med artikel 533 i samma lag.
50
I detta avseende räcker det att konstatera att dessa argument rör kvalificeringen enligt italiensk rätt av domen från domstolen i Milano och eventuella skillnader mellan verkningarna av en sådan dom och verkningarna av en fällande brottmålsdom i den mening som avses i artikel 533 i straffprocesslagen. Sådana skillnader påverkar dock inte den tolkning av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 som anges i punkt 44 ovan.
51
Vidare ska det under alla omständigheter påpekas, såsom kommissionen har gjort, att en dom meddelad i enlighet med artikel 444 i straffprocesslagen, enligt artikel 445.1bis sista meningen i samma lag ska ”likställas” med en fällande brottmålsdom, med förbehåll för de undantag som föreskrivs i det avseendet i de två första meningarna i den bestämmelsen.
52
Därutöver har domstolen sedan tidigare slagit fast att en slutgiltig dom meddelad i enlighet med förfarandet ”patteggiamento” enligt artikel 444 i straffprocesslagen, vid prövning av huruvida villkoren för att tillämpa principen ne bis in idem – som fastställs i artikel 50 i stadgan – är uppfyllda, utgör en fällande brottmålsdom som blivit slutgiltig (dom av den 20 mars 2018, Garlsson Real Estate m.fl., C‑537/16, EU:C:2018:193, punkterna 14, 30, 59 och 63).
53
För det fjärde är det riktigt att, såsom sökandena har påpekat, kommissionen i skäl 40 i det angripna beslutet felaktigt påstått att sökandena erkänt sig skyldiga genom att ha begärt och samtyckt till tillämpningen av ett mildare straff, såsom det som Tribunale di Milano (Domstolen i Milano) påförde sökandena. Ett sådant uttryckligt erkännande av skuld framgår nämligen inte av den aktuella domen. Kommissionen utgick dock inte enbart från detta påstående när den drog slutsatsen att domen omfattas av artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046. Såsom framgår av punkterna 32 och 34 ovan beaktade kommissionen i skälen 36–38 i det angripna beslutet även att det enligt nämnda dom fanns tillräckliga bevis för att de brottsliga gärningarna kunde tillskrivas de tilltalade, att domar som meddelas i enlighet med artikel 444 i straffprocesslagen likställs med en fällande dom på grundval av artikel 445.1bis i den lagen och att artikel 136.1 d ii) i förordning 2018/1046 inte gör åtskillnad mellan slutgiltiga domar utifrån huruvida dessa har meddelats till följd av en överenskommelse mellan berörda personer och åklagarmyndigheten eller inte.
54
För det femte har sökandena åberopat artikel 445.1bis första meningen i straffprocesslagen, som föreskriver att en dom som meddelats i enlighet med artikel 444 i nämnda lag saknar verkan och inte kan användas som bevis i bland annat administrativa förfaranden. Enligt sökandena var det förfarande som ledde till att det angripna beslutet antogs av administrativ karaktär, och kommissionen kunde därför inte stödja sig på domen från domstolen i Milano i syfte att anta beslutet.
55
Detta argument kan inte godtas, eftersom det skulle innebära att en bestämmelse i nationell rätt kan förhindra tillämpningen av en unionsrättslig bestämmelse. Argumentet går således emot principen om unionsrättens företräde, som innebär att unionsrätten har företräde framför respektive medlemsstats nationella rätt. Denna princip medför således en skyldighet för alla myndigheter i medlemsstaterna att säkerställa de olika unionsbestämmelsernas fulla verkan, och medlemsstaternas lagstiftning kan inte påverka dessa bestämmelsers verkan inom medlemsstaterna (se dom av den 11 januari 2024, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, punkt 23 och där angiven rättspraxis). Principen om unionsrättens företräde innebär att nationella rättsregler, även om de är av konstitutionell karaktär, inte får undergräva unionsrättens enhetlighet och effektivitet (dom av den 21 december 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, punkt 52).
56
För det sjätte kan tribunalen inte godta det argument som sökandena framförde vid förhandlingen och som avser domen av den 18 december 2024, TP/kommissionen (T‑776/22, överklagad, EU:T:2024:908). I punkterna 44 och 45 i den domen har tribunalen nämligen slagit fast att den utanordnare som är behörig att anta en uteslutningsåtgärd på grundval av artikel 136.1 b–d och f–h i förordning 2018/1046 är bunden av den rättsliga kvalificering av det aktuella agerandet som gjorts i en slutgiltig dom eller ett slutgiltigt administrativt beslut, utan något som helst utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende. I förevarande fall är det dock inte fråga om att göra en annan rättslig kvalificering av det aktuella agerandet än den som gjorts i domen från domstolen i Milano. Det är i stället fråga om att tolka en unionsrättslig bestämmelse för att slå fast huruvida en sådan dom, med beaktande av de rättsliga kvalificeringarna i den domen, omfattas av unionsrättens tillämpningsområde för denna bestämmelse.
57
Mot bakgrund av det ovan anförda ska talan ogillas såvitt avser de tre första grunderna.
[utelämnas]
Den åttonde grunden avser åsidosättande av rätten att yttra sig enligt artikel 41.2 a i stadgan.
[utelämnas]
124
Eftersom talan inte kan vinna bifall på någon av de grunder som sökandena har åberopat ska talan ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
125
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
126
Kommissionen har yrkat att sökandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet de kostnader som uppkommit med anledning av det interimistiska förfarandet. Eftersom sökandena har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Lattanzio KIBS SpA samt CY, CV och CW ska ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet de kostnader som uppkommit med anledning av det interimistiska förfarandet.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 23 juli 2025.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.
(
1
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.
(
2
)	Konfidentiella uppgifter har utelämnats.