62001CC0496_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I den foreliggende sag har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF og 49 EF, idet den har betinget den nødvendige driftstilladelse af, at biomedicinske analyselaboratorier, der har hjemsted i andre medlemsstater, har et driftssted på fransk område, og har udelukket enhver godtgørelse af udgifterne til biomedicinske analyser, der er foretaget af et biomedicinsk analyselaboratorium, der har hjemsted i en anden medlemsstat.
I – Den franske lovgivning
A – Nationale bestemmelser vedrørende folkesundheden
2. Artikel L. 6211-1 i code de la santé publique (den franske lov om folkesundheden) bestemmer, at biomedicinske analyser er biologiske undersøgelser, der tager sigte på diagnosticering, behandling eller forebyggelse af sygdomme hos mennesker, eller som påviser enhver anden ændring af den fysiologiske tilstand. Laboratorierne kan kun udføre deres virksomhed under en direktørs eller underdirektørs ansvar.
3. I medfør af artikel L. 6221-1 skal laboratoriedirektører og -underdirektører være indehavere af et kvalifikationsbevis eller et eksamensbevis, der giver ret til at udøve virksomhed som læge, farmaceut eller dyrlæge, være medlemmer af den faglige organisation, de henhører under, og have gennemgået en specialuddannelse. Specialuddannelsen kan godtgøres ved certifikater for uddannelse som speciallæge, særlige tilladelser, beviser, der svarer dertil, eller certifikater for særlige biomedicinske studier. Udlændinge kan opnå tilladelse til at bestride hvervet som direktør efter en særlig procedure, som er omhandlet i artikel L. 4221-1 og L. 4221-2 i code de la santé publique.
4. Artikel L. 6122-2 i code de la santé publique har følgende ordlyd:
»Intet biomedicinsk analyselaboratorium kan drives uden en administrativ tilladelse.
Med forbehold af bestemmelserne i artikel L. 6122-1 om tungt udstyr udstedes denne tilladelse, såfremt de betingelser er opfyldt, der er fastsat i nærværende del af loven og i det i artikel L. 6211-9 omhandlede dekret, der fastsætter det tekniske personales antal og kvalifikationer, samt de standarder, der finder anvendelse ved opstilling af og på laboratorieudstyr.
I dette dekret kan fastsættes særlige betingelser, der finder anvendelse på laboratorier, hvis virksomhed er begrænset til en bestemt virksomhed, som er fastsat i dekretet. Denne begrænsning anføres i den tilladelse, der udstedes til disse laboratorier.
[...]
Tilladelsen tilbagekaldes, såfremt de lovbestemte eller administrative betingelser ikke længere er opfyldt.«
5. Proceduren for opnåelse af denne tilladelse er fastsat i artikel 15-17 i dekret nr. 76-1004 af 4. november 1976 (2), der fastsætter betingelserne for tilladelse til biomedicinske analyselaboratorier.
6. Dekretets artikel 15 bestemmer:
»Ansøgning om den i code de la santé publiques artikel L. 757 [nu artikel L. 6211-2] omhandlede tilladelse sendes ved rekommanderet skrivelse med anmodning om modtagelsesbevis til præfekten i det departement, hvori laboratoriet skal drives.
Ansøgningen skal indeholde oplysninger om driftsbetingelserne, virksomhedens omfang, som forventes i det første år, og vedlægges dokumentation, herunder:
– en beskrivelse af og grundplan over lokalerne
– en fuldstændig liste over udstyr
– en liste over direktører, underdirektører og sagkyndige medarbejdere og deres kvalifikations- og eksamensbeviser
– vedtægter, hvis sådanne foreligger.
Såfremt driftslederen ikke ejer udstyret eller lokalerne, skal han angive, på hvilket grundlag han har adkomst til brugen af dem […]«
7. Så snart de nødvendige betingelser er opfyldt, udstedes driftsstilladelsen uden videre foranstaltning til ansøgeren. Derudover bestemmes det, at en inspektion på stedet skal foretages af en folkesundhedsinspektør, som er læge eller farmaceut.
8. Artikel 24 i dekret nr. 76/1004 fastsætter betingelserne og procedurerne vedrørende præfektens tilbagekaldelse eller suspension af tilladelsen.
9. Den franske lovgivning fastsætter præcise regler for så vidt angår udførelsen af visse analyser, såsom opsporing af antistoffer mod HIV og immunhæmatologiske analyser.
10. Driften af laboratorierne skal desuden overholde reglerne i guide de bonne exécution des analyses (vejledningen for god udførelse af analyser, herefter »GBEA«). Denne vejledning er et bilag til anordning af 26. november 1999 om god udførelse af biomedicinske analyser (3) .
11. Den udgør en samling af tekniske regler, der definerer den biologiske handling i alle sine etaper, dvs. fra udtagning af en prøve til returnering af gyldige resultater.
12. GBEA har en normativ karakter og er følgelig bindende for laboratorierne. Den finder således anvendelse på biologer. Manglende overholdelse af bestemmelserne deri kan derfor medføre tilbagekaldelse af driftstilladelsen.
13. Den franske lovgivning fastsætter ligeledes regler for udfærdigelsen af redegørelsen for resultaterne. Visse analyser skal indeholde biologens vurdering af resultaterne fra biologens side med henblik på at yde bistand til diagnosticeringen for den ordinerende læge.
14. Overholdelsen af den franske lovgivning om åbningen og driften af disse laboratorier er genstand for kontrol fra myndighedernes side med henblik på at sikre beskyttelsen af folkesundheden. Der er to former for kontrol: inspektioner og kvalitetskontrol af analyserne.
15. Inspektionerne foretages af folkesundhedsinspektører, der er læger og farmaceuter, og af tilsynet med sociale anliggender (artikel L. 6213-1 i code de la santé publique).
16. Disse inspektioner har i det væsentlige til formål at kontrollere overholdelsen af betingelserne for driften af laboratorierne: lokalerne, udstyret, antallet af direktører og underdirektører, kvalifikationerne hos og antallet af sagkyndige medarbejdere, indretningen af laboratoriet, udførelsen af analyserne og kvalitetssikringen samt generelt overholdelse af de lovgivningsmæssige og administrative bestemmelser, herunder GBEA.
17. Inspektionerne har desuden til formål at sikre, at der er blevet foretaget forbedringer, når resultaterne af kvalitetskontrollen af et laboratorium viser gentagne eller væsentlige uregelmæssigheder med hensyn til dets medicinske anvendelse. Artikel 9 i dekret nr. 94-1049 af 2. december 1994 om kvalitetskontrol af biomedicinske analyselaboratorier (4) præciserer i denne forbindelse følgende:
»Når resultaterne af kvalitetskontrollen af et laboratorium fremviser gentagne eller væsentlige uregelmæssigheder med hensyn til dets medicinske anvendelse, forelægges sagen anonymt for Kommissionen for Kvalitetskontrol, der afgiver en udtalelse om alvorligheden af disse uregelmæssigheder. Når de vurderes som alvorlige, anmeldes laboratoriet obligatorisk af generaldirektøren for Agence du médicament [den franske lægemiddelstyrelse] til ministeren for sundhed, som generaldirektøren meddeler resultaterne med henblik på, at der foretages den i code de la santé publiques artikel L. 761-13 omhandlede kontrol, hvorved bl.a. de foranstaltninger, laboratoriet har truffet for at forbedre kvaliteten af analyserne, skal kontrolleres.«
18. For så vidt angår kvalitetskontrol af analyserne fastsætter artikel L. 6213-3 i code de la santé publique, at den udføres af Agence française de sécurité sanitaire des produits de santé på vilkår, der er fastsat ved et dekret.
19. Denne kvalitetskontrol har til formål at sikre kvaliteten af resultaterne af de analyser, der udføres af hvert af laboratorierne. Den har til formål dels at sikre pålideligheden og fejlfriheden af de biomedicinske analyser, dels at gøre det muligt for hvert laboratorium at kontrollere værdien af dets metoder og en god drift.
B – Nationale bestemmelser vedrørende social sikring
20. Betingelserne for aflønning af laboratoriernes virksomhed er reguleret i lovgivningen om social sikring.
21. Artikel L. 162-13 i code de la sécurité sociale (den franske sociale sikringslov) bestemmer:
»For så vidt angår laboratorieanalyser og -undersøgelser har den sikrede frit valg mellem godkendte laboratorier for hver analysekategori, uanset driftslederens egenskaber. Betingelserne for godkendelse er fastsat ved tværministeriel bekendtgørelse.«
22. Det samlede beløb til laboratorieanalyser og -undersøgelser, som sygesikringsordningerne overtager udgifterne til, samt den sikredes andel, er i medfør af code de la santé publiques artikel L. 162-14 fastsat ved en national overenskomst mellem Caisse nationale de l’assurance maladie des travailleurs salariés [den nationale sygesikringskasse for ansatte] og dels mindst en anden national sygesikringskasse, dels organisationerne for direktører for laboratorier, der er anerkendt som de mest repræsentative på nationalt plan.
23. I medfør af artikel 2 i den nationale overenskomst af 26. juli 1994 kan sygesikringskasserne ikke fravige princippet om frit laboratorievalg som fastsat i code de la sécurité sociales artikel L. 162-13. De kan alene afslå at afholde de yderligere omkostninger, der følger af valget af et andet laboratorium end et af dem, der ligger i det område, hvor den sikrede har bopæl, eller i mangel heraf i det nærmeste område.
24. Medmindre der foreligger udtrykkelig meddelelse fra direktøren for et laboratorium om, at det ikke vil indgå i den gældende overenskomstordning, anses de franske laboratorier, der opfylder betingelserne i lovgivningen vedrørende folkesundheden, for at have indgået overenskomst med sygesikringen, og udgifterne til analyser, der udføres her, overtages på grundlag af de i overenskomsten fastsatte takster og den notering, der er fastsat i nomenklaturen for biomedicinske handlinger.
25. Code de la sécurité sociales artikel L. 332-2 forbyder imidlertid, at ydelser i forbindelse med sygeforsikring og moderskab leveres, når behandlingen udføres til de sikrede og berettigede uden for Frankrig.
26. Artikel R. 332-2 i code de la sécurité sociale fastsætter undtagelser til dette princip. Den foreskriver ikke mulighed for en overenskomst mellem sygekasserne og laboratorier, der har hjemsted i udlandet. For så vidt angår lægelige ydelser, der udføres i udlandet, bestemmer samme lovs artikel R. 332-2, sidste afsnit:
»[...] sygekasserne [kan] undtagelsesvis og, efter at der er indhentet en positiv udtalelse fra den lægelige kontrolmyndighed, med et fast beløb godtgøre udgifterne til den behandling, der er ydet uden for Frankrig til en socialt sikret eller dennes ydelsesberettigede pårørende, når den pågældende har godtgjort, at han ikke kan få den efter hans tilstand fornødne behandling i Frankrig.«
II – Fællesskabsretten
27. Artikel 43 EF bestemmer:
»Inden for rammerne af nedennævnte bestemmelser er der forbud mod restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område. Dette forbud omfatter også hindringer for, at statsborgere i en medlemsstat, bosat på en medlemsstats område, opretter agenturer, filialer eller datterselskaber.
Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet vedrørende kapitalen indebærer etableringsfriheden adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder, herunder navnlig selskaber i den i artikel 48 anførte betydning, på de vilkår, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere.«
28. Artikel 46 EF fastsætter:
»1. Bestemmelserne i dette kapitel og de forholdsregler, der træffes i medfør heraf, udelukker ikke anvendelse af love eller administrativt fastsatte bestemmelser, der indeholder særlige regler for fremmede statsborgere, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed.
2. Rådet udsteder efter fremgangsmåden i artikel 251 direktiver om samordning af ovennævnte love og bestemmelser.«
29. Artikel 47 EF bestemmer bl.a.:
»[…]
3. For så vidt angår udøvelse af lægegerning eller lignende virksomhed eller af farmaceutisk virksomhed forudsætter den gradvise ophævelse af restriktionerne en samordning af de betingelser, der er opstillet af de forskellige medlemsstater for udøvelse af sådanne erhverv.«
30. Artikel 50, stk. 3, EF har følgende ordlyd:
»Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet om etableringsretten kan tjenesteyderen midlertidigt udøve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen præsteres, på samme vilkår, som det pågældende land fastsætter for sine egne statsborgere.«
III – Proceduren
31. På baggrund af en klage fra et tysk laboratorium vedrørende den pågældende franske lovgivning anmodede Kommissionens tjenestegrene ved skrivelse af 18. marts 1999 om oplysninger fra de franske myndigheder. Disse besvarede anmodningen ved skrivelse af 21. september 1999.
32. Ved åbningsskrivelse af 1. februar 2000 anførte Kommissionen over for den franske regering, at visse bestemmelser i den franske lovgivning om biomedicinske analyselaboratorier ifølge Kommissionen gav anledning til problemer med hensyn til foreneligheden med etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser efter artikel 43 EF og 49 EF.
33. Da de franske myndigheder ikke besvarede denne skrivelse, fremsendte Kommissionen den 24. januar 2001 en begrundet udtalelse til Den Franske Republik.
34. De franske myndigheder besvarede den begrundede udtalelse ved skrivelse af 6. juni 2001, idet de afviste Kommissionens klagepunkter.
35. Da Kommissionen ikke fandt dette svar tilfredsstillende, har den ved stævning af 17. december 2001 anlagt traktatbrudssøgsmål mod Den Franske Republik i medfør af artikel 226 EF.
36. Kommissionen har nedlagt påstand om, at:
a) det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF og 49 EF, idet den har:
– betinget den nødvendige driftstilladelse af, at biomedicinske analyselaboratorier, der har hjemsted i andre medlemsstater, har et driftssted på fransk område
– udelukket enhver godtgørelse af udgifterne til biomedicinske analyser, der er foretaget af et biomedicinsk analyselaboratorium, der har hjemsted i en anden medlemsstat.
b) Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
37. Den Franske Republik har nedlagt følgende påstande:
– Frifindelse.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
IV – Det første klagepunkt vedrørende kravet om et driftssted i Frankrig
38. Eftersom Kommissionen gør gældende, at Den Franske Republik har tilsidesat såvel artikel 43 EF (etableringsfriheden) som artikel 49 EF (den frie udveksling af tjenesteydelser), skal jeg først undersøge problemet med udgangspunkt i artikel 43 EF.
A – Tilsidesættelsen af princippet om etableringsfrihed
39. Kommissionen har gjort gældende, at Den Franske Republik fratager laboratorier, der har driftssted i en anden medlemsstat, muligheden for at oprette en sekundær etablering i Frankrig som omhandlet i artikel 43, stk. 2, EF.
40. Jeg har meget svært ved at forstå, hvad Kommissionen mener med det. Kommissionen synes ikke at gøre gældende, og har i hvert fald ikke godtgjort, at den franske lovgivning forbyder et udenlandsk laboratorium at oprette en filial eller et datterselskab i Frankrig, i hvilket det kan foretage samtlige transaktioner, der normalt udføres af et analyselaboratorium.
41. Kommissionen har heller ikke godtgjort, at denne lovgivning pålægger et laboratorium, som er etableret i en anden medlemsstat, at overføre alle sine aktiviteter til Frankrig, således at det i Frankrig beliggende etableringssted ikke længere er et sekundært etableringssted, men bliver det pågældende selskabs eneste driftssted.
42. Jeg går derfor ud fra, at Kommissionen snarere hentyder til den situation, hvor et udenlandsk analyselaboratorium ejer eller lejer et lokale på fransk område, hvori der foretages blodprøver, som derefter videresendes til en anden medlemsstat for at blive analyseret.
43. Denne situation kan anskues på to forskellige måder.
44. For det første kan det – teoretisk set – antages, at den virksomhed, der udelukkende består i at tage blodprøver, i sig selv udgør en økonomisk virksomhed. Men dette ville medføre, at »driftsstedet« for det pågældende »blodprøvelaboratorium« pr. definition ville være beliggende i Frankrig, således at ovenstående klagepunkt ville være irrelevant.
45. For det andet må det fastslås, at hvis ikke det at tage en blodprøve i sig selv udgør en fuldstændig virksomhed, udgør denne handling en fase i den bredere virksomhed, som består i at analysere blodet.
46. Det er selvfølgelig det, der er tilfældet. Men da hovedparten af denne virksomhed finder sted i udlandet for en patient, der er bosiddende i Frankrig, må det nødvendigvis konkluderes, at det drejer sig om en grænseoverskridende tjenesteydelse. Blodprøven taget i Frankrig og analysen af dette blod foretaget i et naboland er med andre ord en del af en og samme tjenesteydelse.
47. Et laboratorium, som udelukkende beskæftiger sig med at tage blodprøver, udgør derfor ikke
en sekundær etablering (5) af analyselaboratoriet, men en facilitet, som har til formål at gøre det lettere for sidstnævnte at præstere sine ydelser ved at nærme sig brugerne af disse.
48. Domstolen har da også i Gebhard-dommen (6) anerkendt, at »ydelsens midlertidige karakter [ikke] udelukker [...], at tjenesteyderen – i den forstand udtrykket er anvendt i traktaten – i værtsmedlemsstaten kan indrette visse faciliteter
(herunder et kontor, en praksis eller et lokale), for så vidt som disse faciliteter er nødvendige for at udføre den pågældende tjenesteydelse«.
49. Det er derfor min opfattelse, at det franske krav om et driftssted beliggende i Frankrig ikke medfører, at en hel erhvervssektor udelukkes fra anvendelsen af princippet om etableringsfrihed
(artikel 43 EF), som det gøres gældende af Kommissionen, men at dette krav må undersøges med udgangspunkt i princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser
(artikel 49 EF og 50 EF).
B – Tilsidesættelsen af princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser
1. De for Domstolen fremførte argumenter
50. Kommissionen
gør gældende, at Den Franske Republik fratager et laboratorium med driftssted i en anden medlemsstat muligheden for at efterkomme efterspørgsler fra franske forsikrede fra sit driftssted i udlandet.
51. Selv om Kommissionen ikke bestrider, at en medlemsstat kan fastsætte en tilladelsesordning for laboratorievirksomhed, finder den, at sådanne ordninger skal tage hensyn til de forskrifter og garantier, der allerede er opfyldt i etableringsmedlemsstaten. I modsat fald ville situationen komme i konflikt med proportionalitetsprincippet.
52. Det er Kommissionens opfattelse, at kravet om, at driftsstedet skal være i Frankrig, ikke er berettiget. I det omfang der foreligger forskelsbehandling, danner artikel 46, stk. 1, EF, sammenholdt med artikel 55 EF, for så vidt angår den frie udveksling af tjenesteydelser ikke grundlag for at udelukke en hel erhvervssektor som den pågældende fra anvendelsen af principperne om etableringsfrihed og om fri udveksling af tjenesteydelser (7) . Medfører restriktionerne ikke forskelsbehandling, mener Kommissionen, at samtlige begrundelser fremført af de franske myndigheder bør forkastes.
53. Hvad angår kvaliteten af de lægelige ydelser
har Kommissionen for det første fremhævet, at kvaliteten af lægelige ydelser er sikret i kraft af flere direktiver om samordning og anerkendelse af kvalifikationer for læger, farmaceuter og dyrlæger. For det andet har den anført, at vilkårene for adgang til og udøvelse vedrørende særlige kvalifikationer direkte kunne henhøre under artikel 43 EF og 49 EF samt de generelle ordninger for erhvervsmæssig anerkendelse af eksamensbeviser. De forskellige direktiver om »gensidig anerkendelse« gør en del af kontrollerne lettere, hvilket beviser, at nødvendigheden af kontrol ikke er en tilstrækkelig begrundelse for kravet om driftsstedets beliggenhed.
54. For så vidt angår kontrollerne
har Kommissionen understreget, at kravet om en fast etablering kun meget undtagelsesvis kan begrundes, såfremt myndighederne godtgør, at deres kontrolopgave ikke kan udføres på anden måde. Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag. Betingelsen om et driftssted på fransk område er således ikke uomgængelig, såfremt udstedelsen af den administrative driftstilladelse var betinget af et krav om, at det pågældende udenlandske laboratorium accepterer, at alle kontroller, der er nødvendige for de franske myndigheders udførelse af deres opgave, foretages i laboratoriets lokaler. Kontrolformålene kunne opnås ved hensigtsmæssige tilrettelæggelsesforanstaltninger, herunder en tidsbegrænset tilladelse.
55. For at de analyser, der udføres uden for Frankrig, kan vurderes efter de franske standarder, kunne de laboratorier, der er etableret i en anden medlemsstat, desuden på frivillig basis tilslutte sig de franske standarder på tidspunktet for ansøgningen om tilladelse.
56. Kommissionen har særligt anført, at bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/79/EF af 27. oktober 1998 om medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik (8) er et nyttigt vurderingselement og kan anvendes som eksempel på foranstaltninger, der er mere proportionale med det tilsigtede formål.
57. Kommissionen har gjort gældende, at Den Franske Republik ikke har forklaret om og hvorfor dens egen ordning sikrer et højere niveau for kvalitetskontrol, samt grundene til at en stikprøvekontrol af prøver, der hidrører fra laboratorier etableret i andre medlemsstater, ikke er mulig.
58. Kommissionen har redegjort for, at effektiviteten af sanktionerne over for laboratorierne
og opretholdelsen af behandlingsmuligheder ligeledes kan sikres ved mindre indgribende foranstaltninger end betingelsen om at have driftssted på fransk område. For så vidt angår opretholdelsen af behandlingsmuligheder
på det nationale område har Kommissionen anført, at Den Franske Republik ikke, i overensstemmelse med Kohll-dommen (9), har godtgjort, at lægelige ydelser, der er afbalancerede og tilgængelige for alle, ikke kan sikres på anden måde.
59. Den Franske Republik
erkender, at betingelsen om et driftssted på fransk område kan betragtes som en hindring, men at denne er begrundet i et tvingende alment hensyn, nemlig beskyttelsen af folkesundheden, og at den er forholdsmæssig henset til det tilsigtede formål.
60. Den Franske Republik har anført, at der ikke foreligger harmoniseringsregler
vedrørende driften af biomedicinske analyselaboratorier. Det tilkommer derfor medlemsstaterne at fastsætte det niveau for beskyttelse af folkesundheden, de vil sikre.
61. Den har gjort gældende, at direktiverne vedrørende gensidig anerkendelse af lægers, farmaceuters og dyrlægers eksamensbeviser alene omhandler et eneste aspekt af de regler, der finder anvendelse på biomedicinske analyselaboratorier i Frankrig.
62. Den Franske Republik har anført, at den ikke kan vurdere kontrolniveauet i de andre medlemsstater. Således påhviler det Kommissionen at bevise, at kvalitetskriterierne og kontrolvilkårene svarer til dem, der er gældende i Frankrig. Den har ligeledes gjort gældende, at det ikke er muligt at sammenligne ordningen for medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik, som er fastlagt i direktiv 98/79, med de biomedicinske analyselaboratoriers situation.
63. For så vidt angår overholdelsen af proportionalitetsprincippet
erkender Den Franske Republik, at den franske lovgivning er til hinder for leveringen af enhver tjenesteydelse fra et laboratorium i en anden medlemsstat. Imidlertid har den gjort gældende, at betingelserne vedrørende kravet om en fast etablering på fransk område, i overensstemmelse med dommene af 4. december 1986 (10) og 9. marts 2000 (11), er opfyldt. Kommissionen har ikke godtgjort, hvordan de franske myndigheders kontrolopgave kunne udføres på en mere forholdsmæssig måde inden for denne erhvervssektor, hvor der ikke foreligger fællesskabsharmonisering eller bilaterale aftaler. Det er umuligt at foretage kontrollerne ved egne inspektører i udenlandske laboratorier. De andre medlemsstater kan ikke foretage disse kontroller i stedet for de franske myndigheder, og de franske myndigheder kan ikke umiddelbart anerkende kontroller, udført i andre medlemsstater, som værende ligeværdige.
64. Den Franske Republik har i detaljer beskrevet omfanget og vilkårene for de kontroller, som udføres af dens myndigheder, og har anført, at disse kontroller er snævert forbundet med de udøvelseskrav til virksomheden, der er fastsat i den franske lovgivning ud fra ønsket om at beskytte folkesundheden. Der er for visse analyser foreskrevet bestemte metoder og en vurdering af resultaterne. Såfremt analyserne var blevet udført i en anden medlemsstat, ville der være en større risiko for en urigtig fortolkning af resultaterne, hvilket ville medføre en reel risiko for patienternes sundhed.
2. Stillingtagen
65. Det kan ikke bestrides, at den omtvistede bestemmelse forhindrer ethvert udenlandsk analyselaboratorium i at levere ydelser i Frankrig, og det har den franske regering heller ikke gjort.
66. Det er ligeledes ubestridt, at institutionerne ikke har vedtaget noget direktiv med henblik på samordning af betingelserne for biomedicinske analyselaboratoriers etablering og drift.
67. Imidlertid fremgår det af artikel 47, stk. 3, EF, at »[f]or så vidt angår udøvelse af lægegerning eller lignende virksomhed eller af farmaceutisk virksomhed forudsætter den gradvise ophævelse af restriktionerne en samordning af de betingelser, der er opstillet af de forskellige medlemsstater for udøvelse af sådanne erhverv«.
68. I medfør af artikel 55 EF finder denne bestemmelse ligeledes anvendelse på tjenesteydelser.
69. Efter min mening er medicinske analyselaboratorier omfattet af området for lægelignende virksomhed.
70. I mit forslag til afgørelse af 13. december 2001 i Gräbner-sagen (12), anførte jeg, at disse sektorer således var underlagt en betingelse, der ikke gælder for noget andet erhvervsområde. For andre sektorer skal forbuddet mod restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet, som omhandlet i artikel 49 EF, anses for »en præcis forpligtelse til at nå et resultat, hvis gennemførelse skulle lettes, men ikke være afhængig af, at der blev iværksat et program bestående af gradvise foranstaltninger. Følgelig er påbuddene i traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) blevet umiddelbart og ubetinget anvendelige ved denne periodes udløb« (13) .
71. Domstolen tog imidlertid slet ikke hensyn til dette argument i Gräbner-dommen.
72. Domstolen udtalte således (14) : »Hertil bemærkes først, at det fremgår af fast retspraksis, at når der ikke er foretaget en harmonisering af en erhvervsmæssig virksomhed, har medlemsstaterne i princippet fortsat kompetence til at fastsætte betingelserne for adgangen til eller udøvelsen af denne virksomhed, men er forpligtede til at udøve deres kompetence på dette område under iagttagelse af de grundlæggende friheder, som er sikret ved traktaten (jf. bl.a. dom af 3.10.2000, sag C-58/98, Corsten, Sml. I, s. 7919, præmis 31, og af 1.2.2001, sag C-108/96, Mac Quen m.fl., Sml. I, s. 837, præmis 24).« Domstolen tilføjede: »Med henblik på besvarelsen af det første spørgsmål må der derfor for det første tages stilling til, om udøvelsen af Heilpraktikervirksomhed i den betydning, begrebet har i tysk lovgivning, i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, er reguleret af en harmoniseringsforanstaltning, der er vedtaget på fællesskabsplan. Såfremt dette ikke er tilfældet, må det for det andet undersøges, om traktatens artikel 52 og 59, der er relevante for hovedsagen, er til hinder for, at en medlemsstat forbeholder udøvelsen af en sådan virksomhed for personer, der er indehavere af et eksamensbevis som læge« (15) .
73. Det følger af dette ræsonnement, at direktiverne, efter Domstolens fortolkning, selv inden for områderne for læge- og lægelignende virksomhed samt dyrlægevirksomhed, udelukkende tilsigter at fremme den frie udveksling af tjenesteydelser. Den frie bevægelighed for læger ville således have været gældende ved udløbet af overgangsperioden, selv uden vedtagelsen af de relevante direktiver. Jeg mener ikke dette er, hvad traktatens ophavsmænd tilsigtede, men jeg vil undlade at insistere på dette punkt.
74. Jeg vil derfor basere min vurdering på den faste retspraksis, som Domstolen har udviklet for så vidt angår samtlige erhvervssektorer, og som den ligeledes anvendte på området for lægelignende virksomhed i dommene i sagerne Mac Quen m. fl. (16) og Gräbner (17) .
75. Det følger af denne retspraksis, at enhver foranstaltning, der forbyder, er til gene for eller gør udøvelsen af denne frihed mindre interessant, skal anses for en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser.
76. Sådanne foranstaltninger kan kun begrundes, såfremt de opfylder fire betingelser: De skal finde anvendelse uden forskelsbehandling, være begrundet i tvingende almene hensyn, være egnede til at sikre gennemførelsen af det formål, de forfølger, og ikke gå videre end det, der er nødvendigt for opfyldelsen af dette formål (18) .
77. Det er ubestridt, at en lovgivning, der medfører, at en tilladelse til at drive et analyselaboratorium kun kan meddeles et laboratorium med driftssted i Frankrig, udgør en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser. Det skal derfor undersøges, om denne lovgivning kan begrundes på grundlag af de fire betingelser, som er fastlagt i Domstolens praksis.
78. Det bør i denne henseende fastslås, at selv om den omhandlede bestemmelse ikke indeholder nogen henvisning til nationaliteten af de selskaber eller personer, som ønsker at levere tjenesteydelser i Frankrig, er det dog ubestridt, at laboratorier, som er etableret i en anden stat, alene af den grund er forhindret i at levere deres tjenesteydelser i Frankrig. Der er således tale om indirekte forskelsbehandling.
79. Bør man deraf konkludere, at eftersom den første af de fire betingelser, som er fastlagt i Domstolens praksis, ikke er opfyldt, er den omhandlede restriktion nødvendigvis uforenelig med fællesskabsretten?
80. Dette er ikke tilfældet. Hensynet til beskyttelsen af folkesundheden er et af de hensyn, som i henhold til artikel 46, stk. 1, EF kan begrunde restriktioner i etableringsretten, som følger af anvendelsen af bestemmelser om en særordning for udenlandske statsborgere. Beskyttelsen af folkesundheden kan derfor i princippet begrunde såvel foranstaltninger, som udgør indirekte forskelsbehandling, som foranstaltninger, som er alment anvendelige (19) . Bestemmelserne i denne artikel finder anvendelse på levering af tjenesteydelser i medfør af artikel 55 EF.
81. En medlemsstats valg om at forbeholde laboratorier, som har driftssted i Frankrig, retten til at foretage biomedicinske analyser i relation til personer, som er bosiddende i dette land, kan således anses for at være et egnet middel til at opnå det tilsigtede formål bestående i at beskytte folkesundheden. Det gør det nemlig muligt at garantere ikke alene kvalificeringen af disse laboratoriers ledere og personale, men tillige gennem periodiske inspektioner at kontrollere, at analysernes forløb til stadighed er i overensstemmelse med de regler, som er fastsat i den pågældende medlemsstat.
82. Det skal imidlertid undersøges, om den omhandlede foranstaltning går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det tilsigtede formål.
83. Det bemærkes i denne forbindelse, at den omstændighed, at andre medlemsstater eventuelt fastsætter regler, der er mindre strenge end dem, der gælder i Frankrig, ikke i sig selv betyder, at de sidstnævnte regler er uforholdsmæssige og derfor uforenelige med fællesskabsretten (20) .
84. Den blotte omstændighed, at en medlemsstat har valgt et beskyttelsessystem, som er anderledes end det, der er vedtaget i en anden medlemsstat, påvirker nemlig ikke vurderingen af, om bestemmelserne på området er nødvendige og forholdsmæssige (21) .
85. Kommissionen anerkender medlemsstaternes ret til at fastsætte en tilladelsesordning for laboratoriers virksomhed, men anser imidlertid ikke kravet om et driftssted på fransk område for at være nødvendigt for at nå det tilsigtede formål.
86. Heroverfor har den franske regering gjort gældende, at Domstolen allerede har anerkendt, at en medlemsstat kan stille krav om etablering fra det øjeblik, dens myndigheder ikke kan varetage deres kontrolopgave på effektiv vis, uden at selskabet har en fast etablering i denne medlemsstat. Den franske regering henviser i denne forbindelse først og fremmest til dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland (22) for så vidt angår forsikringsområdet.
87. Det følger imidlertid af denne dom, at Domstolen indtog et standpunkt, der var mere nuanceret, end hvad sagsøgte anfører.
88. Domstolen udtalte nemlig, at »hvis kravet om koncession indebærer en begrænsning af retten til fri udveksling af tjenesteydelser, er et krav om fast etablering
reelt udtryk for en udelukkelse af denne ret. Et sådant krav fjerner fuldstændigt indholdet af traktatens artikel 59, der netop tilsigter en afskaffelse af begrænsninger for den frie udveksling af tjenesteydelser for så vidt angår personer, der ikke er etableret i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen skal udføres [...]. Et sådant krav kan kun anses for lovligt, såfremt det godtgøres, at det udgør en ufravigelig forudsætning for at opnå det tilstræbte formål« (præmis 52).
89. Derefter præciserede Domstolen, at det herudover måtte godtgøres, at »myndighederne – selv i forbindelse med en ordning, der opstiller krav om koncession – ikke kan udføre deres tilsynsopgaver effektivt, såfremt selskabet ikke i denne medlemsstat opretholder et fast forretningssted, hvor alle fornødne dokumenter opbevares« (præmis 54 in fine). Imidlertid fandt Domstolen, at dette ikke var bevist for så vidt angik statusopgørelser, regnskaber og andre dokumenter vedrørende virksomheden, herunder forsikringsbetingelser og driftsplaner. Kopier af disse dokumenter kunne nemlig tilsendes fra etableringsstaten og behørigt bekræftes af denne medlemsstats myndigheder. Domstolen konkluderede, at »sådanne betingelser inden for en koncessionsordning kan stilles over for selskabet som en forudsætning for koncessionens udstedelse, og deres overholdelse kan sikres ved, at koncessionen i givet fald tilbagekaldes« (præmis 55).
90. Til støtte for sit synspunkt har den franske regering ligeledes påberåbt sig dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (23) . Jeg har imidlertid svært ved at se, på hvilken måde denne dom skulle kunne støtte dens argumentation, idet Domstolen heri fastslår, at Belgien, ved at pålægge overvågnings- og vagtselskaber at have driftssted i Belgien, har tilsidesat sine forpligtelser, navnlig dem, som følger af traktatens artikel 59.
91. Når det så er sagt, vil jeg atter vende tilbage til den netop nævnte dom i sagen Kommissionen mod Tyskland, som vedrørte forsikring, da den indeholder yderligere oplysninger, som kan overføres til denne sag.
92. Som allerede fremhævet, erkender Kommissionen, at Den Franske Republik ligeledes kan anvende sin tilladelsesordning over for udenlandske analyselaboratorier, og deri er jeg fuldstændig enig.
93. Sagen Kommissionen mod Tyskland drejede sig ligeledes om en ordning af denne type, kaldet »koncessioner«, og Domstolens gennemgang i den forbindelse er relevant for den foreliggende sag.
94. Domstolen udtalte indledningsvis, at man »ikke kunne afvise det af den tyske regering anførte, hvorefter kun et krav om koncession kan sikre en effektiv gennemførelse af det tilsyn, der [...] må anses for begrundet i hensynet til beskyttelsen af forbrugerne som forsikringstagere og forsikrede. Da en ordning som omhandlet i forslaget til andet direktiv, hvorefter forvaltningen af koncessionsordningen påhviler etableringsstaten i snævert samarbejde med modtagerstaten, kun kan indføres ad lovgivningsvejen, må det endvidere lægges til grund, at det på fællesskabsrettens nuværende stade tilkommer modtagerstaten at meddele og tilbagekalde koncessionen« (præmis 46).
95. Domstolen tilføjede, at »det må dog fremhæves, at koncession efter anmodning skal meddeles ethvert selskab, der er etableret i en anden medlemsstat, når selskabet opfylder betingelserne i henhold til modtagerstatens lovgivning, at der ikke herved må foretages en dobbelt kontrol i forhold til tilsvarende betingelser i lovgivningen i etableringsstaten, som allerede er opfyldt dér, og at tilsynsmyndigheden i modtagerstaten er forpligtet til at tage hensyn til den kontrol og de efterprøvelser, der allerede er foretaget i etableringsstaten« (præmis 47).
96. Hvis en koncessionsordning er berettiget på forsikringsområdet, er den det så meget desto mere for så vidt angår analyselaboratorier, hvis eventuelle mangelfulde drift kan få negative følger for de berørte personers helbred. Men en sådan ordning skal ligeledes opfylde ovennævnte betingelser.
97. Jeg foreslår følgelig, at Kommissionen gives medhold i sit første klagepunkt, og at det fastslås, at artikel 49 EF og 50 EF er til hinder for, at leveringen af tjenesteydelser fra medicinske analyselaboratorier etableret i andre medlemsstater betinges af, at disse har driftssted i værtslandet, men at sådanne leveringer ikke desto mindre kan være underlagt en tilladelsesordning.
98. Dette betyder således, at laboratorier, som er beliggende i de andre medlemsstater, ikke kan påberåbe sig retten til at udøve deres virksomhed for så vidt angår personer bosiddende i Frankrig, blot fordi de opfylder de krav, der gælder i deres etableringsland.
99. Hvad angår de franske myndigheder skal disse undersøge, om de interesser, som den franske tilladelsesordning tilsigter at beskytte, ikke allerede er beskyttet gennem de regler, tjenesteyderen er underlagt i den medlemsstat, hvor denne er etableret (24) . Det tilkommer det laboratorium, som ønsker at opnå tilladelse, at fremføre alle relevante bevisligheder i den henseende.
100. Hvad angår kontrollerne på stedet deler jeg imidlertid ikke Kommissionens optimisme, for så vidt som den anser det for tilstrækkeligt, at de udenlandske laboratorier selv gav tilladelse til, at de franske inspektører foretager deres kontroller. Jeg tvivler nemlig på, at etableringslandenes regeringer ville acceptere en sådan indtrængen på deres område, og jeg betvivler ligeledes, at de franske inspektører er indstillet på at udføre sådanne »besigtigelser«.
101. Derudover mener jeg ikke, det er muligt at kræve af den franske regering, at denne indleder forhandlinger med nabostaterne med henblik på at få tilladelse til at udføre disse kontroller eller at få dem udført af de kompetente lokale myndigheder i overensstemmelse med de franske kriterier.
102. I givet fald tilkommer det nemlig Kommissionen at stille forslag til et harmoniseringsdirektiv, som bl.a. vil gøre det muligt at fastslå princippet om, at kontrol udelukkende udføres af myndighederne i det primære etableringsland (»home control«), således som det er blevet gjort på forsikrings- og bankområderne. Det ville være urimeligt at kræve af medlemsstaterne, at disse skulle føre forhandlinger med deres naboer og opstille en række bilaterale anerkendelsesordninger, blot fordi der 45 år efter EØF-traktatens ikrafttrædelse ikke er vedtaget noget harmoniseringsdirektiv.
103. Det forekommer mig, at løsningen på dette kontrolproblem må bestå i, at de udenlandske laboratorier til de franske myndigheders tilfredsstillelse godtgør, at de kontroller, de er underlagt, ikke er mindre strenge end dem, der gælder i Frankrig.
104. Det påhviler ligeledes disse laboratorier at sørge for, at analyserapporterne kan forstås af de franske læger. Dette gælder særligt biologens vurdering af resultaterne, der i visse tilfælde kræves af den franske lovgivning for at hjælpe den ordinerende læge med diagnosen.
105. På grundlag af ovenstående gennemgang finder jeg for så vidt angår det første klagepunkt, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF og 50 EF, idet den har krævet, at biomedicinske analyselaboratorier, der har hjemsted i andre medlemsstater, har et driftssted på fransk område for at få adgang til den franske tilladelsesordning.
V – Det andet klagepunkt vedrørende afvisningen af godtgørelse af udgifterne til biomedicinske analyser, der er foretaget i en anden medlemsstat
A – De for Domstolen fremførte argumenter
106. Kommissionen har gjort gældende, at Den Franske Republik i praksis udelukker godtgørelse af udgifter til medicinske analyser, der er udført i et laboratorium, der er etableret i en anden medlemsstat. En sådan udelukkelse følger indirekte af artikel R. 332-2 i code de la sécurité sociale, idet der ikke findes nogen analyser, som de franske laboratorier ikke kan foretage. Udelukkelsen udgør efter Kommissionens opfattelse en hindring og en forskelsbehandling.
107. Kommissionen har forkastet Den Franske Republiks argument om, at reglerne om social sikring ikke indebærer begrænsninger i etableringsretten eller i den frie udveksling af tjenesteydelser, idet laboratoriernes direktører for at kunne indgå overenskomst med sygesikringen skal have opnået tilladelse, men at et laboratorium, der har fået driftstilladelse, ikke nødvendigvis har indgået en overenskomst med den sociale sikringsordning. Kommissionen er af den opfattelse, at et laboratorium, som er etableret i en anden medlemsstat og ønsker at levere tjenesteydelser i Frankrig, i praksis kun kan gøre det under overholdelse af den nationale overenskomst af 26. juli 1994.
108. Kommissionen har med henvisning til præmis 41 i Kohll-dommen gjort gældende, at risikoen for et alvorligt indgreb i den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt er det eneste hensyn, der kan berettige en begrænsning af princippet om den frie bevægelighed for tjenesteydelser. Det er imidlertid ikke godtgjort, at godtgørelse af biomedicinske analyser, der er udført i en anden medlemsstat, efter den franske sociale sikringsordnings takster ville have nogen væsentlig indvirkning på finansieringen af den sociale sikringsordning. På denne baggrund har Kommissionen bl.a. anført, at sygekasserne kan afvise at afholde yderligere omkostninger, der følger af valget af et andet laboratorium end et af dem, der ligger i det område, hvor den sikrede har bopæl. Hvis dette princip også anvendes over for laboratorier, der er etableret i en anden medlemsstat, vil denne foranstaltning ifølge Kommissionen under alle omstændigheder være mindre restriktiv end den nuværende lovgivning.
109. Den Franske Republik har heroverfor anført, at den konklusion, som Domstolen nåede til i Kohll-dommen, er begrundet, idet betingelserne for adgang til og udøvelse af virksomhed som læge og tandlæge er blevet reguleret i flere samordnings- og harmoniseringsdirektiver. Regeringen mener, at det er en afgørende forskel fra Kohll-dommen, at der ikke foreligger nogen harmonisering med hensyn til biomedicinske analyselaboratorier.
110. Kommissionen har hertil anført, at selv om den manglende harmonisering kunne begrunde en tilladelsesordning af hensyn til beskyttelsen af folkesundheden, er udelukkelsen af enhver mulighed for at give denne tilladelse for så vidt angår laboratorieanalyser, på grundlag af kriteriet om laboratoriets etablering uden for Frankrigs område, uforholdsmæssig, fordi den går videre end de hensyn, der vedrører beskyttelsen af folkesundheden.
111. Eftersom Den Franske Republik finder, at Kommissionen ved sin argumentation ikke fuldstændigt har afvist den ordning, der er indført ved den franske lovgivning, har den subsidiært nedlagt påstand om, at Domstolen opstiller kriterier, der gør det muligt at definere de tilfælde, hvori der uden forhåndstilladelse skal ydes godtgørelse for visse analyser, der er udført af et laboratorium. I denne forbindelse kunne man overveje at sondre mellem »automatiserede« analyser på den ene side, dvs. analyser foretaget på en standardiseret måde af maskiner, og for hvilke der ikke eksisterer specifikke franske normer, og mere tekniske analyser, der forudsætter særligt knowhow, på den anden side. Den franske regering har foreslået at godtgøre disse »automatiserede« analyser efter de franske overenskomstmæssige takster. For så vidt angår de mere tekniske analyser skulle deres godtgørelse fortsat være tilknyttet de franske kvalitetsnormer.
B – Stillingtagen
112. Dette sidste forslag viser, at spørgsmålet om de strengere franske normer ikke har helt den store betydning, som regeringens første udtalelser gav udtryk for.
113. Det viser ligeledes, at spørgsmålet om, hvorvidt der er indgået overenskomst, egentlig ikke er et problem. Selv franske laboratorier er ikke alle udtrykkelig omfattet af overenskomsten. Kommissionen har nemlig påpeget, uden at blive modsagt, at medmindre der foreligger udtrykkelig meddelelse fra direktøren for et laboratorium om, at det ikke vil tilslutte sig den gældende overenskomstordning, anses de franske laboratorier, der opfylder betingelserne i lovgivningen vedrørende folkesundheden, for at have indgået overenskomst med sygesikringen, og udgifterne til analyser, der udføres her, godtgøres på grundlag af de i overenskomsten fastsatte takster. Det ville derfor være tilstrækkeligt, at de franske sygekasser behandlede regninger fra udenlandske laboratorier på samme måde. Sygekasserne kan naturligvis afvise at afholde yderligere omkostninger, der følger af valget af et andet laboratorium end et af dem, der ligger i det område, hvor den sikrede har bopæl.
114. Hvad angår v urderingen af det andet klagepunkt er det tilstrækkeligt at konstatere, at den manglende godtgørelse fra de franske sygekassers side af regninger hidrørende fra et laboratorium etableret i en anden medlemsstat udgør en restriktion, som kun kan begrundes, hvis de førnævnte fire principper er opfyldt.
115. I denne henseende bør det samme ræsonnement som det, der blev anlagt i forbindelse med Kommissionens første klagepunkt, følges. Heraf følger, at restriktionen kun kan begrundes i det omfang, det pågældende laboratorium ikke har opnået en tilladelse, således som jeg foreslog det i min gennemgang af dette klagepunkt.
116. Da en sådan tilladelse på nærværende tidspunkt ikke under nogen omstændigheder kan opnås, bør Kommissionens andet anbringende tages til følge.
117. Det skal tilføjes, at den dag den franske tilladelsesordning åbnes for laboratorier, som er etableret i de andre medlemsstater, vil det ikke resultere i et alvorligt angreb på den franske sygesikringsordnings økonomiske balance. Disse laboratoriers ydelser vil nemlig kun blive godtgjort inden for de grænser, der er fastsat i nævnte overenskomst.
118. Derudover er argumentet om en stigning i antallet af analyser heller ikke overbevisende, idet analyserne er ordineret af franske læger, som under alle omstændigheder kun må ordinere de analyser, som er strengt nødvendige.
119. Jeg skal derfor med hensyn til det andet klagepunkt konkludere, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF og 50 EF, idet den har udelukket enhver godtgørelse af udgifterne til biomedicinske analyser, der er foretaget af et laboratorium, der har hjemsted i en anden medlemsstat.
VI – Forslag til afgørelse
120. Jeg foreslår derfor, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
»1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF og 50 EF, idet den har
– krævet, at biomedicinske analyselaboratorier, der har hjemsted i andre medlemsstater, har et driftssted på fransk område for at få adgang til den franske tilladelsesordning
– udelukket enhver godtgørelse af udgifterne til biomedicinske analyser, der er foretaget af et laboratorium, der har hjemsted i en anden medlemsstat.
2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.«
(1) .
(2)
–	JORF af 6.11.1976, s. 6449.
(3)
–	JORF af 11.12.1999, s. 18441.
(4)
–	JORF af 8.12.1994, s. 17382.
(5)
–	Modsat hvad der var tilfældet for en advokats andet kontor: dom af 12.7.1984, sag 107/83, Klopp, Sml. s. 2971.
(6)
–	Dom af 30.11.1995, sag C-55/94, Sml. I, s. 4165, præmis 27, min fremhævelse.
(7)
–	Dom af 28.4.1998, sag C-158/96, Kohll, Sml. I, s. 1931.
(8)
–	EFT L 331, s. 1
(9)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 7, præmis 51.
(10)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland (sag 205/84, Sml. s. 3755, præmis 52).
(11)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (sag C-355/98, Sml. I, s. 1221, præmis 27).
(12)
–	Dom af 11.7.2002, sag C-294/00, Sml. I, s. 6515, præmis 29 og 30.
(13)
–	Dom af 17.12.1981, sag 279/80, Webb, Sml. s. 3305, præmis 13.
(14)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 26.
(15)
–	Samme dom, præmis 27.
(16)
–	Førnævnte dom.
(17)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 12.
(18)
–	Jf. Gräbner-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 39, Gebhard-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 6, præmis 3, dom af 4.7.2000, sag C-424/97, Haim, Sml. I, s. 5123, præmis 57, og dommen i sagen Mac Quen m.fl., præmis 26.
(19)
–	Jf. f.eks. præmis 28 i dommen i sagen Mac Quen m.fl.
(20)
–	Jf. Gräbner-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 46, dom af 12.12.1996, sag C-3/95, Reisebüro Broede, Sml. I, s. 6511, præmis 42, dommen i sagen Mac Quen m.fl., præmis 33, og dom af 19.2.2002, sag C-309/99, Wouters m.fl., Sml. I, s. 1577, præmis 108.
(21)
–	Gräbner-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 47, dommen i sagen Mac Quen m.fl., præmis 34, og dom af 21.10.1999, sag C-67/98, Zenatti, Sml. I, s. 7289, præmis 34.
(22)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 10, præmis 55.
(23)
–	Nævnt ovenfor i fodnote 11.
(24)
–	Jf. navnlig dom af 23.11.1999, forenede sager C-369/96 og C-376/96, Arblade m.fl., Sml. I, s. 8453, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis.