ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
z 26. marca 2026(*)
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálne zabezpečenie – Koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia – Nariadenie (ES) č. 883/2004 – Článok 1 písm. q) bod iv) – Pojem ‚príslušná inštitúcia‘ – Zamestnávateľ – Článok 3 ods. 1 písm. a) – Pojem ‚nemocenské dávky‘ – Zachovanie odmeny z dôvodu dočasnej pracovnej neschopnosti – Článok 85 ods. 1 – Plnenia, ktoré sa majú poskytovať podľa právnych predpisov členského štátu, za škodu spôsobenú na území iného členského štátu – Regresný nárok zamestnávateľa voči tretej osobe zodpovednej za škodu – Práva poškodenej osoby – Subrogácia – Medze “
Vo veci C‑357/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Visoki trgovački sud (Vyšší obchodný súd, Chorvátsko) z 3. mája 2024 a doručený Súdnemu dvoru 16. mája 2024, ktorý súvisí s konaním:
Freistaat Bayern
proti
Euroherc osiguranje d.d.,
SÚDNY DVOR (deviata komora),
v zložení: predseda deviatej komory M. Condinanzi, sudcovia N. Jääskinen a A. Kornezov (spravodajca),
generálny advokát: J. Richard de la Tour,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        Euroherc osiguranje d.d., v zastúpení: D. Lauc, odvjetnik,
–        chorvátska vláda, v zastúpení: G. Vidović Mesarek, splnomocnená zástupkyňa,
–        Európska komisia, v zastúpení: B.‑R. Killmann a A. Koričić, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 písm. q) bodu iv), článku 3 ods. 1 písm. a) a článku 85 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 465/2012 z 22. mája 2012 (Ú. v. EÚ L 149, 2012, s. 4) (ďalej len „nariadenie č. 883/2004“).
2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Freistaat Bayern (spolková krajina Bavorsko, Nemecko) a spoločnosťou Euroherc osiguranje d.d., poisťovňou zriadenou podľa chorvátskeho práva (ďalej len „Euroherc“), vo veci preplatenia náhrady príjmov, ktorú vyplatila spolková krajina Bavorsko svojmu zamestnancovi X z dôvodu dočasnej pracovnej neschopnosti v dôsledku dopravnej nehody, ku ktorej došlo v Chorvátsku, spoločnosťou Euroherc.
Právny rámec
Právo Únie
3        Článok 1 písm. q) bod iv) nariadenia č. 883/2004 stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia:
…
q)      ‚príslušná inštitúcia‘ znamená:
…
iv)      v prípade systému týkajúceho sa povinností zamestnávateľa v súvislosti s dávkami ustanovenými v článku 3 ods. 1, zamestnávateľ alebo daný poisťovateľ, alebo v prípade ich neplnenia úrad alebo orgán určený príslušným orgánom daného členského štátu.“
4        Článok 3 ods. 1 písm. a) a f) tohto nariadenia uvádza:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
a)      nemocenské dávky;
…
f)      dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania.“
5        Článok 9 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Členské štáty písomne oznámia Európskej komisii vyhlásenia vykonané v súlade s článkom 1 písm. l), právne predpisy a systémy uvedené v článku 3_…“
6        Článok 85 ods. 1 toho istého nariadenia uvádza:
„Ak osoba poberá dávky podľa právnych predpisov jedného členského štátu v súvislosti s úrazom vyplývajúcim z okolností, ku ktorým došlo v inom členskom štáte, všetky práva inštitúcie zodpovednej za poskytovanie dávok voči tretej strane zodpovednej za poskytnutie odškodnenia úrazu sa riadia týmito pravidlami:
a)      ak inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok podľa právnych predpisov, ktoré uplatňuje, preberá práva, ktoré poberateľ má voči tretej strane, takúto subrogáciu uznávajú všetky členské štáty;
b)      ak inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok má priame právo voči tretej strane, všetky členské štáty takéto práva uznávajú.“
Nemecké právo
7        Ustanovenie § 6 ods. 1 Gesetz über die Zahlung des Arbeitsentgelts an Feiertagen und im Krankheitsfall (Entgeltfortzahlungsgesetz) (zákon o vyplácaní odmeny počas sviatkov a v prípade choroby) z 26. mája 1994 (BGBl. I S. 1014, 1065; ďalej len „nemecký zákon o zachovaní odmeny“) stanovuje:
„Ak má pracovník na základe právnych predpisov právo požadovať od tretej osoby náhradu za stratu príjmov, ktorú utrpel z dôvodu pracovnej neschopnosti, prechádza toto právo na zamestnávateľa v rozsahu, v akom zamestnávateľ v súlade týmto zákonom naďalej vypláca zamestnancovi odmenu a uhrádza Spolkovému úradu práce svoju časť odvodov, ako aj poistné platené zamestnávateľom na sociálne poistenie, poistenie dlhodobej starostlivosti a príspevky do inštitúcií doplnkového dôchodkového zabezpečenia a pozostalostných dávok.“
Chorvátske právo
8        Ustanovenie § 27 Zakon o obveznim osiguranjima u prometu (zákon o povinnom poistení v doprave) z 9. decembra 2005 (NN 151/05) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (NN 36/09, 75/09, 76/13 a 152/14) v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.      Poisťovňa je povinná nahradiť príslušným orgánom nemocenského, dôchodkového alebo invalidného poistenia skutočnú škodu spôsobenú v dôsledku občianskoprávnej zodpovednosti svojho poistenca, a to v medziach povinností vyplývajúcich z poistnej zmluvy.
2.      Skutočnou škodou v zmysle odseku 1 tohto ustanovenia sa rozumejú náklady na liečenie a iné nevyhnutné náklady vynaložené v súlade s právnymi predpismi o nemocenskom poistení, ako aj pomerná výška dôchodku poškodenej osoby alebo jej rodinných príslušníkov.“
9        Ustanovenie § 36 Zakon o obveznom zdravstvenom osiguranju (zákon o povinnom zdravotnom poistení) z 21. júna 2013 (NN 80/13) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (NN 137/13; ďalej len „zákon o zdravotnom poistení“) v odseku 1 bode 1 uvádza:
„Na základe práv vyplývajúcich z povinného zdravotného poistenia majú poistenci nárok na:
1.      náhradu príjmu počas obdobia dočasnej pracovnej neschopnosti, teda ak nemôžu vykonávať prácu z dôvodu využívania zdravotnej starostlivosti alebo iných okolností uvedených v § 39 tohto zákona (ďalej len ‚náhrada príjmu‘)…“
10      Ustanovenie § 39 tohto zákona v bode 1 stanovuje:
„Nárok na náhradu príjmu má poistenec v súvislosti s využitím zdravotnej starostlivosti z povinného zdravotného poistenia alebo za iných okolností vymedzených v tomto zákone, ak:
1.      je dočasne práceneschopný z dôvodu choroby alebo úrazu, alebo ak bol umiestnený v zdravotníckom zariadení na ošetrenie alebo vyšetrenie…“
11      Ustanovenie § 40 uvedeného zákona v bode 1 stanovuje:
„Náhradu príjmu súvisiacu s využívaním zdravotnej starostlivosti uvedenú v § 39 [bode 1] tohto zákona vyplatí poistenej osobe z vlastných zdrojov:
1.      zamestnávateľ – právnická alebo fyzická osoba – počas prvých 42 dní dočasnej pracovnej neschopnosti a po dobu, kým poistený pracuje v tretej krajine, do ktorej ho právnická alebo fyzická osoba vyslala, alebo kým v tretej krajine vykonáva samostatnú činnosť.“
12      Ustanovenie § 41 ods. 3 toho istého zákona uvádza:
„Náhradu príjmu uvedenú v § 39 [bode 1] tohto zákona… nárokovateľnú od 43. dňa… dočasnej pracovnej neschopnosti, vypočíta a vyplatí zamestnávateľ, právnická alebo fyzická osoba, s tým, že Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje [Chorvátsky úrad zdravotného poistenia (ďalej len ‚Úrad‘)] je povinný preplatiť vyplatenú náhradu príjmu v lehote 45 dní od doručenia žiadosti o preplatenie.“
13      Ustanovenie § 136 ods. 1 zákona o zdravotnom poistení stanovuje:
„Úrad je povinný požadovať náhradu škody od osoby, ktorá spôsobila chorobu, úraz alebo smrť poisteného.“
14      Ustanovenie § 140 tohto zákona uvádza:
„Úrad je povinný požadovať náhradu spôsobenej škody v prípadoch podľa § 136 tohto zákona aj priamo od poisťovateľa, u ktorého sú osoby poistené pre prípad zodpovednosti za škodu spôsobenú tretím osobám, v súlade s ustanoveniami o povinnom poistení pre toto riziko.“
15      Ustanovenie § 142 uvedeného zákona stanovuje:
„Úrad je povinný požadovať náhradu škody v prípadoch stanovených týmto zákonom, a to aj vtedy, ak škoda vznikla v dôsledku vyplatenia plnení poistencovi z prostriedkov povinného zdravotného poistenia, teda zo štátneho rozpočtu, na ktoré mal poistenec nárok.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
16      Dňa 18. apríla 2015 sa X, zamestnanec spolkovej krajiny Bavorsko, stal pri jazde na bicykli v Šibeniku (Chorvátsko) obeťou dopravnej nehody, ktorej účastníkom bolo aj motorové vozidlo vedené Y a poistené v spoločnosti Euroherc. Y bol uznaný za osobu zodpovednú za túto nehodu. Príslušné súdy zatiaľ nerozhodli o otázke, či X prispel k vzniku škody, ktorá mu vznikla.
17      X bola poskytnutá zdravotná starostlivosť v Nemecku. Počas troch období, a to od 21. apríla do 21. mája 2015, od 16. februára do 15. apríla 2016 a od 8. novembra 2016 do 5. januára 2017 bol dočasne práceneschopný. Počas týchto období spolková krajina Bavorsko vyplatila X, z pozície jeho zamestnávateľa, náhradu príjmov v celkovej výške 28 825,83 eura.
18      Okrem toho v rámci konania o mimosúdnom urovnaní spoločnosť Euroherc vyplatila X náhradu skutočnej ujmy spôsobenej nehodou, ktorá pokrývala náklady na asistenčné a ošetrovateľské služby, majetkovú ujmu, náklady na zastupovanie a iné výdavky, ako aj nemajetkovú ujmu, a to v celkovej výške 43 433,43 chorvátskych kún (HRK) (približne 5 764,61 eura).
19      Spolková krajina Bavorsko podala žalobu na Trgovački sud u Zagrebu (Obchodný súd Záhreb, Chorvátsko), ktorou sa domáhala, aby spoločnosti Euroherc bola uložená povinnosť preplatiť jej náhradu príjmov vyplatenú X.
20      Na podporu tejto žaloby spolková krajina Bavorsko tvrdila, že ako zamestnávateľ X sa musí považovať za „príslušnú inštitúciu“ v zmysle článku 1 písm. q) bodu iv) nariadenia č. 883/2004 z dôvodu, že na náhradu príjmov, ktorú vyplatila X, sa vzťahuje pojem „nemocenské dávky“ uvedený v článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia.
21      Spolková krajina Bavorsko tiež tvrdila, že podľa článku 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 jej subrogácia do práv svojho zamestnanca X voči spoločnosti Euroherc, ako ju upravuje nemecké právo, musí byť uznaná v rámci konania vo veci samej.
22      V tejto súvislosti sa odvoláva na § 6 ods. 1 nemeckého zákona o zachovaní odmeny, podľa ktorého na zamestnávateľa prechádzajú práva jeho zamestnanca na náhradu škody voči tretej osobe za stratu príjmov, ktorú tento zamestnanec utrpel z dôvodu pracovnej neschopnosti, ak tento zamestnávateľ pokračoval vo vyplácaní odmeny tomuto zamestnancovi a odvádzaní odvodov, na ktoré je povinný.
23      Spolková krajina Bavorsko teda tvrdila, že vyplatenie náhrady príjmov X viedlo k tomu, že X poberal plnenia na základe tohto zákona z dôvodu zranení, ktoré utrpel pri nehode, ku ktorej došlo v Chorvátsku, a že v dôsledku toho na ňu museli prejsť práva jej zamestnanca voči tretím osobám.
24      Spoločnosť Euroherc spochybnila túto argumentáciu, pričom tvrdila, že na skutkové okolnosti prejednávanej veci sa nevzťahuje nariadenie č. 883/2004, a to najmä z dôvodu, že toto nariadenie upravuje koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia, a nie náhradu nepriamej ujmy, ktorá vznikla zamestnávateľovi z dôvodu, že vyplácal svojmu zamestnancovi počas jeho dočasnej pracovnej neschopnosti v dôsledku úrazu náhradu príjmov. Okrem toho tiež tvrdí, že iba inštitúcie poverené správou systémov sociálneho zabezpečenia členských štátov majú postavenie „príslušnej inštitúcie“ v zmysle tohto nariadenia.
25      Trgovački sud u Zagrebu (Obchodný súd Záhreb) rozsudkom z 21. novembra 2023 vyhovel žalobe spolkovej krajiny Bavorsko. Spoločnosť Euroherc podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Visoki trgovački sud (Vyšší obchodný súd, Chorvátsko), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania.
26      Predkladajúci vnútroštátny súd sa po prvé pýta, či sa na zamestnávateľa, akým je spolková krajina Bavorsko, vzťahuje pojem „príslušná inštitúcia“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 883/2004. Po druhé sa pýta, či pojem „nemocenské dávky“ uvedený v článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia zahŕňa náhradu príjmov vyplácanú z dôvodu dočasnej pracovnej neschopnosti zamestnanca v dôsledku úrazu, ku ktorému došlo v inom členskom štáte a ktorý nie je pracovným úrazom ani chorobou z povolania. Po tretie si kladie otázku, či poisťovňa v oblasti poistenia motorových vozidiel, akou je Euroherc, môže byť povinná preplatiť náhradu príjmov, ktorú poškodenej osobe vyplatil jej zamestnávateľ, akou je náhrada príjmov vyplácaná X spolkovou krajinou Bavorsko.
27      V prípade kladnej odpovede na tieto otázky si predkladajúci vnútroštátny súd tiež kladie otázku v súvislosti s výkladom článku 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004. Uvádza, že podľa chorvátskeho práva pokiaľ má zamestnanec nárok na nemocenské dávky vyplácané svojím zamestnávateľom, zamestnávateľ nemá žiaden regresný nárok voči osobe, ktorá spôsobila škodu, alebo voči jej poisťovateľovi. Tiež na neho neprechádzajú práva poškodenej osoby voči osobe, ktorá spôsobila škodu, alebo voči jej poisťovateľovi. Dodáva, že nedávna judikatúra Vrhovni sud (Najvyšší súd, Chorvátsko) potvrdila, že takýto nárok na náhradu škody musí byť výslovne stanovený zákonom a že žiadne ustanovenie zákona o zdravotnom poistení nepriznáva zamestnávateľovi regresný nárok voči osobe, ktorá spôsobila škodu, alebo voči jej poisťovateľovi s cieľom získať preplatenie náhrady príjmov, ktorú vyplatil svojmu zamestnancovi z dôvodu takejto dočasnej pracovnej neschopnosti.
28      Za týchto okolností Visoki trgovački sud (Vyšší obchodný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 85 ods. 1 [nariadenia č. 883/2004] vykladať v tom zmysle, že na to, aby mal zamestnávateľ ako inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok regresný nárok na nemocenské dávky vyplatené svojmu zamestnancovi za škodu spôsobenú udalosťami, ku ktorým došlo v inom členskom štáte, voči tretej osobe povinnej nahradiť škodu alebo voči jej poisťovateľovi zodpovednosti za škodu, musí existovať právny základ na uplatnenie tohto typu náhrady v členskom štáte, v ktorom vznikla škoda?“
Konanie na Súdnom dvore
29      Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 3. októbra 2024 bolo konanie v tejto veci prerušené až do vyhlásenia rozsudku vo veci C‑7/24. Po vyhlásení rozsudku z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr (C‑7/24, EU:C:2025:439), sa v konaní pokračovalo na základe rozhodnutia predsedu Súdneho dvora z 18. júna 2025.
30      Listom z 18. júna 2025 Súdny dvor doručil tento rozsudok predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu a položil mu otázku, či vzhľadom na tento rozsudok trvá na svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prejednávanej veci.
31      Listom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 22. júla 2025 tento súd oznámil, že trvá na svojom návrhu. Spresnil, že prejednávaná vec vyvoláva otázky v súvislosti s výkladom článku 1 písm. q) bodu iv) a článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 883/2004, ktorými sa Súdny dvor v uvedenom rozsudku nezaoberal, pretože na jednej strane pracovná neschopnosť v pred ním prejednávanej veci nevyplýva z pracovného úrazu ani choroby z povolania a na druhej strane žaloba o preplatenie vyplatených plnení bola podaná zamestnávateľom poškodenej osoby.
O prejudiciálnej otázke
32      Svojou otázkou, ako je spresnené v odpovedi na žiadosť Súdneho dvora uvedenú v bode 31 tohto rozsudku, sa vnútroštátny súd v podstate pýta na jednej strane, či sa má článok 1 písm. q) bod iv) nariadenia č. 883/2004 vykladať v tom zmysle, že pojem „príslušná inštitúcia“ v zmysle tohto ustanovenia sa vzťahuje na zamestnávateľa so sídlom v členskom štáte, ktorý vyplatil náhradu príjmu zamestnancovi počas jeho dočasnej pracovnej neschopnosti v dôsledku úrazu, ku ktorému došlo v inom členskom štáte a ktorý nie je pracovným úrazom ani chorobou z povolania, a na druhej strane či sa má článok 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že na takúto náhradu sa vzťahuje pojem „nemocenské dávky“ uvedený v tomto ustanovení. V prípade kladnej odpovede na tieto prvé dve otázky sa okrem toho pýta, či sa má článok 85 ods. 1 uvedeného nariadenia vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ ako inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok má nárok na preplatenie nemocenských dávok vyplatených svojmu zamestnancovi z dôvodu škody, ktorá vznikla v inom členskom štáte, od tretej osoby zodpovednej za škodu alebo od jej poisťovateľa len vtedy, ak v členskom štáte, kde táto škoda vznikla, existuje právny základ umožňujúci získať takéto preplatenie.
33      V prvom rade treba pripomenúť, že podľa článku 1 písm. q) bodu iv) nariadenia č. 883/2004 pojem „príslušná inštitúcia“ v zmysle tohto ustanovenia je predovšetkým „v prípade systému týkajúceho sa povinností zamestnávateľa v súvislosti s dávkami ustanovenými v článku 3 ods. 1, zamestnávateľ alebo daný poisťovateľ, alebo v prípade ich neplnenia úrad alebo orgán určený príslušným orgánom daného členského štátu“.
34      Z uvedeného ustanovenia vyplýva, že zamestnávateľa možno považovať za „príslušnú inštitúciu“ v zmysle tohto ustanovenia, ak je na základe určitého systému povinný zabezpečiť plnenia, na ktoré sa vzťahuje článok 3 ods. 1 tohto nariadenia.
35      V druhom rade treba spresniť rozsah dávok uvedených v tomto článku 3 ods. 1 Podľa písm. a) tohto ustanovenia toto nariadenie sa vzťahuje „na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia… nemocenské dávky“.
36      V tejto súvislosti článok 9 uvedeného nariadenia stanovuje, že „členské štáty písomne oznámia Komisii… právne predpisy a systémy uvedené v článku 3“.
37      V prejednávanej veci Komisia spresňuje, že Spolková republika Nemecko oznámila podľa článku 9 nariadenia č. 883/2004 zachovanie odmeny v prípade dočasnej pracovnej neschopnosti ako „peňažnú nemocenskú dávku“ a určila zamestnávateľa ako „príslušnú inštitúciu“ v zmysle článku 1 písm. q) bodu iv) a článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia.
38      Treba však zdôrazniť, že rozdiel medzi dávkami, ktoré patria do pôsobnosti nariadenia č. 883/2004, a dávkami vylúčenými z jeho pôsobnosti spočíva v podstate v znakoch, ktoré tvoria každú dávku, najmä v účele takejto dávky a podmienkach jej priznania, a nie v tom, či vnútroštátna právna úprava dávku kvalifikuje ako dávku sociálneho zabezpečenia (rozsudok z 11. apríla 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 32 a citovaná judikatúra).
39      Z ustálenej judikatúry tak vyplýva, že dávku možno považovať za dávku sociálneho zabezpečenia, pokiaľ sa priznáva príjemcom mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia osobných potrieb na základe zákonom stanovenej situácie a pokiaľ sa vzťahuje na jedno z rizík výslovne uvedených v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia, pričom tieto dve podmienky sú kumulatívne (rozsudok z 11. apríla 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 33 a citovaná judikatúra).
40      Prvá z týchto podmienok je splnená, keď priznanie dávky závisí od objektívnych kritérií, ktorých splnenie vedie ku vzniku nároku na túto dávku bez toho, aby príslušný orgán mohol zohľadniť iné osobné okolnosti (rozsudok z 11. apríla 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 34 a citovaná judikatúra).
41      V prejednávanej veci sa zdá, že zachovanie odmeny v Nemecku v prípade dočasnej pracovnej neschopnosti sa priznáva na základe objektívnych kritérií, ktoré zakladajú nárok na plnenie bez toho, aby zamestnávateľ mohol zohľadniť iné osobné okolnosti svojho zamestnanca, než sú tie, ktoré spôsobili túto pracovnú neschopnosť. Zdá sa teda, že prvá z týchto dvoch podmienok je splnená, s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu.
42      Pokiaľ ide o druhú z týchto podmienok, pojem „nemocenské dávky“ uvedený v článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia sa vzťahuje na dávky, ktorých hlavným cieľom je vyliečenie pacienta zabezpečením starostlivosti, ktorú si vyžaduje jeho stav, a pokrývajú tak riziko spojené s chorobou (rozsudok z 11. apríla 2024, Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, bod 36 a citovaná judikatúra).
43      V tejto súvislosti treba konštatovať, že zachovanie odmeny v prípade dočasnej pracovnej neschopnosti sa vzťahuje na riziko spojené s chorobou, keďže zabezpečuje zachovanie príjmov zamestnanca počas jeho dočasnej pracovnej neschopnosti z dôvodu choroby alebo úrazu, najmä s cieľom využiť odpočinok a zdravotnú starostlivosť, ktoré si vyžaduje jeho zdravotný stav.
44      Súdny dvor tak v podstate v bodoch 15 až 19 rozsudku z 3. júna 1992, Paletta (C‑45/90, EU:C:1992:236), konštatoval, že pokiaľ ide o nemeckú právnu úpravu predchádzajúcu nemeckému zákonu o zachovaní odmeny, takéto plnenia na zachovanie odmeny v prípade choroby spĺňajú obe podmienky pripomenuté v bode 39 tohto rozsudku, a preto sa musia považovať za „nemocenské dávky“ v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), pričom toto ustanovenie bolo nahradené článkom 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 883/2004.
45      Za týchto podmienok treba s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu, konštatovať, že plnenia na zachovanie odmeny vyplácané v členskom štáte z dôvodu dočasnej pracovnej neschopnosti v dôsledku úrazu, ku ktorému došlo v inom členskom štáte a ktorý nie je pracovným úrazom ani chorobou z povolania, ako je náhrada príjmov vyplácaná X, patria pod pojem „nemocenské dávky“ uvedený v článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 883/2004. Z uvedeného vyplýva, že zamestnávateľa, ktorý vyplácal takéto plnenia, treba považovať za „príslušnú inštitúciu“ v zmysle článku 1 písm. q) bodu iv) nariadenia č. 883/2004.
46      V treťom rade, pokiaľ ide o výklad článku 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, treba pripomenúť, že po prvé cieľom tohto ustanovenia je umožniť inštitúcii sociálneho zabezpečenia členského štátu, ktorá vyplácala dávky sociálneho zabezpečenia v dôsledku škody, ktorá vznikla na území iného členského štátu, uplatniť voči tretej osobe zodpovednej za škodu právne prostriedky nápravy, ktoré sú k dispozícii na základe práva, ktoré uplatňuje, či už prostredníctvom subrogácie alebo priamej žaloby. Právo takto priznané vnútroštátnym inštitúciám sociálneho zabezpečenia predstavuje logický a spravodlivý doplnok rozšírenia povinností uvedených inštitúcií na celom území Únie, pričom toto rozšírenie vyplýva z ustanovení tohto nariadenia (rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 28, ako aj citovaná judikatúra).
47      Toto ustanovenie sa teda považuje za kolíznu normu, ktorá vnútroštátnemu súdu rozhodujúcemu o žalobe o náhradu škody proti pôvodcovi škody ukladá povinnosť uplatniť právo členského štátu, do ktorého patrí inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok, nielen na účely určenia, či na túto inštitúciu prešli práva poškodeného alebo jeho právnych nástupcov, ale aj na účely určenia povahy a rozsahu pohľadávok, ktoré na inštitúciu zodpovednú za poskytovanie dávok prešli (rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 29, ako aj citovaná judikatúra).
48      Keby totiž vnútroštátny súd uplatnil právo členského štátu, na ktorého území vznikla škoda, na určenie rozsahu práva na podanie žaloby inštitúcie zodpovednej za poskytovanie dávok, mohol by článok 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 úplne alebo čiastočne zbaviť jeho potrebného účinku. Tak by to bolo najmä v prípade, ak by právna úprava členského štátu, na území ktorého vznikla škoda, stanovovala, že zákonná subrogácia alebo priama žaloba sa nevzťahujú na určité druhy pohľadávok, ktoré inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok môže uplatniť prostredníctvom subrogácie alebo priamej žaloby v jej členskom štáte (rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 30 a citovaná judikatúra).
49      Z toho vyplýva, že existencia práva na subrogáciu, ktoré má inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok, v tomto prípade spolková krajina Bavorsko, ako aj povaha a rozsah pohľadávok, ktoré na ňu prešli, sú určené právom členského štátu, ktorému podlieha táto inštitúcia, a teda v prejednávanej veci nemeckým právom.
50      Po druhé je potrebné spresniť, že cieľom článku 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 je naproti tomu len zabezpečiť, aby právo podať žalobu, ktoré môže mať inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok na základe právnych predpisov, ktoré uplatňuje, uznali ostatné členské štáty. Jeho cieľom nie je zmeniť pravidlá uplatniteľné na určenie, či a v akom rozsahu musí vzniknúť mimozmluvná zodpovednosť tretej osoby, ktorá spôsobila škodu. Zodpovednosť tretej osoby naďalej podlieha hmotnoprávnym pravidlám, ktoré musí za normálnych okolností uplatňovať vnútroštátny súd, na ktorý sa obrátila poškodená osoba alebo jej právni nástupcovia, t. j. v zásade právne predpisy členského štátu, na ktorého území vznikla škoda (rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 32, ako aj citovaná judikatúra).
51      Z toho vyplýva, že práva, ktoré má poškodená osoba alebo jej právni nástupcovia voči osobe, ktorá škodu spôsobila, ako aj podmienky podania žaloby o náhradu škody na súdoch členského štátu, na území ktorého vznikla škoda, sa určia podľa práva tohto štátu, vrátane pravidiel medzinárodného práva súkromného, ktoré sa uplatňujú (rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 33, ako aj citovaná judikatúra).
52      Inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok môže vstúpiť len do takto vymedzených práv. Takáto subrogácia totiž nemôže mať za následok vznik dodatočných práv na strane príjemcu dávok voči tretej osobe (rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 34, ako aj citovaná judikatúra).
53      Po tretie právo na subrogáciu zahŕňa spomedzi náhrad, ktoré poškodenej osobe alebo jej právnym nástupcom priznáva právna úprava členského štátu, na území ktorého vznikla škoda, len tie, ktoré zodpovedajú dávkam vyplácaným inštitúciou zodpovednou za poskytovanie dávok, s výnimkou náhrad poskytnutých za nemajetkovú ujmu alebo v závislosti od iných prvkov osobnej ujmy (rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 35 a citovaná judikatúra).
54      Právo na subrogáciu stanovené právnymi predpismi členského štátu v súvislosti s plnením vyplácaným podľa tých istých právnych predpisov sa v zmysle článku 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 preto môže vzťahovať na plnenie stanovené právnymi predpismi členského štátu, na území ktorého nastali skutočnosti vedúce k udalosti, ktorá bola príčinou vzniku škody, akou je dopravná nehoda, iba vtedy, ak sú obe tieto plnenia dostatočne porovnateľné vo svojich predmetoch a cieľoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. júna 2025, Deutsche Rentenversicherung Nord a BG Verkehr, C‑7/24, EU:C:2025:439, bod 43, ako aj citovanú judikatúru).
55      V prejednávanej veci predkladajúci vnútroštátny súd zdôrazňuje, že chorvátske právo nepriznáva zamestnávateľovi právo získať od tretej osoby zodpovednej za škodu alebo od jej poisťovateľa preplatenie náhrady príjmov, ktorú vyplatil zamestnancovi z dôvodu dočasnej pracovnej neschopnosti, ani tomuto zamestnancovi nepriznáva právo na takúto náhradu, ktorú by si mohol uplatniť voči tretej osobe zodpovednej za škodu alebo jej poisťovateľovi, ktoré by mohlo prejsť na zamestnávateľa.
56      Z opisu chorvátskych právnych predpisov v oblasti poistenia motorových vozidiel a zdravotného poistenia predkladajúcim vnútroštátnym súdom, ako aj z pripomienok Chorvátskej republiky a Komisie predložených Súdnemu dvoru konkrétne vyplýva, že podľa chorvátskeho práva zamestnávateľ vypláca svojim zamestnancom zo svojich vlastných zdrojov náhradu príjmu od 1. do 42. dňa dočasnej pracovnej neschopnosti. Následne od 43. dňa dočasnej pracovnej neschopnosti je Úrad, ktorý vykonáva povinné zdravotné poistenie v Chorvátsku, povinný preplatiť zamestnávateľovi na jeho žiadosť náhradu príjmov, ktorú vypláca a ktorá je splatná od tohto dňa. Tento Úrad je následne povinný žiadať od osoby, ktorá spôsobila škodu alebo od jej poisťovateľa, preplatenie finančných prostriedkov, ktoré vyplatil z tohto dôvodu zamestnávateľovi.
57      Zdá sa teda, že v období od 1. do 42. dňa dočasnej pracovnej neschopnosti chorvátska právna úprava nepriznáva zamestnávateľovi žiadne právo, ktoré by mu umožňovalo požadovať od osoby, ktorá spôsobila škodu, alebo od jej poisťovateľa, preplatenie náhrady príjmov, ktorú vyplatil svojmu zamestnancovi, no od 43. dňa môže zamestnávateľ získať preplatenie týchto náhrad od Úradu, ktorému následne prináleží uplatniť si od osoby, ktorá spôsobila škodu, a prípadne od jej poisťovateľa, preplatenie náhrady, ktorú z tohto dôvodu vyplatil zamestnávateľovi.
58      Ako konštatuje Komisia, v prejednávanej veci sa zdá, že § 3 nemeckého zákona o zachovaní odmeny limituje povinnosť nemeckého zamestnávateľa vyplácať svojmu zamestnancovi náhradu príjmov v prípade dočasnej pracovnej neschopnosti z dôvodu choroby na 6 týždňov, teda 42 dní. Z toho vyplýva, že predmet žaloby vo veci samej je zrejme obmedzený na náhradu príjmov vyplácanú X od 1. do 42. dňa jeho dočasnej pracovnej neschopnosti, čo prináleží overiť predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu. Za týchto okolností subrogácia, na ktorú sa odvoláva spolková krajina Bavorsko na základe článku 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, nemôže mať – ako bolo pripomenuté v bode 52 tohto rozsudku – za následok vznik dodatočných práv X, ktoré chorvátske právo nepriznáva voči tretej osobe povinnej nahradiť škodu vyplývajúcu z nehody alebo voči jej poisťovateľovi.
59      Naproti tomu žiadna skutočnosť v návrhu na začatie prejudiciálneho konania neumožňuje domnievať sa, že spor vo veci samej sa týka aj preplatenia náhrady príjmov vyplatenej po 42. dni dočasnej pracovnej neschopnosti, takže otázka, či by spolková krajina Bavorsko mohla za predpokladu, že by vyplatila takúto náhradu, požadovať jej preplatenie od Úradu, ktorý navyše nie je účastníkom konania vo veci samej, alebo od poisťovateľa tretej osoby, ktorá je povinná nahradiť škodu vyplývajúcu z nehody, sa nezdá byť relevantná na vyriešenie sporu vo veci samej.
60      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že:
–        článok 1 písm. q) bod iv) nariadenia č. 883/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „príslušná inštitúcia“ v zmysle tohto ustanovenia sa môže vzťahovať na zamestnávateľa, ktorý je na základe systému týkajúceho sa jeho povinností povinný zabezpečiť plnenia, na ktoré sa vzťahuje článok 3 ods. 1 tohto nariadenia,
–        článok 3 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že pod pojem „nemocenské dávky“ uvedený v tomto ustanovení môžu patriť plnenia na zachovanie odmeny vyplácané v členskom štáte z dôvodu dočasnej pracovnej neschopnosti v dôsledku úrazu, ku ktorému došlo v inom členskom štáte, ktorý nie je pracovným úrazom ani chorobou z povolania, a
–        článok 85 ods. 1 toho istého nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ ako inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok má nárok na preplatenie nemocenských dávok vyplatených svojmu zamestnancovi z dôvodu škody, ktorá vznikla v inom členskom štáte, od tretej osoby zodpovednej za škodu alebo jej poisťovateľa len vtedy, ak v členskom štáte, kde vznikla škoda, existuje právny základ umožňujúci získať preplatenie týchto dávok alebo porovnateľných plnení, pokiaľ ide o ich predmety a účely.
O trovách
61      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
Článok 1 písm. q) bod iv) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 465/2012 z 22. mája 2012, sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „príslušná inštitúcia“ v zmysle tohto ustanovenia sa môže vzťahovať na zamestnávateľa, ktorý je na základe systému týkajúceho sa jeho povinností povinný zabezpečiť plnenia, na ktoré sa vzťahuje článok 3 ods. 1 tohto zmeneného nariadenia.
Článok 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 883/2004, zmeneného nariadením č. 465/2012, sa má vykladať v tom zmysle, že pod pojem „nemocenské dávky“ uvedený v tomto ustanovení môžu patriť plnenia na zachovanie odmeny vyplácané v členskom štáte z dôvodu dočasnej pracovnej neschopnosti v dôsledku úrazu, ku ktorému došlo v inom členskom štáte, ktorý nie je pracovným úrazom ani chorobou z povolania.
Článok 85 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, zmeneného nariadením č. 465/2012, sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ ako inštitúcia zodpovedná za poskytovanie dávok má nárok na preplatenie nemocenských dávok vyplatených svojmu zamestnancovi z dôvodu škody, ktorá vznikla v inom členskom štáte, od tretej osoby zodpovednej za škodu alebo jej poisťovateľa len vtedy, ak v členskom štáte, kde vznikla škoda, existuje právny základ umožňujúci získať preplatenie týchto dávok alebo porovnateľných plnení, pokiaľ ide o ich predmety a účely.
Podpisy
*      Jazyk konania: chorvátčina.