61993CC0406_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Naar stoerrelsen af en invaliditetsydelse i national ret afhaenger af ydelsesmodtagerens senest oppebaarne loen, er den paagaeldende medlemsstats kompetente myndighed da forpligtet til at tage hensyn til den seneste loen, selv om den er oppebaaret i en anden medlemsstat? Det er i det vaesentlige det spoergsmaal, som Tribunal du travail de Neufchâteau i denne sag har forelagt Domstolen.
2. Sagsoegeren i hovedsagen, André Reichling, er en belgisk statsborger, som foerst var erhvervsmaessigt beskaeftiget i Belgien (i tilsammen 7 569 dage) og derefter i Luxembourg, hvor han arbejdede i 734 dage, inden han den 11. november 1989 maatte ophoere med at arbejde paa grund af sygdom. Den 8. november 1990 indgav Reichling en ansoegning til sagsoegte i hovedsagen, Institut national belge d' assurance maladie-invalidité (INAMI), der tilkendte ham invalidepension med virkning fra den 11. november 1990.
3. Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg har forskellige lovgivninger med hensyn til invalidepension. Den belgiske lovgivning er af "type A", hvorefter invaliditetsydelsernes stoerrelse er uafhaengig af laengden af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i Belgien. Ydelsernes stoerrelse afhaenger til gengaeld af den sidste loenindkomst, den paagaeldende oppebar, foer han blev uarbejdsdygtig. Efter den luxembourgske lovgivning (der er af "type B") er invaliditetsydelsernes stoerrelse afhaengig af laengden af de tilbagelagte forsikringsperioder. Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 indeholder bestemmelser, der regulerer tildelingen af invaliditetsydelser i tilfaelde, hvor en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende har vaeret omfattet af lovgivninger af baade type A og type B (1). Det fremgaar af forordningens artikel 40, stk. 1, at naar en arbejdstager successivt eller skiftevis har vaeret omfattet af to eller flere medlemsstaters lovgivning, skal han, saafremt mindst en af disse staters lovgivning ikke er af type A, modtage ydelser efter bestemmelserne i kapitel 3 (alderdom og doedsfald (pensioner) ), der finder tilsvarende anvendelse. I kapitel 3 indeholder artikel 45, stk. 1, foelgende bestemmelse:
"Saafremt erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter en medlemsstats lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings- eller bopaelsperioder, skal denne medlemsstats kompetente institution i fornoedent omfang medregne forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gaeldende lovgivning."
INAMI erkender, at Reichling ifoelge denne bestemmelse havde ret til belgisk invalidepension, selv om han ikke var forsikret i Belgien, da han blev uarbejdsdygtig, men var omfattet af en ordning i en anden medlemsstat.
4. I artikel 46, stk. 2, er der fastsat regler for ydelsernes beregning, naar betingelserne for erhvervelse af disse som i det foreliggende tilfaelde kun opfyldes ved anvendelse af artikel 45. Reglerne er baseret paa princippet om sammenlaegning af de bopaels- og forsikringsperioder, der er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, og paa fordeling af den saaledes beregnede ydelse forholdsmaessigt mellem de kompetente institutioner. Hver stats kompetente institution skal foerst beregne ydelsens teoretiske beloeb, dvs. det beloeb, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis han havde tilbagelagt samtlige forsikrings- og bopaelsperioder i den paagaeldende medlemsstat. Institutionen fastsaetter derefter det faktiske beloeb paa grundlag af det teoretiske beloeb efter forholdet mellem laengden af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning, og den samlede laengde af de forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle medlemsstaterne. Der henvises til Domstolens dom i de forenede sager C-90/91 og C-91/91 (2), hvori der findes en naermere redegoerelse for reglerne om beregning af ydelser i artikel 46.
5. Naervaerende sag vedroerer det foerste led i beregningen, dvs. beregningen af ydelsens teoretiske beloeb i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a). Denne bestemmelse lyder saaledes:
"Institutionen beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede stat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes. Saafremt ydelsens beloeb efter naevnte lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb."
Da ydelsens beloeb efter belgisk lovgivning er uafhaengigt af laengden af de tilbagelagte periode, finder andet punktum i artikel 46, stk. 2, litra a), anvendelse. Det teoretiske beloeb svarer saaledes til invaliditetsydelsens beloeb i henhold til de belgiske regler.
6. Problemet i denne sag er, at mens invaliditetsydelsen efter belgisk ret normalt beregnes paa grundlag af den sidst oppebaarne loen, inden forsikringsbegivenheden indtraadte, har INAMI beregnet det teoretiske beloeb, ikke paa grundlag af Reichling' s sidste loenindkomst i Luxembourg, men paa grundlag af mindsteloennen i henhold til en belgisk kollektiv overenskomst. INAMI' s beslutning stoettedes paa artikel 28, stk. 1, i den belgiske "arrêté royal" (kongelig anordning) af 31. december 1963, der har foelgende ordlyd:
"Hvis den ydelsesberettigede ved uarbejdsdygtighedens indtraeden ikke har vaeret omfattet af den tvungne belgiske syge- og invalideforsikringsordning i mere end 14 dage, danner den i artikel 27, stk. 2, omhandlede loen grundlag for beregningen af den invaliditetsydelse, som i henhold til international aftale eller overenskomst om social sikring helt eller delvis skal udredes af denne ordning."
Ifoelge artikel 27, stk. 2, der faktisk skal regulere den situation, hvor den paagaeldende ikke har nogen indkomst, "svarer den tabte arbejdsfortjeneste til den mindsteloen, som Commission paritaire nationale auxiliaire pour employés har fastsat for arbejdstagere i kategori I, idet der tages hensyn til den berettigedes alder paa tidspunktet for uarbejdsdygtighedens indtraeden".
7. André Reichling anlagde sag til proevelse af INAMI' s beslutning ved Tribunal du travail de Neufchâteau og gjorde gaeldende, at INAMI skulle have beregnet hans invalidepension paa grundlag af hans loen i Luxembourg. Tribunal du travail besluttede at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:
"Skal artikel 46, stk. 2, litra a), sidste punktum, i forordning nr. 1408/71 af 14. juni 1971 fortolkes saaledes, at ydelsesbeloebet noedvendigvis og altid skal vaere det beloeb, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikringsperioder havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede medlemsstat og efter den lovgivning, der finder anvendelse paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes, og indebaerer dette, at den kompetente institution ikke under henvisning til, at ydelsesmodtageren er ophoert med at vaere omfattet af den paagaeldende medlemsstats socialsikringsordning, kan fastsaette ydelsesbeloebet uden at tage hensyn til den af arbejdstageren senest oppebaarne loen, dvs. paa en anden maade end den, der gaelder for arbejdstagere, der paa grund af sygdom er ophoert med at arbejde i den paagaeldende medlemsstat?"
8. Det kan tilfoejes, at den belgiske lovgivning blev aendret med virkning fra den 1. juni 1992 efter vedtagelsen af forordning nr. 1248/92 (3). I punkt 9 i bilag VI A til forordning nr. 1408/71, som aendret ved forordning nr. 1248/92, anfoeres:
"Ved beregningen af det teoretiske beloeb for en invalidepension som omhandlet i forordningens artikel 46, stk. 2, bygger den kompetente belgiske institution paa indtaegterne fra det erhverv, den paagaeldende senest har udoevet."
INAMI har herefter med virkning fra den 1. juni 1992 foretaget en ny beregning af Reichling' s pension paa grundlag af hans loen i Luxembourg. Hovedsagen er saaledes begraenset til perioden fra den 11. november 1990 til den 31. maj 1992.
9. I det indlaeg, André Reichling har indgivet til Domstolen, har han i det vaesentlige gjort gaeldende, at INAMI skulle have beregnet hans pension paa grundlag af hans loen i Luxembourg. Han stoettes heri af Kommissionen, og deres argumentation er i det store og hele identisk. De har anfoert, at artikel 45, artikel 46, stk. 2, og artikel 47 i forordning nr. 1408/71 kun er en gennemfoerelse af de principper, der er fastslaaet i traktatens artikel 51. Ifoelge denne bestemmelse gaelder princippet om sammenlaegning ikke kun ved indroemmelse og opretholdelse af retten til ydelser, men ogsaa ved beregningen af disse. Den ydelse, der tilkommer den vandrende arbejdstager, skal beregnes ved fiktivt at overfoere den forsikringsmaessige situation, der ville gaelde for vedkommende i en anden medlemsstat, til Belgien. Det teoretiske beloeb er saaledes den pension, som arbejdstageren ville oppebaere, hvis han altid havde arbejdet i Belgien.
Reichling har subsidiaert anfoert, at INAMI skulle have beregnet hans pension paa grundlag af hans gennemsnitlige indtjening i Belgien, jf. forordningens artikel 47, og have anvendt reglerne om regulering af ydelserne i artikel 47, stk. 2. Kommissionen stoetter ikke Reichling paa dette punkt.
10. INAMI har anfoert, at det andet punktum i artikel 46, stk. 2, litra a), indeholder en klar henvisning til national ret. INAMI har beregnet Reichling' s pension i henhold til de nationale regler, der gaelder, naar der ikke er oplysninger om den reelle loenindkomst. En saadan fremgangsmaade er ikke diskriminerende, idet den ogsaa anvendes for arbejdstagere, der kun har vaeret omfattet af belgisk lovgivning. Princippet om sammenlaegning af forsikringsperioder gaelder ikke ved beregningen af ydelser i henhold til en lovgivning af type A.
11. Naar invaliditetsydelsernes stoerrelse efter lovgivningen i en medlemsstat er uafhaengig af de tilbagelagte forsikringsperioders laengde, foelger det efter min opfattelse af andet punktum i artikel 46, stk. 2, litra a), at medlemsstatens kompetente institution skal beregne ydelsernes teoretiske beloeb paa samme maade, som den beregner disse i en rent intern situation. Det fremgaar foerst og fremmest af bestemmelsens ordlyd, hvorefter det teoretiske beloeb svarer til det beloeb, som skal betales efter den paagaeldende medlemsstats lovgivning. I modsaetning til, hvad INAMI synes at goere gaeldende, fremgaar det ikke blot af denne bestemmelse, at det teoretiske beloeb skal fastsaettes i henhold til national ret, men bestemmelsen knytter det teoretiske beloeb sammen med invaliditetsydelsens beloeb, som dette er fastsat i national ret. Hvis meningen havde vaeret, at en medlemsstat, der anvender en lovgivning af type A, havde ret til at beregne det teoretiske beloeb for en vandrende arbejdstagers ydelse paa en maade, som foerer til et resultat, der er fuldstaendig forskelligt fra den normale ydelse til en person i samme situation som den vandrende arbejdstager i henhold statens lovgivning, maatte man have forventet en anden formulering.
12. Dette synspunkt underbygges af forordningens maal og opbygning. Som det fremgaar af traktatens artikel 51, er formaalet med forordning nr. 1408/71 at bidrage til at sikre arbejdskraftens frie bevaegelighed ved at sikre vandrende arbejdstagere og deres familier "sammenlaegning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik paa at indroemme og opretholde retten til ydelser og paa beregning af disse". Dette maal er udtrykt paa samme maade i betragtningerne til forordningen (se sjette betragtning). Forordningen soeger saaledes at sikre, at vandrende arbejdstagere ikke mister retten til sociale ydelser, eller at disse nedsaettes, fordi de har arbejdet i flere medlemsstater.
13. Med hensyn til invaliditetsydelser indeholder forordningen saaledes forskellige regler for foelgende to situationer:
a) naar den paagaeldende kun har arbejdet i medlemsstater med en lovgivning af type A (artikel 37, 38 og 39)
b) naar den paagaeldende kun har arbejdet i medlemsstater med en lovgivning af type B eller har vaeret omfattet af lovgivninger af baade type A og B (artikel 40, stk. 1, og artikel 44-51).
14. Tilfaelde a) er forholdsvis enkelt. Udgangspunktet er, at arbejdstageren kun modtager ydelser fra den medlemsstat, hvis lovgivning fandt anvendelse, da uarbejdsdygtigheden ° der efterfoelges af invaliditet ° indtraadte (artikel 39, stk. 1 og 2). I henhold til artikel 38 medregnes i fornoedent omfang forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, men kun med henblik paa erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af retten. Det er ufornoedent med detaljerede regler for beregningen af ydelsens beloeb, idet arbejdstageren blot modtager det beloeb, som tilkommer en person i hans situation i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse.
15. Situationen er mere kompliceret i tilfaelde b). Det er noedvendigt at sammenlaegge forsikrings- og bopaelsperioder ikke blot med henblik paa erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af retten til ydelser, men i visse tilfaelde ogsaa ved beregningen af ydelsen. For saa vidt angaar retten til ydelser, foelger det af artikel 45, stk. 1, at de medlemsstater, der kun indroemmer personer, som er forsikret eller har bopael paa statens omraade, ret til ydelser ° uanset om de har en lovgivning af type A eller B ° skal tage hensyn til forsikrings- og bopaelsperioder, som er tilbagelagt i andre medlemsstater, med henblik paa erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af retten.
16. For saa vidt angaar beregningen af ydelsen, er det korrekt, som INAMI har anfoert, at dette ikke sker paa grundlag af en sammenlaegning af forsikringsperioder, saafremt medlemsstaten har en lovgivning af type A. De bagved liggende maal og principper er imidlertid de samme for de to typer lovgivning. I henhold til artikel 46 beregner hver stat det fulde beloeb for den ydelse, som i henhold til dens lovgivning skal udredes til en person, der er vandrende arbejdstager (det teoretiske beloeb), og nedsaetter det herefter i forhold til den forsikrings- eller bopaelsperiode, som er tilbagelagt paa statens omraade (det faktiske beloeb). De forskellige maader for beregning af det teoretiske beloeb i artikel 46, stk. 2, litra a), svarer ganske enkelt til de forskellige kendetegn ved lovgivninger af type A og B. En medlemsstat, der anvender en lovgivning af type B, beregner ydelserne paa grundlag af de tilbagelagte forsikrings- eller bopaelsperioder og maa saaledes noedvendigvis foretage en beregning omfattende hele Faellesskabet. En medlemsstat, der har en lovgivning af type A, behoever ikke at goere dette. Det teoretiske beloeb er den invaliditetsydelse, som skal betales efter statens almindelige regler.
17. Denne fremstilling af de gaeldende regler viser, at som Reichling og Kommissionen har anfoert, medfoerer forordningens opbygning, at hver medlemsstat skal overfoere den vandrende arbejdstagers forsikringsmaessige situation til sit omraade, baade med henblik paa erhvervelse af ret til ydelser og paa beregningen af disse. I tilfaelde a) har arbejdstageren ifoelge forordningen ret til den invaliditetsydelse, som tilkommer en person i hans situation, fra en enkelt medlemsstat. I tilfaelde b) er formaalet med ydelsens teoretiske beloeb paa samme maade at traede i stedet for det beloeb, som arbejdstageren ville have ret til, saafremt han altid havde arbejdet i den paagaeldende medlemsstat. Beloebet nedsaettes herefter i forhold til de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt i medlemsstaten, ved beregningen af den faktiske ydelse, som skal betales. Det ville ikke vaere i overensstemmelse med forordningens maal og opbygning, saafremt en medlemsstat, der anvender en lovgivning af type A, med hensyn til en vandrende arbejdstager kunne erstatte den normale beregning med en fuldstaendig kunstig beregning med det resultat, at man opnaar et teoretisk beloeb, der er langt lavere end det beloeb, som tilkommer en arbejdstager i samme situation, der kun har vaeret omfattet af denne stats lovgivning. Det er netop tilfaeldet i denne sag. I stedet for at beregne Reichling' s ydelse paa grundlag af hans seneste loen, som man ville goere med en arbejdstager, der stadig er omfattet af belgisk lovgivning, har INAMI sidestillet Reichling med en person, der ikke havde loenindkomst, og har beregnet hans ydelse paa grundlag af mindsteloennen i henhold til en kollektiv overenskomst.
18. Som Kommissionen har anfoert, underbygges denne fortolkning ogsaa af den aendring af forordningens bilag VI, der er foretaget ved forordning nr. 1248/92. At denne aendring alene klargoer den eksisterende retsstilling, fremgaar af, at aendringen ° i modsaetning til andre aendringer til forordning nr. 1408/71, herunder bilag VI ° ikke begrundes i praeamblen til aendringsforordningen.
19. Til stoette for sin opfattelse har Kommissionen henvist til flere sager, hvori Domstolen har fastslaaet, at faktiske omstaendigheder og begivenheder, som kan henfoeres til andre medlemsstater, skal sidestilles med faktiske omstaendigheder og begivenheder, som vedroerer den paagaeldende medlemsstat, jf. f.eks. Galati-dommen (4), hvori Domstolen fastslog, at saafremt en forsikringsperiode paa mindre end en maaned, der er tilbagelagt i Tyskland, efter tysk ret skal betragtes som en hel maaned, gaelder det samme for forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning. Der henvises ligeledes til Bronzino- og Gatto-dommene (5), hvori Domstolen fastslog, at naar retten til familieydelser er betinget af, at arbejdstagerens barn som arbejdsloes staar til raadighed for arbejdsmarkedet i den paagaeldende medlemsstat, skal dette krav anses for opfyldt, naar barnet som arbejdsloes staar til raadighed for arbejdsmarkedet i den medlemsstat, hvor det bor.
20. Man kan maaske finde en naermere analogi i Fellinger-sagen (6), hvori Domstolen fastslog, at en graensearbejders bopaelsstat skal beregne den ham tilkommende arbejdsloeshedsunderstoettelse paa grundlag af hans seneste loenindkomst i en anden medlemsstat. I henhold til forordningens artikel 71, stk. 1, litra a), nr. ii), paahviler det den stat, hvor graensearbejderen har bopael, at udbetale ydelsen. Ifoelge forordningens artikel 68, stk. 1, skal bopaelsstaten ° i tilfaelde, hvor dennes lovgivning bestemmer, at ydelserne beregnes paa grundlag af stoerrelsen af den tidligere loen ° "kun benytte den loen, som den paagaeldende har modtaget under sin seneste beskaeftigelse paa denne stats omraade". Det fremgaar af andet punktum, at hvis den paagaeldendes seneste beskaeftigelse paa denne stats omraade ikke har varet i mindst fire uger, beregnes ydelserne dog paa grundlag af den loen, der paa den arbejdsloeses bopaels- eller opholdssted saedvanligvis ydes for en beskaeftigelse, der svarer til den, han har udoevet paa en anden medlemsstats omraade.
21. Uanset bestemmelsens ordlyd udtalte Domstolen, at artikel 68, stk. 1, skulle fortolkes saaledes, at bopaelsstaten skulle beregne ydelsen ud fra den loen, arbejdstageren modtog under sin seneste beskaeftigelse i den medlemsstat, hvor han senest havde vaeret beskaeftiget. Ifoelge Domstolen vedroerte artikel 68, stk. 1, ikke graensearbejdere, der altid ville vaere omfattet af undtagelsen i bestemmelsens andet punktum, da de har bopael og arbejde i forskellige medlemsstater, og aldrig ville kunne oppebaere arbejdsloeshedsunderstoettelse paa grundlag af den loen, de havde oppebaaret for deres seneste beskaeftigelse. Domstolen konkluderede, at en ordret fortolkning af de omhandlede bestemmelser ville vaere i strid med hensynet til arbejdskraftens frie bevaegelighed, og de maatte derfor fortolkes i lyset af traktatens artikel 51 og det almindelige princip, der ligger til grund for forordningen.
22. Det er min opfattelse, at lignende betragtninger goer sig gaeldende i denne sag. Foer den belgiske lovgivning blev aendret, udgjorde den i mindst lige saa hoej grad en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed. I denne sag medfoerer den belgiske lovgivning saaledes, at Reichling fratages en ret, han ellers ville have, til invaliditetsydelser beregnet paa grundlag af hans seneste loen, alene fordi han de sidste aar af sit erhvervsaktive liv har arbejdet i en anden medlemsstat. Mens Domstolen i Fellinger-sagen maatte gaa ud over en bestemmelses ordrette formulering for at udfylde et "hul" i faellesskabslovgivningen, er den fortolkning, jeg i dette tilfaelde har foreslaaet ° som jeg allerede har naevnt ° fuldt ud forenelig med bestemmelsens ordlyd.
23. Endelig skal jeg kort behandle Reichling' s subsidiaere anbringende, der stoettes paa forordningens artikel 47. Denne indeholder i stk. 1 foelgende bestemmelse:
"For beregningen af det i artikel 46, stk. 2, litra a), omhandlede teoretiske beloeb gaelder foelgende regler:
a) Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning ydelserne beregnes paa grundlag af en gennemsnitlig indtjening, et gennemsnitligt bidrag eller et gennemsnitligt tillaeg eller efter det i forsikringsperioderne bestaaende forhold mellem den paagaeldendes bruttoindtjening og den gennemsnitlige bruttoindtjening for samtlige forsikrede, med undtagelse af laerlinge, skal fastsaette disse gennemsnits- eller forholdstal udelukkende paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den naevnte stats lovgivning, eller af den bruttoindtjening, den paagaeldende har haft i disse perioder ..."
Reichling har gjort gaeldende, at INAMI efter denne bestemmelse skal beregne det teoretiske beloeb paa grundlag af hans gennemsnitlige indtjening i Belgien, idet der findes en bestemmelse herom i belgisk ret.
24. Det fremgaar efter min opfattelse klart af Domstolens dom i Weber-sagen (7), at artikel 47 ikke kan finde anvendelse i en sag som den foreliggende. Weber-sagen vedroerte den nederlandske lovgivning om invaliditetsydelser, der som den belgiske er af type A. Disse ydelser blev beregnet paa grundlag af den dagsloen, den paagaeldende ville have kunnet tjene i aaret efter, at han blev uarbejdsdygtig, hvilket i tilfaelde, hvor den paagaeldende kun havde haft én beskaeftigelse, i praksis ville sige hans gennemsnitlige loen i aaret forud for invaliditetens indtraeden. Weber, som foer havde arbejdet i Nederlandene, havde taget arbejde i Tyskland, indtil han blev uarbejdsdygtig. I modsaetning til INAMI havde den nederlandske institution beregnet det teoretiske beloeb for Weber' s pension paa grundlag af hans loen i den anden medlemsstat, dvs. hans loen i Tyskland. Weber gjorde imidlertid gaeldende, at institutionen skulle have beregnet det teoretiske beloeb paa grundlag af hans gennemsnitlige indtjening i Nederlandene, jf. artikel 47, stk. 1. Domstolen udtalte, at de tilfaelde, der omhandles i artikel 47, stk. 1, ikke vedroerer en lovgivning ved invaliditet, hvorefter ydelsernes stoerrelse er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde, og som ved beregningen af indtaegtstabet tager udgangspunkt i den faste loen, der sidst er oppebaaret inden uarbejdsdygtighedens indtraeden, eller til den gennemsnitlige loen i en vis periode, der ikke kan overstige to aar. Hvad Domstolen udtalte i naevnte sag, gaelder efter min opfattelse ligeledes for den belgiske lovgivning, hvorefter invaliditetsydelsen beregnes paa grundlag af den paagaeldendes seneste loenindkomst.
25. Jeg foreslaar herefter, at Domstolen besvarer det spoergsmaal, Tribunal du travail de Neufchâteau har forelagt, paa foelgende maade:
"Artikel 46, stk. 2, litra a), sidste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at saafremt invaliditetsydelsen i henhold til en medlemsstats lovgivning beregnes paa grundlag af den sidste loen, arbejdstageren fik udbetalt, inden han blev uarbejdsdygtig, skal medlemsstaten beregne det teoretiske beloeb for ydelsen til en vandrende arbejdstager, som ikke var omfattet af den sociale sikringsordning i naevnte stat, men arbejdede i en anden medlemsstat, da han blev uarbejdsdygtig, paa grundlag af hans senest oppebaarne loen i sidstnaevnte medlemsstat."
(*) Originalsprog: engelsk.
(1) ° Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet; der henvises til den aendrede og ajourfoerte udgave i Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6). Selv om forordningens artikel 40, 45 og 46 er aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1248/92 af 30.4.1992 (EFT L 136, s. 7), har disse aendringer ikke betydning for denne sag.
(2) ° Dom af 11.6.1992, forenede sager C-90/91 og C-91/91_Di Crescenzo og Casagrande, Sml. I, s. 3851).
(3) ° Naevnt i note 1.
(4) ° Dom af 30.10.1975, sag 33/75, Galati, Sml. s. 1323.
(5) ° Domme af 22.2.1990, sag C-228/88, Bronzino, Sml. I, s. 531, og sag C-12/89, Gatto, Sml. I, s. 557.
(6) ° Dom af 28.2.1980, sag 67/79, Fellinger, Sml. s. 535.
(7) ° Dom af 29.11.1984, sag 181/83, Weber, Sml. s. 4007.