Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
DEAN
SPIELMANN
prednesené
18. decembra
2025(1)
Spojené veci C‑424/24 a C‑425/24
ZD
proti
Federazione Italiana Giuoco Calcio (FIGC),
Comitato Olimpico Nazionale Italiano (CONI),
Procura federale presso la Federazione Italiana Giuoco Calcio (FIGC),
Collegio di garanzia dello sport presso il Comitato Olimpico Nazionale Italiano (CONI),
Corte federale d’appello presso la Federazione Italiana Giuoco Calcio (FIGC) (C‑424/24)
a
MI
proti
Federazione Italiana Giuoco Calcio (FIGC),
Comitato Olimpico Nazionale Italiano (CONI) (C‑425/24)
[návrhy
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktoré
podal
Tribunale
amministrativo
regionale
per
il
Lazio
(Regionálny
správny
súd
pre
Lazio,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Disciplinárna
sankcia
uložená
orgánmi
športového
súdnictva – Dočasný
zákaz
výkonu
činnosti
člena
správnej
rady
alebo
generálneho
riaditeľa
futbalového
klubu – Vnútroštátna
právna
úprava,
ktorá
vylučuje
právomoc
správneho
súdu
zrušiť
sankciu a umožňuje
priznať
iba
náhradu
škody – Článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ – Účinná
súdna
ochrana – Články 45 a 56 ZFEÚ – Voľný
pohyb
pracovníkov a slobodné
poskytovanie
služieb “
Úvod
1.        Profesor
François
Rigaux
vo
svojom
všeobecnom
kurze
medzinárodného
práva
súkromného
na
Akadémii
medzinárodného
práva v Haagu
vysvetľuje,
že v športovom
právnom
poriadku
existencia
faktického
monopolu
športových
orgánov
vnáša
do
akceptácie
pravidiel
stanovených
týmito
orgánmi
prvok
donútenia,
ktorý
dáva
týmto
pravidlám
právnu
silu.
Situácia
osôb,
ktoré
sa
rozhodli
podriadiť
sa
im,
je
tak
podľa
neho
porovnateľná
so
situáciou
„medziplanetárneho
cestovateľa“,
ktorý
„aby
mohol
pristáť
na
Mesiaci
alebo
na
Marse,
musí
sa
podvoliť
podmienkam
gravitácie
alebo
teploty a naplniť
svoje
potreby
kyslíka
pomocou
vhodného
vybavenia“(2).
2.        Právna
povaha
„športových“
pravidiel
znamená,
že
orgán
alebo
orgány,
ktoré
majú
faktický
monopol,
majú
právomoc
sankcionovať
ich
porušenie,
najmä
uložením
disciplinárnych
sankcií.
Táto
osobitosť
športového
právneho
poriadku
tvorí
jadro
prejednávanej
veci.
3.        Tribunale
amministrativo
regionale
per
il
Lazio
(Regionálny
správny
súd
pre
Lazio,
Taliansko)
sa
vo
svojich
návrhoch
na
začatie
prejudiciálneho
konania
pýta
Súdneho
dvora,
či
sú s právom
Únie
zlučiteľné
niektoré
právne
ustanovenia,
ktoré v Taliansku
vymedzujú
výkon
sankčnej
právomoci,
ktorou
disponujú
športové
zväzy
voči
osobám
patriacim
do
ich
pôsobnosti.
4.        Súdny
dvor
sa
bude
musieť
vyjadriť
predovšetkým k otázke,
či
súdne
preskúmanie,
ktoré
môže
viesť
iba k priznaniu
náhrady
škody
spôsobenej
osobám,
ktorým
boli
uložené
disciplinárne
sankcie,
je v súlade s právom
na
účinnú súdnu
ochranu
vyplývajúcim z článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ.
Právny rámec
Právo Únie
5.        V prejednávaných
veciach
je
relevantný článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
ako
aj články 45,
56,
101 a 102 ZFEÚ.
Talianske právo
Ústava
6.        Článok 2 Costituzione
della
Repubblica
Italiana
(talianska
Ústava)
(ďalej
len
„Ústava“)(3) uvádza:
„Republika
uznáva a zaručuje
nedotknuteľné
práva
človeka
ako
jednotlivca a ako
člena
spoločenských
zoskupení, v ktorých
realizuje
svoju
osobnosť, a vyžaduje
plnenie
povinností
politickej,
ekonomickej a sociálnej
solidarity,
od
ktorých
sa
nemožno
odchýliť.“
7.        Podľa
prvého
odseku článku 18
tejto
Ústavy:
„Občania
majú
právo
slobodne
sa
združovať
bez
povolenia
na
účely,
ktoré
jednotlivcom
nezakazuje
trestný
zákon.“
8.        Článok 24
uvedenej
Ústavy
v prvom
odseku
stanovuje:
„Každý
môže
konať
pred
súdom
na
ochranu
svojich
práv a oprávnených
záujmov.“
9.        Podľa
prvého
odseku článku 103
tej
istej
Ústavy:
„Štátna
rada a ostatné
orgány
správneho
súdnictva
majú
právomoc
zabezpečiť
ochranu
oprávnených
záujmov a v osobitných
veciach
stanovených
zákonom
aj
subjektívnych
práv
voči
verejnej
správe.“
10.      Podľa článku 113
talianskej
Ústavy:
„Proti
aktom
verejnej
správy
je
vždy
prípustná
súdna
ochrana
práv a oprávnených
záujmov
na
všeobecných
alebo
správnych
súdoch.
Túto
súdnu
ochranu
nemožno
vylúčiť
ani
obmedziť
na
osobitné
opravné
prostriedky
alebo
na
určité
kategórie
aktov.
Zákon
určuje
súdne
orgány,
ktoré
môžu
zrušiť
akty
verejnej
správy v prípadoch a s účinkami,
ktoré
stanovuje
zákon.“
Správny súdny poriadok
11.      Článok 1 codice
del
processo
amministrativo
(Správny
súdny
poriadok),
schválený
decreto
legislativo
č. 104
(legislatívny
dekrét
č. 104)(4), z 2. júla
2010
v odseku
1
uvádza:
„Správne
súdnictvo
zaručuje
úplnú a účinnú
ochranu
podľa
zásad
vyplývajúcich z Ústavy a európskeho
práva.“
12.      Článok 30
tohto
poriadku
v odseku
6
stanovuje:
„Správny
súd
má
výlučnú
právomoc
rozhodovať o všetkých
návrhoch
na
náhradu
škody
vyplývajúcej z porušenia
oprávnených
záujmov
alebo, v oblastiach,
ktoré
patria
do
jeho
výlučnej
pôsobnosti,
subjektívnych
práv.“
13.      Článok 133
uvedeného
poriadku
obsahuje
okrem
iného
odsek
1,
podľa
ktorého:
„Ak
zákon
neustanovuje
inak,
správny
súd
má
výlučnú
právomoc
rozhodovať:
…
z)      spory
týkajúce
sa
aktov
Comitato
olimpico
nazionale
italiano
[Taliansky
národný
olympijsky
výbor
(CONI)]
alebo
športových
federácií,
ktoré
nie
sú
vyhradené
orgánom
športového
súdnictva, s výnimkou
sporov
týkajúcich
sa
majetkových
vzťahov
medzi
klubmi,
zväzmi a športovcami.“
Zákon č. 280/2003
14.      Decreto‑legge no
220 recante disposizioni urgenti in materia di giustizia sportiva (zákonný dekrét č. 220 o naliehavých ustanoveniach v športovom súdnictve)(5) z 19. augusta 2003, bol zmenený na zákon zákonom legge n. 280, conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge n. 220, recante disposizioni urgenti in materia di giustizia sportiva (zákon č. 280, ktorým sa zákonný dekrét č. 220 o naliehavých ustanoveniach v športovom súdnictve v znení zmien mení na zákon)(6) zo 17. októbra 2003 (ďalej len „zákon č. 280/2003“).
15.      Články 1 až 3 zákona č. 280/2003 znejú takto:
„Článok 1 – Všeobecné zásady
1.      Republika uznáva a podporuje autonómiu národného športového poriadku ako výrazu medzinárodného športového poriadku na čele s Medzinárodným olympijským výborom.
2.      Vzťahy medzi športovým poriadkom a poriadkom Republiky sa riadia zásadou autonómie, s výnimkou prípadov, keď sú subjektívne situácie súvisiace so športovým poriadkom relevantné pre právny poriadok Republiky.
Článok 2 – Autonómia športového poriadku
1.      V súlade so zásadami uvedenými v článku 1 zodpovedá výhradne športový poriadok za úpravu otázok týkajúcich sa:
a)      dodržiavania a uplatňovania regulačných ustanovení, organizačných ustanovení a ustanovení stanov národného športového poriadku a jeho súčastí s cieľom zabezpečiť riadne vykonávanie športových činností;
b)      správania patriaceho do disciplinárnej oblasti a ukladania a uplatňovania príslušných športových disciplinárnych sankcií.
2.      Vo veciach uvedených v odseku 1 sú kluby, zväzy, pridružené subjekty a členovia povinní obracať sa v súlade ustanoveniami stanov a predpismi [CONI] a športových federácií… na orgány športového súdnictva…
…
Článok 3 – Pravidlá pôsobnosti a prechodné ustanovenia
1.      Po vyčerpaní všetkých stupňov športového súdnictva a bez toho, aby bola dotknutá právomoc všeobecných súdov v majetkových vzťahoch medzi klubmi, zväzmi a športovcami, sa všetky ostatné spory týkajúce sa aktov [CONI] alebo športových federácií, ktoré nepatria od výlučnej právomoci orgánov športového súdnictva podľa článku 2, riadia Správnym súdnym poriadkom. Tým nie sú dotknuté ustanovenia prípadných rozhodcovských doložiek obsiahnutých v stanovách a predpisoch [CONI] a športových federácií v zmysle článku 2 ods. 2…
…“
Kódex športového súdnictva FIGC
16.      Právnou úpravou, podľa ktorej boli uložené sankcie, o ktoré ide vo veci samej, je Codice di giustizia sportiva della Federazione Italiana Giuoco Calcio [Kódex športového súdnictva talianskej futbalovej federácie (FGIC)](7).
17.      Podľa článku 2 ods. 1 tohto kódexu sa tento kódex vzťahuje okrem iného na „funkcionárov“, ktorí vykonávajú profesionálnu činnosť v oblasti športu, čo je kategória osôb, do ktorej nesporne patria ZD a MI.
18.      Článok 4 uvedeného kódexu, nazvaný „Záväznosť všeobecných ustanovení“, stanovuje:
„1.      Subjekty uvedené v článku 2 sú povinné dodržiavať Stanovy, Kódex, vnútorné organizačné pravidlá FIGC a ostatné predpisy federácií a zásady fair‑play, korektnosti a bezúhonnosti vo všetkých vzťahoch súvisiacich so športovou činnosťou.
2.      V prípade porušenia povinností uvedených v odseku 1 sa uplatňujú sankcie stanovené v článku 8 ods. 1 písm. a), b), c) a g) a v článku 9 ods. 1 písm. a), b), c), d), f), g) a h).
…“
19.      Popri iných sankciách článok 9 toho istého kódexu v odseku 1 písm. f) odkazuje na „diskvalifikáciu na určitú dobu v rámci FIGC s možnosťou požiadať o jej rozšírenie na [Úniu európskych futbalových zväzov (UEFA)]“.
20.      Článok 31 Kódexu športového súdnictva FIGC, nazvaný „Porušenia v oblasti riadenia a hospodárenia“, v odseku 1 uvádza:
„Nepredloženie, pozmeňovanie alebo hoci aj čiastočné falšovanie pravosti listín alebo pravosti obsahu listín, ktoré požadujú orgány športového súdnictva, Commissione di vigilanza sulle società di calcio professionistiche [Komisia pre dohľad nad profesionálnymi futbalovými klubmi] a iné dozorné orgány federácie, ako aj orgány príslušné na vydávanie licencií UEFA a FIGC, alebo poskytnutie nepravdivých, neúplných alebo čiastočných informácií, predstavuje správny delikt. Správnym deliktom je tiež konanie, ktoré má akýmkoľvek spôsobom obchádzať predpisy federácií v oblasti riadenia a hospodárenia, ako aj nevykonanie rozhodnutí príslušných orgánov federácií v tejto súvislosti. Bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie prísnejších sankcií stanovených predpismi UEFA v oblasti vydávania licencií alebo inými osobitnými predpismi, ako aj prísnejších sankcií, ktoré možno uložiť za ostatné skutky uvedené v tomto článku, sa klub, ktorý sa dopustí skutkov podľa tohto odseku, potrestá pokutou s napomenutím.“
Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
21.      ZD a MI
sú
bývalý
prezident a bývalý
člen
správnej
rady
spoločnosti
Juventus
F.C. SpA
(ďalej
len
„Juventus“),
ktorá
je
profesionálnym
futbalovým
klubom
so
sídlom v Taliansku.
22.      Federazione
Italiana
Giuoco
Calcio
(Talianska
futbalová
federácia,
ďalej
len
„FIGC“)
je
súkromnoprávne
združenie
so
sídlom v Taliansku.
Jeho
cieľom
je
podpora a regulácia
profesionálneho a amatérskeho
futbalu v tomto
členskom
štáte.
Je
členom
Medzinárodnej
futbalovej
federácie
(FIFA) a Únie
európskych
futbalových
zväzov
(UEFA).
23.      Comitato
Olimpico
Nazionale
Italiano
(Taliansky
národný
olympijský
výbor,
ďalej
len
„CONI“)
je
zase
verejnoprávna
organizácia
so
sídlom v Taliansku.
Podľa
vnútroštátneho
súdu
je
táto
organizácia
poverená
koordináciou
činností
rôznych
talianskych
športových
zväzov.
24.      Dňa
1. apríla
2022
Procura
Federale
Presso
La
Federazione
Italiana
Giuoco
Calcio
(Prokuratúra
federácie
pri
FIGC,
Taliansko)
(ďalej
len
„prokuratúra
federácie“),
ktorá
je
orgánom
FIGC
príslušným
vo
veciach
disciplinárneho
stíhania,
podala
na
Tribunale
Federale
nazionale
(Súd
národnej
federácie
pri
FIGC,
Taliansko)
(ďalej
len
„súd
federácie“)
žalobu
proti
viacerým
talianskym
profesionálnym
futbalovým
klubom,
vrátane
Juventusu,
ako
aj
proti
ich
viacerým
funkcionárom.
Prokuratúra
federácie
obviňuje
týchto
funkcionárov
okrem
iného z porušenia
zásad
fair‑play,
korektnosti a bezúhonnosti
uvedených v článkoch 4 a 31
Kódexu
športového
súdnictva
FIGC.
Funkcionárom
ZD a MI
vytýka
konkrétne v podstate
to,
že
sa
zúčastnili
na
zavedení
systému
fiktívnych
výnosov v celkovej
výške
viac
ako
60
miliónov
eur
tým,
že v účtovných
výkazoch a súvahách
Juventusu
za
roky
2020 a 2021
urobili
alebo
schválili
vyhlásenia,
ktoré
súbor
transakcií
prevodu
športových
služieb
hráčov, a teda
prestupov,
nepravdivo
prezentovali
ako
nezávislé
transakcie.
Podľa
prokuratúry
federácie
totiž v skutočnosti
išlo o výmenné
transakcie s cieľom
vyhnúť
sa
uplatneniu
medzinárodného
účtovného
štandardu,
ktorý
sa
na
ne
vzťahuje, a v konečnom
dôsledku
vykázať
lepšie
výsledky a väčší
majetok,
ako
sú
skutočné
výsledky a majetok
klubov
zúčastnených
na
tomto
systéme.
25.      Rozhodnutím z 22. apríla
2022
súd
federácie,
ktorý
je
orgánom
FIGC
príslušným
okrem
iného
vo
veciach
disciplinárnych
sankcií,
prijal
rozhodnutie,
ktorým
oslobodil
všetky
fyzické a právnické
osoby,
na
ktoré
sa
táto
žaloba
vzťahovala.(8)
26.      Prokuratúra
federácie
podala
proti
tomuto
rozhodnutiu
odvolanie
na
Corte
Federale
d’appello
presso
la
Federazione
Italiana
Giuoco
Calcio
(Odvolací
súd
federácie
FIGC,
Taliansko)
(ďalej
len
„Odvolací
súd
federácie“).
27.      Rozhodnutím z 27. mája
2022
Odvolací
súd
federácie
potvrdil
rozhodnutie
súdu
federácie(9).
28.      Dňa
24. novembra
2022
boli
prokuratúre
federácie
doručené
od
štátneho
prokurátora
pri
Tribunale
di
Torino
(súd v Turíne,
Taliansko)
kópie
dokumentov
nachádzajúcich
sa v spise
trestného
konania,
ktoré
paralelne
začala
štátna
prokuratúra
vo
veci
skutkov,
na
ktoré
sa
vzťahuje
žaloba
uvedená v bode 24
vyššie.
Po
tomto
doručení
sa
prokuratúra
federácie
domnievala,
že
tieto
dokumenty
odôvodňujú
podanie
návrhu
na
čiastočné
preskúmanie
na
Odvolací
súd
federácie.
29.      V januári
2023
prijal
Odvolací
súd
federácie
rozhodnutie, v ktorom
vyhovel
návrhu
prokuratúry
federácie
na
preskúmanie.(10) Týmto
rozhodnutím
okrem
iného
uložil
ZD a MI
disciplinárnu
sankciu
spočívajúcu v zákaze
činnosti v rámci
FIGC
na
dobu
24
mesiacov,
spolu s požiadavkou o rozšírenie
tohto
zákazu
na
UEFA a FIFA.
Tento
zákaz,
ktorý v praxi
zahŕňa
výkon
akejkoľvek
profesionálnej
činnosti v oblasti,
ktorá
je v pôsobnosti
FIGC,
teda v oblasti
profesionálneho
alebo
amatérskeho
futbalu v Taliansku,
neskôr
disciplinárna
komisia
FIFA
rozšírila
na
úroveň
celého
sveta.
30.      Uvedené
rozhodnutie
napadli
okrem
iného
ZD a MI
na
Collegio
di
Garanzia
della
Sport
presso
il
Comitato
Olimpico
Nazionale
Italiano
(Garančná
rada
pre
šport
pri
CONI,
Taliansko)
(ďalej
len
„Garančná
rada
pre
šport“),
ktorá
je
najvyšším
súdom
športového
súdnictva.
31.       Rozhodnutím z 8. mája
2023
Garančná
rada
pre
šport
zamietla
odvolania,
ktoré
podali
ZD a MI,
pričom
vyhovela
odvolaniam
podaným
inými
osobami a vrátila
vec
Odvolaciemu
súdu
federácie,
aby
tento
mohol
definitívne
určiť
disciplinárne
sankcie,
ktoré
majú
byť
uložené.(11)
32.      Dňa
25. mája
2023
bolo
vo
vyššie
uvedenom
trestnom
konaní
vydané
uznesenie o zastavení
konania.
33.      ZD a MI
následne
podali
na
Tribunale
amministrativo
regionale
per
il
Lazio
(Regionálny
správny
súd
pre
Lazio),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom,
žalobu
proti
rozhodnutiam,
ktoré
postupne
prijali
Odvolací
súd
federácie a Garančná
rada pre šport v rozsahu, v akom
sa
tieto
rozhodnutia
vzťahujú
na
nich.
34.      Vo
svojom
rozhodnutí
vnútroštátneho
súdu,
ktorým
bol
podaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
tento
súd
uvádza, v prvom
rade,
že
ZD a MI
vo
svojich
žalobách
navrhujú
hlavne,
aby
bola
pozastavená a zrušená
disciplinárna
sankcia,
ktorú
im
uložil
Odvolací
súd
federácie, a až
subsidiárne,
aby
bola
nahradená
škoda,
ktorú
im
táto
sankcia
spôsobila.
Podľa
príslušných
talianskych
právnych
predpisov tak, ako ich vykladá Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko), je však vnútroštátny súd povinný tieto dve žaloby zamietnuť ako „neprípustné pre nedostatok právomoci“ v rozsahu, v akom sa v nich navrhuje zrušenie týchto disciplinárnych sankcií.
35.      V dvoch rozsudkoch zo 7. februára 2011(12) a zo 17. apríla 2019(13) totiž Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko) v podstate rozhodol, že články 2 a 3 zákona č. 280/2003 sa majú vykladať v tom zmysle, že priznávajú „orgánom športového súdnictva“, ktorými sú súd federácie, Odvolací súd federácie a Garančná rada pre šport, výlučnú právomoc rozhodovať o návrhoch na pozastavenie a zrušenie disciplinárnych sankcií uložených právnickým alebo fyzickým osobám, ktoré sú členmi alebo pridruženými subjektmi rôznych talianskych športových zväzov. Správny súd má zase podľa článku 133 ods. 1 písm. z) Správneho súdneho poriadku výlučnú právomoc na rozhodovanie sporov týkajúcich sa aktov CONI a talianskych športových zväzov, ktoré nie sú vyhradené „orgánom športového súdnictva“. K týmto sporom patria spory na základe žalôb, v ktorých osoby, ktorým boli uložené takéto disciplinárne sankcie, navrhujú po „vyčerpaní všetkých stupňov športového súdnictva“, aby ako vedľajšia otázka bola preskúmaná zákonnosť týchto sankcií s cieľom získať „rovnocennú súdnu ochranu“ svojej „subjektívnej právnej situácie“ a svojich „oprávnených práv a záujmov“. Takáto ochrana môže mať iba formu peňažnej náhrady škody spôsobenej týmto osobám.
36.      Ako vyplýva z tých istých rozsudkov, Corte costituzionale (Ústavný súd) zakladá tento výklad rôznych ustanovení zákona č. 280/2003, o ktoré ide, a Správneho súdneho poriadku na zistení, že tieto ustanovenia sú výsledkom „racionálneho vyváženia“, ktoré vykonal taliansky zákonodarca v článku 1 zákona č. 280/2003 medzi zásadou účinnej a úplnej súdnej ochrany zakotvenou v článkoch 24, 103 a 113 Ústavy na jednej strane a potrebou zachovať autonómiu športového poriadku, ktorá je chránená podľa článkov 2 a 18 tejto Ústavy, na druhej strane. Súdna ochrana dotknutých osôb je tak účinne zabezpečená „športovým súdnictvom“, ktoré je osobitným výrazom „zväzového súdnictva“ v súvislosti s takými právnymi situáciami, ako sú tie, ktoré vyplývajú z ukladania disciplinárnych sankcií, ktoré sú relevantné pre „odvetvový právny poriadok“, ktorým je „športový poriadok“, ale nie pre „všeobecný právny poriadok“. Súčasne je účinná súdna ochrana „subjektívnej právnej situácie“ týchto osôb z hľadiska „všeobecného právneho poriadku“ naďalej zabezpečovaná správnymi súdmi.
37.      V druhom rade vnútroštátny súd považuje za potrebné požiadať Súdny dvor o výklad práva Únie, aby mohol rozhodnúť tak o prípustnosti žalôb, ktoré podali ZD a MI, ako aj o ich dôvodnosti.
38.      V treťom a poslednom rade vnútroštátny súd v podstate uvádza, že má pochybnosti o súlade zákona č. 280/2003 s právom Únie.
39.      Za týchto okolností vo veci C‑424/24 Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa právo Únie, a najmä články 6 a 19 ZEÚ, vykladané s ohľadom na článok 47 Charty základných práv Európskej únie[(14)] a článok 6 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd(15)] vo vzťahu k zásade účinnej súdnej ochrany vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátne právo členského štátu, ako je ustanovenie článku 2 zákona č. 280/2003 tak, ako ho vykladá [vnútroštátna] judikatúra, vylučovalo po vyčerpaní všetkých inštancií vnútroštátneho športového súdnictva využitie formy súdnej ochrany priznávajúcej vnútroštátnemu súdu (v prejednávanej veci ide o správny súd) právomoc zrušiť športovú disciplinárnu sankciu a jej budúce účinky, ako aj predbežným opatrením pozastaviť účinky týchto sankcií, čím sa právomoc vnútroštátneho súdu v prípade, ak sa preukáže, že výkon disciplinárnej právomoci bol v konkrétnom prípade nezákonný, obmedzuje len na náhradu škody peňažnou formou?
2.      Má
sa
právo
Únie, a najmä články 6 a 19 ZEÚ,
vykladané s ohľadom na články 47,
48 a 49
[Charty] a články 6 a 7
[EDĽP],
vykladať v tom
zmysle,
že s cieľom
zabezpečiť
dodržiavanie
zásady
zákonnosti,
zásady
nullum
crimen
sine
lege
certa,
ako
aj
zásady
spravodlivého
procesu
bráni
tomu,
aby
vnútroštátna
právna
úprava,
ako
je
ustanovenie článku 2 zákona
č. 280/2003
tak,
ako
ho
vykladá
[vnútroštátna]
judikatúra – pri
uplatnení
zásady
autonómie
športového
práva v súlade s tým,
ako
sa
zakotvuje
vo
vnútroštátnom
práve a vykladá
[vo
vnútroštátnej]
judikatúre,
umožňovala
orgánom
športového
práva
uložiť
športovému
funkcionárovi
disciplinárnu
sankciu
spočívajúcu v zákaze profesionálnej činnosti v dôsledku porušenia pravidla [FIGC] [článok 4 ods. 1 Kódexu športového súdnictva FGCI)], ktorý prostredníctvom všeobecného a neurčitého
ustanovenia
stanovuje,
že
všetci
členovia a funkcionári
sú
povinní
dodržiavať
okrem
stanov a iných
predpisov
federácie
aj
zásady
fair‑play,
korektnosti a bezúhonnosti?
3.      Má
sa
právo
Únie, a najmä články 45,
49 a 56,
101 a 102 ZFEÚ a článok 47
[Charty],
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
tomu,
aby
vnútroštátna
právna
úprava,
ako
je
ustanovenie článku 2 zákona
č. 280/2003,
umožňovala
orgánom
športového
práva
uložiť
disciplinárnu
sankciu
vo
forme
zákazu,
ktorou
sa
vrcholovému
funkcionárovi
medzinárodného
športového
klubu
zakazuje
vykonávať
profesionálnu
činnosť
na
národnej a nadnárodnej
úrovni
na
obdobie
24
mesiacov?“
40.      Za tých istých okolností Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio) vo veci C‑425/24 rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru v podstate rovnaké prejudiciálne otázky.
41.      Písomné pripomienky predložili ZD, MI, CONI, FIGC, talianska vláda, portugalská vláda, ako aj Európska komisia.
42.       Prednesy ZD, MI, CONI, FIGC, talianskej vlády a Komisie boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 17. septembra 2025.
Analýza
43.      Na žiadosť Súdneho dvora sa tieto návrhy budú týkať výlučne prvej a tretej prejudiciálnej otázky. Najskôr sa budem zaoberať treťou otázkou a potom prvou.
O tretej  otázke
44.      Vo
svojej
tretej
otázke
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa články 45,
56,
101 a 102 ZFEÚ(16) majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
tomu,
aby
taká
vnútroštátna
právna
úprava, o akú
ide v tejto
veci,
umožňovala
športovým
orgánom
uložiť
funkcionárovi
športového
klubu
disciplinárnu
sankciu,
ktorej
účinkom
je
zakázať
mu
výkon
jeho
profesionálnej
činnosti
na
vnútroštátnej a medzinárodnej
úrovni
na
dobu
24
mesiacov.
O prípustnosti
45.      Komisia a talianska vláda spochybňujú prípustnosť tejto otázky,(17) keďže sa v podstate domnievajú, že vnútroštátny súd vo svojich návrhoch nevysvetlil súvislosť, ktorú vidí medzi ustanoveniami práva Únie, o ktorých výklad sa žiada, a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou na spory vo veci samej.
46.      Podľa Komisie sa zdá, že spory vo veci samej nemajú cezhraničnú povahu. Podľa nej sa všetky okolnosti týchto vecí obmedzujú na územie Talianska, keďže ide o disciplinárne sankcie uložené talianskym funkcionárom, ktorí sú viazaní pracovnoprávnym vzťahom s talianskym futbalovým klubom a nevykonali svoje právo na voľný pohyb. Tieto sankcie spočívajú v „dočasnom zákaze výkonu činnosti v rámci FIGC na dobu 24 mesiacov, spolu s požiadavkou o rozšírenie
tohto
zákazu
na
UEFA a FIFA“. K prekážke voľného pohybu dotknutých funkcionárov by teda došlo až v okamihu, keď by UEFA alebo FIFA vyhoveli žiadosti FIGC o rozšírenie geografického rozsahu uvedených sankcií na európsku úroveň alebo úroveň celého sveta.
47.      V tejto súvislosti treba poznamenať, že Súdny dvor už súhlasil s odpoveďou na otázky, ktoré mu boli predložené, v prípade, keď vzhľadom na svoj predmet alebo samotnú povahu mohla
mať
príslušná vnútroštátna právna úprava cezhraničné účinky.(18) Tak je to v prípade predmetného talianskej právnej úpravy, ktorá medzi sankciami určenými na zabezpečenie dodržiavania týchto ustanovení stanovuje sankcie, ktoré môžu byť spojené s požiadavkou o rozšírenie v rámci UEFA a FIFA.
48.      Na základe toho navrhujem, aby Súdny dvor zamietol túto námietku neprípustnosti.
O veci samej
49.      Na
úvod
treba
uviesť,
že
vnútroštátne
ustanovenia,
ktoré
sú
predmetom
tejto
otázky a ktoré
sú
obsiahnuté v Kódexe
športového
súdnictva
FIGC,
upravujú
niektoré
aspekty
sankčnej
činnosti
tejto
federácie.
Tento
kódex,
ktorý
vydalo
súkromnoprávne
združenie,
ktorým
FIGC
je,
schválil
CONI.
Táto
verejnoprávna
organizácia
má
totiž
za
úlohu
posúdiť
jeho
súlad
so
zákonom,
so
Statuto
Comitato
Olimpico
Nazionale
Italiano
(stanovy
CONI)(19),
základnými
zásadami,
ako
aj s usmerneniami a kritériami
stanovenými
národnou
radou
CONI.(20)
50.      Následne
treba
preskúmať
otázky
týkajúce
sa
zlučiteľnosti
týchto
ustanovení s pravidlami
hospodárskej
súťaže
(články 101 a 102 ZFEÚ) v prvom
rade a s pravidlami
týkajúcimi
sa
voľného
pohybu
pracovníkov a služieb
(články 45 a 56 ZFEÚ) v druhom
rade.
Najskôr
je
však
vhodná
jedna
úvodná
poznámka.
51.      Podľa
ustálenej
judikatúry
právo
Únie
upravuje
športovú
činnosť
vtedy,
ak
predstavuje
hospodársku
činnosť.
Ako
Súdny
dvor
nedávno
uviedol,
iba
osobitné
pravidlá,
ktoré
boli
na
jednej
strane
prijaté
výlučne z dôvodov
nehospodárskej
povahy a na
druhej
strane
sa
týkajú
výlučne
športu
ako
takého,
treba
považovať
za
pravidlá,
ktoré
nesúvisia s nijakou
hospodárskou
činnosťou.(21) Je
evidentné,
že
pravidlá
týkajúce
sa
hospodárskeho
riadenia
profesionálneho
športového
klubu,
ako
sú
pravidlá v tejto
veci,
nepatria
do
tejto
kategórie, a preto
nie
sú
vyňaté z pôsobnosti
práva
Únie.
52.      Vzhľadom
na článok 101 ZFEÚ sa
zdá,
že
vnútroštátny
súd
má
pochybnosti o tom,
či
také
rozhodnutia
prijaté
súkromnoprávnymi
združeniami
organizujúcimi
futbalové
súťaže,
ako
je
rozhodnutie o uložení
dotknutej
sankcie,
treba
kvalifikovať
ako
„rozhodnutia
združení
podnikov“ a či
sa
teda
na
ne
vzťahuje
zákaz
zakotvený v tomto
ustanovení.
53.      V tejto
súvislosti
treba
pripomenúť,
že
aby
sa
na
dohodu,
rozhodnutie
združenia
podnikov
alebo
zosúladený
postup
vzťahoval
tento
zákaz,
musia
byť
spôsobilé
ovplyvniť
obchod
medzi
členskými
štátmi a zároveň
mať
„za
cieľ
alebo
za
následok“
vylúčenie,
obmedzenie
alebo
skreslenie
hospodárskej
súťaže
na
vnútornom
trhu.(22) Porušenie článku 101 ZFEÚ možno
teda
konštatovať
len
vtedy,
ak
sú
splnené
obe
tieto
podmienky.
54.      Aj
keby
však
vnútroštátna
právna
úprava, o ktorú
ide,
predstavovala
„rozhodnutie
združenia
podnikov“,
zo
spisu
vôbec
nevyplýva,
že
by z tejto
právnej
úpravy a sankcií,
ktoré
umožňuje
uložiť,
mohli
vyplývať
obmedzenia
hospodárskej
súťaže,
či
už z hľadiska
cieľa
alebo
následku.
55.      Táto
právna
úprava
sa
totiž
týka
ukladania
disciplinárnych
sankcií
fyzickým
osobám,
akými
sú
funkcionári
futbalových
klubov.
Nič v spise
však
neumožňuje
predpokladať,
že
uloženie
týchto
sankcií
môže
mať
nepriamo
za
následok
vyradenie
futbalového
klubu, v ktorom
sankcionovaní
funkcionári
vykonávali
ich
profesionálnu
činnosť,
zo
súťaže.
Vzhľadom
na
to
nemožno
dospieť k záveru,
že
uvedená
právna
úprava
môže
narušiť
hospodársku
súťaž
medzi
podnikmi.
56.      Článok 102 ZFEÚ zase
zakazuje
zneužívanie
dominantného
postavenia
na
vnútornom
trhu
jedným
alebo
viacerými
podnikmi,
pokiaľ
to
môže
ovplyvniť
obchod
medzi
členskými
štátmi.
Toto
ustanovenie
má
teda
zabrániť
narušeniu
hospodárskej
súťaže
na
úkor
všeobecného
záujmu,
jednotlivých
podnikov a spotrebiteľov
sankcionovaním
správania
podnikov v dominantnom
postavení,
ktoré
obmedzuje
hospodársku
súťaž
na
základe
kvality
alebo
jej
bráni a môže
tak
spôsobiť
priamu
alebo
nepriamu
škodu
týmto
subjektom.(23)
57.      Aj
keby
bolo v tomto
prípade
možné uznať,
že
FIGC a CONI
možno
kvalifikovať
ako
„podniky“ v zmysle
práva
hospodárskej
súťaže,
nevidím,
na
ktorom
trhu
by
mali
dominantné
postavenie a mohli
by
ho
zneužívať
prostredníctvom
výkonu
svojej
právomoci
ukladať
sankcie
funkcionárom
futbalových
klubov.
58.      Údajná
neexistencia
transparentných,
jasných a presných
hmotnoprávnych
kritérií
upravujúcich
výkon
tejto
sankčnej
právomoci,
na
ktorú
sa
odvolávajú
žalobcovia
vo
veci
samej,
preto v žiadnom
prípade
nepredstavuje
problém z hľadiska článku 102 ZFEÚ.(24)
59.      Články 101 a 102 ZFEÚ preto
podľa
môjho
názoru
nebránia
takej
vnútroštátnej
právnej
úprave, o akú
ide v prejednávanej
veci.
60.      V súvislosti s pravidlami
Zmluvy o FEÚ
upravujúcimi
voľný
pohyb
je
potrebné
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
všetky
ustanovenia
Zmluvy o FEÚ
týkajúce
sa
voľného
pohybu
osôb
majú
uľahčiť
štátnym
príslušníkom
Únie
vykonávanie
zárobkovej
činnosti
akejkoľvek
povahy
na
území
Únie a bránia
opatreniam,
ktoré
by
mohli
znevýhodňovať
týchto
štátnych
príslušníkov,
keď
chcú
vykonávať
hospodársku
činnosť
na
území
iného
členského
štátu.(25) V dôsledku
toho článok 45 ZFEÚ bráni
každému
vnútroštátnemu
opatreniu,
ktoré
štátnym
príslušníkom
Únie
zabraňuje
vykonávať
základnú
slobodu
zaručenú
týmto
článkom
alebo
robí
jej
výkon
pre
nich
menej
príťažlivým.
To
isté
právne
kritérium
sa
uplatňuje
aj
na
slobodné
poskytovanie
služieb,
ako
je
upravené v článku 56 ZFEÚ.(26)
61.      V tejto
súvislosti
zdôrazňujem,
že
disciplinárne
sankcie
upravené v Kódexe
športového
súdnictva
FIGC,
uložené
okrem
iného
funkcionárom
talianskych
profesionálnych
futbalových
klubov,
môžu
týmto
funkcionárom
brániť v prijatí
ponúk
zamestnania v iných
európskych
futbalových
kluboch
alebo v poskytovaní
služieb
týmto
klubom.
Za
týchto
okolností
sa
existencia
prekážky
voľného
pohybu
sankcionovaných
funkcionárov v zmysle článkov 45 a 56 ZFEÚ sotva
javí
sporná.
62.      Podľa
ustálenej
judikatúry
však
takúto
prekážku
možno
napriek
tomu
pripustiť,
ak
sa
preukáže,
po
prvé,
že
prijatie
dotknutých
opatrení
je
odôvodnené
legitímnym
cieľom
všeobecného
záujmu
a,
po
druhé,
že
sú v súlade
so
zásadou
proporcionality.(27)
63.      Pokiaľ
ide o existenciu
legitímneho
cieľa
všeobecného
záujmu,
je
potrebné
spresniť nasledujúce.
64.      Zo
spisu
vyplýva,
že článok 4 Kódexu
športového
súdnictva
FIGC
stanovuje
povinnosť
dodržiavať
zásady
fair‑play,
korektnosti a bezúhonnosti
vo
všetkých
vzťahoch
súvisiacich
so
športovou
činnosťou,
pod
hrozbou
sankcií
upravených
najmä v článku 9 tohto
kódexu.
65.      Prvé z týchto
ustanovení
sa
tak
týka
konania,
ktoré
porušuje
zásadu
čestnej
účasti
na
športových
súťažiach, a v dôsledku
toho
zásadu
rovnosti
zaobchádzania
so
zúčastnenými
klubmi.
66.      Také
konanie,
akého
sa
dopustili
žalobcovia
vo
veci
samej,(28) umožňuje
klubu,
ktorého
sú
členmi,
získať
nezákonnú
ekonomickú
výhodu
oproti
ostatným
klubom,
ktoré
sa
zúčastňujú
na
tých
istých
súťažiach.
Porušuje
tak
rovnosť
podmienok
účasti
na
týchto
súťažiach
medzi
zúčastnenými
klubmi.
Sankčný
mechanizmus
zavedený
dotknutou
vnútroštátnou
právnou
úpravou
má
teda
za
cieľ
zabezpečiť
čestný a k rovnosti
smerujúci
priebeh
športovej
súťaže
za
podmienok,
ktoré
nie
sú
skreslené
podvodom.
67.      Osobne
som
presvedčený,
že
na
takýto
cieľ
sa
možno
odvolávať
na
odôvodnenie
prijatia
dotknutej
právnej
úpravy, a to
tým
skôr,
že
Súdny
dvor
nedávno
uznal,
že
„cieľ
zabezpečiť
regulérnosť
športových
súťaží
je
legitímnym
cieľom
všeobecného
záujmu,
ktorý
môže
sledovať
športové
združenie“(29).
68.      Pokiaľ
ide o otázku,
či
je
dotknutá
vnútroštátna
právna
úprava
vhodná
na
zabezpečenie
dosiahnutia
tohto
cieľa a nejde
nad
rámec
toho,
čo
je
na
jeho
dosiahnutie
nevyhnutné,
je
potrebné
poznamenať,
že
judikatúra
Súdneho
dvora
zdôrazňuje,
že
voľná
úvaha,
ktorou
disponujú
orgány
oprávnené
ukladať
sankcie,
nesmie
byť
vykonávaná
svojvoľne. Z tejto
judikatúry
okrem
toho
vyplýva,
že
združenia,
ako
je
FIGC,
sú
oprávnené
upraviť
ukladanie
sankcií v prípade
porušenia
pravidiel
zakotvených v ich
Kódexe
športového
súdnictva,
ak
sú
tieto
pravidlá a sankcie
určené
na
zabezpečenie
ich
dodržiavania
odôvodnené
legitímnym
cieľom
všeobecného
záujmu.
Podľa
Súdneho
dvora
však
takéto
sankcie
možno
pripustiť
len
pod
podmienkou,
že
ich
stanovenie
sa
riadi
transparentnými,
objektívnymi,
nediskriminačnými a primeranými
kritériami.
Táto
posledná
požiadavka
zahŕňa
najmä
zohľadnenie
špecifických
okolností
daného
prípadu
pri
určovaní
výšky a trvania
sankcií.
Navyše
musí
byť
možné
podrobiť
tieto
kritériá
účinnému
súdnemu
preskúmania.(30)
69.      Je
úlohou
vnútroštátneho
súdu
overiť,
či
právna
úprava, o ktorú
ide,
je
schopná
zaručiť
cieľ,
ktorým
je
zabezpečiť
čestný a k rovnosti
smerujúci
priebeh
športovej
súťaže a či
nejde
nad
rámec
toho,
čo
je
nevyhnutné
na
jeho
dosiahnutie.
70.      Chcem
však
zdôrazniť,
že články 12
až
18
Kódexu
športového
súdnictva
FIGC,
ktoré
sa
nachádzajú v časti II tohto
poriadku,
nazvanej
„Ukladanie
sankcií“,
možno
považovať
za
úpravu
vymedzujúcu
sankčnú
právomoc v súlade s požiadavkami
uvedenej
judikatúry.
71.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
navrhujem
Súdnemu
dvoru,
aby
na
tretiu
otázku
odpovedal
tak,
že články 45 a 56 ZFEÚ sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
tomu,
aby
taká
vnútroštátna
právna
úprava, o akú
ide v prejednávanej
veci,
umožňovala
športovým
orgánom
uložiť
funkcionárovi
športového
klubu
disciplinárnu
sankciu,
zakazujúcu
mu
vykonávať
jeho
profesionálnu
činnosť
na
vnútroštátnej a medzinárodnej
úrovni
na
dobu
24
mesiacov,
pokiaľ
sú
táto
právna
úprava a sankcie
určené
na
zabezpečenie
jej
dodržiavania
odôvodnené
sledovaním
legitímneho
cieľa
všeobecného
záujmu a pokiaľ
sa
stanovenie
týchto
sankcií
riadi
transparentnými,
objektívnymi,
nediskriminačnými a primeranými
kritériami.
Rovnako
ani články 101 a 102 ZFEÚ nebránia
takejto
vnútroštátnej
právnej
úprave.
O prvej  otázke
72.      Vo
svojej
prvej
otázke
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má článok 19 ZEÚ s prihliadnutím
na článok 47
Charty(31) vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
obmedzuje
súdne
preskúmanie
takých
disciplinárnych
sankcií, o aké
ide
vo
veci
samej,
vnútroštátnymi
orgánmi
spĺňajúcimi
požiadavky
kladené
na
„súdny
orgán“ v zmysle
práva
Únie
na
incidenčné
preskúmanie,
ktoré
môže v prípade
nezákonnosti
viesť
výlučne k priznaniu
peňažnej
náhrady
osobám,
ktorým
boli
tieto
disciplinárne
sankcie
uložené,
čím
sa
vylučuje
možnosť,
aby
príslušný
súdny
orgán
zrušil
takéto
disciplinárne
sankcie a v prípade
potreby
nariadil
predbežné
opatrenia v prospech
dotknutých
osôb.
O prípustnosti
73.      Talianska
vláda
tvrdí,
že
táto
otázka
je
neprípustná z dôvodu
blížiaceho
sa
uplynutia
účinku
zákazu
vyplývajúceho z rozhodnutí
prijatých
orgánmi
vnútroštátneho
športového
súdnictva.
Konkrétne
táto
vláda
pripomína,
že
na
jednej
strane
boli
žalobcovia
vo
veci
samej
odsúdení
na
zákaz
na
obdobie
24
mesiacov a na
druhej
strane,
že
táto
sankcia
bola
uložená
Odvolacím
súdom
federácie
rozhodnutím z 20. januára
2023,
ktoré
je
okamžite
vykonateľné. Z toho
vyplýva,
že
predmetný
zákaz
uplynie
20. januára
2025,
kedy
by
prejudiciálne
rozhodnutie
pravdepodobne
ešte
nebolo
vydané.
Zrušenie
zákazu
by
tak
už
nemalo
pre
žalobcov
vo
veci
samej
skutočný
význam,
keďže
účinky,
ktoré
sa
prostredníctvom
žaloby o neplatnosť
snažili
odstrániť,
by
už
pominuli.
74.      Je síce pravda, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora odôvodnením prejudiciálnej otázky nie je formulovanie poradných stanovísk k všeobecným alebo hypotetickým otázkam, ale potreba účinného vyriešenia sporu. Podľa Súdneho dvora by teda v prípade, ak by sa ukázalo, že žalobcovia vo veci samej skutočne stratili záujem na zrušení dotknutých rozhodnutí, prejudiciálne otázky by už neboli relevantné pre riešenie sporov, ktoré sú predmetom konania pred vnútroštátnym súdom, a Súdny dvor by musel konanie zastaviť.(32)
75.      Nedomnievam
sa
však,
že v danom
prípade
to
tak
je.
Okrem
toho
konštatujem,
že
počas
pojednávania
žalobcovia
vo
veci
samej
uviedli,
že
prípadné
zrušenie
dotknutého
rozhodnutia
vnútroštátnym
súdom
by
umožnilo
chrániť
ich
morálne
záujmy
tým,
že
by
sa
odstránili
alebo
aspoň
minimalizovali
dôsledky
disciplinárnych
sankcií
na
ich
povesť.
O veci samej
76.      Na
úvod
treba
pripomenúť,
že
táto
otázka
sa
týka
niektorých
ustanovení
zákona
č. 280/2003,
ktorý
formuluje
základné
zásady
upravujúce vzťah medzi športovým poriadkom a štátnym právnym poriadkom.
77.      Právny
rámec
stanovený
touto
právnou
úpravou,
ako
ho
vykladá
talianska
ústavná
judikatúra,
možno
zhrnúť
takto.
78.      Zásada
účinnej
súdnej
ochrany a právo
na
obhajobu
zakotvené v Ústave
boli v uvedenej
právnej
úprave
„racionálne
vyvážené“
so
zásadou
„autonómie
športového
poriadku“
vyplývajúcou z jej článkov 2 a 18.
Toto
vyváženie
sa
prejavuje
zavedením
„výhrady
právomoci“ v prospech
súdnych
orgánov
zriadených
pri
talianskych
športových
zväzoch a CONI,
na
základe
ktorej
majú
tieto
orgány
výlučnú
právomoc
na
zrušenie
takých
disciplinárnych
sankcií,
ako
sú
sankcie
vo
veci
samej.
Naproti
tomu
správne
súdy
zostávajú
po
vyčerpaní
troch
stupňov
športového
súdnictva
príslušné
na
priznanie
peňažnej
náhrady
dotknutým
osobám v prípade
nezákonnosti
týchto
disciplinárnych
sankcií.
79.      Vo
svojich
písomných
pripomienkach
talianska
vláda
tvrdí,
že
tento
právny
rámec
definuje
podstatnú
črtu
jej
„národnej
identity“ v zmysle článku 4 ZEÚ.
Táto
poznámka
si
podľa
môjho
názoru
vyžaduje
pripomenutie
relevantnej
judikatúry.(33)
–       O vzťahu medzi článkom 4 ods. 2 ZEÚ a článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ
80.      Článok 4 ods. 2 ZEÚ stanovuje
najmä,
že
Únia
rešpektuje
národnú
identitu
členských
štátov,
obsiahnutú v ich
základných
politických a ústavných
systémoch.
81.      Podmienky
vzťahu
medzi
týmto
článkom a článkom 19 ods. 1
druhým
pododsekom
ZEÚ
boli
výslovne
definované v rozsudkoch
Maďarsko/Parlament(34) a Komisia/Poľsko
(Nezávislosť a súkromný
život
sudcov)(35).
82.      V týchto
rozsudkoch
Súdny
dvor
uviedol,
že
nemožno
dôvodne
tvrdiť,
že
požiadavky,
ktoré
ako
podmienky
pristúpenia a členstva v Únii
vyplývajú z dodržiavania
takých
hodnôt a zásad
zakotvených v článku 2 a v článku 19 ods. 1
druhom
pododseku
ZEÚ,
ako
je
právny
štát,
účinná
súdna
ochrana a nezávislosť
súdnictva,
môžu
mať
vplyv
na
národnú
identitu
členského
štátu v zmysle článku 4 ods. 2 ZEÚ. Z toho
vyplýva,
že
toto
ustanovenie,
ktoré
treba
vykladať
so
zreteľom
na
ustanovenia
rovnakej
právnej
sily,
najmä články 2 a 19 ZEÚ,
nemôže
oslobodzovať
členské
štáty
od
povinnosti
rešpektovať
požiadavky,
ktoré z nich
vyplývajú.
Aj
keď
teda
podľa článku 4 ods. 2 ZEÚ Únia
rešpektuje
národnú
identitu
členských
štátov,
obsiahnutú v ich
základných
politických a ústavných
systémoch,
takže
tieto
štáty
majú
určitú
mieru
voľnej
úvahy
pri
zabezpečovaní
uplatňovania
zásad
právneho
štátu,
nijako z toho
nevyplýva,
že
táto
povinnosť
dosiahnuť
určitý
výsledok
môže
byť
odlišná v závislosti
od
členského
štátu.
Hoci
totiž
členské
štáty
majú
odlišnú
národnú
identitu,
ktorú
Únia
rešpektuje,
uznávajú
pojem
„právny
štát“,
ktorý
je
spoločnou
hodnotou
ich
vlastných
ústavných
tradícií a ktorý
sa
zaviazali
neustále
dodržiavať. Z toho
vyplýva,
že
pri
výbere
svojho
ústavného
modelu
sú
členské
štáty
povinné
rešpektovať
požiadavky
vyplývajúce z článku 2 a článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
tak,
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor.(36)
83.      V konečnom
dôsledku
je
to
práve
zásada
prednosti
práva
Únie,
ktorá
bráni
prijatiu
výkladu,
ktorý
by
členským
štátom
umožňoval
odvolávať
sa
na
ustanovenia
vnútroštátneho
práva,
hoci
aj
ústavnej
povahy,
aby
zabránili
uplatňovaniu
ustanovení
práva
Únie.
Prináleží
Súdnemu
dvoru,
aby
pri
výkone
svojej
výlučnej
právomoci
vykladať
právo
Únie
spresnil
pôsobnosť
zásady
prednosti
vo
vzťahu k relevantným
ustanoveniam
tohto
práva,
takže
táto
pôsobnosť
nemôže
závisieť
od
výkladu
ustanovení
vnútroštátneho
práva
ani
od
výkladu
ustanovení
práva
Únie,
ktorý
vykonal
taký
vnútroštátny
súd,
ako
je
napríklad
Corte
costituzionale
(Ústavný
súd), a ktorý
nezodpovedá
výkladu
Súdneho
dvora.(37)
84.      Hoci
teda
niet
pochýb o tom,
že
Talianska
republika
je
oprávnená
upraviť
autonómny
systém
spravodlivosti,
aby
umožnila
národným
športovým
zväzom
chrániť
ich
výsady
voči
verejným
orgánom,
normatívne
vyjadrenie
takéhoto
systému
nesmie
porušovať
právo
na
účinnú
súdnu
ochranu.
85.      Pred
preskúmaním,
či v danom
prípade
došlo k takémuto
porušeniu,
je
potrebné
uviesť
niekoľko
úvodných
poznámok k obsahu
ochrany,
ktorú článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
ponúka
osobám
podliehajúcim
súdnej
právomoci.
–       O pôsobnosti článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ
86.      V rozsudku
Associação
Sindical
dos
Juízes
Portugueses(38) Súdny
dvor
uviedol,
že
zásada
účinnej
súdnej
ochrany
práv
osôb
podliehajúcich
súdnej
právomoci
vyplývajúcich z práva
Únie,
na
ktorú
sa
odvoláva článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ,
predstavuje
všeobecnú
zásadu
práva
Únie,
ktorá
je
potvrdená v článku 47
Charty.
Toto
konštatovanie
viedlo
Súdny
dvor k spresneniu, v prvom
rade,
že
uvedené
ustanovenie
Charty
treba
„náležite
zohľadniť“
na
účely
výkladu článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ,(39) a v druhom
rade,
že
právu
na
účinný
prostriedok
nápravy
zaručenému v článku 47
Charty
zodpovedá
povinnosť uložená členským štátom v článku 19 ods. 1
druhom
pododseku
ZEÚ
stanoviť v oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
systém
prostriedkov
nápravy
potrebných
na
zabezpečenie
účinnej
súdnej
ochrany.(40)
87.      Článok 47
Charty
bol
tak
využitý
na
definovanie
vecného
obsahu
povinnosti,
ktorá
vyplýva z článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ, a to v troch
ohľadoch.
Po
prvé z organického
hľadiska
táto
povinnosť
vyžaduje,
aby
orgány,
ktoré
môžu
vykladať
alebo
uplatňovať
právo
Únie,
spĺňali
požiadavky
vyplývajúce z postavenia
„súdneho
orgánu“,
akými
sú
požiadavky
nezávislosti,
nestrannosti a „súdu
zriadeného
zákonom“(41).
Po
druhé z procesného
hľadiska
uvedená
povinnosť
vyžaduje,
aby
boli
pred
týmito
orgánmi
rešpektované
rôzne
záruky
týkajúce
sa
„spravodlivého
procesu“(42).
Po
tretie v súvislosti s rozsahom
súdneho
preskúmania, z rozsudku
vo
veci
Royal
Football
Club
Seraing(43),
vydaného
po
skončení
písomnej
časti
konania v prejednávanej
veci,
ktorý
bol
predmetom
živej
diskusie
na
pojednávaní,
vyplýva,
že
právo
na
účinný
prostriedok
nápravy
zaručené v článku 47
Charty
predpokladá,
že
uvedené
orgány
môžu
vykonať
účinné
súdne
preskúmanie
aktov,
opatrení
alebo
konania, o ktorých
sa
tvrdí,
že
porušili
práva
alebo
slobody
osoby
podliehajúcej
súdnej
právomoci. V tomto
rozsudku
Súdny
dvor
tiež
definoval
požiadavky,
ktoré
musí
spĺňať
toto
súdne
preskúmanie,
aby
ho
bolo
možné
posúdiť
ako
účinné.(44) Tieto
požiadavky
majú
určitý
význam
pre
odpoveď,
ktorú
treba
dať
na
prejednávanú
prejudiciálnu
otázku.
88.      Pripomínam,
že
vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
tento
rozsudok,
išlo o vnútroštátne
predpisy,
ktoré
priznávali
rozhodcovským
rozsudkom
vydaným
súdom
tretieho
štátu
(Športovým
arbitrážnym
súdom)
právnu
silu
rozhodnutej
veci
inter
partes
na
území
členského
štátu a v dôsledku
toho
aj
dôkaznú
silu
vo
vzťahoch
medzi
účastníkmi
sporu a tretími
osobami.
Keďže
však
súlad
týchto
rozsudkov s právom
Únie
nebol
vopred
preskúmaný
súdom
oprávneným
podať
na
Súdny
dvor
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
vznikla
otázka,
či
takéto
vnútroštátne
predpisy
sú v súlade s článkom 19 ods. 1
druhým
pododsekom
ZEÚ,
vykladaným s prihliadnutím
na článok 267 ZFEÚ a článok 47
Charty.
89.      Podstata
odôvodnenia,
ktoré
Súdny
dvor
vysvetlil
vo
svojej
odpovedi,
je
zhrnutá v nasledujúcich troch
bodoch.(45)
90.      Článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
nevyžaduje
priamy
prostriedok
nápravy
umožňujúci
jednotlivcom
spochybniť
tieto
rozhodcovské
rozsudky,
pokiaľ
vo
vnútroštátnom
súdnom
systéme
existuje
možnosť
dotknutých
jednotlivcov
dosiahnuť
incidenčne
účinné
súdne
preskúmanie
týchto
rozsudkov,
ktorým
sa
zabezpečí
dodržiavanie
práv a slobôd,
ktoré
im
zaručuje
právo
Únie.(46)
91.      Na to, aby
bolo
toto
súdne
preskúmanie
účinné,
nemusí
sa
nevyhnutne
vzťahovať
na
všetky
právne a skutkové
otázky
relevantné
pre
vyriešenie
sporov, v ktorých
boli
uvedené
rozsudky
vydané,
ale
môže
mať
obmedzenú
povahu.
V každom
prípade
dotknuté
súdy
musia
byť
oprávnené
overiť,
či
sú
také
rozsudky
zlučiteľné
so
zásadami a ustanoveniami,
ktoré
sú
súčasťou
verejného
poriadku
Únie a ktoré
sú
relevantné v dotknutom
spore,
ako
je
voľný
pohyb
pracovníkov a slobodné
poskytovanie
služieb
zakotvené v článkoch 45 a 56 ZFEÚ.(47)
92.      Navyše,
keď
sa
tieto
súdy
domnievajú,
že
tie
isté
rozsudky
sú
nezlučiteľné s týmito
zásadami a ustanoveniami,
musia
mať
tiež
možnosť
vyvodiť v rámci
svojich
príslušných
právomocí a v súlade s uplatniteľnými
vnútroštátnymi
ustanoveniami
všetky
právne
dôsledky,
ktoré
sú
potrebné v prípade
konštatovania
takejto
nezlučiteľnosti.(48) Konkrétne v prípade,
že
ide o porušenie
slobody
pohybu,
uvedené
súdy
musia
mať
nielen
možnosť
konštatovať
toto
porušenie a nariadiť
náhradu
škody,
ktorú
spôsobilo
dotknutým
jednotlivcom,
ale
aj
možnosť
zrušiť
rozhodnutie
postihnuté
takýmto
porušením.(49) Táto
právomoc
musí
byť
nevyhnutne
sprevádzaná
právomocou
nariadiť
predbežné
opatrenia,
ktoré
umožnia
zabezpečiť
plnú
účinnosť
budúceho
rozhodnutia
vo
veci
samej, a to
aj v prípade,
keď
tie
isté
súdy
predložia
Súdnemu
dvoru
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania a prerušia
konanie
až
do
jeho
odpovede.(50)
93.      Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdila
talianska
vláda
na
pojednávaní v prejednávaných
veciach,
rozsudok
vydaný
Súdnym
dvorom v spojených
veciach
Cairo
Network
nezavádza
výnimku z týchto
zásad.
94.      Vysvetlím
to.
Podľa
tejto
vlády z rozsudku
Cairo
Network
vyplýva,
že
hoci
účinnosť
súdneho
preskúmania
vo
všeobecnosti
predpokladá,
že
vnútroštátny
sudca
má
právomoc
zrušiť
všetky
škodlivé
dôsledky
aktu
alebo
konania,
ktoré
je v rozpore s právom
Únie,
priznanie
výlučne
peňažnej
náhrady
škody
môže
byť
odôvodnené,
keď
tak,
ako v tomto
prípade,
by
takéto
zrušenie
mohlo
poškodiť
verejný
záujem.
95.      Disciplinárne
sankcie, o ktoré
ide,
ukladané
fyzickým
osobám,
súvisia s udeľovaním
trestných
bodov v celkovom
poradí
futbalového
klubu,
ktorým
boli
tieto
osoby
zamestnané, v rámci
talianskej
národnej
futbalovej
ligy
prvej
divízie
(séria
A).
Ak
by
bolo
možné
navrhnúť
vnútroštátnemu
súdu,
aby
zrušil
alebo
zmenil
tieto
sankcie
alebo
ich
dokonca
iba
predbežne
pozastavil,
neistota
týkajúca
sa
konečného
poradia v tejto
lige
by
pretrvávala
po
dobu
nezlučiteľnú s požiadavkou
určiť
národné
tímy
kvalifikované
na
európske
súťaže.
Takáto
situácia
by
zjavne
poškodila
kontinuitu
talianskej
futbalovej
ligy.
96.      V tejto
súvislosti
považujem
za
nevyhnutné
pripomenúť nasledujúce.
Je
samozrejme
pravda,
že v rozsudku
Cairo
Network
dospel
Súdny
dvor k záveru,
že
skutočnosť,
že
právomoc
vnútroštátneho
súdu
príslušného
na
preskúmanie
žalôb
podaných
proti
aktom
týkajúcim
sa
prideľovania
práv
na
používanie
rádiových
frekvencií
je
obmedzená
na
priznanie
peňažnej
náhrady
nutne
neznamená,
že
súdne
preskúmanie
vykonané
týmto
súdom
nebolo
účinné.(51) Zároveň
však
platí,
že
na
rozdiel
od
prejednávaných
vecí
bol
tento
rozsudok
vydaný v oblasti,
ktorú
upravuje
sekundárne
právo
Únie,
najmä
smernica v oblasti
elektronických
komunikácií(52) a rozhodnutie
(EÚ)
2017/899 o využívaní
frekvenčného
pásma
470 – 790
MHz v Únii.(53)
97.      To
nie
je
zanedbateľná
skutočnosť.
Podľa
Súdneho
dvora
totiž
možnosť
vnútroštátnych
súdov
zrušiť
uvedené
akty
mohla
brániť
rekonfigurácii
frekvenčného
pásma
700
MHz,
vyžadovanej
rozhodnutím
2017/899, a tak
narušiť
riadne
fungovanie
5G v Únii.(54)
98.      Z toho
vyvodzujem,
že
upravenie
iba
možnosti
priznať
peňažnú
náhradu
škody
bez
možnosti
zrušiť
nezákonný
akt
je
odôvodnené,
ak
by
takéto
zrušenie
mohlo
narušiť
niektorý z cieľov
príslušnej
právnej
úpravy
Únie,
čo
nie
je
tento
prípad.
–       Záver k prvej otázke
99.      Z toho
teda
vyplýva,
že
disciplinárne
sankcie, o aké
ide v prejednávanej
veci,
musia
byť
preskúmateľné,
hoci
iba
incidenčne,
orgánmi,
ktoré
spĺňajú
požiadavky
kladené
na
„súdny
orgán“ v zmysle
práva
Únie,
pričom
musí
ísť o preskúmanie,
ktoré
sa
týka
zlučiteľnosti
týchto
sankcií
so
zásadami a ustanoveniami,
ktoré
sú
súčasťou
verejného
poriadku
Únie, a ktoré v prípade
nezákonnosti
vedie k ich
zrušeniu.
100. Vzhľadom
na
uvedené
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prvú
otázku
tak,
že článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
v spojení s článkom 47
Charty
sa má
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
obmedzuje
preskúmanie
zákonnosti
rozhodnutí,
ktorými
sa
ukladajú
také
disciplinárne
sankcie, o aké
ide v prejednávanej
veci,
„súdnymi
orgánmi“ v zmysle
práva
Únie,
na
incidenčné
preskúmanie,
ktoré
môže v prípade
nezákonnosti
viesť
výlučne k priznaniu
peňažnej
náhrady
osobám,
ktorým
boli
tieto
sankcie
uložené.
Tieto
súdy
musia
byť
oprávnené
zrušiť
takéto
sankcie a v prípade
potreby
nariadiť
predbežné
opatrenia,
ktoré
umožňujú
zabezpečiť
plnú
účinnosť
budúceho
rozhodnutia
vo
veci
samej.(55)
101. Chcem
zdôrazniť,
že
mnou
navrhovaná
odpoveď
vychádza z predpokladu,
že
preskúmanie
vykonávané
talianskymi
správnymi
súdmi
je
jediným
preskúmaním
zákonnosti
športových
disciplinárnych
sankcií,
ktoré
vykonávajú
„súdne
orgány“ v zmysle
práva
Únie.
Ak
by
naproti
tomu
jeden z talianskych
orgánov
športového
súdnictva,
ktorého
účinnosť
preskúmania
zákonnosti
nie
je v tomto
prípade
spochybnená,
spĺňal
všetky
požiadavky
kladené
na
„súdny
orgán“,
nebolo
by
možné
konštatovať
žiadne
porušenie článku 19 ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ.(56)
102. Považujem preto za užitočné venovať niekoľko úvah tejto problematike týkajúcej sa povahy talianskych orgánov športového súdnictva ako „súdneho orgánu“.
–       O postavení talianskych orgánov športového súdnictva ako „súdneho orgánu“
103. Podľa
ustálenej
judikatúry
už
od
rozsudku
Vaassen‑Göbbels(57)povaha „súdneho orgánu“ v zmysle článku 267 ZFEÚ predpokladá
splnenie
určitých
podmienok,
ktorými
sú
zákonný
základ
orgánu,
jeho
stála
povaha,
imperatívnosť
jeho
právomoci,
kontradiktórna
povaha
konania,
ktoré
na
ňom
prebieha,
uplatňovanie
právnych
predpisov
týmto
orgánom a jeho
nezávislosť.(58)
104. Požiadavka
nezávislosti
má
vonkajší a vnútorný
rozmer.
Vnútorný
rozmer
sa
zhoduje s pojmom
„nestrannosť“ a jeho
cieľom
je
rovnaký
odstup
od
účastníkov
sporu a ich
príslušných
záujmov
vzhľadom
na
predmet
sporu.(59) Podľa
môjho
názoru
by
práve
nestrannosť
talianskych
orgánov
športového
súdnictva
mala
byť
predmetom
dôkladného
preskúmania
zo
strany
vnútroštátneho
súdu.
105. Vzhľadom
na
okolnosti
veci
samej
by
takéto
preskúmanie
nemalo
ignorovať
právny
rámec
pre
analýzu
vyplývajúci z rozsudku
Ali
Riza a i. v. Turecko(60) vyhláseného Európskym súdom pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) (61).
106. Je
potrebné
pripomenúť,
že
základom
vo
veci, v ktorej
bol
vyhlásený
tento
rozsudok,
boli
odvolania
podané
na
rozhodcovský
výbor
Tureckej
futbalovej
federácie
(TFF)
proti
rozhodnutiam,
ktoré
voči
hráčom
alebo
futbalovým
rozhodcom
prijali
výbor
pre
riešenie
sporov
(DRC) a disciplinárna
komisia
tejto
federácie.
Po
zistení,
že
členov
rozhodcovského
výboru
vymenovala
Správna
rada
(Board
of
Directors)
TFF,
ktorá
bola
sama
ako
celok
vymenovaná
valným
zhromaždením
tej
istej
federácie
(Congress), a že
Správna
rada
pri
výkone
svojej
vymenovacej
právomoci
disponovala
širokou
mierou
voľnej
úvahy,
ESĽP
preskúmal v prvom
rade
otázku,
či
existujú
dostatočné
záruky
toho,
že
členovia
rozhodcovského
výboru
vykonávajú
svoju
funkciu
bez
vonkajšieho
tlaku, a v druhom
rade,
či
bol
rozhodcovský
výbor
zložený z členov,
ktorých
možno
považovať
za
nezávislých a nestranných
voči
profesijným
organizáciám,
ktoré
sú
účastníkmi
týchto
konaní.(62)
107. V prvom
rade
ESĽP
usúdil,
že
členovia
rozhodcovského
výboru
neboli
chránení
pred
tlakom,
najmä
zo
strany
správnej
rady,
vzhľadom
na
existenciu
určitých
„silných
organizačných a štrukturálnych
väzieb“
medzi
týmito
dvoma
orgánmi,
ktoré
svedčili o „značnom
vplyve
správnej
rady
na
fungovanie
rozhodcovského
výboru“(63).
Na
podloženie
tohto
záveru
ESĽP
zohľadnil
tieto
skutočnosti.
Po
prvé,
hoci
členovia
tohto
výboru
požívali
istotu
zamestnania,
dĺžka
ich
funkčného
obdobia
zodpovedala
dĺžke
funkčného
obdobia
členov
správnej
rady.
Po
druhé
členovia
rozhodcovského
výboru
mali
právo
na
odmenu,
ako
aj
náhradu
cestovných
výdavkov a príspevok
na
ubytovanie,
ktorých
výšku
určovala
správna
rada.
Po
tretie
nebol
stanovený
žiadny
osobitný
postup v prípade,
ak
by
účastníci
napadli
nezávislosť
alebo
nestrannosť
člena
rozhodcovského
výboru.
108. V druhom
rade
ESĽP
konštatoval,
že
správna
rada a valné
zhromaždenie
TFF
boli
obe
väčšinovo
zložené
zo
zástupcov
futbalových
klubov,
teda
subjektov,
ktoré
sú
nevyhnutne
účastníkmi
niektorých
sporov
patriacich
do
pôsobnosti
rozhodcovského
výboru.
109. Je
potrebné
pripomenúť,
že
podľa talianskej
právnej
úpravy
je
prijatie
disciplinárnych
sankcií
uložených
zo
strany
FIGC a CONI
zverené
dvom
orgánom
federácie
(súd
federácie a Odvolací
súd
federácie) a v poslednom
stupni
orgánu,
ktorý
nie
je
orgánom
federácie
(Garančná
rada
pre
šport).
110. Pokiaľ
ide o súd
federácie a Odvolací
súd
federácie,
právomoc
vymenovať
ich
členov
má
Consiglio
federale
(Rada
federácie)(64) a výkon
tejto
právomoci
sa
zdá
byť
vymedzený
výlučne
kritériom
„špecifickej
spôsobilosti a skúseností
získaných v oblasti
športu“(65).
Riziko,
že
členovia
týchto
orgánov
budú
vystavení
tlaku
zo
strany
Rady
federácie,
môže
zvyšovať
skutočnosť,
že
dĺžka
ich
funkčného
obdobia
zodpovedá
dĺžke
funkčného
obdobia
členov
Rady
federácie
(štyri
roky, s možnosťou
dvoch
obnovení) a že
Commissione
federale
di
garanzia
(Garančná
komisia
federácie)(66) ktorú
takisto
vymenúva
Rada
federácie,
má
právomoc
odvolať
ich,
okrem
iného,
„ak
je
to
vhodné z vážnych
dôvodov“(67).
111. Pokiaľ
ide o zloženie
Rady
federácie,
štrnásť z jej
dvadsiatich
členov
volia
rôzne
národné
futbalové
ligy,(68) ktoré
sú
zase
výtvorom
futbalových
klubov,
ktorých
funkcionári
môžu
byť,
ako v tomto
prípade,
účastníkmi
konaní
pred
uvedenými
orgánmi
federácie.
112. Pokiaľ
ide o Garančnú
rada
pre
šport,
vymenovanie
jej
členov
je
vyhradené
Národnej
rade
CONI.(69) Dĺžka
ich
funkčného
obdobia
(štyri
roky)
zodpovedá
dĺžke
funkčného
obdobia
členov
tejto
rady.(70) Národná
rada
vymenúva
aj
členov
Commissione
di
garanzia
degli
organi
di
giustizia,
di
controllo e di
tutela
dell’etica
sportiva
(garančná
komisia
orgánov
súdnictva,
dohľadu a ochrany
športovej
etiky),
ktorá
má
právomoc
odvolávať
členov
Garančnej
rady
pre
šport.(71) Zloženie
národnej
rady
sa
vyznačuje
prítomnosťou
zástupcov
národných
športových
federácií,
ktorých
hlasy
musia
tvoriť
väčšinu
hlasujúcich v tomto
orgáne.(72)
113. Prináleží
vnútroštátnemu
súdu,
aby
so
zreteľom
na
skutočnosti,
ktoré
boli
práve
pripomenuté,
preskúmal,
či
niektorý z orgánov
športového
súdnictva v Taliansku
predstavuje
„súdny
orgán“ v zmysle
práva
Únie.
Ak
by
to
tak
bolo,
systém
športového
súdnictva
navrhnutý
talianskym
zákonodarcom,
posudzovaný
ako
celok,
by
nebol
nezlučiteľný s článkom 19 ods. 1
druhým
pododsekom
ZEÚ.
Návrh
114. Vzhľadom
na
uvedené
navrhujem
Súdnemu
dvoru,
aby
na
prvú a tretiu
prejudiciálnu
otázku,
ktoré
položil
Tribunale
administrativo
regionale
per
il
Lazio
(Regionálny
správny
súd
pre
Lazio,
Taliansko),
odpovedal
takto:
1.      Článok 19 ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
v spojení s článkom 47
Charty
základných
práv
Európskej
únie
sa má
vykladať v tom
zmysle,
že
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
obmedzuje
preskúmanie
zákonnosti
disciplinárnych
sankcií, o aké
ide v prejednávanej
veci,
„súdnymi
orgánmi“ v zmysle
práva
Únie,
na
incidenčné
preskúmanie,
ktoré
môže v prípade
nezákonnosti
viesť
výlučne k priznaniu
peňažnej
náhrady
osobám,
ktorým
boli
tieto
sankcie
uložené.
Tieto
súdy
musia
byť
oprávnené
zrušiť
takéto
sankcie a v prípade
potreby
nariadiť
predbežné
opatrenia,
ktoré
umožňujú
zabezpečiť
plnú
účinnosť
budúceho
súdneho
rozhodnutia
vo
veci
samej.
2.      Články 45 a 56 ZFEÚ sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
tomu,
aby
taká
vnútroštátna
právna
úprava, o akú
ide v prejednávanej
veci,
umožňovala
športovým
orgánom
uložiť
funkcionárovi
športového
klubu
disciplinárnu
sankciu
zakazujúcu
mu
vykonávať
jeho
profesionálnu
činnosť
na
vnútroštátnej a medzinárodnej
úrovni
na
dobu
24
mesiacov,
pokiaľ
sú
táto
právna
úprava a sankcie
určené
na
zabezpečenie
jej
dodržiavania
odôvodnené
sledovaním
legitímneho
cieľa
všeobecného
záujmu a pokiaľ
sa
stanovenie
týchto
sankcií
riadi
transparentnými,
objektívnymi,
nediskriminačnými a primeranými
kritériami.
Rovnako
ani články 101 a 102 ZFEÚ nebránia
takejto
vnútroštátnej
právnej
úprave.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      RIGAUX,
F.:
Les
situations
juridiques
individuelles
dans
un
système
de
relativité
générale.
Cours
général
de
droit
international
privé.
In.
Recueil
des
cours
de
l’Académie
de
La
Haye
en
ligne,
Brill,
Nijhoff,
vol.
213,
1989, s. 67.
3      GURI č. 298 z 27. decembra 1947.
4      GURI č. 156 zo 7. júla 2010, s. 1.
5      GURI č. 192 z 20. augusta 2003, s.4.
6      GURI č. 243 z 18. októbra 2003, s. 4.
7      Ktorý schválila Giunta Nazionale del CONI (Národná rada CONI) v súlade s článkom 7 ods. 5 písm. l) Statuto CONI (stanovy CONI), rozhodnutím č. 258 z 11. júna 2019.
8      Rozhodnutie č. 0128/TFNSD‑2021‑222.
9      Rozhodnutie č. 0089/CFA‑2021‑2022.
10      Rozhodnutie č. 0063/CFA2022‑2023, vyhlásené 20. januára 2023 a uložené 30. januára 2023.
11      Rozhodnutie č. 40/2023.
12      Rozsudok č. 49/2011 (GURI č. 8 zo 16. februára 2011, IT:COST:2011:49).
13      Rozsudok č. 160/2019 (GURI č. 27 z 3. júla 2019, IT:COST:2019:160).
14      Ďalej
len
„Charta“.
15      Podpísaný v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).
16      Vnútroštátny
súd
sa
odvoláva
aj
na článok 49 ZFEÚ týkajúci
sa
slobody
usadiť
sa.
Súd
by
však
mal
túto
otázku
preformulovať
bez
zahrnutia
tohto
ustanovenia,
keďže
funkcie
vedúcich
pracovníkov
vo
futbalovom
klube
sa
mi
vzhľadom
na
ich
osobitný
charakter
nezdajú
byť
činnosťami,
ktoré
by
mohli
byť
vykonávané
stále a nepretržite z miesta
usadenia v členskom
štáte
určenia.
Pozri
rozsudok
zo
7. septembra
2022,
Cilevičs a i. (C‑391/20,
EU:C:2022:638, bod 54).
17      Hoci
sa v písomných
pripomienkach
Komisie
táto
námietka
neprípustnosti
zrejme
týka
prvej
prejudiciálnej
otázky,
Komisia
na
pojednávaní
uviedla,
že
uvedená
námietka
sa v skutočnosti
týka
tretej
otázky.
18      Pozri
napríklad
rozsudok z 18. júla
2013,
Citroën
Belux
(C‑265/12,
EU:C:2013:498, body 32 a 33).
19      Zmenené zo strany Consiglio Nazionale (Národná rada CONI) 21. novembra 2023, rozhodnutím č. 1745, ktorý schválil dekrétom Presidente del Consiglio dei Ministri (predseda Rady ministrov) 20. decembra 2023.
20      Pozri článok 7 ods. 5 písm. l) stanov CONI.
21      Pozri rozsudok z 21. decembra 2023, European Superleague Company (C‑333/21, ďalej len „rozsudok European Superleague“, EU:C:2023:1011, bod 84). To platí najmä pre pravidlá týkajúce sa vylúčenia zahraničných hráčov zo zloženia tímov zúčastňujúcich sa na súťažiach medzi reprezentáciami ich krajín alebo stanovenia kritérií pre umiestnenie používaných na výber športovcov zúčastňujúcich sa na súťažiach ako jednotlivci.
22      Pozri rozsudok zo 6. decembra 2017, Coty Germany (C‑230/16, EU:C:2017:941, bod 22).
23      Pozri rozsudok z 25. februára 2025, Alphabet a i. (C‑233/23, EU:C:2025:110, bod 37 a citovaná judikatúra).
24      Pozri rozsudok European Superleague (body 131 až 135).
25      Pozri rozsudok zo 16. novembra 2023, Komisia/Holandsko (Prevod hodnoty dôchodkových práv) (C‑459/22, EU:C:2023:878, bod 29).
26      Pozri rozsudok z 12. septembra 2013, Konstantinides (C‑475/11, EU:C:2013:542, bod 44).
27      Pozri rozsudok zo 4. októbra 2024, FIFA (C‑650/22; ďalej len „rozsudok FIFA“, EU:C:2024:824, bod 95).
28      Pozri bod 24
vyššie.
29      Pozri rozsudok FIFA (body 100 a 101).
30      Pozri rozsudky European Superleague, (bod 257) a FIFA (bod 111).
31      Článok 6 ZEÚ je všeobecným ustanovením, ktoré nie je relevantné na účely analýzy uvedených otázok [pozri rozsudok z 11. septembra 2025, Cairo Network a i. (C‑764/23 až C‑766/23; ďalej len „rozsudok Cairo Network“, EU:C:2025:691, bod 61 a citovaná judikatúra)].
32      Pozri
najmä
rozsudok z 22. júna
2023,
État
belge
(Okolnosti,
ktoré
nastali
po
prijatí
rozhodnutia o návrate)
(C‑711/21 a C‑712/21,
EU:C:2023:503, bod 35 a citovaná
judikatúra).
33      Pre ešte úplnejšie pripomenutie tejto judikatúry pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Komisia/Poľsko (Preskúmanie judikatúry Súdneho dvora ultra vires – prednosť práva Únie) (C‑448/23, EU:C:2025:165, body 61 až 69).
34      Rozsudok
zo
16. februára
2022
(C‑156/21,
ďalej
len
„rozsudok
Maďarsko/Parlament a Rada“,
EU:C:2022:97).
35      Rozsudok z 5. júna 2023 (C‑204/21, ďalej len „rozsudok Komisia/Poľsko“, EU:C:2023:442).
36      Rozsudky Maďarsko/Parlament a Rada (body 233 a 234), a Komisia/Poľsko (body 72 až 74).
37      Pozri rozsudok Komisia/Poľsko (body 77 až 79).
38      Rozsudok z 27. februára
2018
(C‑64/16,
EU:C:2018:117, bod 35).
39      Pozri rozsudok z 2. marca 2021, A.B. a i. (Vymenovanie sudcov na Najvyšší súd – Odvolanie) (C‑824/18, EU:C:2021:153, bod 143).
40      Pozri rozsudok z 20. apríla 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, bod 45).
41      Pozri rozsudky z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, body 36); z 21. decembra 2023, Krajowa Rada Sądownictwa (Zotrvanie v sudcovskej funkcii) (C‑718/21, EU:C:2023:1015, bod 58), a z 11. júla 2024, Hann‑Invest a i. (C‑554/21, C‑622/21 a C‑727/21, EU:C:2024:594, bod 55).
42      Pozri najmä rozsudok z 28. novembra 2024, PT (Dohoda uzavretá medzi prokurátorom a páchateľom) (C‑432/22, EU:C:2024:987, bod 70). Pozri rovnako v tejto súvislosti návrhy, ktoré som nedávno predniesol vo veci Sociedad Civil Catalana (C‑523/24, EU:C:2025:889, body 112 až 121).
43      Rozsudok z 1. augusta
2025
(C‑600/23,
ďalej
len
„rozsudok
Royal
Football
Club
Seraing“,
EU:C:2025:617, bod 75).
44      Rozsudok Royal Football Club Seraing (bod 86).
45      Ako vyplýva z tohto rozsudku, toto odôvodnenie nadväzuje na rozsudok z 21. decembra 2023, International Skating Union/Komisia (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012).
46      Rozsudok
Royal
Football
Club
Seraing
(body 76 a 100).
47      Rozsudok Royal Football Club Seraing (body 84 a 85).
48      Rozsudok Royal Football Club Seraing (bod 103).
49      Rozsudok Royal Football Club Seraing (bod 104).
50      Rozsudok Royal Football Club Seraing (bod 105).
51      Rozsudok Cairo Network (bod 83).
52      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349).
53      Rozhodnutie
Európskeho
parlamentu a Rady
zo
17. mája
2017
(Ú. v. EÚ L 138,
2017,
s. 131).
54      Rozsudok Cairo Network (body 75 a 78).
55      Na
pojednávaní
CONI
potvrdil,
že
zrušenie
rozhodnutí
orgánov
športového
súdnictva,
ako
je
stanovené v článku 63
Kódexu
športového
súdnictva
CONI,
umožňuje
strane,
ktorá
dosiahla
konštatovanie
nezákonnosti
disciplinárnej
sankcie
správnym
súdom,
dosiahnuť,
aby
sa
tieto
orgány v tejto
veci
riadili
rozsudkom
tohto
správneho
súdu.
Aj
keby
sa
to
potvrdilo,
tento
prvok
mi
nepripadá
dostatočný
na
to,
aby
sa
vylúčila
nezlučiteľnosť
dotknutých
vnútroštátnych
ustanovení s článkom 19 ods. 1
druhým
pododsekom
ZEÚ v spojení s článkom 47
Charty.
56      V takomto prípade možno nanajvýš overiť, či vnútroštátne predpisy upravujúce procesné podmienky existujúceho prostriedku nápravy rešpektujú podmienky ekvivalencie a efektivity obsiahnuté v článku 47 Charty. Pozri rozsudok z 21. decembra 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037), ktorý som preskúmal v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci AW „T“ (C‑225/22, EU:C:2025:270, body 47 až 50).
57      Rozsudok z 30. júna 1966 (61/65, EU:C:1966:39).
58      Pozri naposledy rozsudok z 1. augusta 2025, Daka a i. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 a C‑493/23, EU:C:2025:592, bod 53 a citovaná judikatúra).
59      Pozri rozsudok z 21. januára 2020, Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, bod 61 a citovaná judikatúra).
60      Rozsudok ESĽP, 28. januára 2020, Ali Riza a i. v. Turecko (CE:ECHR:2020:0128JUD003022610).
61      Pripomínam, že článok 52 ods. 3 Charty spresňuje, že v rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v EDĽP, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom dohovore. Ako vyplýva z vysvetliviek k článku 47 Charty, druhý odsek tohto článku zodpovedá článku 6 ods. 1 EDĽP. Súdny dvor musí teda dbať na to, aby výklad, ktorý poskytuje článku 47 druhému odseku, zabezpečil takú úroveň ochrany, ktorá neporušuje úroveň zaručenú článkom 6 ods. 1 EDĽP, tak ako ho vykladá ESĽP [pozri rozsudok z 15. júla 2021, Komisia/Poľsko (Disciplinárny režim sudcov) (C‑791/19, EU:C:2021:596, bod 165 a citovaná judikatúra)].
62      Pozri ESĽP, 28. januára 2020, Ali Riza a i. v. Turecko (CE:ECHR:2020:0128JUD003022610, § 209 a 217).
63      ESĽP, 28. januára 2020, Ali Riza a i. v. Turecko (CE:ECHR:2020:0128JUD003022610, § 216) (voľný preklad).
64      Pozri článok 27 ods. 3 Statuto della FIGC (stanovy FIGC), ktoré schválila Národná rada CONI, rozhodnutím č. 479 z 20. novembra 2024.
65      Pozri článok 35 ods. 1 stanov FIGC.
66      Garančná komisia federácie je orgánom, ktorého hlavnou úlohou je overovať, či členovia súdu federácie a Odvolacieho súdu federácie spĺňajú podmienky vyžadované na výkon tejto funkcie [pozri článok 5 ods. 3 Codice di Giustizia Sportiva CONI (Kódex športového súdnictva CONI), rozhodnutie č. 1538, Národná rada z 9. novembra 2015, ktoré schválil decreto Presidenza Consiglio dei Ministri (dekrét predsedu Rady ministrov) 16. decembra 2015].
67      Pozri článok 5 ods. 3
Kódexu
športového
súdnictva
CONI a článok 34
stanov
FIGC.
68      Pozri článok 26 stanov FIGC.
69      Pozri článok 6 ods. 4 bod l1) stanov CONI.
70      Pozri článok 5 ods. 2 a článok 12a ods. 7 stanov CONI.
71      Pozri článok 13b ods. 3 stanov CONI.
72      Pozri článok 6 ods. 3 stanov CONI.