62013CC0507_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. V prejednávanej veci sa Spojené kráľovstvo domáha zrušenia určitého počtu ustanovení niektorých legislatívnych aktov Európskeho parlamentu a Rady Európskej únie na základe článku 263 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (ďalej len „ZFEÚ“). Žaloba o neplatnosť sa týka „balíka CRD IV“, ktorý nadobudol účinnosť 17. júla 2013. Balík tvorí nová smernica o kapitálových požiadavkách, konkrétne smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/36/EÚ z 26. júna 2013 o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, o zmene smernice 2002/87/ES a o zrušení smerníc 2006/48/ES a 2006/49/ES(2) (ďalej len „smernica CRD IV“), a nové nariadenie o kapitálových požiadavkách, konkrétne nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013 z 26. júna 2013 o prudenciálnych požiadavkách na úverové inštitúcie a investičné spoločnosti a o zmene nariadenia (EÚ) č. 648/2012(3) (ďalej len „nariadenie CR“).
2. Spojené kráľovstvo sa usiluje spochybniť článok 94 ods. 1 písm. g), článok 94 ods. 2 a článok 162 ods. 1 a 3 smernice CRD IV, ako aj článok 450 ods. 1 písm. d), i) a j) a článok 521 ods. 2 nariadenia CR.
3. Spojené kráľovstvo v podstate namieta, že článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV obsahuje ustanovenia stanovujúce indexáciu pohyblivej odmeny voči pevnej odmene v prípade osôb, ktorých pracovné činnosti majú vplyv na rizikový profil úverových inštitúcií a investičných spoločností(4) (ďalej len „finančné inštitúcie“), ktoré ich zamestnávajú. Vo svojich návrhoch budem na účely vyriešenia predmetnej právnej otázky túto úpravu označovať ako „maximálny stanovený pomer pohyblivej odmeny“, a nie ako „obmedzenie výšky odmien bankárov“ („cap on bankers‘ bonuses“).(5) Ako ukážem v nasledujúcej analýze, je to kľúčové na posúdenie zákonnosti v prípade percentuálneho pomeru, ktorý je ústredným prvkom žaloby Spojeného kráľovstva.
4. Článok 94 ods. 1 písm. g) bod i) smernice CRD IV stanovuje, že pohyblivá zložka odmeny nepresiahne 100 % pevnej zložky celkovej odmeny jednotlivých osôb, a ďalej nasleduje niekoľko dodatočných pravidiel vrátane možnosti členských štátov umožniť akcionárom za určitých podmienok zvýšenie pomeru až na 200 % a možnosti, aby členské štáty stanovili nižší maximálny percentuálny pomer [článok 94 ods. 1 písm. g) bod ii) smernice CRD IV].
5. Pokiaľ ide o nariadenie CR, Spojené kráľovstvo napáda jeho článok 450 ods. 1 písm. d) a i), ktorý stanovuje, že finančné inštitúcie musia zverejniť pomery pohyblivej odmeny stanovené podľa článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV a počet osôb, ktorým boli vyplatené odmeny prekračujúce určitú hranicu. Spojené kráľovstvo ďalej spochybňuje platnosť článku 450 ods. 1 písm. j), podľa ktorého musia finančné inštitúcie na žiadosť členského štátu alebo príslušného orgánu zverejniť informácie o celkovej odmene každého člena riadiaceho orgánu alebo vrcholového manažmentu.
6. Žaloba Spojeného kráľovstva je rozdelená na šesť žalobných dôvodov. Podľa prvého žalobného dôvodu je právny základ všetkých napadnutých opatrení s výnimkou článku 162 ods. 1 a 3 smernice CRD IV a článku 521 ods. 2 nariadenia CR nesprávny. Druhý žalobný dôvod spochybňuje platnosť článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV a článku 450 ods. 1 písm. i) a j) nariadenia CR s odvolaním sa na zásadu proporcionality a/alebo zásadu subsidiarity, zatiaľ čo tretí žalobný dôvod odkazuje na zásadu právnej istoty a spochybňuje len článok 162 ods. 3 smernice CRD IV. Podľa štvrtého žalobného dôvodu boli Európskemu orgánu pre bankovníctvo („EBA“) podľa článku 94 ods. 2 smernice CRD IV zverené právomoci ultra vires . V piatom žalobnom dôvode Spojené kráľovstvo tvrdí, že článok 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR porušuje právo na ochranu súkromia a právne zásady, ktorými sa riadi ochrana osobných údajov. Podľa šiesteho žalobného dôvodu článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV porušuje zásadu zákazu extrateritoriality zakotvenú v medzinárodnom verejnom obyčajovom práve vzhľadom na to, že sa má uplatňovať na zamestnancov inštitúcií mimo EHP.
7. Európsky parlament a Rada za podpory Komisie ako vedľajšieho účastníka konania rozhodne namietajú voči všetkým vyššie uvedeným žalobným dôvodom.
8. Tvrdenia uvádzané Spojeným kráľovstvom majú rozličný stupeň závažnosti, pričom prvé z nich obsahuje najnaliehavejšie dôvody na spochybnenie platnosti napadnutých opatrení. Vzhľadom na to sa budem najprv zaoberať piatimi menej závažnými žalobnými dôvodmi počnúc šiestym žalobným dôvodom a končiac druhým a prvému žalobnému dôvodu sa budem venovať nakoniec.
II – Konanie pred Súdnym dvorom
9. Návrhom, ktorý bol Súdnemu dvoru doručený 20. septembra 2013, podalo Spojené kráľovstvo na základe článku 263 ZFEÚ žalobu voči Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie, v ktorej navrhuje, aby Súdny dvor zrušil článok 94 ods. 1 písm. g), článok 94 ods. 2 a článok 162 ods. 1 a 3 smernice CRD IV, ako aj článok 450 ods. 1 písm. d), i) a j) a článok 521 ods. 2 nariadenia CR, a zaviazal žalovaných na náhradu trov konania.
10. Európsky parlament a Rada Európskej únie vo svojom vyjadrení k žalobe tvrdia, že Súdny dvor by mal z vecných dôvodov zamietnuť žalobu ako celok a zaviazať Spojené kráľovstvo na náhradu trov konania. Spojené kráľovstvo zaslalo žalovaným inštitúciám repliku a tie zas zaslali Spojenému kráľovstvu dupliku.
11. Európska komisia vstúpila do konania na podporu návrhov Parlamentu a Rady. Spojené kráľovstvo predložilo svoje pripomienky k vyjadreniu Komisie ako vedľajšieho účastníka konania.
12. Spojené kráľovstvo, Parlament, Rada a Komisia sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 8. septembra 2014.
III – Úvodné pripomienky
A – Súvislosti smernice CRD IV a nariadenia CR
13. Svetová finančná kríza, ktorá súvisela s pádom investičnej banky Lehman Brothers v septembri 2008, ukázala slabosť právneho systému EÚ v oblasti regulácie finančných inštitúcií. S cieľom obnoviť finančnú stabilitu Európska únia a jej členské štáty prijali širokú škálu bezprecedentných opatrení týkajúcich sa krátkodobých potrieb, ako aj dlhodobého vývoja. Tieto opatrenia v krátkodobom horizonte zahŕňali aj schválenie pomoci finančným inštitúciám vo výške viac ako 5 biliónov EUR do októbra 2012.(6) Z dlhodobého hľadiska sa rozbehla reforma regulačného rámca týkajúceho sa finančných inštitúcií. Cieľom bolo zaviesť komplexný riziká zohľadňujúci rámec pre kapitálové požiadavky na finančné inštitúcie a podporiť účinnejšie riadenie rizík z ich strany.
14. V minulosti takzvaný „balík CRD I“ z roku 2006 spočíval v prepracovaní smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES z 20. marca 2000 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií(7) a smernice Rady 93/6/EHS z 15. marca 1993 o kapitálovej primeranosti investičných spoločností a úverových inštitúcií.(8) Udialo sa to prostredníctvom prijatia smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/48/ES zo 14. júna 2006 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií (prepracované znenie)(9) a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/49/ES zo 14. júna 2006 o kapitálovej primeranosti investičných spoločností a úverových inštitúcií (prepracované znenie).(10)
15. V prvých rokoch finančnej krízy však nastali v balíku CRD I dve významné zmeny. Najprv bola v roku 2009 prijatá nová smernica, ktorá je známa pod názvom „smernica CRD II“(11) a jej cieľom bolo zlepšiť riadenie veľkej majetkovej angažovanosti, kvalitu bankového kapitálu, riadenie rizík v oblasti likvidity a zabezpečených produktov. Normotvorca EÚ sa domnieval, že tieto oblasti súvisia s príčinami krízy. Okrem toho Únia v roku 2010 prijala ďalšiu smernicu, takzvanú „smernicu CRD III“,(12) na posilnenie pravidiel v oblasti bankového kapitálu a odmeňovania v bankovníctve. Oba tieto nástroje boli prijaté na základe článku 53 ZFEÚ.
16. V smernici CRD III boli prijaté zásady odmeňovania, ktoré mali zabezpečiť súlad stimulov s dlhodobými záujmami finančných inštitúcií.(13) Potreba takýchto opatrení bola objasnená v odôvodnení 4 smernice CRD III odkazom na výrok, že „nadmerné a neobozretné riskovanie môže narušiť finančné zdravie úverových inštitúcií alebo investičných spoločností a destabilizovať bankový systém“.
17. Smernica CRD III stanovuje určité zásady politiky odmeňovania. Je najmä potrebné, aby pevná a pohyblivá zložka celkovej odmeny bola primerane vyvážená a pevná zložka tvorila dostatočne vysoký podiel celkovej odmeny, aby bolo možné uplatňovať plne pružnú politiku v oblasti pohyblivých zložiek odmeny vrátane možnosti nevyplatiť nijakú pohyblivú zložku. Finančné inštitúcie si však môžu samy vybrať pomer medzi pohyblivou a pevnou zložkou odmeny, pričom musia dodržať rámec stanovený ustanoveniami smernice CRD III týkajúcimi sa odmeňovania.
18. V roku 2011 navrhla Komisia ďalšie právne predpisy na vykonávanie celosvetových regulačných noriem vypracovaných Bazilejským výborom pre bankový dohľad. Výsledkom bolo prijatie smernice CRD IV na základe článku 53 ZFEÚ a prijatie nariadenia CR na základe článku 114 ZFEÚ. Tieto nástroje sú známe pod spoločným označením balík CRD IV.
19. Pôvodný návrh Komisie obsahoval niekoľko ustanovení o odmeňovaní zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika a najmä o pohyblivej zložke týchto odmien. Komisia pri jeho príprave vydala zelenú knihu – Správa a riadenie spoločností vo finančných inštitúciách a politiky odmeňovania,(14) ktorou sa začal rozsiahly proces konzultácií so zainteresovanými subjektmi. Zahŕňal otázku, či sú potrebné dodatočné opatrenia v súvislosti so štruktúrou a riadením politiky odmeňovania vo finančných službách.
20. V legislatívnom procese, ktorý nasledoval, bolo v Európskom parlamente podaných niekoľko pozmeňujúcich a doplňujúcich návrhov k návrhu Komisie. V správe zverejnenej 30. mája 2012(15) Parlament navrhol obmedzenie pohyblivej zložky odmeny na jednonásobok pevnej zložky celkovej odmeny. V nasledujúcich rokovaniach sa spolunormotvorcovia dohodli na zvýšení povolenej pohyblivej zložky na dvojnásobok pevnej zložky celkovej odmeny, pokiaľ také zvýšenie schváli vymedzené kvórum akcionárov.(16)
21. Spojené kráľovstvo v prejednávanej veci spochybňuje najmä prijatie maximálneho stanoveného pomeru pohyblivej odmeny. Žaloba Spojeného kráľovstva teda smeruje proti pozmeňujúcemu a doplňujúcemu návrhu, ktorý bol pôvodne podaný v Európskom parlamente a ktorý podľa Spojeného kráľovstva upravuje úroveň odmeňovania osôb patriacich do jeho právomoci.(17)
B – Vzťah medzi pohyblivou odmenou a riadením rizík úverových inštitúcií
22. Komisia vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania uvádza, že osobitné problémy súvisiace s politikou odmeňovania vo finančnom sektore sa ukázali až po finančnej kríze. Systémy na určovanie odmien, ktoré často zahŕňali vyplácanie obrovských bonusov v porovnaní s pevnými zložkami mzdy, boli podľa názoru Komisie jedným z kľúčových motorov krízy. Neprimerané stimuly mali viesť zamestnancov k prehlbovaniu krátkodobého rizika, lebo zamestnanci, ktorí z neho profitovali, mali podiel na krátkodobých ziskoch banky, nie však na nákladoch spojených s jej zlyhaním. V najhoršom prípade straty znášali nakoniec daňovníci. Asymetria medzi osobami, ktoré profitovali z konečných ziskov, a tými, ktoré znášali konečné straty, mohla vytvárať stimuly na nadmerné podstupovanie rizík, pokiaľ boli osobám zodpovedným za ich podstupovanie vyplácané zo ziskov bonusy. Vo vyjadrení Komisie ako vedľajšieho účastníka konania sa ďalej uvádza, že štruktúra odmien sa preto stala kľúčovou položkou pokrízovej regulačnej agendy EÚ.(18)
23. Zdá sa, že Spojené kráľovstvo na jednej strane a Parlament, Rada a Komisia na druhej strane sa zhodnú na potrebe bojovať proti nadmernému podstupovaniu rizík, ktoré môže destabilizovať finančné trhy a finančné inštitúcie. Spojené kráľovstvo však spochybňuje stanovenie maximálneho percentuálneho pomeru pohyblivej odmeny voči pevnej odmene osôb zodpovedných za podstupovanie značného rizika, ako aj jeho určenie právne záväznými opatreniami EÚ.
IV – Analýza
24. Ako som už uviedol, žalobnými dôvodmi sa budem zaoberať v opačnom poradí. Ako prvému sa budem preto venovať šiestemu žalobnému dôvodu.
A – O šiestom žalobnom dôvode založenom na porušení medzinárodného obyčajového práva
25. Článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV je nazvaný „Pohyblivé prvky odmeňovania“. Článok 94 ods. 1 písm. g) bod i) stanovuje, že inštitúcie stanovia vhodné pomery medzi pevnou a pohyblivou zložkou celkovej odmeny, pričom pohyblivá zložka nepresiahne 100 % pevnej zložky celkovej výšky odmeny pre každého jednotlivca a že členské štáty môžu stanoviť nižší maximálny pomer. Ďalej podľa článku 94 ods. 1 písm. g) bodu ii) smernice CRD IV členské štáty môžu umožniť akcionárom, vlastníkom alebo spoločníkom inštitúcie, aby schválili vyššiu maximálnu úroveň pomeru medzi pevnou a pohyblivou zložkou odmeny, pokiaľ celková výška pohyblivej zložky nepresiahne 200 % pevnej zložky celkovej odmeny pre každého jednotlivca. Aj v tomto prípade môžu členské štáty stanoviť nižší maximálny pomer.
26. Spojené kráľovstvo naformulovalo svoj šiesty žalobný dôvod takto: „porušenie zásady zákazu extrateritoriality stanovenej medzinárodným obyčajovým právom“. Spojené kráľovstvo tvrdí, že zásada teritoriality v medzinárodnom obyčajovom práve ako všeobecná zásada znamená, že jeden štát nesmie právnymi predpismi upravovať správanie svojich štátnych príslušníkov usadených v inom štáte, pokiaľ neexistuje dostatočná väzba na to, aby to urobil. Spojené kráľovstvo v prejednávanej veci uvádza, že článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV je v rozpore s touto zásadou, pokiaľ sa uplatňuje na „skupinu, materskú spoločnosť alebo dcérsku spoločnosť“ plne usadenú mimo EÚ, čo má byť účinok článku 92 ods. 1 smernice CRD IV v spojení s článkom 109 ods. 2 smernice, hoci ani jedno z týchto dvoch ustanovení nie je spochybnené.
27. Článok 92 ods. 1 smernice CRD IV stanovuje, že príslušné orgány zabezpečia uplatňovanie okrem iného článku 94 smernice CRD IV pre inštitúcie v skupine, materskú spoločnosť a pre dcérske spoločnosti vrátane tých, ktoré sú zriadené v offshore finančných centrách. Článok 109 ods. 2 smernice CRD IV okrem iného stanovuje, že príslušné orgány zabezpečia, aby materské spoločnosti a dcérske spoločnosti, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, uplatňovali opatrenia, postupy a mechanizmy uvedené v kapitole II oddiele II smernice vo svojich dcérskych spoločnostiach, na ktoré sa táto smernica nevzťahuje. Tieto opatrenia, postupy a mechanizmy musia tiež byť konzistentné a dobre integrované a tieto dcérske spoločnosti musia byť schopné poskytovať akékoľvek údaje a informácie, ktoré sú relevantné na účely dohľadu.
28. Spojené kráľovstvo tvrdí, že toto nastavenie je v rozpore s obyčajovou zásadou medzinárodného práva verejného týkajúcou sa teritoriality. Spojené kráľovstvo uvádza, že „je nesporné, že zásada zvrchovanosti je spojená s výlučnou
právomocou štátu nielen presadzovať, ale aj prijímať právne predpisy na regulovanie správania na jeho území“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).(19)
29. Pred posúdením dôvodnosti tohto žalobného dôvodu chcem pripomenúť, že Súdny dvor v rozsudku C‑366/10, Air Transport Association of America a i., uviedol: „Keďže… zásada medzinárodného obyčajového práva nie je natoľko presná ako ustanovenie medzinárodnej dohody, musí sa súdne preskúmanie nevyhnutne obmedziť na otázku, či sa inštitúcie Únie prijatím daného aktu dopustili zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ ide o podmienky uplatnenia týchto zásad.“(20) (kurzívou zvýraznil generálny advokát)
30. Šiesty žalobný dôvod vyvoláva dve samostatné otázky, ktoré majú úplne odlišnú povahu. Prvá sa týka toho, či môže byť platnosť ustanovenia ovplyvnená skutočnosťou, že sa potenciálne uplatňuje na subjekty a/alebo akty mimo Európskej únie v dôsledku vplyvu ďalších ustanovení práva EÚ, zrušenia ktorých sa žalobca nedomáha. Dôvodom je to, že, ako som už uviedol, Spojené kráľovstvo vo svojej žalobe napáda len článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV a nedomáha sa zrušenia článku 92 ods. 1 alebo článku 109 ods. 2 smernice.
31. Druhou otázkou je, či údajná zásada zákazu extrateritoriality zakotvená v medzinárodnom práve, na ktorú sa Spojené kráľovstvo odvoláva, existuje v podobe opísanej týmto členským štátom a či normotvorca EÚ uvedenú zásadu zjavne porušil.
1. Dôsledky nespochybnenia článku 92 ods. 1 a článku 109 ods. 2 smernice CRD IV
32. Pokiaľ ide o prvú otázku, treba pripomenúť, že Spojené kráľovstvo obmedzuje svoju výhradu v rámci šiesteho žalobného dôvodu na článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV. Podľa môjho názoru to znamená, že šiesty žalobný dôvod treba zamietnuť ako neúčinný. Ťažko si totiž vôbec predstaviť akúkoľvek výhradu podľa medzinárodného práva voči tomuto ustanoveniu, pokiaľ ide o jeho uplatniteľnosť v rámci EÚ. Z toho vyplýva, že šiesty žalobný dôvod nemôže mať vplyv na platnosť článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV v jeho primárnej pôsobnosti.
33. Uvádzaný nesúlad článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV so zákonom z hľadiska medzinárodného práva verejného totiž podľa názoru Spojeného kráľovstva vyplýva z článku 92 ods. 1 a článku 109 ods. 2 smernice CRD IV. Domnievam sa preto, že žalobca sa mal domáhať zrušenia týchto ustanovení vzhľadom na to, že dali článku 94 ods. 1 písm. g) nezákonný extrateritoriálny účinok, a nie zrušenia posledného uvedeného ustanovenia.
34. Pre úplnosť dodávam, že tvrdenie Rady odvodené zo skutočnosti, že podľa znenia článku 92 ods. 1 smernice CRD IV majú „príslušné orgány“ zabezpečiť uplatňovanie článku 92 ods. 2 a článkov 93 a 95 na inštitúcie v skupine, materskú spoločnosť a dcérske spoločnosti vrátane tých, ktoré sú zriadené v offshore finančných centrách, nie je presvedčivé. Podľa článku 4 ods. 1 bodu 40 nariadenia CR „príslušný orgán“ je „orgán verejnej moci úradne uznaný podľa vnútroštátneho práva, ktorý je na základe vnútroštátneho práva oprávnený vykonávať dohľad nad inštitúciami ako súčasť systému dohľadu fungujúceho v dotknutom členskom štáte“.(21) Rada sa preto domnieva, že vôbec nie je jasné, ako by mohol príslušný orgán porušiť „obyčajovú zásadu medzinárodného práva verejného“ len tým, že vykonáva svoju činnosť v rámci pôsobnosti, ktorú mu už ponechávajú príslušné vnútroštátne prudenciálne právne predpisy.
35. Je pravda, že členské štáty určujú svoje príslušné orgány na účely smernice CRD IV a nariadenia CR. Tieto orgány však majú v rámci práva EÚ povinnosť vykonávať prudenciálny dohľad nad finančnými inštitúciami EÚ na konsolidovanom základe, čo podľa článku 92 a článku 109 ods. 2 smernice CRD IV zahŕňa na účely politiky odmeňovania spoločnosti mimo EÚ patriace do ich skupiny. Členským štátom teda z práva EÚ vyplýva povinnosť dať svojim príslušným orgánom dostatočné právomoci na tento účel.
2. Zakotvuje medzinárodné právo zásadu zákazu extrateritoriality, na ktorú sa Spojené kráľovstvo odvoláva, a je táto zásada zjavne porušená?
36. Pokiaľ ide o túto druhú otázku, domnievam sa, že legislatívne opatrenie EÚ nemôže byť neplatné len z toho dôvodu, že má účinky na správanie na území mimo EÚ. Spojené kráľovstvo vo svojej žalobe toto tvrdenie nepodopiera odkazom na nijaký rozsudok Súdneho dvora a zdá sa, že taký precedens ani neexistuje. Naopak, z judikatúry dlhodobo vyplýva, že správanie mimo EÚ, ktoré Úniu vnútorne ovplyvňuje, môže byť regulované právom EÚ.(22)
37. Tento aspekt šiesteho žalobného dôvodu okrem toho nezohľadňuje rozsudok Stáleho dvora medzinárodnej spravodlivosti vydaný vo veci Lotus,(23) v ktorom uvedený súd konštatoval, že medzinárodné obyčajové právo neobsahuje všeobecný zákaz rozšírenia zákonodarnej právomoci štátu („právomoc predpisovať“) za hranice jeho územia. Návrhy, ktoré generálny advokát Darmon predniesol vo veci Wood Pulp,(24) sú v tomto smere aj dnes aktuálne. Uviedol v nich, že „hoci bola z iných dôvodov položená otázka, či je Lotus stále nad vodou,“ z uvedeného rozsudku možno vychádzať pri určovaní právomoci štátu alebo iného porovnateľného subjektu predpisovať, inými slovami podriaďovať skutočnosti a správanie pôsobnosti svojich právnych predpisov, v protiklade k právomoci presadzovať svoje právomoci v akejkoľvek podobe na území iného štátu.(25)
38. Domnievam sa, že Spojené kráľovstvo by sa jednoducho mýlilo, keby sa usilovalo tvrdiť, že medzinárodné právo povoľuje len teritoriálnu zákonodarnú právomoc. Na druhej strane pokiaľ, ako sa zdá, ako alternatívne základy právomoci akceptuje zásadu personality a dokonca teóriu účinkov, nedokáže preukázať, že medzinárodné právo si vyžaduje niečo špecifickejšie z hľadiska „dostatočnej súvislosti“(26) a že napadnuté ustanovenie smernice CRD IV túto požiadavku nespĺňa.
39. Podľa môjho názoru rozsudok Lotus stanovil určité pravidlo dôkazného bremena, podľa ktorého súvislosť, ktorú štát uvádza na odôvodnenie svojej zákonodarnej právomoci, je postačujúca, pokiaľ neexistuje ustanovenie medzinárodného práva, ktoré by stanovovalo opak. Medzinárodné právo však nevyhnutne stanovuje určité hranice nárokovanej si právomoci štátov, takže každé odvolávanie sa na univerzálnu právomoc musí byť založené na pozitívnom pravidle medzinárodného práva.(27) Príslušné ustanovenia smernice CRD IV sa neusilujú o takú univerzálnu právomoc, ale len o podriadenie zahraničných spoločností skupín finančných inštitúcií EÚ regulačnému rámcu EÚ.
40. Medzinárodnoprávna judikatúra, na ktorú sa Spojené kráľovstvo odvoláva, napokon nepodporuje jeho tvrdenia. Rozhodnutie rozhodcu vo veci Island of Palmas(28) sa týkalo otázky, či sporné územie patrí Holandsku alebo Spojeným štátom. Nie je relevantné vo vzťahu k otázke právomoci, ktorú v prejednávanej veci údajne treba vyriešiť. Rovnaký záver platí v súvislosti s vecou Anglo-Norwegian Fisheries,(29) na ktorú sa Spojené kráľovstvo odvoláva a ktorá sa týkala delimitácie nórskej zóny rybolovu. Rovnako nepoužiteľný je rozsudok Nottebohm, (30) v ktorom Medzinárodný súdny dvor vymedzil kritériá účinného občianstva na účely diplomatickej ochrany. Rozsudok vydaný vo veci týkajúcej sa zatýkacieho rozkazu(31) sa vykladá ako tiché potvrdenie rozsudku Lotus, hoci rozsudok na rozdiel od nesúhlasných stanovísk sudcov nerozoberá jednotlivé aspekty možnej právomoci, ale zameriava sa na problematiku trestnoprávnej imunity. Ako poznamenal generálny advokát Darmon vo veci Wood Pulp(32), nesúhlasné stanovisko, ktoré vydal Sir Gerald Fizmaurice vo veci Barcelona Traction, predstavovalo tiež novú formuláciu a vymedzenie rozsudku Lotus tak, ako je uvedené v bode 39 týchto návrhov.
41. Spojené kráľovstvo sa nakoniec odvoláva na porušenie článku 3 ods. 5 ZEÚ ako na dôvod neplatnosti článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV. Článok 3 ods. 5 ZEÚ odkazuje na povinnosť EÚ prispievať okrem iného „k prísnemu dodržiavaniu a rozvoju medzinárodného práva“. Článok 3 ods. 5 ZEÚ však nemôže byť porušený vzhľadom na to, že v medzinárodnom práve neexistuje taká zásada zákazu extrateritoriality, na akú sa vo svojej žalobe odvoláva Spojené kráľovstvo.
3. Záver týkajúci sa šiesteho žalobného dôvodu
42. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody nepochybujem o tom, že Spojené kráľovstvo nepreukázalo, že Rada a Parlament sa prijatím článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV dopustili zjavne nesprávneho posúdenia v súvislosti so zásadou medzinárodného práva verejného. Šiesty žalobný dôvod je preto potrebné zamietnuť.
B – O piatom žalobnom dôvode týkajúcom sa zlučiteľnosti článku 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR s právom na súkromie a právom EÚ v oblasti ochrany údajov
43. Článok 450 nariadenia CR je nazvaný „Politika odmeňovania“. Článok 450 ods. 1 stanovuje, že finančné inštitúcie „v súvislosti s politikou a postupmi odmeňovania inštitúcie pre tie kategórie pracovníkov, ktor ých profesionálne činnosti majú významný vplyv na jej rizikový profil… zverejňujú aspoň tieto informácie:“. Ďalšie špecifikácie sú uvedené v písm. d): „pomery medzi pevnou a pohyblivou zložkou odmeňovania stanovené v článku 94 ods. 1 písm. g)“ smernice CRD IV; v písm. i): „počet osôb, ktorým boli vyplatené odmeny v sume 1 milión EUR alebo vyššej za finančný rok, v prípade odmien v sume od 1 do 5 miliónov EUR v členení na pásma po 500 000 EUR a v prípade odmien v sume 5 miliónov EUR a viac v členení na pásma po 1 milióne EUR; a v písm. j): „na žiadosť členského štátu alebo príslušného orgánu celkovú odmenu každého člena riadiaceho orgánu alebo vrcholového manažmentu“.
44. Spojené kráľovstvo tvrdí, že článok 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR je v rozpore s článkami 7 a 8 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charty“), ktoré sa týkajú rešpektovania súkromného a rodinného života a ochrany osobných údajov, a tiež so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 95/46/ES z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov.(33) Článok 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR umožňuje členským štátom alebo príslušným orgánom požadovať zverejnenie podrobnejších informácií o odmeňovaní, než sú tie, ktoré sú uvedené v článku 450 ods. 1 písm. i) nariadenia, v podobne celkovej odmeny každého člena riadiaceho orgánu alebo vrcholového manažmentu. Rada ani Parlament nepopierajú, že zverejnenie informácií o odmeňovaní podľa sporného ustanovenia je spracovaním osobných údajov, v dôsledku čoho sa na neho vzťahuje právo EÚ týkajúce sa ochrany údajov.
45. Podľa môjho názoru je článok 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR v spojení s odôvodnením 99 nariadenia v súlade so zásadami, ktoré Súdny dvor formuloval v rozsudku Volker und Markus Schecke a Eifert.(34) Odôvodnenie 99 nariadenia CR stanovuje, že smernica 95/46 i nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 z 18. decembra 2000 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov(35) „by sa mali v plnom rozsahu uplatňovať na spracovanie osobných údajov na účely tohto nariadenia“.
46. Vo veci Volker und Markus Schecke a Eifert Súdny dvor rozhodol, že inštitúcie nevykonali vyvážené posúdenie cieľov sporného ustanovenia v danej veci voči právam fyzických osôb uznaným v článkoch 7 a 8 Charty, pokiaľ ide o ochranu súkromia a ochranu údajov.(36)
47. V prejednávanej veci je dôležité, že napadnuté ustanovenie sa nevzťahuje na všetkých takzvaných zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika, ale len na manažment alebo vrcholový manažment, a nemá za následok automatické zverejňovanie chránených osobných údajov. Článok 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR totiž nestanovuje automatickú povinnosť požadovať také zverejnenie. Členským štátom resp. príslušným orgánom v tomto smere priznáva len právomoc voľnej úvahy. Ako som už uviedol, odôvodnenie 99 nariadenia ukladá členským štátom povinnosť dodržiavať pri posudzovaní žiadostí o poskytnutie takých informácií právne predpisy EÚ v oblasti ochrany údajov. K tomu by som pridal články 7 a 8 Charty vzhľadom na to, že žiadosť o poskytnutie dodatočných informácií podľa článku 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR by nepochybne znamenala vykonávanie práva EÚ v zmysle článku 51 Charty.(37) Na rozdiel od zjavných obáv Spojeného kráľovstva sa preto domnievam, že článok 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR nestanovuje automatickú prednosť cieľa transparentnosti pred ochranou osobných údajov, ktorá by bola v rozpore s vyššie uvedenou judikatúrou Súdneho dvora.
48. Podľa článku 450 ods. 2 nariadenia CR musia finančné inštitúcie okrem toho dodržiavať požiadavky stanovené v uvedenom článku bez toho, aby bola dotknutá smernica 95/46. Je preto nepochybné, že členské štáty a príslušné orgány nemôžu požadovať zverejnenie informácií v rozpore s právom EÚ v oblasti ochrany údajov.
49. Je pravda, že pokiaľ členský štát alebo príslušný orgán požiada o zverejnenie informácií, táto požiadavka predstavuje pre dotknutú finančnú inštitúciu zákonnú povinnosť podľa článku 7 písm. c) smernice 95/46. V dôsledku toho je spracovanie predmetných údajov oprávnené. Platí však, že finančná inštitúcia môže, samozrejme, napadnúť zákonnosť každého rozhodnutia, ktorým jej bola uložená taká povinnosť zverejniť informácie, pred príslušným súdnym orgánom rovnako ako v prípade akéhokoľvek iného vnútroštátneho rozhodnutia, ktorým sa vykonáva právo EÚ a ktoré sa dotýka základných práv jednotlivcov.
50. Z týchto dôvodov sa domnievam, že aj piaty žalobný dôvod treba zamietnuť.
C – O štvrtom žalobnom dôvode týkajúcom sa otázky, či smernica CRD IV zveruje EBA a Komisii právomoci „ultra vires“
51. Štvrtý žalobný dôvod pôsobí nejednoznačne, lebo obsahuje nekonzistentnú zmes výhrady voči právomociam priznaným EBA podľa článku 94 ods. 2 a výhrady voči právomociam, ktoré môže vykonávať Komisia. Keďže posledná uvedená výhrada spochybňuje len „šírku“ právomocí priznaných Komisii a neodvoláva sa na právnu náuku vyplývajúcu z rozsudku Meroni(38) ani na nedodržanie parametrov stanovených príslušnými ustanoveniami Zmluvy, konkrétne článkami 290 ZFEÚ a 291 ZFEÚ, domnievam sa, že len výhrada voči právomociam EBA je dostatočne podrobná na to, aby Súdny dvor mohol posúdiť jej súlad so zákonom.
52. Článok 94 ods. 2 smernice CRD IV stanovuje, že EBA „vypracuje návrh regulačných technických predpisov vzhľadom na spresnenie tried nástrojov, ktoré spĺňajú podmienky stanovené v písm. l) bode ii) odseku 1 a vzhľadom na kvalitatívne a primerané kvantitatívne kritériá na identifikovanie kategórií zamestnancov, ktorých profesionálne činnosti majú významný vplyv na rizikový profil inštitúcií, ako sa uvádza v článku 92 ods. 2“. V ustanovení je ďalej uvedené, že EBA predloží tento návrh regulačných technických predpisov Komisii do 31. marca 2014 a že na Komisiu sa deleguje právomoc prijať regulačné technické predpisy uvedené v prvom pododseku v súlade s článkami 10 až 14 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 z 24. novembra 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky orgán dohľadu (Európsky orgán pre bankovníctvo) a ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 716/2009/ES a zrušuje rozhodnutie Komisie 2009/78/ES(39) (ďalej len „nariadenie o EBA“).
53. Spojené kráľovstvo tvrdí, že priznanie týchto právomocí musí byť okrem všeobecných zásad vzťahujúcich sa na priznávanie právomocí Komisii v súlade s článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom nariadenia o EBA. Článok 10 ods. 1 druhý pododsek nariadenia o EBA stanovuje, že „regulačné technické predpisy sú technické, nezahŕňajú strategické ani politické rozhodnutia a ich obsah je obmedzený legislatívnymi aktmi, z ktorých vychádzajú“.
54. Spojené kráľovstvo tvrdí, že článok 94 ods. 2 smernice CRD IV je potrebné zrušiť po prvé preto, že úlohy zverené EBA prekračujú rámec právomocí priznaných podľa nariadenia o EBA najmä vzhľadom na to, že tieto úlohy zahŕňajú prijímanie „strategických alebo politických rozhodnutí“ v rozpore s článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom nariadenia o EBA.
55. Po druhé Spojené kráľovstvo tvrdí, že keďže EBA bol zriadený podľa článku 114 ZFEÚ, nemožno od neho v súlade so zákonom požadovať, aby sa zaoberal otázkami patriacimi do pôsobnosti článku 114 ods. 2 ZFEÚ. Toto ustanovenie okrem iného vylučuje z pôsobnosti článku 114 ods. 1 ZFEÚ ustanovenia, „ktoré sa týkajú práv a záujmov zamestnancov“. Inými slovami, článok 114 ods. 1 ZFEÚ nemôže byť právnym základom takýchto opatrení.
56. Na úvod chcem poukázať na to, že článok 94 ods. 2 smernice CRD IV v spojení s článkom 10 ods. 1 nariadenia o EBA priznáva Komisii právomoc prijímať delegované akty v zmysle článku 290 ods. 1 ZFEÚ. Delegovaný akt, prostredníctvom ktorého sa prijme regulačný predpis, musí vychádzať z návrhu regulačného technického predpisu vypracovaného zo strany EBA. Článok 94 ods. 2 smernice CRD IV však priznáva EBA nezáväznú rozhodovaciu právomoc. Ďalej chcem pripomenúť, že pokiaľ normotvorca EÚ prizná v legislatívnom akte Komisii právomoc delegovať, od Komisie sa vyžaduje, aby prijala opatrenia, ktoré dopĺňajú alebo menia nepodstatné prvky tohto aktu.(40)
57. Pokiaľ ide o prvú časť tvrdenia týkajúceho sa nariadenia o EBA, je ťažké pochopiť, ako možno tvrdiť, že normotvorca EÚ konal ultra vires, keď riadnym legislatívnym postupom prijal jedno ustanovenie, v tomto prípade článok 10 nariadenia o EBA, a potom tým istým postupom druhé ustanovenie, v tomto prípade článok 94 ods. 2 smernice CRD IV, napriek tomu, že obsah alebo pôsobnosť prvého ustanovenia je užšia ako v prípade druhého ustanovenia. Skutočnosť, že tieto ustanovenia majú stanoviť určitú úlohu pre agentúru EÚ, na tom nič nemení.
58. Podľa môjho názoru nariadenie o EBA nemôže spôsobiť neplatnosť nijakého ustanovenia smernice CRD IV, lebo smernica sa môže odchyľovať od nariadenia. Platilo by to aj za predpokladu, že smernica CRD IV by priznala EBA právomoc prijímať záväzné strategické alebo politické rozhodnutia. V takom prípade by priznanie právomocí bolo nepochybne protiústavné v zmysle právnej náuky odvodenej z rozsudku Meroni, nie však v dôsledku článku 10 nariadenia o EBA.(41)
59. Vo všeobecnosti platí, že taký potenciálny rozpor medzi ustanoveniami dvoch legislatívnych aktov patriacich na rovnakú úroveň hierarchie predpisov, akým je uvádzaný rozpor medzi článkom 94 ods. 2 smernice CRD IV a článkom 10 ods. 1 druhým pododsekom nariadenia o EBA, nezakladá ani neznamená nedostatočnú právomoc normotvorcu, existenciu nejakého ďalšieho dôvodu na zrušenie v zmysle článku 263 ZFEÚ, aj keď môže byť dokladom nízkej kvality legislatívneho procesu. V takej situácii v dôsledku toho nemožno z tohto dôvodu zrušiť ani jedno z protichodných ustanovení. Uplatnením takých zásad, akými sú lex posterior
alebo lex specialis, však treba zistiť, ktoré z nich má prednosť, pokiaľ ich nemožno vykladať spôsobom odstraňujúcim potenciálny rozpor. Inými slovami, ani jedno z ustanovení nepredstavuje lex superior
vo vzťahu k druhému.
60. Je to tak aj v prípade, že normotvorca nemal v úmysle prijatím druhého ustanovenia odchýliť sa od prvého, čo, ako uvádza Parlament, Rada a Komisia, platí v prejednávanej veci vzhľadom na skutočnosť, že podľa článku 94 ods. 2 tretieho pododseku smernice CRD IV je na Komisiu delegovaná právomoc prijať predmetný regulačný technický predpis v súlade
s článkami 10 až 14 nariadenia o EBA.
61. Článok 94 ods. 2 smernice CRD IV však Komisiu oprávňuje len na doplnenie nepodstatných prvkov legislatívnych aktov. Smernica CRD IV upravuje podstatné prvky predmetného regulačného technického predpisu tým, že stanovuje, že sa uplatňuje na určité kategórie zamestnancov finančných inštitúcií, t. j. na takzvaných zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika v zmysle podrobne vymedzenom v článku 92 ods. 2 smernice CRD IV.
62. Článok 94 ods. 2 smernice CRD IV totiž oprávňuje Komisiu prijímať na základe návrhu vypracovaného zo strany EBA regulačné technické predpisy „vzhľadom na kvalitatívne a primerané kvantitatívne kritériá na identifikovanie kategórií zamestnancov, ktorých profesionálne činnosti majú významný vplyv na rizikový profil inštitúcií, ako sa uvádza v článku 92 ods. 2“. Cieľom smernice je preto prijatie „pravidiel, ktoré patria do takého právneho rámca, ktorý definuje základný legislatívny akt“.(42) Strategické a politické rozhodnutia boli teda prijaté v základnom legislatívnom akte, a nie v opatreniach vypracovaných zo strany EBA a prijatých Komisiou.
63. Pokiaľ ide o druhú časť tvrdenia Spojeného kráľovstva, podľa ktorého sú právomoci zverené EBA nezákonné v dôsledku toho, že môžu ovplyvniť práva a záujmy zamestnancov podľa článku 114 ods. 2 ZFEÚ, domnievam sa, že vzhľadom na okolnosti, za akých bola agentúra založená na základe článku 114 ods. 1 ZFEÚ, môže byť právny základ úloh agentúry EÚ odlišný od právneho základu legislatívneho aktu, ktorým bola agentúra zriadená. Úlohy agentúry EÚ môžu byť napríklad čiastočne založené na ustanoveniach týkajúcich sa štyroch slobôd a jej počiatočné zriadenie môže vychádzať z ustanovení o harmonizácii vnútorného trhu alebo z článku 352 ZFEÚ.(43) Ak si teda normotvorca vyberie určitý právny základ na zriadenie agentúry EÚ, neznamená to, že jej nemôže zveriť ďalšie úlohy na základe iného právneho základu. Či ide o primeraný právny základ, bude závisieť od obsahu nových úloh a právomocí zverených predmetnej agentúre, pričom právny základ, na základe ktorého bola agentúra pôvodne zriadená, bude nepodstatný.
64. Ďalej je potrebné poukázať na to, že EBA má oprávnenie na vypracovanie návrhu opatrení, ktoré sa stanú právne záväznými až po prijatí Komisiou. Z podstaty pojmu vyplýva, že návrh právneho predpisu sa nemôže rovnať opatreniam, „ktoré sa týkajú práv a záujmov zamestnancov“ a „ktoré smerujú k vytváraniu a fungovaniu vnútorného trhu“ v zmysle článku 114 ods. 1 a 2 ZFEÚ. Tieto návrhy opatrení nemajú právne účinky presahujúce vnútorný rozhodovací proces Komisie, pričom Komisia ich môže podľa potreby schváliť, zamietnuť alebo pozmeniť. Samotné návrhy opatrení zo strany EBA alebo ktorejkoľvek inej agentúry EÚ pre danú oblasť teda nemôžu harmonizovať vnútroštátne ustanovenia alebo ovplyvňovať práva a povinnosti jednotlivcov.
65. Z týchto dôvodov je potrebné zamietnuť aj štvrtý žalobný dôvod.
D – O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady právnej istoty
66. Článok 162 ods. 1 smernice CRD IV okrem iného stanovuje, že členské štáty prijmú a uverejnia zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 31. decembra 2013 a že ich budú od tohto dátumu uplatňovať.
67. Článok 162 ods. 3 smernice CRD IV stanovuje, že „na základe zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení nevyhnutných na dosiahnutie súladu s článkom 94 ods. 1 písm. g) sa od inštitúcií požaduje, aby uplatňovali zásady v nich ustanovené na odmeňovanie za poskytnuté služby alebo uskutočnené výkony od 1. januára 2014, splatné na základe zmlúv uzavretých buď pred 31. decembr[om] 2013, alebo po tomto dni“.
68. Článok 521 ods. 1 nariadenia CR stanovuje, že nariadenie nadobúda účinnosť dňom nasledujúcim po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie, pričom podľa článku 521 ods. 2 sa nariadenie uplatňuje od 1. januára 2014.
69. Spojené kráľovstvo tvrdí, že článok 162 ods. 1 a 3 smernice CRD IV a článok 521 ods. 2 nariadenia CR sú v rozpore so zásadou právnej istoty.
70. Spojené kráľovstvo ďalej tvrdí, že delegované opatrenia potrebné na stanovenie záležitostí, akou je spôsob uplatňovania nových pravidiel v praxi, výška uplatniteľnej diskontnej sadzby v prípade odložených bonusov a kritériá na určenie toho, kto sú zamestnanci zodpovední za podstupovanie značného rizika, neboli k dispozícii načas. Dôvodom bolo to, že EBA nemal povinnosť predložiť Komisii regulačné technické predpisy pred 31. marcom 2014 (pozri článok 94 ods. 2 smernice CRD IV). Komisia teda mohla prijať regulačný technický predpis až po predložení návrhu zo strany EBA. Komisia v skutočnosti prijala regulačný technický predpis podľa smernice CRD IV až 4. marca 2014.
71. Spojené kráľovstvo tvrdí, že riadne vykonávanie článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV a článku 450 ods. 1 písm. d), i) a j) nariadenia CR závisí od predchádzajúceho určenia zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika. Spojené kráľovstvo sa preto domáha zrušenia článku 162 ods. 1 a 3 smernice CRD IV a článku 521 ods. 2 nariadenia CR, lebo ak mala byť dodržaná zásada právnej istoty, inštitúcie EÚ mali stanoviť inú lehotu na vykonanie série opatrení obsiahnutých v balíku CRD IV.
72. Zdá sa, že tretí žalobný dôvod nazvaný „sporné ustanovenia porušujú zásadu právnej istoty“ možno rozdeliť na nasledujúce tri časti.
73. Spojené kráľovstvo v prvom rade tvrdí, že článok 162 ods. 3 smernice CRD IV porušuje zásadu právnej istoty vzhľadom na svoj „spätný účinok“. Dôvodom je podľa Spojeného kráľovstva to, že na základe článku 162 ods. 1 musia členské štáty uplatňovať smernicu CRD IV od 1. januára 2014, čo sa dotkne odmien vyplácaných na základe „zmlúv uzatvorených pred týmto dátumom“.
74. Podľa môjho názoru neexistuje základ na tvrdenie, že smernica CRD IV je retroaktívna. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že retroaktívne opatrenie je také opatrenie, ktoré nadobúda účinnosť od časového okamihu pred svojím uverejnením.(44) Súdny dvor okrem toho výslovne rozhodol, že ak sa ustanovenie práva EÚ uplatní „na pracovnú zmluvu uzatvorenú pred jeho nadobudnutím účinnosti, nemožno ho považovať za ustanovenie ovplyvňujúce situáciu vzniknutú pred týmto dátumom“.(45)
75. Navyše podľa článku 162 ods. 3 smernice CRD IV sa jej článok 94 ods. 1 písm. g) uplatní len na služby poskytnuté alebo výkony uskutočnené od 1. januára 2014. Smernica CRD IV sa tak nedotýka skôr nadobudnutých práv súvisiacich s predchádzajúcimi službami alebo plneniami, inými slovami nadobudnutých práv a plnení uskutočnených pred vstupom do platnosti smernice CRD IV. Skutočný nárok zamestnanca na vyplatenie odmeny vzniká najskôr po tom, čo poskytne služby alebo preukáže výkony hodné bonusu, a nie pri uzavretí zmluvy, na základe ktorej to má urobiť.
76. Je pravda, že judikatúra Súdneho dvora poskytuje určitú ochranu legitímnej dôvery obchodníkov, ktorí už uzatvorili zmluvy, na ktoré sa vzťahujú právne predpisy EÚ s okamžitým účinkom, no o legitímnej dôvere možno v tejto súvislosti hovoriť len za určitých obmedzených okolností.
77. Hoci „zásada ochrany legitímnej dôvery patrí medzi základné zásady práva EÚ a môže sa na ňu odvolávať každý hospodársky subjekt, v ktorom inštitúcia vzbudila oprávnenú dôveru tým, že mu poskytla konkrétne záruky“,(46) Súdny dvor konzistentne konštatuje, že „obchodníci sa nemôžu odvolávať na legitímnu dôveru, že existujúca situácia, ktorú môžu inštitúcie Spoločenstva zmeniť v rámci výkonu svojej právomoci voľnej úvahy, bude zachovaná“.(47) Vzhľadom na súvislosti smernice CRD IV uvedené vyššie v časti nazvanej „Úvodné pripomienky“ by mal byť každý „opatrný a starostlivý obchodník“(48) schopný predvídať, že EÚ môže stanoviť nové pravidlá týkajúce sa pomeru medzi pevnou a pohyblivou zložkou odmeny zamestnancov finančných inštitúcií.
78. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pokiaľ inštitúcia EÚ vzbudí vo finančných inštitúciách „oprávnenú nádej“, že nebude stanovený pevný pomer, možno si s odvolaním sa na porušenie zásady legitímnej dôvery uplatniť výhradu voči tejto časti smernice CRD IV.(49) O taký prípad však nejde.
79. Dostávam sa tak k druhej časti žalobného dôvodu Spojeného kráľovstva, t. j. či bola rešpektovaná legitímna dôvera obchodníkov v zmysle línie judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa retroaktivity. Domnievam sa však, že Súdny dvor nemusí skúmať tento aspekt žaloby Spojeného kráľovstva vzhľadom na to, že sporné opatrenia nie sú retroaktívne. Nasledujúce pripomienky preto uvádzam len pre prípad, že by Súdny dvor rozhodol inak.
80. Spojené kráľovstvo vo svojej žalobe tvrdí, že pevný pomer stanovený v smernici CRD IV je v rozpore so zásadou právnej istoty v tom zmysle, že delegované opatrenia potrebné na upravenie záležitostí, ako je spôsob uplatňovania nových pravidiel v praxi, výška uplatniteľnej diskontnej sadzby v prípade odložených bonusov alebo kritériá na určenie toho, kto sú zamestnanci zodpovední za podstupovanie značného rizika, mohli byť prijaté až niekoľko mesiacov po tom, čo sa mal na vnútroštátnej úrovni uplatniť špecifický „strop“ pre pohyblivú zložku odmeny. Ako som už uviedol, malo k tomu dôjsť od 1. januára 2014, no podľa článku 94 ods. 2 smernice CRD IV EBA nemal povinnosť predložiť návrh regulačných technických predpisov pred 31. marcom 2014. Komisia ich schválila 4. marca 2014. Výhrada Spojeného kráľovstva sa teda vzťahuje aj na ustanovenia o hlasovaní akcionárov a na diskrečný pomer určený v článku 94 ods. 1 písm. g) bode ii) smernice CRD IV. Spojené kráľovstvo tak tvrdí, že inštitúcie EÚ mali prijať ďalšie právne predpisy, ktorými by sa posunula lehota na uplatnenie sporných opatrení na obdobie, keď by bola celá séria ustanovení v rámci balíka CRD IV pripravená na vykonávanie ako celok.
81. Spojené kráľovstvo tvrdí, že existuje povinnosť „dostatočnej presnosti a určitosti vykonávacích predpisov“, pričom sa odvoláva na článok 17 Charty EÚ, článok 1 Protokolu A k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a na rozsudky vydané vo veciach Hentrich v. Francúzsko,(50) Špaček v. Česká republika(51) a Teleos a i., C‑409/04.(52)
82. Súdny dvor nedávno zopakoval, že „zásada právnej istoty, z ktorej je odvodená zásada ochrany legitímnej dôvery, vyžaduje, aby právna úprava, ktorá má nepriaznivé dôsledky voči jednotlivcom, bola jasná a presná a aby jej uplatňovanie bolo pre tieto osoby predvídateľné“.(53)
83. Pokiaľ ide o neexistenciu regulačných technických predpisov pred 4. marcom 2014, domnievam sa, že v článku 92 ods. 2 smernice CRD IV je jednoznačne a podrobne uvedené, na ktorých zamestnancov inštitúcií sa vzťahujú ustanovenia o odmeňovaní.(54)
84. Ako zdôrazňuje Rada vo svojom vyjadrení k žalobe, už smernica CRD III položila základy stanovenia pomeru medzi pevnou a pohyblivou zložkou odmeny. Ich súčasťou bola osobná pôsobnosť politiky odmeňovania EÚ vymedzená v prílohe I smernice CRD III v tom zmysle, že sa týka „vrcholového manažmentu, osôb zodpovedných za podstupovanie rizík a pracovníkov s kontrolnými funkciami a všetkých zamestnancov, ktorí dostávajú celkovú odmenu, na základe ktorej patria do rovnakej skupiny odmeňovania ako vrcholový manažment a osoby zodpovedné za podstupovanie rizika, ktorých profesionálne činnosti majú významný vplyv na ich rizikový profil“. Toto ustanovenie nadobudlo účinnosť 15. decembra 2010 a do vnútroštátneho práva členských štátov malo byť prebraté do konca roku 2011. Finančné inštitúcie teda od roku 2011 uplatňujú pojem zamestnanec zodpovedný za podstupovanie značného rizika v zmysle práva EÚ.
85. V smernici CRD IV sú teda použité tie isté, podľa môjho názoru dostatočne špecifické pravidlá týkajúce sa pohyblivej odmeny, ktoré už platia niekoľko rokov. Ďalej chcem poukázať na to, že sporné opatrenia CRD IV boli uverejnené v júni 2013, nadobudli účinnosť v júli 2013 a boli uplatniteľné od 31. decembra 2013. Možno teda predpokladať, že nové pravidlá týkajúce sa pohyblivej zložky odmeny boli náležite zohľadnené vo vyjednávaní o zmluvách na rok 2014 medzi finančnými inštitúciami a ich príslušnými zamestnancami.
86. Dôležitejšie však je, že kvalitatívne alebo kvantitatívne kritériá článku 92 ods. 2 smernice CRD IV nemôžu byť ako súčasť práva EÚ pozmenené regulačnými technickými predpismi, ktoré Komisia nakoniec schválila 4. marca 2014. Nemôže teda ísť o ohrozenie právnej istoty.
87. V každom prípade podľa judikatúry Súdneho dvora môže mať opatrenie EÚ spätný účinok, pokiaľ si to vyžaduje sledovaný cieľ a pokiaľ je náležite rešpektovaná legitímna dôvera dotknutých subjektov.(55)
88. Cieľom sporných opatrení je vytvoriť homogénny súbor pravidiel platných pre pohyblivú odmenu vyplácanú za plnenia zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika uskutočnené v priebehu roka 2014. Legitímnym cieľom článku 162 ods. 3 smernice CRD IV je teda zabezpečiť, aby sa opatrenia upravené v tomto ustanovení uplatňovali od rovnakého dátumu v celej EÚ.
89. Legitímna dôvera finančných inštitúcií a jednotlivcov bola okrem toho náležite rešpektovaná. Dotknuté subjekty boli po prvý raz upozornené na to, že sa plánuje prijatie ďalších právnych predpisov v oblasti odmeňovania, v zelenej knihe(56) a v pôvodnom návrhu balíka CRD IV.(57) Keď Európsky parlament 30. mája 2012 uverejnil svoje pozmeňujúce a doplňujúce návrhy, podľa ktorých mal byť stanovený pevný maximálny pomer vo výške 100 % pohyblivej zložky odmeny(58), iniciatíva tohto druhu nemohla prekračovať rámec legitímnej dôvery dotknutých subjektov. V decembri 2012 sa médiá zaujímali o kompromis medzi Európskym parlamentom a Radou v oblasti odmeňovania zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika, podľa ktorého mal byť stanovený maximálny pomer vo výške 200 % pevnej zložky mzdy. Smernica CRD IV bola okrem toho uverejnená v Úradnom vestníku EÚ 27. júna 2013, čo znamená, že každý mohol nahliadnuť do dostatočne jasných pravidiel týkajúcich sa pohyblivej odmeny a mal dostatok času na to, aby sa pripravil na ich vstup do platnosti začiatkom roku 2014.
90. Z týchto dôvodov treba tretí žalobný dôvod zamietnuť.
E – O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality a subsidiarity a spochybňujúcom článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV a článok 450 ods. 1 písm. i) a j) nariadenia CR
91. Tento žalobný dôvod má pomerne zložitú formuláciu a obsahuje pomerne zložité tvrdenia, možno ho však rozdeliť na dve hlavné témy, a to i) porušenie zásady proporcionality(59) a subsidiarity(60) prijatím povinného maximálneho stanoveného pomeru pohyblivej odmeny vo výške 100 % a ii) primeranosť požiadaviek na zverejňovanie. Každej z týchto tém sa budem venovať zvlášť.(61)
1. Maximálny stanovený pomer pohyblivej odmeny
92. Spojené kráľovstvo uvádza, že sporné opatrenia nie sú v súlade so zásadou proporcionality vzhľadom na to, že nie sú vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa verejného poriadku. Nie sú ani nevyhnutné na dosiahnutie uvádzaného cieľa právneho predpisu súvisiaceho s verejným záujmom, keďže ostatné (nenapadnuté) ustanovenia smernice CRD IV a nariadenia CR zabezpečujú dostatočný prudenciálny dohľad nad úverovými inštitúciami v tomto smere a nie je potrebné zaviesť aj „strop pre odmeny“. Ďalej tvrdí, že normotvorca nepreskúmal primeranosť zmenených a doplnených opatrení. Ako uvádza, je to v rozpore s usmerneniami vyplývajúcimi z Medziinštitucionálnej dohody o lepšom zákonodarstve.(62) Spojené kráľovstvo tvrdí, že aj pokiaľ sa pripustí voľná úvaha poskytnutá inštitúciám EÚ pri prijímaní právnych predpisov zameraných na udržanie finančnej stability, sporné opatrenia sú zjavne neprimerané a navyše porušujú zásadu subsidiarity, lebo nie je podložené, že by boli potrebné na nápravu narušenia hospodárskej súťaže vo vzťahu k slobode usadiť sa.(63)
93. Chcem pripomenúť ústavnú zásadu práva EÚ, podľa ktorej majú spolunormotvorcovia v rámci riadneho legislatívneho procesu Európskej únie právomoc predkladať pozmeňujúce a doplňujúce návrhy ku každému legislatívnemu návrhu, pokiaľ neprekročia pôsobnosť aktu vymedzenú v pôvodnom návrhu Komisie.(64) To sa udialo v súvislosti s pozmeňujúcim a doplňujúcim návrhom k článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV, ktorým bolo zavedené prísnejšie pravidlo, než Komisia navrhla vo svojom návrhu. Článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV sa však neodchýlil od svojej pôsobnosti a cieľov, keďže v ňom stále ide o reguláciu pohyblivých zložiek odmeny s cieľom bojovať proti podstupovaniu nadmerného rizika zo strany manažmentu a zamestnancov finančných inštitúcií. Touto témou sa už zaoberala smernica CRD III.
94. Ako Rada správne pripomína, spolunormotvorcovia môžu zaviesť opatrenia, s ktorými pôvodný legislatívny návrh nepočítal, pričom nemusia nevyhnutne uskutočniť plnohodnotné nové posúdenie vplyvov. Dôvodom je to, že posúdenie vplyvov uskutočnené Komisiou nie je záväzné pre Radu ani pre Parlament a obe tieto inštitúcie môžu predkladať pozmeňujúce a doplňujúce návrhy k návrhu Komisie.(65)
95. Súdny dvor konštatoval, že „široká miera voľnej úvahy zákonodarcu Únie, ktorá implikuje následné obmedzené súdne preskúmanie jej výkonu, sa nevzťahuje len na povahu a dosah prijímaných predpisov, ale v určitej miere aj na určenie východiskových údajov“.(66) Súdny dvor tiež rozhodol, že hoci má takéto súdne preskúmanie obmedzený rozsah, musia byť inštitúcie Spoločenstva, ktoré predmetný akt prijali, „schopné Súdnemu dvoru preukázať, že akt bol prijatý na základe efektívneho výkonu ich voľnej úvahy, čo predpokladá zohľadnenie všetkých relevantných skutočností a okolností situácie, ktoré mal tento akt upravovať“.(67) Medzi informácie, z ktorých môžu inštitúcie pri výkone právomoci voľnej úvahy vychádzať, patria (nielen) verejné informácie, workshopy organizované Parlamentom a vedecké dokumenty používané členskými štátmi na zasadnutiach Rady, pričom nemusí ísť o oficiálne dokumenty Rady.(68)
96. Je potrebné pripomenúť, že pokiaľ ide o širokú právomoc voľnej úvahy, ktorá zahŕňa hospodárske a politické rozhodnutia, žalobca domáhajúci sa vyhlásenia neplatnosti musí preukázať, že dotknuté opatrenie je zjavne neprimerané(69) z hľadiska cieľa, ktorý príslušné orgány sledujú. Je však potrebné zohľadniť všetky skutočnosti a okolnosti, vrátane „východiskových údajov“.(70) Voľná úvaha normotvorcu EÚ môže byť ďalej obmedzená v oblasti základných práv „v závislosti od mnohých faktorov, medzi ktoré patrí okrem iného aj dotknutá oblasť, povaha dotknutého práva zaručeného Chartou, povaha a závažnosť zásahu a jeho účel“.(71)
97. Podľa môjho názoru vyjadrenie Parlamentu a Rady k žalobe a vyjadrenie Komisie ako vedľajšieho účastníka konania jasne dokumentuje, že problematika regulovania pohyblivej zložky odmeny zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika bola predmetom rozsiahlej diskusie od začiatku finančnej krízy jednak v odbornej literatúre a jednak medzi rozličnými osobami prijímajúcimi politické rozhodnutia. V priebehu procesu vedúceho k prijatiu smernice CRD IV a najmä jej článku 94 ods. 2 písm. g) došlo k podrobnému informovaniu verejnosti, Parlament organizoval workshopy a členské štáty diskutovali o dokumentoch na zasadnutiach Rady. Tieto dokumenty poukazujú na empirickú neistotu v súvislosti s odmeňovaním zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika a odrážajú rôzne politiky a možné regulačné prístupy.
98. Z podkladov, ktoré mali osoby zodpovedné za prijímanie rozhodnutí k dispozícii, totiž jasne vyplynulo, že pokiaľ sa a priori
obmedzia stimuly podstupovania nadmerných rizík zo strany manažmentu a zamestnancov finančných inštitúcií, podstupovanie rizík sa tým pravdepodobne obmedzí, v dôsledku čoho sa zníži aj z nich vyplývajúce ohrozenie stability finančných trhov. Domnievam sa, že za takých okolností sa otázkou, kde a kým budú stanovené konkrétne hranice takých iniciatív, zaoberal primeraný stupeň regulácie. Jednoznačne išlo o hospodárske a politické rozhodnutia. Ak sa však majú predmetné legislatívne opatrenia zrušiť, také rozhodnutia musia byť zjavne neprimerané .
99. Vzhľadom na toto všetko si nemyslím, že by bolo užitočné alebo potrebné, aby sa Súdny dvor zaoberal všetkými početnými podrobnosťami, ktoré Spojené kráľovstvo v tomto smere uvádza vo svojej žalobe. Tieto detaily totiž len ukazujú, že problematika bola kontroverzná, a že Európsky parlament skôr než ďalšie inštitúcie považoval za potrebnú silnejšiu reguláciu pohyblivej zložky odmeny zamestnancov finančných inštitúcií zodpovedných za podstupovanie značného rizika.
100. Domnievam sa, že v súvislosti s týmto žalobným dôvodom treba preskúmať len dva ďalšie body. Po prvé článok 94 ods. 1 písm. g) bod ii) posledná veta smernice CRD IV stanovuje, že zamestnanci, ktorých sa využitie možnosti vyššej maximálnej úrovne pohyblivej zložky odmeny upravenej v uvedenom ustanovení priamo týka, nie sú oprávnení hlasovať ako akcionári, vlastníci alebo spoločníci inštitúcie, pokiaľ sa finančná inštitúcia rozhodla využiť túto možnosť a zvýšiť úroveň pohyblivej zložky odmeny až na 200 % pevnej zložky. Podľa môjho názoru ide o normálne a opodstatnené obmedzenie rozhodovania v rámci spoločnosti s cieľom zabrániť konfliktu záujmov v súvislosti s náležitým riadením rizík predmetnej finančnej inštitúcie.
101. Po druhé pokiaľ ide o zásadu subsidiarity, pripomínam, že maximálny stanovený pomer pohyblivej zložky odmeny podľa článku 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV je záväzným opatrením minimálnej harmonizácie
v rámci vnútorného trhu, ktoré členským štátom ponecháva priestor na prijatie prísnejších vnútroštátnych pravidiel. Členské štáty môžu stanoviť nižší maximálny pomer než 100 % pevnej zložky.
102. Ako Rada zdôraznila vo svojom vyjadrení k žalobe a duplike, názory členských štátov i finančných inštitúcií, pokiaľ ide o tento pomer, sa rôznili: myšlienka zavedenia maximálneho pomeru a/alebo obmedzenia pohyblivej zložky odmeny bola predmetom niekoľko rokov trvajúcej verejnej debaty ešte pred prijatím napadnutých opatrení. Sloboda usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb v tomto odvetví však vychádzajú zo zásady kontroly domovského štátu. Podľa môjho názoru to znamená, že existovalo nebezpečenstvo zostupnej súťaže právnych úprav a riziko, že samoregulácia finančných inštitúcií nebude postačovať na zavedenie politiky odmeňovania potrebnej na zabránenie podstupovaniu nadmerných rizík. Okrem toho je zjavné, že cieľ vytvoriť jednotný regulačný rámec pre riadenie rizík v oblasti politiky finančných inštitúcií týkajúcej sa príslušných zložiek odmeny by nebolo možné lepšie dosiahnuť prostredníctvom opatrení prijatých na vnútroštátnej úrovni.
103. Nakoniec chcem pripomenúť, že pozmeňujúce a doplňujúce návrhy Európskeho parlamentu boli predmetom intenzívnych analýz a diskusií v rámci prípravných orgánov Rady. Rada mala okrem toho 5. marca 2013 zasadnutie osobitne venované otázkam súvisiacim s obmedzením pohyblivej odmeny. Súhlasím preto so stanoviskom Parlamentu a Rady, podľa ktorého normotvorca EÚ náležite dodržal všetky procesné požiadavky týkajúce sa posúdenia súladu návrhu so zásadou proporcionality a subsidiarity. Pokiaľ normotvorca dodrží procesné požiadavky, má širokú právomoc voľnej úvahy pri posudzovaní otázky, či je opatrenie Únie v súlade so zásadou proporcionality a subsidiarity.(72)
2. Primeranosť povinnosti zverejnenia upravenej v článku 450 ods. 1 písm. i) a j) nariadenia CR
104. Skôr než začnem skúmať súlad týchto ustanovení so zásadou proporcionality, je potrebné objasniť, aké požiadavky vlastne z uvedených ustanovení vyplývajú. Článok 450 ods. 1 písm. i) nariadenia CR totiž stanovuje len povinnosť zverejniť počet osôb, ktorým boli vyplatené odmeny presahujúce určitú sumu, v členení na platové pásma. Z ustanovenia nevyhnutne nevyplýva zverejnenie odmeny jednotlivých osôb.
105. Teda, ako Rada zdôrazňuje vo svojom vyjadrení k žalobe, článok 450 ods. 1 písm. i) a j) nariadenia CR nevyžadujú, aby boli verejnosti sprístupnené údaje týkajúce sa všetkých zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika. V bode i) sa požaduje iba sprístupnenie počtu osôb patriacich do určitých mzdových kategórií, zatiaľ čo bod j) sa vzťahuje iba na členov riadiaceho orgánu alebo vrcholového manažmentu. Dodávam, že toto prebieha bez oznámenia totožnosti jednotlivých zamestnancov alebo ich mzdy. To tiež znamená, že článkom 450 ods. 1 písm. i) a j) nie sú dotknuté práva alebo záujmy zamestnancov v zmysle článku 114 ods. 2 ZFEÚ, keďže je adresovaný finančným inštitúciám, a nie jednotlivým zamestnancom.(73)
106. Preto pokiaľ ide o povinnosti zverejnenia, ktoré priamo vyplývajú z článku 450 ods. 1 písm. d) a i), domnievam sa, že nevedú k zverejneniu jednotlivých platov, ale len súhrnných súm. Je to v súlade s voľnou úvahou normotvorcu a nejde o problém z hľadiska ochrany údajov.(74)
107. Navyše ako Rada zdôrazňuje vo svojom písomnom vyjadrení, článok 450 ods. 1 písm. j) nariadenia CR členským štátom umožňuje len požadovať zverejnenie podrobnejších informácií o odmeňovaní, než stanovuje článok 450 ods. 1 písm. i), v podobe celkovej odmeny každého člena riadiaceho orgánu alebo vrcholového manažmentu. V nijakom prípade si nevyžaduje, aby to členské štáty urobili, a ani článok 450 ods. 1 písm. j) neukladá všeobecnú povinnosť zverejnenia. Ako som vysvetlil v súvislosti s piatym žalobným dôvodom, členské štáty sú pri rozhodovaní o tom, či požiadajú o zverejnenie, viazané Chartou a právom EÚ v oblasti ochrany údajov.
108. Na záver mojej analýzy druhého žalobného dôvodu konštatujem, že keďže žalobca nepreukázal porušenie zásady proporcionality alebo subsidiarity, treba zamietnuť aj druhý žalobný dôvod.
F – O prvom žalobnom dôvode spochybňujúcom právne základy sporných opatrení
109. Pokiaľ ide o výhradu Spojeného kráľovstva voči článku 53 ods. 1 ZFEÚ ako právnemu základu článku 94 ods. 1 písm. g) a článku 94 ods. 2 smernice CRD IV, na úvod chcem poukázať na to, že Súdny dvor už konštatoval, že opatrenia zamerané na podporu harmonického rozvoja činnosti úverových inštitúcií v celej EÚ prostredníctvom odstránenia všetkých obmedzení slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb a zároveň zvýšenia stability bankového systému a ochrany sporiteľov môžu vychádzať z článku 53 ods. 1 ZFEÚ.(75)
110. Keďže pohyblivá zložka odmeny zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika môže na jednej strane povzbudiť finančné inštitúcie, aby podstupovali nadmerné riziko, a tieto inštitúcie na druhej strane pôsobia na vnútornom trhu na základe jednotného povolenia v súlade so zásadou kontroly domovskej krajiny zakotvenou v práve EÚ,(76) domnievam sa, že EÚ môže na základe článku 53 ods. 1 ZFEÚ stanoviť pre jednotlivé kategórie osôb povinný pomer medzi pevnou a pohyblivou zložkou ich odmeny. Keďže táto časť odmeny má priamy vplyv na rizikový profil finančných inštitúcií, môže ovplyvniť stabilitu finančných inštitúcií a v dôsledku toho stabilitu finančných trhov EÚ. Inými slovami, opatrenia zakotvené v smernici CRD IV a napadnuté Spojeným kráľovstvom súvisia s podmienkami prístupu finančných inštitúcií na vnútorný trh a s vykonávaním ich činnosti na tomto trhu.
111. Podľa názoru Spojeného kráľovstva však mali byť tieto ustanovenia prijaté na základe článku 153 ods. 2 ZFEÚ. Spojené kráľovstvo však dodáva, že keďže článok 153 ods. 5 ZFEÚ vylučuje opatrenia týkajúce sa „odmeny za prácu“, nemôže článok 153 predstavovať Zmluvou stanovený právny základ pre článok 94 ods. 1 písm. g) a článok 94 ods. 2 smernice CRD IV.
112. Súdny dvor vykladá článok 153 ods. 5 ZFEÚ v tom zmysle, že stanovenie úrovní odmeňovania je vecou sociálnych partnerov na vnútroštátnej úrovni, a teda táto právomoc prináleží členským štátom.(77) Podľa môjho názoru je však kľúčové určiť, či sa článok 153 ods. 5 ZFEÚ, ustanovenie, ktoré je potrebné vykladať reštriktívne,(78) uplatní v prípade, že napadnuté opatrenie nesleduje cieľ sociálnej politiky, ako je to v prejednávanej veci. Je to dôležité vzhľadom na to, že článok 153 ods. 5 ZFEÚ stanovuje výnimku len z „tohto článku“ a článok 153 sa týka len sociálnej politiky EÚ, oblasti vymedzenej v článku 151 ZFEÚ, pričom sa odkazuje na Európsku sociálnu chartu z roku 1961 a na Chartu základných sociálnych práv pracovníkov spoločenstva z roku 1989.
113. Je jasné, že obmedzenie odmien zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika nemá za cieľ poskytnúť takým zamestnancom sociálnu ochranu v akejkoľvek podobe. Odôvodnenia 62 a 65 smernice CRD IV ukazujú, že smernica má predchádzať tomu, aby boli takí zamestnanci povzbudzovaní k podstupovaniu nadmerného rizika, nielen s cieľom obmedziť vystavenie jednotlivých finančných inštitúcií takým rizikám, ale aj zo všeobecného hľadiska stability finančných trhov EÚ. Odôvodnenie 62 okrem iného stanovuje, že politiky odmeňovania, „ktoré podporujú nadmerne rizikové správanie, môžu poškodzovať riadne a účinné riadenie rizík“. Odôvodnenie 65 okrem iného stanovuje, že „s cieľom vyhnúť sa prijímaniu nadmerného rizika by sa mal stanoviť maximálny pomer medzi pevnou a pohyblivou zložkou celkového odmeňovania“.
114. Domnievam sa však, že aj po tejto analýze nemožno výhradu Spojeného kráľovstva zamietnuť len na základe toho, že napadnuté opatrenia nesledujú cieľ sociálnej politiky. Dôvodom je konštatovanie Súdneho dvora, podľa ktorého „určenie úrovne rôznych častí tvoriacich odmenu pracovníka nie je v právomoci normotvorcu [Európskej únie]“, ale prináleží členským štátom.(79) Článok 53 ods. 1 ZFEÚ teda nemôže byť použitý ako právny základ smernice CRD IV s cieľom vyhnúť sa obmedzeniu stanovenému v článku 153 ods. 5 ZFEÚ.
115. Uvedomujem si aj to, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sú pohyblivé zložky platu súčasťou tohto platu.(80) Je to preto potrebné zohľadniť pred vyslovením konečného záveru týkajúceho sa úlohy článku 153 ods. 5 ZFEÚ pri riešení sporu v prejednávanej veci. Je teda nevyhnutné určiť, či normotvorca EÚ v skutočnosti stanovil odmenu zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika v zmysle článku 153 ods. 5 ZFEÚ.
116. Súdny dvor rozhodol, že článok 153 ods. 5 ZFEÚ vyjadruje pravidlo, podľa ktorého „stanovenie výšky jednotlivých častí tvoriacich odmenu takého pracovníka… zostáva nesporne v právomoci jednotlivých členských štátov“,(81) a že výnimku upravenú v článku 153 ods. 5 „je potrebné chápať tak, že sa vzťahuje na opatrenia, ktoré by, tak ako zjednotenie všetkých alebo niektorých častí tvoriacich mzdy a/alebo ich úrovne v členských štátoch alebo zavedenie minimálnej mzdy Spoločenstva, viedli k priamemu zasahovaniu práva Spoločenstva do určovaní odmien v Spoločenstve“.(82)
117. Zákaz stanovený v článku 153 ods. 5 ZFEÚ sa nesporne vzťahuje len na určenie „úrovne“ odmeny.(83) Ako Spojené kráľovstvo zdôraznilo vo svojej žalobe, generálna advokátka Kokott vo veci Impact vyjadrila názor, že v právomoci EÚ napríklad nie je „stanoviť strop pre ročné zvýšenie miezd, ani výšku príplatkov ku mzde za prácu nadčas alebo za prácu na zmeny, za prácu počas sviatkov a za nočnú prácu“.(84) Cieľom článku 153 ods. 5 ZFEÚ je navyše zabrániť tomu, aby normotvorca EÚ zjednotil v celej EÚ úrovne miezd platné v jednotlivých členských štátoch, lebo takéto zjednotenie by bolo významným zásahom do hospodárskej súťaže medzi podnikmi pôsobiacimi na vnútornom trhu.(85) Článok 94 ods. 1 písm. g) a článok 94 ods. 2 smernice CRD IV sa netýkajú ani jednej z týchto oblastí.
118. Ako však Rada zdôrazňuje vo svojom vyjadrení k žalobe, pravidlá stanovené v článkoch 92 až 94 smernice CRD IV možno považovať nanajvýš za súvisiace s odmenou, a Rada ďalej uvádza, že výška pevnej zložky je ponechaná na mzdové vyjednávania medzi zamestnancami a finančnou inštitúciou. Rada a Parlament vo svojich vyjadreniach k žalobe poukazujú na tvrdenie Spojeného kráľovstva, podľa ktorého pravdepodobná reakcia na balík CRD IV spočíva v zvýšení pevnej zložky odmeny, aby sa zachovala vysoká úroveň celkovej odmeny. Ako uviedla Rada vo vyjadrení k žalobe, niečo také by nebolo možné, keby Únia normatívne upravila zložku odmeny, a ako je uvedené v duplike Parlamentu, samotným pomerom jednoducho nie je možné nič stanoviť.
119. Teda, ako som už uviedol, článok 94 ods. 1 písm. g) na rozdiel od tvrdení uvedených v žalobe Spojeného kráľovstva nestanovuje „strop“ pre pohyblivú zložku odmeny. Je to zjavné zo skutočnosti, že nie je stanovené obmedzenie výšky možnej pevnej odmeny jednotlivcov, čiže pomer 100 % stanovený v článku 94 ods. 1 písm. g) bode i) smernice CRD IV sa môže vzťahovať na akúkoľvek sumu, ktorú je finančná inštitúcia ochotná vyplatiť v podobe pevnej mzdy. Neexistencia účinku v podobe „stropu“ vyplývajúceho z pomeru pohyblivej zložky odmeny je ďalej zdôraznená v článku 94 ods. 1 písm. g) bode ii) smernice CRD IV, ktorý v každom prípade stanovuje mechanizmus na zvýšenie pomeru na 200 % a zároveň členským štátom umožňuje stanoviť maximálny pomer na nižšej úrovni maximálneho percentuálneho podielu.
120. Domnievam sa preto, že článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV a obmedzenie pohyblivej zložky odmeny, ktoré obsahuje, nemajú priamy vplyv na úroveň odmien osôb patriacich do pôsobnosti ustanovenia. Uvedené ustanovenie len upravuje pomer medzi pevnou a pohyblivou zložkou a nemá vplyv na úroveň odmeny ako takej. Táto úroveň je funkciou pevnej zložky mzdy dojednanej medzi zamestnávateľom a zamestnancom, keď sa k nej pridá pohyblivá zložka. Keďže zákon nestanovuje obmedzenie pevnej zložky, neexistuje ani také obmedzenie celkovej úrovne mzdy.(86)
121. Na záver konštatujem, že článok 94 ods. 1 písm. g) smernice CRD IV nestanovuje nijaké obmedzenie úrovne odmeny. Upravuje len štruktúru odmeny v podobe pomeru medzi pevnou zložkou odmeny a pohyblivou zložkou odmeny, aby sa zabránilo podstupovaniu nadmerného rizika. Je to legitímny cieľ zameraný na zaistenie bezpečného vykonávania slobody finančných inštitúcií usadiť sa a slobodného poskytovania finančných služieb na základe jednotného povolenia, ako aj kontroly domovského štátu na vnútornom trhu EÚ.(87) Súdny dvor okrem toho potvrdil zlučiteľnosť opatrení, ktoré len nepriamo súvisia s úrovňou odmeny, so Zmluvou EÚ.(88)
122. Vzhľadom na článok 114 ZFEÚ ako právny základ článku 450 ods. 1 písm. d), i) a j) nariadenia CR Spojené kráľovstvo tvrdí, že uplatnenie článku 114 ods. 1 ZFEÚ je vylúčené v dôsledku výnimky upravenej v článku 114 ods. 2 ZFEÚ.
123. Vzhľadom na analýzu piateho žalobného dôvodu, si ťažko dokážem predstaviť, akým spôsobom by sa povinnosť zverejnenia upravená v článku 450 ods. 1 nariadenia CR dala považovať za ustanovenie, ktoré sa týka „práv a záujmov zamestnancov“ v zmysle článku 114 ods. 2 ZFEÚ, keďže uvedené ustanovenie je záväzné len pre finančné inštitúcie, a nie pre zamestnancov, ktorí sú chránení Chartou a právom EÚ v oblasti ochrany údajov. Výklad článku 114 ods. 2 ZFEÚ presadzovaný Spojeným kráľovstvom by okrem toho znamenal, že Únia nemôže na základe článku 114 ZFEÚ prijať nijaké opatrenie ovplyvňujúce oblasť práce. Bolo by to v rozpore s odsekmi 4 a 5 článku 114 ZFEÚ, ktoré umožňujú reguláciu záležitostí týkajúcich sa pracovného prostredia na základe článku 114 ZFEÚ.
124. Z týchto dôvodov je potrebné zamietnuť aj prvý žalobný dôvod žaloby o neplatnosť.
V – O trovách
125. Vzhľadom na to, že podľa riešenia, ktoré navrhujem, je Spojené kráľovstvo neúspešným účastníkom konania a Rada a Európsky parlament navrhli, aby tento účastník konania nahradil trovy konania, Spojenému kráľovstvu je potrebné nariadiť, aby nahradilo trovy konania podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku. Na druhej strane Komisia ako vedľajší účastník konania musí znášať vlastné trovy v súlade s článkom 140 ods. 1 rokovacieho poriadku.
VI – Návrh
126. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor zamietol žalobu, rozhodol, že Európska komisia znáša vlastné trovy konania, a Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska uložil povinnosť nahradiť trovy Rady a Európskeho parlamentu.
(1) .
(2)
–	Ú. v. EÚ L 176, s. 338.
(3)
–	Ú. v. EÚ L 176, s. 1.
(4)
–	V ďalšom texte budem na označenie týchto zamestnancov používať výraz „zamestnanci zodpovední za podstupovanie značného rizika“. Chcem však poukázať na to, že pokiaľ ide o výber výrazu na ich označenie, právne predpisy nie sú celkom jednotné. Tu odkazujem na článok 92 ods. 2 a článok 94 ods. 2 smernice CRD IV a na článok 450 ods. 1 nariadenia CR.
(5)
–	Tento výraz sa na označenie uvedenej úpravy používa v anglojazyčných médiách. Chcem poznamenať, že smernica CRD IV nie je prvým pokusom normotvorcu EÚ o reguláciu bonusov resp. príplatkov ku mzde. Pozri napríklad článok 10 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 z 15. marca 2006 o harmonizácii niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a zrušuje nariadenie Rady (EHS) č. 3820/85 (Ú. v. EÚ L 102, s. 1).
(6)
–	Pozri dokument COM(2012) 778 final, bod 3.1. V rokoch 2008 až 2011 dosiahla celková suma pomoci poskytnutej v podobe záruk, rekapitalizačných opatrení, opatrení v oblasti znehodnotených aktív a likvidity 1,6 bilióna EUR, čo zodpovedá 12,8 % HDP Európskej únie.
(7)
–	Ú. v. ES L 126, s. 1; Mim. vyd. 06/003, s. 272.
(8)
–	Ú. v. ES L 141 s. 1; Mim. vyd. 06/002, s. 16.
(9)
–	Ú. v. EÚ L 177, s. 1.
(10)
–	Ú. v. EÚ L 177, s. 201.
(11)
–	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/111/ES zo 16. septembra 2009, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 2006/48/ES, 2006/49/ES a 2007/64/ES, pokiaľ ide o banky pridružené k ústredným inštitúciám, niektoré položky vlastných zdrojov, veľkú majetkovú angažovanosť, mechanizmy dohľadu a krízové riadenie (Ú. v. EÚ L 302, s. 97).
(12)
–	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/76/EÚ z 24. novembra 2010, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 2006/48/ES a 2006/49/ES, pokiaľ ide o kapitálové požiadavky na obchodnú knihu a na resekuritizácie a preverovanie politík odmeňovania orgánmi dohľadu (Ú. v. EÚ L 329, s. 3).
(13)
–	Odôvodnenie 3 smernice CRD III stanovuje: „s cieľom riešiť prípadný škodlivý vplyv zle navrhnutých štruktúr odmeňovania na kvalitu riadenia rizík a kontrolu rizikového správania jednotlivcov by sa mali požiadavky smernice 2006/48/ES doplniť o výslovnú povinnosť úverových inštitúcií a investičných spoločností zaviesť a udržiavať v prípade kategórií pracovníkov, ktorých profesionálne aktivity majú významný vplyv na ich rizikový profil, také politiky a postupy odmeňovania, ktoré sú v súlade s účinným riadením rizík. Tieto kategórie pracovníkov by mali zahŕňať aspoň vrcholový manažment, pracovníkov zodpovedných za podstupovanie rizík, pracovníkov s kontrolnými funkciami a všetkých zamestnancov, ktorí na základe celkovej odmeny vrátane dobrovoľných platieb dôchodkového zabezpečenia patria do rovnakej príjmovej skupiny ako vrcholový manažment a pracovníci zodpovední za podstupovanie rizík.“
(14)
–	KOM(2010) 0284 v konečnom znení, najmä bod 5.7 nazvaný „Odmeňovanie“.
(15)
–	Pozri článok 90 ods. 1 písm. f) správy z 30.5.2012 o návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a o prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/87/ES o doplnkovom dohľade nad úverovými inštitúciami, poisťovňami a investičnými spoločnosťami vo finančnom konglomeráte (A7‑0170/2012) z 30. mája 2012.
(16)
–	Pozri predbežný program 3227. zasadnutia Rady z 1. marca 2013 (doc/6864/13) a následne uverejnené zhrnutie rozpravy v Rade z 5. marca 2013.
(17)
–	Spojené kráľovstvo nenapáda okrem článku 94 ods. 1 písm. g) a článku 94 ods. 2 nijaké ďalšie ustanovenia smernice CRD IV týkajúce sa odmeňovania. Žaloba sa síce vzťahuje aj na článok 94 ods. 1 písm. g) bod iii), týmto ustanovením sa však podrobne nezaoberá.
(18)
–	Pozri tiež Liikanenovu správu expertnej skupiny na vysokej úrovni o štrukturálnej reforme bankovníctva EÚ, Brusel, 2. októbra 2012, bod 4.2.5.
(19)
–	Spojené kráľovstvo sa tu odvoláva na JENNINGS, R., WATTS, A. (ed.): Oppenheim’s International Law . Longman, Harlow, 9. vyd., zv. 1 „Peace“, s. 456. Toto dielo však podľa môjho názoru nepodporuje tvrdenie, podľa ktorého by sa zákonodarná právomoc štátov obmedzovala na správanie, ku ktorému dochádza na ich vlastnom území. Naopak, v poznámke pod čiarou 2 na uvedenej strane autori odkazujú na rozsudok Stáleho dvora medzinárodnej spravodlivosti vydaný vo veci Lotus, v ktorom uvedený súd konštatoval, že medzinárodné právo vo všeobecnosti ponecháva štátom „širokú právomoc voľnej úvahy“ pri uplatňovaní ich zákonov, pričom táto právomoc je v určitých prípadoch obmedzená zakazujúcimi pravidlami.
(20)
–	Rozsudok Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864, bod 110).
(21)
–	Pozri tiež článok 3 ods. 1 bod 36 smernice CRD IV, ktorý stanovuje, že „príslušný orgán“ je „príslušný orgán vymedzený v článku 4 ods. 1 bode 40 nariadenia (EÚ) č. 575/2013“.
(22)
–	Pozri rozsudky Imperial Chemical Industries/Komisia (48/69, EU:C:1972:70) a Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1988:447).
(23)
–	Rozsudok Stáleho dvora medzinárodnej spravodlivosti (SDMS) zo 7. septembra 1927 vo veci Lotus (Francúzsko v. Turecko), Zbierka SDMS 1927, séria A, č. 10, s. 25.
(24)
–	Návrhy prednesené vo veci Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia (89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 a 125/85 až 129/85, EU:C:1988:258), body 27 až 30 návrhov.
(25)
–	Podľa právnej náuky je jadro výroku SDMS vo veci Lotus
stále platné. Pozri napríklad vec týkajúcu sa zatýkacieho rozkazu z 11. apríla 2000 (Konžská demokratická republika v. Belgicko), rozsudok, Zbierka MSD 2002, s. 3, nesúhlasné stanovisko, ktoré vydal predseda Guillaume, body 13 až 16; Legality of the Threat of Nuclear Weapons (poradné stanovisko), Zbierka MSD 1996, s. 226, vyhlásenie, ktoré vydal predseda Bedajaoui, body 13 až 15. Na účely diskusie pozri JUILLARD, P.: L’application extraterritoriale de la loi économique. In: L’application extraterritoriale du droit économique, BAZEX, M. a i. (ed.) .
1986; KOZIEL, T.: Extraterritorial Application of EU Environmental Law-Implications of the ECJ’s Judgement in Air Transport Association of America. In: The Columbia Journal of European Law.
19 (2012) F1; PAZARTIS, P.: Judicial Activism and Judicial Self-Restraint: the PCIJ’s Lotus Case. In: Legacies of the Permanent Court of International Justice, TAMS, C. J., FITZMAURICE, M., Martinus Nijhoff, Leiden, 2013, s. 319.
(26)
–	Mnohí autori sa zjavne zhodnú na tom, že ak by mal štát vykonávať svoju právomoc predpisovať, súčasné medzinárodné právo by vychádzalo z domnienky preukázanej vo veci Lotus v súvislosti so slobodou štátov rozhodovať o uplatniteľnosti ich právnych predpisov ohraničenej záväznými pravidlami medzinárodného práva a požadovalo by „dostatočné“ prepojenie alebo súvislosť medzi extrateritoriálnym správaním osôb, ktoré nie sú štátnymi príslušníkmi uvedeného štátu, a týmto štátom. Vplyvný príspevok predstavuje MANN, F. A.: The Doctrine of Jurisdiction in International Law. In: Recueil des Cours . 1964:1, zv. 111.
(27)
–	Pokiaľ ide o univerzálnu právomoc, pozri O’KEEFE, R.: Universal Jurisdiction Clarifying the Basic Concept. In: Journal of International Criminal Justice . 2 (2004), s. 735.
(28)
–	Vec Island of Palmas (alebo Miangas), Spojené štáty v. Holandsko, nález zo 4. apríla 1928 (II RIAA 829).
(29)
–	Vec Anglo-Norwegian Fisheries (Spojené kráľovstvo v. Nórsko), rozsudok, Zbierka MSD 1951, s. 116.
(30)
–	Vec Nottebohm (Lichtenštajnsko v. Guatemala), rozsudok, Zbierka MSD 1955, s. 4.
(31)
–	Vec týkajúca sa zatýkacieho rozkazu z 11. apríla 2000 (Konžská demokratická republika v. Belgicko), rozsudok, Zbierka MSD 2002, s. 1.
(32)
–	Návrhy prednesené vo veci Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia (EU:C:1988:258, bod 24).
(33)
–	Ú. v. ES L 281, s. 31; Mim. vyd. 13/015, s. 355.
(34)
–	Rozsudok C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662.
(35)
–	Ú. v. ES L 8, s. 1; Mim. vyd. 13/026, s. 102.
(36)
–	Rozsudok Volker und Markus Schecke a Eifert (EU:C:2010:662, bod 86).
(37)
–	Rozsudok NS (C‑411/10 a C‑493/10, EU:C:2011:865).
(38)
–	Rozsudok Meroni/Vysoký úrad (10/56, EU:C:1958:8).
(39)
–	Ú. v. EÚ L 331, s. 12.
(40)
–	Rozsudok Komisia/Parlament a Rada (C‑427/12, EU:C:2014:170, bod 38).
(41)
–	Rozsudok Meroni/Vysoký úrad (EU:C:1958:8, s. 171 a 172).
(42)
–	Rozsudok Komisia/Parlament a Rada (EU:C:2014:170, bod 38).
(43)
–	Pozri diskusiu na túto tému v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci Spojené kráľovstvo/Rada a Parlament (C‑270/12, EU:C:2013:562).
(44)
–	Rozsudky Racke (98/78, EU:C:1979:14, bod 20) a Holandsko/Rada (C‑110/97, EU:C:2001:620, bod 151).
(45)
–	Rozsudok Pokrzeptowicz‑Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, bod 52). Pozri tiež rozsudky Saldanha a MTS (C‑122/96, EU:C:1997:458, bod 14) a Elektrownia Pątnów II (C‑441/08, EU:C:2009:698, bod 32). Pozri tiež rozsudok Gemeinde Altrip a i. (C‑72/12, EU:C:2013:712), kde Súdny dvor v bode 22 uviedol: „Treba pripomenúť, že nová právna norma sa v zásade uplatní od nadobudnutia účinnosti aktu, ktorým sa táto norma zavádza. Hoci sa neuplatní na právne situácie, ktoré vznikli a definitívne prebehli za účinnosti predchádzajúceho zákona, uplatní sa na ich budúce účinky, ako aj na nové právne situácie…. Bez toho, aby tým bola dotknutá zásada zákazu retroaktivity, platí niečo iné len vtedy, keď novú normu sprevádzajú osobitné ustanovenia, ktoré konkrétne určujú podmienky jej časovej platnosti.“ V tomto zmysle boli citované rozsudok Monsanto Technology, C‑428/08, EU:C:2010:402, bod 66 a rozsudok Stichting Natuur en Milieu a i.,
C‑266/09, EU:C:2010:779, bod 32.
(46)
–	Pozri rozsudok Kone a i./Komisia (C‑510/11 P, EU:C:2013:696, bod 76 a citovanú judikatúru).
(47)
–	Rozsudok Accrington Beef a i. (C‑241/95, EU:C:1996:496, bod 33).
(48)
–	Tamže (bod 36).
(49)
–	Pozri v tomto zmysle rozsudok Grécko/Komisia (C‑86/03, EU:C:2005:769, bod 71). Typickým príkladom je situácia, keď EÚ neprijme opatrenia na vybavenie tovaru nachádzajúceho sa v tranzite, ktorý ovplyvnia okamžité zmeny colného práva EÚ. Pozri napríklad rozsudok Sofrimport/Komisia (C‑152/88, EU:C:1990:259).
(50)
–	Rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva z 22. septembra 1994 (bod 42, série A č. 296‑A).
(51)
–	Rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva (č. 26449/95, bod 54, 9. novembra 1999).
(52)
–	Rozsudok Teleos a i. (C‑409/04, EU:C:2007:548).
(53)
–	Rozsudok Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834, bod 44).
(54)
–	Ustanovenie odkazuje napríklad na vrcholový manažment, osoby zodpovedné za podstupovanie rizík, zamestnancov s kontrolnými funkciami a všetkých zamestnancov, ktorí dostávajú celkovú odmenu, na základe ktorej patria do rovnakej skupiny odmeňovania ako vrcholový manažment a osoby zodpovedné za podstupovanie rizika, ktorých pracovné činnosti majú významný vplyv na ich rizikový profil.
(55)
–	Rozsudky Racke (EU:C:1979:14, bod 20) a Holandsko/Rada (EU:C:2001:620, bod 151).
(56)
–	Pozri KOM (2010) 0284 v konečnom znení, bod 5.7 nazvaný „Odmeňovanie“.
(57)
–	Pozri okrem iného odôvodnenie 71 návrhu nariadenia v dokumente KOM (2011) 0452 v konečnom znení, ako aj odôvodnenie 49 a články 74 a 88 až 91 návrhu smernice v dokumente KOM (2011) 0453 v konečnom znení.
(58)
–	Pozri správu označenú A7-0170/2012.
(59)
–	Článok 5 ods. 1 a 4 ZEÚ.
(60)
–	Článok 5 ods. 1 a 3 ZEÚ.
(61)
–	Spojené kráľovstvo vo svojich písomných pripomienkach odkazuje na zlučiteľnosť požiadaviek na zverejňovanie informácií so zásadou subsidiarity. Vzhľadom na to, že v písomných pripomienkach Spojeného kráľovstva nie je táto časť žalobného dôvodu ďalej vôbec rozvinutá, obmedzím sa vo svojej analýze povinností týkajúcich sa zverejňovania informácií len na ich zlučiteľnosť so zásadou proporcionality.
(62)
–	Ú. v. ES C 321, 2003, s. 1.
(63)
–	Spojené kráľovstvo sa v tomto smere odvoláva na rozsudok Luxembursko/Parlament a Rada (C‑176/09, EU:C:2011:290).
(64)
–	Rozsudky Eurotunnel a i. (C‑408/95, EU:C:1997:532, body 37 až 39) a Komisia/Rada (355/87, EU:C:1989:220, body 42 až 44).
(65)
–	Rozsudok Afton Chemical (C‑343/09, EU:C:2010:419, body 30 a 57).
(66)
–	Tamže (bod 33).
(67)
–	Tamže (bod 34).
(68)
–	Pozri v tomto smere tamže (body 35 až 41).
(69)
–	Rozsudky Vodafone a i. (C 58/08, EU:C:2010:321, bod 52) a Komisia/Rada (C 117/10, EU:C:2013:786, bod 113).
(70)
–	Rozsudok Španielsko/Rada (C‑310/04, EU:C:2006:521, body 121 až 123).
(71)
–	Pozri rozsudok Digital Rights Ireland (C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, bod 47 a citovanú judikatúru).
(72)
–	Pozri rozsudky Spojené kráľovstvo/Rada (C‑84/94, EU:C:1996:431, bod 58) a British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 123).
(73)
–	K obavám Spojeného kráľovstva týkajúcim sa článku 114 ods. 2 ZFEÚ sa vrátim v nasledujúcej analýze prvého žalobného dôvodu.
(74)
–	Tieto súhrnné informácie nie sú obdobné podrobným informáciám o mzde jednotlivých osôb s uvedením mien a ich zlučiteľnosti s právom EÚ v oblasti ochrany údajov, ktorou sa Súdny dvor zaoberal v rozsudkoch Österreichischer Rundfunk a i. (C‑465/00, C‑138/01 a C‑139/01, EU:C:2003:294) a Satakunnan Markkinapörssi a Satamedia (C‑73/07, EU:C:2008:727).
(75)
–	Rozsudok Nemecko/Parlament a Rada (C‑233/94, EU:C:1997:231, body 13 a 15).
(76)
–	Články 33 a 34 smernice CRD IV stanovujú, že finančné inštitúcie, ktoré získali povolenie, môžu na území iných členských štátov vykonávať svoju činnosť na základe povolenia udeleného v domovskom členskom štáte.
(77)
–	Rozsudky Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, body 40 a 46), Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 23) a Bruno a Pettini (C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:329, bod 36).
(78)
–	Rozsudky Del Cerro Alonso (EU:C:2007:3, bod 39) a Impact (EU:C:2008:2, bod 122).
(79)
–	Rozsudok Bruno a Pettini (EU:C:2010:329, bod 39). Pozri tiež rozsudok Impact (EU:C:2008:223, bod 129).
(80)
–	Rozsudok Lock (C‑539/12, EU:C:2014:351, body 29 až 33) a citovaná judikatúra.
(81)
–	Rozsudok Del Cerro Alonso (EU:C:2007:509, bod 46).
(82)
–	Rozsudok Impact (EU:C:2008:223, bod 124).
(83)
–	Rozsudky Bruno a Pettini (EU:C:2010:28, body 36 a 37); Del Cerro Alonso (EU:C:2007:509, body 40 a 44 až 46), Impact (EU:C:2008:223, body 123 až 124 a 130), a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Impact (EU:C:2008:2, bod 173).
(84)
–	Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Impact (EU:C:2008:2, bod 174).
(85)
–	Návrhy prednesené vo veci Impact (EU:C:2008:2, bod 173).
(86)
–	Na tento výsledok nemajú vplyv uvádzané reálne dôsledky zavedenia pevného pomeru spočívajúce v zvýšení pevných zložiek mzdy alebo znížení celkovej odmeny zamestnancov zodpovedných za podstupovanie značného rizika.
(87)
–	Pozri poznámku pod čiarou 76 vyššie.
(88)
–	Ako príklady takých opatrení EÚ možno uviesť opatrenia týkajúce sa zákazu diskriminácie, vyslaných pracovníkov a pracovného času. Pokiaľ ide o judikatúru Súdneho dvora, pozri napríklad rozsudky Del Cerro Alonso (EU:C:2007:509), kde Súdny dvor v bode 41 konštatoval, že „uvedenú výnimku však nie je možné rozšíriť na každú otázku akokoľvek súvisiacu s odmenou, keďže by tým bola v značnom rozsahu narušená podstata niektorých oblastí uvedených v článku 137 ods. 1 ES“, a Impact (EU:C:2008:223), kde Súdny dvor v bode 125 uviedol, že „uvedenú výnimku však nie je možné rozšíriť na každú otázku akokoľvek súvisiacu s odmenou, keďže by tým bola v značnom rozsahu narušená podstata niektorých oblastí uvedených v článku 137 ods. 1 ES“, citujúc okrem iného rozsudok Del Cerro Alonso (EU:C:2007:509, bod 41).