62007CC0546
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JÁN MAZÁK
30 päivänä syyskuuta 2009 (
1
)
Asia C-546/07
Euroopan komissio
vastaan
Saksan liittotasavalta
”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Palvelujen tarjoamisen vapaus — EY 49 artikla — Liittymisasiakirjan liite XII — Liittymisasiakirjan 24 artiklaan sisältyvä luettelo: Puola — 2 jakson 13 kohta — Saksan liittotasavallan mahdollisuus poiketa EY 49 artiklan ensimmäisestä kohdasta — Standstill-lauseke — Puolalaisten työntekijöiden lähettämisestä työhön urakkasopimusten täyttämiseksi 31.1.1990 tehty Saksan liittotasavallan hallituksen ja Puolan tasavallan hallituksen välinen sopimus — Muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset eivät voi tehdä puolalaisten yritysten kanssa urakkasopimuksia Saksassa suoritettavista töistä — Liittymissopimuksen allekirjoituspäivänä voimassa olleiden sellaisten rajoitusten voimassaolon jatkaminen, jotka koskevat puolalaisten työntekijöiden pääsyä Saksan työmarkkinoille”
I Johdanto
1.
Komissio vaatii nyt käsiteltävällä kanteella yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut EY 49 artiklan ja 16.4.2003 allekirjoitetun liittymisasiakirjan XII liitteessä olevan 2 jakson 13 kohdassa (
2
) olevan standstill-lausekkeen (jäljempänä standstill-lauseke) mukaisia velvoitteitaan, koska
—
Saksan liittotasavalta on hallinnollisessa käytännössään tulkinnut puolalaisten yritysten työntekijöiden lähettämisestä työhön urakkasopimusten täyttämiseksi 31.1.1990 tehdyn Saksan liittotasavallan hallituksen ja Puolan tasavallan hallituksen välisen sopimuksen (
3
) (jäljempänä sopimus) 1 artiklan 1 kohdassa olevaa käsitettä ”toisen osapuolen yritykset” (Unternehmen der anderen Seite) siten, että sillä tarkoitetaan saksalaisia yrityksiä, ja koska
—
Saksan liittotasavalta on niin sanotun työmarkkinoiden suojelulausekkeen (Arbeitsmarktschutzklausel) nojalla laajentanut työmarkkinoille pääsyä koskevia alueellisia rajoituksia 16.4.2003 jälkeen eli sen jälkeen, kun vuoden 2003 liittymisasiakirja, jonka myötä Puola liittyi Euroopan unioniin, allekirjoitettiin.
2.
Käsiteltävä asia koskee pääasiallisesti kahta seikkaa. Ensiksi on tarpeen tarkastella, millä edellytyksillä ja yhteisöjen tuomioistuimen tässä asiassa merkityksellisen oikeuskäytännön valossa jäsenvaltio voi palvelujen tarjoamisen yhteydessä kieltäytyä soveltamasta kahdenvälisen sopimuksen mukaisia etuja, joita jäsenvaltion alueelle sijoittautuneet yritykset saavat, muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin yrityksiin.
3.
Toiseksi on tarpeen tutkia, estääkö standstill-lauseke Saksaa ainoastaan toteuttamasta kyseisellä alalla uusia (lainsäädännöllisiä tai hallinnollisia) toimenpiteitä, jotka ovat rajoittavampia kuin vuoden 2003 liittymisasiakirjan allekirjoittamisen ajankohtana voimassa olleet toimenpiteet, vai estääkö standstill-lauseke yleisemmällä tasolla kansallisille työmarkkinoille pääsyä koskevien rajoitusten laajentamisen, joka ei tapahdu uusien toimenpiteiden toteuttamisen seurauksena vaan pikemminkin sellaisten muutosten vaikutuksesta, joita tapahtuu merkityksellisissä tosiseikoissa, joihin käytössä olevia toimenpiteitä sovelletaan.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Vuoden 2003 liittymisasiakirja
4.
Vuoden 2003 liittymisasiakirjassa vahvistettujen siirtymämääräysten mukaan Saksa ja Itävalta voivat muun muassa pitää voimassa – poikkeuksena EY:n perustamissopimuksen palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevista määräyksistä – kansallisia toimenpiteitä tai kahdenvälisistä sopimuksista johtuvia toimenpiteitä, joilla rajoitetaan Puolaan sijoittautuneiden yritysten palkkaamien työntekijöiden käyttöä. Vuoden 2003 liittymisasiakirjan XII liitteessä (jonka otsikkona on ”Luettelo, jota tarkoitetaan liittymisasiakirjan 24 artiklassa: Puola”) olevan 2 jakson (jonka otsikkona on ”Henkilöiden vapaa liikkuvuus”) 13 kohdassa määrätään, siltä osin kuin tässä on merkityksellistä, seuraavaa:
”Itävalta ja Saksa saavat, jos ja niin kauan kuin ne edellä esitettyjen siirtymämääräysten nojalla soveltavat kansallisia toimenpiteitä tai kahdenvälisistä sopimuksista johtuvia toimenpiteitä puolalaisten työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen, ilmoitettuaan asiasta ensin komissiolle poiketa EY:n perustamissopimuksen 49 artiklan ensimmäisestä kohdasta rajoittaakseen Puolaan sijoittautuneiden yritysten palvelujen tarjoamisen yhteydessä työntekijöiden tilapäistä liikkumista tapauksissa, joissa työntekijöiden oikeutta tehdä työtä Itävallassa ja Saksassa säädellään kansallisin toimenpitein sellaisten työmarkkinoidensa tietyillä aroilla palvelualoilla ilmenevien vakavien häiriöiden tai niiden uhan yhteydessä, joita voi joillakin alueilla aiheutua palvelujen tarjoamisesta valtioiden välillä direktiivin 96/71/EY 1 artiklassa määritellyn mukaisesti.
– –”
5.
Kyseisessä kohdassa on jäljempänä seuraava standstill-lauseke:
”Tämän kohdan soveltaminen ei saa johtaa siihen, että Saksan tai Itävallan ja Puolan välisen palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvaa työntekijöiden tilapäistä liikkumista koskevista edellytyksistä tulee tiukemmat kuin liittymissopimuksen allekirjoituspäivänä voimassa olevat edellytykset.”
B Kansallinen lainsäädäntö
6.
Sopimuksen 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Työluvat myönnetään puolalaisille työntekijöille, jotka on lähetetty väliaikaisesti työhön puolalaisen työnantajan ja toisen osapuolen yrityksen välisen urakkasopimuksen perusteella (urakkasopimustyöntekijät) riippumatta työmarkkinoiden tilanteesta ja kehityssuunnista.”
7.
Sopimuksen 2 artiklassa määrätään puolalaisten työntekijöiden osuudesta. Sopimuksen 2 artiklan 5 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Pannessaan tämän sopimuksen täytäntöön yhteistyössä Puolan tasavallan työ- ja sosiaaliministeriön kanssa Saksan liittotasavallan liittovaltion työvoimavirasto (Bundesanstalt für Arbeit) varmistaa, että sopimustyöntekijöitä ei keräänny liikaa tietylle alueelle tai alalle.
– –”
8.
Liittovaltion työvoimaviraston (Bundesagentur für Arbeit) vahvistamien täytäntöönpano-ohjeiden 16 a otsikkona on ”EU:n uusista jäsenvaltioista tulevien ulkomaalaisten työntekijöiden palkkaaminen Saksan liittotasavallassa täytettävien urakkasopimusten yhteydessä” (liite XI). Ohjeeseen sisältyy työmarkkinoita suojaava lauseke, jonka mukaan urakkasopimukset, joihin sisältyy ulkomaalaisten työntekijöiden käyttöä, ovat periaatteessa kiellettyjä, jos työ suoritetaan liittovaltion työvoimaviraston sellaisissa piireissä, joissa keskimääräinen työttömyysaste on ollut viimeisten kuuden kuukauden aikana vähintään 30 prosenttia korkeampi kuin koko Saksan työttömyysaste. Niiden piirien luettelo, joihin tätä lauseketta sovelletaan, saatetaan ajan tasalle neljännesvuosittain (liite XII).
III Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja kanteen nostaminen
9.
Komissio kehotti 3.4.1996 päivätyllä kirjeellä Saksan hallitusta kiinnittämään huomiota siihen, että sen tulkinta sopimuksesta vaikutti olevan EY 49 artiklan vastainen. Saksan hallitus kiisti päivätyllä kirjeellä komission näkemyksen.
10.
Komissio esitti 12.11.1997 perustellun lausunnon ja antoi Saksalle 12 kuukautta aikaa vastaamiseen. Komission edustajien kanssa pidetyn kokouksen jälkeen Saksa totesi päivätyssä kirjeessään, että Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Puolan tasavallan välisestä assosioinnista tehdyn Eurooppa-sopimuksen puitteissa pyrittiin löytämään poliittinen ratkaisu. Yritykset ratkaista vaikeudet poliittisella tasolla olivat kuitenkin tuloksettomia.
11.
Puola liittyi Euroopan unionin jäseneksi 1.5.2004. Vastauksena komission päivättyyn tiedusteluun Saksan hallitus totesi päivätyssä kirjeessä, että sen tulkinta sopimuksesta on ennallaan ja että kun otetaan huomioon kulunut aika, se voisi oikeutetusti olettaa, että enää ei ole perusteita jatkaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä.
12.
Komissio kehotti 10.4.2006 päivätyssä täydentävässä virallisessa huomautuksessa Saksan hallitusta kiinnittämään huomiota siihen, että EY 49 artiklan ilmeisen rikkomisen lisäksi Saksan hallintokäytäntö sopimusta sovellettaessa vaikutti olevan standstill-lausekkeen vastainen. Komission mukaan sellaisen alueellisten rajoitusten laajentaminen työmarkkinoiden suojaamista koskevan lausekkeen perusteella, joka perustuu sopimuksen 2 artiklan 5 kohtaan ja joka sisältyy liittovaltion työvoimaviraston antamiin täytäntöönpano-ohjeisiin, on olemassa olevien rajoitusten laajentamista koskevan kiellon vastaista.
13.
Saksan hallitus kiisti 8.6.2006 päivätyssä kirjeessä edellä mainitun näkemyksen ja väitti, että kahdenvälisen sopimuksen soveltaminen kaikkiin jäsenvaltioihin ja niihin sijoittautuneisiin yrityksiin ei ole perusteltua.
14.
Komissio toisti väitteensä 15.12.2006 päivätyssä täydentävässä virallisessa huomautuksessaan. Saksan hallitus pysyi päivätyssä kirjeessä kannassaan, joten komissio nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon toimittamallaan kannekirjelmällä.
IV Asian arviointi
A Tutkittavaksi ottaminen
1. Asianosaisten keskeiset lausumat
15.
Saksan hallitus väittää ensinnäkin, että kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi EY 49 artiklan väitetyn rikkomisen osalta.
16.
Saksan hallituksen mukaan komissio on menettänyt oikeutensa nostaa kanteen, koska se ei tehnyt lähes seitsemään vuoteen juuri mitään EY 49 artiklan väitetyn rikkomisen suhteen. Kun otetaan huomioon menettelyn viivästykset ja esillä olevan asian erityiset olosuhteet, Saksan hallitus voisi perustellusti olettaa, että komissio on peruuttanut väitteensä. Komission jäsenen Montin heinäkuussa 1998 lähettämä kirje, jossa hän totesi, että hän ei suhtautuisi myönteisesti sopimuksen kumoamiseen ja että hän odottaisi marraskuuhun 1998 saakka mahdollista muuta ratkaisua, tuki edellä mainittua perusteltua olettamusta. Mitään ei kuitenkaan tehty ennen vuoden 2003 huhtikuuta, jolloin oli selvää, että Saksa ei enää voisi kumota sopimusta rikkomatta standstill-lauseketta. Saksan hallituksen mukaan komissio käytti tarkoituksellisesti väärin sen osoittamaa luottamusta.
17.
Komissio ei hyväksy edellä esitettyä näkemystä ja väittää, että sen menettelytapa ei ole voinut saada Saksaa olettamaan perustellusti, että menettely olisi päättynyt. Komissio korostaa, että sillä on harkintavalta päättää, milloin se nostaa kanteen velvoitteiden noudattamatta jättämisestä, ja katsoo, että menettelyn viivästykset olivat tavanomaisia ottaen huomioon asian olosuhteet.
2. Arviointi
18.
On syytä aluksi muistuttaa, että perustamissopimuksen 226 artiklassa vahvistetussa järjestelmässä komission harkintavallassa, joka on vahvistettu oikeuskäytännössä, on päättää, nostaako se kanteen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ja milloin se näin tekee. (
4
)
19.
Erityisesti edellä mainitusta jälkimmäisestä näkökohdasta voidaan todeta, että komissio ei ole sidottu tiettyjen määräaikojen noudattamiseen ja että poikkeuksen muodostaa tilanne, jossa EY 226 artiklassa tarkoitetun oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn liian pitkä kesto on omiaan vaikeuttamaan kyseisen valtion mahdollisuuksia osoittaa vääriksi komission väitteet ja perustelut ja siten omiaan loukkaamaan puolustautumisoikeuksia. Asianomaisen jäsenvaltion on näytettävä, että asianlaita on tällainen. (
5
)
20.
Mielestäni Saksan hallitus ei ole osoittanut olevan olemassa sellaisia olosuhteita, että oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn kesto tässä asiassa olisi loukannut sen puolustautumisoikeuksia.
21.
Tästä on syytä aluksi huomauttaa, että se seikka – johon Saksan hallitus viittasi – että standstill-lauseke, jonka seurauksena Saksa ei enää voinut kumota Puolan kanssa tehtyä sopimusta, tuli voimaan oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn ollessa käynnissä, ei sellaisenaan ole voinut vaikeuttaa Saksan hallituksen mahdollisuuksia osoittaa vääriksi komission väitteitä ja perusteluja. Toiseksi komissio esitti vuonna 2006 täydentävän virallisen huomautuksen ja täydentävän perustellun lausunnon, joissa alkuperäiset väitteet pääasiallisesti toistettiin, ja antoi siten Saksan hallitukselle uuden mahdollisuuden puolustautua.
22.
Saksan hallituksen väitteestä, että nyt käsiteltävän asian olosuhteissa Saksan hallitus voisi perustellusti olettaa, että menettely oli päättynyt, voidaan todeta, että komission harkintavallasta päättää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn aloittamisesta johtuu, että komission toimettomuus – vaikka se kestäisi useita vuosia – oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn yhteydessä ei voi saada jäsenvaltiota olettamaan perustellusti, että komissio ei aio jatkaa menettelyä. Tilanne on tällainen erityisesti nyt käsiteltävän asian kaltaisessa asiassa, jossa asiakirja-aineiston perusteella on selvää, että Saksan hallituksen mainitsemana ajanjaksona, vuodesta 1997 Puolan yhteisön jäseneksi liittymiseen saakka, on pyritty löytämään poliittinen ratkaisu 16.12.1991 tehdyn Eurooppa-sopimuksen puitteissa ja siten lopettamaan väitetty jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen.
23.
Lopuksi tässä yhteydessä voidaan todeta komission jäsenen Montin heinäkuussa 1998 lähettämästä kirjeestä, johon Saksan hallitus myös tukeutuu, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan – vaikka oletetaan, että jäsenvaltio voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen kiistääkseen EY 226 artiklan mukaisen toteamuksen, että se jättänyt noudattamatta velvoitteitaan (
6
) – jäsenvaltio ei voi vedota tämän periaatteen loukkaamiseen, jos yhteisön viranomaiset eivät ole antaneet sille täsmällisiä vakuutteluja. (
7
)
24.
Edellä esitetyn yhteydessä on syytä huomauttaa, että Saksan hallitus ei ole edes väittänyt komission esittäneen edellä mainitussa kirjeessä täsmällistä vakuuttelua siitä, että väitteet olisi peruutettu tai että menettely olisi pysäytetty. Komission jäsen Monti pikemminkin toteaa kyseisessä kirjeessä, että sopimuksen kumoamisen sijasta hän pitäisi parempana vaihtoehtona rakentavaa ratkaisua ongelmaan, joka johtuu sopimuksen soveltamisesta Saksassa, ja samalla tekee selväksi, että kyseisessä tilanteessa ei ole mahdollista lopettaa asian käsittelyä.
25.
Mielestäni tästä seuraa, että Saksan hallituksen vaatimus, jonka mukaan kanne olisi jätettävä tutkimatta, olisi hylättävä.
B Aineellinen sisältö
1. EY 49 artiklan rikkominen
a) Asianosaisten keskeiset lausumat
26.
Kanteen ensimmäisessä osassa komissio väittää pääasiallisesti, että Saksan hallintokäytännössä tulkitaan sopimuksen 1 artiklaa siten, että ainoastaan saksalaiset yritykset voivat tehdä sopimuksessa tarkoitettuja urakkasopimuksia. Tämän seurauksena muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset eivät voi – jos ne eivät perusta Saksaan tytäryhtiötä – hyötyä EY 49 artiklan mukaisesta palvelujen tarjoamisen vapaudesta tekemällä sopimuksen mukaisia urakkasopimuksia Saksassa suoritettavista rakennusurakoista puolalaisten yritysten kanssa ja käyttämällä siten puolalaisten työntekijöiden kiintiötä.
27.
Komission mukaan edellä mainitussa on kysymys yrityksen kansallisuuteen tai sen kotipaikan sijaintiin perustuvasta suoranaisesta syrjinnästä, joka ei ole oikeutettua EY 46 artiklan, luettuna yhdessä EY 55 artiklan kanssa, nojalla yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden perusteella.
28.
Komissio kiistää erityisesti väitteen, että riidanalainen sääntö, jonka mukaan sopimuksen tekevän tai asiakkaana olevan yrityksen kotipaikan on oltava Saksassa, on tarpeen, jotta voidaan valvoa asianmukaisesti sopimuksen oikeaa täytäntöönpanoa, varmistaa sen tehokas valvonta, että yritykset maksavat sosiaaliturvamaksut ja lain rikkomisesta määrättävät sakot, sekä estää liittymissopimuksessa vahvistettujen siirtymämääräysten väärä soveltaminen tai kiertäminen.
29.
Lopuksi komissio muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun perusperiaate velvoittaa kahdenvälisen sopimuksen osapuolena olevaa jäsenvaltiota myöntämään toisen jäsenvaltion kansalaisille samat edut, joita sen omilla kansalaisilla on kyseisen sopimuksen mukaan, paitsi jos jäsenvaltio voi esittää objektiivisen perusteen myöntämisestä kieltäytymiselle. (
8
) Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan esiinny tällaista objektiivista perustetta.
30.
Puolan hallitus, joka hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 2.7.2008 antamalla määräyksellä väliintulijaksi tukemaan komissiota, on pääasiallisesti yhtä mieltä edellä mainituista väitteistä. Puolan hallitus katsoo erityisesti, että sopimus ei ole luonteeltaan sellainen, että siinä annettujen etujen laajentaminen koskemaan muiden jäsenvaltioiden kansalaisia häiritsisi sopimuksen tasapainoa ja vastavuoroisuutta yhteisöjen tuomioistuimen tässä asiassa merkityksellisessä oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla. (
9
) Sopimus ei tosiasiallisesti perustu vastavuoroisuuden periaatteeseen.
31.
Saksan hallitus kiistää komission ja Puolan hallituksen näkemyksen. Saksan hallitus korostaa ennen kaikkea sitä, että sopimuksen 1 artiklan on sanamuotonsa perusteella tulkittava todellakin viittaavan saksalaisiin yrityksiin. Lisäksi sääntö ei merkitse EY 49 artiklassa kiellettyä syrjintää, sillä erityisesti muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset ja saksalaiset yritykset eivät ole toisiinsa verrattavissa tilanteissa sopimukseen nähden.
32.
Saksan hallitus väittää, että kahdenvälisen sopimuksen erityisluonteen ja sen perustana olevan vastavuoroisuuden vuoksi sopimuksen mukaisia etuja ei voida antaa kaikkien muiden jäsenvaltioiden kansalaisille tai yrityksille. (
10
) Lisäksi vuoden 2003 liittymisasiakirjassa vahvistettuja siirtymämääräyksiä heikennettäisiin. Vaikka tapa, jolla sopimusta sovelletaan Saksassa, voitaisiin katsoa palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukseksi, tämä rajoitus olisi EY 46 artiklan, luettuna yhdessä EY 55 artiklan kanssa, nojalla oikeutettu, koska on tarpeen valvoa asianmukaisesti sopimuksen oikeaa täytäntöönpanoa ja varmistaa muun muassa sen tehokas valvonta, että sopimuksen tekevät tai asiakkaana olevat yritykset maksavat sosiaaliturvamaksut ja lain rikkomisesta määrättävät sakot.
b) Arviointi
33.
On syytä muistuttaa aluksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan palvelujen tarjoamisen vapaus merkitsee ensisijaisesti kaiken sellaisen syrjinnän poistamista, jonka kohteeksi palvelujen tarjoaja joutuu hänen kansalaisuutensa perusteella tai sen vuoksi, että hän on sijoittautunut muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jossa palvelu on tarkoitus suorittaa. (
11
)
34.
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että komission kritisoiman Saksan hallintokäytännön mukaan ainoastaan saksalaiset yritykset, eli yritykset, joiden kotipaikka on Saksassa, voivat tehdä sopimuksessa tarkoitettuja urakkasopimuksia puolalaisten yritysten kanssa ja siten saada tarjotessaan palveluja Saksassa etua – vuoden 2003 liittymisasiakirjan työntekijöiden tilapäistä liikkuvuutta koskevista siirtymämääräyksistä huolimatta – sopimuksen mukaan sallitusta puolalaisten työntekijöiden kiintiöstä, kun taas tämä mahdollisuus ei ole tarjolla muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneille yrityksille niiden tarjotessa palveluja Saksassa, paitsi jos ne perustavat tytäryhtiön kyseiseen jäsenvaltioon.
35.
Näin ollen on selvää, että puolalaisten yritysten kanssa palvelujen tarjoamiseksi Saksassa tehtävien urakkasopimusten tapauksessa riidanalaisessa hallintokäytännössä tehdään ero palvelun tarjoavan yrityksen kotipaikan perusteella, ja siten se saattaa olla – siltä osin kuin yrityksen kotipaikka määrää sen ”kansalaisuuden” (
12
) – EY 49 artiklassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää.
36.
Näin ollen on tarpeen selvittää, onko Saksan hallitus esittänyt syitä, jotka kuitenkin voisivat toimia riittävänä oikeutuksena sille, että Saksa antaa ainoastaan saksalaisille yrityksille mahdollisuuden suorittaa urakoita maan alueella yhteistyössä puolalaisten yritysten ja niiden työntekijöiden kanssa sopimuksen mukaisina aliurakoitsijoina.
37.
Edellä mainittu huomioon ottaen on syytä ennen kaikkea huomauttaa, ettei se seikka, että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset voivat myös saada etua sopimuksesta perustamalla tytäryhtiöitä Saksaan, voi oikeuttaa erilaista kohtelua, koska kiinteän toimipaikan tai tytäryhtiön perustamisen edellyttäminen on suoraan vastoin palvelujen tarjoamisen vapauden luonnetta. (
13
)
38.
Saksan hallituksen pyrkimyksestä oikeuttaa se, että se kieltäytyy laajentamasta kyseistä etua koskemaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yrityksiä sillä perusteella, että etu johtuu kansainvälisestä kahdenvälisestä sopimuksesta, on syytä huomauttaa, että, kuten yhteisön oikeuden ensisijaisuuden periaatteesta seuraa ja kuten yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut oikeuskäytännössään, jäsenvaltioiden on kansainvälisissä sopimuksissa – jäsenvaltioiden välisissä tai jäsenvaltion ja yhden tai useamman kolmannen maan välisissä sopimuksissa – antamiensa sitoumusten täytäntöönpanossa noudatettava EY 307 artiklan määräysten mukaan yhteisön oikeuden mukaisia velvoitteitaan. (
14
)
39.
Yhteisöjen tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, että jopa pannessaan täytäntöön kansainvälistä sopimusta jäsenvaltiota sitoo perusvapauksiin kuuluva yhdenvertaisen kohtelun periaate ja että siten jäsenvaltion on periaatteessa tarjottava muiden jäsenvaltioiden kansalaisille tai yrityksille, jotka ovat sijoittautuneet muuhun jäsenvaltioon tai joiden kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa, samat edut kuin oman maan kansalaisille tai yrityksille kyseisen sopimuksen mukaan tarjotaan.
40.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Matteucci antamassaan tuomiossa, joka koski kahden jäsenvaltion välistä kulttuurialan sopimusta, jonka mukaan tietyt apurahat oli tarkoitettu ainoastaan kyseisten kahden jäsenvaltion kansalaisille, että työntekijöiden yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, joka on vahvistettu työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevissa säännöissä, mukaan kyseisten kahden jäsenvaltion viranomaisten on laajennettava apurahoista koituva etu koskemaan niiden alueelle sijoittautuneita yhteisön työntekijöitä. (
15
) Yhteisöjen tuomioistuin on johdonmukaisesti todennut asiassa Saint-Gobain ZN antamastaan tuomiosta lähtien, että EY 43 artiklan mukainen kansallisen kohtelun periaate velvoittaa jäsenvaltion, joka on kolmannen maan kanssa tehdyn kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevan kahdenvälisen kansainvälisen sopimuksen osapuoli, myöntämään muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten kiinteille toimipaikoille kyseisessä sopimuksessa määrätyt edut samoilla ehdoilla kuin ne myönnetään yrityksille, joiden kotipaikka on sopimuksen osapuolena olevassa jäsenvaltiossa. (
16
) Yhteisöjen tuomioistuin totesi vastaavasti vakuutuskausien huomioon ottamista koskevasta kahdenvälisestä kansainvälisestä sosiaaliturvasopimuksesta, että yhdenvertaisen kohtelun perusperiaate edellyttää, että jäsenvaltio myöntää muiden jäsenvaltioiden kansalaisille sama edut kuin sen omat kansalaiset saavat kyseisen sopimuksen perusteella, jollei se esitä objektiivista perustetta etujen epäämiselle. (
17
)
41.
Edellä mainitusta oikeuskäytännöstä seuraa, että kansallisen kohtelun periaatteen, joka on – kuten edellä mainittiin – vahvistettu myös EY 49 artiklassa, (
18
) mukaan Saksa on periaatteessa velvollinen myöntämään muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneille yrityksille, joilla ei ole kotipaikkaa tai tytäryhtiötä Saksassa, sopimuksessa määrätyt edut samoilla ehdoilla kuin ne myönnetään yrityksille, joiden kotipaikka on Saksassa, eli antamaan mahdollisuuden tehdä Puolaan sijoittautuneiden yritysten kanssa sopimuksia Saksassa suoritettavista urakoista käyttäen puolalaisia työntekijöitä sopimuksessa määrätyn kiintiön mukaisesti.
42.
Kuten Saksan hallitus mainitsi, yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että jäsenvaltion ja kolmannen maan välisen kahdenvälisen kansainvälisen sopimuksen tasapaino ja vastavuoroisuus voi olla objektiivinen peruste sille, että tämän sopimuksen osapuolena oleva jäsenvaltio kieltäytyy laajentamasta muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin etuuksia, jotka sen omat kansalaiset saavat kyseisen sopimuksen perusteella. (
19
)
43.
On kuitenkin syytä huomauttaa, että edellä mainittu peruste on laadittu yhden tai useamman kolmannen maan kanssa tehtävien kansainvälisten sopimusten suhteen tarkoituksena EY 307 artiklassa vahvistetun poikkeuksen mukaisesti sen estäminen, että kolmannen maan sopimuksen perusteella saamat oikeudet heikkenisivät tai että kyseiselle kolmannelle maalle asetettaisiin uusia velvoitteita. (
20
)
44.
Sitä vastoin sopimus on sopimus ainoastaan kahden jäsenvaltion välillä, jotka molemmat ovat EY 10 artiklan mukaan velvollisia toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet perustamissopimuksesta johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi ja avustamaan toisiaan siinä. (
21
)
45.
Tässä yhteydessä on lisäksi huomautettava – että, kuten Puolan hallitus totesi paikkansapitävästi – sopimuksen mukaisen mahdollisuuden tehdä urakkasopimuksia puolalaisten yritysten kanssa laajentaminen koskemaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yrityksiä ei sellaisenaan vaikuta puolalaisten työntekijöiden kiintiöön, joka on vahvistettu sopimuksen 2 artiklan 5 kohdassa. Lisäksi vaikka Saksa olisi tehnyt sopimuksen siinä uskossa, että ainoastaan saksalaiset yritykset hyötyisivät siitä, sekään olosuhde ei olisi esillä olevassa asiayhteydessä riittävä perustamissopimuksessa vahvistetun perusperiaatteen soveltamatta jättämiseksi.
46.
Näin ollen Saksan hallituksen esittämät väitteet, jotka perustuvat tarkasteltavana olevan kahdenvälisen sopimuksen luonteeseen ja vastavuoroiseen luonteeseen, on mielestäni hylättävä.
47.
Siitä, että Saksan hallitus kiistää velvoitteen laajentaa sopimuksen mukaisen edun koskemaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yrityksiä sillä perusteella, että sellaiset yritykset eivät ole saksalaisiin yrityksiin, joita sopimus koskee, verrattavissa olevassa tilanteessa, yhteisöjen tuomioistuin on todennut useissa tuomioissa, jotka koskevat kahdenvälisten verosopimusten mukaisia etuja, että yhteisön oikeus ei estä edun epäämistä kolmannessa jäsenvaltiossa asuvilta, jos nämä henkilöt eivät ole tilanteessa, joka on verrattavissa niiden henkilöiden tilanteeseen, joita kyseinen sopimus koskee. (
22
)
48.
Edellä mainittua oikeuskäytäntöä on kuitenkin tarkasteltava siihen liittyvien erityisten olosuhteiden valossa, ja mielestäni sitä ei voida yksinkertaisesti soveltaa esillä olevan asian olosuhteisiin. On erityisesti huomautettava, että kyseiset asiat koskivat kahdenvälisiä verosopimuksia ja että, kuten verolainsäädäntöä koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella on selvää, kotipaikka tai sijoittautumispaikka voi toimia liityntätekijänä, jonka perusteella verotustoimivalta jakaantuu. (
23
) Näin ollen, kun on kysymys verosopimusten mukaisista eduista, muussa jäsenvaltiossa asuva henkilö tai muuhun jäsenvaltioon sijoittautunut yritys voi olla tilanteessa, joka on objektiivisesti erilainen kuin jäsenvaltiossa asuvien henkilöiden tai jäsenvaltioon sijoittautuneiden yritysten tilanne jäsenvaltion ollessa tällaisen sopimuksen osapuoli, jolloin sopimuksen mukaisia etuja koskevaa yhdenvertaista kohtelua ei edellytetä. (
24
)
49.
Nyt käsiteltävässä asiassa ei sitä vastoin vaikuta olevan perusteltua syytä olettaa, että muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen, jolla ei ole tytäryhtiötä Saksassa, tilanne ei ole verrattavissa niiden yritysten tilanteeseen, joiden kotipaikka on Saksassa, kun on kysymys mahdollisuudesta tehdä puolalaisten yritysten kanssa urakkasopimuksia tarkoituksena tarjota palveluja Saksassa. Siksi mielestäni ei voida väittää, että kyseisten yritysten ollessa vertailukelvottomia ero sopimuksen mukaisessa kohtelussa ei voi olla syrjintää.
50.
Saksan hallitus pyrkii oikeuttamaan tarkasteltavana olevan käytännön EY 46 artiklan, luettuna yhdessä EY 55 artiklan kanssa, perusteella, ja tässä yhteydessä on syytä muistuttaa yhteisöjen tuomioistuimen todenneen jo aiemmin, että kansalliset säännöt, jotka eivät ole alkuperästään huolimatta yleisesti sovellettavissa palveluntarjoajiin, eivät ole yhteisön oikeuden mukaisia, paitsi jos ne kuuluvat selkeän poikkeusmääräyksen, kuten EY 46 artiklan, johon EY 55 artiklassa viitataan, soveltamisalaan. Tässä yhteydessä EY 46 artiklasta, jota on tulkittavasti suppeasti, seuraa, että syrjivät säännöt voivat olla oikeutettuja ainoastaan yleisen järjestyksen tai turvallisuuden tai kansanterveyden perusteella. (
25
) Niiden syiden lisäksi, joihin jäsenvaltio voi vedota perustellakseen palvelujen tarjoamisen vapaudesta tehtävää poikkeusta, sen on esitettävä toteuttamansa rajoittavan toimenpiteen sopivuutta ja oikeasuhteisuutta koskeva analyysi sekä täsmällisiä tietoja, joilla sen väitteitä voidaan tukea. (
26
)
51.
Nyt käsiteltävässä asiassa Saksan hallitus on pääasiallisesti vedonnut vaikeuksiin sopimuksen täytäntöönpanossa sovellettaessa tehokkaasti kansallista lainsäädäntöä ja erityisesti valvottaessa, että yritykset maksavat sosiaaliturvamaksut ja sakot.
52.
Edellä mainitut seikat eivät kuitenkaan sisälly EY 46 artiklassa selvästi mainittuihin perusteisiin. Siltä osin kuin nämä seikat liittyvät EY 46 artiklassa tarkoitettuun yleiseen järjestykseen yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut tätä käsitettä suppeasti ja edellyttänyt erityisesti yhteiskunnan perustavanlaatuista etua uhkaavaa todellista ja riittävän vakavaa vaaraa. (
27
) Olosuhteet, joihin Saksan hallitus vetoaa, eivät täytä edellä mainittuja edellytyksiä, eikä niiden voida katsoa riittävällä tavalla oikeuttavan poikkeamiseen palvelujen tarjoamisen vapauden perusperiaatteesta. Lisäksi, kuten komissio ja Puolan hallitus totesivat, luonteeltaan taloudelliset seikat tai hallinnolliset käytännön vaikeudet eivät voi olla EY 46 artiklassa tarkoitettu yleiseen järjestykseen liittyvä peruste. (
28
)
53.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että riidanalainen hallintokäytäntö, jonka mukaan sopimuksen 1 artiklan tulkitaan tarkoittavan, että ainoastaan saksalaiset yritykset voivat tehdä sopimuksessa tarkoitettuja urakkasopimuksia, on EY 49 artiklassa määrättyjen velvoitteiden vastainen. Näin ollen vaikuttaa siltä, että komission nostaman kanteen ensimmäinen osa on perusteltu.
2. Standstill-lausekkeen rikkominen
a) Osapuolten keskeiset lausumat
54.
Kanteensa toisessa osassa komissio väittää, että työmarkkinoiden suojelulauseke, sellaisena kuin sitä käytetään Saksan hallintokäytännössä, on standstill-lausekkeen vastainen. Komission mielestä standstill-lausekkeen sanamuodosta käy selvästi ilmi, että velvoite on ehdoton ja että kaikki puolalaisten työntekijöiden pääsyä Saksan työmarkkinoille koskevat rajoitukset, jotka saattavat heidät 16.4.2003 vallinnutta tilannetta huonompaan tilanteeseen, ovat kiellettyjä riippumatta siitä, onko oikeudellinen tilanne tai hallintokäytäntö muuttunut vai ei.
55.
Komission mukaan työmarkkinoiden suojelulausekkeen mukaan, jota sovelletaan jatkuvasti liittovaltion työvoimaviraston hallintokäytännössä, urakkasopimukset eivät ole periaatteessa sallittuja, jos ne on tarkoitus panna täytäntöön viraston sellaisessa piirissä, jossa keskimääräinen työttömyysaste on ollut viimeisten kuuden kuukauden aikana vähintään 30 prosenttia korkeampi kuin koko Saksan työttömyysaste. Niiden piirien luettelo, joihin tätä lauseketta sovelletaan, saatetaan ajan tasalle neljännesvuosittain. Siten standstill-lauseketta on rikottu, koska ”suljettujen” piirien luetteloon on lisätty uusia viraston piirejä 16.4.2003 jälkeen ja pääsyä Saksan työmarkkinoille on tosiasiallisesti rajoitettu entisestään.
56.
Puolan hallitus on pääasiallisesti yhtä mieltä komission kanssa ja väittää, että sopimuksen 2 artiklan 5 kohta ei ole pätevä oikeusperusta työmarkkinoiden suojelulausekkeelle.
57.
Saksan hallitus sitä vastoin korostaa, että Saksassa ei ole muutettu sopimuksen mukaista työmarkkinoille pääsyä koskevaa oikeudellista tilannetta tai hallintokäytäntöä sopimuksen 2 artiklan 5 kohdan täytäntöönpanon osalta 4.1.1993 jälkeen. Näissä olosuhteissa ei voida väittää, että standstill-lauseketta olisi rikottu, koska rikkominen edellyttäisi, että jäsenvaltio olisi toteuttanut lainsäädännöllisiä tai hallinnollisia toimenpiteitä. Nyt käsiteltävässä asiassa kuitenkin ainoastaan tosiseikat, eli Saksan työmarkkinoiden tilanne, ovat muuttuneet.
b) Arviointi
58.
Aluksi on syytä huomauttaa, että yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ei ole tässä asiassa selvittää, merkitseekö liittovaltion työvoimaviraston täytäntöönpano-ohjeisiin sisältyvä työmarkkinoiden suojelulauseke ja sen soveltaminen Saksan hallintokäytännössä sopimuksen 2 artiklan 5 kohdan, jossa vahvistetaan puolalaisten työntekijöiden kiintiö, asianmukaista täytäntöönpanoa, (
29
) vaan selvittää, rikkooko hallintokäytäntö standstill-lauseketta.
59.
On syytä huomauttaa olevan kiistatonta, että työmarkkinoiden suojelulauseke oli voimassa ja Saksan viranomaisten sovellettavana ennen vuoden 2003 liittymisasiakirjan allekirjoittamista ja että sitä ei ole sen jälkeen muutettu.
60.
Komission kanteessa kuitenkin viitataan erityisesti siihen, että niiden piirien, joissa urakkasopimukset eivät sopimuksen mukaan ole sallittuja, luetteloon on lisätty 16.4.2003 jälkeen uusia viraston piirejä, minkä seurauksena pääsyä Saksan työmarkkinoille on tosiasiallisesti rajoitettu entisestään.
61.
En hyväksy komission näkemystä, että tämä olisi standstill-lausekkeen rikkomista.
62.
Kuten Saksan hallitus on korostanut, Saksan viranomaisten soveltamien täytäntöönpano-ohjeiden mukaan piirit, joita työmarkkinoiden suojelulauseke koskee, julkistetaan luettelossa, joka saatetaan ajan tasalle neljännesvuosittain. Luettelo ja sen ajan tasalle saattaminen on näin ollen pelkästään seurausta siitä, että sovelletaan täytäntöönpano-ohjeissa vahvistettua sääntöä, jonka mukaan urakkasopimukset eivät ole sallittuja, jos ne on tarkoitus panna täytäntöön viraston sellaisessa piirissä, jossa keskimääräinen työttömyysaste on ollut viimeisten kuuden kuukauden aikana vähintään 30 prosenttia korkeampi kuin koko Saksan työttömyysaste. Siten luettelo on luonteeltaan pelkästään toteava. Toisin sanoen riidanalainen ”suljettujen” piirien lisääminen 16.4.2003 jälkeen on pelkästään seurausta jo ennen kyseistä ajankohtaa hallintokäytännössä sovellettujen ehtojen ja rajoitusten soveltamisesta tosiseikkojen muuttuessa eli työttömyyden kasvaessa tietyissä piireissä.
63.
Vaikka tuloksena saattaa todellakin olla se, että puolalaisia työntekijöitä voidaan tosiasiallisesti lähettää vähemmän tarjottaessa palveluja Saksassa, (
30
) piirien lisäämisen ei voida katsoa merkitsevän aiempaa rajoittavampien ehtojen asettamista työntekijöiden tilapäiselle liikkuvuudelle, mitä standstill-lausekkeella pyritään estämään. Oikeudellisille ehdoille on yleisesti luonteenomaista, että ne myös ovat epäedullisia niille henkilöille, joiden oikeuksiin niitä sovelletaan, jos merkityksellisissä tosiseikoissa on tapahtunut muutos, ilman että ehdot itse ovat muuttuneet tai tulleet aiempaa rajoittavammiksi.
64.
Edellä esitetyn perusteella kanteen toinen osa, jossa komissio väittää Saksan rikkoneen standstill-lauseketta, on hylättävä perusteettomana.
V Oikeudenkäyntikulut
65.
Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 69 kohdan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä, yhteisöjen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
66.
Nyt käsiteltävän asian olosuhteissa, kun komission kanteen kahdesta osasta toinen ratkaistiin komission hyväksi, komissio on velvoitettava korvaamaan puolet oikeudenkäyntikuluista ja Saksan liittotasavalta puolet.
67.
Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan nojalla Puolan tasavalta on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
VI Ratkaisuehdotus
68.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
1)
toteaa, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska Saksan liittotasavalta on hallinnollisessa käytännössään tulkinnut puolalaisten yritysten työntekijöiden lähettämisestä työhön urakkasopimusten täyttämiseksi 31.1.1990 tehdyn Saksan ja Puolan välisen hallitustenvälisen sopimuksen 1 artiklassa olevaa käsitettä ”toisen osapuolen yritykset” (Unternehmen der anderen Seite) siten, että sillä tarkoitetaan saksalaisia yrityksiä,
2)
hylkää kanteen muilta osin
3)
velvoittaa Euroopan komission korvaamaan puolet oikeudenkäyntikuluista ja Saksan liittotasavallan puolet
4)
velvoittaa Puolan tasavallan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Asiakirja Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu (EUVL 2003, L 236, s. 875; jäljempänä liittymisasiakirja).
(
3
)	BGBl. 1990 II, s. 602, 8.12.1990 päivätyssä versiossa (BGBl. 1992 II, s. 93). Sopimuksen 1 artiklan 2 kohta poistettiin tehdyllä muutoksella, joten viittaan jäljempänä sopimuksen 1 artiklaan enkä 1 artiklan 1 kohtaan. Ainoastaan saksan- ja puolankieliset tekstit ovat todistusvoimaisia. Tässä ratkaisuehdotuksessa lainattu englanninkielinen käännös perustuu YK:n sopimussarjassa julkaistuun käännökseen (Yhdistyneiden Kansakuntien sopimussarja, osa 1708, nro I-29540).
(
4
)	Ks. tästä esim. asia C-152/98, komissio v. Alankomaat, tuomio 10.5.2001 (Kok., s. I-3463, 20 kohta) ja asia C-96/89, komissio v. Alankomaat, tuomio (Kok., s. I-2461, 15 kohta).
(
5
)	Ks. esim. asia C-490/04, komissio v. Saksa, tuomio 18.7.2007 (Kok., s. I-6095, 26 kohta) ja asia C-475/98, komissio v. Itävalta, tuomio (Kok., s. I-9797, 36 kohta).
(
6
)	Ks. tässä yhteydessä asia C-83/99, komissio v. Espanja, tuomio 18.11.2001 (Kok., s. I-445, 25 kohta) ja asia 288/83, komissio v. Irlanti, tuomio (Kok., s. 1761, 22 kohta).
(
7
)	Ks. tästä esim. asia C-47/07 P, Masdar (UK) v. komissio, tuomio 16.12.2008 (Kok., s. I-9761, 81 kohta) ja asia C-213/06 P, EAR, tuomio (Kok., s. I-6733, 33 kohta).
(
8
)	Tässä se viittaa erityisesti asiaan C-55/00, Gottardo, tuomio 15.1.2002 (Kok., s. I-413, 32–34 kohta).
(
9
)	Tässä Puolan hallitus viittaa esim. edellä alaviitteessä 8 mainittuun asiaan Gottardo; asiaan C-476/98, komissio v. Saksa, tuomio 5.11.2002 (Kok., s. I-9855) ja asiaan C-376/03, D, tuomio (Kok., s. I-5821).
(
10
)	Se viittaa tässä erityisesti julkisasiamies Van Gervenin ratkaisuehdotukseen asiassa C-23/92, Grana-Novoa, tuomio 2.8.1993 (Kok., s. I-4505, Kok. Ep. XIV, s. I-363, ratkaisuehdotuksen 12 kohta) ja edellä alaviitteessä 9 mainitussa asiassa D annetun tuomion 61 kohtaan ja sitä seuraaviin kohtiin.
(
11
)	Ks. erityisesti asia C-76/90, Säger, tuomio 25.7.1991 (Kok., s. I-4221, 12 kohta); asia C-353/89, komissio v. Alankomaat, tuomio (Kok., s. I-4069, Kok. Ep. XI, s. I-367, 14 kohta); asia C-17/92, Distribuidores Cinematográficos, tuomio (Kok., s. I-2239, Kok. Ep. XIV, s. I-191, 13 kohta) ja edellä alaviitteessä 5 mainitussa asiassa C-490/04 annetun tuomion 83 kohta.
(
12
)	Ks. tästä esim. asia 270/83, komissio v. Ranska, tuomio 28.1.1986 (Kok., s. 273, Kok. Ep. VIII, s. 407, 18 kohta) ja asia C-1/93, Halliburton Services v. Staatssecretaris van Financien, tuomio (Kok., s. I-1137, Kok. Ep. XV, s. I-101, 15 kohta).
(
13
)	Ks. tästä esim. asia C-355/98, komissio v. Belgia, tuomio 9.3.2000 (Kok., s. I-1221, 27 kohta) ja asia 205/84, komissio v. Saksa, tuomio (Kok., s. 3755, Kok. Ep. VIII, s. 769, 52 kohta).
(
14
)	Ks. tästä edellä alaviitteessä 8 mainittu asia Gottardo. Ks. tässä yhteydessä myös hiljattain esittämäni ratkaisuehdotus asiassa C-301/08, Bogiatzi (asia vireillä tuomioistuimessa, 55 kohta).
(
15
)	Asia 235/87, Matteucci, tuomio 27.9.1988 (Kok., s. 5589, 16 kohta).
(
16
)	Ks. asia C-307/97, Saint-Gobain ZN, tuomio 21.9.1999 (Kok., s. I-6161, 57–59 kohta); edellä alaviitteessä 9 mainitussa asiassa C-476/98, komissio v. Saksa, annetun tuomion 149 kohta ja edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Gottardo annetun tuomion 32 kohta.
(
17
)	Edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Gottardo annetun tuomion 34 kohta.
(
18
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 33 kohta.
(
19
)	Ks. tästä edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Gottardo annetun tuomion 36 kohta ja edellä alaviitteessä 16 mainitussa asiassa Saint-Gobain ZN annetun tuomion 59 ja 60 kohta.
(
20
)	Ks. tästä edellä alaviitteessä 8 mainitussa asiassa Gottardo annetun tuomion 36 ja 37 kohta; edellä alaviitteessä 16 mainitussa asiassa Saint-Gobain ZN annetun tuomion 59 kohta ja myös EY 307 artiklan tarkoitukseen liittyen asia C-124/95, Centro-Com, tuomio 14.1.1997 (Kok., s. I-81, 55 ja 56 kohta).
(
21
)	Ks. tässä yhteydessä edellä alaviitteessä 15 mainitussa asiassa Matteucci annetun tuomion 19–22 kohta. Näin ollen sillä, että sopimus tehtiin ennen kuin Puolasta tuli jäsenvaltio, ei ole merkitystä.
(
22
)	Ks. tästä edellä alaviitteessä 9 mainitussa asiassa D annetun tuomion 59–63 kohta; asia C-374/04, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, tuomio 12.12.2006 (Kok., s. I-11673, 88–93 kohta) ja asia C-194/06, Orange European Smallcap Fund NV, tuomio (Kok., s. I-3747, 51 kohta).
(
23
)	Ks. tästä edellä alaviitteessä mainitussa asiassa D annetun tuomion 52 kohta ja edellä alaviitteessä 16 mainitussa asiassa Saint-Gobain ZN annetun tuomion 56 kohta.
(
24
)	Ks. tässä yhteydessä myös asia C-336/96, Gilly, tuomio 12.5.1998 (Kok., s. I-2793, 30 kohta) ja edellä alaviitteessä 12 mainitussa asiassa komissio v. Ranska annetun tuomion 19 kohta.
(
25
)	Ks. esim. edellä alaviitteessä 5 mainitussa asiassa C-490/04, komissio v. Saksa, annetun tuomion 86 kohta ja asia C-451/99, Cura Anlagen, tuomio 21.3.2002 (Kok., s. I-3193, 31 kohta).
(
26
)	Ks. tästä esim. asia C-319/06, komissio v. Luxemburg, tuomio 19.6.2008 (Kok., s. I-4323, 51 kohta).
(
27
)	Ks. tästä esim. asia C-348/96, Calfa, tuomio 19.1.1999 (Kok., s. I-11, 21 kohta) ja edellä alaviitteessä 26 mainitussa asiassa komissio v. Luxemburg annetun tuomion 50 kohta.
(
28
)	Ks. tästä edellä alaviitteessä 11 mainitussa asiassa Distribuidores Cinematográficos annetun tuomion 21 kohta; asia C-288/89, Mediavet, tuomio 25.7.1991 (Kok., s. I-4007, Kok. Ep. XI, s. I-343, 11 kohta) ja asia C-10/90, Masgio, tuomio (Kok., s. I-1119, 24 kohta).
(
29
)	Ks. tässä yhteydessä edellä alaviitteessä 20 mainitussa asiassa Centro-Com annetun tuomion 58 kohta; asia C-324/93, Evans Medical ja Macfarlan Smith, tuomio 28.3.1995 (Kok., s. I-563, 29 kohta) ja asia C-141/99, Algemene Maatschappij voor Investering (AMID), tuomio (Kok., s. I-11619, 18 kohta).
(
30
)	Tämä pätee kuitenkin myös toisin päin.