61993CJ0278_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-278/93,
angående en begäran enligt artikel 177 i EEG-fördraget från Arbeitsgericht Bremen, Tyskland, att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Edith Freers, Hannelore Speckmann
och
Deutsche Bundespost
angående tolkningen av artikel 119 i EEG-fördraget och rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT nr L 45, s. 19),
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C.N. Kakouris samt domarna G.F. Mancini, F.A. Schockweiler, P.J.G. Kapteyn och J.L. Murray (referent),
generaladvokat: M. Darmon,
justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Tysklands regering, genom Ernst Röder, Ministerialrat, förbundsekonomiministeriet, och Claus-Dieter Quassowski, Regierungsdirektor vid samma ministerium, båda i egenskap av ombud,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom Karen Banks, rättstjänsten, och Horstpeter Kreppel, nationell tjänsteman med förordnande vid denna tjänst, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 28 april 1994 av: E. Freers och H. Speckmann, företrädda av Klaus Lörcher, Justitiar der Deutschen Postgewerkschaft - Hauptvorstand, Tysklands regering, företrädd av Ernst Röder, och kommissionen, företrädd av Horstpeter Kreppel,
och efter att den 5 juli 1994 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Arbeitsgericht Bremen har genom beslut av den 5 maj 1993, som inkommit till domstolens kansli den 14 maj samma år, begärt att domstolen enligt artikel 177 i EEG-fördraget skall meddela ett förhandsavgörande avseende tre frågor om tolkningen av artikel 119 i EEG-fördraget och rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT nr L 45, s. 19, nedan kallat direktivet).
2 Dessa frågor har uppkommit i en tvist mellan E. Freers och H. Speckmann (nedan kallade kärandena) och Deutsche Bundespost (nedan kallad svaranden) i anledning av kompensation för de timmar som kärandena ägnat åt ett utbildningsseminarium som krävdes för att de skulle kunna utöva sin verksamhet inom personalkommittén, men som var förlagt till tid utanför deras individuella arbetstid.
3 Kärandena är deltidsanställda hos svaranden med 18 timmars arbetsvecka. I egenskap av medlemmar av personalkommittén deltog de den 9-14 februari 1992 i ett utbildningsseminarium som varade ungefär 38,5 timmar, det vill säga den veckoarbetstid som föreskrivs i kollektivavtalet för en heltidsanställd arbetstagare.
4 Under den tid som detta seminarium pågick fortsatte svaranden att utbetala kärandenas ordinarie lön beräknad på grundval av deras deltidsarbete. Med åberopande av den tyska lagstiftningen utbetalade svaranden emellertid inte någon ytterligare ersättning och erbjöd dem inte heller kompensationsledighet för de utbildningstimmar som gick utöver deras ordinarie arbetstid.
5 De personalkommittéer som inrättats vid förbundsadministrationen, till vilken svaranden hör, omfattas av Bundespersonalvertretungsgesetz (lag om representation av statsanställda, nedan kallad BPersVG) av den 15 mars 1974 (BGBl, I, s. 693), i dess lydelse av den 16 januari 1991 (BGBl, I, s. 47).
6 46 § första, andra, femte och sjätte styckena lyder som följer:
"1. Medlemmarna av personalkommittén utövar sitt uppdrag ideellt.
2. Den arbetstid som ägnas åt att korrekt utföra personalkommitténs uppgifter medför inte nedsättning av lön eller ersättning. Om medlemmar av personalkommittén måste ta i anspråk tid utöver sin ordinarie arbetstid för att utföra sina uppgifter, skall de i motsvarande utsträckning erbjudas kompensationsledighet.
5. De medlemmar av personalkommittén som helt befrias från sina ordinarie tjänsteåligganden skall erhålla traktamente varje månad. De medlemmar av personalkommittén som delvis, men minst till hälften, befrias från sin ordinarie arbetstid skall erhålla hälften av det traktamente som åsyftas i första meningen. Traktamentets belopp fastställs av regeringen genom beslut som inte skall godkännas av Bundesrat.
6. Medlemmarna av personalkommittén befrias från sina tjänsteåligganden med bibehållen lön för att delta i utbildningsverksamhet i den mån utbildningen avser kunskaper som krävs för verksamheten inom personalkommittén."
7 Denna bestämmelse är avfattad på liknande sätt som 37 § i Betriebsverfassungsgesetz (lag om medbestämmande, nedan kallad BetrVG) av den 15 januari 1972 (BGBl, s. 13) i dess lydelse av den 23 december 1988 (BGBl, 1989, s. 1, ändrad på s. 902), ändrad genom lag av den 18 december 1989 (BGBl, I, s. 2386). Denna paragraf handlar om företagsnämnder.
8 I 37 § första, andra, tredje och sjätte styckena föreskrivs följande:
"1) Ledamöterna av företagsnämnden utövar sitt uppdrag ideellt.
2) Ledamöterna av företagsnämnden befrias från sina tjänsteåligganden utan löneavdrag, om och i den utsträckning som detta med hänsyn till företagets storlek och verksamhet visar sig nödvändigt för ett korrekt utförande av uppdraget.
3) Som kompensation för tid som har ägnats åt företagsnämnden utöver den ordinarie arbetstiden av skäl som har anknytning till företaget, har en ledamot av företagsnämnden rätt till motsvarande ledighet med bibehållen lön. Ledigheten skall utnyttjas inom en månad. Om detta inte är möjligt på grund av orsaker som har anknytning till företaget, skall den tid som ägnats åt företagsnämnden ersättas såsom övertid.
...
6) Punkt 2 är analogivis tillämplig vid deltagande i fortbildnings- och utbildningsverksamhet i den mån som den avser kunskaper som är nödvändiga för verksamheten inom företagsnämnden. Företagsnämnden skall vid fastställandet av tidsplanen för deltagande i fortbildnings- och yrkesutbildningsverksamhet ta hänsyn till företagets behov. Nämnden skall i god tid underrätta arbetsgivaren om deltagande i dessa utbildningar och när de äger rum. När arbetsgivaren anser att företagets intressen inte har beaktats i tillräcklig utsträckning, kan han vända sig till förlikningskommittén. Förlikningskommitténs beslut gäller som överenskommelse mellan arbetsgivaren och företagsnämnden."
9 Det framgår av beslutet om hänskjutande att Bundesarbeitsgericht och Bundesverwaltungsgericht har tolkat 46 § i BPersVG och 37 § i BetrVG på så sätt att medlemmarna av personalkommittéerna eller ledamöterna av företagsnämnderna inte har rätt till kompensationsledighet för deltagande i utbildning som har anordnats utanför deras ordinarie arbetstid.
10 I dom av den 4 juni 1992, Bötel (C-360/90, Rec. s. I-3589), avgjorde domstolen att artikel 119 i fördraget och direktivet utgör hinder mot en nationell lagstiftning som är tillämplig på ett mycket större antal kvinnor än män och som i förhållande till den individuella arbetstiden begränsar den ersättning som deltidsanställda ledamöter av företagsnämnder skall erhålla från sin arbetsgivare i form av kompensationsledighet eller övertidsersättning på grund av att de deltar i utbildning som krävs för verksamheten inom företagsnämnden och som anordnas under den arbetstid som gäller för heltidsanställda inom företaget, men som går utöver deras individuella deltidsarbetstid, då däremot de ledamöter av företagsnämnden som arbetar heltid ersätts för sitt deltagande i samma utbildning i förhållande till heltidsarbetstiden.
11 Domstolen har emellertid gjort bedömningen att det står medlemsstaten fritt att fastställa att den nämnda lagstiftningen motiveras av objektiva faktorer som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön.
12 Den hänskjutande domstolen anser att det specifika i reglerna för personalkommittémedlemmar inom tysk rätt inte har beaktats i den ovan nämnda domen i målet Bötel. Den anser nämligen att principen om ideellt arbete, vilken avser att garantera dessa personalkommittémedlemmars oberoende, skulle äventyras genom denna rättspraxis.
13 Under dessa förhållanden har Arbeitsgericht Bremen vilandeförklarat målet och begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande avseende följande frågor:
"1) Utgör den kompensation som beviljas en manlig eller kvinnlig arbetstagare på grund av deltagande i personalrepresentation som inrättats enligt lag lön i den mening som avses i de europeiska bestämmelserna om lika lön för män och kvinnor (artikel 119 i EEG-fördraget, rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975)?
2) Om den första frågan besvaras jakande, utgör det en saklig grund för särbehandling som inte har något med diskriminering av kvinnor att göra, att det enligt nationell rätt inte föreskrivs att det skall utgå ersättning för personalrepresentation utan att principen om kompensation för lönebortfall (Lohnausfallprinzip) skall tillämpas?
3) Om den andra frågan besvaras nekande, utgör det en sådan saklig grund för särbehandling att deltidsanställda visserligen endast erhåller ersättning motsvarande deras deltidsarbete när de deltar i ett seminarium som pågår en hel dag, medan å andra sidan sådana arbetstagare som vanligen arbetar övertid fortsätter att få ersättning, också när seminariets varaktighet sammanfaller med en normal arbetsdag?"
Den första frågan
14 Den tyska regeringen anser att den ersättning som åsyftas i den aktuella lagstiftningen inte kan utgöra lön i den mening som avses i artikel 119 i fördraget. Uppdraget inom personalkommittén utövas ideellt, och den ersättning som uppbärs skall endast kompensera det inkomstbortfall som medlemmarna i dessa kommittéer drabbas av när personalrepresentation eller informations- eller utbildningsmöten som är nödvändiga för ett korrekt utövande av denna verksamhet äger rum under arbetstid.
15 För övrigt anser den tyska regeringen att det inte är tillräckligt att verksamheten som personalföreträdare utövas i arbetsgivarens allmänna intresse för att den kompensation som skall utgå för denna verksamhet skall anses som lön. Den tyska regeringen har vidare anmärkt att personalrepresentationen utgör dessa kommittéers huvuduppgift.
16 Det bör inledningsvis erinras om att rättsliga begrepp och definitioner i nationell rätt inte kan påverka tolkningen av gemenskapsrätten eller dess bindande verkan och följaktligen inte heller räckvidden av den princip om lika lön för kvinnor och män som fastställts i artikel 119 i fördraget och i direktivet och som utvecklats i domstolens rättspraxis (se i det senare avseendet dom av den 6 februari 1996, Lewark, C-457/93, ännu inte publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 20).
17 Det bör härefter understrykas att det följer av domstolens fasta rättspraxis att begreppet "lön" på det sätt som avses i artikel 119 i fördraget omfattar samtliga kontantförmåner eller naturaförmåner, aktuella eller framtida, förutsatt att arbetsgivaren har beviljat arbetstagaren dem, om så bara indirekt, på grund av anställningen, oavsett om det skett enligt ett anställningsavtal, enligt lagbestämmelser eller frivilligt (se ovannämnda dom i målet Lewark, punkt 21, och dom av den 17 maj 1990, Barber, C-262/88, Rec. s. I-1889, punkt 12).
18 Även om en ersättning som den som är i fråga i tvisten vid den nationella domstolen inte - såsom domstolen har konstaterat i den ovan nämnda domen i målet Bötel, punkt 14 - som sådan följer av anställningsavtalet, utbetalas den trots allt av arbetsgivaren enligt lagbestämmelser och på grund av anställningen. Medlemmarna av en personalkommitté måste med nödvändighet vara anställda i företaget för att kunna delta i detta företags kommitté.
19 Härav följer att den kompensation som erhålls på grund av inkomstbortfall i samband med deltagande i utbildning för att inhämta erforderliga kunskaper för verksamheten inom personalkommittéerna skall anses vara lön på sätt som avses i artikel 119 och i direktivet, eftersom den utgör en förmån som indirekt beviljas av arbetsgivaren på grund av anställningen.
20 Det följer av ovanstående att den kompensation som beviljas en manlig eller kvinnlig arbetstagare på grund av att denne deltar i personalrepresentation som inrättats enligt lag utgör lön på det sätt som avses i artikel 119 i fördraget och i direktivet.
Den andra och den tredje frågan
21 Genom sin andra och tredje fråga vill den hänskjutande domstolen i huvudsak veta om artikel 119 i fördraget och direktivet utgör hinder mot en nationell lagstiftning som i förhållande till den individuella arbetstiden begränsar den ersättning som deltidsanställda medlemmar av personalkommittéer skall erhålla från sin arbetsgivare på grund av att de deltar i utbildning som innebär att de ges erforderliga kunskaper för personalkommitténs verksamhet och som anordnas under den heltidsarbetstid som gäller inom företaget, men som går utöver deras individuella deltidsarbetstid, då däremot medlemmar av personalkommittén som arbetar heltid erhåller kompensation för sitt deltagande i samma utbildning i förhållande till sin arbetstid.
22 Inledningsvis kan det erinras om att det i princip strider mot artikel 119 i fördraget att utesluta deltidsarbetande arbetstagare från vissa förmåner när det visar sig att en betydligt större andel kvinnor än män arbetar deltid. Förutsättning för en annan bedömning föreligger endast för det fall att det visas att den skillnad i behandling som konstaterats motiveras av sakliga grunder som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön.
23 Vad gäller nationella bestämmelser som liknar dem som de ifrågavarande i målet vid den nationella domstolen, har domstolen i de ovan nämnda domarna i målen Bötel och Lewark gjort bedömningen dels att de i princip innebar en diskriminering av kvinnliga arbetstagare i strid med artikel 119 i fördraget och direktivet, dels att det fortfarande stod medlemsstaten fritt att fastställa att den nämnda lagstiftningen motiverades av objektiva faktorer som helt saknade samband med diskriminering på grund av kön.
24 Det följer av fast rättspraxis att även om det inom ramen för en begäran om förhandsavgörande ankommer på den nationella domstolen att fastställa huruvida det föreligger sådana objektiva faktorer i det konkreta fall som den skall bedöma, är domstolen, som skall ge den nationella domstolen ett ändamålsenligt svar, behörig att, mot bakgrund av akten i målet vid den nationella domstolen och de skriftliga och muntliga yttranden som förelagts den, lämna upplysningar av sådant slag att den nationella domstolen får möjlighet att avgöra målet (se i synnerhet dom av den 30 mars 1993, Thomas m.fl., C-328/91, Rec. s. I-1247, punkt 13).
25 Den tyska regeringen har anmärkt att om där skulle finnas en olikhet i behandling motiveras denna av principen att uppdraget som medlem av personalkommittén utövas ideellt, vilket är avsett att garantera kommittémedlemmarnas oberoende. Syftet med denna verksamhets ideella karaktär samt med förbudet mot alla fördelar och nackdelar på grund av verksamheten är att säkerställa detta oberoende. De innebär sålunda en garanti för att beslutet att ställa upp i val till personalkommittén styrs av ett allmänt intresse och inte av en önskan att erhålla ekonomiska fördelar.
26 För övrigt framgår det av den ovan nämnda domen i målet Lewark att Bundesarbeitsgericht, vad gäller liknande bestämmelser avseende företagsnämnder, har gjort bedömningen att den tyska lagstiftarens vilja att ge ledamöterna av dessa nämnder andra incitament än ekonomiska för att verka inom nämnderna, såsom denna vilja uttrycks i bestämmelserna i fråga, utgör ett socialpolitiskt mål.
27 Ett sådant mål synes i sig sakna allt samband med diskriminering på grund av kön. Det kan inte bestridas att personalkommitténs verksamhet gynnar utvecklingen av harmoniska arbetsförhållanden inom företag, i synnerhet genom att den säkerställer att arbetstagarnas intressen företräds. Följaktligen svarar även denna önskan att garantera personalkommittémedlemmarnas oberoende mot ett berättigat socialpolitiskt mål.
28 Det bör erinras om, att om en medlemsstat kan visa att de medel som valts svarar mot ett nödvändigt mål inom statens socialpolitik, att de är lämpade för att uppnå det mål som eftersträvas med denna politik och att de är nödvändiga för att uppnå målet, kan den enda omständigheten att bestämmelsen i fråga drabbar ett mycket större antal kvinnliga än manliga arbetstagare inte anses utgöra en överträdelse av artikel 119 och av direktivet (se dom av den 24 februari 1994, Roks m.fl., C-343/92, Rec. s. I-571, och av den 14 december 1995, Megner och Scheffel, C-444/93, REG I-4741).
29 Det ankommer på den hänskjutande domstolen att, mot bakgrund av alla relevanta omständigheter och med beaktande av möjligheten att uppnå det aktuella socialpolitiska målet med andra medel, kontrollera om den omtvistade särbehandlingen är lämpad för att uppnå av det nämnda målet och nödvändig för detta.
30 Härvid skall den hänskjutande domstolen - såsom domstolen redan har anmärkt i den ovan nämnda domen i målet Bötel, punkt 25 - beakta att en lagstiftning som den som här är i fråga är av sådant slag att den kan innebära att deltidsarbetande, bland vilka andelen kvinnor obestridligen är övervägande, avhålls från att utöva uppdrag som medlemmar av personalkommittéer eller från att inhämta de kunskaper som är nödvändiga för att utöva denna verksamhet, vilket medför att det blir svårare för denna kategori av anställda att få kvalificerade företrädare i personalkommittéer.
31 Det följer av ovanstående att för det fall att gruppen deltidsanställda omfattar ett avsevärt större antal kvinnor än män utgör förbudet mot indirekt diskriminering i fråga om lön, såsom det uttrycks i artikel 119 och i direktivet, ett hinder för en nationell lagstiftning som, utan att vara lämpad eller nödvändig för att uppnå ett berättigat socialpolitiskt mål, medför en begränsning i förhållande till den individuella arbetstiden av den kompensation som deltidsanställda medlemmar av personalkommittén skall erhålla från sin arbetsgivare på grund av att de deltar i utbildning för att inhämta erforderliga kunskaper för personalkommitténs verksamhet, vilken anordnas under den heltidsarbetstid som gäller inom företaget, men går utöver deras individuella deltidsarbetstid, då däremot heltidsanställda medlemmar av personalkommittén vid deltagande i samma utbildning erhåller kompensation i förhållande till sin arbetstid.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
32 De kostnader som har förorsakats den tyska regeringen och kommissionen, som har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 5 maj 1993 förts vidare av Arbeitsgericht Bremen - följande dom:
33 Den kompensation som beviljas en manlig eller kvinnlig arbetstagare på grund av att denne deltar i personalrepresentation som inrättats enligt lag utgör lön på det sätt som avses i artikel 119 i EEG-fördraget och i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män.
34 För det fall att gruppen deltidsanställda omfattar ett avsevärt större antal kvinnor än män utgör förbudet mot indirekt diskriminering i fråga om lön, såsom det uttrycks i artikel 119 i fördraget och i rådets direktiv 75/117/EEG, ett hinder för en nationell lagstiftning som, utan att vara lämpad eller nödvändig för att uppnå ett berättigat socialpolitiskt mål, medför en begränsning i förhållande till den individuella arbetstiden av den kompensation som deltidsanställda medlemmar av personalkommittén skall erhålla från sin arbetsgivare på grund av att de deltar i utbildning för att inhämta erforderliga kunskaper för personalkommitténs verksamhet, vilken anordnas under den heltidsarbetstid som gäller inom företaget, men går utöver deras individuella deltidsarbetstid, då däremot heltidsanställda medlemmar av personalkommittén vid deltagande i samma utbildning erhåller kompensation i förhållande till sin arbetstid.