62024CJ0311
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)
29 päivänä tammikuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Maatalous – Vilpillinen kilpailu – Hyvän kauppatavan vastaiset käytännöt – Direktiivi (EU) 2019/633 – Kielto – 3 artiklan 1 kohdan d alakohta – Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin liittymätön tavarantoimittajalle esitetty maksuvaatimus – 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohta – Valtuudet määrätä sakkoja – Useiden kiellettyjen hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen luonnehtiminen yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, jonka vuoksi määrätään yksi ainoa sakko – Ne bis in idem ‑periaate – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään sakon enimmäismäärästä
Asiassa C‑311/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Oberlandesgericht Wien (Wienin osavaltion ylioikeus, Itävalta) on esittänyt 26.4.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 29.4.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Bundeswettbewerbsbehörde
vastaan
M. GmbH,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Jürimäe (esittelevä tuomari), presidentti K. Lenaerts, joka hoitaa toisen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit F. Schalin, M. Gavalec ja Z. Csehi,
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Bundeswettbewerbsbehörde, edustajanaan C. F. Winkler,
–
M. GmbH, edustajanaan S. Albiez, Rechtsanwalt,
–
Itävallan hallitus, asiamiehinään A. Posch, J. Schmoll ja P. Thalmann,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään A. Dawes, M. ter Haar ja M. Zerwes,
kuultuaan julkisasiamiehen 11.9.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee hyvän kauppatavan vastaisista käytännöistä yritysten välisissä suhteissa maataloustuote- ja elintarvikeketjussa 17.4.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/633 (EUVL 2019, L 111, s. 59) 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty neljässä yhdistetyssä asiassa, joissa asianosaisina ovat Bundeswettbewerbsbehörde (liittovaltion kilpailuviranomainen, Itävalta; jäljempänä BWB) ja M. GmbH -niminen yhtiö ja joissa on kyse kyseisen yhtiön tavarantoimittajilleen esittämien maksuvaatimusten pätevyydestä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
EUT-sopimus
3
SEUT 39 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteena on:
a)
lisätä maatalouden tuottavuutta edistämällä teknistä kehitystä sekä varmistamalla, että maataloustuotantoa kehitetään järkiperäisesti ja että tuotannontekijöitä, varsinkin työvoimaa, hyödynnetään parhaalla mahdollisella tavalla;
b)
taata näin maatalousväestölle kohtuullinen elintaso erityisesti lisäämällä maataloudessa työskentelevien henkeä kohti laskettuja tuloja;
c)
vakauttaa markkinat;
d)
varmistaa tarvikkeiden saatavuus;
e)
taata kohtuulliset kuluttajahinnat.”
4
SEUT 43 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Euroopan parlamentti ja [Euroopan unionin] neuvosto säätävät tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen ja talous- ja sosiaalikomiteaa kuultuaan 40 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta yhteisestä maatalouden markkinajärjestelystä sekä muista yhteisen maatalous- ja kalastuspolitiikan tavoitteiden toteuttamisessa tarvittavista säännöksistä.”
Direktiivi 2019/633
5
Direktiivin 2019/633 johdanto-osan 1, 6–9, 14, 16, 24, 34 ja 39 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Maataloustuote- ja elintarvikeketjussa on yleistä, että maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden tavarantoimittajien ja ostajien neuvotteluvoima on merkittävästi epätasapainossa. Tämä neuvotteluvoiman epätasapaino johtaa todennäköisesti hyvän kauppatavan vastaisiin käytäntöihin, kun suuremmat ja vaikutusvaltaisemmat kauppakumppanit pyrkivät noudattamaan myyntitapahtuman osalta tiettyjä käytäntöjä tai sopimusjärjestelyjä, jotka ovat niiden oman edun mukaisia. Tällaiset käytännöt voivat esimerkiksi poiketa jyrkästi hyvästä kauppatavasta, olla kunniallisen ja vilpittömän menettelyn vastaisia ja olla yhden kauppakumppanin yksipuolisesti toiselle määräämiä, aiheuttaa taloudellisen riskin perusteettoman ja suhteettoman siirtymisen yhdeltä kauppakumppanilta toiselle tai aiheuttaa yhdelle kauppakumppanille oikeuksien ja velvoitteiden merkittävän epätasapainon. Jotkin käytännöt saattavat olla räikeästi hyvän kauppatavan vastaisia, vaikka ne olisivat molempien osapuolten hyväksymiä. Hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen osalta olisi otettava käyttöön [Euroopan] unionin suojelun vähimmäistaso, jotta voidaan vähentää tällaisten käytäntöjen esiintymistä, sillä ne vaikuttavat todennäköisesti kielteisesti maatalousväestön elintasoon. Tämän direktiivin mukainen vähimmäistason yhdenmukaistaminen antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden hyväksyä tai pitää voimassa kansallisia sääntöjä, jotka menevät tässä direktiivissä lueteltuja hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä pidemmälle.
– –
(6)
Kaikkeen taloudelliseen toimintaan kuuluu olennaisena osana liiketoimintariski, mutta maataloustuotantoon liittyy erityisen leimallisesti epävarmuus, koska se riippuu biologisista prosesseista ja se on lisäksi alttiina sääolosuhteille. Tätä epävarmuutta lisää se, että maataloustuotteet ja elintarvikkeet ovat enemmän tai vähemmän pilaantuvia ja kausiluonteisia. Nykyinen maatalouspolitiikan toimintaympäristö on selkeästi aiempaa markkinasuuntautuneempi, ja hyvän kauppatavan vastaisilta käytännöiltä suojelusta on tullut tärkeämpää maataloustuote- ja elintarvikeketjussa toimivien toimijoiden kannalta.
(7)
On huomattava erityisesti, että tällaiset hyvän kauppatavan vastaiset käytännöt vaikuttavat todennäköisesti kielteisesti maatalousväestön elintasoon. Kyseisen vaikutuksen katsotaan olevan joko suoraa, silloin kun se koskee maataloustuottajia ja niiden organisaatioita tavarantoimittajina, tai epäsuoraa, silloin kun maataloustuote- ja elintarvikeketjussa esiintyvien hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen seuraukset kertautuvat tavalla, joka vaikuttaa kielteisesti kyseisen ketjun alkutuottajiin.
(8)
Suurimmassa osassa jäsenvaltioita, joskaan ei kaikissa, on erityisiä kansallisia sääntöjä, joilla suojellaan tavarantoimittajia hyvän kauppatavan vastaisilta käytännöiltä, joita esiintyy yritysten välisissä suhteissa maataloustuote- ja elintarvikeketjussa. Sopimusoikeuteen tai itsesääntelyaloitteisiin turvautuminen on mahdollista, mutta pelko kaupallisista kostotoimista valituksen tekijää kohtaan sekä tällaisten käytäntöjen riitauttamiseen liittyvät taloudelliset riskit rajoittavat näiden muutoksenhakukeinojen käytännön arvoa. Joissakin jäsenvaltioissa, joissa on hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä koskevia erityissääntöjä, on sen vuoksi annettu hallintoviranomaisille valtuudet tällaisten sääntöjen täytäntöönpanon valvontaan. Jäsenvaltioiden hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä koskeville säännöille – sikäli kuin niitä on – on kuitenkin ominaista se, että ne eroavat merkittävästi toisistaan.
(9)
Toimijoiden lukumäärä ja koko vaihtelevat maataloustuote- ja elintarvikeketjun eri vaiheissa. Neuvotteluvoiman erot, joihin vaikuttaa tavarantoimittajan taloudellinen riippuvuus ostajasta, johtavat todennäköisesti siihen, että suuremmat toimijat määräävät hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä pienemmille toimijoille. Dynaamisen lähestymistavan, joka perustuu tavarantoimittajan ja ostajan suhteelliseen kokoon vuotuisen liikevaihdon osalta, olisi tarjottava parempi suoja hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä vastaan sitä eniten tarvitseville toimijoille. Hyvän kauppatavan vastaiset käytännöt ovat erityisen vahingollisia maataloustuote- ja elintarvikeketjun pienille ja keskisuurille yrityksille, jäljempänä ’pk-yritykset’. Pk-yrityksiä suurempia yrityksiä, joiden vuotuinen liikevaihto ei ylitä 350000000 euroa, olisi myös suojeltava hyvän kauppatavan vastaisilta käytännöiltä, jotta vältetään kustannukset, joita aiheutuu tällaisten käytäntöjen siirtymisestä eteenpäin koskemaan maataloustuottajia. Maataloustuottajiin kohdistuva kertautuva vaikutus näyttää olevan erityisen merkittävä yrityksillä, joiden vuotuinen liikevaihto on enintään 350000000 euroa. Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden, mukaan lukien jalostetut tuotteet, väliportaan tavarantoimittajien suojelulla voidaan myös välttää kaupan ohjautuminen pois maataloustuottajilta ja niiden yhteenliittymiltä, jotka tuottavat jalostettuja tuotteita, sellaisille tavarantoimittajille, joita suojelu ei koske.
– –
(14)
Tätä direktiiviä olisi sovellettava liiketoimintaan, jota suuremmat toimijat harjoittavat sellaisia toimijoita kohtaan, joilla on vähemmän neuvotteluvoimaa. Vaikka kyseessä on arvio, tämä kriteeri mahdollistaa sen, että toimijat voivat ennakoida, mitä oikeuksia ja velvollisuuksia niillä on tämän direktiivin mukaisesti. Vaikka kyseessä on arvio, tämä kriteeri mahdollistaa sen, että toimijat voivat ennakoida, mitä oikeuksia ja velvollisuuksia niillä on tämän direktiivin mukaisesti. Suojelulla olisi oltava yläraja, jonka olisi estettävä sellaisten toimijoiden suojeleminen, jotka eivät ole alttiita tai ovat merkittävästi vähemmän alttiita hyvän kauppatavan vastaisille käytännöille kuin niiden pienemmät kumppanit tai kilpailijat. Sen vuoksi tässä direktiivissä vahvistetaan toimijoiden liikevaihtoon perustuvia luokkia, joiden mukaisesti suojelua toteutetaan.
– –
(16)
Tehtäessä päätöstä siitä, pidetäänkö tiettyä kaupan käytäntöä hyvän kauppatavan vastaisena, on tärkeää pienentää riskiä siitä, että rajoitetaan osapuolten välillä sovittujen oikeudenmukaisten ja tehokkuutta luovien sopimusten käyttöä. Tämän vuoksi on aiheellista erottaa toisistaan käytännöt, joista osapuolet ovat sopineet selkeästi ja yksiselitteisesti toimitussopimuksissa tai myöhemmin tehdyissä sopimuksissa, ja käytännöt, joita esiintyy liiketoimen aloittamisen jälkeen ilman että niistä on sovittu etukäteen, joten ainoastaan yksipuolisesti ja takautuvasti tehdyt muutokset näihin toimitussopimuksen selkeisiin ja yksiselitteisiin ehtoihin kielletään. Joitakin kaupan käytäntöjä pidetään kuitenkin hyvän kauppatavan vastaisina luonnostaan, eikä niihin pitäisi soveltaa osapuolten sopimusvapautta.
– –
(24)
Tällä direktiivillä ei yhdenmukaisteta todistustaakkaa koskevia sääntöjä, joita sovelletaan kansallisten valvontaviranomaisten kanssa käytävissä menettelyissä, eikä sillä yhdenmukaisteta toimitussopimusten määritelmää. Näin ollen todistustaakkaa koskevat säännöt ja toimitussopimusten määritelmä ovat jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön mukaisia.
– –
(34)
Ehkäisevät tekijät, kuten toimivalta määrätä sakkoja tai käynnistää menettelyjä, esimerkiksi tuomioistuinmenettelyjä, sakkojen määräämiseksi ja toimivalta määrätä muita yhtä tehokkaita seuraamuksia ja käynnistää menettelyjä niiden määräämiseksi sekä toimivalta julkaista tutkimusten tuloksia, mukaan lukien sellaisten tietojen julkaiseminen, jotka liittyvät rikkomuksiin syyllistyneisiin ostajiin, voivat kannustaa käyttäytymisen muutoksiin ja osapuolten sopimiseen oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa, minkä vuoksi niiden olisi kuuluttava osana valvontaviranomaisten valtuuksiin. Sakot voivat olla erityisen tehokkaita ja varoittavia. Valvontaviranomaisen olisi kuitenkin voitava kussakin yksittäisessä tutkimuksessa päättää, mitä valtuuksistaan se käyttää ja määrääkö se sakon tai muun yhtä tehokkaan seuraamuksen tai käynnistääkö se menettelyt sakon tai muun yhtä tehokkaan seuraamuksen määräämiseksi.
– –
(39)
Koska suurimmassa osassa jäsenvaltioita on jo hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä koskevia kansallisia sääntöjä, jotka tosin eroavat toisistaan, on aiheellista käyttää direktiiviä ottamaan käyttöön suojelun vähimmäistaso unionin oikeudessa. Tämän pitäisi antaa jäsenvaltioille mahdollisuus sisällyttää asiaa koskevat säännöt kansalliseen oikeusjärjestykseensä siten, että mahdollistetaan yhtenäiset käyttöön otettavat järjestelmät. Jäsenvaltioita ei pitäisi estää pitämästä voimassa tai ottamasta käyttöön alueellaan tiukempia kansallisia sääntöjä, jotka tarjoavat korkeamman suojelun tason hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä vastaan yritysten välisissä suhteissa maataloustuote- ja elintarvikeketjussa, edellyttäen että noudatetaan sisämarkkinoiden toimintaan sovellettavaa unionin oikeutta ja että tällaiset säännöt ovat oikeasuhteisia.”
6
Kyseisen direktiivin 1 artiklan, jonka otsikko on ”Kohde ja soveltamisala”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jotta voidaan torjua käytäntöjä, jotka poikkeavat jyrkästi hyvästä kauppatavasta, jotka ovat kunniallisen ja vilpittömän menettelyn vastaisia ja jotka ovat yhden kauppakumppanin yksipuolisesti toiselle määräämiä, tässä direktiivissä vahvistetaan vähimmäisluettelo kielletyistä hyvän kauppatavan vastaisista käytännöistä ostajien ja tavarantoimittajien välisissä suhteissa maataloustuote- ja elintarvikeketjussa ja annetaan vähimmäissäännöt, jotka koskevat kyseisten kieltojen täytäntöönpanon valvontaa ja järjestelyjä valvontaviranomaisten välistä koordinaatiota varten.
2.   Tätä direktiiviä sovelletaan tiettyihin hyvän kauppatavan vastaisiin käytäntöihin, joita esiintyy maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden kaupassa, kun myyjänä ovat:
a)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on enintään 2000000 euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 2000000 euroa;
b)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 2000000 euroa ja enintään 10000000 euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 10000000 euroa;
c)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 10000000 euroa ja enintään 50000000 euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 50000000 euroa;
d)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 50000000 euroa ja enintään 150000000 euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 150000000 euroa;
e)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 150000000 euroa ja enintään 350000000 euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 350000000 euroa.
– –”
7
Kyseisen direktiivin 3 artiklan, jonka otsikko on ”Hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen kieltäminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vähintään kaikki seuraavat hyvän kauppatavan vastaiset käytännöt kielletään:
– –
d)
ostaja vaatii tavarantoimittajalta maksuja, jotka eivät liity tavarantoimittajan maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin;
– –”
8
Saman direktiivin 6 artiklan, jonka otsikko on ”Valvontaviranomaisten valtuudet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kullakin niiden valvontaviranomaisella on tarvittavat resurssit ja asiantuntemus tehtäviensä hoitamiseksi, ja myönnettävä niille seuraava toimivalta:
– –
d)
toimivalta tehdä päätöksiä, joissa todetaan 3 artiklassa säädettyjen kieltojen rikkominen ja vaaditaan ostajaa lopettamaan kielletty kaupan käytäntö; viranomainen voi pidättäytyä tällaisen päätöksen tekemisestä, jos kyseisestä päätöksestä aiheutuisi riski valituksen tekijän henkilöllisyyden paljastumisesta tai sellaisten muiden tietojen paljastumisesta, joiden osalta valituksen tekijä katsoo tällaisen paljastumisen vahingoittavan etujaan, ja edellyttäen, että valituksen tekijä on yksilöinyt tällaiset tiedot 5 artiklan 3 kohdan mukaisesti;
e)
toimivalta määrätä sakkoja ja muita yhtä tehokkaita seuraamuksia sekä välitoimia tai käynnistää menettelyt sakkojen ja muiden yhtä tehokkaiden seuraamuksien sekä välitoimien määräämiseksi rikkojalle kansallisten sääntöjen ja menettelyjen mukaisesti;
– –
Ensimmäisen alakohdan e alakohdassa tarkoitettujen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, ja niissä on otettava huomioon rikkomisen luonne, kesto, toistuvuus ja vakavuus.”
9
Direktiivin 2019/633 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Suojelun korkeamman tason varmistamiseksi jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön sääntöjä, joilla on tarkoitus torjua hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä ja jotka ovat tiukempia kuin tässä direktiivissä säädetyt, edellyttäen että tällaiset kansalliset säännöt ovat yhteensopivia sisämarkkinoiden toimintaa koskevien sääntöjen kanssa.
2.   Tällä direktiivillä ei rajoiteta sellaisten kansallisten sääntöjen soveltamista, joilla on tarkoitus torjua hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä, jotka eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan, edellyttäen että tällaiset säännöt ovat yhteensopivia sisämarkkinoiden toimintaa koskevien sääntöjen kanssa.”
Itävallan oikeus
10
Lähituotannon ja kilpailunedellytysten parantamisesta annetun liittovaltion lain (reiluja kilpailunedellytyksiä koskeva laki) (Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen (Faire-Wettbewerbsbedingungen-Gesetz); BGBl. 392/1977), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna lähipalvelujen ja kilpailunedellytysten parantamisesta annetun liittovaltion lain muuttamisesta annetulla liittovaltion lailla (Bundesgesetz, mit dem das Bundesgesetz zur Verbesserung der Nahversorgung und der Wettbewerbsbedingungen geändert wird; BGBl. I 239/2021) (jäljempänä FWBG), 5a §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän jakson säännösten tarkoituksena on torjua maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin liittyviä hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä. Niillä saatetaan [direktiivi 2019/633] osaksi kansallista lainsäädäntöä. Niillä ei ole vaikutusta 1 jaksoon eikä [kartellien ja muiden kilpailunrajoitusten torjunnasta annettuun lakiin (vuoden 2005 kartellilaki) (Bundesgesetz gegen Kartelle und andere Wettbewerbsbeschränkungen (Kartellgesetz 2005 – KartG 2005))].
2.   Tämän jakson säännöksiä sovelletaan kaupallisiin käytäntöihin, joita esiintyy maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden kaupassa, kun myyjänä ovat:
1)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on enintään 2 miljoonaa euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 2 miljoonaa euroa
2)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 2 miljoonaa euroa ja enintään 10 miljoonaa euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 10 miljoonaa euroa
3)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 10 miljoonaa euroa ja enintään 50 miljoonaa euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 50 miljoonaa euroa
4)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 50 miljoonaa euroa ja enintään 150 miljoonaa euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 150 miljoonaa euroa
5)
tavarantoimittajat, joiden vuotuinen liikevaihto on yli 150 miljoonaa euroa ja enintään 350 miljoonaa euroa, ja kun ostajien vuotuinen liikevaihto on yli 350 miljoonaa euroa
– –
3.   Tätä jaksoa sovelletaan myyntiin, jossa joko tavarantoimittaja tai ostaja, tai molemmat, ovat sijoittautuneet unioniin.
– –”
11
FWBG:n 5b §:ssä säädetään seuraavaa:
”– –
2.   ’Ostajalla’ [tarkoitetaan] sellaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka ei ole kuluttaja, kyseisen henkilön sijoittautumispaikasta riippumatta, tai sellaista viranomaista Euroopan unionissa, joka ostaa maataloustuotteita ja elintarvikkeita; ’ostajalla’ voidaan tarkoittaa myös tällaisten luonnollisten ja oikeushenkilöiden ryhmää.
3.   ’Tavarantoimittajalla’ [tarkoitetaan] sijoittautumispaikasta riippumatta maataloustuottajaa tai luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka myy maataloustuotteita ja elintarvikkeita; ’tavarantoimittaja’ voi käsittää myös tällaisten maataloustuottajien tai tällaisten luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden ryhmän, kuten tuottajaorganisaatiot, tavarantoimittajaorganisaatiot ja tällaisten organisaatioiden yhteenliittymät.”
12
FWBG:n 5c §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Liitteessä I tarkoitetut kaupalliset käytännöt ovat kiellettyjä. – –”
13
FWBG:n 6 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Edellä 2 jakson mukaisen tutkinnasta vastaavan viranomaisen pyynnöstä kartelliasioissa toimivaltainen tuomioistuin voi määrätä 5b §:n 2 kohdassa tarkoitetulle ostajalle, joka rikkoo 5c §:n säännöksiä, enintään 500000 euron suuruisen sakon. Sakon määrää laskettaessa on otettava huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus ja kesto, siitä saatu etu, vastuun aste ja taloudellinen kapasiteetti. Kartelleja ja muita kilpailunrajoituksia koskevan lain 33 §:ää sovelletaan soveltuvin osin.”
14
FWBG:n liitteen I, jonka otsikko on ”Kaupalliset käytännöt, jotka ovat kaikissa olosuhteissa kiellettyjä”, 4 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Ostaja vaatii tavarantoimittajalta maksuja, jotka eivät liity tavarantoimittajan maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
15
Pääasian vastaaja M. harjoittaa elintarvikkeiden vähittäismyyntiä Itävallassa.
16
M. esitti toukokuussa 2023 maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden toimittajilleen maksuvaatimuksia, jotka eivät BWB:n mukaan liittyneet kyseisten tuotteiden myyntiin ja joilla rikottiin näin ollen FWBG:n 5c §:n 1 momenttia ja liitteessä I olevaa 4 kohtaa, joilla direktiivin 2019/633 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohta on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.
17
Perustellakseen näitä maksuvaatimuksia M. oli ilmoittanut, että sen taloutta olivat rasittaneet voimakkaasti covid-19-pandemian vaikutukset matkailuun, jotka olivat aiheuttaneet asiakaskunnan vähenemisen elintarvikkeiden vähittäismyynnin alalla ja valtavan kustannusten nousun. Se oli tämän vuoksi aloittanut yrityksensä täydellisen uudelleenjärjestelyn, johon kuuluu myös ostojen muutosprosessi. Tämän muutosprosessin yhteydessä se oli palkannut ulkopuolisen konsultin, joka oli sen mukaan neuvonut sitä pyytämään tavarantoimittajiltaan maksua kyseiseen menettelyyn liittyvien korkeiden kustannusten osittaiseksi kattamiseksi.
18
M. järjesti tässä tarkoituksessa 16.5.2023 tavarantoimittajien verkkotapaamisen (Supplier Day), jonka yhteydessä se antoi tavarantoimittajilleen yleiskuvan maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden tuolloisesta markkinatilanteesta ja kohtaamistaan ongelmista sekä tuolloin kärsimistään tappioista. Se selitti käynnissä olevaa muutosprosessiaan. Muutosprosessin tavoitteeksi oli määritelty tuoteryhmien hallinnoinnin (Category Management) ammattimaistaminen ja sisäisten prosessien optimointi. M. selvitti lisäksi tavarantoimittajilleen investointitarpeitaan ja korosti tarvetta investoida ilmastoystävällisiin vedyntuotantoyksiköihin ja hiilineutraaliin rekkaparkkiin.
19
M. lähetti 17.5.2023 samanaikaisesti kaikille tavarantoimittajilleen jommankumman version saman sähköpostiviestin kahdesta eri versiosta sen mukaan, olivatko ne osallistuneet verkkotapaamiseen vai eivät. Kyseisessä sähköpostiviestissä M. pyysi niitä suorittamaan tietynsuuruisen maksun, jotta ne voisivat osallistua sen aloittaman muutosprosessin rahoittamiseen. Sähköpostiviestien liitteenä oli erisuuruisille kiinteille määrille laadittuja pro forma ‑laskuja. Eri sähköpostiviestit lähetettiin samanaikaisesti. Sähköpostiviestien sisältö oli – lukuun ottamatta pro forma ‑laskun määrää ja eroa, joka liittyi siihen, oliko kyseinen tavarantoimittaja osallistunut 16.5.2023 pidettyyn verkkotapaamiseen vai ei – sama kaikkien tavarantoimittajien osalta.
20
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että M. oli omasta aloitteestaan päättänyt lopettaa tavarantoimittajille esitetyt investointipyynnöt, peruuttaa sähköpostiviesteihin liitetyt pro forma ‑laskut ja palauttaa jo maksetut summat välittömästi. Kaiken kaikkiaan vain kaksi tavarantoimittajaa 16:sta oli päättänyt noudattaa investointipyyntöä ja suorittaa sähköpostiviestien liitteenä olevissa pro forma ‑laskuissa mainitut määrät.
21
BWB totesi, että M. oli ostajana vaatinut 16 tavarantoimittajaltaan maksuja, jotka eivät liittynyt maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin. Näin tehdessään BWB katsoi, että kukin näistä maksuvaatimuksista oli FWBG:n 5c §:n 1 momentin, luettuna yhdessä sen liitteessä I olevan 4 kohdan kanssa, vastainen. Se esitti näin ollen 10.11.2023 Oberlandesgericht Wienissä (Wienin osavaltion ylioikeus, Itävalta), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, 16 vaatimusta sakon määräämiseksi M:lle FWBG:n 6 §:n 2 momentin nojalla.
22
Neljä kyseisistä vaatimuksista osoitettiin kyseisen tuomioistuimen 25. jaostolle. Kyseiset vaatimukset on yhdistetty, ja ne koskevat seuraavaa neljää tavarantoimittajaa:
–
P. GmbH – 12000 euron suuruinen maksuvaatimus
–
L. GmbH – 10000 euron suuruinen maksuvaatimus
–
R. GmbH – 12000 euron suuruinen maksuvaatimus
–
S. GmbH – 18000 euron suuruinen maksuvaatimus.
23
BWB katsoo, että kukin maksuvaatimus muodostaa erillisen rikkomisen.
24
M. kiistää sen, että kyse olisi erillisistä vaatimuksista, ja väittää, että kaikki BWB:n esittämät 16 vaatimusta perustuvat samaan tosiseikastoon. Keinotekoinen jakaminen 16:een eri vaatimukseen näyttää siis loukkaavan ne bis in idem ‑periaatetta. M. väittää toissijaisesti, että sitä moititaan todellisuudessa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta rikkomisesta. Tätä oikeuskäytännössä vahvistettua oikeudellista käsitettä, joka perustuu kartellien ja kilpailuoikeuden alalla sovellettavaan oikeuteen, voidaan sen mukaan soveltaa myös FWBG:n säännöksiin, joilla direktiivi 2019/633 on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa tässä yhteydessä, että FWBG:n 6 §:n 2 momentissa säädetään luonteeltaan rikosoikeudellisesta seuraamuksesta. Itävallan rikosoikeudellisessa kirjallisuudessa katsotaan, että M:n syyksi luetun kaltaista toimintaa on pidettävä yhtenä kokonaisuutena pidettävänä rikkomisena siinä mielessä, että se muodostaa oikeudellisen toimintakokonaisuuden (tatbestandliche Handlungseinheit). Kyseinen tuomioistuin toteaa näin ollen, että vaikka moititut teot koskevat suhteita 16:een eri tavarantoimittajaan, olisi määrättävä yksi ainoa enintään 500000 euron suuruinen sakko, kuten FWBG:n 6 §:n 2 momentissa säädetään.
26
Kyseinen tuomioistuin on kuitenkin epävarma siitä, voidaanko tällä lopputuloksella saavuttaa direktiivissä 2019/633 määritelty tavoite eli tietty tasapaino ostajien neuvotteluvoiman ja tavarantoimittajien neuvotteluvoiman välillä maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden toimitusketjussa. Kyseinen tuomioistuin katsoo, että tämä tasapainottaminen voi tapahtua ainoastaan ostajan ja tavarantoimittajan yksilöllisessä suhteessa. Jos sitä vastoin M:n käyttäytymisen olisi katsottava muodostavan useita rikkomisia, jotka johtavat useiden sakkojen määräämiseen samanaikaisesti, on myös pohdittava, onko tällainen ratkaisu kyseisen direktiivin mukainen.
27
Näissä olosuhteissa Oberlandesgericht Wien on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1
a)
Onko direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan e alakohtaa tulkittava siten, että kun ostaja vaatii samana päivänä yhdenmukaisesti perustellulla tahdonilmaisulla eri tavarantoimittajilta, jotka kuuluvat kyseisen direktiivin suojan piiriin sen 1 artiklan mukaan, 3 artiklan 1 kohdan d alakohdan vastaisesti kultakin erikseen maksua, kyseinen säännös on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan nämä maksuvaatimukset yhdessä tarkasteltuina luonnehditaan yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi (tekokokonaisuudeksi), josta voidaan määrätä vain yksi seuraamus?
b)
Kun otetaan huomioon direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetty vaatimus, jonka mukaan seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia ja niissä on otettava huomioon rikkomisen luonne, kesto, toistuvuus ja vakavuus, onko ensimmäisen kysymyksen a kohtaan annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että Itävallan kansallisen seuraamussäännöksen (FWBG:n 6 §:n 2 momentti) mukaan tästä voidaan määrätä sakko, jonka enimmäismäärä on (vain) 500000 euroa?
2)
Jos ensimmäisen kysymyksen a kohtaan vastataan myöntävästi:
Onko direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan e alakohtaa tulkittava siten, että kullekin tavarantoimittajalle esitettyä maksuvaatimusta, siltä osin kuin se on kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetyn kiellon vastainen, pidetään kaupallisena käytäntönä, josta seuraamus määrätään itsenäisesti, jolloin kustakin maksuvaatimuksesta on kumulaatioperiaatteen mukaan määrättävä oma seuraamus (sakko), mistä seuraa useiden sakkojen määrääminen, kun otetaan huomioon, että Itävallan kansallisen seuraamussäännöksen (FWBG:n 6 §:n 2 momentti) mukaan sakon enimmäismäärä on 500000 euroa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
28
Ensimmäisellä kysymyksellään, kun sitä tarkastellaan kokonaisuutena, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että useita maksuvaatimuksia, jotka eivät liity maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä ja jotka ostaja on osoittanut samanaikaisesti useille tavarantoimittajille yhden ainoan motiivin perusteella, on luonnehdittava yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, jonka seurauksena määrätään yksi ainoa sakko, jonka enimmäismäärä on kiinteä.
29
Aluksi on todettava, että direktiivin 2019/633 johdanto-osan 1, 7 ja 39 perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivin tarkoituksena on ottaa käyttöön unionin tasolla vähimmäisvaatimus maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden toimittajien suojelemiseksi hyvän kauppatavan vastaisilta käytännöiltä maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden toimitusketjussa, jotta voidaan vähentää tällaisten käytäntöjen esiintymistä, sillä ne voivat vaikuttaa kielteisesti maatalousväestön elintasoon. Kyseisen vaikutuksen katsotaan olevan joko suoraa, silloin kun se koskee maataloustuottajia ja niiden organisaatioita tavarantoimittajina, tai epäsuoraa, silloin kun maataloustuote- ja elintarvikeketjussa esiintyvien hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen seuraukset kertautuvat tavalla, joka vaikuttaa kielteisesti kyseisen ketjun alkutuottajiin.
30
Tältä kannalta katsoen yhtäältä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että vähintään kaikki kyseisessä säännöksessä luetellut hyvän kauppatavan vastaiset käytännöt kielletään. Kyseisiin käytäntöihin kuuluu kyseisen säännöksen d kohdan mukaan se, että ostaja vaatii tavarantoimittajalta maksuja, jotka eivät liity tavarantoimittajan maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin.
31
Toisaalta on niin, kuten direktiivin 2019/633 4 artiklasta ilmenee, että kunkin jäsenvaltion on nimettävä yksi tai useampi viranomainen, joka vastaa kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädettyjen kieltojen täytäntöönpanon valvonnasta kansallisella tasolla. Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan kullakin valvontaviranomaisella on oltava tehtäviensä hoitamiseksi tarvittavat resurssit, asiantuntemus ja toimivalta.
32
Ensimmäiseen kysymykseen, joka koskee kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan tulkintaa, on vastattava näiden täsmennysten valossa.
33
Kyseisessä säännöksessä säädetään, että jäsenvaltioiden on myönnettävä kyseisille viranomaisille toimivalta määrätä sakkoja ja muita yhtä tehokkaita seuraamuksia sekä välitoimia tai käynnistää menettelyt sakkojen ja muiden yhtä tehokkaiden seuraamuksien sekä välitoimien määräämiseksi rikkojalle kansallisten sääntöjen ja menettelyjen mukaisesti. Kyseisen 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään myös, että kyseisten seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia ja että niissä on otettava huomioon rikkomisen luonne, kesto, toistuvuus ja vakavuus.
34
Kuten julkisasiamies ehdottaa ratkaisuehdotuksensa 26 kohdassa, on siis tutkittava peräkkäin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esille tuoman problematiikan kahta näkökohtaa, joista ensimmäinen koskee useiden yhdessä tarkasteltujen hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen yhteistä luonnehdintaa yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, joka johtaa yhden ainoan sakon määräämiseen kaikista näistä käytännöistä, ja toinen kyseisen sakon enimmäismäärää.
35
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 17.11.1983, Merck_292/82, EU:C:1983:335, 12 kohta ja tuomio 8.5.2025, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse sellaisen kansallisen lainsäädännön yhteensopivuudesta direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan kanssa, jossa säädetään, että useita samanlaisia, kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla kiellettyjä hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä, joihin sama ostaja syyllistyy samanaikaisesti, on pidettävä yhtenä kokonaisuutena pidettävänä rikkomisena, joka voi ainoastaan johtaa yhden ainoan sakon määräämiseen, on aluksi todettava, että kyseisen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdan sanamuodossa ainoastaan viitataan yleisesti kansallisiin sääntöihin ja menettelyihin esittämättä erityisiä tietoja siitä, voidaanko useita kiellettyjä käytäntöjä luonnehtia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi. Kyseisessä säännöksessä annetaan siis lähtökohtaisesti jäsenvaltioille vapaus valita tai olla valitsematta tällaista luonnehdintaa, kunhan kyseisen 6 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti tällä perusteella määrätty seuraamus on tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava, kun otetaan huomioon rikkomisen luonne, kesto, toistuvuus ja vakavuus.
37
Asiayhteydestä, johon kyseinen säännös kuuluu, on seuraavaksi todettava, että direktiivin 2019/633 johdanto-osan 1 ja 39 perustelukappaleesta ilmenee, että unionin lainsäätäjä on valinnut lähestymistavan, joka perustuu hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä yritysten välisissä suhteissa maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden toimitusketjussa koskevien sääntöjen vähimmäistason yhdenmukaistamiseen.
38
Tämä vähimmäistason yhdenmukaistamisen logiikka ilmenee kyseisen direktiivin tekstissä olevista lukuisista viittauksista jäsenvaltioiden, joiden tehtävänä on täsmentää tiettyjen direktiivissä säädettyjen sääntöjen täytäntöönpanoa tai ulottuvuutta, oikeuteen. Kyseisen direktiivin 24 perustelukappaleessa todetaan esimerkiksi, että sillä ei yhdenmukaisteta todistustaakkaa koskevia sääntöjä, joita sovelletaan kansallisten valvontaviranomaisten kanssa käytävissä menettelyissä, eikä sillä yhdenmukaisteta toimitussopimusten määritelmää. Samoin kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa täsmennetään, että kyseisillä viranomaisilla on oltava toimivalta suorittaa paikan päällä tapahtuvia ennalta ilmoittamattomia tarkastuksia osana tutkimuksiaan kansallisten sääntöjen ja menettelyjen mukaisesti.
39
Lisäksi direktiivissä 2019/633 jätetään nimenomaisesti jäsenvaltioille vapaus täydentää maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden toimittajien suojajärjestelmää paremmin suojaavilla kansallisilla säännöksillä. Kyseisen direktiivin 9 artiklassa säädetään tässä mielessä, että suojelun korkeamman tason varmistamiseksi jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön sääntöjä, joilla on tarkoitus torjua hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä ja jotka ovat tiukempia kuin mainitussa direktiivissä säädetyt, edellyttäen että tällaiset kansalliset säännöt ovat yhteensopivia sisämarkkinoiden toimintaa koskevien sääntöjen kanssa.
40
Tästä seuraa, että koska direktiivissä 2019/633 ei säädetä asiasta mitään, vähimmäistason yhdenmukaistamisen logiikka edellyttää, että säännöt, jotka koskevat yhteistä rangaistusta tai useiden hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen luonnehdintaa koskevia yksityiskohtia, kuuluvat lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden harkintavaltaan, joilta direktiivissä 2019/633 ei edellytetä tällaisten sääntöjen valitsemista eikä myöskään kielletä sitä.
41
Lopuksi on todettava, että kyseisen direktiivin tavoitteet tukevat tämän tuomion 36–40 kohdasta ilmenevää tulkintaa. Ei nimittäin voida katsoa, että direktiivissä 2019/633 keskityttäisiin jokaisen maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden toimittajan suojelemiseen sen erityisessä suhteessa ostajaan, mikä estäisi luonnehtimasta useita rikkomisia, joissa on mukana eri tavarantoimittajia, yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi ja määräämästä tällaisista rikkomisista yhteistä rangaistusta. Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 37 kohdassa, kyseisen direktiivin tavoite eli maatalousväestön elintason suojeleminen menee pelkkää ostajien ja tavarantoimittajien välisten yksilöllisten suhteiden suojaamista pidemmälle. Tästä näkökulmasta mahdollisuus luonnehtia useita rikkomista merkitseviä käytäntöjä yhdessä ei lähtökohtaisesti heikennä kyseisiä käytäntöjä koskevan kiellon tehokkuutta eikä vaaranna kyseisen direktiivin mainittua tavoitetta.
42
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen ja kattava vastaus, on todettava lisäksi ensinnäkin, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen käsite, sellaisena kuin se ilmenee SEUT 101 artiklaa koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, ei ole merkityksellinen direktiivin 2019/633 yhteydessä. Tältä osin on todettava, että kyseisen direktiivin oikeusperusta eli SEUT 43 artiklan 2 kohta koskee yhteisen maatalouspolitiikan harjoittamista SEUT 39 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kyse ei siis ole kyseisen perussopimuksen kilpailusääntöjä koskevista määräyksistä. Tämä merkitsee sitä, että kilpailuoikeuden yhteydessä kehitetty yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen käsite perustuu eri logiikkaan kuin se, jota käytetään kyseisen direktiivin yhteydessä.
43
SEUT 101 artiklaa koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kyseisen artiklan rikkominen voi joka tapauksessa johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä myös useista toimenpiteistä tai jopa jatkuvasta käyttäytymisestä. Kun eri toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niillä on sama tavoite vääristää kilpailua yhteismarkkinoiden sisällä, Euroopan komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (ks. vastaavasti tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 258 kohta). Yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen käsitettä käytetään siis sellaisten sääntöjen yhteydessä, jotka koskevat todistelua kilpailuoikeuden alalla, ja tarkemmin sanottuna helpottamaan yritysten saattamista vastuuseen tietyistä menettelytavoista. Tällä käsitteellä ei siis ole merkitystä silloin, kun lainvalvontaviranomaiset voivat lievemmän seuraamuksen soveltamiseksi luonnehtia yhdessä useita saman logiikan mukaisia menettelytapoja ja katsoa, että ne muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen.
44
Toiseksi – kuten julkisasiamies perustellusti totesi ratkaisuehdotuksensa 35 ja 36 kohdassa – ne bis in idem ‑periaatteeseen ei myöskään voida vedota jäsenvaltioiden velvoittamiseksi olemaan antamatta sääntöjä, joiden perusteella useita hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä voidaan yhdessä tarkasteltuna luonnehtia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi.
45
Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 50 artiklaan liittyvästä unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että ne bis in idem ‑periaate kieltää sekä syytteiden että seuraamusten päällekkäisyyden samasta teosta samalle henkilölle (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2018, Garlsson Real Estate ym., C‑537/16, EU:C:2018:193, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 20.3.2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Koska idem-edellytys tarkoittaa näin ollen sitä, että kyse on samoista aineellisista tosiseikoista, kyseistä periaatetta ei ole tarkoitus soveltaa, jos kyseiset tosiseikat eivät ole samoja vaan ainoastaan samankaltaisia (ks. vastaavasti tuomio 30.1.2025, Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Arvioitaessa sitä, onko kyseessä sama rikkominen, merkityksellinen kriteeri on aineellisten tosiseikkojen samuus, ymmärrettynä joukkona konkreettisia ja toisiinsa erottamattomasti liittyviä olosuhteita, jotka ovat johtaneet kyseisen henkilön lopulliseen vapauttamiseen tai tuomitsemiseen (ks. vastaavasti tuomio 30.1.2025, Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Jos eri tavarantoimittajiin kohdistuvien hyvän kauppatavan vastaisten käytäntöjen kokonaisuutta luonnehditaan yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, idem-edellytys ei lähtökohtaisesti täyty.
47
Se, että pääasiassa kyseessä olevia käytäntöjä voidaan kansallisen oikeuden nojalla luonnehtia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, ei muuta tältä osin mitään. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että tekojen oikeudellisella luonnehdinnalla kansallisessa oikeudessa ei ole merkitystä todettaessa, että kyseessä on sama rikkominen, koska perusoikeuskirjan 50 artiklassa annetun suojan ulottuvuus ei voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2018, Garlsson Real Estate ym., C‑537/16, EU:C:2018:193, 38 kohta ja tuomio 20.3.2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 36 kohta).
48
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että se ei lähtökohtaisesti ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että useita kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan nojalla kiellettyjä hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä luonnehditaan yhdessä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, josta voidaan määrätä yksi ainoa sakko.
49
Toiseksi on määritettävä, onko direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on kuitenkin esteenä tällaiselle kansalliselle lainsäädännölle, kun siinä säädetään sellaisen sakon enimmäismäärästä, joka on säädetty seuraamukseksi tästä käytäntöjen kokonaisuudesta, jota luonnehditaan yhdessä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi.
50
Tältä osin kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että kyseisen 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohdassa tarkoitettujen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia ja että niissä on otettava huomioon rikkomisen luonne, kesto, toistuvuus ja vakavuus.
51
Unionin tuomioistuin on täsmentänyt erityisesti suhteellisuusperiaatteesta, että kyseinen periaate edellyttää, että seuraamusta määritettäessä ja sakon määrää vahvistettaessa otetaan huomioon kunkin yksittäistapauksen yksilölliset olosuhteet (ks. vastaavasti tuomio 19.10.2023, G. ST. T. (Tavaramerkin loukkauksesta tuomittavan rangaistuksen oikeasuhteisuus), C‑655/21, EU:C:2023:791, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Rankaisutoimenpiteillä ei myöskään saada ylittää sitä, mikä on tarpeellista kyseessä olevalla lainsäädännöllä tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 23.11.2023, J. P. Mali, C‑653/22, EU:C:2023:912, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeasuhteisuutta arvioidaan siis konkreettisesti kyseessä olevan rankaisutoimenpiteen tavoitteiden kannalta.
52
Tämä vaatimus, kuten mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta ilmenevät vaatimukset, edellyttää, että kansallisella valvontaviranomaisella tai kansallisella tuomioistuimella, jonka tehtävänä on määrätä seuraamuksia saman direktiivin 3 artiklasta johtuvista kielloista, on tarvittava harkintavalta vahvistaa seuraamus, joka on kaikkien näiden vaatimusten mukainen.
53
Kun useita direktiivin 2019/633 3 artiklassa kiellettyjä hyvän kauppatavan vastaisia käytäntöjä luonnehditaan yhdessä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi siten, että niistä voidaan määrätä yksi ainoa sakko, jonka enimmäismäärä on vahvistettu, on mahdollista, että kyseisen sakon määrän määrittämisestä vastaavalta valvontaviranomaiselta tai tuomioistuimelta viedään tietyissä tapauksissa mainittujen vaatimusten noudattamisen edellyttämä harkintavalta.
54
Näin voi olla erityisesti silloin, kun kansallisessa lainsäädännössä vahvistettu sakon enimmäismäärä on huomattavasti pienempi kuin se taloudellisen hyödyn mahdollisuus, jonka ostaja arvioi saavansa vaatimalla useilta tavarantoimittajiltaan maksuja, jotka eivät liity kyseisten tavarantoimittajien maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin. Kun kyseisten maksujen yhteenlaskettu kokonaismäärä ylittää selvästi sakon enimmäismäärän, yksi ainoa enimmäisseuraamus kaikista kyseisistä rikkomista merkitsevistä käytännöistä ei nimittäin voi olla riittävä tavoitellun varoittavan vaikutuksen takaamiseksi eikä se voi olla tehokas ja suhteellisuusperiaatteen mukainen.
55
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis tarkistettava, onko sillä pääasiassa tarvittava harkintavalta vahvistaa sakon määrä direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädettyjen vaatimusten mukaisesti. Näin tehdessään sen on otettava huomioon muun muassa sen taloudellisen hyödyn määrä, jonka ostaja ennakoi saavansa vaatiessaan useilta tavarantoimittajiltaan maksuja, jotka eivät liity niiden maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin, suhteessa siihen enimmäismäärään, joka on vahvistettu sakolle, jolla määrätään seuraamus kaikista näistä lainvastaisista maksuista.
56
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2019/633 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että useita maksuvaatimuksia, jotka eivät liity maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä ja jotka ostaja on osoittanut samanaikaisesti useille tavarantoimittajille yhden ainoan motiivin perusteella, on luonnehdittava yhdessä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, joka johtaa sellaisen yhden ainoan sakon määräämiseen, jonka enimmäismäärä on kiinteä, sillä edellytyksellä, että kansallisella valvontaviranomaisella tai kansallisella tuomioistuimella, jonka tehtävänä on määrätä seuraamus kyseisestä rikkomisesta, on tarvittava harkintavalta, jotta se voi vahvistaa sakon, joka on tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava, kun otetaan huomioon kyseisen rikkomisen luonne, kesto, toistuvuus ja vakavuus.
Toinen kysymys
57
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettu vastaus, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
58
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Hyvän kauppatavan vastaisista käytännöistä yritysten välisissä suhteissa maataloustuote- ja elintarvikeketjussa 17.4.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/633 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan e alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että useita maksuvaatimuksia, jotka eivät liity maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden myyntiin kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä ja jotka ostaja on osoittanut samanaikaisesti useille tavarantoimittajille yhden ainoan motiivin perusteella, on luonnehdittava yhdessä yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi, joka johtaa sellaisen yhden ainoan sakon määräämiseen, jonka enimmäismäärä on kiinteä, sillä edellytyksellä, että kansallisella valvontaviranomaisella tai kansallisella tuomioistuimella, jonka tehtävänä on määrätä seuraamus kyseisestä rikkomisesta, on tarvittava harkintavalta, jotta se voi vahvistaa sakon, joka on tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava, kun otetaan huomioon kyseisen rikkomisen luonne, kesto, toistuvuus ja vakavuus.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.