Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICOLAS
EMILIOU
prednesené
30. októbra
2025(1)
Vec C‑747/22
KH
proti
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Tribunale
ordinario
di
Bergamo
(Všeobecný
súd
Bergamo,
Taliansko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany – Smernica
2011/95/EÚ – Články 26 a 29 – Prístup k zamestnaniu – Sociálne
zabezpečenie – Príjem z občianstva – Podmienka
desaťročného
pobytu,
ktorého
posledné
dva
roky
musia
byť
nepretržité – Nepriama
diskriminácia – Odôvodnenie – Základné
výhody “
I.      Úvod
1.        Vo
veciach
CU a ND
(Sociálna
pomoc – nepriama
diskriminácia)(2) bol
Súdny
dvor
požiadaný o to,
aby
preskúmal
zlučiteľnosť
vnútroštátnych
opatrení,
ktorými
sa
poskytujú
určité
formy
finančnej
pomoci
osobám s bydliskom
na
území
dotknutého
členského
štátu s právom
Únie, a to v otázke
zameranej
na
boj
proti
chudobe,
nerovnosti a sociálnemu
vylúčeniu.
Konkrétne
sa
taliansky
súd
snažil
objasniť,
či
konkrétny
aspekt
talianskej
právnej
úpravy,
ktorou
sa
zavádza
„reddito
di
cittadinanza“
(príjem z občianstva) – konkrétne
požiadavka,
aby
oprávnené
osoby
mali
pobyt v Taliansku
aspoň
desať
rokov, z toho
posledné
dva
roky
nepretržite
(ďalej
len
„požiadavka
desaťročného
pobytu“) – je v súlade s viacerými
ustanoveniami
práva
Únie.
2.        Súdny
dvor,
rozhodujúci
vo
veľkej
komore,
vo
svojom
rozsudku
rozhodol,
že
takejto
požiadavke
bráni článok 11 ods. 1 písm. d)
smernice
2003/109/ES(3) v spojení s článkom 34
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“).(4) Súdny
dvor v podstate
konštatoval,
že
takáto
požiadavka
(i)
predstavuje
nepriamu
diskrimináciu
voči
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín,
ktorí
sú
osobami s dlhodobým
pobytom, a (ii)
nemôže
byť
odôvodnená,
pretože
má
za
následok
jednostranné
predĺženie
obdobia
pobytu
požadovanej
na
to,
aby
osoby s dlhodobým
pobytom
mohli
požívať
právo
zaručené článkom 11 ods. 1 písm. d)
smernice
2003/109.(5)
3.        Prejednávaná
vec
sa
týka
zlučiteľnosti
toho
istého
aspektu
vnútroštátnej
právnej
úpravy
týkajúcej
sa
požiadavky
desaťročného
pobytu s právom
Únie,
aj
keď z iného
hľadiska.
Vnútroštátny
súd
sa
Súdneho
dvora v podstate
pýta,
či
je
táto
požiadavka,
ak
sa
uplatňuje
na
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany, v súlade s článkami 26 a 29
smernice
2011/95/EÚ,
často
označovanej
ako
„kvalifikačná
smernica“(6).
Tieto
dve
ustanovenia
ukladajú
členským
štátom
povinnosť
zabezpečiť,
aby
sa
činnosti
zamerané
na
uľahčenie
prístupu k zamestnaniu,
ako
aj
určité
formy
sociálnej
pomoci,
poskytovali
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
za
podmienok
rovnocenných s podmienkami
platnými
pre
vlastných
štátnych
príslušníkov.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        Odôvodnenia
41,
42 a 45
smernice
2011/95
stanovujú:
„(41)      V záujme
toho,
aby
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
účinnejšie
využívali
práva a výhody
ustanovené v smernici,
je
nevyhnutné
zohľadniť
ich
špecifické
potreby a osobitné
problémy,
ktorým
čelia
pri
integrácii. …
(42)      …
je
potrebné
vyvinúť
úsilie
najmä
na
riešenie
problémov,
ktoré
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
bránia v účinnom
prístupe k možnostiam
vzdelávania a odbornej
prípravy
súvisiacim
so
zamestnaním,
ktoré
okrem
iného
súvisia s finančnými
obmedzeniami.
…
(45)      …
Pokiaľ
ide o sociálnu
pomoc,
spôsoby a podrobné
údaje o poskytovaní
základných
výhod
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
by
malo
určiť
vnútroštátne
právo.
Možnosť
obmedzenia
takejto
pomoci
pre
osoby s postavením
doplnkovej
ochrany
na
základné
výhody
treba
chápať v tom
zmysle,
že
tento
pojem
sa
vzťahuje
aspoň
na
podporu
minimálneho
príjmu,
pomoc v prípade
choroby
alebo
tehotenstva a rodičovskú
pomoc,
pokiaľ
sa
takáto
podpora
alebo
pomoc
poskytuje
štátnym
príslušníkom
podľa
vnútroštátneho
práva.“
5.        V článku 26 ods. 2 a 3
smernice
2011/95,
ktorý
sa
týka
„prístupu k zamestnaniu“,
sa
stanovuje:
„2.      Členské
štáty
zaistia,
aby
sa
osobám
pod
medzinárodnou
ochranou
ponúkali
činnosti,
ako
sú
možnosti
vzdelávania
týkajúce
sa
zamestnania
pre
dospelých,
odborné
školenia
vrátane
kurzov
odbornej
prípravy
na
zvýšenie
kvalifikácie,
praktické
skúsenosti
na
pracovisku a poradenské
služby
hradené
úradmi
práce, a to
za
rovnakých
podmienok
ako
vlastným
štátnym
príslušníkom.
3.      Členské
štáty
vyvinú
potrebné
úsilie,
aby
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
uľahčili
plný
prístup k činnostiam,
ktoré
sú
uvedené v odseku
2.“
6.        Článok 29
smernice
2011/95 s názvom
„Sociálne
zabezpečenie“
stanovuje:
„1.      Členské
štáty
zaistia,
aby
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
získali v členských
štátoch,
ktoré
im
udelili
takúto
ochranu,
potrebnú
sociálnu
pomoc,
aká
je
poskytovaná
štátnym
príslušníkom
tohto
členského
štátu.
2.      Odchylne
od
všeobecného
pravidla
stanoveného v odseku
1
môžu
členské
štáty
obmedziť
sociálnu
pomoc
udeľovanú
osobám s postavením
utečenca
alebo
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
na
základné
výhody,
ktoré
sú
potom
poskytnuté
na
rovnakých
úrovniach a za
rovnakých
podmienok
oprávnenosti
ako
štátnym
príslušníkom.“
B.      Vnútroštátne právo
7.        Článok 1 ods. 1
decreto‑legge n. 4
„Disposizioni
urgenti
in
materia
di
reddito
di
cittadinanza e di
pensioni“
(zákonný
dekrét č. 4 o naliehavých
ustanoveniach v oblasti
príjmu z občianstva a dôchodkov) z 28. januára
2019(7),
ktorý
bol
do
formy
zákona
prevedený
prostredníctvom
legge n. 26
(zákon č. 26) z 28. marca 2019(8) (ďalej
len
„zákonný
dekrét“),
stanovuje:
„Od
apríla
2019
sa
stanovuje
príjem z občianstva…
ako
základné
opatrenie
aktívnej
politiky v oblasti
práce s cieľom
zaručiť
právo
na
prácu,
bojovať
proti
chudobe,
nerovnosti a sociálnemu
vylúčeniu,
ako
aj
na
účely
podporovania
práva
na
informácie,
vzdelávanie,
odbornú
prípravu a kultúru
prostredníctvom
politík
zameraných
na
hospodársku
podporu a sociálne
začlenenie
osôb,
ktorým
hrozí
vylúčenie
zo
spoločnosti a z trhu
práce.
[Príjem z občianstva]
predstavuje
základnú
úroveň
dávok, a to v rozsahu
dostupných
zdrojov.“
8.        Článok 2 zákonného
dekrétu,
nazvaný
„Príjemcovia“,
vymedzuje
podmienky
prístupu k príjmu z občianstva.
Tieto
podmienky
sa
týkajú
jednak
štátnej
príslušnosti,
bydliska a pobytu
žiadateľa a jednak
predovšetkým
jeho
príjmov,
majetku a užívania
zariadení
dlhodobej
spotreby v jeho
domácnosti.
Pokiaľ
ide o prvý
súbor
podmienok, článok 2 ods. 1 písm. a) bod 2 požaduje,
že
príjemca
musí
okrem
iného
„mať
pobyt v Taliansku v trvaní
najmenej
desať
rokov, a to
nepretržite
počas
posledných
dvoch
rokov,
ktoré
sa
posudzujú v čase
podania
žiadosti, a počas
celého
obdobia
vyplácania
dávky“.
9.        Článok 3 ods. 1
tohto
zákonného
dekrétu
stanovuje,
že
ekonomická
dávka
priznaná
príjmom z občianstva
pozostáva z dvoch
zložiek:
jedna
je
určená
na
doplnenie
príjmu
domácnosti a druhá
na
doplnenie
príjmu
domácností
žijúcich v prenajatom
ubytovaní. V článku 3 ods. 6
toho
istého
zákonného
dekrétu
sa
uvádza,
že
príjem z občianstva
sa
poskytuje
na
nepretržité
obdobie
nepresahujúce
18
mesiacov.
Môže
sa
obnoviť, a to
pod
podmienkou
pozastavenia
platby
na
obdobie
jedného
mesiaca
pred
každým
obnovením.
10.      V článku 4 ods. 1
zákonného
dekrétu,
ktorý
sa
týka
„dohody o zamestnaní a dohody o sociálnom
začlenení“,
sa
uvádza:
„Poskytnutie
dávky
je
podmienené
vyhlásením
dospelých
členov
domácnosti o okamžitej
dostupnosti k práci v súlade s postupmi
stanovenými v tomto
článku,
ako
aj
účasťou
na
individuálnom
programe
podpory
zamestnávania a sociálneho
začlenenia,
ktorý
zahŕňa
verejnoprospešné
práce,
odbornú
rekvalifikáciu,
dokončenie
štúdia a iné
záväzky
určené
príslušnými
službami
zamerané
na
integráciu
do
trhu
práce a sociálne
začlenenie.“
III. Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
11.      Žalobca,
KH,
prišiel
do
Talianska v roku
2011 a je
držiteľom
povolenia
na
pobyt
pre
osoby,
ktorým
bola
udelená
doplnková
ochrana.
Odvtedy
žije v Taliansku,
kde
sa v roku
2019
oženil a v roku
2020
sa
mu
narodili
dcéry.
12.      Pôvodne
dostal
príjem z občianstva,
pretože
nesprávne
tvrdil,
že
spĺňa
podmienku
desaťročného
pobytu.
Po
vykonaní
niekoľkých
kontrol
Istituto
nazionale
della
previdenza
sociale
(INPS)
(Národný
inštitút
sociálneho
zabezpečenia,
Taliansko)
listom z 13. októbra
2021
zrušil
žiadateľovi
príjem z občianstva z dôvodu,
že v čase
podania
žiadosti
nespĺňal
požiadavku
celkového
desaťročného
pobytu v Taliansku.
13.      Žalobca
podal
na
Tribunale
ordinario
di
Bergamo
(Všeobecný
súd
Bergamo,
Taliansko)
osobitný
opravný
prostriedok
proti
INPS, v ktorom
namietal
diskrimináciu, a konkrétne
žiadal,
aby
bol
akt
odňatia
jeho
príjmu z občianstva
vyhlásený
za
diskriminačný a aby
bolo
obnovené
jeho
právo
na
poberanie
tejto
dávky.
14.      Pred
týmto
súdom
žalobca
tvrdil,
že
požiadavka
desaťročného
pobytu
na
získanie
príjmu z občianstva
je
nezlučiteľná s článkami 26 a 29
smernice
2011/95,
ktoré
stanovujú,
že
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany a vlastným
štátnym
občanom
sa
má
poskytnúť
rovnaké
zaobchádzanie
vo
veciach
týkajúcich
sa
prístupu k zamestnaniu a sociálnemu
zabezpečeniu.
Podľa
INPS
však
príjem z občianstva
nepatrí
do
pôsobnosti
týchto
ustanovení.
15.      Tribunale
ordinario
di
Bergamo
(Všeobecný
súd
Bergamo)
mal o správnom
výklade
týchto
ustanovení
pochybnosti,
rozhodol
teda prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Majú
sa článok 29 a článok 26
smernice
2011/95
vykladať
tak,
že
bránia
takému
vnútroštátnemu
ustanoveniu,
aké
je
obsiahnuté v článku 2 ods. 1 písm. a)
[bode 2]
[zákonného
dekrétu], v ktorom
sa v záujme
prístupu k dávke v oblasti
boja
proti
chudobe a podpory
pri
prístupe k práci a sociálnemu
začleneniu,
akou
je
‚[príjem z občianstva]‘,
stanovuje
okrem
požiadavky
2
rokov
nepretržitého
pobytu
pred
podaním
žiadosti
požiadavka
10
rokov
pobytu v Taliansku?“
16.      Písomné
pripomienky
predložil
žalobca
vo
veci
samej,
INPS,
talianska
vláda a Európska
komisia.
Títo
účastníci
konania
takisto
ústne
predniesli
svoje
vyjadrenia
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo
17. júna
2025.
17.      Podľa článku 16
tretieho
odseku
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
talianska
vláda
navrhla,
aby
Súdny
dvor v prejednávanej
veci
rozhodol
vo
veľkej
komore.
IV.    Analýza
18.      Svojou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
snaží
zistiť,
či články 26 a 29
smernice
2011/95
bránia
vnútroštátnemu
opatreniu,
ktoré
podmieňuje
nárok
na
dávku v boji
proti
chudobe – určenú
na
uľahčenie
prístupu k zamestnaniu a sociálnej
integrácie
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany – desiatimi
rokmi
pobytu v dotknutom
členskom
štáte, z ktorých
posledné
dva
musia
byť
nepretržité.
19.      Pred
preskúmaním
hmotnoprávnych
otázok
vyplývajúcich z položenej
otázky
(časť B)
je
potrebné
sa
najprv
zaoberať
dvoma
otázkami
procesnej
povahy:
právomocou
Súdneho
dvora v prejednávanej
veci a potrebou
odpovedať
na
položenú
otázku
(časť A).
A.      Právomoc Súdneho dvora a potreba odpovedať na položenú otázku
20.      Talianska
vláda
tvrdí,
že
Súdny
dvor
nemá
právomoc
odpovedať
na
položenú
otázku,
keďže
vnútroštátne
ustanovenia
uplatniteľné
vo
veci
samej
sa
týkajú
výhody,
ktorá
nepatrí
do
pôsobnosti
smernice
2011/95.
21.      V tejto
súvislosti
stačí
uviesť,
že
otázka,
ktorú
položil
Tribunale
ordinario
di
Bergamo
(Všeobecný
súd
Bergamo),
sa
týka
výkladu
dvoch
ustanovení
práva
Únie,
konkrétne článkov 26 a 29
smernice
2011/95,
čo
zjavne
patrí
do
právomoci
Súdneho
dvora.(9) Otázka,
či
opatrenie,
akým
je
príjem z občianstva,
patrí
do
pôsobnosti
týchto
ustanovení,
sa
totiž
týka
podstaty
otázky
položenej
vnútroštátnym
súdom a nemôže
spochybniť
ani
právomoc
Súdneho
dvora,
ani
prípustnosť
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.(10)
22.      Okrem
toho
talianska
vláda
na
pojednávaní
vysvetlila,
že
(i)
vnútroštátna
právna
úprava
uvedená v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
zostala
účinná
do
31. decembra
2023,
keď
ju
zrušil
legge n. 197
„Bilancio
di
previsione
dello
Stato
per
l’anno
finanziario
2023 e bilancio
pluriennale
per
il
triennio
2023‑2025“
(zákon č. 197 o štátnom
rozpočte
na
rozpočtový
rok
2023 a viacročnom
rozpočte
na
trojročné
obdobie
2023 – 2025) z 29. decembra
2022(11); a (ii)
Corte
costituzionale
(Ústavný
súd,
Taliansko)
svojím
rozsudkom č. 31/2025 z 20. marca 2025
vyhlásil
požiadavku
desaťročného
pobytu
pre
občanov
EÚ
za
nezlučiteľnú s talianskou
Ústavou.
Uvedený
súd
konštatoval,
že
vnútroštátna
právna
úprava
mala
vyžadovať
päť
rokov
pobytu, a nie
desať.
23.      Vzhľadom
na
to
by
mohla
vzniknúť
otázka,
či
je
ešte
stále
potrebné,
aby
Súdny
dvor
na
položenú
otázku
odpovedal.
Podmienky
prípustnosti
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania – stanovené v článku 267 ZFEÚ a článku 94
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora – musia
byť
splnené
nielen v okamihu
podania
návrhu
na
začatie
konania
na
Súdny
dvor,
ale
aj
počas
celého
konania.
Ak v priebehu
konania
tieto
podmienky
prestanú
byť
splnené,
Súdny
dvor
konanie
zastaví a vyhlási,
že
nie
je
potrebné
odpoveď
poskytnúť.
Takýto
prípad
môže
nastať
napríklad
vtedy,
keď
sa
hlavné
konanie
stalo
bezpredmetným v dôsledku
následných
rozhodnutí
vnútroštátneho
súdu
(alebo
iného
vnútroštátneho
súdu) v tom
istom
konaní
alebo v niektorých
súvisiacich
konaniach
alebo
keď
príslušné
ustanovenia
vnútroštátneho
právneho
poriadku
boli
zmenené
alebo
zrušené.(12)
24.      V tomto
konaní
však
taká
situácia
nenastala.
Žalobca
vo
veci
samej
aj
talianska
vláda
na
pojednávaní
uviedli,
že
na
vyriešenie
sporu
vo
veci
samej
je
stále
potrebná
odpoveď
Súdneho
dvora
na
položenú
otázku.
Rozumiem
tomu
tak,
že
predmetné
vnútroštátne
právne
predpisy
sa
na
spor
naďalej
uplatňujú
ratione
temporis a vyššie
uvedený
rozsudok
Corte
costituzionale
(Ústavný
súd)
sa
netýkal
situácie
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany.
25.      Napokon
je
vhodné
na
okraj
uviesť,
že
smernicu
2011/95
nedávno
zrušilo
nariadenie
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ) 2024/1347
zo
14. mája
2024 o normách
pre
podmienky,
ktoré
musia
spĺňať
štátni
príslušníci
tretej
krajiny
alebo
osoby
bez
štátnej
príslušnosti
na
priznanie
postavenia
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany,
pre
jednotné
postavenie
utečencov
alebo
osôb
oprávnených
na
doplnkovú
ochranu a pre
obsah
udelenej
ochrany,
ktorým
sa
mení
smernica
2003/109 a zrušuje
smernica
2011/95.(13) Podľa článkov 41 a 42
uvedeného
nariadenia
sa
smernica
2011/95
zrušuje s účinnosťou
od
12. júna
2026 a nariadenie
sa
uplatňuje
od
1. júla
2026.
26.      Toto
konanie
sa
preto
nestalo
neúčelným.
B.      O veci samej
27.      Článkami 26 a 29
smernice
2011/95
sa
od
členských
štátov v podstate
vyžaduje,
aby
zabezpečili,
že
určité
činnosti
podporujúce
prístup k zamestnaniu a k určitým
formám
sociálnej
pomoci
budú
prístupné
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
za
rovnakých
podmienok
ako
vlastným
štátnym
príslušníkom.
28.      V prejednávanej
veci
sa objavujú
dve
hlavné
otázky.
Prvá,
či vnútroštátne
opatrenie,
akým
je
príjem z občianstva,
patrí do
pôsobnosti článku 26
a/alebo článku 29
smernice
2011/95?
A
druhá,
či v prípade kladnej odpovede
je
takéto
opatrenie
zlučiteľné s týmito
ustanoveniami?
29.      V tejto
súvislosti
sa
talianska
vláda a INPS
domnievajú,
že
opatrenie,
akým
je
príjem z občianstva,
do
pôsobnosti článkov 26 a 29
smernice
2011/95
nepatrí.
Tvrdia,
že
príjem z občianstva
nie
je
len
dávkou
sociálnej
pomoci
určenou
na
nápravu
stavu
finančnej
núdze,
ale
je
to
širšie
personalizované
opatrenie,
ktoré
je
súčasťou
širšieho
rámca
zahŕňajúceho
podporu
domácností v chudobe
aj
záväzky
týchto
domácností
dosiahnuť
konkrétne
ciele s cieľom
pomôcť
im
stať
sa
sebestačnými.
Títo
účastníci
najmä
uvádzajú,
že
táto
dávka
je
podmienená
vyhlásením
dospelých
členov
domácnosti o okamžitej
dostupnosti k práci,
ako
aj
podpísaním
„dohody o zamestnávaní“ s úradom
práce.
Preto
je
toto
opatrenie – ako
tvrdia – najmä
nástrojom
na
profesijnú
reintegráciu a sociálne
začlenenie.
Zmiešanú
povahu
tohto
opatrenia
údajne
potvrdzuje
aj
judikatúra
Corte
costituzionale
(Ústavný
súd).
30.      Žalobca
vo
veci
samej a Komisia s tým
nesúhlasia.
Domnievajú
sa,
že
zmiešaná
povaha
vnútroštátneho
opatrenia
sama
osebe
nebráni
tomu,
aby
patrilo
do
pôsobnosti článkov 26 a 29
smernice
2011/95.
Podľa
ich
názoru
má
príjem z občianstva
stanovený
talianskym
zákonodarcom
vlastnosti
potrebné
na
to,
aby
patril
do
pôsobnosti
týchto
ustanovení.
Osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
preto
nesmú
podliehať
žiadnej
forme
diskriminácie,
pokiaľ
ide o prístup k výhodám,
ktoré
im
poskytuje.
31.      Súhlasím
so
žalobcom
vo
veci
samej a Komisiou.
Nižšie
vysvetlím,
prečo
sa
domnievam,
že
opatrenie,
akým
je
príjem z občianstva,
patrí
do
pôsobnosti
týchto
dvoch
ustanovení
(časti 1,
2 a 3) a zdá
sa,
že
je s nimi
nezlučiteľné
(časti 4 a 5), s malou
výhradou,
pokiaľ
ide o článok 29
smernice
(časť 6).
1.      Prístup k zamestnaniu
32.      Článok 26
ods. 2
smernice
2011/95
vyžaduje,
aby
„členské
štáty
[zaistili],
aby
sa
osobám
pod
medzinárodnou
ochranou
ponúkali
činnosti,
ako
sú
možnosti
vzdelávania
týkajúce
sa
zamestnania
pre
dospelých,
odborné
školenia
vrátane
kurzov
odbornej
prípravy
na
zvýšenie
kvalifikácie,
praktické
skúsenosti
na
pracovisku a poradenské
služby
hradené
úradmi
práce, a to
za
rovnakých
podmienok
ako
vlastným
štátnym
príslušníkom“. Článok 26 ods. 3
uvedenej
smernice
takisto
požaduje,
aby
„členské
štáty
[vyvinuli]
potrebné
úsilie,
aby
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
uľahčili
plný
prístup k činnostiam,
ktoré
sú
uvedené v odseku
2“(14).
33.      Podľa
môjho
názoru
opatrenie,
akým
je
príjem z občianstva,
do
pôsobnosti
týchto
ustanovení
patrí.
Ako
uvádza
INPS
aj
talianska
vláda,
kľúčovou
súčasťou
tohto
opatrenia
je
vyhlásenie
dospelých
členov
domácnosti o okamžitej
dostupnosti k práci a podpísanie
„dohody o zamestnávaní“ s úradom
práce.
Táto
dohoda
je – ako
sa
uvádza v článku 4 ods. 1
zákonného
dekrétu – „individualizovaný
program
podpory
zamestnanosti a sociálneho
začlenenia,
ktorý
zahŕňa
verejnoprospešné
práce,
odbornú
rekvalifikáciu,
dokončenie
štúdia a iné
záväzky
určené
príslušnými
službami
zamerané
na
integráciu
do
trhu
práce a sociálne
začlenenie“.
34.      Už
zo
samotného
znenia
oboch
dotknutých
právnych
ustanovení
(článok 26 ods. 2
smernice
2011/95 a článok 4 ods. 1
zákonného
dekrétu)
je
zrejmé,
že
činnosti v nich
uvedené
sa
do
značnej
miery
zhodujú.
Je
ťažké
spochybniť
názor,
že
činnosti,
ktoré
majú
talianske
úrady
práce
ponúkať
poberateľom
príjmu z občianstva,
by
sa
mali
považovať
za
„odborné
vzdelávanie“ a „poradenské
služby“ v zmysle článku 26 ods. 2
smernice
2011/95.
35.      Obe
ustanovenia
totiž
majú
rovnaký
cieľ.
Povinnosti
stanovené v článku 26 ods. 2 a 3
smernice
2011/95
sú
jednoznačne
nástrojom
na
zabezpečenie
účinnosti
zásady
uvedenej v článku 26 ods. 1:
„Členské
štáty
povolia
osobám
pod
medzinárodnou
ochranou,
aby
mohli
aktívne
vykonávať
činnosti
ako
zamestnanec
alebo
samostatne
zárobkovo
činná
osoba
podľa
pravidiel
všeobecne
uplatniteľných
na
povolanie
alebo
štátnu
službu, a to
bezprostredne
po
udelení
ochrany.“(15)
36.      Cieľ
opatrení
stanovených v článku 4 ods. 1
zákonného
dekrétu
je
rovnaký:
uľahčiť
vstup
na
trh
práce.
Preambula
aj článok 1 ods. 1
tohto
zákonného
dekrétu
odkazujú
na
opatrenie,
ktorého
cieľom
je
zaručiť
právo
na
prácu
prostredníctvom
politík
hospodárskej
podpory a sociálnej
integrácie
osôb
ohrozených
vylúčením
zo
spoločnosti a zo
sveta
práce.
37.      Ad
abundantiam
dodávam,
že
viaceré
prvky
potvrdzujú
širokú
pôsobnosť
povinnosti
stanovenej v článku 26
smernice
2011/95 a jej
význam v rámci
systému
tejto
smernice.
38.      Po
prvé
terminológia
použitá v tomto
článku
poukazuje
na
komplexnú
povahu
tohto
ustanovenia:
„činnosti,
ako
sú“
(neúplný
zoznam),
„možnosti
vzdelávania
týkajúce
sa
zamestnania“
(široký a účelový
pojem) a „plný
prístup“
(dôrazný
výraz).(16)
39.      Po
druhé
členské
štáty
musia
nielen
zabezpečiť,
aby
sa
príslušné
činnosti
ponúkali
osobám
pod
medzinárodnou
ochranou
(odsek
2 článku 26),
ale
musia k nim
aj
uľahčiť
prístup
(jeho
odsek
3).
Ako
sa
vysvetľuje v preambule
smernice
2011/95,
normotvorca
EÚ
usúdil,
že
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
majú
špecifické
potreby a čelia
osobitným
problémom
pri
integrácii
(odôvodnenie
41), a preto
„je
potrebné
vyvinúť
úsilie
najmä
na
riešenie
problémov,
ktoré
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
bránia v účinnom
prístupe k možnostiam
vzdelávania a odbornej
prípravy
súvisiacim
so
zamestnaním,
ktoré
okrem
iného
súvisia s finančnými
obmedzeniami“
(odôvodnenie
42).
40.      V podstate
nestačí,
že
činnosti
uvedené v článku 26 ods. 2
smernice
2011/95
sú
prístupné
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany,
ale
vnútroštátne
orgány
musia
podľa článku 26 ods. 3
tejto
smernice
prijať
iniciatívy
zamerané
na
odstránenie
prekážok,
ktoré
môžu
byť
prekážkou
tohto
prístupu.
Táto
povinnosť
byť
proaktívny
celkom
jasne
ukazuje,
že
normotvorca
EÚ
kladie
dôraz
na
to,
aby
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
mali
prístup k pomoci
vo
forme
odbornej
prípravy a poradenstva,
aby
sa
mohli
ľahšie
integrovať
na
trhu
práce.
Skutočnosť,
že
odôvodnenie
42
smernice
2011/95
odkazuje
na
„finančné
obmedzenia“,
svedčí o tom,
že
smernica a zákonný
dekrét
mutatis
mutandis
odrážajú
rovnaký
záujem:
môže
byť
potrebné
poskytnúť
dotknutým
osobám
určitú
formu
finančnej
pomoci,
pretože
inak
by
sa
nemohli
zúčastniť
na
ponúkaných
vzdelávacích a poradenských
činnostiach.
41.      Domnievam
sa
preto,
že
činnosti
ako
tie
uvedené v článku 4 ods. 1
zákonného
dekrétu
zväčša
patria
do
pôsobnosti článku 26
smernice
2011/95.
2.      Sociálne zabezpečenie
42.      V článku 29 ods. 1
smernice
2011/95
sa
od
členských
štátov
vyžaduje,
aby
zaistili,
„aby
osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
získali…
potrebnú
sociálnu
pomoc,
aká
je
poskytovaná
štátnym
príslušníkom
tohto
členského
štátu“.
Malo
by
sa
preto
preskúmať,
či
vnútroštátne
opatrenie,
akým
je
príjem z občianstva,
predstavuje
„sociálnu
pomoc“ v zmysle
uvedeného
ustanovenia.
a)      Autonómny pojem práva Únie
43.      Treba
pripomenúť,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora z potreby
jednotného
uplatňovania
práva
Únie,
ako
aj
zo
zásady
rovnosti
vyplýva,
že
keď
ustanovenie
práva
Únie
neobsahuje
nijaký
výslovný
odkaz
na
právo
členských
štátov s cieľom
určiť
jeho
zmysel a pôsobnosť,
jeho
znenie
si
spravidla
vyžaduje
autonómny a jednotný
výklad v celej
Únii.(17)
44.      Smernica
2011/95
síce
neobsahuje
vymedzenie
pojmu
„sociálna
pomoc“,
jej článok 29
však
neobsahuje
ani
žiadny
odkaz
na
právo
členských
štátov,
pokiaľ
ide o význam
tohto
pojmu. Z toho
vyplýva,
že
pojem
„sociálna
pomoc“
uvedený v tomto
článku
sa
musí
na
účely
uplatňovania
tejto
smernice
považovať
za
autonómny
pojem
práva
Únie,
ktorý
sa
má
vykladať
jednotne
vo
všetkých
členských
štátoch.(18)
45.      Talianska
vláda s tým
však
nesúhlasí.
Podľa
nej
Súdny
dvor
rozhodol,
že
napriek
absencii
odkazu
na
vnútroštátne
právo
je
stále
úlohou
vnútroštátnych
orgánov
vymedziť,
čo
predstavuje
„sociálnu
pomoc“ v zmysle článku 29
smernice
2011/95.
46.      Toto
tvrdenie
nepokladám
za
presvedčivé.
Zdá
sa
mi,
že
talianska
vláda
nesprávne
interpretuje
rozsudok
Súdneho
dvora
ASGI a i.(19). V tomto
rozsudku
Súdny
dvor
vymedzil
pojem
„sociálna
pomoc“
ako
pojem
zahŕňajúci
„všetky
systémy
pomoci
zriadené
verejnými
orgánmi,
či
už
na
vnútroštátnej,
regionálnej
alebo
miestnej
úrovni,
ktoré
môže
využiť
jednotlivec,
ktorý
nemá
dostatočné
prostriedky
na
uspokojenie
svojich
základných
potrieb,
ako
aj
potrieb
svojej
rodiny“(20).
Podľa
môjho
názoru
Súdny
dvor
jednoducho
poskytuje
širokú
definíciu
tohto
pojmu,
čím
jasne
stanovuje,
že
sa
vzťahuje
na
všetky
systémy
pomoci
vytvorené
všetkými
verejnými
orgánmi
(bez
ohľadu
na
to,
či
sú
centrálne
alebo
periférne).
Súdny
dvor v žiadnom
prípade
nenaznačuje,
že
vnútroštátnym
orgánom
prináleží
autonómne
rozhodovať o tom,
ktoré
opatrenia
predstavujú
sociálnu
pomoc a ktoré
nie.
47.      Rovnako
nie
je
relevantné,
že
Súdny
dvor v uvedenom
rozsudku
napokon
ponechal
na
vnútroštátnom
súde,
aby
overil,
či
vnútroštátne
opatrenie
dotknuté
vo
veci
samej
„predstavuje…
dávku
sociálnej
pomoci v zmysle článku 29
smernice
2011/95“.
Vnútroštátny
súd
bol
totiž
povinný
vykonať
toto
posúdenie
nie
na
základe
vnútroštátneho
práva,
ale
„vzhľadom
na
túto
definíciu“(21).
b)      Uplatňovanie pojmu (I): ekonomické dávky ako forma sociálnej pomoci
48.      Ako
je
uvedené v bode 46
vyššie,
Súdny
dvor
prijal
pomerne
široký a do
určitej
miery
otvorený
výklad
pojmu
„sociálna
pomoc“
na
účely
smernice
2011/95.
Sociálna
pomoc
jednoznačne
zahŕňa
„podporu
minimálneho
príjmu,
pomoc v prípade
choroby
alebo
tehotenstva a rodičovskú
pomoc“
(odôvodnenie
45
uvedenej
smernice),
ale
rozhodne
sa
na
to
neobmedzuje. V tomto
odôvodnení
sa
táto
podpora a táto
pomoc
označujú
ako
„základné
výhody“.
49.      Súdnym
dvorom
vytvorená
definícia
obsahuje
štyri
hlavné
prvky,
ktoré
sa
týkajú
štruktúry
(„systém“),
pôvodu
(„verejné
orgány“),
príjemcov
(„jednotliv[ci],
ktor[í]
nem[ajú]
dostatočné
prostriedky
na…“) a funkcie
(uspokojenie
„základných
potrieb
[príjemcu],
ako
aj
potrieb
[jeho]
rodiny“)
danej
pomoci.
Hoci
neexistuje
jediná
všeobecne
prijímaná
definícia
pojmu
„sociálna
pomoc“,
zdá
sa
mi,
že
výklad
tohto
pojmu
Súdnym
dvorom
je v súlade
so
všeobecným
chápaním
tohto
pojmu.(22)
50.      Na
tomto
základe
sa
domnievam,
že
opatrenie
ako
príjem z občianstva
patrí do
pôsobnosti článku 29
smernice
2011/95.
51.      Po
prvé
toto
opatrenie
spĺňa
všetky
kritériá
uvedené
vyššie v bode 49:
po
prvé
ide o všeobecný
mechanizmus
pomoci,
po
druhé
bolo
zavedené
verejnými
orgánmi,
po
tretie
príjemcami
sú
domácnosti v núdzi a po
štvrté
jedným z jeho
základných
cieľov
je
„boj
proti
chudobe“.
52.      Všeobecnejšie
povedané,
príjem z občianstva
vykazuje
niekoľko
charakteristík,
ktoré
sa v judikatúre
Súdneho
dvora
zvyčajne
spájajú s opatreniami
sociálnej
pomoci.(23) Konkrétne
povedané,
predmetné
vnútroštátne
opatrenie
poskytuje
peňažnú
dávku,
ktorá
je:
(i)
nepríspevková,
financovaná z verejných
zdrojov;
(ii)
jej
výška
závisí
od
úrovne
príjmov
dotknutých
osôb a aspoň
do
určitej
miery
zohľadňuje
špecifickú
situáciu a potreby
domácnosti; a (iii)
zameraná
na
zabezpečenie
minimálnej
úrovne
naplnenia
existenčných
potrieb
jednotlivcov.
53.      Posledný
prvok
je
podľa
môjho
názoru
osobitne
významný.
Potreba
zabezpečiť
„minimálnu
úroveň
naplnenia
existenčných
potrieb“
sa v preambule
zákonného
dekrétu
výslovne
uvádza
ako
jeden z cieľov
predmetného
opatrenia.
Okrem
toho
skutočnosť,
že
dve
zložky
poskytovanej
ekonomickej
dávky
sú
určené
na
a)
„doplnenie
príjmu
domácnosti“,
respektíve
b)
„doplnenie
príjmu
domácností
žijúcich v nájomnom
byte“,
jasne
poukazuje
na
povahu
opatrenia.
54.      Okrem
toho
sa v preambule
zákonného
dekrétu
výslovne
uvádza
„mimoriadna
potreba a naliehavosť
zabezpečiť
zjednodušenie
systému
sociálnej
pomoci,
aby
sa
stal
istým a nevyhnutným, s cieľom
nanovo
definovať
model
kolektívneho
blahobytu“(24).
Textová
zhoda
medzi
touto
preambulou a článkom 29
smernice
2011/95
je
teda
nepopierateľná.
55.      Viaceré
špecifické
znaky
ekonomickej
dávky
uvedené v článku 3 zákonného
dekrétu
potvrdzujú
myšlienku,
že
takáto
dávka
je
určená
na
uspokojenie
základných
potrieb
domácnosti.
Konkrétne
podľa
odseku
3
uvedeného
ustanovenia
sa
suma
dávky,
ktorá
nebola
vyčerpaná
alebo
vybratá v mesiaci
nasledujúcom
po
výplate,
aspoň
čiastočne
odpočíta
od
nasledujúcej
mesačnej
platby.
Okrem
toho
sa
podľa článku 5 zákonného
dekrétu,
ktorý
sa
vykonáva
prostredníctvom
správneho
nariadenia,
dávka
vyplácaná
prostredníctvom
karty,
ktorú
nemožno
použiť
na
nákup
určitých
výrobkov a služieb
(ako
sú
napríklad
šperky a iné
luxusné
predmety,
umelecké
diela,
služby v oblasti
hazardných
hier,
poisťovacie
služby)
alebo
pri
určitých
transakciách
(nákupy v zahraničí,
online
alebo
prostredníctvom
služieb
priameho
marketingu).
c)      Uplatňovanie pojmu (II): námietky talianskej vlády a INPS
56.      Uvedené
zistenie
týkajúce
sa
povahy
sporného
opatrenia
nemožno
spochybniť
tým,
že
peňažné
dávky
sú
podľa článku 4 ods. 1
zákonného
dekrétu
podmienené
„vyhlásením o okamžitej
dostupnosti
dospelých
členov
domácnosti k práci…,
ako
aj
účasťou
na
individuálnom
programe
podpory
zamestnanosti a sociálneho
začlenenia,
ktorý
zahŕňa
verejnoprospešné
práce,
odbornú
rekvalifikáciu,
dokončenie
štúdia a iné
záväzky
určené
príslušnými
službami“.
57.      Hoci
sú
systémy
sociálnej
pomoci
často
prístupné
jednotlivcom a rodinám s nízkymi
príjmami
alebo
zraniteľným
osobám
bez
toho,
aby
museli
spĺňať
osobitné
podmienky
(okrem
preukázania
svojho
postavenia),
nie
je
zriedkavý
ani
opačný
postup. V Európskej
únii
aj
mimo
nej
existujú
programy
sociálneho
zabezpečenia,
ktoré
poskytujú
finančnú
pomoc
jednotlivcom v núdzi,
ak
spĺňajú
špecifické
požiadavky
na
správanie.
Tie
sa
môžu
týkať
napríklad
hľadania
zamestnania,
absolvovania
odbornej
prípravy
alebo
účasti
na
aktivitách
spoločného
záujmu.
Cieľom
takýchto
programov
je
znížiť
súčasnú
aj
budúcu
chudobu
prostredníctvom
podpory
rozvoja
dotknutých
osôb,
najmä
investíciami
do
vzdelávania a odbornej
prípravy.
Poskytnutá
finančná
pomoc
je
preto
stimulom
na
dodržiavanie
povinností
stanovených v právnych
predpisoch.
Je
preto
logické,
že v takýchto
programoch
môže
nedodržanie
týchto
povinností
viesť k pozastaveniu
alebo
zníženiu
finančnej
pomoci
(a/alebo
iných
poskytovaných
výhod).(25)
58.      Preto v tejto
súvislosti
nie
je
dôležité,
či
sa
ekonomická
dávka
poskytuje
podmienečne
alebo
bezpodmienečne;
dôležitejšie
je
overiť,
či
prípadné
podmienky
podporujú
konečný
cieľ,
ktorým
je
boj
proti
chudobe,
poskytovaním
pomoci
jednotlivcom v núdzi. V prejednávanej
veci
sú
podmienky v súlade s cieľom
boja
proti
budúcej
chudobe
tým,
že
zvyšujú
pravdepodobnosť,
že
príjemcovia v tomto
režime
si v krátkodobom
až
strednodobom
horizonte
nájdu
zamestnanie.
59.      Okrem
toho
konštatujem,
že
zákonný
dekrét v článku 4 ods. 2 a 3
uvádza
rôzne
kategórie
osôb
(okrem
iného
osoby
vo
veku
65
rokov a viac,
osoby
so
zdravotným
postihnutím a osoby
navštevujúce
vzdelávacie
kurzy),
ktoré
sú
od
povinností
stanovených v článku 4 ods. 1
tohto
zákonného
dekrétu
oslobodené. V týchto
prípadoch
sa
ekonomická
dávka
poskytuje
bezpodmienečne.
60.      V tejto
súvislosti
nepovažujem
za
osobitne
relevantnú
ani
skutočnosť – ktorú
zdôrazňujú
talianska
vláda a INPS
–,
že
príjem z občianstva
sa
udeľuje
„na
nepretržité
obdobie
nepresahujúce
18
mesiacov“.
61.      Sociálna
pomoc
má
často
dočasnú
povahu,
pretože
je
zamýšľaná
najmä
ako
„záchranná
sieť“
pre
špecifické
situácie, a nie
ako
trvalý
systém
podpory.
To
platí o to
viac,
že
poskytnutie
takýchto
dávok – ako
napríklad v prípade
príjmu z občianstva – je
podmienené
splnením
určitých
povinností
zo
strany
príjemcu,
ktoré,
ako
už
bolo
uvedené,
majú
uľahčiť
jeho
následný
prístup k iným
formám
príjmu
alebo
podpory
vrátane
zamestnania.
Vzhľadom
na
to,
že
ide o značné
verejné
zdroje,
je
takisto
rozumné,
aby z dôvodu
rozpočtovej
disciplíny
orgány
verejnej
moci
mohli
stanoviť
vopred
určené
trvanie
takýchto
ekonomických
dávok.
Pre
dotknuté
osoby
je
to
motivácia
na
aktívne
hľadanie
zamestnania.
62.      V každom
prípade
poznamenávam,
že
podľa článku 3 ods. 6
zákonného
dekrétu
príjem z občianstva
„možno
obnoviť,
pod
podmienkou
pozastavenia
platby
na
obdobie
jedného
mesiaca
pred
každým
obnovením“, a že
„pozastavenie
sa
neuplatňuje v prípade
[osôb
vo
veku
nad
65
rokov]“.
63.      Talianska
vláda a INPS v skutočnosti
uznávajú,
že
príjem z občianstva
vykazuje
znaky
sociálnej
pomoci.
Tvrdia
však,
že
ho
nemožno
považovať
len – alebo
aspoň
nie
hlavne – za
sociálnu
pomoc.
Zdôrazňujú,
že
príjem z občianstva
je
komplexné
opatrenie
zmiešanej
povahy, a v tejto
súvislosti
odkazujú
na
dva
rozsudky
Corte
costituzionale
(Ústavný
súd),
ku
ktorým
sa
čoskoro
vrátim.
64.      Podľa
môjho
názoru
zložitá
štruktúra
opatrenia a jeho
zmiešaná
povaha
nevylučujú,
že
opatrenie
môže
patriť
do
pôsobnosti článku 29
smernice
2011/95.
65.      Je
pomerne
bežné,
že
vnútroštátne
právne
predpisy
sledujú
zavedením
nových
nástrojov
rôzne
ciele
súčasne. V závislosti
od
povahy
týchto
cieľov
ich
môže
normotvorca
sledovať v rôznej
miere
alebo
sa v prípade,
že
sú v rozpore,
pokúsiť
nájsť
medzi
nimi
spravodlivú
rovnováhu.
Vnútroštátne
právne
predpisy
môžu,
prirodzene,
zaviesť
mechanizmy s komplexnou
štruktúrou
zahŕňajúcou
rôzne
zložky. Z hľadiska
ich
použitia
môžu
byť
tieto
zložky
samostatné a oddeliteľné
alebo,
naopak,
môžu
tvoriť
súvislý a nedeliteľný
celok.
66.      To
je
často
prípad
opatrení
prijatých v oblastiach
ako
sociálna
pomoc,
sociálne
zabezpečenie a sociálna
integrácia.
Napríklad
už v roku
1974
Súdny
dvor
konštatoval,
že
„nemožno
vylúčiť
možnosť,
že z dôvodu
osôb,
na
ktoré
sa
vzťahuje,
jeho
cieľov a spôsobu
uplatňovania
sa
právny
predpis
môže
priblížiť
obom
[sociálnemu
zabezpečeniu a sociálnej
pomoci],
čo
bráni
akejkoľvek
komplexnej
klasifikácii“(26). V takýchto
prípadoch
musí
interpret
práva
identifikovať
prevládajúcu
funkciu
(alebo
funkcie)
opatrenia,
ak
to
môže
mať
určité
dôsledky
podľa
práva
Únie.(27)
67.      V prejednávanej
veci
má
však
opatrenie v skutočnosti
iné
zložky.
Vzhľadom
na
znenie
preambuly
zákonného
dekrétu,
jeho
normatívnych
ustanovení a stanovených
cieľov a pôsobnosti
sa
zdá
byť
zrejmé – najmä z hľadiska
práva
Únie
–,
že
predmetné
vnútroštátne
opatrenie
sa
opiera o dva
piliere
rovnakého
významu:
poskytovanie
hospodárskej
podpory
(článok 3 zákonného
dekrétu) a vykonávanie
dohôd o zamestnaní a sociálnom
začlenení
(jeho článok 4).
Vo
väčšine
prípadov – hoci
nie
vždy – funguje
príjem z občianstva
ako
mechanizmus
do
ut
des:
finančná
pomoc
sa
poskytuje
výmenou
za
záväzok
osobného a profesijného
rozvoja.
68.      Domnievam
sa,
že
moje
závery
sú z hľadiska
vnútroštátneho
práva v súlade
so
závermi
Corte
costituzionale
(Ústavný
súd). V rozsudkoch z rokov
2022 a 2025
tento
súd v podstate
konštatoval,
že
právnu
úpravu
príjmu z občianstva
nemožno
považovať
len
za
formu
sociálnej
pomoci;
podľa
týchto
rozsudkov
je
zložka
sociálnej
pomoci,
ktorá
je v tomto
opatrení
skutočne
prítomná,
súčasťou
širšieho
právneho
rámca,
ktorý
sleduje
rôzne
ciele,
najmä
ciele
integrácie
do
trhu
práce a sociálneho
začlenenia.(28)
69.      Hoci s týmito
zisteniami
plne
súhlasím,
nemyslím
si,
že
ich
možno
chápať
ako
odôvodnenie
na
to,
aby
sa
funkcia
sociálnej
pomoci
považovala
len
za
doplnkovú
alebo
sekundárnu
vo
vzťahu k druhej
funkcii.
70.      Ekonomické
dávky
poskytované
osobám v núdzi
predstavujú,
ako
je
vysvetlené v bodoch 48
až
55
vyššie,
rozhodujúcu
súčasť
celkového
rámca
zriadeného
zákonným
dekrétom.
Okrem
toho,
ako
sa
uvádza v bode 59 vyššie,
pre
niektoré
kategórie
príjemcov
(z ktorých
mnohí
sú
dočasne
alebo
definitívne
práceneschopní)
je
to
jediná
uplatniteľná
zložka
opatrenia,
pretože
tieto
osoby
sú
oslobodené
od
povinností
stanovených v článku 4 zákonného
dekrétu. V týchto
prípadoch
je
príjem z občianstva
najmä,
ak
nie
výlučne,
opatrením
sociálnej
pomoci.
Tento
prvok
bráni
klasifikácii
príjmu z občianstva
ako
dávky
určenej
výlučne
alebo
prevažne
na
uľahčenie
prístupu
na
trh
práce.(29) V tejto
súvislosti
by
som
chcel
takisto
na
okraj
poznamenať,
že
vláda,
ktorá
prijala
právne
predpisy o príjme z občianstva,
ich
vo
všeobecnosti
prezentovala
tlači a občanom
ako
opatrenie,
ktoré
„porazilo
chudobu“
(nie
ako
opatrenie,
ktoré
„porazilo
nezamestnanosť“).
71.      Napokon
by
som
chcel
dodať,
že
veľký
význam
vyššie
uvedených
prvkov v rámci
režimu
zákonného
dekrétu
zdôraznil
aj
vnútroštátny
súd v prejednávanej
veci,
ako
aj
vnútroštátny
súd
vo
veciach
CU a ND.(30) Chcel
by
som
to
objasniť v nasledujúcich
bodoch.
72.      Talianska
vláda
vo
svojich
pripomienkach
zdôrazňuje,
že
Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
CU a ND
vôbec
neposudzoval,
či
príjem z občianstva
predstavuje
„sociálnu
dávku“, a opieral
sa
len o to,
čo
uviedol
vnútroštátny
súd
vo
svojej
prejudiciálnej
otázke.(31) Mám
dojem,
že
talianska
vláda
naznačuje,
že
stanovisko
vnútroštátneho
súdu
bolo v tomto
ohľade
nesprávne.
73.      V každom
prípade
by
to
však v prejednávanej
veci
nebolo
podstatné.
Vo
veciach
CU a ND
bol
Súdny
dvor
požiadaný,
aby
posúdil
sporné
vnútroštátne
opatrenie z hľadiska článku 11 ods. 1 písm. d)
smernice
2003/109.
Toto
ustanovenie
stanovuje,
že
„osoby s dlhodobým
pobytom
majú
nárok
na
rovnaké
zaobchádzanie
ako
štátni
príslušníci
vo
vzťahu
k…
sociálnemu
zabezpečeniu,
sociálnej
pomoci a sociálnej
ochran[e],
ako
je
vymedzené
vo
vnútroštátnom
práve“(32).
Naopak,
ako
je
vysvetlené v bodoch 43
až
47
vyššie,
pojem
„sociálna
pomoc“ v zmysle článku 29
smernice
2011/95
je
autonómnym
pojmom
práva
Únie,
ktorý
sa
má
vykladať
jednotne v celej
Európskej
únii. V dôsledku
toho
nie
je v prejednávanej
veci
rozhodujúca
klasifikácia
sporného
opatrenia
podľa
vnútroštátneho
práva.(33)
74.      Napokon,
aj
keby
sa pripustilo
(quod
non,
podľa
môjho
názoru),
že
poskytnutie
ekonomickej
dávky
je
len
pomocným
nástrojom k hlavnému
cieľu
pracovnej
integrácie
dotknutých
osôb,
tieto
dávky
by
nepatrili
mimo
pôsobnosť
smernice
2011/95.
Ako
totiž
bolo
vysvetlené
vyššie,
(i)
činnosti
uvedené v článku 4 zákonného
dekrétu
patria
do
pôsobnosti článku 26 ods. 2
smernice;
(ii) článok 26 ods. 3
smernice
vyžaduje,
aby
členské
štáty
„uľahčili
plný
prístup“ k činnostiam
uvedeným v odseku
2
tohto
článku; a (iii)
odôvodnenie
42
smernice
stanovuje,
že
členské
štáty
by
mali
vynaložiť
úsilie
okrem
iného
na
riešenie
finančných
obmedzení,
ktoré
môžu
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
brániť v prístupe k takýmto
činnostiam.
75.      To v podstate
znamená,
že
ak
by
sa
predmetná
ekonomická
dávka
vylúčila z pôsobnosti článku 29
smernice
2011/95,
pravdepodobne
by
patrila
do
pôsobnosti článku 26 ods. 3
tej
istej
smernice.
Zdá
sa
mi
skôr
intuitívne,
že
vylúčenie
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany z ekonomickej
dávky,
ktorá
sa
poskytuje
všetkým
ostatným
jednotlivcom v núdzi,
aby
im
umožnila
účasť
na
činnostiach
súvisiacich s prístupom k zamestnaniu,
je v rozpore s logikou,
ktorá
je
základom článku 26 ods. 3 a odôvodnenia
42
smernice
2011/95.
76.      Zo
všetkých
uvedených
dôvodov
patrí
ekonomická
dávka
zameraná
na
boj
proti
chudobe,
akou
je
dávka
uvedená v článku 3 zákonného
dekrétu,
do
pôsobnosti článku 29
smernice
2011/95.
3.      Predbežné závery o pôsobnosti článkov 26 a 29 smernice 2011/95
77.      Na
záver
možno
konštatovať,
že
štrukturálna
zložitosť a mnohostrannosť
vnútroštátneho
opatrenia,
ktoré
poskytuje
pomoc
jednotlivcom v núdzi – akou
je
príjem z občianstva
zavedený
zákonným
dekrétom
–,
nemôže
interpreta
zbaviť
povinnosti
náležite
zohľadniť
jeho
základné
prvky. V opačnom
prípade
by
hrozilo,
že
členské
štáty
budú
môcť
uplatňovanie
smernice
2011/95
obchádzať
prostredníctvom
niečoho,
čo
možno
opísať
ako
legislatívna
superfetácia:
zámerné
navrstvenie
rôznych
právnych
mechanizmov v rámci
jedného
legislatívneho
aktu
alebo
vytvorenie
zloženého a polyfunkčného
normatívneho
rámca.
78.      Podľa
môjho
názoru
sú
dve
hlavné
zložky
vnútroštátnej
právnej
úpravy
zavádzajúcej
príjem z občianstva
nielen
porovnateľne
dôležité,
ale
sú
aj
neoddeliteľne
prepojené a dopĺňajú
sa.
79.      V tejto
súvislosti
musím
priznať,
že v niektorých
momentoch
pojednávania
som
mal
dojem,
že
talianska
vláda
si
protirečí,
keď
sa
pokúšala
vyvrátiť
sociálnu
povahu
vnútroštátneho
opatrenia
poukazovaním
na
jeho
prvky
súvisiace s prístupom k zamestnaniu a potom
túto
povahu
vyvracala
poukazovaním
na
jeho
prvky
sociálnej
povahy.
Obrazne
povedané,
mal
som
pocit,
že
táto
vláda
tvrdí,
že
1 + 1
=
0,
pričom,
podobne
ako v aritmetike,
aj v tomto
prípade
platí,
že
1 + 1
=
2.
80.      Z vyššie
uvedených
dôvodov
tieto
dve
zložky v skutočnosti
patria
do
pôsobnosti
smernice
2011/95:
(i)
činnosti
stanovené v článku 4 zákonného
dekrétu,
pokiaľ
ide o činnosti
týkajúce
sa
„prístupu k zamestnaniu“ v zmysle článku 26
uvedenej
smernice, a (ii)
ekonomické
dávky
stanovené v článku 3 zákonného
dekrétu,
pokiaľ
ide o „sociálnu
pomoc“ v zmysle článku 29
uvedenej
smernice.
4.      Nepriama diskriminácia
81.      Zo
znenia článku 26
(„za
rovnakých
podmienok
ako
vlastným
štátnym
príslušníkom“) a článku 29
(„aká
je
poskytovaná
štátnym
príslušníkom
tohto
členského
štátu“)
smernice
2011/95
jednoznačne
vyplýva,
že
obidve
ustanovenia
sú
vyjadrením
zásady
rovnosti
zaobchádzania.
82.      Podľa
ustálenej
judikatúry
je
zásada
rovnosti
zaobchádzania
stanovená v článku 20
Charty
všeobecnou
zásadou
práva
Únie,
ktorá
vyžaduje,
aby
sa s porovnateľnými
situáciami
nezaobchádzalo
rozdielne a aby
sa s rôznymi
situáciami
nezaobchádzalo
rovnako, s výnimkou
toho,
že
by
takéto
zaobchádzanie
bolo
objektívne
odôvodnené.(34) Táto
zásada
zakazuje
nielen
otvorenú
diskrimináciu,
ale
aj
všetky
jej
skryté
formy,
ktoré
sa
síce
opierajú o zdanlivo
neutrálne
rozlišovacie
kritériá,
ale v konečnom
dôsledku
majú
rovnaké
diskriminačné
účinky.(35)
83.      Súdny
dvor
vo
svojom
rozsudku
CU a ND
rozhodol,
že
požiadavka
pobytu,
akou
je
posudzovaná
požiadavka,
predstavuje
nepriamu
diskrimináciu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
majú
postavenie
osoby s dlhodobým
pobytom, v porovnaní
so
štátnymi
príslušníkmi
dotknutého
členského
štátu.(36) K rovnakému
záveru
je
zjavne
nutné
dospieť
aj v prejednávanej
veci,
pokiaľ
ide o osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany.
84.      Parafrázujúc
to,
čo
Súdny
dvor
uviedol v bode 50
svojho
rozsudku
CU a ND,
požiadavka
pobytu
„sa
dotýka
hlavne
cudzích
štátnych
príslušníkov,
medzi
ktorých
patria
[osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany]“.
85.      Hoci
je
totiž
vnútroštátna
právna
úprava
na
prvý
pohľad,
pokiaľ
ide o štátnu
príslušnosť,
neutrálna,
požiadavka
desaťročného
pobytu
spôsobuje
nerovnosť
pri
jej
uplatňovaní.
Prevažná
väčšina
talianskych
štátnych
príslušníkov
túto
požiadavku
spĺňa a prevažná
väčšina
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany
nie,
aj
keď
ich
potreby v oblasti
prístupu
na
trh
práce a sociálnej
pomoci
sú
porovnateľné.
86.      Vnútroštátne
opatrenie,
akým
je
príjem z občianstva,
je
preto
nepriamo
diskriminačné
voči
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany.
5.      Odôvodnenie
87.      Ako
Súdny
dvor
konzistentne
rozhoduje,
nepriama
diskriminácia
na
základe
štátnej
príslušnosti
je v zásade
zakázaná, s výnimkou
prípadu,
keď
ju
možno
objektívne
odôvodniť.
Na to, aby
takáto
diskriminácia
bola
považovaná
za
odôvodnenú,
musí
byť
vhodná
na
zabezpečenie
dosiahnutia
legitímneho
cieľa a nesmie
presahovať
rámec
toho,
čo
je
na
dosiahnutie
tohto
cieľa
nevyhnutné.(37)
88.      V tomto
smere
talianska
vláda
tvrdí,
že
opatrenie,
akým
je
predmetné
opatrenie,
si
vyžaduje
značné
investície
hospodárskych
zdrojov.
Presahuje
samotný
finančný
príspevok
poskytnutý
domácnostiam v núdzi,
pretože
je
spojený s dodatočnými
nákladmi,
najmä s nákladmi
na
vytvorenie
vhodnej
organizačnej
štruktúry
na
zabezpečenie
účinnosti
dohôd,
ktoré
príjemcovia
uzatvárajú s úradmi
práce, a s nákladmi
vyplývajúcimi z oslobodenia
od
daní a sociálnych
príspevkov,
ktoré
sa
poskytujú
podnikom
zamestnávajúcim
príjemcov.
89.      Talianska
vláda
tvrdí,
že
za
daných
okolností
je
primerané,
aby
vnútroštátny
normotvorca
obmedzil
uplatňovanie
tohto
komplexného
nástroja
výlučne
na
osoby,
ktoré
sú v rámci
národného
spoločenstva
pevne
ukotvené a môžu
byť
považované
za
jeho
stálych
členov.
Požiadavka
rozšíreného
pobytu
uložená
príjemcom
príjmu z občianstva
je
neoddeliteľne
spojená s potrebou
vytvoriť
skutočné
prepojenie
medzi
týmito
príjemcami a právnym
poriadkom
príslušného
členského
štátu.
90.      Tieto
tvrdenia
považujem
za
nepresvedčivé.
91.      Po
prvé
je
celkom
prirodzené,
že
organizácia
činností
na
podporu
prístupu k zamestnaniu a poskytovanie
sociálnej
pomoci
je
finančne
aj
administratívne
nákladná.(38) Tento
prvok
nemohol
normotvorcovi
EÚ
uniknúť,
keď
prijímal
smernicu
2011/95, a napriek
tomu
rozhodol,
že s osobami s postavením
medzinárodnej
ochrany
by
sa
malo
zaobchádzať
rovnako
ako s vlastnými
štátnymi
príslušníkmi.
Odkaz
na
potrebu
toho,
aby
členské
štáty
vynaložili
úsilie
okrem
iného
na
riešenie
finančných
obmedzení,
ktoré
môžu
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
brániť v prístupe k takýmto
činnostiam,
dokazuje,
že
normotvorca
EÚ
si
bol
dobre
vedomý
toho,
že
vykonávanie
smernice
2011/95
si
vyžaduje
určité
náklady
pre
verejné
financie.
92.      Akceptovanie
argumentov
talianskej
vlády
založených
na
nákladoch
opatrenia
by
fakticky
znamenalo
zavedenie
nepísanej
výnimky z pravidiel
stanovených v článkoch 26 a 29
smernice
2011/95.
A
to
výnimky – dodávam – s dosť
nejasným
rozsahom,
ktorá
by
narušila
cieľ
smernice
„zaistiť,
aby
bola k dispozícii
minimálna
úroveň
výhod
pre
tieto
osoby
vo
všetkých
členských
štátoch“(39).
93.      Ako
Súdny
dvor
uviedol
vo
svojom
rozsudku
Ayubi,
práva
priznané kapitolou VII smernice
2011/95
(ktorá
zahŕňa
jej články 26 a 29)
„môžu
byť
obmedzené
iba
za
dodržania
podmienok
stanovených v tejto
kapitole,
takže
členské
štáty
nemajú
právo
pridať
obmedzenia,
ktoré
sa v nej
neuvádzajú“(40). Článok 26
ani článok 29
smernice
2011/95
nepodmieňujú
predmetné
práva
dĺžkou
pobytu
žiadateľov v dotknutom
členskom
štáte.(41)
94.      Navyše,
podľa
ustálenej
judikatúry
sa
členský
štát
nemôže
odvolávať
na
ustanovenia,
zvyky
alebo
stav
svojho
vnútroštátneho
poriadku,
aby
tým
odôvodnil
nesplnenie
povinností,
ktoré
vyplývajú z práva
Únie.(42) Samotná
skutočnosť,
že
zabezpečenie
úplného
súladu s pravidlami
EÚ
si
môže
vyžiadať
prijatie
alebo
zmenu
zložitých
a/alebo
nákladných
opatrení,
teda
nie
je
platným
dôvodom
na
to,
aby
sa
tieto
pravidlá
neuplatňovali.(43)
95.      Judikatúra
Súdneho
dvora
týkajúca
sa
takzvanej
sociálnej
turistiky,
na
ktorú
talianska
vláda
vo
svojich
podaniach
mnohokrát
odkazuje,
je v prejednávanej
veci
tiež
irelevantná.
96.      V tomto
smere
treba
pripomenúť,
že
občania
EÚ
majú v zásade
právo
pohybovať
sa a zdržiavať
sa v iných
členských
štátoch.
Právo
EÚ
však
ekonomicky
neaktívnym
osobám
neposkytuje
neobmedzený
prístup k vnútroštátnym
systémom
sociálneho
zabezpečenia.
Právo
na
voľný
pohyb
občanov
EÚ,
ktorí
nie
sú
pracovníkmi,
je
preto
podmienené
tým,
že
majú
dostatočné
zdroje a komplexné
zdravotné
poistenie,
aby
sa
nestali
záťažou
pre
systém
sociálnej
pomoci
hostiteľského
členského
štátu.(44)
97.      V súlade s týmito
zásadami
Súdny
dvor
najmä
rozhodol,
že
členské
štáty
môžu
vylúčiť z nároku
na
sociálnu
pomoc
občanov
iných
členských
štátov,
ktorí
sú
ekonomicky
neaktívni a ktorí
využili
svoju
slobodu
pohybu
výlučne s cieľom
získať
sociálnu
pomoc
od
iného
členského
štátu, a ktorí
nemajú
právo
na
pobyt v hostiteľskom
členskom
štáte
na
základe
ustanovení
EÚ.(45)
98.      Iné
riešenie
by
spôsobilo
neúnosnú
záťaž
pre
financie
členských
štátov,
ktoré
majú
štedrejšiu
politiku v oblasti
sociálnych
príspevkov.
To
by
zase
mohlo
nabádať
členské
štáty
„zhoršovať
úroveň“,
pokiaľ
ide o prístup k sociálnemu
zabezpečeniu.(46)
99.      Situácia v prejednávanej
veci
sa
však
zásadne
líši
od
situácie,
ktorú
Súdny
dvor
skúmal
vo
veciach
týkajúcich
sa
sociálnej
turistiky, a odôvodnenie
jeho
judikatúry
nemožno
uplatniť v prípade
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany.
100. Osoby s postavením
medzinárodnej
ochrany
nemajú v rámci
Európskej
únie
neobmedzenú
slobodu
pohybu. V skutočnosti
je
ich
pohyb
zväčša
obmedzený
na
členský
štát,
ktorý
im
medzinárodnú
ochranu
udelil.(47)
101. Okrem
toho
skutočnosť,
že
dotknutým
osobám
bola
udelená
medzinárodná
ochrana,
znamená,
že
ich
vstup
na
územie
daného
členského
štátu
nebol
motivovaný
zámerom
zneužiť
jeho
systém
sociálneho
zabezpečenia,
ale
skôr
opodstatneným
strachom z prenasledovania
alebo
skutočným
rizikom
utrpenia
vážnej
ujmy v krajine
pôvodu.(48) Postavenie
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany
nie
je
trvalé;
keď
totiž
jednotlivec
prestane
byť
utečencom
alebo
osobou
oprávnenou
na
doplnkovú
ochranu,
príslušný
členský
štát
mu
môže
zrušiť,
ukončiť
alebo
odmietnuť
obnoviť
jeho
postavenie.(49) To
môže
znamenať
zrušenie
povolenia
na
pobyt a návrat
predmetnej
osoby
do
jej
krajiny
pôvodu, a to
aj
proti
jej
vôli
(za
predpokladu
dodržania
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia).(50)
102. Z toho
vyplýva,
že
uloženie
povinnosti
osobám s postavením
medzinárodnej
ochrany
preukázať,
že
sú v dotknutom
členskom
štáte
pevne
usadené,
alebo
preukázať
existenciu
skutočnej a dostatočne
úzkej
väzby s právnym
poriadkom
tohto
členského
štátu
ako
podmienky
na
uplatnenie článkov 26 a 29
smernice
2011/95
je
zjavne
neprimerané a nezlučiteľné s cieľmi a duchom
tejto
smernice.
103. Z uvedených
dôvodov
konštatujem,
že
údajné
odôvodnenia,
ktoré
talianska
vláda
uviedla
na
podporu
sporného
vnútroštátneho
opatrenia,
nie
sú
dostatočne
opodstatnené a nespĺňajú
požiadavky
právneho
odôvodnenia
podľa
uplatniteľného
práva
Únie.
Tieto
tvrdenia
treba
preto
zamietnuť.
6.      Upozornenie týkajúce sa „základných výhod“
104. Talianska
vláda
napokon
tvrdí,
že
ak
by
Súdny
dvor
rozhodol,
že
príjem z občianstva
je
režim
sociálneho
zabezpečenia,
ktorý
patrí
do
pôsobnosti článku 29
smernice
2011/95,
potom
by
sa
nemal
považovať
za
„základnú
výhodu“ v zmysle
jej článku 29 ods. 2 a odôvodnenia
45.
105. Článok 29
ods. 2
smernice
2011/95 stanovuje,
že
odchylne
od
všeobecného
pravidla
stanoveného v odseku
1
„môžu
členské
štáty
obmedziť
sociálnu
pomoc
udeľovanú…
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany na
základné
výhody,
ktoré
sú
potom
poskytnuté
na
rovnakých
úrovniach a za
rovnakých
podmienok
oprávnenosti
ako
štátnym
príslušníkom“. V odôvodnení
45
smernice
2011/95
sa
zasa
uvádza,
že
„pokiaľ
ide o sociálnu
pomoc,
spôsoby a podrobné
údaje o poskytovaní
základných
výhod
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
by
malo
určiť
vnútroštátne
právo.
Možnosť
obmedzenia
takejto
pomoci
pre
osoby s postavením
doplnkovej
ochrany
na
základné
výhody
treba
chápať v tom
zmysle,
že
tento
pojem
sa
vzťahuje
aspoň
na
podporu
minimálneho
príjmu,
pomoc v prípade
choroby
alebo
tehotenstva a rodičovskú
pomoc,
pokiaľ
sa
takáto
podpora
alebo
pomoc
poskytuje
štátnym
príslušníkom
podľa
vnútroštátneho
práva“.
106. Z uvedeného
vyplýva
po
prvé,
že
od
pravidla
rovnakého
zaobchádzania
sa
možno
odchýliť
vo
vzťahu k osobám s postavením
doplnkovej
ochrany (nie
však
vo
vzťahu k utečencom). V takýchto
prípadoch
môžu
členské
štáty
rozhodnúť,
že
len
určité
formy
dávok
sociálnej
pomoci
poskytované
ich
štátnym
príslušníkom
sa
môžu
poskytovať
aj
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany.
Členské
štáty
majú
preto v tomto
smere
určitú
mieru
voľnosti.
Táto
voľnosť
však
nie
je
neobmedzená,
pretože
takýmto
osobám
musia v každom
prípade
poskytnúť
„základné
výhody“.
Tento
pojem
zahŕňa
aspoň
minimálnu
podporu
príjmu,
pomoc v prípade
choroby
alebo
tehotenstva a rodičovskú
pomoc.
Všeobecnejšie
Súdny
dvor
rozhodol,
že
pojem
„základné
výhody“
by
sa
mal
chápať
ako
„dávky,
ktoré
prispievajú k možnosti
jednotlivca
uspokojovať
svoje
základné
potreby,
akými
sú
potrava,
bývanie a zdravie“(51).
107. Znenie
preambuly
zákonného
dekrétu
(v ktorej
sa
odkazuje
na
potrebu
zabezpečiť
minimálnu
úroveň
naplnenia
existenčných
potrieb) a jeho článku 1 ods. 1
(v ktorom
sa
uvádza,
že
príjem z občianstva
„predstavuje
základnú
úroveň
dávok v rámci
obmedzení
dostupných
zdrojov“)
sa
zdá
byť v súlade s myšlienkou,
že
predmetné
opatrenie
sa
týka
základných
výhod.
Okrem
toho
tento
záver
podporujú
aj
relatívne
nízke
prahové
hodnoty
maximálneho
ročného
príjmu
domácnosti
požadované
na
uplatnenie
tohto
opatrenia.(52)
108. Zároveň
však,
ak
existujú
iné
vnútroštátne
opatrenia,
ktoré
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
poskytujú
základné
výhody
na
úrovni,
ktorá
zabezpečuje
rešpektovanie
ľudskej
dôstojnosti,(53) potom
by
talianske
orgány
mohli
tieto
osoby
(vrátane
žalobcu
vo
veci
samej)
legálne
vylúčiť z ekonomických
výhod
vyplývajúcich z príjmu z občianstva.
109. Na
pojednávaní
bola
talianska
vláda
požiadaná,
aby
uviedla,
aké
opatrenia
sú
zavedené
na
splnenie
tejto
požiadavky.
Odpoveď,
ktorú
poskytla,
bola
dosť
vágna a neodkazovala
na
žiadne
konkrétne
opatrenie.
Uviedla
len,
že
existujú
rôzne
opatrenia
prijaté
na
regionálnej a miestnej
úrovni,
ktoré
sú
dostatočné
na
to,
aby
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
poskytli
základné
výhody
stanovené v smernici
2011/95.
110. Za
týchto
okolností
sa
domnievam,
že
Súdny
dvor
nemôže v tejto
veci
rozhodnúť.
Ak s tým
teda bude
Súdny
dvor
súhlasiť,
bude
úlohou
vnútroštátneho
súdu
overiť,
či
opatrenie
ako
príjem z občianstva
nepatrí
pod
pojem
„základné
výhody“
stanovený v článku 29 ods. 2
smernice
2011/95 a či
ho
ako
také
možno
osobám s postavením
doplnkovej
ochrany
oprávnene
odoprieť.
111. Na
záver
by
som
len
dodal,
že
na
posúdenie
uplatniteľnosti článku 29 ods. 2
smernice
2011/95
vo
veci
samej
nie
je
rozhodujúca
skutočnosť,
ktorú
na
pojednávaní
zdôraznila
Komisia,
že
talianska
vláda
predtým
neoznámila,
že
má v úmysle
uplatniť
tam
stanovenú
výnimku.
Smernica
2011/95
žiadnu
takúto
požiadavku
nestanovuje.
Som
si,
samozrejme,
vedomý,
že
Súdny
dvor
vo
svojej
judikatúre
týkajúcej
sa
podobných
právnych
nástrojov
pripisuje
tomuto
prvku
určitú
váhu.(54) Ak
však
neexistuje
právne
ustanovenie,
ktoré
by z neho
robilo
conditio
sine
qua
non
pre
uplatnenie
výnimky,
nemyslím
si,
že
by
vnútroštátny
súd
mal
tomuto
prvku
prikladať
neprimerane
veľký
význam.
V.      Návrh
112. Navrhujem
preto,
aby
Súdny
dvor
na
prejudiciálnu
otázku,
ktorú
predložil
Tribunale
ordinario
di
Bergamo
(Všeobecný
súd
Bergamo),
odpovedal
takto:
Články 26 a 29
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2011/95/EÚ z 13. decembra
2011 o normách
pre
oprávnenie
štátnych
príslušníkov
tretej
krajiny
alebo
osôb
bez
štátneho
občianstva
mať
postavenie
medzinárodnej
ochrany, o jednotnom
postavení
utečencov
alebo
osôb
oprávnených
na
doplnkovú
ochranu a o obsahu
poskytovanej
ochrany
sa
má
vykladať
tak,
že:
–        bráni
právnej
úprave
členského
štátu,
ktorá
podmieňuje
prístup
osôb s postavením
medzinárodnej
ochrany k činnostiam
zameraným
na
uľahčenie
prístupu
jednak k zamestnaniu a jednak k určitým
formám
sociálnej
pomoci
pobytom
na
území
tohto
členského
štátu v trvaní
najmenej
desať
rokov, z ktorých
posledné
dva
roky
musia
byť
nepretržité,
a
–        nebráni
právnej
úprave,
ktorá
osobám s udelenou
doplnkovou
ochranou
neumožňuje
prístup k formám
sociálnej
pomoci,
ktoré
nepredstavujú
základné
výhody.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Rozsudok z 29. júla
2024
(C‑112/22 a C‑223/22,
ďalej
len
„rozsudok
CU a ND“,
EU:C:2024:636).
3      Smernica
Rady z 25. novembra
2003 o právnom
postavení
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktor[í]
sú
osobami s dlhodobým
pobytom
(Ú. v. EÚ L 16,
2004,
s. 44;
Mim.
vyd.
19/006, s. 272). V jej článku 11
sa
od
členských
štátov
vyžaduje,
aby
zabezpečili,
aby
osoby s dlhodobým
pobytom
mali
nárok
na
rovnaké
zaobchádzanie
ako
štátni
príslušníci,
okrem
iného
vo
vzťahu k „sociálnemu
zabezpečeniu,
sociálnej
pomoci a sociálnej
ochran[e],
ako
je
vymedzené
vo
vnútroštátnom
práve“.
4      Článok 34
Charty
sa
týka
„sociálneho
zabezpečenia a sociálnej
pomoci“.
5      Pozri body 33
až
59
rozsudku
CU a ND.
6      Smernica
Európskeho
parlamentu a Rady z 13. decembra
2011 o normách
pre
oprávnenie
štátnych
príslušníkov
tretej
krajiny
alebo
osôb
bez
štátneho
občianstva
mať
postavenie
medzinárodnej
ochrany, o jednotnom
postavení
utečencov
alebo
osôb
oprávnených
na
doplnkovú
ochranu a o obsahu
poskytovanej
ochrany
(Ú. v. EÚ L 337,
2011, s. 9).
7      GURI č. 23 z 28. januára
2019.
8      GURI č. 75 z 29. marca 2019.
9      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
CU a ND (bod 26 a citovaná
judikatúra).
10      Tamže (bod 27 a citovaná
judikatúra).
11      GURI č. 303 z 29. decembra
2022.
12      Pozri
okrem
iného
rozsudok z 27. februára
2014,
Pohotovosť
(C‑470/12,
EU:C:2014:101, bod 33), a uznesenie z 3. marca 2016,
Euro
Bank
(C‑537/15,
neuverejnené,
EU:C:2016:143,
body 34 a 35).
13      Ú. v. EÚ L,
2024/1347.
14      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
15      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
16      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
17      Pozri
najmä
rozsudok
zo
7. septembra
2022,
Staatssecretaris
van
Justitie
en
Veiligheid
(Povaha
práva
na
pobyt
podľa článku 20 ZFEÚ)
(C‑624/20,
EU:C:2022:639, bod 19 a citovaná
judikatúra).
18      Pozri
analogicky
tamže (body 20 a 21).
19      Rozsudok z 28. októbra
2021
(C‑462/20,
EU:C:2021:894).
20      Tamže (bod 34).
21      Tamže (bod 35).
22      Pozri
napríklad
International
Labour
Organization:
Universal
social
protection
for
climate
action
and a just
transition. In:
World
Social
Protection
Report, s. 15 a 165.
Pozri
tiež, s početnými
odkazmi,
VONK, G., OLIVIER, M.:
The
fundamental
right
of
social
assistance:
A
global, a regional
(Europe
and
Africa)
and a national
perspective
(Germany,
the
Netherlands
and
South
Africa). In:
European
Journal
of
Social
Security,
Vol.
21(3),
2019, s. 219
–
240.
23      Pozri
okrem
iného
rozsudky
zo
14. júna
2016,
Komisia/Spojené
kráľovstvo  (C‑308/14,
EU:C:2016:436, body 55 a 60), a z 15. júla
2021,
The
Department
for
Communities
in
Northern
Ireland
(C‑709/20,
EU:C:2021:602, body 70 a 71).
Pozri
aj
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Rantos
vo
veci
Staatssecretaris
van
Justitie
en
Veiligheid
(Účinky
rozhodnutia o vyhostení)
(C‑719/19,
EU:C:2021:104, bod 101) a generálny
advokát
Szpunar
vo
veci S (C‑411/20,
EU:C:2021:1017, bod 52).
24      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
25      Pozri
napríklad
Európska
komisia,
Generálne
riaditeľstvo
pre
zamestnanosť,
sociálne
veci a začlenenie, MEDGYESI, M.:
Conditional
cash
transfers
and
their
impact
on
children – Synthesis
Report,
Luxembourg: Publications Office of the European Union,
2016;
UNICEF:
Conditionality
in
cash
transfers:
UNICEF’s
approach. In:
Social
Inclusion
Summaries,
2016;
RINALDI, F.M., LEONE, L.:
Conditional
cash
transfers
in
OECD
countries: a realist
synthesis. In:
Frontiers
in
Sociology,
Vol.
8,
2023
(všetko k dispozícii
online).
26      Rozsudok z 9. októbra
1974,
Biason
(24/74,
EU:C:1974:99, bod 9).
27      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. septembra
2015,
Alimanovic
(C‑67/14,
EU:C:2015:597, bod 45).
28      Rozsudky č. 19 z 25. januára
2022
(„právne
otázky“, bod 3 bod 3.2
záverov
týkajúcich
sa
právnych
otázok) a č. 31 z 20. marca 2025
(bod 7 záverov
týkajúcich
sa
právnych
otázok).
29      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
4. júna
2009,
Vatsouras a Koupatantze
(C‑22/04 a C‑23/08,
EU:C:2009:344, body 43 a 45).
30      Pozri body 17 a 18.
31      Tamže (body 39
až
41).
32      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
33      Pozri
analogicky
rozsudok
zo
16. júla
1992,
Hughes
(C‑78/91,
EU:C:1992:331, bod 14).
34      Pozri
napríklad
rozsudok z 8. marca 2022,
Bezirkshauptmannschaft
Hartberg‑Fürstenfeld
(Priamy
účinok)
(C‑205/20,
EU:C:2022:168, bod 54).
35      Pozri
okrem
iného
rozsudok
CU a ND (bod 48).
36      Body 49
až
52
uvedeného
rozsudku.
37      Pozri
okrem
iného
rozsudok
CU a ND (bod 53).
38      Pozri
podobne
rozsudok z 21. novembra
2018,
Ayubi
(C‑713/17,
EU:C:2018:929, bod 34).
39      Pozri
odôvodnenie
12
smernice
2011/95.
40      Rozsudok z 21. novembra
2018
(C‑713/17,
EU:C:2018:929,
bod 27).
41      Pozri v tomto
zmysle
tamže (bod 28).
42      Pozri
napríklad
rozsudok z 12. novembra
2019,
Komisia/Írsko
(Veterná
farma v Derrybriene)
(C‑261/18,
EU:C:2019:955, bod 89).
43      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 8. februára
1973,
Komisia/Taliansko
(30/72,
EU:C:1973:16,
body 10 a 11);
zo
4. júna
2002,
Komisia/Portugalsko
(C‑367/98,
EU:C:2002:326,
bod 52); a z 19. decembra
2012,
Komisia/Írsko
(C‑374/11,
EU:C:2012:827,
bod 39).
44      Pozri
najmä článok 21 ods. 1 ZFEÚ a článok 45 ods. 1
Charty.
45      Pozri
najmä
rozsudky z 11. novembra
2014,
Dano
(C‑333/13,
EU:C:2014:2358), a z 15. septembra
2015,
Alimanovic
(C‑67/14,
EU:C:2015:597).
46      Pozri
mutatis
mutandis
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Wahl
vo
veci
van
der
Helder a Farrington
(C‑321/12,
EU:C:2013:406, body 46
až
49).
47      Pozri
najmä článok 33
smernice
2011/95 a článok 21
Dohovoru,
ktorým
sa
vykonáva
Schengenská
dohoda
zo
14. júna
1985
uzatvorená
medzi
vládami
štátov
hospodárskej
únie
Beneluxu,
Nemeckej
spolkovej
republiky a Francúzskej
republiky o postupnom
zrušení
kontrol
na
ich
spoločných
hraniciach
(Ú. v. EÚ L 239,
2000, s. 19;
Mim.
vyd.
19/002, s. 9).
48      Pozri
najmä článok 2 písm. d) a f)
smernice
2011/95.
49      Pozri články 11,
14,
16 a 19
smernice
2011/95.
50      Pozri
okrem
iného
rozsudky
ESĽP,
25. apríla
2017,
Krasniqi v. Rakúsko
(CE:ECHR:2017:0425JUD004169712), a 15. apríla
2021, K. I. v. Francúzsko
(CE:ECHR:2021:0415JUD000556019).
Pozri
aj
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Mazák v spojených
veciach
Salahadin
Abdulla
(C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 a C‑179/08,
EU:C:2009:551, bod 45).
51      Pozri
napríklad
rozsudok
CU a ND (bod 42 a citovaná
judikatúra).
52      Pozri článok 2 ods. 1 a 4
zákonného
dekrétu:
stručne
povedané, v závislosti
od
okolností
6 000
eur,
7 560
eur
alebo
9 360
eur – sumy,
ktoré
sa
upravujú
na
základe
počtu a postavenia
osôb
tvoriacich
domácnosť.
53      Zásada,
ktorej
význam
je
zdôraznený v odôvodnení
16
smernice
2011/95.
Pozri
aj článok 34 ods. 3
Charty, v ktorom
sa
uznáva
„právo
na
sociálnu
pomoc… s cieľom
zabezpečiť
dôstojnú
existenciu
všetkých
osôb,
ktoré
nemajú
dostatok
prostriedkov, v súlade s právom
Únie a vnútroštátnymi
právnymi
predpismi a praxou“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
54      Pozri
napríklad
rozsudok z 25. novembra
2020,
Istituto
nazionale
della
previdenza
sociale
(Rodinné
dávky
pre
osoby s dlhodobým
pobytom)
(C‑303/19,
EU:C:2020:958, bod 23 a citovaná
judikatúra),
ako
aj
rozsudok
CU a ND (bod 42).