Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 30. apríla 2026(1)
Vec C‑190/25 [Zelabrich](i)
LS
proti
GT
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht Stuttgart (Vyšší krajinský súd Stuttgart, Nemecko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí v manželských veciach – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Článok 19 – Prekážka začatého konania – Článok 63 – Lateránsky konkordát uzavretý medzi Talianskom a Svätou stolicou – Manželstvo uzavreté podľa kanonického práva – Konanie o rozvode pred občianskoprávnym súdom členského štátu, ktorý začal konať ako prvý – Neplatnosť tohto manželstva vyhlásená cirkevným súdom v Taliansku – Konanie o uznaní občianskoprávnych účinkov rozhodnutia o neplatnosti pred talianskym štátnym súdom, ktorý začal konať ako druhý “
I.      Úvod
1.        Súd jedného členského štátu začal ako prvý konanie o návrhu na rozvod. Súd iného členského štátu, v tomto prípade Talianska, začal ako druhý konanie o návrhu na priznanie občianskoprávnych účinkov rozsudku, ktorým sa vyhlásila neplatnosť manželstva uzavretého v Taliansku v súlade s ustanoveniami kanonického práva(2), pričom tento vykonateľný rozsudok vydal cirkevný súd, ktorého právomoc je v tomto členskom štáte uznaná. Považuje sa táto situácia za prekážku začatého konania?
2.        Vo veci, ktorá bola predložená Súdnemu dvoru, sa nemecký súd pýta, či z výkladu článku 19 ods. 1 nariadenia (ES) č. 2201/2003(3) môže vyplynúť kladná odpoveď na túto otázku z dôvodu, že článok 63 ods. 2 a článok 63 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia stanovujú, že každé rozhodnutie o neplatnosti manželstva vydané na základe dohody medzi Talianskom a Svätou stolicou, konkrétne Lateránskeho konkordátu z 11. februára 1929, zmeneného dohodou a dodatkovým protokolom(4) sa na základe odkazu na kapitolu III oddiel 1 uvedeného nariadenia automaticky uznáva ako akékoľvek iné rozhodnutie vydané v manželských veciach súdom členského štátu.
3.        Otázka uplatnenia pravidiel o prekážke začatého konania stanovených v článku 19 nariadenia Brusel IIa by sa mala preskúmať zo širšieho hľadiska, než je hľadisko sporu vo veci samej, ktorý sa obmedzuje na Lateránsky konkordát. Článok 63 tohto nariadenia sa totiž vzťahuje na konkordáty uzavreté medzi Svätou stolicou na jednej strane a Portugalskom, Španielskom a Maltou na strane druhej. Posledné dve dohody zavádzajú postup analogický s talianskym postupom uznávania rozsudkov cirkevných súdov. Okrem toho, pokiaľ ide o žaloby podané od 1. augusta 2022, článok 99 nariadenia (EÚ) 2019/1111(5), ktorým sa uvedený článok 63 nahrádza, sa týka posledného konkordátu medzi Svätou stolicou a Portugalskom, v ktorom sa stanovuje takýto postup.
4.        V týchto návrhoch, ktoré sa v súlade s požiadavkou Súdneho dvora budú zameriavať na prvú prejudiciálnu otázku, vysvetlím dôvody, pre ktoré podľa môjho názoru nie je možné považovať toto konanie za konanie o anulovaní manželstva v zmysle článku 19 ods. 1 nariadenia Brusel IIa, a teda dospieť k záveru, že existuje prekážka začatého konania.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
5.        Článok 1 ods. 1 písm. a) nariadenia Brusel IIa stanovuje:
„Toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na:
a)      rozvod, rozluku alebo anulovania manželstva;“
6.        Podľa článku 19 tohto nariadenia s názvom „Prekážka začatej veci a súvisiace konania“:
„1.      Ak sa vedú konania týkajúce sa rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva medzi rovnakými účastníkmi na súdoch rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať.
…
3.      Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, každý iný súd odmietne vykonávať právomoc v prospech tohto súdu.
V takom prípade účastník, ktorý podal návrh súdu, ktorý začal konať ako druhý, môže podať svoj návrh na súd, ktorý začal konať ako prvý.“
7.        Článok 63 uvedeného nariadenia s názvom „Zmluvy so Svätou stolicou“ znie:
„1.      Toto nariadenie sa uplatňuje bez toho, aby bola dotknutá Medzinárodná zmluvu (konkordát) medzi Svätou stolicou a Portugalskom, podpísaná vo Vatikáne 7. mája 1940.
2.      Rozhodnutie o neplatnosti manželstva vydané na základe zmluvy uvedenej v odseku 1 sa uznáva v členských štátoch za podmienok uvedených v kapitole III, oddiel I[(6)].
3.      Ustanovenia odsekov 1 a 2 sa vzťahujú tiež na tieto medzinárodné zmluvy (konkordáty) so Svätou stolicou:
a)      [Lateránsky konkordát];
b)      Dohoda medzi Svätou stolicou a Španielskom v právnych otázkach z 3. januára 1979.
c)      Dohoda medzi Svätou stolicou a Maltou o uznaní občianskoprávnych účinkov manželstiev uzatvorených podľa cirkevného práva a rozhodnutí cirkevných orgánov a súdov o týchto manželstvách z 3. februára 1993, vrátane protokolu o uplatňovaní z rovnakého dátumu, spolu s druhým dodatkovým protokolom zo 6. januára 1995.
4.      Uznávanie rozhodnutí uvedených v odseku 2 môže v Španielsku, Taliansku alebo na Malte podliehať rovnakým postupom a preskúmaniu, aké sa uplatňujú na rozhodnutia cirkevných súdov vynesené podľa medzinárodných zmlúv uzavretých so Svätou stolicou, uvedených v odseku 3.
…“
B.      Lateránsky konkordát
8.        Článok 8 ods. 1 a 2 Lateránskeho konkordátu stanovuje:
„1.      Manželstvá uzavreté podľa ustanovení kanonického práva sa považujú za manželstvá s občianskoprávnymi účinkami pod podmienkou, že manželstvo je po zverejnení na obecnom úrade zapísané do matriky. Bezprostredne po obrade kňaz alebo jeho zástupca vysvetlí manželom občianskoprávne účinky manželstva a oboznámi ich s článkami codice civile [Občiansky zákonník] týkajúcimi sa práv a povinností manželov. Následne vyhotoví v dvoch vyhotoveniach sobášny list, v ktorom môžu byť uvedené prípadné vyhlásenia manželov podľa občianskeho práva.
…“
2.      Rozhodnutia o anulovaní manželstva vydané cirkevnými súdmi, ktoré majú exekučný titul najvyššieho kontrolného cirkevného orgánu, budú na žiadosť účastníkov konania alebo jedného z nich účinné v Taliansku rozhodnutím príslušného Corte d’appello [Odvolací súd, Taliansko], ak tento súd konštatuje, že:
a)      cirkevný súd mal právomoc rozhodnúť v prípade manželstva uzavretého v súlade s podmienkami stanovenými v tomto článku;
b)      počas konania pred cirkevným súdom boli dodržané práva strán zúčastniť sa na konaní a obhajovať sa v súlade so základnými zásadami talianskeho právneho poriadku, a
c)      sú splnené ostatné podmienky, ktoré talianske právne predpisy vyžadujú na to, aby nadobudli účinnosť cudzie rozhodnutia.
Odvolací súd môže v rozhodnutí o vykonateľnosti kanonického rozsudku nariadiť predbežné finančné opatrenia v prospech jedného z manželov, ktorého manželstvo bolo vyhlásené za neplatné, a postúpiť vec súdu, ktorý má právomoc vo veci rozhodnúť.“
9.        Bod 4 dodatkového protokolu, ktorý sa týka článku 8 Lateránskeho konkordátu, v písm. b) stanovuje:
„Pokiaľ ide o odsek 2, na účely uplatnenia článkov 796 a 797 codice italiano di procedura civile [taliansky Občiansky súdny poriadok(7)] treba zohľadniť osobitosť kanonického právneho poriadku, ktorý upravuje manželský zväzok a v rámci ktorého bol tento zväzok uzavretý. A to najmä:
1.      je potrebné zohľadniť skutočnosť, že odkazy talianskeho práva na právo miesta, kde bol rozsudok vynesený, treba chápať tak, že sa týkajú kanonického práva;
2.      rozhodnutie, ktoré sa stalo vykonateľným podľa kanonického práva, sa považuje za právoplatné;
3.      v záujme väčšej istoty treba uviesť, že v každom prípade nedôjde k preskúmaniu merita veci.“
III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
10.      GT, nemecký a taliansky štátny príslušník, a LS, ruská štátna príslušníčka s obvyklým pobytom v Nemecku, uzavreli 16. júna 2017 v kostole Santa Maria Apparente v Neapole (Taliansko) konkordátne manželstvo, ktoré bolo zaregistrované v ten istý deň matričným úradom tohto mesta.
11.      GT podal 25. januára 2022 návrh na rozvod na Amtsgericht Stuttgart (Okresný súd Stuttgart, Nemecko). Tento súd musí tiež
ex offo rozhodnúť o kompenzačnom rozdelení nárokov na dôchodok a na návrh LS o výživnom po rozvode.
12.      GT podal 22. júla 2022 na Tribunale Ecclesiastico Interdiocesano di Napoli (Medzidiecézny cirkevný súd Neapol, Taliansko) návrh na vyhlásenie tohto konkordátneho manželstva za neplatné. Uvedené manželstvo bolo s konečnou platnosťou vyhlásené za neplatné rozhodnutím z 28. februára 2024, ktoré bolo 27. mája 2024 vyhlásené za vykonateľné Supremo Tribunale della Segnatura Apostolica (Najvyšší súd Apoštolskej signatúry, Taliansko).
13.      Corte di appello di Napoli (Odvolací súd Neapol, Taliansko)(8), na ktorom sa 31. júla 2024 začalo konanie o uznanie občianskoprávnych účinkov cirkevného rozsudku, ešte nevydal svoje rozhodnutie.
14.      Uznesením z 20. novembra 2024 Amtsgericht Stuttgart (Okresný súd Stuttgart) prerušil konanie o návrhu na rozvod, a to aj o hospodárskych dôsledkoch súvisiacich s rozvodom, z dôvodu, že ak by taliansky súd vydal rozhodnutie o uznaní rozsudku cirkevného súdu, konanie o rozvode by sa stalo bezpredmetným.
15.      LS podala proti tomuto uzneseniu odvolanie na Oberlandesgericht Stuttgart (Vyšší krajinský súd Stuttgart, Nemecko), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania, pričom tvrdila, že podľa nariadenia Brusel IIa nemá povinnosť prerušiť konanie Amtsgericht Stuttgart (Okresný súd Stuttgart), ale taliansky súd.
16.      Predkladajúci vnútroštátny súd spresňuje, že svojou prvou prejudiciálnou otázkou žiada o potvrdenie svojej analýzy, podľa ktorej vzhľadom na znenie článku 63 ods. 2 a článku 63 ods. 3 písm. a) nariadenia Brusel IIa konanie o uznanie účinkov cirkevného rozsudku, ktoré prebieha na talianskom súde, „je súčasťou konania o anulovaní manželstva“ v zmysle článku 19 ods. 1 tohto nariadenia.
17.      Pokiaľ ide o druhú otázku, vnútroštátny súd sa pýta na dôsledky konštatovania prekážky začatého konania, ktoré by mali viesť taliansky súd, ktorý nezačal konať ako prvý, toho, aby prerušil konanie v súlade s článkom 19 ods. 1 uvedeného nariadenia.
18.      Podľa vnútroštátneho súdu totiž na jednej strane anulovanie manželstva, ak taliansky súd uznal rozsudok cirkevného súdu, nemá rovnaké účinky ako vyhlásenie rozvodu, pokiaľ ide o riešenie jeho dôsledkov nemeckým súdom. Uvádza, že podľa nemeckej judikatúry z neplatného manželstva nemôže vyplývať nijaký hospodársky dôsledok. V prípade nedodržania pravidiel prekážky začatého konania by teda existovalo riziko nezlučiteľných rozhodnutí, čo by mohlo predstavovať dôvod neuznania rozhodnutia konštatujúceho neplatnosť manželstva v súlade s článkom 22 písm. c) nariadenia Brusel IIa.
19.      Predkladajúci vnútroštátny súd na druhej strane zdôrazňuje, že z dôvodu mechanizmu prekážky začatého konania je prípadne povinný incidenčne preskúmať uznanie neplatnosti manželstva, ktoré vyhlásila cirkev, talianskym štátom, hoci v tejto súvislosti medzi Spolkovou republikou Nemecko a Svätou stolicou neexistujú dohody.
20.      Prekladajúci vnútroštátny súd sa preto pýta, či existuje možnosť nemeckých súdov prerušiť konanie napriek existencii prednostnej medzinárodnej právomoci v prospech týchto súdov.
21.      Za týchto podmienok Oberlandesgericht Stuttgart (Vyšší krajinský súd Stuttgart) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Je talianske konanie o uznaní [cirkevného rozsudku] pred Corte di appello di Napoli (Odvolací súd Neapol), ktorý má právomoc podľa článku 8 ods. 2 [Lateránskeho konkordátu], konaním o anulovanie manželstva v zmysle článku 19 ods. 1 nariadenia [Brusel IIa]?
2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, môže súd v Nemecku, ktorý prvý začal konanie o rozvode, o ktorom má rozhodnúť, prerušiť svoje konanie podľa vnútroštátnych predpisov v rozpore s článkom 19 ods. 1 nariadenia [Brusel IIa] v prospech súdu, ktorý začal konať ako druhý a má rozhodnúť o konaní o uznaní [cirkevného rozhodnutia]?“
22.      Písomné pripomienky predložili GT, talianska vláda a Európska komisia. Spolu so španielskou vládou sa zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 5. februára 2026, na ktorom odpovedali na otázky na ústne zodpovedanie položené Súdnym dvorom.
IV.    Analýza
23.      Predkladajúci vnútroštátny súd sa svojimi prejudiciálnymi otázkami pýta, či konanie o uznaní vykonateľného rozhodnutia vydaného cirkevným súdom, týkajúceho sa neplatnosti(9) konkordátneho manželstva, štátnym súdom, ktoré prebieha v Taliansku, zatiaľ čo nemecký súd začal konať ako prvý o návrhu na rozvod podanom medzi tými istými účastníkmi konania, je alebo nie je konaním o anulovaní manželstva v zmysle článku 19 ods. 1 nariadenia Brusel IIa. Súdny dvor má teda rozhodnúť o výklade tohto ustanovenia(10).
24.      Keďže rozhodnutia prijaté cirkevným orgánom nepatria do pôsobnosti tohto nariadenia(11), treba spresniť osobitný kontext, do ktorého patrí táto žiadosť o výklad, a to Lateránsky konkordát, ktorý je jednou z dohôd uzavretých niektorými členskými štátmi citovanými v článku 63 uvedeného nariadenia(12).
A.      Osobitný kontext sporu vo veci samej: Lateránsky konkordát
25.      Lateránsky konkordát z 11. februára 1929 uzavretý medzi Talianskom a Svätou stolicou bol zmenený dohodou z 18. februára 1984(13). V článku 1 tejto dohody je potvrdená hlavná zásada tohto konkordátu, ktorou je zásada úplnej nezávislosti a zvrchovanosti katolíckej cirkvi, ako aj Talianskej republiky, každej v jej vlastnom poriadku. V súlade s článkom 2 ods. 1(14) uvedeného konkordátu Talianska republika zaručuje katolíckej cirkvi, že môže slobodne vykonávať samostatnú jurisdikciu v oblasti kanonického práva. Podmienky účinnosti rozhodnutí o neplatnosti manželstva vyhlásených cirkevnými súdmi v talianskom poriadku, stanovené v článku 8 ods. 2 toho istého konkordátu, predstavujú uplatnenie zásady uvedenej v jeho článku 1(15).
26.      Článok 8 ods. 1 a 2 tohto konkordátu upravuje občianskoprávne účinky manželstiev a vykonateľných rozhodnutí o neplatnosti týchto manželstiev vyhlásených cirkevnými súdmi.
27.      Podľa článku 8 ods. 1 prvého pododseku Lateránskeho konkordátu majú uvedené manželstvá občianskoprávne účinky, ak sú zapísané do matriky. Tento zápis však môže byť podľa druhého odseku tohto ustanovenia zamietnutý, ak nie sú dodržané základné občianskoprávne normy [vek manželov, kogentné prekážky vymenované v bode 4 písm. a) dodatkového protokolu].
28.      Podľa kanonického práva môžu cirkevné súdy na návrh aspoň jedného z manželov iba vyhlásiť konkordátne manželstvo za neplatné, a to z dôvodov cirkevnej povahy, ktorých je viac(16), ako je stanovené vo všeobecnom občianskom práve.
29.      Článkom 8 ods. 2 Lateránskeho konkordátu sú stanovené dve etapy na to, aby neplatnosť konkordátneho manželstva vyvolala občianskoprávne účinky. Na jednej strane rozhodnutia o neplatnosti takéhoto manželstva vyhlásené cirkevnými súdmi(17) musia mať exekučný titul vydaný vyšším cirkevným kontrolným orgánom.
30.      Na druhej strane tieto rozhodnutia, ktoré tento orgán vyhlási za vykonateľné, musia podliehať preskúmaniu talianskym štátnym súdom.
31.      Vo veci samej toto preskúmanie vykonávané talianskym štátnym súdom, ktorý začal konať na návrh GT, ako aj konanie o rozvode, ktoré predtým začal na nemeckom súde, stále prebiehajú. Rozhodnutie nemeckého súdu prerušiť konanie až do rozhodnutia talianskeho súdu, ktorý začal konať ako druhý, je napadnuté na predkladajúcom vnútroštátnom súde. Tento súd sa pýta na podmienky prekážky začatého konania stanovené v článku 19 nariadenia Brusel IIa(18) v tomto osobitnom procesnom rámci.
B.      Pôsobnosť pravidiel o prekážke začatého konania
32.      Článok 19 nariadenia Brusel IIa má názov „Prekážka začatej veci a súvisiace konania“. Výraz „súvisiace konania“ zahŕňa prípady „nepravej prekážky začatého konania“(19). Toto rozlíšenie bolo upravené v článku 11 ods. 2 nariadenia Brusel II(20). Zohľadňovalo rozdiely medzi právnymi poriadkami členských štátov súvisiace s tým, že nie vo všetkých existujú inštitúcie rozluky, rozvodu a anulovania manželstva(21).
33.      Pri výklade článku 19 ods. 1 a 3 nariadenia Brusel IIa Súdny dvor rozhodol, že na určenie existencie prekážky začatého konania je potrebné, aby sa návrhy týkali tých istých účastníkov konania. Skutočnosť, že majú odlišný predmet, nemá nijaký vplyv, pokiaľ sa týkajú rozluky, rozvodu alebo anulovania manželstva. V dôsledku toho môže situácia prekážky začatého konania v zmysle tohto článku 19 existovať v prípade, keď je na dvoch súdoch rôznych členských štátov začaté konanie, pričom v jednom prípade sa vedie konanie o rozluke a v druhom prípade konanie o rozvode, prípadne sa v oboch štátoch začalo konanie o návrhu na rozvod(22).
34.      Stačí teda, aby boli prejednávané dve žaloby, ktorých predmetom je manželský zväzok. Normotvorca Únie nevyhradil osobitný postup návrhu na anulovanie manželstva, ktorý je založený na existencii dôvodu neplatnosti v čase uzavretia manželstva, keďže neplatný manželský zväzok nemožno zrušiť rozvodom(23).
C.      Uplatnenie na tento prípad
35.      Konanie o rozvode, ktoré sa začalo na nemeckom súde ako prvé, je v konkurenčnom vzťahu s konaním, ktoré prebieha pred talianskym súdom, ktorý začal konať ako druhý s cieľom dosiahnuť v Taliansku účinky vykonateľného rozhodnutia o neplatnosti manželstva vyhlásenej cirkevným súdom.
36.      Je pravda, že predmetom týchto dvoch konaní je dotknutý manželský vzťah. Nejde však o nároky rovnakej povahy. Jedným z nich je rozhodnúť o zrušení manželského zväzku a druhým uznať v talianskom právnom poriadku občianskoprávne účinky neplatnosti manželstva, o ktorej už rozhodol cirkevný súd a ktorá je konečná a vykonateľná. Tieto tri podmienky sú stanovené v článku 8 ods. 2 Lateránskeho konkordátu.
37.      Po prvé zo samotného znenia článku 19 ods. 1 nariadenia Brusel IIa vyplýva, že podmienky prekážky začatého konania nie sú splnené. Toto ustanovenie sa týka situácie, keď „sa vedú konania týkajúce sa rozvodu… alebo anulovania manželstva
medzi rovnakými účastníkmi na súdoch rôznych členských štátov“(24). Tak znenie, ako aj cieľ tohto článku 19 sú jasné. Upravuje postup v prípadoch, keď sa na základe viacerých právomocí uvedených v článku 3 nariadenia Brusel IIa, bez stanovenia hierarchie(25), obrátili na súdy dvoch rôznych členských štátov(26). Cieľom je zabrániť rozporom v rozhodnutiach v oblasti zrušenia manželského zväzku a zabezpečiť právnu istotu v rámci priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti(27), na ktorý sa odvoláva odôvodnenie 1 tohto nariadenia.
38.      V prejednávanej veci však jediné konanie prebiehajúce súbežne s konaním o rozvode v Nemecku, ktoré prebieha na súde iného členského štátu (Taliansko), nie je konaním o „anulovaní“ konkordátneho manželstva, keďže manželstvo už bolo vyhlásené za neplatné.  Návrh (alebo konanie) o anulovanie uvedeného manželstva bol totiž podaný (alebo bolo začaté) na cirkevnom súde, ktorý tomuto návrhu vyhovel vydaním právoplatného rozhodnutia, ktoré sa stalo vykonateľným na základe druhého rozhodnutia vydaného vyšším cirkevným kontrolným orgánom. Okrem toho bez uznania príslušným talianskym štátnym súdom nepredstavuje rozhodnutie, na ktoré sa vzťahuje nariadenie Brusel IIa(28).
39.      Po druhé prebiehajúce konanie pred talianskym štátnym súdom, ktorého cieľom je uznať v talianskom právnom poriadku neplatnosť manželstva, ktorú už vyhlásil cirkevný súd(29), má znaky konania o vyhlásenie vykonateľnosti(30). Zistil som, že na označenie tohto konania sa používajú rôzne iné pojmy alebo výrazy, ako napríklad „homologácia“(31), „kontrola zákonnosti“/„vyhlásenie o občianskej platnosti“(32), „výhrada rozhodnutia“(33) alebo „potvrdenie“(34), čo však z môjho pohľadu nemá vplyv na podstatu veci.
40.      V prvom rade je uvedené konanie upravené Lateránskym konkordátom, ktorý je medzinárodnou zmluvou, s cieľom, aby rozhodnutia vydané cirkevnými súdmi, ktoré majú v ich právnom poriadku(35) právomoc vyhlásiť manželstvo za neplatné z dôvodov, ktoré sú im vlastné(36), mali občianskoprávne účinky v Taliansku, alebo inak povedané, aby sa stali súčasťou právneho poriadku tohto členského štátu(37).
41.      Podobné občianskoprávne konanie existuje v Španielsku. Tak je to aj na Malte a od konkordátu z 18. mája 2004 v Portugalsku(38).
42.      Ďalej v článku 8 ods. 2 Lateránskeho konkordátu sú vymenované body preskúmania cirkevného rozsudku príslušným talianskym štátnym súdom. V súvislosti s vyhlásením vykonateľnosti(39) sú bežné v rozsahu, v akom sa týkajú právomoci cirkevného súdu, na ktorý bol podaný návrh, a dodržiavania talianskeho procesného verejného poriadku, pričom nie je potrebné hľadať presnú zhodu s dôvodmi neplatnosti stanovenými v talianskom občianskom práve(40). Treba tiež zdôrazniť, že príslušný taliansky štátny súd musí „konštatovať“, že „sú splnené ostatné podmienky, ktoré talianske právne predpisy vyžadujú na to, aby cudzie rozhodnutia nadobudli účinnosť“(41).
43.      Napokon, rovnako ako v iných dvojstranných dohodách uzavretých najmä medzi členskými štátmi a tretími štátmi, ktoré upravujú konanie o preskúmaní na účely uznávania a najmä výkonu rozhodnutí vydaných v každom z týchto štátov, rozhodnutie vydané v jednom štáte vyvoláva účinky, zatiaľ čo v druhom štáte budú tieto účinky rovnocenné až po skončení takéhoto konania.
44.      Vo vzťahu medzi Svätou stolicou a Talianskom teda manželstvo, ktoré vyhlásil cirkevný súd za neplatné, umožňuje uzavrieť ďalšie cirkevné manželstvo, zatiaľ čo nové civilné manželstvo nemožno v Taliansku uzavrieť, pokiaľ nebolo ukončené konanie pred príslušným talianskym štátnym súdom. Táto situácia je teda vo všetkých ohľadoch porovnateľná so situáciou mimo priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, v ktorej bol rozvod vyhlásený v štáte A, a opätovné manželstvo nie je možné v štáte B bez predbežného preskúmania rozhodnutia vydaného v štáte A. Skutočnosť, že predmetné rozhodnutie vydal cirkevný súd, na tejto logike nič nemení.
45.      V dôsledku toho súhlasím s Komisiou, že „pravidlá týkajúce sa prekážky začatého konania stanovené v článku 19 nariadenia Brusel IIa sa neuplatňujú, ak súd členského štátu rozhoduje o návrhu, ktorého cieľom je priznať občianskoprávne účinky rozhodnutiu vydanému cirkevným súdom, rovnako ako sa neuplatňujú, ak súd členského štátu rozhoduje o návrhu na priznanie účinkov rozsudku vydaného v treťom štáte“.
46.      Komisia sa však pri prijímaní stanoviska predkladajúceho vnútroštátneho súdu domnieva, že článok 63 ods. 3 písm. a) nariadenia Brusel IIa by sa mohol vykladať tak, že výnimočne vytvára prekážku začatého konania, keďže toto ustanovenie ukladá ostatným členským štátom povinnosť uznať rozhodnutia týkajúce sa neplatnosti manželstva vydané na základe zmlúv uzavretých so Svätou stolicou a že rozhodnutie príslušného talianskeho štátneho súdu, ktoré priznáva občianskoprávne účinky rozsudku vydanému cirkevným súdom, ktorým sa konštatuje neplatnosť manželstva, má rovnaké právne účinky ako rozsudok vydaný talianskym občianskoprávnym súdom, ktorým sa konštatuje neplatnosť manželstva.
47.      Zastávam názor, že takýto návrh výkladu, ktorý kombinuje články 19 a 63 nariadenia Brusel IIa, by sa mal zamietnuť z dôvodu, že je v rozpore s pôsobnosťou tohto posledného uvedeného článku a je v rozpore s hlavnými zásadami dohôd, ktoré sú v ňom uvedené. Preukazujú to aj dôsledky uplatnenia článku 19 tohto nariadenia, ak by sa vykladal v spojení s článkom 63 uvedeného nariadenia.
D.      Návrh spoločného výkladu článkov 19 a 63 nariadenia Brusel IIa
1.      Článok 63 nariadenia Brusel IIa
48.      Článok 63 nariadenia Brusel IIa sa nachádza v kapitole V, nazvanej „Vzťah k iným právnym nástrojom“. Normotvorca Únie stanovil zásadu prednosti práva Spoločenstva v článku 59 ods. 1 tohto nariadenia, podľa ktorého toto nariadenie nahrádza dohovory existujúce v čase nadobudnutia jeho platnosti, ktoré boli uzavreté medzi dvoma alebo viacerými členskými štátmi a ktoré sa týkajú záležitostí upravených uvedeným nariadením, „bez toho, aby bol dotknutý“ najmä článok 63 tohto nariadenia.
49.      Článok 63 nariadenia Brusel IIa vyhradzuje vo vzťahoch medzi členskými štátmi účinky dvojstranných dohôd uzavretých medzi Portugalskom, Talianskom, Španielskom a Maltou na jednej strane a Svätou stolicou na strane druhej, ktoré sú upravené odkazom na kapitolu III tohto nariadenia, ktorá sa týka uznávania a výkonu rozsudkov vydaných v členskom štáte, ako sú definované v článku 2 bode 4 uvedeného nariadenia. Uplatní sa teda článok 21 ods. 1 nariadenia Brusel IIa, ktorý stanovuje zásadu automatického uznávania, a článok 22 tohto nariadenia, ktorý taxatívne vymenúva dôvody neuznania rozsudkov vydaných v členskom štáte.
50.      Článok 63 nariadenia Brusel IIa tak vytvára na základe konkordátov, ktorých sa týka, nový zjednodušený prípad uznávania rozsudkov vydaných v rámci priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Rozsah pôsobnosti pravidiel automatického uznávania rozhodnutí o anulovaní manželstva v členských štátoch sa rozšíril s cieľom zabezpečiť plný účinok konkordátov medzi niektorými členskými štátmi a Svätou stolicou(42).
51.      V dôsledku toho sa tento článok 63 uplatní len v prípade rozhodnutí o neplatnosti manželstva vydaných v členských štátoch (Portugalsko, Taliansko, Španielsko a Malta) na základe konkordátov, ktoré tieto štáty uzavreli so Svätou stolicou. Treba zdôrazniť, že ide len o rozhodnutia štátnych súdov o uznaní občianskoprávnych účinkov
rozsudkov o neplatnosti manželstva vydaných cirkevnými súdmi(43).
52.      Treba konštatovať, že neexistuje žiadna súvislosť medzi uvedeným článkom 63 a kapitolou II nariadenia Brusel IIa venovanou pravidlám právomoci(44), a najmä prekážke začatého konania. Toto konštatovanie potvrdzuje skutočnosť, že z ustanovení po sebe nasledujúcich nariadení rovnocenných s článkom 63 tohto nariadenia(45) vyplýva, že normotvorca Únie(46) výnimočne zohľadňuje súbežnú právomoc(47) cirkevných súdov v striktnom rámci konkordátov uzavretých medzi Svätou stolicou a dotknutými členskými štátmi, ktoré uznávajú občianskoprávne účinky cirkevných rozsudkov ako akékoľvek iné občianskoprávne rozhodnutie.
53.      Cieľom je uľahčiť uplatňovanie rozhodnutí prijatých v rámci priestoru slobody, bezpečnosti a práva a nie riešiť konflikty právomoci, a to tým skôr, že na základe týchto konkordátov v oblasti anulovania manželstva pravidlá právomoci cirkevných orgánov v sekulárnom štáte nepatria do pôsobnosti nariadenia Brusel IIa(48). To isté platí, pokiaľ ide o konanie o uznaní občianskoprávnych účinkov cirkevného rozsudku o neplatnosti manželstva. Napríklad v Taliansku je príslušný štátny súd určený Lateránskym konkordátom. Ak by sa toto konanie malo považovať za konanie o anulovaní manželstva, malo by podliehať pravidlám právomoci stanoveným v tomto nariadení.
54.      Vzhľadom na vyššie uvedené zastávam názor, že ak by sa mal článok 19 nariadenia Brusel IIa vykladať v spojení s článkom 63 tohto nariadenia, predmet a účel konkordátu so Svätou stolicou by boli porušené. V súlade s článkom 31 ods. 1 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve sa však(49) „zmluva musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na jej predmet a účel.“.
55.      Ďalšie obmedzenia vyplývajúce z Viedenského dohovoru treba uviesť aj vtedy, keď sa v rámci mechanizmu prekážky začatého konania posudzujú dôsledky takéhoto zrovnoprávnenia konaní vo veci anulovania manželstva.
2.      Uplatnenie pravidiel týkajúcich sa prekážky začatého konania stanovených v článku 19 nariadenia Brusel IIa
56.      V nadväznosti na svoje stanovisko k tomu, že konanie o uznaní pred príslušným talianskym štátnym súdom sa považuje za konanie o anulovaní manželstva, Komisia tvrdí, že tento súd by mal prerušiť konanie.
57.      Ako totiž stanovuje článok 19 ods. 3 prvý pododsek nariadenia Brusel IIa, „keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech tohto súdu“. Z tohto pravidla nie je stanovená žiadna výnimka.
58.      Článok 19 ods. 3 druhý pododsek tohto nariadenia však spresňuje, že „účastník, ktorý podal návrh súdu, ktorý začal konať ako druhý, môže podať svoj návrh na súd, ktorý začal konať ako prvý“(50).
59.      Ak vo veci samej GT využije túto možnosť, bude musieť s cieľom dosiahnuť uznanie cirkevného rozsudku podať na nemecký súd, na ktorý bol podaný jeho návrh na rozvod, žalobu, ktorú podal na taliansky štátny súd, ktorý začal konať ako druhý.
60.      Toto konanie o uznanie založené na článku 8 ods. 2 Lateránskeho konkordátu, ktoré je záväzné len pre Taliansko a Svätú stolicu, má za cieľ zahrnúť do talianskeho právneho poriadku rozhodnutia iného právneho poriadku v osobitnom rámci(51).
61.      Po prvé je teda potrebné uplatniť zásadu relatívneho účinku zmlúv, na ktorú okrem iného poukazuje Komisia, voči tvrdeniu o uplatniteľnosti článku 19 nariadenia Brusel IIa vykladaného v spojení s jeho článkom 63.
62.      Táto zásada všeobecného medzinárodného práva, podľa ktorej zmluvy nesmú poškodzovať ani zvýhodňovať tretie subjekty („pacta tertiis nec nocent nec prosunt“), ktorá sa musí zohľadniť pri výklade zmlúv(52), je osobitne vyjadrená v článku 34 Viedenského dohovoru, podľa ktorého zo zmluvy nevznikajú ani záväzky ani práva tretiemu štátu bez jeho súhlasu(53).
63.      V dôsledku toho uvedená zásada vyžaduje, aby sa ustanovenia sekundárneho práva nevykladali vzhľadom na povinnosť uloženú medzinárodnou dohodou, ktorá nezaväzuje všetky členské štáty. V opačnom prípade by výklad viedol k rozšíreniu rozsahu tejto povinnosti na tie členské štáty, ktoré treba považovať za „tretie štáty“, ak nie sú zmluvnou stranou takejto dohody(54).
64.      Z judikatúry Súdneho dvora pritom vyplýva, že Súdny dvor je sám povinný rešpektovať zásadu relatívneho účinku zmlúv, keďže predstavuje pravidlo medzinárodného obyčajového práva, ktoré je samo osebe záväzné pre inštitúcie Únie a je súčasťou právneho poriadku Únie(55).
65.      Po druhé by mohla vzniknúť otázka rozsahu spoločného výkladu článkov 19 a 63 nariadenia Brusel IIa, zatiaľ čo medzinárodné nástroje, na ktoré sa tento posledný uvedený článok vzťahuje, nie sú jedinými nástrojmi, ktoré môžu vyvolávať účinky v rámci priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Môže ísť o dohovor uvedený v článku 59 ods. 2 písm. a) a d) tohto nariadenia, ako aj o dohody uzavreté medzi členským štátom a jedným alebo viacerými tretími štátmi pred dňom jeho pristúpenia k Únii, na ktoré sa uplatňuje článok 351 ZFEÚ a ktoré nie sú výslovne uvedené v nariadení Brusel IIa(56), na rozdiel od konkordátov. Dôsledky sú podľa môjho názoru ťažko merateľné, čo vytvára prekážky, ktoré sú neporovnateľné s prekážkami uvádzanými na odôvodnenie uplatniteľnosti článku 19 tohto nariadenia.
E.      O dôsledkoch neuplatniteľnosti článku 19 nariadenia Brusel IIa
66.      Komisia na pojednávaní v nadväznosti na svoje písomné pripomienky týkajúce sa vzájomného vylúčenia právnych účinkov rozsudkov o rozvode a anulovaní manželstva uviedla, že jej návrh na výklad bol odôvodnený snahou zmierniť dve hlavné nevýhody návrhu na anulovanie manželstva, a to jeho „torpédový účinok“ a majetkové dôsledky odlišné od dôsledkov rozvodu. Vnútroštátny súd ich tiež uvádza v prípade konštatovania nezlučiteľnosti rozhodnutia o rozvode s rozhodnutím o anulovaní manželstva.
67.      Domnievam sa, že prvá nevýhoda je vlastná povahe návrhu na anulovanie manželstva a že ju nemožno odstrániť, keďže neexistuje hierarchia medzi žalobami, ktorá by bola stanovená v článku 19 nariadenia Brusel IIa(57). Naopak, pokiaľ ide o druhú nevýhodu, vzhľadom na vysvetlenia poskytnuté talianskou a španielskou vládou, ako aj tie, ktoré vyplývajú z právnej náuky o vývoji vnútroštátnej judikatúry v týchto členských štátoch, považujem za vhodné pripomenúť európsku právnu úpravu týkajúcu sa finančných dôsledkov zrušenia manželského zväzku, ako aj riešení prijatých v Španielsku a Taliansku v prípade súbežných konaní o rozvode a o uznaní občianskoprávnych účinkov rozsudku o neplatnosti manželstva vyhláseného cirkevným súdom.
1.      Príslušné nariadenia EÚ týkajúce sa finančných dôsledkov zrušenia manželského zväzku
68.      Po prvé článok 1 ods. 3 písm. e) nariadenia Brusel IIa výslovne stanovuje, že toto nariadenie sa nevzťahuje na vyživovaciu povinnosť. Po druhé z definície pojmu „manželská vec“ uvedenej v článku 1 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia vyplýva, že sa nevzťahuje na ďalšie rozhodnutia týkajúce sa manželského zväzku(58). Tieto dve oblasti spadajú pod nariadenie (ES) č. 4/2009(59) a nariadenie (EÚ) č. 2016/1103(60). Tieto nariadenia sa uplatňujú v prípade anulovania manželstva, najmä na určenie príslušného súdu(61). Vzhľadom na to, že rozsah pôsobnosti nariadenia Rím III je obmedzený na kolízie právnych noriem v oblasti rozvodu a rozluky, uznanie účinkov, ktoré môže mať zrušené manželstvo, závisí od rozhodného práva určeného medzinárodným právom každého členského štátu(62).
69.      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 8 ods. 2 posledný pododsek Lateránskeho konkordátu stanovuje, že príslušný taliansky štátny súd „môže v rozhodnutí o vykonateľnosti kanonického rozsudku prijať predbežné finančné opatrenia v prospech jedného z manželov, ktorého manželstvo bolo vyhlásené za neplatné, a odkázať účastníkov konania na súd príslušný na rozhodnutie v tejto veci“.
2.      Talianska a španielska judikatúra
70.      Talianska vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdila, že Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) rozhodol o vzťahu medzi potvrdením cirkevného rozsudku, ktorým sa vyhlasuje neplatnosť cirkevného manželstva, a pokračovaním v konaní o rozvode na účely určenia výživného(63). Rozhodol, že:
–        uznanie účinkov cirkevného rozsudku, ktorým sa vyhlasuje neplatnosť cirkevného manželstva, ktoré bolo vydané po nadobudnutí právoplatnosti rozsudku o zániku občianskoprávnych účinkov, ale pred nadobudnutím právoplatnosti rozhodnutia o ekonomických dôsledkoch, nemá za následok zánik predmetu občianskoprávneho konania o zrušení manželského zväzku. Môže teda pokračovať na účely určenia nároku na výživné a jeho zaplatenia(64), a
–        trvalosť ekonomických opatrení spojených s rozvodom je preukázaná aj v prípade, že manželstvo je neplatné(65).
71.      Španielska vláda na pojednávaní spresnila, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd) tiež rozhodol, že rozsudok o rozvode nie je nezlučiteľný s neskorším uznaním občianskoprávnych účinkov cirkevného rozsudku o neplatnosti manželstva, pretože tento rozsudok, ak je uznaný, nemení ani neovplyvňuje občianskoprávne účinky rozvodu(66).
72.      Vo veci samej, pokiaľ ide o ekonomické dôsledky manželstva, vnútroštátny súd poukázal na svoju vedomosť o rozsudku Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) č. 9004 z 31. marca 2021 a o možnosti využiť mechanizmus prispôsobenia(67).
73.      Napokon, pokiaľ ide o nezlučiteľnosť rozhodnutia o rozvode s rozhodnutím o uznaní občianskoprávnych účinkov anulovania manželstva, na ktoré poukazuje vnútroštátny súd(68), uvádzam, že táto skutočnosť je považovaná za hypotetickú, čo odôvodňuje, že nie je predmetom prejudiciálnej otázky. V každom prípade spresňujem, že z dôvodov uvedených v bodoch 57 a 61 vyššie je nemysliteľné vykladať článok 19 nariadenia Brusel IIa v spojení s článkom 63 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia a zmeniť rozhodnutie o prerušení konania a odmietnutí vykonávania právomoci, stanovené v prvom uvedenom článku s cieľom zmierniť toto riziko neuznania rozhodnutia o uznaní(69) občianskoprávnych účinkov cirkevného rozsudku o neplatnosti konkordátneho manželstva, ktorý bol vydaný talianskym štátnym súdom na základe Lateránskeho konkordátu.
74.      Na záver mojej analýzy navrhujem, aby Súdny dvor v odpovedi na prvú prejudiciálnu otázku rozhodol, že podmienky prekážky začatého konania stanovené v článku 19 nariadenia Brusel IIa nie sú splnené, a v dôsledku toho nie je potrebné odpovedať na druhú otázku, ktorá bola položená v prípade kladnej odpovede na prvú otázku.
V.      Návrh
75.      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Oberlandesgericht Stuttgart (Vyšší krajinský súd Stuttgart, Nemecko), takto:
Článok 19 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, zmeneného nariadením Rady (ES) č. 2116/2004 z 2. decembra 2004,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
talianske konanie o uznaní rozhodnutia o neplatnosti manželstva vyhláseného cirkevným súdom na Corte d’appello (Odvolací súd, Taliansko), ktorý má právomoc podľa článku 8 ods. 2 Lateránskeho konkordátu z 11. februára 1929 medzi Talianskom a Svätou stolicou, zmeneného dohodou a dodatkovým protokolom podpísaným v Ríme 18. februára 1984, nie je konaním o anulovanie manželstva v zmysle článku 19 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 2201/2003.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
i      Názov prejednávanej veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Ďalej len „konkordátne manželstvo“.
3      Nariadenie Rady z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243), zmenené nariadením Rady (ES) č. 2116/2004 z 2. decembra 2004 (Ú. v. EÚ L 367, 2004, s. 1), ďalej len „nariadenie Brusel IIa“.
4      Podpísaný v Ríme 18. februára 1984, ďalej len „Lateránsky konkordát“. Táto dohoda bola ratifikovaná zákonom legge n. 121 – Ratifica ed esecuzione dell’accordo, con protocollo addizionale, che apporta modificazioni al Concordato lateranense dell’11 febbraio 1929, tra la Repubblica italiana e la Santa Sede (zákon č. 121 o ratifikácii a vykonaní dohody s dodatkovým protokolom, ktorým sa menia Lateránske dohody z 11. februára 1929 medzi Talianskom a Svätou stolicou) z 25. marca 1985 (GURI č. 85 z 10. apríla 1985, s. 3 – riadna príloha GURI č. 28).
5      Nariadenie Rady z 25. júna 2019 o právomoci a uznávaní a výkone rozhodnutí v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností a o medzinárodných únosoch detí (Ú. v. EÚ L 178, 2019, s. 1; ďalej len „nariadenie Brusel IIb“). Pokiaľ ide o prechodné ustanovenia, pozri článok 100 tohto nariadenia.
6      V rámci kapitoly III nariadenia Brusel IIa, nazvanej „Uznávanie a výkon“, oddiel 1 týkajúci sa „[u]znávania“ obsahuje najmä články 21 a 22. Pozri bod 49 a poznámku pod čiarou 69 nižšie.
7      Talianska vláda vo svojich písomných pripomienkach uviedla, že podľa judikatúry Corte suprema di cassazione (Kasačný súd, Taliansko), články 796 a 797 Občianskeho súdneho poriadku, ktoré boli uvedené v hlave VII knihy IV tohto poriadku, venovanej najmä účinkom zahraničných rozhodnutí, hoci boli zrušené článkom 73 zákona č. 218 – Riforma del sistema italiano di diritto internazionale privato (zákon o reforme talianskeho systému medzinárodného súkromného práva) z 31. mája 1995 (bežný dodatok k GURI č. 128 z 3. júna 1995), sú naďalej účinné, pokiaľ ide o uznávanie cirkevných rozsudkov o neplatnosti manželstva na základe zásady o konkordáte uznanej v článku 7 Ústavy [pozri rozsudky Corte suprema di cassazione (Kasačný súd) z 25. mája 2005, č. 11020 a zo 14. októbra 2010, č. 24990].
8      Ďalej len „taliansky súd“.
9      Pozri článok 63 ods. 2 nariadenia Brusel IIa.
10      Konanie o rozvode sa začalo 25. januára 2022. Preto sa na neho vzťahuje nariadenie Brusel IIa. Pozri poznámku pod čiarou 5 vyššie a rozsudok zo 16. februára 2023, Rzecznik Praw Dziecka a i. (Odklad rozhodnutia o návrate), (C‑638/22 PPU, EU:C:2023:103, bod 55).
11      Pozri definíciu uvedenú v článku 2 bode 4 nariadenia Brusel IIa, podľa ktorej sa vzťahuje na každé rozhodnutie, najmä rozhodnutie o rozvode alebo anulovaní manželstva vydané orgánom vykonávajúcim funkcie justičného orgánu v členskom štáte, ako to spresnil Súdny dvor. Pokiaľ totiž ide o pôsobnosť nariadenia Rady (EÚ) č. 1259/2010 z 20. decembra 2010, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti rozhodného práva pre rozvod a rozluku (Ú. v. EÚ L 343, 2010, s. 10), všeobecne označovaného ako „Rím III“, Súdny dvor rozhodol, že normotvorca Únie prijal uvedené nariadenie s tým, že mal na zreteli len situácie, keď rozvod vyhlasuje buď štátny súd, alebo orgán verejnej moci, alebo sa tak stane pod jeho dohľadom, a že preto rozvod, ku ktorému, tak ako v predmetnej veci, dochádza „jednostranným prejavom vôle“ pred cirkevným súdom, nepatrí do pôsobnosti tohto nariadenia. Pozri rozsudok z 20. decembra 2017, Sahyouni (C‑372/16, EU:C:2017:988, bod 45).
12      Pozri článok 1 bod 20 B dôvodovej správy k Dohovoru uzavretému podľa článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach (Ú. v. ES C 221, 1998, s. 27; ďalej len „správa A. Borrásovej“). Rada Európskej únie ju schválila 28. mája 1998. Treba pripomenúť, že Rada vypracovala tento dohovor aktom z 28. mája 1998 (Ú. v. ES C 221, 1998, s. 1, ďalej len „Bruselský dohovor II“). Tento dohovor nenadobudol účinnosť. Jeho obsah bol do veľkej miery prebratý do nariadenia Rady (ES) č. 1347/2000 z 29. mája 2000 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností k spoločným deťom manželov (Ú. v. ES L 160, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/001, s. 209, ďalej len „nariadenie Brusel II“. Toto nariadenie bolo zrušené nariadením Brusel IIa, ktoré sa uplatňuje najmä na konania začaté od 1. marca 2001. Keďže Bruselský dohovor II inšpiroval obsah nariadení, ktoré ho nahradili, správa A. Borrásovej naďalej objasňuje výklad rovnocenných ustanovení nariadenia Brusel IIa.
13      Pozri bod 2 vyššie.
14      Pozri GAUDEMET, J.: L’Accord du 18 février 1984 entre l’Italie et le Saint‑Siège. In: Annuaire français de droit international, CNRS, 1984, s. 209 až 220, najmä s. 211, 212 a 216.
15      Pozri v tejto súvislosti, čo sa týka článku 8 Lateránskeho konkordátu, bod 4 písm. b) dodatkového protokolu. Kogentná povaha zásady oddelenia oboch právnych poriadkov, sekulárneho a cirkevného, vyplýva aj z článku 63 ods. 4 nariadenia Brusel IIa v rozsahu, v akom stanovuje, že preskúmanie portugalských rozhodnutí týkajúcich sa neplatnosti manželstva občianskoprávnymi súdmi Španielska, Talianska a Malty sa rozširuje v rámci priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti nad rámec konkordátov uzavretých medzi týmito členskými štátmi a Svätou stolicou (pozri poznámku pod čiarou 53 nižšie).
16      Talianska vláda vo svojich písomných pripomienkach pripomína, že zásady kanonického práva v oblasti neplatnosti manželstva sa líšia od zásad talianskeho občianskeho práva, keďže uznávajú duševnú výhradu týkajúcu sa napríklad bonum sacramenti (nerozlučiteľnosť manželského zväzku) a bonum prolis (cieľ reprodukcie manželstva), ako aj úctou vyvolaný strach.
17      Výraz „kanonický rozsudok“ je použitý v článku 8 ods. 2 poslednom pododseku Lateránskeho konkordátu.
18      Keďže článok 20 ods. 1 a 3 nariadenia Brusel IIb má v podstate rovnaké znenie ako článok 19 ods. 1 a 3 nariadenia Brusel IIa, treba sa domnievať, že výklad tohto posledného uvedeného článku bude platiť aj pre prvý.
19      Tento výraz sa používa v správe A. Borrásovej (bod 54).
20      Prípad „nepravej prekážky začatého konania“ nie je uvedený v článku 19 ods. 1 nariadenia Brusel IIa, ktorý sa týka „rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva“. Odsek 2 tohto článku bol zachovaný, aby osobitne upravoval „konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k tomu istému dieťaťu a s rovnakým predmetom konania“, ktoré boli zahrnuté do konaní uvedených v článku 11 ods. 1 nariadenia Brusel II. Pozri správu A. Borrásovej (bod 54).
21      Pozri správu A. Borrásovej (bod 52).
22      Pozri rozsudky zo 6. októbra 2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, bod 33), a zo 16. januára 2019, Liberato (C‑386/17, EU:C:2019:24, bod 35).
23      Pozri v tejto súvislosti správu A. Borrásovej (bod 54). Uvádza sa v nej, že sa neprijalo riešenie, ktoré „z dôvodu právnej istoty a s cieľom vyhnúť sa problémom, ktoré by mohli vzniknúť v krajinách, ktoré nepoznajú rozluku ani anulovanie, nebolo prijaté“.
24      Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Poznamenávam, že v článku 20 ods. 1 nariadenia Brusel IIb bol pojem „konanie“ v niektorých jazykových zneniach nahradený pojmom „postupy“, čo je irelevantné. Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 9. novembra 2010, Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 64).
25      Pozri rozsudok zo 16. júla 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, body 48 a 49).
26      Pozri rozsudok z 25. novembra 2021, IB (Obvyklý pobyt manžela – rozvod) (C‑522/20, EU:C:2021:955, bod 45).
27      Pozri rozsudok z 13. októbra 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, bod 33 a citovaná judikatúra). V správe A. Borrásovej [bod 5 písm. c)] sa dokonca uvádza, že rozhodnutie stanoviť pravidlá prekážky začatého konania v európskom dohovore predstavuje „dôležitú inováciu, ktorá sama osebe odôvodňuje existenciu [Bruselského dohovoru II] a ktorá umožní vyhnúť sa protichodným rozhodnutiam“. Ani v tomto dohovore, ani v nariadeniach, ktoré nasledovali, sa však nenachádza ustanovenie rovnocenné s ustanovením vloženým v občianskych a obchodných veciach do článku 29 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1), bežne označovaného ako „nariadenie Brusel Ia“. Stanovuje, že na žiadosť súdu, ktorý vo veci koná, každý iný konajúci súd bezodkladne informuje súd, ktorý začal konať ako prvý, o dátume začatia konania v súlade s článkom 32 tohto nariadenia.
28      Pozri bod 24 vyššie. Pozri tiež LEBORGNE, F.: Article 63. Traités conclus avec le Saint‑Siège. In: CORNELOUP, S.: Droit européen du divorce, Lexis Nexis, Paríž, 2013, s. 471 až 476, najmä bod 2 (s. 474).
29      Pojem v talianskom jazyku je „delibazione“. Označuje osobitné súdne konanie, na základe ktorého sa v danom štáte na návrh účastníka konania prizná rozhodnutiu vydanému súdnym orgánom iného štátu právna sila. Pozri DE GREGORIO, T.: La delibazione delle sentenze di nullità matrimoniale: orientamenti giurisprudenziali e nuove questioni. In: Ius in Itinere, Rivista Giuridica (online), 2025.
30      Tento pojem používa Európsky súd pre ľudské práva v rozsudku z 20. júla 2001, Pellegrini v. Taliansko (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), najmä v bode 31, ktorý obsahuje citáciu článku 8 ods. 2 Lateránskeho konkordátu. Pozri tiež CESARINI, A.: Libertà e responsabilità nella convivenza coniugale: la stabilità dell’assegno divorzile a seguito di „delibazione“ della nullità canonica. In: Stato, Chiese e Pluralismo Confessionale (online), č. 11, 7. júna 2021. Španielska vláda na pojednávaní vysvetlila, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) vyhlásil, že cirkevné rozsudky sa na účely uznania považujú za cudzie rozsudky, takže súd, ktorý ich uznáva, musí pri rozhodovaní o občianskoprávnych účinkoch týchto rozsudkov konať v súlade so zásadami neobmedzenej právomoci španielskeho súdu. Pozri v tom istom zmysle RAMOS R. M. M.: Estudos de Direito Internacional Privado e de Direito Processual Civil Internacional, II.
In: Coimbra Editora, Coimbra, 2007, časť s názvom „A Concordata de 2004 e o direito internacional privado português“, s. 335 až 388, najmä s. 361. Na jednej strane treba pripomenúť, že cieľom konania o vyhlásenie vykonateľnosti je v členskom štáte, v ktorom sa žiada o výkon, zabezpečiť vykonateľnosť rozsudku iného štátu, ktorý je vykonateľný. Na druhej strane sa takéto konanie v rámci priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti postupne zjednodušilo alebo zrušilo, pričom platí zásada, že rozhodnutie vydané v jednom členskom štáte sa má posudzovať tak, ako keby bolo vydané v dožiadanom členskom štáte. Pozri najmä rozsudok z 26. apríla 2012, C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, body 100 až 103, ako aj body 116 a 118).
31      Pozri JOUBERT, N.: Article 1er – Champ d’application. In: CORNELOUP, S., GALLANT, E., ÉGÉA, V. a JAULT‑SESEKE, F.: Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter). In: Bruylant, Bruxelles, 2023, s. 37 až 56, najmä s. 43, a v tej istej publikácii CORNELOUP, S.: Article 30 – Reconnaissance d’une décision, s. 399 až 413, najmä s. 404. Španielska vláda použila tento pojem aj na pojednávaní v súvislosti s konaním zavedeným konkordátom uzavretým Španielskom, ktoré je analogické s konaním týkajúcim sa Lateránskeho konkordátu [pozri článok 63 ods. 3 písm. b) nariadenia Brusel IIa]. Pozri tiež GUZMÁN ALTUNA, M.: La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento. In: Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 7. mája 2001, č. 1382, s. 1, a článok tej istej autorky „Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas“. In:
Diario de Jurisprudencia, El Derecho Editores, 5. októbra 2005, č. 2181, s. 5.
32      Pozri prvý článok od GUZMÁN ALTUNA, M., c. d. (s. 1) a jeho druhý článok, c. d. (s. 5), citovaný v poznámke pod čiarou 31 vyššie (voľný preklad).
33      Pokiaľ ide o článok 63 ods. 4 nariadenia Brusel IIa, pozri RAUSCHER, T.: Artikel 63: Verträge mit dem Heiligen Stuhl. In: Europäisches Zivilprozess‑ und Kollisionsrecht, Kommentar Brüssel IIa‑VO, EG‑UntVO, HUntVerfÜbk 2007, EU‑EheGüterVO‑E, EU‑LP‑GüterVO‑E, EU‑SchutzMVO, OTTO SCHMIDT, Kolín, 2015, s. 390 až 393, najmä bod 8 (s. 392).
34      Pozri SPELLENBERG, U.: Art. 63. In: VON STAUDINGERS, J.: Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuche/IPR ‑ Internationales Verfahrensrecht in Ehesachen 1
(Europäisches Recht, Brüssel IIa‑VO), SELLIER, Berlin, 2015, s. 345 – 348, najmä s. 346 a 347.
35      Talianska vláda vo svojich písomných pripomienkach spresňuje, že cirkevné súdy „patria do cudzieho právneho poriadku“.
36      Pozri bod 28 vyššie.
37      Pozri body 9 a 25 vyššie. Pozri tiež GAUDEMET, J.: c. d., s. 216. Tento autor zdôrazňuje, že tak ako „na účely uplatnenia rozsudkov vyhlásených súdmi iného štátu v určitom štáte“, „pri rešpektovaní cirkevného súdu ‚vo svojom poriadku‘ Talianska republika uznáva účinnosť svojich rozsudkov len vtedy, ak spĺňajú požiadavky talianskeho poriadku“.
38      Pozri bod 3 vyššie. O novom režime vyplývajúcom z konkordátu uzavretého medzi Svätou stolicou a Portugalskom 18. mája 2004 uvedenom v článku 99 ods. 1 nariadenia Brusel IIb, ktorým sa upustilo od predchádzajúceho konania, ktoré slúžilo na priznanie vykonateľnosti cirkevným rozhodnutiam, a to automaticky a bez akejkoľvek kontroly, a jeho nahradenie preskúmaním, ktoré sa približuje konaniu v iných štátoch (Španielsko a Taliansko), ako aj o konštatovaní, že táto zmena sa stala nevyhnutnou vzhľadom na rozsudok ESĽP z 20. júla 2001, Pellegrini v. Taliansko (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296), pozri RAMOS, R. M.: c. d., najmä s. 365. K tomuto novému konaniu pozri tiež LEBORGNE, F.: c. d., bod 2 (s. 473) a pokiaľ ide o tento rozsudok ESĽP, bod 3 (s. 476).
39      Pozri GAUDEMET‑TALLON, H.: La désunion du couple en droit international privé. In: Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1991, zv. 226, s. 185 až 198, najmä body 26 a 27 (s. 196).
40      Pokiaľ ide o uplatňovanie podobných kritérií španielskymi súdmi, pozri GUZMÁN ALTUNA, M.: La homologación civil de resoluciones matrimoniales canónicas. Efectos derivados de su reconocimiento a Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas. In: c. d., s. 1.
41      Pozri článok 8 ods. 2 písm. c) Lateránskeho konkordátu. Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Pozri v tejto súvislosti bod 9 vyššie. Pokiaľ ide o históriu týchto ustanovení vyplývajúcich z dohody z 18. februára 1984, ktorou sa mení Lateránska dohoda z 11. februára 1929, zavedených po vydaní rozsudku Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko) č. 18 z 2. februára 1982, GAUDEMET‑TALLON, H.: c. d., bod 20 (s. 192) a DE GREGORIO, T.: c. d. Pozri tiež LEBORGNE, F.: c. d., bod 3 (s. 475 a 476). Pokiaľ ide o otázku dodržiavania práva na obhajobu v Španielsku, Taliansku a na Malte, pozri GARCIA RUIZ, Y.: Articulo 99. Tratados con la Santa Sede. In: PALAO MORENO, G.: El nuevo marco europeo en materia matrimonial, responsabilidad parental y sustracción de menores: comentarios al Reglamento (UE) n o
2019/1111, TIRANT LO BLANCH, Valencia, 2022, s. 777 až 782, najmä s. 781 a 782.
42      Pozri správu A. Borrásovej, body 120 až 123, najmä bod 120, o tom, že Portugalsko by porušilo svoje medzinárodné záväzky, ak by prijalo právny predpis, ktorý priznáva právomoc občianskoprávnym súdom.
43      Pozri správu A. Borrásovej, bod 120, piaty odsek, a LEBORGNE, F.: c. d., bod 2 (s. 474). Od uzavretia konkordátu medzi Svätou stolicou a Portugalskom 18. mája 2004 uvedeného v článku 99 nariadenia Brusel IIb sú konania podobné. Pozri poznámku pod čiarou 38 vyššie.
44      K odkazu na iné ustanovenia, ktorý je výslovne uvedený v tom istom článku 63, pozri bod 49 vyššie. Pozri na porovnanie článok 59 ods. 2 písm. d) nariadenia Brusel IIa o Dohovore medzi Dánskom, Fínskom, Islandom, Nórskom a Švédskom, ktorý obsahuje určité ustanovenia medzinárodného práva súkromného o manželstve, osvojení a dohľade, podpísaného v Štokholme 6. februára 1931 [Zbierka zmlúv spoločnosti Spojených národov, zv. 126, s. 141, č. 2877 (1931 – 132)], uvedený v tomto článku 59 ods. 2 písm. a).
45      Pozri článok 40 nariadenia Brusel II a článok 99 nariadenia Brusel IIb.
46      Pozri bod 24 vyššie.
47      V Portugalsku od konkordátu uzavretého medzi týmto štátom a Svätou stolicou 18. mája 2004. Predtým tam bola výlučná právomoc. Pozri správu A. Borrásovej (body 120 a 121) a GAUDEMET‑TALLON, H.: Le Règlement no
1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs. In: Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paríž, 2001, č. 2, s. 381 až 445, najmä bod 111 (s. 425).
48      Pozri bod 24 vyššie.
49      Podpísaný 23. mája 1969 [Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov,
zv. 1155 I, s. 331, 18232, (1980)] a platnosť nadobudol 27. januára 1980, ďalej len „Viedenský dohovor“. Medzinárodné zmluvné právo bolo v podstate kodifikované v tomto dohovore. Podľa článku 1 uvedeného dohovoru sa tento dohovor uplatňuje na zmluvy medzi štátmi. Pozri rozsudok z 25. februára 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, bod 40).
50      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
51      Pozri bod 25 vyššie.
52      Pozri v tomto zmysle článok 31 ods. 3 písm. c) Viedenského dohovoru.
53      Pozri rozsudok z 25. februára 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, body 43 a 44). Článok 63 ods. 4 nariadenia Brusel IIa je zaujímavým príkladom zásady relatívneho účinku zmlúv. Konkordát medzi Portugalskom a Svätou stolicou totiž nemá priame účinky v Španielsku, Taliansku a na Malte. V tejto súvislosti pozri GAUDEMET‑TALLON, H.: Le Règlement no 1347/2000 du Conseil du 29 mai 2000: Compétence, reconnaissance et exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale des enfants communs, c. d., najmä bod 112 (s. 426). Táto autorka konštatovala, že nariadenie Brusel II, do ktorého bolo do článku 40 ods. 4 vložené rovnaké pravidlo, ako je pravidlo uvedené v tomto článku 63 ods. 4, „prísne dodržalo požiadavky medzinárodného práva verejného a tak aj cirkevného poriadku tým, že chránilo mechanizmy zavedené konkordátom, ako aj ustanovenia vnútroštátneho práva prijaté na ich vykonanie“. Táto zásada bola dokonca zachovaná v článku 99 ods. 4 nariadenia Brusel IIb, hoci článok 16 konkordátu medzi Portugalskom a Svätou stolicou 18. mája 2004 stanovuje, tak ako v Španielsku, Taliansku alebo na Malte, rovnaké konanie o uznanie účinkov cirkevných rozsudkov.
54      Pozri rozsudok z 23. januára 2014, Manzi a Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, bod 47).
55      Pozri rozsudok z 23. januára 2014, Manzi a Compagnia Naviera Orchestra (C‑537/11, EU:C:2014:19, bod 48 a citovaná judikatúra).
56      Pozri rozsudok zo 6. marca 2025, Anikovi (C‑395/23, EU:C:2025:142, body 42, 44 až 47 a 49).
57      Pozri bod 34 vyššie.
58      Pozri tiež odôvodnenie 8 nariadenia Brusel IIa, ktoré spresňuje, že toto nariadenie by sa nemalo týkať majetkových dôsledkov manželstva.
59      Nariadenie Rady z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (Ú. v. EÚ L 7, 2009, s. 1), uplatniteľné od 18. júna 2011 v súlade s jeho článkom 76 tretím odsekom.
60      Nariadenie Rady z 24. júna 2016, ktorým sa vykonáva posilnená spolupráca v oblasti právomoci, rozhodného práva a uznávania a výkonu rozhodnutí vo veciach majetkových režimov manželov (Ú. v. EÚ L 183, 2016, s. 1), uplatniteľné na konania začaté od 29. januára 2019 v súlade s jeho článkom 69.
61      Pozri BORRÁS, A.: Introduction générale. In: CORNELOUP, S.: Droit européen du divorce, c. d., s. 1 až 25, najmä bod 9 (s. 11 a 12). Pozri BONOMI, A.: Remarques liminaires et détermination du champ d’application des règles et compétence en matière matrimoniale. In: CORNELOUP, S., GALLANT, E., ÉGÉA, V. a JAULT‑SESEKE, F.: Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international: commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter). In: c. d., s. 82 až 106, a najmä s. 92. Táto poznámka k nariadeniu Brusel IIb sa vzťahuje aj na rozsah pôsobnosti nariadenia Brusel IIa, ktoré bolo zrušené.
62      Pozri GAUDEMET‑TALLON, H.: La désunion du couple en droit international privé. In: c. d., s. 121, bod 96 a nasl. Podľa tejto autorky „v medzinárodnom práve súkromnom existuje tendencia v prospech uplatňovania práva, ktoré pripúšťa domnienku manželstva, čo určitým spôsobom umožňuje ‚zachrániť‘ manželstvo so spätnou účinnosťou“. Na základe francúzskej judikatúry vysvetľuje rôzne možnosti výberu objektívnej väzby, skôr v prospech domnelých účinkov zrušeného manželstva, ak sa aspoň jeden z manželov v dobrej viere domnieval, že manželstvo je platné. Pozri tiež BONOMI, A.: c. d., bod 23 (s. 92).
63      Pozri najmä článok s názvom „Nullità del matrimonio e assegno di divorzio – Ufficio nazionale per i problemi giuridici“ na tejto internetovej adrese: https://giuridico.chiesacattolica.it/nullita‑del‑matrimonio‑e‑determinazione‑dellassegno‑di‑divorzio/ a SICILIANO, V.: Le Sezioni Unite sugli effetti della delibazione della sentenza ecclesiastica di nullità del matrimonio concordatario nel giudizio di divorzio. In: Cammino Diritto, Diritto Ecclesiastico e Canonica, (online), č. 5, 2021, ako aj CESARINI, A.: c. d.
64      Pozri najmä rozsudok Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd) v spojených komorách č. 9004 z 31. marca 2021. Podľa CESARINI, A.: c. d., toto rozhodnutie je v súlade s rozsudkami Corte suprema di cassazione (Najvyšší kasačný súd), spojených komôr, č. 16379 zo 17. júla 2014 a č. 18287 z 11. júla 2018 s cieľom posilniť účinnosť manželského spolužitia a vzájomnú zodpovednosť, ktorá s ním súvisí.
65      Pozri najmä rozsudok Corte suprema di Cassazione (Najvyšší kasačný súd) č. 21331 z 18. septembra 2013.
66      Pozri GUZMÁN ALTUNA, M.: Reconocimiento de eficacia civil de resoluciones matrimoniales canónicas. In: c. d., s. 4 a 5. Táto autorka sa vyjadrila najmä k rozsudku Tribunal Supremo (Najvyšší súd) č. 227/2001 z 5. marca 2001, v ktorom sa uvádza, že „občianskoprávne účinky rozvodu nie sú zmenené alebo ovplyvnené neskorším cirkevným vyhlásením jeho neplatnosti“ z dôvodu, že „cirkevná a občianskoprávna sféra… fungujú súbežne bez možných zásahov, ktoré by mohli viesť k strate účinnosti občianskoprávneho rozsudku vydaného v inom konaní týkajúcom sa manželstva začatom na občianskoprávnom súde po tom, čo bol rozsudok cirkevného súdu vyhlásený za zlučiteľný s právom štátu“ (voľný preklad).
67      Pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o nároky na výživné v prípade rozluky počas manželstva podľa § 1361 Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník), aj keby v Taliansku mal o anulovaní cirkevného manželstva rozhodnúť občianskoprávny súd, keďže v nemeckom práve nemá vyhlásenie manželstva za neplatné cirkvou žiadny vplyv na právo na výživné v prípade rozluky, FLINDT, J. O.: Kein Vorrang des italienischen Delibationsverfahrens vor deutschem Trennungsunterhaltsverfahren. In: Neue Zeitschrift für Familienrecht, C.H. Beck, Mníchov, č. 5, 2026, s. 266. Tento autor považuje za presvedčivé rozhodnutie Oberlandesgericht Stuttgart (Vyšší krajinský súd Stuttgart) 17 WF‑14/25 z 30. júla 2025, ktoré sa týka účastníkov konania vo veci samej, pričom tento súd povolil podanie kasačnej sťažnosti.
68      Pozri bod 18 vyššie.
69      Pozri článok 22 nariadenia Brusel IIa týkajúci sa „dôvodov neuznania rozsudkov o rozvode, rozluke alebo anulovaní manželstva“. V písm. c) stanovuje, že rozsudok vydaný vo veci rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva sa neuzná, ak je nezlučiteľný s rozsudkom vydaným v konaní medzi rovnakými účastníkmi v členskom štáte, v ktorom sa žiada o uznanie.