61976C0115
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 22. FEBRUAR 1978 (
1
)
Indhold
Indledning
Retsreglerne
De faktiske omstændigheder i almindelighed
De faktiske omstændigheder — den første periode
De faktiske omstændigheder — den anden periode
Konklusioner vedrørende den anden periode
De faktiske omstændigheder — den tredje periode
Konklusioner vedrørende den tredje periode
De faktiske omstændigheder — den fjerde periode
Konklusioner vedrørende den fjerde periode
Endelige konklusioner
Høje Ret.
Indledning
Det er lidt af skæbnens ironi, at jeg i denne sag, hvor jeg må kritisere Kommissionen for alt for langsommelig sagsbehandling, selv først fremsætter mit forslag til afgørelse i dag, skønt retsmødet allerede fandt sted den 13. oktober 1977. Men De er jo bekendt med den arbejdsmængde, der er skyld heri. Måske kan man også lade Kommissionen bære skylden for denne langsommelighed, for den 26. november 1974 opfordrede Rådet Kommissionen til at fremsætte forslag med henblik på oprettelse af en ret, der som første instans skulle pådømme stridigheder mellem fællesskabsinstitutionerne og deres ansatte, netop med henblik på at lette Domstolen for denne arbejdsbyrde. Dog er der endnu ikke blevet fremlagt et sådant forslag for Rådet.
Sagsøger i denne sag er Leonardo Leonardini, atomingeniør og tidligere tjenestemand i Euratom. Den 25. april 1966 var han udsat for en trafikulykke undervejs fra Bruxelles til Centrale Nucléaire des Ardennes i Chooz. Det er ikke omtvistet, at uheldet skete under sagsøgers arbejde, heller ikke, at han som følge heraf blev vedvarende delvis invalid. Den 16. september 1976, altså over 10 år efter, sendte Kommissionens generaldirektør for personale og administration ham et brev (bilag 1 til stævningen), hvori han oplyste ham om, at hans vedvarende, delvise invaliditetsgrad var blevet fastsat til 16 %, og at han ville få udbetalt et engangsbeløb på 382361 belgiske francs svarende til denne invaliditetsgrad. Denne sum var udregnet efter Vedtægtens artikel 73, som lyder således:
»1.   Under de betingelser, der er rastsat i henhold til en af Fællesskabernes institutioner efter fælles aftale og efter udtalelse fra vedtægtsudvalget vedtaget ordning, sikres tjenestemanden fra tiltrædelsesdagen imod risiko for erhvervssygdomme og ulykker. Han skal til sikring mod risici uden for tjenesten bidrage med indtil 0,1 % af sin grundløn.
I ordningen præciseres de risici, der ikke dækkes.
2.   De garanterede ydelser er følgende:
a)
Ved dødsfald:
Udbetaling … af et engangsbeløb, der er lig med den pågældendes årlige grundløn multipliceret med 5, udregnet på grundlag af tjenestemandens månedsløn i de sidste 12 måneder forud for ulykken … til den afdøde tjenestemands ægtefælle …
b)
I tilfælde af vedvarende, total invaliditet:
Udbetaling til den pågældende af et engangsbeløb, der er lig med hans årlige grundløn multipliceret med 8, udregnet på grundlag af tjenestemandens månedsløn i de sidste 12 måneder forud for ulykken.
c)
I tilfælde af vedvarende, delvis invaliditet:
Udbetaling til den pågældende af en del af den under litra b) nævnte erstatning, udregnet på grundlag af den tabel, der fastsættes i den i stk. 1 nævnte ordning.
…«
Følgelig udgjorde det beløb, som sagsøger modtog, 16 % af hans grundløn i 1965-1966, multipliceret med 8.
Sagsøger nedlægger i denne sag påstand om renter af dette beløb fra ulykkesdatoen eller subsidiært fra udgangen af september 1969, idet Kommissionen ifølge sagsøger på dette tidspunkt burde have fastsat hans invaliditetsgrad.
Retsreglerne
Inden jeg behandler de faktiske omstændigheder vedrørende, denne påstand, må jeg gøre følgende bemærkninger om retsreglerne.
Først var den i artikel 73 forudsete ordning endnu ikke blevet vedtaget på tidspunktet for sagsøgers ulykke. Så meget fremgik nemlig af sag 18/70 Duraffour mod Rådet (Sml. 1971, s. 143), hvor det også fremgik, at Rådet, indtil en sådan ordning blev vedtaget, havde tegnet en gruppeulykkesforsikring for sine ansatte hos et konsortium af private forsikringsselskaber. Samme tilstand rådede, da sag 101/74 Kurrer mod Rådet (Sml. 1976, s. 259) kom for Domstolen. I Duraffour-sagen fandt Domstolen, at Rådet uanset denne tilstand, i medfør af artikel 73, var direkte ansvarlig over for en enke efter en af sine tjenestemænd, og at hun ikke var bundet af policens betingelser. I Kurrer-sagen antog Domstolen også, at bestemmelserne i Vedtægten havde forrang for policens betingelser, som ikke kunne gøre undtagelser fra de rettigheder, som en tjenestemand direkte afledte fra denne vedtægt; den omstændighed, at der ikke efter fælles aftale var vedtaget en ordning, kunne modsat ikke have virkning for en tjenestemand.
For det andet er der meget der taler for, at et krav på invalideydelse efter artikel 73, som hovedregel må bære renter fra ulykkestidspunktet, fordi retten til denne ydelse opstår på grund af ulykken, og fordi ydelsens størrelse udregnes efter tjenestemandens løn i året inden ulykken, men i sagens natur kan ydelsen ikke udbetales, før invaliditetsgraden er blevet fastsat, hvilket først kan ske, når skadernes omfang er blevet endeligt afgjort, hvilket kan tage lang tid. Hvis der ikke kunne kræves sådanne renter, vil den reelle værdi af ydelsen blive mindre, desto længere det tager at bedømme skadernes omfang. Som Domstolen imidlertid påpegede i Kurrer-sagen — skønt kun i forbigående, fordi der ikke i denne sag var fremsat krav om renter — kunne der kun kræves renter, hvis dette var udtrykkeligt hjemlet i Vedtægten. (Domstolen anførte, at der alternativt kunne kræves renter, hvis dette var hjemlet i policen. Men jeg tvivler på om dette kan være korrekt. Hvis man lægger til grund, at en tjenestemands eller hans pårørendes rettigheder reguleres af Vedtægten, således at betingelser i forsikringskontrakter, som ansættelsesinstitutionen har indgået, ikke gælder, må det efter min mening også accepteres, at han eller de heller ikke kan påberåbe sig nogen rentebestemmelse i denne police).
For det tredje antydede Domstolen i samme dom, at en institutions forsømmelige forsinkelse med udbetaling af en ydelse til en tjenestemand efter artikel 73, kunne gøre tjenestemanden berettiget til at fremsætte erstatningskrav. Jeg er ikke i tvivl om, at dette er korrekt. Den »fulde prøvelsesret«, som er blevet indrømmet Domstolen i sidste punktum i Vedtægtens artikel 91, stk. 1 i »tvister, der angår pengebeløb«, er særdeles vid. Det forekommer mig desuden rimeligt, at Domstolen ved fastsættelsen af en sådan erstatning lader den pågældende ydelse bære rimelig rente for det tidsrum, hvor Domstolen finder, at der uberettiget er nægtet udbetaling af den pågældende ydelse til tjenestemanden. For så vidt angår en rimelig rentesats, har sagsøger i denne sag foreslået 8 %. Kommissionen har ikke rettet indvendinger imod dette forslag. Domstolen anvendte faktisk denne rentesats, da den tilkendte renter i sag 58/75 Sergy mod Kommissionen (Sml. 1976, s. 1139).
Jeg mener imidlertid, det er vigtigt, at Domstolens kompetence til at tilkende erstatning for en uberettiget forsinkelse, hvilket kan ske ved anvendelse af en rentesats, ikke blandes sammen med Domstolens kompetence til at tilkende et pengebeløb, enten som naturalopfyldelse som i sag 11/63 Lepape mod Den Høje Myndighed (Sml. 1954-1964, s. 461) eller som en erstatning (som i Sergy mod Kommissionen), på den måde at der også tilkendes renter af nævnte pengebeløb fra en bestemt dato. Kommissionen begik efter min mening denne fejltagelse, da den under henvisning til Lepape- og Sergy-sagerne hævdede, at sagsøger var afskåret fra at kræve renter for tidsrummet inden datoen for stævningens indgivelse til Domstolen eller i hvert fald tidligst kunne kræve renter fra datoen for indbringelsen af hans klage efter Vedtægtens artikel 90, stk. 2, som denne stævning var støttet på.
Endelig for så vidt angår gældende ret anførte Kommissionen under henvisning til sagerne 27 og 39/59 Campolongo mod Den høje Myndighed (Sml. 1954-1964, s. 193), at en person kun kunne kræve renter for uberettiget forsømmelse, hvis han under en eller anden form formelt havde varslet, at han ville gøre dette. Faktisk var der i sagen Campolongo mod Den høje Myndighed ingen påstand om uberettiget forsinkelse. I denne sag var der fremsat krav om almindelige renter for særlige beløb, som Domstolen fandt, at Den høje Myndighed skulle udbetale sagsøger, nemlig beløbet på hans konto i EKSF's pensionskasse og hans tidligere pensionsbridrag, for begge beløbs vedkommende med renter angivet i artikel 91 i den dengang gældende almindelige vedtægt for EKSF. Domstolen statuerede kun, at under de foreliggende omstændigheder var der ikke hjemmel for at tilkende renter af hele dette beløb i sig selv. Men Domstolen udtalte, inden den nåede frem til sin afgørelse, i forbigående bl.a., at der ikke kunne tilkendes renter for uberettiget forsømmelse uden forudgående varsel, og at der desuden ikke var hjemmel for noget sådant i fællesskabsretten. Den almindelige vedtægt for EKSF, som da var relevant, indeholdt imidlertid ikke en artikel som den nuværende Tjenestemandsvedtægts artikel 91, stk. 1, hvorefter Domstolen i tvister, der angår pengebeløb, har fuld prøvelsesret. Jeg mener derfor ikke, at Domstolens udtalelse i sagen Campolongo kan anses som rettesnoren for den foreliggende sag.
Der er efter min mening tre spørgsmål i denne sag:
1)
Var Kommissionen skyldig i en ansvarspådragende forsinkelse?
2)
Hvis dette er tilfældet, hvilket erstatningsbeløb skal der fastsættes for denne forsinkelse:
3)
Skal erstatningsbeløbet bære renter og, hvis dette er tilfældet, med hvilken sats og fra hvilket tidspunkt?
De faktiske omstændigheder i almindelighed
Besvarelsen af det første spørgsmål kræver en omhyggelig gennemgang af de faktiske omstændigheder.
Begivenhedsforløbet mellem tidspunktet for sagsøgers ulykke og udbetalingen til sagsøger af beløbet på 382361 francs blev på Kommissionens forslag og med sagsøgers billigelse af hensyn til argumentationen i sagen opdelt i følgende fire perioder:
1)
perioden fra ulykkestidspunktet til den 11. januar 1969, da Kommissionen gav sagsøger meddelelse om dens forsikringsselskabers tilbud om at afgøre sagen ud fra en vedvarende invaliditetsgrad på 6 % og anmodede sagsøger om at meddele, om han kunne acceptere dette forslag;
2)
perioden fra 11. januar 1969 til 7. juni 1972, da Kommissionen meddelte sagsøger, at den havde besluttet i henhold til artikel 73 at fastsætte invaliditetsgraden til 6 % og samme dag havde givet besked om, at der som følge heraf skulle indbetales 143386 francs på sagsøgers bankkonto;
3)
perioden fra 7. juni til 2. juli 1974, da sagsøger, som følge af en afgørelse fra Kommissionen, hvori den afgjorde sin afgørelse af 7. juni 1972, blev undersøgt af professor Parrini, Milano;
4)
perioden fra 2. juli 1974 til 16. september 1976.
Indholdet af en samling dokumenter, som Kommissionen har fremlagt efter en anmodning fra Domstolen ved retsmødets afslutning, har gjort detaljerne i hele dette begivenhedsforløb klarere. Denne dokumentsamling indeholder størstedelen af Kommissionens korrespondance i sagen, nummereret i kronologisk orden. (Jeg skal referere til dokumenter heri, som ikke er bilag til indlæg, ved først at anføre ordet »dokumentsamling« og derefter dokumenternes nummer).
De faktiske omstændigheder — den første periode
Der er for så vidt ingen virkelig uenighed med hensyn til den første periode. Sagsøger har ikke hævdet, at Kommissionen har handlet retsstridigt under denne periode.
Kort fortalt fremsendte sagsøger dagen efter sin ulykke en lægeattest fra dr. Lorthioir, som havde behandlet ham (stævningens bilag 27). Et år efter fremlagde han en attest (dateret 12. april 1967) fra samme læge, som bedømte sagsøgers vedvarende, delvise invaliditet som følge af ulykken til en invaliditetsgrad på 20 % (stævningens bilag 26). Det fremgik af disse lægeattester, at sagsøger var blevet påført adskillige skader, herunder tandskader.
Ligesom Rådet havde Kommissionen tegnet en ulykkesforsikring for sit personale. Derfor blev sagsøger i maj 1967 undersøgt at en læge fra Kommissionens forsikringsselskaber, dr. De Roover. Den 16. januar 1968 indgav sagsøger en erklæring, dateret 22. november 1967 til Kommissionen udfærdiget af dr. Colwaert, den tandlæge, som havde behandlet sagsøger for de tandskader, han var blevet påført ved ulykken, og hvori den vedvarende, delvise invaliditet alene for disse skader blev fastsat til 25 % (stævningens bilag 24 og 25). Dr. Colwaert anførte i denne erklæring, at sagsøger af og til i mange år måtte behandles for disse skader, navnlig i form af tandprotesebehandling. Tilsyneladende var dr. Colwaert rådgiver for Kommissionens lægetjeneste. Hans erklæring og sagsøgers følgeskrivelse fremsendtes af Kommissionen til forsikringsselskaberne. Den 9. maj 1968 tilskrev forsikringsselskaberne Kommissionen og anmodede om at få oplyst, hvornår sagsøgers behandling, navnlig sagsøgers tandbehandling, var afsluttet, og meddelte endvidere, at der, når dette var sket, ville kunne udfærdiges en attest om sagsøgers invaliditetsgrad (svarskriftets bilag I). Den 18. september 1968 fremsendte Kommissionen en attest til forsikringsselskaberne, dateret den 15. september 1968 og udfærdiget af dr. Rosati, en tandkirurg i Livorno, som havde behandlet sagsøger, og hvori dr. Rosati meddelte, at sagsøgers tandbehandling var afsluttet, og at den vedvarende invaliditetsgrad lå mellem 35-38 % (dokumentsamling, numrene 17 og 18). Dr. De Roover havde imidlertid en udpræget negativ indstilling til sagsøger (se dokumentsamling nr. 12), og forsikringsselskaberne meddelte den 30. december 1968 Kommissionen, at de bedømte sagsøgers invaliditetsgrad til 6 % (dokumentsamling nr. 19). Det fremgår, at de ved deres bedømmelse selv gik ud fra den officielle belgiske tabel. Den 11. januar 1969 tilskrev Kommissionen sagsøger og gav ham meddelelse om denne fastsættelse og spurgte ham, om han kunne acceptere dette forslag (stævningens bilag 23). Dette var afslutningen på den første periode.
Årsagen til, at man ifølge sagsøger kan drage en skillelinje ved dette tidspunkt, er, at det da var muligt definitivt at fastsætte sagsøgers invaliditetsgrad, uanset hans skader i lang tid fremover, måske resten af hans liv, måtte behandles. Sagsøgers advokat henviste til belgisk retsteori og mente, at tilstanden var konsolideret. Kommissionen har herimod anført, at sagsøger senere fremlagde en attest, dateret 15. februar 1969 og udfærdiget af professor Zaffaroni, Milano, hvori sagsøgers invaliditetsgrad fastsattes til 55 % (dokumentsamling nr. 24) og attester, dateret henholdsvis den 25. januar 1971 og 16. januar 1971, udfærdiget af henholdsvis professor Zaffaroni og dr. Curci, og hvori sagsøgers invaliditetsgrad fastsattes til 38 % (duplikkens bilag XXI). Kommissionen erkender imidlertid, at det er vanskeligt at afgøre, i hvor høj grad disse forskellige tal skyldtes en forværring af sagsøgers skader, eller i hvor høj grad de var et udtryk for subjektive og modstridende meninger om invaliditetsgraden. Det er også rimeligt at anføre, at sagsøger selv fremskaffede de to sidstnævnte attester og sendte dem til Kommissionen som følge af en forespørgsel, som var blevet rettet til ham fra Kommissionen ved udgangen af 1970.
De faktiske omstændigheder — den anden periode
For at vende tilbage til begivenhedsforløbet meddelte sagsøger den 18. januar 1969 Kommissionen, at han ikke kunne acceptere forsikringsselskabernes tilbud (stævningens bilag 22). I samme skrivelse kritiserede han voldsomt dr. De Roover og pågegede uoverensstemmelsen mellem dennes fastsættelse af hans skader og de tal, som de læger og tandlæger, som havde behandlet ham, havde fremlagt. Sagsøger synes også med en forbløffende grad af juridisk indsigt at have forudset Domstolens afgørelse i sagen Duraffour, idet han gjorde Kommissionen opmærksom på de forpligtelser, denne havde over for ham efter Vedtægtens artikel 73. Dette har tilsyneladende gjort de tjenestemænd, som havde behandlet sagen, rådvilde. Deres vanskelighed skyldes den omstændighed, at den i artikel 73 forudsete ordning endnu ikke var indført. Den 14. februar 1969 blev Kommissionens juridiske tjeneste anmodet om en udtalelse (dokumentsamling nr. 22). Kommissionens juridiske tjeneste svarede imidlertid ikke før den 7. maj 1969. I mellemtiden blev det ved interne skrivelser, dateret henholdsvis den 21. februar 1969 og 18. april 1969, foreslået, at sagsøger skulle opfordres til at underkaste sig den i forsikringspolicen angivne afgørelse ved voldgift (dokumentsamling numrene 23 og 32). Dette blev imidlertid ikke gjort. Sagsøgers skrivelse af 18. februar 1969 blev ikke besvaret.
Sagsøger blev naturligvis irriteret over denne tavshed, og den 3. marts 1969 advarede han ved en skrivelse til den tjenestemand, som direkte beskæftigede sig med sagen, om, at han — sagsøger — ville forelægge sagen for selve generaldirektøren for personale og administration (duplikkens bilag XX). Dette frembragte et svar, dateret den 6. marts 1969, hvori det meddeltes sagsøger, at hans sag var under behandling (stævningens bilag 21). Den 12. marts 1969 skrev sagsøger faktisk direkte til generaldirektøren, dengang hr. Lambert, og anmodede om en hurtig afgørelse (stævningens bilag 20).
Den 7. maj 1969 afgav den juridiske tjeneste sin skriftlige udtalelse, som blev tilsendt hr. Lambert (dokumentsamling nr. 32). Den juridiske tjeneste forudså også afgørelsen i sagen Duraffour. Den anførte, at tjenestemænds ret til invalideydelse var direkte hjemlet i Vedtægtens artikel 73 og ikke var en følge af den forsikringskontrakt, som Kommissionen har indgået. Herudover indeholdt udtalelsen et afsnit, som jeg må citere:
»Følgelig kan man konkludere, at når en tjenestemand har været udsat for en ulykke, har administrationen kompetence og pligt til at bedømme, om der reelt er tale om en ulykke, der omfattes af de risici, som Vedtægtens artikel 73 dækker, til at vurdere og i givet fald fastsætte invaliditetsgraden efter at have indhentet enten de kontrollerende eller rådgivende lægers udtalelser, og til at udbetale tjenestemanden det i artikel 73 foreskrevne engangsbeløb. Hvis tjenestemanden ikke er enig i fortolkningen af artikel 73, i administrationens opfattelse af begrebet ulykke eller i dens bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder eller invaliditetsgraden og det tildelte erstatningsbeløb, kan han i medfør af Vedtægtens artikel 90 indbringe en klage til ansættelsesmyndigheden og efter artikel 91 anlægge sag ved Domstolen med påstand om annullation af den af institutionen trufne afgørelse.
Under disse omstændigheder er det vanskeligt at se, hvorledes man kan anvende en voldgiftsprocedure inden for rammerne af Vedtægtens artikel 73 og hvilket formål dette kan tjene.«
Denne udtalelse var naturligvis korrekt. Kommissionen burde selv i medfør af Vedtægtens artikel 73 have fastsat sagsøgers invaliditetsgrad. Hvis sagsøger bestred denne, kunne han anfægte den ifølge Vedtægtens artikler 90 og 91. Voldgiftsproceduren efter forsikringspolicen kunne kun anvendes mellem Kommissionen og forsikringsselskaberne; den var, for så vidt angår sagsøger, irrelevant.
Den 2. juni 1969 skrev sagsøger igen til hr. Lambert og kritiserede den langsomme behandling af hans sag og anmodede om en samtale (stævningens bilag 19). Sagsøger havde en måned senere, den 2. juli 1969, en samtale med hr. Lambert, hvorunder også chefen for kontoret for individuelle rettigheder og privilegier hr. Blenkers, var til stede. Ifølge et samtidig referat af denne samtale, som er underskrevet af hr. Blenkers, gav hr. Lambert, på grundlag af den juridiske tjenestes udtalelse og efter sagsøgers ønske ordre om, at sagsøgers invaliditetsgrad skulle fastsættes af Kommissionens lægetjeneste, om nødvendigt i samarbejde med en egnet speciallæge (svarskriftets bilag VII). Det blev på sagsøgers vegne anført, at det, man var blevet enige om, faktisk var, at fastsættelsen skulle ske ved en uafhængig læge, som i fællesskab blev udpeget af chefen for Kommissionens lægetjeneste og sagsøgers egen læge. Dette er imidlertid ikke i overensstemmelse med sagsøgers egne udtalelser i en skrivelse, dateret den 9. juli 1969 til dr. Semiller, chefen for Kommissionens lægetjeneste (dokumentsamling nr. 36). Sammen med denne skrivelse tilsendte sagsøger dr. Semiller kopier af alle de lægeerklæringer, han var i besiddelse af, og i selve skrivelsen meddelte han dr. Semiller, at generaldirektøren for personale og administration ville anmode ham om en udtalelse. Efter min mening er det imidlertid ikke afgørende, hvad man nøjagtigt var blevet enige om, for hvorledes det nu end forholdt sig, blev der næsten intet foretaget i sagen i de næste 18 måneder. Den 6. februar 1970 skrev hr. Blenkers, som svar på en forespørgsel fra hr. Lambert om, hvor langt sagsøgers sag var nået, ar de instrukser, som hr. Lambert havde givet i så henseende den 2. juli 1969 tilsyneladende ikke var blevet efterkommet (dokumentsamling nr. 38). Ingen har på noget tidspunkt på Kommissionens vegne givet en forklaring herpå.
Det fremgår, at Kommissionens tjenestemænd i 1970 i ro og mag sammen med forsikringsselskaberne arbejdede på at finde frem til en afgørelse ved voldgift mellem Kommissionen og forsikringsselskaberne uden sagsøgers deltagelse (dokumentsamling nr. 39 til 46). Den 16. november 1970 skrev hr. Blenkers til lægetjenesten (dokumentsamling nr. 47), og anførte, at forsikringsselskaberne var gået ind på en sådan voldgiftsprocedure, og anmodede lægetjenesten om at udnævne en læge, som kunne repræsentere Kommissionen under voldgiften, og anførte, at sagsøger kun skulle oplyses om de dele af proceduren, som tilsyneladende kunne falde ind under anvendelsen af artikel 73.
Den 27. november 1970 og ved påmindelse dateret den 22. december 1970 og 27. januar 1971 tilskrev dr. Semiller sagsøger og spurgte om, hvorvidt lægebehandlingen af følgerne efter ulykken var tilendebragt, og om navnet på den læge, som behandlede ham (svarskrift bilagene II, III og IV). Sagsøger besvarede disse skrivelser den 28. januar 1971 og påpegede, at han på grund af sine skader altid ville behøve behandling og forklarede grunden hertil. Sagsøgers advokat anførte — og jeg er enig heri — at dette ikke var det samme som at antage, at omfanget af sagsøgers vedvarende invaliditet ikke kunne fastsættes. Med hensyn til forespørgslen om navnet på sagsøgers læge, anførte han, at navnene på de læger, som havde behandlet ham, indeholdtes i de dokumenter, som Kommissionen var i besiddelse af, men at han under de foreliggende omstændigheder havde anset det for korrekt at indhente »friske« lægeerklæringer. Han forklarede, at han på grund af sit arbejde ikke havde været i stand til at konsultere de pågældende læger førend juleferien, og at dette var årsagen til, at han ikke tidligere havde besvaret dr. Semillers's skrivelser (replikkens bilag I). Få dage senere (den 1. februar 1971) fremsendte sagsøger de allerede nævnte attester, som professor Zaffaroni og dr. Curci havde udarbejdet, til dr. Semiller.
Kort tid efter, den 16. februar 1971, skrev hr. Reichert, direktøren for finanstjenesten, til hr. Lambert angående et krav, som en anden af Kommissionens tjenestemænd havde fremsat efter artikel 73 (dokumentsamling nr. 53). Hr. Reichert lagde den udtalelse, som var afgivet af den juridiske tjeneste i maj 1969 til grund og foreslog, at den pågældende tjenestemand skulle oplyses om den invaliditetsgrad, som Kommissionen efter sin lægetjenestes udtalelse havde fastsat, og idet den pågældende tjenestemand, såfremt han ønskede at anfægte denne fastsættelse, skulle kunne påberåbe sig Tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91, og at voldgift og afregning med forsikringsselskaberne kunne finde sted senere. Hr. Reichert foreslog også, at denne fremgangsmåde skulle følges i alle tilsvarende sager. Det er i denne sammenhæng interessant at gøre opmærksom på, at hr. Reichert antydede, at man, hvis man fulgte denne fremgangsmåde, kunne undlade at betale renter af engangsbeløbet. Den 23. februar 1971 godkendte hr. Lambert denne fremgangsmåde, og den 14. april 1971 skrev hr. Blenkers til dr. Semiller og anmodede ham at følge den i (bl.a.) sagsøgers sag (dokumentsamling nr. 54).
Dr. Semillers's eneste reaktion herpå var tilsyneladende en skrivelse til sagsøger af 22. juli 1971, hvori dr. Semiller anmodede ham om at fremskaffe en attest fra dr. Rosati med angivelse af, hvornår han havde afsluttet sin behandling af sagsøger (svarskrift bilag V). Sagsøger besvarede aldrig denne skrivelse skriftligt. Ved første øjekast kunne det antages, at sagsøger allerede havde efterkommet dette krav, da han havde indgivet dr. Rosati's attest i september 1968. Det fremgår imidlertid af det følgende dokument (stævningens bilag 18), at sagsøger på det daværende tidspunkt stadig blev behandlet af dr. Rosati. Dette dokument er en skrivelse, dateret 23. september 1971 fra sagsøger til hr. Lambert, hvori sagsøger særdeles høfligt anmoder om at få afgjort sin sag. Sagsøger bilagde denne skrivelse en oversigt over de lægeerklæringer, han allerede havede fremsendt, og anførte grundene til, at han fortsat måtte behandles ens gang årligt i nærmeste fremtid.
Hvad der nøjagtigt er sket mellem den 22. juli 1971 og 23. september 1971 fremgår ikke af dokumenterne, og der blev heller ikke kastet klarhed over dette spørgsmål under retsmødet. Det eneste sikre er, at sagsøger havde sygeorlov fra den 19. til den 30. juli i dette år. Det forekommer rimeligt at antage, at han, som det blev anført af hans advokat, efter sin orlov havde haft nogle samtaler med dr. Semiller.
Under alle omstændigheder foranledigede sagsøgers skrivelse hr. Lambert den 11. oktober 1971 til at spørge hr. Reichert om, hvor langt sagsøgers sag var fremskredet (dokumentsamling nr. 58). I sin skrivelse til hr. Reichert tilføjede hr. Lambert, at det efter hans mening var »indispensable«, at der blev truffet en afgørelse i sagsøgers sag »dans des délais normaux«.
Hr. Reichert svarede på hr. Lamberts skrivelse den 15. oktober 1971 (dokumentsamling nr. 59). I dette svar gentog han sagens (på dette tidspunkt) velkendte omstændigheder og anførte til sidst, at Kommissionens lægetjeneste hverken havde udpeget en læge med henblik på voldgiften med forsikringsselskaberne og heller ikke havde foretaget nogen fastsættelse af sagsøgers invaliditetsgrad.
Den 21. oktober 1971 tilskrev dr. Semiller igen sagsøger og spurgte ham, om hans behandling var tilendebragt, og, såfremt dette ikke skulle være tilfældet, om navnet på den læge, som behandlede ham (svarskrift bilag VI). Den 4. november 1971 blev sagsøger undersøgt af dr. Ellens fra Kommissionens lægetjeneste. Efter denne undersøgelse udtalte dr. Semiller i en skrivelse, dateret den 22. december 1971, at sagsøgers invaliditetsgrad var 6 % (svarskrift bilag VIII). Som følge heraf synes Kommissionen relativt hurtigt at have nået til enighed med dets forsikringsselskaber. Den 4. februar 1972 eller omkring dette tispunkt blev de enige om, at forsikringsselskaberne skulle udbetale et beløb på 143386 FB på det grundlag, at sagsøgers invaliditetsgrad var 6 % (dokumentsamling numrene 66, 66a og 66b). Den 3. januar 1972 blev der udfærdiget en anvisning om betaling af det samme beløb til sagsøger (dokumentsamling nr. 69 bis). Først seks måneder senere den 7. juni 1972 fik sagsøger imidlertid meddelse om afgørelsen om, at hans invaliditetsgrad var blevet fastsat til 6 % (stævningens bilag 12, svarskrift bilag XI), og der følgelig ville blive udbetalt ham et beløb på 143386 FB. En del af disse seks måneder er tilsyneladende gået med uvedkommende diskussioner mellem Kommissionens tjenestemænd om, hvilke tabeller, der skulle anvendes, et problem, som hr. Lambert havde anmodet dem om at overveje allerede så tidligt som november 1971, og som han havde anset det for nødvendigt at minde dem om i januar 1972 (se dokumentsamlingen numrene 62, 65 og 67). Der er ikke givet nogen forklaring på, hvad det resterende tidsrum er gået med.
Hermed er jeg ved udgangen af den anden periode.
Konklusioner vedrørende den anden penode.
Som jeg allerede har anført, gør sagsøger gældende, at Kommissionen ved udgangen af september 1969 skulle have truffet en afgørelse om hans vedvarende invaliditetsgrad. Jeg er nået frem til den konklusion, at dette anbringende er velbegrundet. Jeg tager her fuldt hensyn til de vanskeligheder, som Kommissionen stod overfor, fordi den i artikel 73 forudsete ordning endnu ikke var indført. Men i maj 1969 havde Kommissionen af sin egen juridiske tjeneste fået at vide, hvad der skulle gøres, og i begyndelsen af juli 1969 havde hr. Lambert personligt givet instruks om, at den juridiske tjenestes råd skulle følges. Tre måneder skulle have været tilstrækkeligt til, at lægetjenesten kunne afgive sin udtalelse og tilstrækkeligt til, at Kommissionen kunne træffe en afgørelse på grundlag af denne udtalelse. Men i stedet forholdt Kommissionens ansvarlige tjenestemænd sig passive og forhalede sagen, hvilket resulterede i, at Kommissionens afgørelse først blev truffet den 7. juni 1972. Følgelig finder jeg, at for så vidt angår den anden periode, gjorde Kommissionens sig skyldig i en ansvarspådragende forsinkelse på to år og otte måneder (nemlig hele 1970 og 1971 plus tre måneder i 1969 og fem i 1972).
Det blev af Kommissionen anført, at sagsøger selv i en vis grad var skyld i denne forsinkelse, idet han ved adskillige lejligheder havde undladt at svare eller ikke med det samme havde svaret, på forespørgsler, som dr. Semiller rettede til ham. Jeg synes imidlertid ikke, at disse forhold fra sagsøgers side har forårsaget nogen væsentlig forsinkelse. Hvis min opfattelse er korrekt, at Kommissionen skulle have truffet sin afgørelse inden udgangen af september 1969, var dr. Semiller's forespørgsler til sagsøger i 1970 og 1971 irrelevante.
Jeg mener, at det ville være rimeligt, at De fastsatte Kommissionens erstatning til sagsøger for denne uberettigede forsinkelse, således at De til beløbet 382361 francs, som sagsøger endelig modtog, tillægger en rente på 8 % i to år og otte måneder. Dette skulle, hvis ellers mit regnestykke er korrekt, beløbe sig til 81570 francs.
De faktiske omstændigheder — den tredje periode
Sagsøger reagerede i to henseender, da han modtog beløbet på 143386 francs.
Først returnerede han beløbet til Kommissionen. Hans grunde henil er forståelige nok, men det må understreges, at han ikke havde behøvet at gøre det. Udbetaling til ham af dette beløb var ikke på nogen måde blevet gjort betinget af, at han accepterede det som. fuld og endelig afgørelse af hans krav. Både faktisk og retligt kunne han have beholdt de 143386 francs og fortsat have krævet det resterende beløb.
Dernæst indgav sagsøger den 19. juni 1972 en klage i medfør af Tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, hvori han anfægtede Kommissionens fastsættelse af hans invaliditetsgrad (stævningens bilag 11).
Dette medførte, at Kommissionen besluttede, at sagsøgers invaliditetsgrad skulle fastsættes af en uafhængig læge, som skulle udpeges i fællesskab af Kommissionens rådgivende læge og sagsøgers læge. Denne afgørelse blev meddelt sagsøger den 25. september 1972 (stævningens bilag 10). I næstsidste afsnit i afgørelsen blev det overladt generaldirektoratet for personale og administration at gennemføre den i samarbejde med sagsøger. Som svar på en skrivelse fra sagsøger den 18. december 1972 bekræftede hr. Lambert over for ham den 29. januar 1973, at afgørelsen ændrede afgørelsen af 7. juni 1972 (stævningens bilag 8 og 9). Imidlertid blev der ikke anført noget om gennemførelsen af den nye afgørelse.
Dr. Semiller fik ved skrivelse, dateret 24. januar 1973, fra chefen for kontoret for »sygdom, forsikring, ulykker og erhvervssygdomme« i generaldirektoratet for personale og administration besked om den fremgangsmåde, som skulle følges efter afgørelsen (dokumentsamling nr. 76).
Den 28. juni 1973 skrev sagsøger til hr. Baichère, den nye generaldirektør for personale og administration, og beklagede sig bl.a. over, at lægetjenesten forsømte hans sag, og anmodede om, at sagen blev overtaget af en anden end dr. Semiller (stævningens bilag 7). Sagsøger skulle på dette tidspunkt forlade Kommissionens tjeneste efter bestemmelserne i rådsforordning nr. 2350/72. Dette gjorde han med virkning fra 1. juli 1973. I samme skrivelse meddelte han hr. Baichère sin adresse, således at han kunne kontaktes i Italien.
Ved en skrivelse, dateret 6. juli 1973, og tilsyneladende senere fulgt op af en telefonsamtale den 9. juli, meddelte dr. Semiller generaldirektoratet for personale og administration, at trods gentagne forespørgsler i marts og juni havde sagsøger endnu ikke opgivet lægetjenesten navnet på den af sagsøger udpegede læge, som sammen med dr. Semiller skulle udpege den i Kommissionens afgørelse af 25. september 1972 foreskrevne uafhængige læge. Forespørgslerne skulle have været mundtlige (bilag X til svarskrift og dokumentsamling nr. 80). Dr. Semiller fik instruks om at sende et ekspresbrev til sagsøger i Italien og anmode ham om at udpege den læge, som skulle repræsentere ham ved denne udpegelse. Dr. Semiller sendte et sådant brev til sagsøger den 12. juli 1973 (svarskrift bilag XI). Der krævedes heri svar inden 31. august 1973. Der var ikke på denne dato modtaget noget svar fra sagsøger, og sagsøger blev rykket for svar den 19. september 1973, og igen ved ekspresbrev (svarskrift bilag XII). I en skrivelse dateret 16. oktober 1973 anførte dr. Semiller, at han stadig ikke på dette tidspunkt havde modtaget noget svar fra sagsøger (dokumentsamling nr. 88), men den 29. oktober 1973 kunne hr. Baichère sende en skrivelse til dr. Semiller, hvori han gjorde ham opmærksom på, at sagsøger netop havde »bekræftet«, at professor Zaffaroni var den læge, som skulle repræsentere ham (dokumentsamling nr. 90). I samme skrivelse anmodede hr. Baichère dr. Semiller om nu at fremskynde »la conclusion de ce dossier«.
Uvist af hvilken grund skrev dr. Semiller først til professor Zaffaroni den 12. december 1973 og udbad sig hans forslag til, hvorledes de skulle gå frem (svarskrift bilag XIII). Den 21. januar 1974 sendte han ham en erindringsskrivelse (svarskrift bilag XV). Dette brev krydsede professor Zaffaroni's svar, som også var dateret 21. januar 1974, og hvori han forklarede, at forsinkelsen skyldtes, at han ikke havde været i Milano i juleferien (svarskrift bilag XIV). Professor Zaffaroni angav tre navne på speciallæger i Milano, af hvilke der kunne vælges en voldgiftsmand og foreslog, at voldgifstmanden enten skulle undersøge sagsøger, medens parternes læger var til stede med henblik på, at alle tre sammen fandt frem til en fastsættelse, eller at voldgiftslægen på grundlag af de andre to lægers skriftlige udtalelser selv udarbejdede sin fastsættelse. Den 5. marts 1974 svarede dr. Semiller og godkendte det første navn på professor Zaffaroni's liste, nemlig professor Parrini, men anførte ellers intet om, hvorledes der skulle gås frem (svarskriftet bilag XVI). Ved en skrivelse, dateret 18. marts 1974 gik professor Zaffaroni ind på denne udpegelse og anmodede også dr. Semiller om enten at udpege en læge, som kunne repræsentere dr. Semiller, eller godkende, at professor Parrini handlede alene (svarskriftet bilag XVII). Den 22. maj 1974 skrev sagsøger igen til hr. Baichère og anmodede om, at hans sag blev fremskyndet (dokumentsamling nr. 99). Den 27. maj 1974 skrev dr. Semiller til professor Parrini og oplyste ham om, at denne var blevet udpeget til voldgiftsmand, idet han samtidig vedlagde Kommissionens tabel for udregning af invaliditetsgrader men ellers intet anførte om, hvilken fremgangsmåde der skulle følges i den foreliggende sag, bortset fra at professor Parrini skulle fremsende sin udtalelse og sit honorarkrav til Kommissionen på dennes adresse i Bruxelles (svarskrift bilag XVIII).
Den 2. juli 1974 blev sagsøger undersøgt at professor Parrini i Milano under omstændigheder, som har givet anledning til diskussion. Der er blevet fremlagt en skrivelse, dateret 2. maj 1977, fra professor Parrini til sagsøgers advokat (replikkens bilag 3), hvori professor Parrini anfører, at hans sekretær to gange telefonerede til Kommissionens lægetjeneste og oplyste den om tidspunktet for undersøgelsen; at lægetjenesten over for sekretæren bekræftede, at den ville sende en repræsentant; at han og dr. Zaffaroni på dagen ventede en time på, at denne repræsentant skulle dukke op, hvorefter han (professor Parrini) gik i gang med undersøgelsen. På den anden side har Kommissionen anført, at dr. Semiller aldrig har fået besked om undersøgelsestidspunktet; og han har tilbudt at afgive vidneudsagn herom. Domstolen tilkaldte imidlertid hverken ham eller professor Parrini's sekretær som vidner, fordi spørgsmålet i denne sag ikke drejer sig om, hvorfor det der skete, skete, men om Kommissionen har behandlet sagen med rimelig hurtighed. Det er tænkeligt, at Kommissionens lægetjeneste fik besked om tidspunktet for undersøgelsen, men beskeden nåede ikke frem til dr. Semiller.
Konklusioner vedrørende den tredje periode
Dette var afslutningen på den tredje periode. Efter min mening kan man ikke, som sagsøger opfordrede til, antage, at Kommissionen under hele perioden retsstridigt forsinkede sagen. Kommissionen traf uden tilbørlig forsinkelse den 25. september 1972 afgørelse i sagsøgers klage af 19. juni 1972. Desuden var denne afgørelse af en sådan karakter, at dens gennemførelse, nødvendigvis måtte tage et vist tidsrum. Jeg synes heller ikke, at sagsøger selv helt kan fritages for forsinkelse. Uanset årsagerne hertil udpegede han først i oktober 1970 en læge, som kunne repræsentere ham under den i denne afgørelse fastsatte procedure. Efter min mening er det ikke noget argument, som sagsøger anførte, at Kommissionen udmærket kendte hans læge. Faktisk havde sagsøger konsulteret adskillige læger og tandlæger. Alene ud fra oplysningerne i de dokumenter, som Kommissionen sad inde med, ville man have troet, at den person, som for tiden behandlede ham, var dr. Rosati. Men dette var, som det viste sig, forkert. Under alle omstændigheder var Kommissionen ikke forpligtet til at gætte sig frem til lægens navn.
På den anden side er det utvivlsomt, at visse af Kommissionens tjenestemænd også under denne periode gjorde sig skyldige i uforklarlig og overdreven forsinkelse, som delvis forklarer, hvorfor Kommissionens afgørelse af 25. september 1972 først blev gennemført i juli 1974. Der er således ikke givet nogen forklaring på, hvorfor der skulle gå et tidsrum fra 25. september 1972 til 24. januar 1973, førend dr. Semiller fik besked på at gennemføre afgørelsen, og heller ikke, hvorfor han først i marts 1973 anmodede sagsøger om at udpege en læge. Hele denne periode på seks måneder er tilsyneladende helt blevet spildt. Det er heller ikke blevet, forklaret, hvorfor dr. Semiller, efter at have modtaget hr. Baichère's skrivelse af 29. oktober 1973, først skrev til professor Zaffaroni den 12. december 1973, eller hvorfor han, efter at han havde modtaget professor Zaffaroni's brev af 21. januar 1974, først besvarede dette den 5. marts 1974, og så endog så ufuldstændigt. Senere gik der en tilsvarende lang tid mellem professor Zaffaroni's brev til dr. Semiller af 18. marts 1974 og sidstnævntes svar den 27. maj 1974.
Alt taget i betragtning mener jeg, at Kommissionen under den tredje periode gjorde sig skyldig i en ansvarspådragende forsinkelse på ni måneder. Imidlertid mener jeg ikke, at det ville være korrekt at fastsætte erstatningen for denne forsinkelse ved at tilkende renter af hele beløbet på 382361 francs. Sagsøger havde i begyndelsen af denne periode modtaget 143386 francs, og selv om han havde returneret disse penge, må dette ikke efter min mening medføre en forhøjelse af den Kommissionen påhvilende erstatning. Jeg vil derfor fastsætte erstatningen for denne periode med 8 % i rente af det resterende beløb på 238975 francs. Dette skulle efter min udregning blive 14338 francs.
De faktiske omstændigheder — den fjerde periode
Den 23. juli 1974 fremsendte professor Parrini sin erklæring til dr. Semiller (svarskrift bilag XIX) og anførte, at professor Zaffaroni havde været til stede under undersøgelsen, og samtidig fastsatte han sagsøgers invaliditetsgrad til 17 %. Den første angivelse af, hvorledes dr. Semiller reagerede herpå, foreligger først den 3. december 1974, da dr. Semiller ved skrivelse til hr. Rogalla, chefen for Kommissionens vedtægtsafdeling, underrettede denne om professor Parrini's udtalelse og kritiserede de omstændigheder, hvorunder undersøgelsen havde fundet sted, idet han anførte, at efter Kommissionens lægetjenestes mening var »efter en fornyet undersøgelse og ud fra de nugældende tabeller ved Kommissionen« sagsøgers invaliditetsgrad 5_5o/o (duplikkens bilag XXVI). Denne skrivelse er tilsyneladende først blevet besvaret den 16. maj 1975.
I mellemtiden skrev sagsøger den 15. april 1975 til et medlem af Kommissionen og anmodede denne om at foranledige, at generaldirektoratet for personale og administration traf en eller anden afgørelse efter professor Parrini's undersøgelse (stævningens bilag 6). Det pågældende medlem af Kommissionen besvarede denne skrivelse og lovede en hurtig afgørelse (stævningens bilag 5).
Den 16. maj 1975 sendte hr. Rogalla en skrivelse til dr. Semiller, hvori han anførte, at professor Parrini ikke burde have givet dr. Zaffaroni mulighed for at være til stede under undersøgelsen og heller ikke senere have diskuteret sagen med hem uden at give lægetjenestens dr. Semiller samme mulighed. Han tilrådede, at der så hurtigt som muligt blev afholdt et møde mellem denne tjeneste og professor Parrini, »således at Kommissionen kan få mulighed for at diskutere den korrekte invaliditetsgrad med professor Parrini« (dokumentsamling nr. 105). Dette møde fandt endelig sted den 22. september 1975, men først efter at dr. Semiller, tilsyneladende mod hr. Rogalla's råd, havde undersøgt muligheden for at få professor Parrini erstattet af en anden voldgiftslæge (dokumentsamling numrene 106 og 108). Tilsyneladende blev mødet fulgt op af en korrespondance af lægelig karakter. Midt i alt dette, nemlig den 21. oktober 1975 forelagde sagsøger i medfør af Tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1 en ansøgning om at træffe en beslutning med hensyn til hans invaliditetsgrad. Han krævede også under hensyn til den forsinkelse, som Kommissionen havde været ansvarlig for, at det beløb, som tilkendtes ham efter en sådan afgørelse, skulle udbetales ham med renter (stævningens bilag 3). Den 28. oktober 1975 tilskrev hr. Rogalla dr. Semiller og oplyste ham om denne ansøgning og anmodede ham om at rykke professor Parrini for nogle erklæringer, han havde lovet, således at sagen, så snart disse var modtaget, kunne blive afsluttet.
Efter at dr. Semiller (på et tidspunkt, som ikke fremgår af dokumenterne) havde modtaget disse erklæringer, hvori professor Parrini fastholdt sin fastsættelse på 17 %, sendte han den 20. januar 1976 en lang skrivelse til hr. Rogalla, hvori han gjorde rede for, hvorfor han var uenig i den fastsættelse, og hvorfor han mente, at den højst skulle være på 6 % (dokumentsamling nr. 114). Hertil svarede hr. Rogalla den 23. januar 1976, at selv om han ikke bestred dr. Semiller's lægelige afgørelse, var situationen den, at Kommissionen den 25. september 1975 havde besluttet, at sagsøgers invaliditetsgrad skulle fastsættes af en uafhængig læge, som blev udpeget i fællesskab, og at denne fastsættelse ikke var betinget af godkendelse fra Kommissionens lægetjeneste. Professor Parrini's udtalelse var kun blevet bestridt, fordi han havde undersøgt sagsøger i tilstedeværelse af dennes egen læge, men uden at der var nogen repræsentant til stede for Kommissionens lægetjeneste. Denne fejltagelse var senere blevet rettet, idet dr. Semiller havde haft mulighed for at gøre professor Parrini bekendt med sin opfattelse. Heraf må følge, at såfremt Parrini's udtalelse er afgivet objektivt og ærligt (og det ville være yderst vanskeligt at bevise det modsatte), må den accepteres (dokumentsamling nr. 116). Naturligvis er det ikke på noget tidspunkt blevet antaget, at professor Parrini's udtalelse skulle være noget andet end ærlig og objektiv.
I overensstemmelse med hr. Rogalla's synspunkt, som efter min mening utvivlsomt var korrekt, blev der (den 23. 1. 1976) udfærdiget et brev, som skulle sendes til sagsøger, og som kun afventede hr. Baichère's underskrift. Ved denne skrivelse skulle det meddeles sagsøgeren, at efter professor Parrini's udtalelse var hans invaliditetsgrad blevet fastsat til 17 %. Dette brev blev underskrevet af hr. Baichère den 28. januar 1976 men blev aldrig afsendt. Det blev standset, fordi dr. Semiller selv samme dag (28. 1. 1976) sendte en skrivelse til hr. Rogalla, hvori han i stærke ord bestred dennes synspunkt (dokumentsamling nr. 117). Som følge heraf afholdtes der den 4. februar 1976 et møde, hvori man blev enig om, at dr. Semiller nærmere skulle få belyst visse punkter i professor Parrini's udtalelse (se dokumentsamling nr. 118). Resultatet var et langt brev fra professor Parrini, dateret 28. april 1976, hvori han gendrev dr. Semiller's kritik af hans udtalelse og påpegede, at han havde anvendt en sådan udmålingsmetode, at hans fastsættelse let kunne tilpasses enhver af de tabeller for invaliditetsgrader, som Kommissionen brugte (dokumentsamlingen nr. 121).
Den 19. maj 1976 indbragte sagsøger en klage i medfør af Tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2 mod den stiltiende afvisning af hans ansøgning af 21. oktober 1975 (stævningens bilag 2).
Den 12. juli 1976 tilsendte afdelingen for »erhvervsulykke og erhvervssygdomme« i direktoratet for personale og administration dr. Semiller en skrivelse, hvori den indtrængende anmodede ham om at udfærdige den matematiske omregning fra de tabeller, som professor Parrini havde brugt, til de tabeller, som Kommissionen brugte; dr. Semiller blev anmodet om at besvare denne skrivelse senest 15. august (dokumentsamling nr. 123). Dette gjorde han ikke. Den 23. august 1976 tilsendtes han en yderligere skrivelse fra samme afdeling, hvori afdelingen gjorde opmærksom på sagens hastende karakter (dokumentsamling nr. 124). Den 29. august 1976 skrev chefen for det ansvarlige kontor i direktoratet for personale og administration et manende memorandum, hvori han opregnede alle de vanskeligheder, som denne afdeling havde haft med dr. Semiller i sagen. En kopi af denne skrivelse blev bl.a. sendt til dr. Semiller (dokumentsamling nr. 125).
Den 6. september 1976, efter at en eller anden i afdelingen for »erhvervsulykke og erhvervssygdomme« havde talt i telefon med en eller anden i lægetjenesten, fremlagde dr. Semiller en række tabeller, hvilket næppe kan betegens som en matematisk omregning (dokumentsamling nr. 126). De var snarere en oversigt over de punkter, hvor hans mening adskilte sig fra professor Parrini's.
Den 16. september 1976 skrev hr. Baichère til sagsøger og meddelte ham, at hans invaliditetsgrad var blevet fastsat til 16 %, og at han følgelig ville få udbetalt 382361 francs (stævningens bilag 1).
Konklusioner vedrørende fjerde periode
Også under den fjerde periode var der klart urimelige forsinkelser, som Kommissionen må holdes ansvarlig for. Vanskeligheden består i at fastsætte deres omfang.
Først var der en forsinkelse på fire måneder mellem tidspunktet for professor Parrini's oprindelige erklæring (23. 7. 1974) og dr. Semiller's første reaktion på den (3. 12. 1974). Derpå gik der over fem måneder, inden hr. Rogalla den 16. maj 1975 besvarede dr. Semiller's skrivelse af 3. december 1974.
Ifølge sagsøger skulle vi også finde Kommissionen ansvarlig for den forsinkelse, som senere fulgte, medens dr. Semiller undersøgte muligheden for at få professor Parrini erstattet af en anden voldgiftslæge. Jeg mener ikke, at det under de foreliggende omstændigheder var urimeligt, at dr. Semiller forsøgte dette, især da han hurtigt opgav forsøget.
Jeg mener heller ikke, at Kommissionen kan gøres ansvarlig for forsinkelsen mellem 22. september 1975, da dr. Semiller først mødte professor Parrini, og 28. april 1976, da professor Parrini skrev sit sidste brev, hvori han afviste dr. Semiller's synspunkter. Bagefter kan man utvivlsomt se, at det ville have været bedre, hvis dr. Semiller havde accepteret de synspunkter, som hr. Rogalla gav udtryk for i sin skrivelse af 23. januar 1976. Men dr. Semiller har tilsyneladende forsøgt at tjene Kommissionens interesser på bedst mulig måde. Når han handlede således, var det efter min mening mere på grund af et fejlskøn end på grund af forsømmelighed.
På den anden side er der for mig ingen undskyldning for dr. Semiller's forhaling af sagen, efter at han havde modtaget professor Parrini's brev af 28. april 1976. Jeg mener ikke, at det ville være urimeligt at anslå den herved forvoldte forsinkelse til tre måneder.
Følgelig ville jeg gøre Kommissionen ansvarlig for retsstridig forsinkelse på i alt 12 måneder under den fjerde periode. Da sagsøgers tab efter min mening vil kunne ansættes til 8 % af 238975 francs, ville jeg under hensyn hertil tilkende sagsøger 19118 francs.
Endelige konklusioner
Herefter ville jeg i alt tildele sagsøger følgende beløb:
For anden periode
81 570 francs
For tredje periode
14 338 francs
For fjerde periode
19 118 francs
I alt 115 026 francs
eller, for at afrunde, 115000 francs.
Der resterer derefter det spørgsmål, om dette beløb selv skal bære renter og, såfremt dette er tilfældet, med hvilken sats og fra hvilken tidspunkt.
Efter min mening ville det være korrekt at følge de tidligere fremgangsmåder i sagerne Lepape og Sergy og tilkende renter af erstatningen. Sagen Campolongo må der ses bort fra, idet den tilkendte sum i denne sag selv indeholdt en rente.
Jeg kan ikke se nogen grund til, at rentesatsen kan være en anden end 8 %.
Med hensyn til udgangstidspunktet for påløbende renter forekommer det mig, at det tidspunkt, som blev fastsat i Sergy-sagen, nemlig tidspunktet for klagen efter artikel 90, stk. 2, i denne sag ville være for tidligt, eftersom dette tidspunkt falder inden for den periode, hvor der skal ydes delvis erstatning, medens tidspunktet, som blev fastsat i Lepape-sagen, nemlig ved stævningens indgivelse til Domstolen, måske ville være for sent. Jeg går ud fra, at De har en vid beføjelse med hensyn til denne omstændighed, og jeg mener, at retfærdighed måske ville ske fyldest, hvis De tilkendte renter af erstatningen fra Kommissionens afgørelse om endelig fastsættelse af det engangsbeløb, som skulle betales til sagsøger, atlså fra den 16. september 1976.
Endelig må sagsøgte efter min mening tilkendes sagsomkostningerne.
(
1
) – Oversat fra engelsk.