61993CC0341_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Käsiteltävänä olevat ennakkoratkaisukysymykset on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle Vestre Landsret (tanskalainen muutoksenhakutuomioistuin) tuomioistuimen toimivallasta ja tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn yleissopimuksen(1) (jäljempänä yleissopimus) tulkintaa yhteisöjen tuomioistuimessa koskevan, 3 päivänä heinäkuuta 1971 tehdyn pöytäkirjan 3 artiklan nojalla. Kyseinen tuomioistuin pyytää ennakkoratkaisua yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen tulkinnasta, josta ei tietääkseni ole ennen esitetty ennakkoratkaisukysymyksiä. Ennakkoratkaisukysymykset esittäneen tuomioistuimen kysymys koskee sitä, voidaanko kuittausvaatimusta pitää kyseisessä määräyksessä tarkoitettuna "vastakanteena" ja onko tässä määräyksessä tarkoitettu kanteiden yhteenliittymistä koskeva vaatimus sisällöltään suppeampi kuin yleissopimuksen 22 artiklan kolmannen kappaleen mukainen vastaava vaatimus.
2 Palautan lyhyesti mieleen näiden määräysten sisällön ja asiayhteyden, ennen kuin tutkin yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyihin kysymyksiin liittyvät tosiseikat.
Oikeudelliset seikat
3 Tuomioistuimien toimivallasta ja tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehty Brysselin yleissopimus, sellaisena kuin se on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä vuonna 1978 tehdyllä sopimuksella, Helleenien tasavallan liittymisestä vuonna 1982 tehdyllä sopimuksella ja Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä vuonna 1989 tehdyllä sopimuksella,(2) on tehty Rooman sopimuksen 220 artiklan perusteella, jonka mukaan "jäsenvaltiot ryhtyvät keskenään tarvittaessa neuvotteluihin taatakseen ... tuomioistuinten päätösten ... vastavuoroiseen tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon sovellettujen menettelyjen yksinkertaistamisen". Yleissopimuksen olennaisena tarkoituksena on taata tuomioiden vapaa liikkuvuus sopimusvaltioiden välillä. Yleissopimuksen soveltamisalalla (I osasto) annettujen sopimusvaltioiden tuomioistuimien päätösten yksinkertaistettu tunnustamis- ja täytäntöönpanojärjestelmä (III osasto) perustuu yhdenmukaistettuun järjestelmään, joka koskee toimivaltaisten tuomioistuimien määrittämistä (II osasto).
4 Yleissopimuksen II osaston tuomioistuimien toimivaltaa koskevien määräysten perusteella voidaan määritellä se tuomioistuin, jossa kanne voidaan nostaa. Tuomioistuimien toimivaltaa koskevat useat määräykset, mutta jaksossa "yleiset määräykset" (1 jakson 2-4 artikla) yleisesti toimivaltaisiksi tuomioistuimiksi määrätään sen valtion tuomioistuimet, jossa vastaajalla on kotipaikka (2 artikla). Tätä pääsääntöä täydentäen 2 jaksossa (5-6 b artikla), joka on otsikoitu "tuomioistuimien erityistä toimivaltaa koskevat määräykset", on vaihtoehtoisesti säädetty useista kilpailevista oikeuspaikoista, joita voivat olla muun valtion tuomioistuimet kuin sen, jossa vastaajalla on kotipaikka; tämä perustuu sellaiseen merkitykselliseen yhteyteen, joka tietyllä tuomioistuimella on riita-asiaan käsiteltävän asian erityispiirteiden tai erityisten prosessuaalisten seikkojen perusteella.
5 Yleissopimuksen 6 artikla on tässä yleissopimuksen 2 jaksossa. Tässä artiklassa on siten erityistä toimivaltaa koskevia sääntöjä, ja artiklassa nimetään vaihtoehtoisia oikeuspaikkoja lisäyksenä yleisiin toimivaltasääntöihin seuraavien tapausten varalle: asiassa on useampia vastaajia (6 artiklan 1 kappale), kanne koskee takautumisvaatimusta tai siihen rinnastettavaa vaatimusta (6 artiklan 2 kappale) tai kysymyksessä on vastakanne (6 artiklan 3 kappale).
6 Yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale, jonka tulkintaa ennakkoratkaisukysymys koskee, on sanamuodoltaan seuraava:
"Sitä vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltiossa, kanne voidaan nostaa myös:
...
3) jos kysymyksessä on vastakanne, joka perustuu samaan sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne, siinä tuomioistuimessa, jossa pääkanne on vireillä."
7 Tämän artiklan mukaan vastaaja voi nostaa kantajaa vastaan vastakanteen tuomioistuimessa, jossa pääkanne on vireillä, riippumatta siitä, minkä toimivaltasäännön nojalla tämä tuomioistuin on toimivaltainen. Yleissopimuksen tarkoituksena on määritellä pääasiallinen oikeuspaikka, ja tämän mukaisesti 6 artiklan 3 kappaleen perusteella voidaan välttää oikeuspaikkojen sirpaloituminen. Tätä erityistä toimivaltasääntöä voidaan kuitenkin soveltaa vain silloin, kun vastakanne perustuu samaan sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne.
8 Vaikeaa käsiteltävänä olevassa asiassa on se, että vastakanteen käsitettä tai määräyksessä tarkoitettua kanteiden yhteenliittymisen käsitettä ei ole täsmennetty. Vastakanteen käsite on tosin mainittu yleissopimuksessa myös vakuutusasioihin liittyvässä toimivaltasäännössä (11 artiklan toinen kappale) ja kuluttajien tekemiä sopimuksia koskevassa toimivaltasäännössä (14 artiklan kolmas kappale), mutta näissäkään säännöissä vastakannetta ei ole määritelty tarkemmin. Sitä vastoin yleissopimuksen 22 artiklan kolmannessa kappaleessa tarkoitettu kanteiden yhteenliittyminen on määritelty II osaston 8 jaksoon "Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet" sisältyvissä määräyksissä seuraavasti:
"Tätä artiklaa sovellettaessa katsotaan kanteiden liittyvän toisiinsa silloin, kun niiden välillä on niin läheinen yhteys, että kanteiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä näyttää tarpeelliselta, jotta vältettäisiin ristiriitaiset tuomiot sen johdosta, että kanteet käsitellään eri oikeudenkäynneissä."
9 Kansallisen tuomioistuimen vaikeudet koskevat juuri näitä oikeudellisia seikkoja, jotka liittyvät seuraaviin tosiseikkoihin.
Tosiseikat
10 Saksalainen kenkätehdas Schuhfabriken Otterbeck GmbH & Co. (jäljempänä pääasian kantaja) teki 10.8.1979 yksinmyyntiä koskevan edustussopimuksen tanskalaisen yhtiön Danværn Production A/S:n (jäljempänä pääasian vastaaja) kanssa. Tässä sopimuksessa annettiin pääasian vastaajalle yksinoikeus myydä Tanskassa pääasian kantajan valmistamia tuotteita (turvakenkiä). Sopimuksen voimassaoloaika oli alun perin yksi vuosi, ja voimassaoloaikaa voitiin jatkaa hiljaisella sopimuksella kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Sopimuspuolet sopivat, että sopimukseen sovellettiin Saksan oikeutta ja että sopimuksen mukainen oikeuspaikka on Duisburg.
11 Pääasian kantaja purki 22.3.1990 yksipuolisesti sopimuksen päättymään välittömästi.
12 Koska pääasian vastaaja ei ollut maksanut tiettyjä tavarantoimituksia, pääasian vastaaja nosti Byretten i Brønderslevissä (tanskalainen tuomioistuin) kanteen, jossa se vaati pääasian kantajan velvoittamista suorittamaan velkansa (223 173,39 Tanskan kruunua, DKK) kantajalle; kantaja nosti kanteen tässä tuomioistuimessa huolimatta siitä, että sopimuksessa oli lauseke oikeuspaikasta. Pääasian vastaaja vaati kanteen hylkäämistä ja lisäksi sopimuskumppaniltaan useita saatavia, joista yksi eli 909 684 DKK:n saatava perustui vahinkoon, jonka se väitti syntyneen edustussopimuksen aiheettomasta irtisanomisesta.
13 Byretten i Brønderslev hyväksyi 26.3.1991 antamassaan tuomiossa pääasian kantajan nostaman kanteen ja jätti tutkimatta pääasian vastaajan vaatimukset "... erillisen tuomion antamisesta ja kuittauksen suorittamisesta ...", koska "kanteet [joista pääkanne koski toimitettujen tavaroiden maksamista ja vastakanne vahingonkorvausta sillä perusteella, että edustussopimusta ei ollut täytetty ja että se oli irtisanottu aiheettomasti] eivät liittyneet toisiinsa siten, että vastaajan Byretten i Brønderslevissä esittämä vastakanne voitaisiin tutkia Brysselin yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen mukaisesti tai että vaatimus saatavien kuittaamisesta voitaisiin tutkia ..."(3)
14 Pääasian vastaaja haki muutosta Vestre Landsretissä, jossa se ei enää vaatinut erillisen tuomion antamista vaan ainoastaan pääasian kantajan saatavaa vastaavaa 223 173,39 DKK:n saatavaa, esittäen näiden kahden saatavan kuittaamista keskenään. Perustellakseen sen, että tuomioistuin oli toimivaltainen ratkaisemaan asian, se vetosi yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleeseen väittäen, että tämä määräys koskee myös kuittausta. Näyttääkseen toteen, että tämän määräyksen mukainen edellytys kanteiden yhteenliittymisestä täyttyi, se vetosi siihen, miten yleissopimuksen 22 artiklan kolmannen kappaleen vastaavaa edellytystä oli tulkittu.
15 Selventääkseen yleissopimuksen mukaista toimivaltaansa Vestre Landsret lykkää asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1) Koskeeko yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale vastavaatimuksia (modfordringer), joissa vaaditaan saatavien kuittaamista?
2) Onko yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleessa olevaa ilmaisua '... perustuu samaan sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne ...' pidettävä suppeampana kuin yleissopimuksen 22 artiklan kolmanteen kappaleeseen sisältyvää ilmausta 'toisiinsa liittyvät kanteet'?"
Vastaukset ennakkoratkaisukysymyksiin
16 Koska yleissopimuksessa ei ole mainintaa siitä, onko kuittausvaatimusta pidettävä yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleessa tarkoitettuna vastakanteena, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää ensimmäisellä kysymyksellään yhteisöjen tuomioistuimelta tähän ratkaisua. Vastauksen ollessa myönteinen pääkannetta käsittelevän tuomioistuimen on tutkittava tämän määräyksen perusteella myös vastaajan tekemä kuittausvaatimus, jos kuittausvaatimus liittyy edellytetyllä tavalla pääkanteeseen. Edellytys kanteiden yhteenliittymisestä on siten toisen ennakkoratkaisukysymyksen kohteena.
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
17 Ensi näkemältä tämä kysymys vaikuttaa yllättävältä. Yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale koskee ainoastaan vastakannetta, eikä tässä artiklassa mainita kuittausta. Nämä kaksi käsitettä vaikuttavat aluksi täysin erilaisilta: ensimmäisessä vaaditaan erillisen tuomion antamista, kun taas toista pidetään yleensä oikeudenkäyntimenettelyssä ainoastaan aineellisena puolustautumiskeinona. Ennakkoratkaisukysymysten merkityksen ymmärtää kuitenkin, jos tutkii kysymykset esittäneen tanskalaisen tuomioistuimen välipäätöstä. Vestre Landsret toteaa nimittäin, että tanskan kielessä ei ole eri termejä yhtäältä vaatimukselle erillisen tuomion antamisesta (ts. vastakanteelle) ja toisaalta vaatimukselle kuittauksen suorittamisesta; sanaa "modfordringer" käytetään erottelematta näitä tapauksia, ja tätä termiä käytetään myös yleissopimuksen tanskankielisessä versiossa.
18 Retsplejelovin (tanskalainen oikeudenkäyntimenettelyä koskeva laki) 249 pykälän 2 momenttiin sisältyvät prosessioikeudelliset säännökset, jotka koskevat vastavaatimusta (modkrav), vaikuttavat vierasmaalaisen lakimiehen mielestä oudoilta ja harhaanjohtavilta. Tässä pykälässä säädetään seuraavaa:
"Vastaaja voi esittää oikeudenkäynnissä vastavaatimuksen (modkrav)(4) kantajan vaatimusten hylkäämisestä kokonaan tai osittain tai tuomion antamisesta vastavaatimuksen tai sen osan mukaisesti, jos vastavaatimus voidaan tutkia samojen menettelysääntöjen mukaisesti kuin kantajan nostama kanne. Erillinen tuomio voidaan kuitenkin antaa vastavaatimusten mukaisesti ainoastaan silloin, kun tanskalaiset tuomioistuimet ovat toimivaltaisia käsittelemään vaatimuksen tai kun vaatimus liittyy samaan sopimukseen tai seikkaan kuin kantajan vaatimukset."
Esimerkiksi Ranskan oikeudessa "vaatimuksia kantajan vaatimusten hylkäämisestä kokonaan tai osittain" kutsutaan termillä "conclusion en réponse" (vastavaatimus), kun taas termiä "demande reconventionnelle" (vastakanne) käytetään mainitusta toisesta vaatimusten ryhmästä, joissa "vaaditaan tuomion antamista vastavaatimuksen tai sen osan mukaisesti".
19 Ottaen huomioon nämä vaikeudet, yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on tulkinnallaan täsmentää, soveltuuko yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale myös kuittaukseen.
20 Ensimmäinen kysymys, johon on vastattava, koskee tulkintamenetelmän valintaa: onko tätä määräystä tulkittava kansallisen oikeuden perusteella ("kansallinen" tulkinta; tällöin tanskalainen tuomioistuin toteaa olevansa toimivaltainen tutkimaan kuittausvaatimukset) vai onko määräystä tulkittava itse yleissopimuksen perusteella ("itsenäinen" tulkinta)? Yleissopimuksessa ei ole tulkintamenetelmiä koskevaa määräystä, ja yhteisöjen tuomioistuin on käyttänyt molempia näistä tulkintamenetelmistä.(5) Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin todennut, että "... asianmukainen valinta voidaan tehdä vain jokaisen yleissopimuksen määräyksen osalta erikseen mutta kuitenkin niin, että varmistetaan yleissopimuksen toteuttavan tehokkaasti perustamissopimuksen 220 artiklan mukaiset tavoitteet";(6) toisaalta tähän saakka "itsenäistä" tulkintaa on käytetty enemmän kuin "kansallista" tulkintaa.
21 Yhteisöjen tuomioistuin on selittänyt yleisesti "itsenäistä" tulkintaa koskevan tulkintamenetelmän käytön perusteita asiassa Shearson Lehman Hutton antamassaan tuomiossa(7): "... on palautettava mieleen se oikeuskäytännössä vakiintunut periaate (ks. erityisesti asia 150/77, Bertrand, tuomio 21.6.1978, Kok. 1978, s. 1431, 14-16 ja 19 kohta, ja asia C-26/91, Handte, tuomio 17.6.1993, Kok. 1992, s. I-3967, 10 kohta), jonka mukaan sen varmistamiseksi, että yleissopimusta tulkitaan yhtenäisesti kaikissa sopimusvaltioissa, yleissopimuksessa käytettyjä käsitteitä on tulkittava itsenäisesti ottaen huomioon yleissopimuksen järjestelmä ja tarkoitus, koska näiden käsitteiden sisältö voi vaihdella kulloisenkin sopimusvaltion valtionsisäisessä oikeudessa".
22 Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut lisäksi, että "... terminologiset eroavaisuudet yleissopimuksen eri kieliversioiden välillä" - kuten käsiteltävänä olevassa asiassa - ovat perusteena sille, että yleissopimuksen määräyksiä tulkitaan "itsenäisesti", jotta "... taattaisiin mahdollisimman hyvin sopimuspuolten ja niiden henkilöiden, joita asia koskee, yleissopimukseen perustuvien oikeuksien ja velvollisuuksien yhdenvertaisuus ja yhdenmukaisuus ..."(8) Tulkitsen siksi yleissopimusta tällä tavalla.
23 Kuten olen todennut,(9) yleissopimuksessa ei määritellä vastakanteen tai kuittauksen käsitteitä, joista jälkimmäistä ei mainita missään yleissopimuksen määräyksissä, ja siksi on tarpeellista määritellä näiden käsitteiden sisältö, jotta voitaisiin päätellä, eroavatko ne toisistaan. Tutkin siis näitä molempia käsitteitä.
a) Vastakanteen käsite (demande reconventionnelle)
24 Jenardin kertomuksessa(10) ei myöskään käsitellä tätä käsitettä. Siinä todetaan kuitenkin, että yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale perustuu ehdotukseen Belgian oikeudenkäyntimenettelyä koskevaksi laiksi (code judiciaire).(11) Tämän vuoksi viittaan tähän lakiehdotukseen.
25 Ehdotetussa 15 pykälässä, joka sisältyy ehdotukseen Belgian oikeudenkäyntimenettelyä koskevaksi laiksi(12), määritellään vastakanne (demande reconventionnelle) "vastaajan oikeudenkäynnin kuluessa nostamaksi kanteeksi, jossa vaaditaan kantajan tuomitsemista" (demande incidente formée par le défendeur et qui tend à faire prononcer une condamnation à charge du demandeur).(13)
Ehdotuksen tekijä on selittänyt ehdotuksen sisältöä seuraavasti:
"Tämä määritelmä perustuu käsitteeseen vastavaatimus (contre-prétention)(14), jota Ranskan Cour de cassation ehdotti Ranskan hallitukselle vuoden 1806 ehdotuksessaan Code de procédure civileksi ja joka on sallittu, jos laissa ei toisin määrätä. Käsite on sopusoinnussa oikeustieteessä esitettyjen käsitteiden ja oikeuskäytännön kanssa, joissa on määritelty vastakanteen (demande reconventionnelle) käsitteen olennaiset piirteet, koska määritelmä puuttuu laista itsestään; nämä olennaiset piirteet voidaan tiivistäen esittää seuraavasti: 1. vastakanne esitetään oikeudenkäynnin aikana (ts. se on 'incidente'), vaikka siinä esitetyt vaatimukset voisivat olla myös erillisen oikeudenkäynnin kohteena; 2. siinä ei vaadita ainoastaan pääkanteen hylkäämistä ja kantajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, vaan pääkanteen vastaaja vaatii puolestaan kantajana pääkanteen kantajan tuomitsemista. Cour de cassation on siten todennut 4.11.1949 antamassaan tuomiossa vastakanteena pidettävän 'vahingonkorvausvaatimusta sellaisesta vahingosta, joka on riippumaton siitä suorituksesta, johon pääkanne perustuu', eikä tällaista vaatimusta ole siten pidettävä pelkkänä puolustautumiskeinona (moyen de défense). Tällainen vastakanne on luonnollisesti tehtävä pääkannetta käsittelevässä tuomioistuimessa, ja se edellyttää, että molempien kanteiden asianosaiset ovat samat. Vastakanteen käsittely ja tuomio eivät ole osa pääkanteen käsittelyä; vaikka pääkanteen nostanut kantaja luopuisi tästä kanteestaan, vastakanne käsitellään luopumisesta huolimatta".(15)
26 Edellä esitetyn perusteella voi päätellä, että vastakanteella (demande reconventionnelle) on seuraavanlainen sisältö:
- se on sisällöltään uusi kanne, jonka vastaaja esittää oikeudenkäyntimenettelyn aikana siten, että vastaajasta tulee puolestaan kantaja,
- se koskee mitä tahansa oikeutta, ja
- siinä vaaditaan itsenäisen tuomion antamista eikä ainoastaan pääkanteen hylkäämistä.
b) Kuittauksen käsite (compensation)
27 Kuten olen todennut, Jenardin kertomuksessa tai yleissopimuksen mallina olleessa Belgian oikeudenkäyntimenettelyä koskevassa laissa ei mainita kuittauksen (compensation) käsitettä. Syy tähän on yksinkertainen: tämä käsite ei ole prosessioikeudellinen vaan siviilioikeudellinen tai tarkemmin velvoiteoikeudellinen.
28 Kaikkien sopimusvaltioiden kansallisessa oikeudessa tehdään tällainen jaottelu. Voin mainita tässä muutamia esimerkkejä:
- Belgian oikeudesta esimerkkeinä ovat seuraavat code civilen pykälät:
1289 pykälä: "Jos kahdella henkilöllä on keskinäisiä saatavia, kaksi saatavaa kuittautuvat keskenään siten, että ne lakkaavat jäljempänä esitetyllä tavalla ja jäljempänä mainituissa tapauksissa."
1290 pykälä: "Kuittaus toteutuu lain perusteella jopa velallisten tietämättä; saamiset lakkaavat, jos ne ovat samanaikaiset niiltä osin kuin ne kattavat toisensa."
1291 pykälä: "Kuittaus voidaan suorittaa ainoastaan rahasaatavien välillä tai silloin, kun saatavat ovat muuten samanlaatuisia, ja saatavien on oltava selviä ja maksettavaksi erääntyneitä."
- Ranskan oikeudessa code civilen 1289-1291 pykälillä on täysin vastaava sanamuoto.
- Saksan oikeudessa kuittausta, jonka suorittamiseksi vaaditaan aina velkojan tahdonilmaisu, koskevat Bürgerliches Gesetzbuchin (BGB) 387-396 pykälät. BGB:n 387 pykälässä asetetaan kuittaukselle seuraavat edellytykset: saatavien on oltava molemminpuolisia ja samanlaatuisia (useimmiten rahasaamisia), ja kuittausvaatimuksen ("Gegenforderung" tai "Aktivforderung") esittävän osapuolen saamisen on oltava maksettavaksi erääntynyt (Fälligkeit).
29 Siten voidaan yleisesti katsoa kuittauksella tarkoitettavan kahden henkilön välisen kahden erillisen ja molemminpuolisen saamisen (tavallisesti rahasaamisen) lakkaamista yhtäaikaisesti niiltä osin, kuin saamiset kattavat toisensa.
30 Näiden esimerkkien perusteella voi jo havaita, että vaikka kuittauksen käsite tunnetaan eri oikeusjärjestyksissä, kuittauksella voi olla erilaisia toteuttamistapoja ja vaikutuksia, ja sitä koskevat menettelysäännöt voivat vaihdella (Tanskan oikeus on erinomainen esimerkki näistä eroavaisuuksista).
31 Yleisesti tämän käsitteen osalta voidaan erottaa kolme kansallisen oikeuden "perhettä":
- Oikeusjärjestykset, joiden kuittauksen käsite perustuu lainsäädännölliseen kuittaukseen (compensation légale; Belgian, Italian, Portugalin ja Ranskan oikeus). Näissä järjestelmissä saatavat kuittautuvat lainsäädännön perusteella itsestään, kun tietyt edellytykset täyttyvät: saatavien on oltava molemminpuolisia, samanlajisia, maksettavaksi erääntyneitä ja selviä. Jos joku tällaisen kuittauksen edellytyksistä ei täyty, saatavat voidaan silti kuitata, jos osapuolet ovat sopineet kuittauksesta (compensation conventionnelle) tai jos tuomioistuin päättää kuittaamisesta (compensation judiciaire).
- Oikeusjärjestykset, joissa kuittaus suoritetaan yhden osapuolen vaatimuksesta (Alankomaiden, Norjan, Ruotsin, Saksan, Suomen ja Tanskan oikeus). Näissä oikeusjärjestelmissä saatavien kuittaus tapahtuu siten, että yksi velallisista vaatii toiselta velalliselta kuittausta - tiettyjä eroavaisuuksia lukuun ottamatta - seuraavien edellytysten täyttyessä: saatavien on oltava molemminpuolisia, samanlajisia ja maksettavaksi erääntyneitä (eli saatavien ei tällöin tarvitse olla selviä, kuten lainsäädännöllisessä kuittauksessa).
- Oikeusjärjestykset, joissa kuittauksen suorittaa tuomioistuin (Englannin, Skotlannin ja Irlannin oikeus). Näissä oikeusjärjestyksissä tunnetaan varsinaisen kuittauksen (saamisten molemminpuolinen lakkaaminen niiltä osin, kuin ne kattavat toisensa) lisäksi periaate, jonka mukaan vastaaja voi lykätä velan maksua, kunnes tuomioistuin on tehnyt päätöksen vastaajan saatavasta.
32 Oikeudenkäyntimenettelyn kannalta tarkastellen epätäsmällisyys johtuu siitä, että jokaisen "oikeusjärjestysperheen" sisällä tai jokaisen oikeusjärjestelmän sisällä kuittausta voidaan pitää joko pelkkänä puolustautumiskeinona tai vastakanteena.
Julkisasiamies Capotorti on tutkinut tätä seikkaa ratkaisuehdotuksessaan asiassa Meeth:(16)
"Oikeudenkäyntimenettelyn kannalta voidaan ... erottaa kaksi tilannetta: vastaaja voi vedota saamiseensa kantajalta pelkkänä vastaväitteenä tai esittää varsinaisen vastakanteen. Näiden välinen ero on siinä, että vastaväitteen tarkoituksena on kantajan nostaman kanteen hylkääminen, kun taas vastakanteen tarkoituksena on vastaajan oikeuksien täysi tunnustaminen ja kantajan tuomitseminen. Kuittaustapauksessa vastaaja voi vedota saamiseensa vastaväitteenä perustellakseen, miksi se ei ole maksanut siltä vaadittua velkaa kantajalle, mutta vastaajan on nostettava vastakanne, jos se haluaa sellaisen tuomion antamista, jossa vahvistetaan täysimääräisenä vastaajan saatava ja jossa pääkanteen kantaja velvoitetaan suorittamaan tämä saatava vastaajalle (kokonaisuudessaan, jos pääkanne hylätään, tai osittain, jos pääkanne hyväksytään mutta vastakanteella vaaditun saatavan määrä on suurempi kuin pääkanteella vaadittu saatavan määrä)".(17)
33 Vastaavasti kuin edellä tutkittaessa vastakanteen käsitettä, tässä voidaan todeta yhteenvetona, että kuittauksen olennaisia piirteitä ovat seuraavat:
- kuittaus voi olla tapauksen mukaan joko puolustautumiskeino, jota vastaaja käyttää kantajan vireillepanemassa oikeudenkäynnissä pelkkänä vastaväitteenä perustellakseen, miksi se ei ole täyttänyt velvollisuuksiaan kantajan esittämällä tavalla, tai vastaaja voi vaatia kuittausta vastakanteessaan, jossa vaaditaan pääkanteen kantajan tuomitsemista erillisellä tuomiolla,
- kuittaus koskee velvoitteita, useimmiten rahasaamisia, ja
- kuittauksella vaaditaan kantajan vaatimusten hylkäämistä kokonaan tai osittain (kuittaus puolustautumiskeinona) tai erillisen tuomion antamista (vastakanne).
34 Voidaanko näiden kahden käsitteen perusteella, joita ennakkoratkaisukysymykset pääasiallisesti koskevat, tehdä sellainen päätelmä, että käsitteet ovat niin samanlaisia, että yleissopimuksen kirjoittajat olisivat mieltäneet ne yhdeksi käsitteeksi? Kuten olen edellä esittänyt, kuittauksen osalta on erotettava kaksi tilannetta: kuittaus voidaan esittää vastakanteessa tai puolustautumiskeinona. Yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale koskee selvästi varsinaista vastakannetta, jos vastakanne "perustuu samaan sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne". Sitä vastoin on epäselvempää, soveltuuko yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale toiseen tilanteeseen, jota ennakkoratkaisukysymys lähinnä koskee.
35 On helppo ymmärtää yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen erityisen toimivaltasäännön tarkoitus. Tekemällä mahdolliseksi vastakanteen nostamisen siinä tuomioistuimessa, joka käsittelee pääkannetta, yleissopimuksen kirjoittajat ovat halunneet välttää turhia tai päällekkäisiä oikeudenkäyntejä ja sallia asianosaisten molemminpuolisten vaatimusten ratkaisemisen samassa oikeudenkäynnissä ja samassa tuomioistuimessa. Eikö samaa päämäärää palvelisi se, että kuittaukseen sovellettaisiin samaa toimivaltasääntöä? Mielestäni näin ei ole seuraavista syistä.
36 Ensinnäkin, kuittausta koskevat säännöt vaihtelevat valtiosta toiseen, kuten olen edellä esittänyt, ja kuittauksen osalta pääkanteen ja vastakanteen välinen yhteys ei voi olla sama kuin yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleessa vastakanteilta edellytetty läheinen yhteys pääkanteeseen (tätä yhteyttä käsitellään vastauksessa toiseen ennakkoratkaisukysymykseen). Kuten Yhdistynyt kuningaskunta on korostanut, tämän määräyksen soveltaminen kuittaukseen johtaisi siihen, että mahdollisuudet vaatia kuittausta yleissopimuksen tarkoittamissa tilanteissa vähenisivät olennaisesti, ja siksi useassa eri valtiossa vireillä olevien erillisten oikeudenkäyntien määrä lisääntyisi. Tämä olisi vastoin yhtä yleissopimuksen päätavoitteista.
37 Lisäksi olen edellä esittänyt, että yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen esikuvana on käytetty Belgian oikeudenkäyntimenettelyä koskevaa lakia (code judiciaire), joka koskee ainoastaan vastakannetta, "jossa vaaditaan kantajan tuomitsemista". Yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen johdantolausetta "sitä vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltiossa, kanne voidaan nostaa myös ..." voidaan tulkita samalla tavalla: tämä yleissopimuksen määräys soveltuu ainoastaan vaatimukseen erillisen tuomion antamisesta. Puolustautumiskeinona esitetyssä kuittausvaatimuksessa vaaditaan ainoastaan kantajan vaatimusten hylkäämistä eikä erillisen tuomion antamista.
38 Lisäksi olen korostanut tanskalaisen terminologian epätäsmällisyyttä, joka koskee yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleessa tarkoitettua vastakannetta. Käytetystä termistä "modfordringer" ei voi varmasti päätellä, koskeeko se ainoastaan esitettyä vastavaatimusta, vastakannetta, jossa vaaditaan erillisen tuomion antamista, tai molempia termejä yhtä aikaa (Tanskan oikeudessa on kuitenkin kaksi eri termiä, joista toista olisi voinut käyttää 6 artiklan 3 kappaleessa: näitä ovat termit "modkrav til kompensation" ja "modkrav til selvstændig dom", jotka voidaan suomentaa "kuittausta koskeva vastavaatimus" ja "vastavaatimus erityisen tuomion antamisesta"). Toisten sopimusvaltioiden oikeusjärjestyksissä käytetään myös eri ilmaisuja näistä kahdesta käsitteestä: Ranskan oikeudessa "demande à titre d'exception" ja "demande reconventionnelle", Englannin oikeudessa "set-off as a defence" ja "counter-claim", Saksan oikeudessa "verteidigungsweise Geltendmachung einer Forderung" ja "Widerklage" ja Italian oikeudessa "eccezione di compensazione" ja "domanda riconvenzionale". Toisin kuin tanskankielisessä versiossa, yleissopimuksen muiden kieliversioiden 6 artiklan 3 kappaleessa käytetään nimenomaisesti termejä "demande reconventionnelle", "counter-claim", "Widerklage" ja "domanda riconvenzionale". Näissä kieliversioissa "demande reconventionnelle" tarkoittaa siten kannetta, jolla vaaditaan erillisen tuomion antamista.
39 Yleisemmin tarkasteltuna yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen erityinen toimivaltasääntö on poikkeus yleissopimuksen 2 artiklan pääsäännöstä. Tekemällä vastakanteen pääkanteen vastaajasta tulee puolestaan kantaja; vaikka vastakanteen kantajan olisi periaatteessa nostettava kanne vastaajan (eli pääkanteen kantajan) kotipaikan tuomioistuimessa, tämän määräyksen nojalla vastakanteen kantaja voi poikkeuksellisesti nostaa kanteen pääkannetta käsittelevässä tuomioistuimessa eli useimmiten oman kotipaikkansa eli kantajan kotipaikan tuomioistuimessa. Yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale on näin forum actoris -sääntö. Olen tosin todennut, että tämä määräys on yleissopimuksen nimenomaisen tavoitteen mukainen. Tämä määräys on kuitenkin luonteeltaan poikkeus pääsäännöstä, ja siksi sitä ei saisi tulkita liian laajasti. Muuten kantajan kotipaikkaan perustuvan erityisen toimivaltasäännön eli forum actoris -säännön käyttö monenkertaistuisi ja helpottuisi (myös vastakannetta koskevissa tapauksissa), vaikka yleissopimuksen pääsääntönä on vastaajan kotipaikan tuomioistuimen toimivaltaisuus. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että "... jos nimenomaisesti ei ole muuta määrätty, yleissopimuksessa ei selvästikään hyväksytä sitä, että kantajan kotipaikan tuomioistuimet olisivat toimivaltaisia (ks. asia C-220/88, Dumez France ja Tracoba, tuomio 11.1.1990, Kok. 1990, s. I-49, 16 ja 19 kohta)"(18).
40 Yleissopimuksen 5 artiklaa, joka on 6 artiklan tavoin "erityistä toimivaltaa koskeva määräys", käsittelevässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi todennut, että yleissopimuksen tavoitteen mukaisesti "... poikkeuksia 2 artiklan yleisestä toimivaltasäännöstä ei saisi tulkita laajentavasti"(19). Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut myös yleisemmin, että erityistä toimivaltaa koskevia määräyksiä(20) tai yksinomaista toimivaltaa koskevia määräyksiä(21) on tulkittava suppeasti. Yhteisöjen tuomioistuin on tämän perusteella ilmaissut seuraavan periaatteen:
"Yleissopimuksen II osaston 2-6 jaksossa on määrätty poikkeuksena (2 artiklan ensimmäisen kappaleen) pääsäännöstä tyhjentävästi niistä tilanteista, joissa sellaista vastaajaa vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltion alueella tai joka on sijoittautunut tälle alueelle, voidaan nostaa kanne muun sopimusvaltion tuomioistuimissa, jos kysymyksessä on erityistä toimivaltaa koskeva sääntö; kanne on nostettava näissä tuomioistuimissa, jos kysymys on yksinomaista toimivaltaa koskevasta säännöstä tai prorogaatiosopimuksesta.
Tämän vuoksi pääsäännöstä poikkeavia toimivaltasääntöjä ei voi tulkita laajemmin, kuin yleissopimuksessa on nimenomaisesti määrätty (ks. edellä mainitussa asiassa Bertrand annetun tuomion 17 kohta ja edellä mainitussa asiassa Handte annetun tuomion 14 kohta)".(22)
41 Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin ei voi tulkita myöskään yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaletta laajentavasti siten, että määräys soveltuisi myös kuittaukseen kattaen näin edellä mainitut kaksi erillistä käsitettä.
42 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaletta on tulkittava siten, että artiklassa tarkoitetaan ainoastaan kannetta, jolla vaaditaan erillisen tuomion antamista. Yleissopimus ei siten sovellu kuittausvaatimukseen, joka on esitetty kantajan vaatimusten hylkäämiseksi. Tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä ei siten ole rajoitettava tämän osalta, ja kansallisissa säännöissä voidaan päättää, voidaanko tällaista kuittausvaatimusta käyttää puolustautumiskeinona. Tällainen tulkinta on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen, koska yhteisöjen tuomioistuimen mukaan sillä on vain vähän merkitystä, että "... vastaajan kuittausvaatimus perustuu eri sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne. Itse asiassa kysymys on kuittausvaatimuksen tutkittavaksi ottamista koskevista edellytyksistä, joista säädetään sen sopimusvaltion lainsäädännössä, jossa asiaa käsittelevä tuomioistuin toimii".(23)
43 Siirryn käsittelemään toista ennakkoratkaisukysymystä.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
44 Kansallinen tuomioistuin on esittänyt yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen mukaisesta kanteiden yhteenliittymistä koskevasta vaatimuksesta ainoastaan sen kysymyksen, "koskeeko yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappale vaatimuksia saatavien kuittaamisesta ..."(24) Koska olen sitä mieltä, että yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaletta ei voida soveltaa vastaväitteenä esitettyihin kuittausvaatimuksiin, toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ei tarvitse vastata. Kysymykseen on kuitenkin vastattava niiltä osin, kuin kuittausvaatimus esitetään vastakanteessa. Siksi esitän ratkaisuehdotuksen toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ainoastaan tältä osin.
45 Yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleessa vaaditaan kanteiden yhteenliittymistä ilmauksessa "... perustuu samaan sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne ..."
Jenardin kertomuksessa selitetään tätä ilmaisua seuraavasti: "Kuten on täsmennetty, vastakanteen on liityttävä pääkanteeseen. Koska tätä vaatimusta ei tunneta kaikissa oikeusjärjestyksissä, sopimustekstissä, joka perustuu ehdotukseen Belgian oikeudenkäyntimenettelyä koskevaksi laiksi, todetaan, että vastakanteen on perustuttava joko samaan sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne".(25)
46 Ratkaisuehdotukseni johdannossa olen todennut, että yleissopimuksen 22 artiklan kolmannessa kappaleessa käsitellään laajemmin kanteiden yhteenliittymistä koskevaa vaatimusta. Muistutan kuitenkin, että vaikka tämä artikla on yleissopimuksen "toimivaltaa" koskevassa osastossa (II osasto), se ei ole samassa "erityistä toimivaltaa" koskevassa jaksossa (2 jakso) kuin 6 artikla, vaan jaksossa "vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet" (8 jakso).
47 Heti on todettava, että nämä kaksi määräystä koskevat erilaisia oikeudenkäyntiin liittyviä tilanteita.
48 Jenardin kertomuksessa korostetaan yleissopimuksen 22 artiklan tarkoitusta: tarkoituksena on "... estää ristiriitaisten päätösten antaminen ja varmistaa näin hyvän oikeushallinnon toteutuminen yhteisön alueella". Tässä tarkoitetut "päätökset" ovat kuitenkin sellaisia, joita voivat antaa tuomioistuimet eri sopimusvaltioissa eikä ainoastaan yhdessä sopimusvaltiossa, kuten 6 artiklan 3 kappaleessa tarkoitetuissa tapauksissa.
49 Yleissopimuksen 22 artiklan kolmannesta kappaleesta, joka perustuu tarkoitukseen välttää ristiriitaisten tuomioiden antaminen eri sopimusvaltioissa, ei voi kuitenkaan johtaa mitään yleistä tulkintaa siitä, mitä yleissopimuksessa tarkoitetaan vaaditulla kanteiden yhteenliittymisellä. Tätä määräystä on sanamuotonsa mukaisesti sovellettava kanteiden yhteenliittymiseen ainoastaan "tätä artiklaa sovellettaessa".
50 Tällainen päätelmä perustuu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön:
"Yleissopimuksen 22 artiklan tarkoituksena on säännellä sellaisten toisiinsa liittyvien kanteiden tutkimista, jotka on nostettu eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa. Tämä artikla ei siten koske tuomioistuimien toimivaltaa; tämän artiklan perusteella tietyn jäsenvaltion tuomioistuin ei ole toimivaltainen ratkaisemaan sellaiseen kanteeseen liittyvää kannetta, joka on nostettu tässä tuomioistuimessa yleissopimuksen määräysten mukaisesti",
ja yhteisöjen tuomioistuin toteaa tämän vuoksi, että
"... yleissopimuksen 22 artiklaa sovelletaan ainoastaan silloin, kun toisiinsa liittyviä kanteita nostetaan kahden tai useamman sopimusvaltion tuomioistuimissa".(26)
51 Tämän perusteella katson, että edellytyksiä kanteiden yhteenliittymisestä, jotka sisältyvät yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleeseen ("... vastakanne, joka perustuu samaan sopimukseen tai seikkaan kuin pääkanne ...") ja 22 artiklan kolmanteen kappaleeseen ("... katsotaan kanteiden liittyvän toisiinsa silloin, kun niiden välillä on niin läheinen yhteys, että kanteiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä näyttää tarpeelliselta, jotta vältettäisiin ristiriitaiset tuomiot sen johdosta, että kanteet käsitellään eri oikeudenkäynneissä"), ei ole ymmärrettävä samalla tavalla, koska ne koskevat täysin erilaisia oikeudenkäyntiin liittyviä tilanteita.
52 Edellä esitetyn perusteella ehdotan seuraavaa ratkaisua ennakkoratkaisukysymyksiin:
"- tuomioistuimien toimivallasta ja tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaletta on tulkittava siten, että se koskee ainoastaan vastakanteita, joissa vaaditaan erillisen tuomion antamista, eikä sitä vastoin pelkkinä puolustautumiskeinoina esitettyjä kuittausvaatimuksia,
- edellä mainittua yleissopimuksen 22 artiklan 3 kohdan edellytystä kanteiden yhteenliittymisestä sovelletaan ainoastaan silloin, kun toisiinsa liittyviä kanteita on nostettu kahden tai useamman sopimusvaltion tuomioistuimissa; tämä edellytys on erilainen kuin yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen edellytys kanteiden yhteenliittymisestä, koska tämä määräys koskee ainoastaan yhden sopimusvaltion tuomioistuimessa nostettua vastakannetta."
(1) - EYVL 1975 L 204, s. 28.
(2) - Neljän sopimuksen konsolidoitu versio (EYVL 1990 C 189, s. 2).
(3) - Ennakkoratkaisua koskevan päätöksen 3 kohta; kursivointi kirjoittajan.
(4) - Sanan "modkrav" käännöksenä on käytetty alkuperäisessä ranskalaisessa tekstissä sanaa "demande reconventionnelle" (vastakanne), mutta yhtä hyvin se voidaan kääntää ranskaksi käyttäen sanaa "contre-prétention" (vastavaatimus tai -väite), jotta voitaisiin tehdä selväksi eroavaisuudet ranskalaisen ja tanskalaisen terminologian välillä.
(5) - Ks. esim. yleissopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen ilmauksen "jossa kanteessa tarkoitettu velvoite on täytetty tai täytettävä" "kansallisesta" tulkinnasta asia 12/76, Industrie Tessili Italiana Como, tuomio 6.10.1976 (Kok. 1976, s. 1473), ja yleissopimuksen 5 artiklan 3 kappaleen ilmauksen "missä vahinko sattui" "itsenäisestä" tulkinnasta asia C-68/93, Shevill ym., tuomio 7.3.1995 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), joka koskee lehdistössä tehtyä kunnianloukkausta.
(6) - Ks. edellisessä alaviitteessä mainittu tuomio asiassa Tessili Italiana Como, 11 kohta.
(7) - Asia C-89/91, tuomio 19.1.1993, 13 kohta (Kok. 1993, s. I-139).
(8) - Asia 157/80, Rinkau, tuomio 26.5.1981, 11 kohta (Kok. 1981, s. 1391).
(9) - Ks. ratkaisuehdotukseni 8 ja 16 kohta.
(10) - Yleissopimusta käsittelevä kertomus, jota kutsutaan Jenardin kertomukseksi (EYVL 1979 C 59, s. 1).
(11) - Jenardin kertomus, s. 28.
(12) - Ehdotuksesta täksi pykäläksi ks. Charles Van Reepinghen: Rapport sur la Réforme judiciaire, volume II, Moniteur belge, 1964, s. 6. Ehdotettu pykälä vastaa nykyisen lain 14 pykälää.
(13) - Saman lain 13 artiklassa todetaan, että "demande incidente" on oikeudenkäynnin aikana nostettu kanne, jolla voidaan joko muuttaa alkuperäistä kannetta ja esittää uusia vaatimuksia tai haastaa oikeudenkäyntimenettelyyn mukaan uusia asianosaisia. Lakiehdotuksen 13 pykälän kolmannella momentilla on tämä sama sanamuoto (ks. em. Charles Van Reepinghenin teos, s. 5).
(14) - Kursivointi kirjoittajan tekemä.
(15) - Ks. edellä mainittu Charles Van Reepinghenin teos, osa I, s. 33.
(16) - Asia 23/78, Meeth, tuomio 9.11.1978 (Kok. 1978, s. 2133).
(17) - Ratkaisuehdotuksen 3 kohta, s. 2147, kursivointi kirjoittajan.
(18) - Edellä mainittu tuomio asiassa Shearson Lehman Hutton, 17 kohta.
(19) - Asia 33/78, Somafer, tuomio 22.11.1978, 7 kohta (Kok. 1978, s. 2183).
(20) - Ks. esim. yleissopimuksen 14 artiklan toisen kappaleen osalta edellä mainitussa asiassa Bertrand annettu tuomio.
(21) - Ks. esim. 16 artiklan 1 kappaleen osalta asia 73/77, Sanders, tuomio 14.12.1977 (Kok. 1977, s. 2383).
(22) - Edellä mainittu tuomio asiassa Shearson Lehman Hutton, 15 ja 16 kohta.
(23) - Asia 48/84, Spitzley, tuomio 7.3.1985, 22 kohta (Kok. 1985, s. 787). Kursivointi kirjoittajan.
(24) - Kansallisen tuomioistuimen päätöksen 5.2 kohta.
(25) - Ks. s. 28.
(26) - Asia 150/80, Elefanten Schuh, tuomio 24.6.1981, 19 ja 20 kohta (Kok. 1981, s. 1671).