62009CC0087_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Ved afgørelse af 25. februar 2009, som indgik til Domstolen den 2. marts 2009, forelagde Amtsgericht Schorndorf (Tyskland) en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF vedrørende fortolkningen af artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed (herefter »direktivet«) (2) .
2. Anmodningen er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem Ingrid Putz og Medianess Electronics GmbH (herefter »Medianess Electronics«) vedrørende købet af en opvaskemaskine, der viste sig at være mangelfuld, for hvilken Ingrid Putz, efter at have ophævet købsaftalen, søger tilbagebetaling af købsprisen mod tilbagelevering af den mangelfulde opvaskemaskine.
3. Med de forelagte spørgsmål ønsker den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om sælgeren i henhold til direktivets artikel 3, i et tilfælde hvor en mangelfuld vare, såsom opvaskemaskinen i den foreliggende sag, bringes i overensstemmelse ved omlevering, på den ene side skal bære omkostningerne ved udtagning af den mangelfulde vare og på den anden side omkostningerne ved installering af den nye mangelfri vare.
4. De fremlagte spørgsmål i den foreliggende sag er meget lig dem i sag C-65/09 (3), i hvilken jeg også fremsætter mit forslag til afgørelse i dag.
II – Retsforskrifter
A – Fællesskabsbestemmelser
5. Direktivet blev udstedt med hjemmel i artikel 95 EF. Det fremgår af første betragtning hertil, at Det Europæiske Fællesskab efter artikel 153, stk. 1 og 3, EF skal bidrage til virkeliggørelsen af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau ved foranstaltninger, som det vedtager i henhold til artikel 95 EF.
6. Af tiende betragtning til direktivet fremgår, at forbrugeren »i tilfælde af manglende overensstemmelse med aftalen bør [...] have ret til gratis afhjælpning eller omlevering eller i mangel heraf til afslag i prisen eller til at hæve købet«.
7. 11. betragtning til direktivet lyder som følger:
»[F]orbrugeren kan i første omgang kræve, at sælgeren afhjælper den manglende overensstemmelse eller omleverer, medmindre dette vil være umuligt eller uforholdsmæssigt; hvorvidt denne beføjelse er uforholdsmæssig, bør afgøres objektivt; en beføjelse anses for uforholdsmæssig, hvis den vil påføre sælgeren omkostninger, der i forhold til omkostningerne ved en alternativ beføjelse er urimelige; omkostninger er urimelige, hvis de er væsentligt højere end omkostningerne ved en anden beføjelse.«
8. Direktivets artikel 3, med overskriften »Forbrugerens rettigheder«, bestemmer:
»1. Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering.
2. I tilfælde af manglende overensstemmelse har forbrugeren ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering i overensstemmelse med stk. 3 eller til et passende afslag i prisen, eller til at hæve købet med hensyn til de leverede varer, jf. stk. 5 og 6.
3. I første omgang kan forbrugeren kræve, at sælgeren afhjælper den manglende overensstemmelse eller omleverer, i begge tilfælde uden vederlag, medmindre dette ikke er muligt eller er uforholdsmæssigt.
Et krav om afhjælpning eller omlevering anses for uforholdsmæssigt, hvis den pågældende beføjelse vil påføre sælgeren omkostninger, der i forhold til omkostningerne ved den alternative beføjelse er urimelige […].
Afhjælpning eller omlevering skal ske inden for rimelig tid og uden væsentlig ulempe for forbrugeren under hensyntagen til varens art og forbrugerens formål med at anskaffe varen.
4. Udtrykkene »gratis/uden vederlag« i stk. 2 og 3 henviser til de omkostninger, der er nødvendige for at bringe varen i overensstemmelse, navnlig forsendelsesomkostninger, arbejdsløn og materialeomkostninger.
5. Forbrugeren kan kræve et passende afslag i prisen eller hæve købet:
– hvis han hverken er berettiget til at kræve afhjælpning eller omlevering, eller
– hvis sælgeren ikke har afhjulpet inden for en rimelig tid, eller
– hvis sælgeren ikke har afhjulpet uden væsentlig ulempe for forbrugeren.
[…]«
9. Direktivets artikel 8, med overskriften »National ret og mindstebeskyttelse«, bestemmer:
»1. Udøvelsen af rettighederne efter dette direktiv berører ikke udøvelsen af andre rettigheder, som forbrugeren kan påberåbe sig efter nationale retsregler om ansvar i og uden for kontraktforhold.
2. Medlemsstaterne kan på det af dette direktiv omfattede område vedtage eller opretholde strengere bestemmelser, der er forenelige med traktaten, for at sikre forbrugerne et højere beskyttelsesniveau.«
B – National ret
10. I tilfælde af mangelfulde varer giver § 437 i den tyske civilret (Bürgerliches Gesetzbuch, herefter »BGB«) køberen følgende rettigheder:
»Er varen mangelfuld, kan køber, hvis betingelserne i de følgende bestemmelser er opfyldt, og for så vidt andet ikke er bestemt:
1. kræve efterfølgende opfyldelse i overensstemmelse med § 439
2. hæve aftalen […] eller kræve et afslag i købesummen i overensstemmelse med § 441
3. kræve skadeserstatning […] eller dækning af forgæves afholdte omkostninger […]«
11. BGB’s § 439, der har overskriften »Efterfølgende opfyldelse«, ved hvilken direktivets artikel 3 blev gennemført i tysk ret, bestemmer:
»1. Køber kan som efterfølgende opfyldelse efter eget valg kræve afhjælpning af manglen eller levering af en mangelfri salgsgenstand.
2. Sælgeren bærer de nødvendige omkostninger til den efterfølgende opfyldelse, herunder transport-, forsendelses-, arbejds- og materialeudgifter.
3. Med forbehold af § 275, stk. 2 og 3, kan sælgeren afslå at udføre den af køber valgte form for efterfølgende opfyldelse, hvis den kun er mulig med uforholdsmæssige omkostninger. I denne forbindelse tages navnlig hensyn til den værdi, varen ville have, hvis den var i overensstemmelse med aftalen, betydningen af den manglende overensstemmelse, og om den form for efterfølgende opfyldelse kunne gennemføres uden væsentlig ulempe for køberen. I dette tilfælde er køberens ret begrænset til den anden form for efterfølgende opfyldelse; dette berører ikke sælgerens ret til ligeledes at afslå at gennemføre denne på de i første punktum anførte vilkår.
4. Hvis sælgeren med henblik på efterfølgende opfyldelse leverer en mangelfri genstand, kan denne afkræve køberen tilbagelevering af den mangelfulde genstand i henhold til §§ 346-348.«
III – De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de forelagte spørgsmål
12. Ingrid Putz, som er forbruger, bestilte over internettet en ny Bomann GSP 627 IX opvaskemaskine af rustfrit stål fra Medianess Electronics, som er sælgeren, til en pris af 367 EUR plus efterkravsgebyr på 9,52 EUR. Der blev aftalt levering ved døren. Medianess Electronics leverede den købte vare den 25. april 2008, og købsprisen blev betalt ved levering.
13. Efter at Ingrid Putz havde ladet opvaskemaskinen montere i sin bolig, viste der sig en mangel, som hun reklamerede over for sælgeren. En montør bestilt af sælgeren fastslog, at det ikke drejede sig om en monteringsfejl, men om en mangel ved selve maskinen.
14. Ifølge den forelæggende domstol var det ubestridt, at det ikke var muligt at udbedre manglen, således det ved efterfølgende opfyldelse i henhold til kontrakten kun kan komme på tale at levere en mangelfri vare. Der foreligger ikke et culpøst forhold fra sælgerens side.
15. Efter at være blevet enige om, at sælger skulle levere en mangelfri vare, forlangte Ingrid Putz ved e-mail af 13. juni 2008, at Medianess Electronics ikke blot leverede en mangelfri opvaskemaskine, men også forestod udtagningen af den mangelfulde maskine i hendes køkken og installering af den nye, hvilket Medianess Electronics nægtede ved e-mail af 17. juni 2008.
16. Da Medianess Electronics ikke reagerede på en ny opfordring, trådte sagsøgeren ved skrivelse fra hendes advokat af 14. juli 2008 tilbage fra købsaftalen og gjorde nu krav på tilbagebetaling af købsprisen mod overgivelse af den mangelfulde opvaskemaskine.
17. Ifølge den forelæggende ret kan en køber, i henhold til de relevante bestemmelser i BGB, træde tilbage fra kontrakten og kræve købsprisen tilbagebetalt, hvis den leverede vare er mangelfuld, og køberen uden resultat har givet sælgeren en gyldig frist til efterfølgende opfyldelse, medmindre dette undtagelsesvis er unødvendigt, hvis f.eks. sagsøgte i alvor og definitivt afslår at opfylde sine kontraktlige forpligtelser.
18. Køberen kan imidlertid kun fastsætte den påkrævede frist til efterfølgende opfyldelse gyldigt, hvis hun kun har fremsat krav på det, der tilkom hende, og i modsat fald kan hun ikke træde tilbage fra kontrakten, med visse undtagelser, der ikke finder anvendelse i den foreliggende sag.
19. Det er den forelæggende domstols synspunkt, at afgørelsen af den foreliggende sag således afhænger af, hvorvidt Ingrid Putz var berettiget til at forlange, at sælger forestod udtagning af den mangelfulde maskine (problemstillingen i det andet præjudicielle spørgsmål) og installering af den nye maskine (problemstillingen i det første præjudicielle spørgsmål), eller at forlange, at sælger bærer omkostningerne herved.
20. I denne henseende bemærker den foreliggende ret, at sælgeren, i henhold til tysk ret, navnlig BGB’s § 439, stk. 1, ikke er pligtig til i forbindelse med efterfølgende levering af den mangelfrie vare at forestå installeringen eller bære omkostningerne herved, uanset om der foreligger culpa, selv når køberen, før manglen viste sig, efter dennes formål har installeret den mangelfulde vare i en anden genstand.
21. Der hersker imidlertid uenighed om, hvorvidt sælgeren – uafhængigt af culpa – i henhold til tysk ret i forbindelse med efterlevering er forpligtet til at udtage den mangelfulde vare eller bære omkostningerne herved. I modsætning til den hidtil fremherskende opfattelse synes Bundesgerichtshof nu snarere at hælde til, at købers krav kun anses for muligt inden for rammerne af en direktivkonform fortolkning af de nationale bestemmelser, hvorfor den har forelagt Domstolen dette spørgsmål i sag C-65/09.
22. Da dette spørgsmål eventuelt ikke vil blive besvaret af Domstolen, da Bundesgerichtshof har gjort det afhængigt af svaret på et andet præjudicielt spørgsmål, forelægger Amtsgericht Schorndorf også dette spørgsmål i den foreliggende sag.
23. På denne baggrund har Amtsgericht, som sidste instans i denne sag, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1) Skal bestemmelserne i artikel 3, stk. 2 og stk. 3, tredje afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed fortolkes således, at de er til hinder for en national lovbestemmelse, hvorefter sælgeren – hvis han bringer forbrugsvaren i overensstemmelse med købsaftalen ved omlevering – ikke skal betale omkostningerne ved at installere den efterleverede forbrugsvare i en genstand, som forbrugeren efter dennes art og formål har installeret den forbrugsvare, der ikke var i overensstemmelse med købsaftalen, i, når installeringen ikke oprindeligt var en del af kontraktopfyldelsen?
2) Skal bestemmelserne i ovennævnte direktivs artikel 3, stk. 2 og stk. 3, tredje afsnit, fortolkes således, at sælgeren – hvis han bringer forbrugsvaren i overensstemmelse med købsaftalen ved omlevering – skal bære omkostningerne ved udtagningen af den forbrugsvare, der ikke var i overensstemmelse med købsaftalen, fra en genstand, som forbrugeren efter dennes art og formål har installeret forbrugsvaren i?«
IV – Retlig analyse (4)
A – Indledende bemærkninger
24. Det retlige spørgsmål, som Domstolen skal tage stilling til i den foreliggende sag, har været en klassisk genstand for diskussion i aftaleret eller mere specifikt købsret, siden romerske jurister som Julian og Ulpian diskuterede de retlige konsekvenser af salget af »mangelfuldt« kvæg på markederne i den antikke verden, nemlig spørgsmålet vedrørende omfanget af sælgerens ansvar for leveringen af mangelfulde varer eller, set ud fra synspunktet for beskyttelsen af køberen, spørgsmålet om, hvilke beføjelser der skal være tilgængelige for køberen i tilfælde, hvor sælgeren har leveret ham en vare, der ikke er i overensstemmelse med købsaftalen.
25. Som det ikke alene fremgår af parternes indlæg i den foreliggende sag, adskiller de forskellige nationale retsregler i medlemsstaterne på dette område sig faktisk betydeligt – i hvert fald i deres traditionelle, præ-harmoniserede udgaver – fra hinanden, selv om de i mange tilfælde i deres praktiske anvendelse fører til ensartede resultater og en sammenlignelig grad af retsbeskyttelse (5) . Forskellene vedrører ikke blot detaljerne i de juridiske begreber, de benyttede betingelser og definitioner, men på et mere generelt niveau også beføjelsesordningerne som sådan, dvs. såvel formerne for mulige beføjelser i tilfælde af kontraktovertrædelser som forholdet og hierarkiet mellem disse beføjelser, skadeserstatningers rolle i eller i forbindelse med disse ordninger, samt afgrænsningen mellem de krav i og uden for kontraktforhold, der kan opstå ved levering af varer, der er i uoverensstemmelse med købsaftalen.
26. Som det endvidere fremgår af oplysningerne fra Amtsgericht, er der stadig, når det kommer til specifikke problemstillinger med hensyn til manglende overensstemmelse med købsaftalen og følgerne heraf, såsom spørgsmålet om sælgerens ansvar for omkostningerne til fjernelse af mangelfulde varer og installeringen af mangelfrie erstatningsvarer, usikkerheder og divergenser i den juridiske litteratur inden for et og samme retssystem med hensyn til køberens faktiske rettigheder og retsgrundlaget derfor.
27. Når dette er sagt, betragtes spørgsmålet om udgifterne til fjernelse og installering på EU-retligt niveau fra det særlige perspektiv af den beskyttelse, der ydes forbrugerne i direktivet.
28. I denne henseende bemærkes på den ene side, at direktivet, som det er anført i første betragtning hertil, og som Domstolen med rette fremhævede i Quelle-dommen, har til formål at sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau (6) .
29. På den anden side bemærkes, at direktivet udgør en foranstaltning til minimumsharmonisering – af ikke alle, men kun særlige aspekter af salget af forbrugsvarer. Derfor påtager direktivet sig, som det fremgår af sjette betragtning hertil, at tilnærme de nationale lovgivninger om salget af forbrugsvarer med hensyn til varer, der er i uoverensstemmelse med købsaftalen, dog uden at gribe ind i bestemmelserne og principperne i national ret vedrørende ansvar i og uden for kontraktforhold.
30. På denne baggrund og i mangel af udtrykkelige bestemmelser herom i direktivet forekommer det berettiget at spørge, hvorvidt sælgerens erstatningsansvar over for forbrugeren for »manglende overensstemmelse«, som er omfattet af direktivet, tilsigter at indebære et erstatningsansvar for omkostninger, såsom udgifterne til fjernelse/udtagning af en mangelfuld vare som den pågældende opvaskemaskine, der efter levering er blevet installeret af den pågældende forbruger, og for udgifterne til installering af den mangelfrie erstatningsvare, således at forbrugeren i henhold til »omleveringsbeføjelsen« eller på grundlag af en anden bestemmelse i direktivet, kan kræve, at sælgeren bærer disse omkostninger – der, som nogle parter har anført, i det mindste i en række nationale retssystemer ville blive behandlet som en sag om »følgeskader« snarere end blot som et spørgsmål om mangelfuld opfyldelse.
31. Set i lyset af direktivets formål om at styrke forbrugerbeskyttelsen, kan et bekræftende svar på dette spørgsmål synes hensigtsmæssigt. Det er dog ikke så enkelt. Som ethvert andet udviklet retssystem, der regulerer køberes og sælgeres rettigheder og forpligtelser i forbindelse med mangelfuld ydelse, kan beføjelsesordningen i henhold til direktivet ikke blot favorisere enten forbrugeren eller sælgeren, men skal i stedet søge en rimelig balance mellem deres respektive interesser (7) .
32. Når dette er sagt, ønsker den forelæggende ret med de to spørgsmål, som det er passende at fortolke samlet, nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i direktivets artikel 3, stk. 2 og 3, kan fortolkes således, at sælgeren, når en forbrugsvare, såsom den omtvistede opvaskemaskine, der er blevet behørigt installeret og tilsluttet af forbrugeren, bringes i overensstemmelse ved omlevering, skal bære omkostningerne ved udtagning/fjernelse af den mangelfulde vare og ved installering/tilslutning af den mangelfrie vare, hvis købsaftalen ikke forpligtede sælgeren til at installere den købte vare.
B – Parternes hovedargumenter
33. I den foreliggende sag har den østrigske, den tyske, den belgiske og den spanske regering og Kommissionen indgivet indlæg. Den østrigske og den tyske regering samt Kommissionen var også repræsenteret under retsmødet den 25. februar 2010.
34. Den østrigske, den tyske og den belgiske regering fastholder, at sælgeren i sager som den foreliggende i alle tilfælde, hvor installering ikke er en del af kontrakten, i henhold til direktivets artikel 3 hverken er forpligtet til at bære omkostningerne ved fjernelse af en mangelfuld vare eller til installering af en ny mangelfri vare, når han omleverer den mangelfulde vare. Begge præjudicielle spørgsmål bør besvares benægtende.
35. Disse regeringer gør ud fra ensartede argumenter gældende, at sælgeren i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1, er forpligtet til at levere varer i overensstemmelse med aftalen. Sælgeren er derfor, i tilfælde af manglende overensstemmelse, der skal vurderes på leveringstidspunktet, ifølge direktivets artikel 3, stk. 2 og 3, forpligtet til at bringe mangelfulde varer i overensstemmelse, dvs. ved omlevering at levere mangelfri varer. Hans forpligtelse kan ikke, som det foreslås i den foreliggende sag, udstrækkes til at omfatte udtagning af den mangelfulde vare og installering af den nye mangelfri vare. Sagen kan være en anden, hvis installering af den købte vare også er en del af de kontraktmæssige forpligtelser, som sælgeren og forbrugeren er blevet enige om.
36. Den belgiske regering præciserer dog, at sælgeren bærer omkostningerne til forsendelse af den vare, der ikke er i overensstemmelse.
37. Den østrigske og den tyske regering har yderligere anført, at forbrugerens brug af en vare efter levering, selv når den er i overensstemmelse med varens art og formål, er vanskelig for sælgeren at forudse, således at udgifterne til fjernelse og installering af den nye, mangelfri vare kan variere meget fra tilfælde til tilfælde, afhængigt af forbrugerens ønsker. I alle tilfælde kan skader pådraget som et resultat af brugen af den pågældende mangelfulde vare, såsom omkostninger, der opstår i forbindelse med fjernelse og installering, give anledning til et erstatningskrav fra forbrugeren i henhold til nationale regler om ansvar i og uden for kontraktforhold.
38. Endelig er det deres opfattelse, at sådanne forpligtelser til fjernelse og installering – eller til at bære omkostningerne herved – hverken følger af ordlyden af direktivets artikel 3, stk. 2 og 3, der henviser til omlevering af mangelfulde varer, eller af det forhold, at en sådan omlevering ifølge direktivets artikel 3, stk. 3 og 4, skal udføres »uden vederlag« og »uden væsentlig ulempe for forbrugeren«. Disse betingelser henviser kun til sælgerens forpligtelse til på ny at levere varer uden mangler og kan ikke fortolkes således, at der pålægges sælgeren en yderlige forpligtelse til at bære fjernelses- eller installationsomkostningerne.
39. I modsætning hertil har Kommissionen og den spanske regering gjort gældende, at sælgeren i tilfælde af omlevering af en uoverensstemmende vare i henhold til direktivets artikel 3, stk. 3, også skal bære omkostningerne ved at udtage den mangelfulde vare og installere den nye, mangelfri vare. De foreslår derfor, at de forelagte spørgsmål besvares bekræftende.
40. Kommissionen har gjort gældende, at den afhjælpning eller omlevering, som forbrugeren er berettiget til i henhold til direktivets artikel 3, stk. 3, nødvendigvis henviser til den vare, der ikke er i overensstemmelse, i den tilstand og på de vilkår, der var gældende på det tidspunkt, hvor den manglende overensstemmelse forekommer. Heraf følger, at hvis den uoverensstemmende vare, i overensstemmelse med dens art og formål, er blevet indarbejdet i eller tilsluttet en anden genstand, udgør den uoverensstemmende vare i den tilstand genstanden for afhjælpning eller omlevering. Forbrugeren skal således ved omlevering bringes i en situation, som han ville have befundet sig i, hvis han havde modtaget en vare uden mangler, hvilket betyder, at den mangelfulde vare om nødvendigt må fjernes, og den mangelfrie vare installeres.
41. Denne fortolkning støttes af brugen af ordet »omlevering« i direktivets artikel 3, stk. 2 og 3.
42. Den spanske regering, der i det væsentlige er enig med Kommissionen, har anført, at direktivets artikel 3 og det høje forbrugerbeskyttelsesniveau, som den sigter mod, kræver, at sælgeren bærer de omtvistede omkostninger, der var forårsaget af, at han ikke leverede en vare i overensstemmelse med aftalen. Ellers ville forbrugeren uforskyldt skulle bære disse omkostninger to gange og lide alvorlig skade.
43. Endelig er det den spanske regerings opfattelse, at fortolkningen finder støtte i den forpligtelse, der pålægges sælgeren i henhold til direktivets artikel 3, stk. 3 og 4, til at erstatte den mangelfulde vare uden vederlag og uden væsentlig ulempe for forbrugeren.
C – Bedømmelse
44. Først skal det bemærkes, at en ordret fortolkning af direktivets artikel 3, stk. 2 og 3, ikke afgør, hvorvidt forbrugerens ret til »omlevering« af varer, der ikke er i overensstemmelse, omfatter retten til at kræve, at sælgeren fjerner den pågældende vare og installerer en mangelfri erstatningsvare eller bærer omkostningerne herved.
45. Mens de anvendte udtryk i nogle sprogudgaver af direktivet, såsom den engelske (»replacement«) og den franske (»remplacement«), i princippet kan forstås således, at de også betyder fjernelse/udtagning af den mangelfulde vare og installering af den mangelfrie vare, hvormed det erstattes, forekommer andre udgaver, herunder den tyske (»Ersatzlieferung«) og den slovakiske (»sa … nahradí«), at understøtte en snævrere definition, der snarere omhandler erstatningslevering eller levering af en erstatningsvare end en hel fremgangsmåde, som teknisk kan føre til erstatning af den mangelfulde vare.
46. Dog understøtter en kontekstuel eller systematisk læsning af direktivets artikel 3 efter min opfattelse en fortolkning af sælgerens ansvar, som ikke omfatter omkostningerne ved fjernelse/udtagning af en vare, der ikke er i overensstemmelse, eller, i endnu ringere grad, ved installering af den mangelfrie erstatningsvare, i hvert fald hvis installering ikke var omfattet af den pågældende købekontrakt.
47. I den henseende opregner direktivets artikel 3, stk. 2, udtømmende de former for beføjelser, som forbrugeren kan gøre gældende over for sælgeren i tilfælde af manglende overensstemmelse, nemlig afhjælpning, omlevering, afslag i prisen eller ophævelse af aftalen.
48. I overensstemmelse med direktivets beføjelsesordning kan forbrugeren nærmere bestemt ved de opfyldelsesorienterede beføjelser afhjælpning eller omlevering kræve, at sælgeren bringer den mangelfulde vare i overensstemmelse. På den måde genoprettes den oprindelige gensidige bebyrdelse i henhold til købsaftalen, og forbrugeren opnår den ydelse, som han er kontraktligt berettiget til. Da denne løsning tjener begge kontraktparters hovedinteresse, foretrækkes den frem for prisafslag eller ophævelse af kontrakten (8) .
49. De sidstnævnte efterfølgende beføjelser er derimod kendetegnet ved en gensidig tilbagelevering af opnåede fordele. Således kan balancen mellem forbrugerens og sælgerens respektive interesser, der er blevet forstyrret af sælgerens mangelfulde levering, genoprettes ved enten tilsvarende at formindske forbrugerens forpligtelse – afslag i pris – eller ved at aflaste begge parter fra de kontraktlige forpligtelser ved ophævelse.
50. Under alle omstændigheder skal det bemærkes, at i begge tilfælde forbliver forbrugerens rettigheder efter min opfattelse begrænset af de kontraktmæssige forpligtelser i henhold til købsaftalen.
51. Dette synspunkt bekræftes, hvis direktivets artikel 3 læses i dens bredere sammenhæng.
52. De ovennævnte forbrugerrettigheder, der er fastsat i denne bestemmelse, angiver – eller udgør den naturlige følge af – omfanget af sælgerens ansvar over for forbrugeren, der ifølge direktivets artikel 3, stk. 1, må accepteres ved manglende overensstemmelse med købsaftalen på tidspunktet for levering.
53. Denne definition af ansvar afspejler tydeligvis beskrivelsen i direktivets artikel 2, stk. 1, af sælgerens grundlæggende forpligtelse til i henhold til en forbrugerkøbsaftale at levere varer til forbrugeren, der er i overensstemmelse med købsaftalen.
54. Det fremgår af de førnævnte bestemmelser, at forbrugerrettighederne i henhold til direktivets artikel 3 er forankret i begrebet overensstemmelse med aftalen og følgelig skal fortolkes med henvisning til de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i den oprindelige købsaftale.
55. De rettigheder, som direktivets artikel 3 tildeler forbrugerne, tager med andre ord sigte på at udbedre den manglende overensstemmelse ved sammenligning med, hvad der oprindeligt skyldtes forbrugeren i henhold til købsaftalen, nemlig at forbrugeren bringes i besiddelse af mangelfri varer.
56. Sælgerens forpligtelse i forbindelse med mangelfuld ydelse eller mere specifikt mangler i selve varen, der omfattes af de beføjelser, som direktivet giver forbrugeren, og pålægger sælgeren ved afhjælpning eller omlevering uden vederlag (forsinket) at retablere den situation, som forbrugeren oprindelig havde krav på i henhold til aftalen, skal efter min opfattelse – som det foreslås i denne sag – adskilles fra et muligt ansvar for yderligere arbejde, der skal udføres, eller omkostningerne i forbindelse med varer, der ikke er i overensstemmelse, men som først pådrages efter leveringstidspunktet – til hvilket direktivets artikel 3, stk. 1, henviser – og efter den brug, som forbrugeren gør af dem.
57. Den sidstnævnte, mere omfattende, form for forpligtelse kræver således, som Kommissionen har foreslået, at sælgeren sætter forbrugeren i en situation, som han selv ville have befundet sig i på et givet tidspunkt efter leveringen, hvis der var blevet leveret mangelfri varer til ham, det vil i den foreliggende sag sige en situation, hvor den mangelfulde opvaskemaskine, som forbrugeren havde installeret, udtages fra den pågældende genstand, og den nye mangelfri opvaskemaskine installeres. Denne forpligtelse vil således, som flere parter har bemærket, blive udstrakt til at omfatte forhold og omstændigheder, der forekom efter overdragelsen af risikoen til forbrugeren, som derfor er afhængige af hans ønsker og især den brug, han gør af den pågældende vare.
58. At en sælger også kan holdes ansvarlig for denne form for mere indirekte følger af hans mangelfulde opfyldelse eller for skader, der forekommer som resultat heraf, er naturligvis tænkeligt og tilsyneladende tilfældet – undergivet forskellige krav i henhold til nationale retssystemer såvel som f.eks. i henhold til artikel 45 i De Forenede Nationers konvention om aftaler om internationale køb (herefter »CISG«) (9) .
59. Som den tyske regering har gjort gældende, kan omkostninger, som forbrugeren har pådraget sig i forbindelse med udtagningen af en mangelfuld vare eller som følge af, at han skal bære omkostningerne til installering to gange, dvs. i forbindelse med den mangelfulde vare og igen i forbindelse med den mangelfrie erstatningsvare, således godtgøres i henhold til tysk lov om erstatningskrav, dog underlagt de gældende betingelser, herunder culpøst forhold.
60. Med hensyn til direktivet skal det dog i denne sammenhæng påpeges, at dets system for beføjelser ved manglende overensstemmelse ikke omfatter krav om skadeserstatning i modsætning til eksempelvis CISG’s artikel 45, stk. 1, litra b), eller artikel 27 i Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forbrugerrettigheder (10) .
61. For det andet bemærkes, at netop fordi det arbejde eller de omkostninger, der er på tale, ikke kun er en følge af varens manglende overensstemmelse, men også resultatet af en handling, der falder inden for rammerne af forbrugerens ansvar, i dette tilfælde installeringen af opvaskemaskinen, er sælgerens ansvar i forbindelse med sådanne omkostninger normalt betinget af og fastsat ved henvisning til begreber som årsagsforbindelse, adækvans eller eventuelt culpøst forhold.
62. Det er åbenlyst, at direktivet end ikke hentyder til et filter eller anordning af denne art.
63. Det kan hævdes, at en sådan funktion kan tilskrives betingelsen om »brug af varen i overensstemmelse med varens art og formål«, som det foreslås af den forelæggende ret og understøttes af Kommissionen. I virkeligheden er dette begreb dog, som Ingrid Putz og den tyske regering har bemærket, meget løst og dets evne til at afgrænse sælgerens ansvar, og dermed gøre hans risici beregnelige, temmelig begrænset.
64. Hvorimod de mulige former for »normal« brug, der kan gøres af meget specifikke færdigvarer, som f.eks. en computer, et bord eller endog en opvaskemaskine, er rimeligt definerede og forudsigelige, er der flere muligheder for »normal« brug, jo enklere varen er. Jo tættere varen således kommer på at være en byggekomponent eller et råmateriale, jo mere talrige og udefinérbare er de formål, hvortil den kan anvendes i overensstemmelse med sin art. Derfor kan udgifterne til at fjerne en og samme vare variere enormt.
65. I lyset af de foregående betragtninger er jeg ikke af den opfattelse, at forbrugerens ret til at kræve, at sælgeren bærer omkostningerne ved udtagning af den mangelfulde vare og omkostningerne ved installeringen af den mangelfrie erstatningsvare, kan læses ind i hans ret til i henhold til direktivets artikel 3, stk. 2 og 3, at få den mangelfulde vare bragt i overensstemmelse ved omlevering, hvis sælgeren ikke i henhold til aftalen var forpligtet til at installere den købte vare.
66. Jeg er ligeledes enig i, at der ikke sættes spørgsmålstegn ved denne konklusion af kravet om »uden vederlag«, der i henhold til direktivets artikel 3, stk. 2-4, er tilknyttet sælgerens forpligtelse til at bringe varerne i overensstemmelse ved omlevering. Dette krav fasts ætter de betingelser, ifølge hvilke sælgeren skal tilbyde og bringe den overensstemmelse i stand, som skyldes forbrugeren i henhold til aftalen, nemlig uden vederlag, men kan ikke i væsentlig grad udstrække selve den gældende beføjelse. Ligeledes fastlægger kravet om »uden væsentlig ulempe« i direktivets artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, hvordan overensstemmelsen skal gennemføres, ikke hvad den indebærer materielt.
67. Endelig skal den foreliggende sag sondres fra Quelle-sagen, i hvilken Domstolen fastslog, at kravet om »uden vederlag« betyder, at sælgeren ikke kan gøre økonomiske krav gældende i forbindelse med opfyldelsen af forpligtelsen til at bringe de varer, som aftalen vedrører, i overensstemmelse (11) . Følgelig fastslog Domstolen, på grundlag af yderligere argumenter, at direktivet udelukker lovgivning, i henhold til hvilken en sælger kan kræve, at forbrugeren betaler erstatning for brugen af de mangelfulde varer, indtil de er omleveret. Den foreliggende sag handler derimod ikke om en sælgers økonomiske krav til forbrugeren i forbindelse med omlevering, men om hvorvidt forbrugeren, som en del af det at bringe den mangelfulde vare i overensstemmelse, udover gratis levering af en ny vare uden mangler, kan kræve, at sælgeren betaler omkostningerne ved udtagning/fjernelse af den mangelfulde vare og ved installering af den mangelfrie vare, der leveres til erstatning herfor.
68. Det følger af ovenstående betragtninger, at de af Amtsgericht forelagte spørgsmål skal besvares med, at direktivets artikel 3, stk. 2 og 3, skal fortolkes således, at sælgeren, når en forbrugsvare, såsom den pågældende opvaskemaskine, som forbrugeren i overensstemmelse med dens efter dennes art og formål har installeret og tilsluttet, bringes i overensstemmelse ved omlevering, ikke er forpligtet til at bære omkostningerne til udtagning/fjernelse af den mangelfulde vare og installering/tilslutning af den mangelfrie vare, hvis sælgeren ikke i henhold til aftalen var forpligtet til at installere den købte vare.
V – Forslag til afgørelse
69. Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 3, stk. 2 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed skal fortolkes således, at sælgeren, når en forbrugsvare, såsom den pågældende opvaskemaskine, som forbrugeren i overensstemmelse med dennes art og formål har installeret og tilsluttet, bringes i overensstemmelse ved omlevering, ikke er forpligtet til at bære omkostningerne til udtagning/fjernelse af den mangelfulde vare og installering/tilslutning af den mangelfrie vare, hvis sælgeren ikke i henhold til aftalen var forpligtet til at installere den købte vare.«
(1) .
(2)
–	EFT 1999 L 171, s. 12.
(3)  –	Gebr. Weber-sagen, der verserer for Domstolen.
(4)
–	Da de forelagte spørgsmål i den foreliggende sag, bortset fra aspektet om indbygningen af overensstemmende erstatningsvare, i det væsentlige er lig de, der forelægges i det andet præjudicielle spørgsmål i Weber-sagen, nævnt i fodnote 3, svarer vurderingen i det foreliggende forslag til afgørelse med de fornødne ændringer
til vurderingen i punkt 43-67 i mit forslag til afgørelse i Weber-sagen. For fuldstændighedens og læsbarhedens skyld har jeg i dette forslag til afgørelse medtaget de, let ændrede, indledende bemærkninger fra det pågældende forslag til afgørelse.
(5)
–	Se i denne sammenhæng også Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier (KOM(95) 520 endelig – COD 96/0161, EFT 1996 C 307, s. 8), begrundelsens punkt 4.
(6)
–	Jf. i denne retning dom af 17.4.2008, sag C-404/06, Sml. I, s. 2685, præmis 30 og 36.
(7)
–	Jf. for en henvisning til beskyttelsen af også sælgerens finansielle interesser i henhold til direktivet Quelle-dommen, nævnt i fodnote 6, præmis 42.
(8)
–	At direktivet pålægger et sådant hierarki følger tydeligt af ordlyden af direktivets artikel 3, stk. 3, i sammenhæng med 11. betragtning til direktivet. Jf. ligeledes Quelle-dommen, nævnt i fodnote 6 ovenfor, præmis 27.
(9)
–	De Forenede Nationers konvention om aftaler om internationale køb blev vedtaget den 11.4.1980 og trådte i kraft den 1.1.1988.
(10)
–	KOM(2008) 614 endelig – COD 2008/0196.
(11)
–	Nævnt i fodnote 6, præmis 34.