Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 22. januar 2026 (1)
Sag C-583/24 [Tagu] (i)
Strafferetlig procedure
mod
DZ,
procesdeltager:
Openbaar Ministerie
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene))
» Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – europæisk arrestordre – rammeafgørelse 2002/584/RIA – artikel 1, stk. 3 – rammeafgørelse 2004/757/RIA – artikel 2, stk. 1, litra a), og artikel 2, stk. 2 – artikel 4, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, litra b) – mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel
49, stk. 3 – straffes proportionalitet – den judicielle myndigheds kontrol i den fuldbyrdende medlemsstat «
I.      Indledning
1.        De udstedende og de fuldbyrdende myndigheders hensyntagen til proportionalitetsprincippet i forbindelse med gennemførelsen af Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (2), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009 (3), har allerede givet anledning til meget skriveri, hvilket afgjort er blevet forstærket af den omstændighed, at rammeafgørelse 2002/584 ikke nævner dette punkt (4).
2.        Denne rammeafgørelse indeholder nemlig ikke noget udtrykkeligt krav om, at medlemsstaternes judicielle myndigheder skal overholde proportionalitetsprincippet inden for dens anvendelsesområde (5). For at kompensere for fraværet af et sådant krav, er det blevet nedfældet i forskellige håndbøger vedrørende udstedelse og fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre (6) og af Europa-Parlamentet (7).
3.        I håndbogen fra 2023 anfører Kommissionen således, at en europæisk arrestordre »altid [skal] stå i et rimeligt forhold til formålet hermed« (8). Ud fra denne synsvinkel bør de udstedende judicielle myndigheder »overveje, om der er andre foranstaltninger inden for rammerne af det retslige samarbejde, der kunne anvendes i stedet for at udstede en europæisk arrestordre«, eftersom sådanne foranstaltninger kan være »effektive, men mindre indgribende«. Mere generelt fremhæver Kommissionen, at »det [kan] styrke den gensidige tillid mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder, hvis der foretages denne proportionalitetskontrol, inden en europæisk arrestordre udstedes«, hvilket bidrager til »en effektiv anvendelse af europæiske arrestordrer i [Den Europæiske Union]« (9).
4.        Selv om kravet om forholdsmæssighed ikke nævnes udtrykkeligt i rammeafgørelse 2002/584, er det derfor af afgørende betydning for den overgivelsesproces, der er indført ved denne rammeafgørelse. Det kan i øvrigt ikke forholde sig anderledes, eftersom det i artikel 5, stk. 4, TEU er fastsat, at »[i]følge proportionalitetsprincippet må indholdet og formen af Unionens handling ikke gå videre end nødvendigt for at nå målene i traktaterne«. Henset til konsekvenserne af en europæisk arrestordre for de eftersøgtes rettigheder og for at sikre overgivelsesprocedurernes effektivitet og hurtighed er det derfor særligt vigtigt, at de udstedende judicielle myndigheder i hvert enkelt tilfælde grundigt og med en vis tilbageholdenhed vurderer, om en sådan arrestordre er nødvendig.
5.        Domstolen har selv, foranlediget af flere af dens generaladvokater (10), fremhævet nødvendigheden af, at den udstedende judicielle myndighed foretager en proportionalitetskontrol. Eftersom udstedelsen af en europæisk arrestordre nemlig kan have den konsekvens, at den person, der er omfattet af arrestordren, bliver arresteret, og derfor kan gribe ind i vedkommendes personlige frihed, tilkommer det ifølge Domstolen den judicielle myndighed, der påtænker at udstede en europæisk arrestordre, at undersøge, om udstedelsen i lyset af de særlige forhold i sagen er forholdsmæssig (11). I denne forbindelse synes Domstolen at foretage en sondring, alt efter om en europæisk arrestordre udstedes med henblik på strafforfølgning eller straffuldbyrdelse, eftersom den har præciseret, at i sidstnævnte tilfælde skal spørgsmålet om, hvorvidt denne arrestordre er forholdsmæssig, afgøres på grundlag af den idømte straf, der, som det fremgår af artikel 2, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, skal bestå i en straf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en varighed på mindst fire måneder (12).
6.        Hvad angår den fuldbyrdende judicielle myndighed fremgår det ikke af Domstolens praksis, at denne myndighed er forpligtet til at undersøge forholdsmæssigheden af den europæiske arrestordre, som den skal fuldbyrde (13).
7.        I øvrigt fremhæver Kommissionen i håndbogen fra 2023, at det udelukkende påhviler den udstedende judicielle myndighed at efterprøve forholdsmæssigheden af en europæisk arrestordre. Kommissionen anfører i denne henseende, at rammeafgørelse 2002/584 »[ikke] giver [...] den fuldbyrdende medlemsstat mulighed for at vurdere, om en europæisk arrestordre står i et rimeligt forhold til formålet hermed«. Ifølge denne institution er dette »i overensstemmelse med princippet om gensidig anerkendelse«. Skulle der imidlertid i den fuldbyrdende medlemsstat opstå alvorlig tvivl om, hvorvidt en europæisk arrestordre står i et rimeligt forhold til formålet med den, bør det foretrækkes, at denne myndighed og den udstedende judicielle myndighed »kommunikere[r] direkte sammen« for at finde »en mere passende løsning« (14). Kommissionen er af den opfattelse, at sådanne situationer kun bør opstå »under usædvanlige omstændigheder« (15).
8.        Efter disse præciseringer skal det indledningsvis fremhæves, at Domstolen med den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse opfordres til at undersøge spørgsmålet om forholdsmæssigheden i forbindelse med overgivelsesmekanismen ud fra en særlig synsvinkel, selv om fordelingen af de kontroller, som henholdsvis de udstedende og de fuldbyrdende judicielle myndigheder skal foretage, som jeg vil forklare nedenfor, også er et centralt punkt i den juridiske debat.
9.        Denne anmodning vil således give Domstolen anledning til at tage stilling til, hvorvidt den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, og i givet fald på hvilke betingelser, når den pågældende myndighed finder, at overgivelsen af den eftersøgte vil indebære en risiko for tilsidesættelse af princippet om straffes proportionalitet, der er fastsat artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (16). Ud fra denne synsvinkel drejer sagen sig ikke så meget om efterprøvelsen af, hvorvidt proportionalitetsprincippet er blevet overholdt i forbindelse med udstedelsen af den europæiske arrestordre, men snarere om efterprøvelsen af overholdelsen af dette princip i forbindelse med fuldbyrdelsen af denne arrestordre for så vidt angår den straf, der er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, og som den europæiske arrestordre blot er et processuelt instrument til at opnå fuldbyrdelsen af (17).
10.      Nærmere bestemt vedrører den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse fortolkningen af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3, og artikel 2, stk. 1 og 2, artikel 4, stk. 1 og 2, og artikel 5 i Rådets rammeafgørelse 2004/757/RIA af 25. oktober 2004 om fastsættelse af mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor (18).
11.      Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en straffesag mod DZ vedrørende en europæisk arrestordre udstedt mod ham med henblik på fuldbyrdelse af en retskraftig frihedsstraf på syv år for en lovovertrædelse bestående i indførsel i Rumænien af »farlig og yderst farlig narkotika«.
12.      I denne sammenhæng skal det afgøres, hvorvidt, og i givet fald i hvilket omfang og på hvilke betingelser, den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at overgive DZ, når den finder, at en sådan straf er uforholdsmæssig, og at fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre således vil være i strid med princippet om straffes proportionalitet, der er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3. Spørgsmålet er navnlig, om denne myndighed er forpligtet til at foretage en prøvelse i to trin med henblik på at kunne give afslag på denne overgivelse på grundlag af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584. Og hvad det konkrete indhold af hvert af de to trin i denne prøvelse i så fald skal være.
II.    De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
13.      Den 9. januar 2024 udstedte  Judecătoria Constanța  (retten i første instans i Constanța, Rumænien) en europæisk arrestordre mod DZ. Rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene), som er den forelæggende ret, skal som fuldbyrdende judiciel myndighed træffe afgørelse om fuldbyrdelsen af denne arrestordre. Efter denne rets opfattelse kan der ikke påberåbes nogen grunde til at afslå fuldbyrdelse som omhandlet i artikel 3, 4 og 4a i rammeafgørelse 2002/584.
14.      Den europæiske arrestordre har til formål at sikre fuldbyrdelsen af en frihedsstraf på syv år, der blev retskraftig ved en afgørelse truffet af Curtea de Apel Constanța (appeldomstolen i Constanța, Rumænien) den 20. december 2023 efter en sag, hvor DZ gav personligt møde (19). Den forelæggende ret har anført, at det fremgår af den pågældende arrestordre, at denne domfældelse vedrører DZ’ ulovlige indførsel, i forening med hans hustru, af tre gram cannabis og fire piller med et indhold af methylendioxymethamphetamin (MDMA) til Rumænien. Denne ret har præciseret, at disse forhold i Rumænien er strafbare i henhold til artikel 3 i Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (lov nr. 143/2000 om forebyggelse og bekæmpelse af ulovlig handel og ulovligt forbrug af narkotika) (20) af 26. juli 2000 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »lov nr. 143/2000«) (21), og artikel 46, stk. 2, i Codul penal (straffeloven) (22). Der foreligger i henhold til rumænsk ret en enkelt strafbar handling, nærmere bestemt den strafbare handling »indførsel i landet af farlig og yderst farlig narkotika«.
15.      Den forelæggende ret har ligeledes præciseret, at for så vidt angår »yderst farlig« narkotika tilsigter artikel 3 i lov nr. 143/2000 at gennemføre artikel 4, stk. 2, litra b), i rammeafgørelse 2004/757 (23). Mens sidstnævnte bestemmelse pålægger medlemsstaterne at fastsætte fængselsstraffe af en maksimal varighed på mindst fem til ti år, fremgår det af de supplerende oplysninger, som er forelagt af den udstedende judicielle myndighed og det rumænske kontor ved Den Europæiske Unions Agentur for Strafferetligt Samarbejde (Eurojust), at der for den strafbare handling bestående i »indførsel i landet af farlig og yderst farlig narkotika« på det tidspunkt, hvor den blev begået – var fastsat en minimumsfrihedsstraf på syv år.
16.      I betragtning af de mængder narkotika, der er nævnt i den europæiske arrestordre, og den erklæring, som DZ afgav i retsmødet for den forelæggende ret – hvorefter narkotikummet var bestemt til eget forbrug for hans hustru, som anvendte narkotikummet til smertelindring (24) – har den nævnte ret konstateret, at der var tale om små mængder »farlig« og »yderst farlig« narkotika til personligt forbrug. Nævnte ret har under alle omstændigheder anført, at DZ og hans hustru besad disse små mængder narkotika uden at have til hensigt at drive handel med dem.
17.      Rumænsk ret fastsætter muligheder for strafnedsættelse, herunder hensyntagen til strafformildende omstændigheder. Den udstedende judicielle myndighed har som svar på et spørgsmål imidlertid oplyst, at der i forbindelse med DZ hverken forelå strafskærpende omstændigheder, såsom gentagelse, eller strafformildende omstændigheder. Selv hvis DZ havde kunnet påberåbe sig en strafnedsættelse, og denne var blevet anvendt, ville det som følge af straffens længde ikke have været muligt at gøre den betinget. Ved anvendelse af en strafnedsættelsesgrund ville straffen nemlig ifølge denne myndighed have udgjort fire år og otte måneder og dermed mere end tre år (25).
18.      Den forelæggende ret har af disse elementer udledt, at med forbehold af de omstændigheder, der kan begrunde en strafnedsættelse, pålagde de rumænske bestemmelser i tilfælde af en domfældelse for ulovlig indførsel af »farlig og yderst farlig narkotika« på tidspunktet for begåelsen af den strafbare handling retten en forpligtelse til at idømme en minimumsfrihedsstraf på syv år, uanset om denne handling vedrørte en lille mængde narkotika eller blev begået med henblik på eget forbrug eller uden hensigt om at drive handel med narkotikummet.
19.      For så vidt som en eller flere ved lov fastsatte strafnedsættelsesgrunde fandt anvendelse, gav disse bestemmelser til gengæld retten mulighed for at nedsætte denne minimumsstraf for ulovlig indførsel af små mængder »farlig og yderst farlig narkotika« til personligt forbrug eller uden hensigt om at drive handel med dem med halvdelen (ved anvendelse af artikel 15 i lov nr. 143/26) eller med højst en tredjedel (ved anvendelse af en eller flere af de øvrige strafnedsættelsesgrunde).
20.      Den forelæggende ret har oplyst, at DZ’ advokat har bestridt overgivelsen af DZ med den begrundelse, at den pålagte frihedsstraf er uforholdsmæssig og dermed udgør en tilsidesættelse af chartrets artikel 49, stk. 3. Den nævnte ret finder, at i lyset af advokatens anbringende rejser den minimumsstraf, som de rumænske bestemmelser i dette tilfælde pålægger den rumænske straffedomstol at anvende, i forbindelse med de begrænsede lovgivningsmæssige muligheder for strafnedsættelse, spørgsmål med hensyn til princippet om straffes proportionalitet, som er omhandlet i denne bestemmelse.
21.      I første række opstår ifølge nævnte ret det spørgsmål, om den fuldbyrdende judicielle myndighed, når den eftersøgte påberåber sig dette, skal prøve, om en reel fare for fuldbyrdelse af en straf, som ikke står i forhold til den strafbare handling, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, kan medføre, at der skal gives afslag på overgivelse.
22.      Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at der er tvivl om, hvorvidt det følger af dommen af 14. juli 2022, Procureur général près la cour d’appel d’Angers (26), at det ikke er muligt at påberåbe sig artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3.
23.      I anden række opstår der ifølge den forelæggende ret en række efterfølgende spørgsmål vedrørende den måde, hvorpå den fuldbyrdende judicielle myndighed skal vurdere, om der i den udstedende medlemsstat foreligger en reel fare for fuldbyrdelse af en retskraftig uforholdsmæssig straf.
24.      Det bør således overvejes, hvilke kriterier denne myndighed skal lægge til grund ved denne vurdering, og hvilken rolle forpligtelsen i henhold til den udstedende medlemsstats lovgivning til at idømme en minimumsstraf sammenholdt med muligheden for strafnedsættelse og for at gøre straffen betinget spiller ved denne vurdering. Eftersom den frihedsstraf, som den eftersøgte blev idømt, er blevet retskraftig, opstår desuden det spørgsmål, om en eventuel garanti fra den udstedende medlemsstats myndigheder – f.eks. med det indhold, at den eftersøgte kan blive benådet eller fortsat kan anmode om en efterprøvning af domfældelsen – kan medføre et bortfald af en eventuelt konstateret reel fare for tilsidesættelse af chartrets artikel 49, stk. 3, til skade for den eftersøgte.
25.      På denne baggrund har rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 1, stk. 3, i [rammeafgørelse 2002/584], sammenholdt med artikel 49, stk. 3, i [chartret] og artikel 2, stk. 1, [litra a)], og [artikel 2,] stk. 2, artikel 4, stk. 1, og [artikel 4,] stk. 2, [litra b)], og artikel 5 i rammeafgørelse [2004/757], fortolkes således, at
hvis den eftersøgte modsætter sig overgivelsen med den begrundelse, at vedkommende i den udstedende medlemsstat ved en retskraftig dom er blevet idømt en uforholdsmæssig frihedsstraf for indførsel af små mængder narkotika til personligt forbrug, eller i det mindste for indførsel af små mængder narkotika uden hensigt om at drive handel med dem,
skal den fuldbyrdende judicielle myndighed prøve, om den eftersøgte i tilfælde af overgivelse med henblik på fuldbyrdelse af denne straf vil være udsat for en reel fare for fuldbyrdelse af en straf, der ikke står i forhold til den strafbare handling, som ligger til grund for den europæiske arrestordre?
2)      Såfremt [det første spørgsmål] besvares bekræftende:
a)      Hvilke kriterier skal den fuldbyrdende judicielle myndighed lægge til grund ved vurderingen af, om der foreligger en reel fare for fuldbyrdelse af en retskraftig uforholdsmæssig straf som omhandlet i [det første spørgsmål]?
b)      Hvilken rolle spiller det i forbindelse med denne prøvelse, at den udstedende medlemsstats lovgivning
med henblik på gennemførelsen af artikel 4, stk. 2, litra b), i [rammeafgørelse 2004/757] og den heraf følgende forpligtelse til at fastsætte fængselsstraffe af en maksimal varighed på mindst fem til ti år
forpligter retten i denne stat til i tilfælde af en domfældelse for – kort sagt – indførsel af narkotika, der regnes blandt de mest sundhedsskadelige former for narkotika, at idømme en frihedsstraf på mindst syv år, uanset hvilken mængde narkotika disse handlinger vedrører, og uanset om hensigten med disse handlinger var at tilgodese et personligt forbrug, eller om disse handlinger blev begået med den hensigt at drive handel med dette narkotikum, idet:
–        retten højst kan nedsætte denne obligatoriske minimumsstraf med i alt en tredjedel, hvis der foreligger omstændigheder, som reducerer handlingens grovhed eller den fare, som gerningsmanden udgør, eller den pågældende indrømmer at have begået handlingen, eller med i alt halvdelen af denne straf, hvis den pågældende letter identificeringen og retsforfølgningen af andre personer, der har begået narkotikarelaterede strafbare handlinger, og
–        varigheden af denne (eventuelt nedsatte) minimumsstraf er til hinder for, at retten kan gøre fuldbyrdelsen af denne straf betinget?
c)      Kan en eventuel reel fare for fuldbyrdelse af en retskraftig uforholdsmæssig straf som omhandlet i [det første spørgsmål] afværges af en garanti fra den udstedende medlemsstat, og hvordan kan en sådan garanti være udformet?«
26.      DZ, Openbaar Ministerie (anklagemyndighed, Nederlandene), den rumænske, den ungarske og den polske regering, Irland samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg og deltog med yderligere deltagelse af den tyske regering i retsmødet den 23. september 2025, hvor de bl.a. besvarede Domstolens spørgsmål til mundtlig besvarelse.
III. Bedømmelse
27.      Med sine spørgsmål, som jeg foreslår at behandle samlet, har den forelæggende ret nærmere bestemt anmodet Domstolen om at tage stilling til hvorvidt, og i givet fald på hvilke betingelser og i hvilket omfang, artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3, giver en fuldbyrdende judiciel myndighed for at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, når denne myndighed finder, at den idømte straf er uforholdsmæssig, og at fuldbyrdelsen af den pågældende arrestordre kan være i strid med det princip om straffes proportionalitet, der er fastsat i denne bestemmelse i chartret.
28.      Den forelæggende rets spørgsmål udspringer i det væsentlige af forskellene mellem den nederlandske strafferet og den rumænske strafferet med hensyn til strengheden af sanktionen for en strafbar handling som den i hovedsagen omhandlede, nemlig indførsel i Rumænien af »yderst farlig« narkotika. Mens indførsel i Rumænien af narkotika i denne kategori ifølge anklagemyndighedens redegørelse i retsmødet for så vidt angår en mængde på op til ti gram skal straffes med en til tre ugers fængsel i Nederlandene, er minimumsstraffen i Rumænien nemlig syv års fængsel. Disse spørgsmål beror dermed på en konstatering af, at den nedre grænse for fængselsstraffen i rumænsk ret er høj set i forhold til straffen i henhold til nederlandsk ret. Hertil kommer en konstatering af, at den rumænske rets muligheder for at nedsætte straffen eller udsætte fuldbyrdelsen er begrænsede.
29.      Med henblik på at besvare den forelæggende rets spørgsmål skal det påpeges, at rammeafgørelse 2002/584 med indførelsen af en forenklet og mere effektiv ordning for overgivelse af personer, der er dømt eller mistænkt for overtrædelse af straffeloven, tilsigter at fremme og fremskynde det retlige samarbejde med henblik på at bidrage til at gennemføre Unionens erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne (27).
30.      På det område, der reguleres ved denne rammeafgørelse, finder princippet om gensidig anerkendelse, som udgør »hjørnestenen« i det retlige samarbejde i straffesager, således som det bl.a. fremgår af sjette betragtning til den nævnte rammeafgørelse, udtryk i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, der fastsætter reglen om, at medlemsstaterne har pligt til at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne rammeafgørelse (28).
31.      Heraf følger for det første, at de fuldbyrdende judicielle myndigheder kun kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henvisning til de grunde, der er indeholdt i rammeafgørelse 2002/584, således som denne fortolkes af Domstolen. Mens fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre udgør hovedreglen, er afslaget på fuldbyrdelse for det andet udformet som en undtagelse, der skal undergives en streng fortolkning (29). For så vidt angår sådanne grunde fastsætter denne rammeafgørelse i artikel 3 obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre og i artikel 4 og 4a fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af denne arrestordre (30).
32.      Efter at have fastslået, at ingen af disse grunde vedrører en uforholdsmæssig karakter af den straf, der er idømt i den udstedende medlemsstat (under A), vil jeg redegøre for, hvilke konsekvenser der kan drages af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 i tilfælde af risiko for tilsidesættelse af princippet om straffes proportionalitet, der er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3 (under B).
A.      Ingen grund i rammeafgørelse 2002/584 til at afslå fuldbyrdelse, der vedrører en uforholdsmæssig karakter af den straf, der er idømt i den udstedende medlemsstat
33.      Det er ikke fastsat i rammeafgørelse 2002/584, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afvise at fuldbyrde en europæisk arrestordre med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf alene af den grund, at denne straf ikke står i rimeligt forhold til den strafbare handling, som den tilsigter at bekæmpe.
34.      En sådan konstatering kan ligeledes udledes af Domstolens praksis.
35.      I den sag, der gav anledning til dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers, skulle Domstolen således fortolke den betingelse om forholdets dobbelte strafbarhed, som er fastsat i artikel 2, stk. 4, og artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584. Domstolen fastslog navnlig, at denne betingelse er opfyldt, når den europæiske arrestordre er blevet udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, selv når denne straf i den udstedende medlemsstat er blevet idømt som følge af, at den eftersøgte person har begået en enkelt lovovertrædelse, der består af flere forhold, hvoraf kun nogle udgør en strafbar handling i den fuldbyrdende medlemsstat (31).
36.      Den forelæggende ret havde opfordret Domstolen til også at undersøge denne problemstilling i lyset af chartrets artikel 49, stk. 3, og Domstolen slog fast, at en sådan fortolkning er i overensstemmelse med det princip om proportionalitet mellem lovovertrædelse og straf, der er fastsat i denne bestemmelse (32).
37.      I denne henseende fremhævede Domstolen for det første, at i den ordning, der er indført ved rammeafgørelse 2002/584, sikres overholdelsen af princippet om proportionalitet mellem lovovertrædelse og straf af de judicielle myndigheder i den udstedende medlemsstat, og tilføjede mere generelt, at ansvaret for at sikre overholdelsen af de rettigheder, der tilkommer en person, som anmodes udleveret, først og fremmest ligger hos den udstedende medlemsstat (33).
38.      For det andet anførte Domstolen, at den omstændighed, at den straf, der er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, eventuelt er uforholdsmæssig, ikke er omfattet af de obligatoriske eller fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der fremgår af artikel 3, 4 og 4a i rammeafgørelse 2002/584 (34).
39.      Domstolen præciserede desuden, at betingelsen om forholdets dobbelte strafbarhed alene indebærer, at det skal efterprøves, om de til lovovertrædelsen knyttede faktiske forhold, der har givet anledning til udstedelsen af den pågældende europæiske arrestordre, ligeledes som sådan ville udgøre en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, såfremt de havde fundet sted på sidstnævntes område (35).
40.      Domstolen udledte af disse elementer, at det derfor ikke tilkommer den fuldbyrdende judicielle myndighed inden for rammerne af undersøgelsen af denne betingelse at vurdere den straf, der er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, i lyset af chartrets artikel 49, stk. 3 (36).
41.      Domstolens svar i dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers skal ganske vist bedømmes i lyset af betingelsen om forholdets dobbelte strafbarhed, eftersom Domstolen blot fremhævede, at dens fortolkning af denne betingelse er i overensstemmelse med det princip om proportionalitet mellem lovovertrædelse og straf, der er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3.
42.      Det forholder sig ikke desto mindre således, at Domstolen med den generelle formulering i den nævnte doms præmis 65 og 66 lod forstå, at det synes at være uforeneligt med den ved rammeafgørelse 2002/584 indførte ordningen, at den fuldbyrdende judicielle myndighed vurderer, om den straf, der er idømt af den udstedende medlemsstat, eventuelt er uforholdsmæssig. Efter min opfattelse bør Domstolen inden for rammerne af den foreliggende sag klart fastslå, at et afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre principielt ikke kan gives på grundlag af en vurdering foretaget af den fuldbyrdende judicielle myndighed, hvorefter den straf, der er idømt i den udstedende medlemsstat, ud fra forskellige vurderingselementer, deriblandt nævnte myndigheds egen nationale ret, er uforholdsmæssig. En sådan vurdering fra denne judicielle myndigheds side er nemlig efter min opfattelse hverken ønskelig eller mulig i praksis.
43.      Den fuldbyrdende judicielle myndigheds vurdering af straffens proportionalitet er ikke ønskelig, eftersom den ville foranledige denne myndighed til at foretage en fornyet materiel bedømmelse af den dom, der er afsagt i den udstedende medlemsstat, og dermed i givet fald rejse tvivl om grundlaget herfor. Denne myndighed ville således blive omdannet til en appelinstans, ved hvilken den eftersøgte kunne anfægte forholdsmæssigheden af den straf, som den pågældende var blevet idømt af en retsinstans i den udstedende medlemsstat. En sådan appelinstans kan imidlertid kun befinde sig i denne medlemsstat og kan ikke flyttes til den fuldbyrdende medlemsstat, hvis judicielle myndigheder ikke kan tildele sig selv en sådan rolle. Den fuldbyrdende judicielle myndighed har desuden ingen kompetence, der giver den mulighed for at anvende den fuldbyrdende medlemsstats materielle strafferetlige regler på en lovovertrædelse, som det påhviler retsinstanserne i den udstedende medlemsstat at bekæmpe, og hvorom en af disse retter uafhængigt har afsagt den dom, der udgør grundlaget for den europæiske arrestordre, som begæres fuldbyrdet.
44.      Det tilkommer således ikke den fuldbyrdende judicielle myndighed at vurdere, om den straf, der er idømt af en retsinstans i den udstedende medlemsstat, er egnet til at nå de mål, der forfølges med denne medlemsstats lovgivning, og om straffen ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at disse mål. Jeg vil tilføje, at den fuldbyrdende judicielle myndighed af indlysende retssikkerhedsmæssige grunde ikke kan rejse tvivl om den retskraftige dom, der er blevet afsagt i den udstedende medlemsstat, på stadiet for fuldbyrdelsen heraf, uden at princippet om retskraft tilsidesættes.
45.      En efterprøvelse af forholdsmæssigheden af den straf, der er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, som foretages af den fuldbyrdende judicielle myndighed, er endvidere grundlæggende i strid med princippet om gensidig anerkendelse (37). Jeg skal erindre om, at dette princip forudsætter, at der består en gensidig tillid mellem medlemsstaterne i deres respektive strafferetsplejeordninger, og at hver enkelt medlemsstat accepterer en anvendelse af strafferetlige bestemmelser, der er i kraft i de øvrige medlemsstater, uanset om en anvendelse af medlemsstatens egen retsorden måtte føre til en anden løsning (38). Dette indebærer, at den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke kan rejse tvivl om straffes forholdsmæssighed med henvisning til sin egen strafferet (39), idet den giver sin egen vurdering af straffes forholdsmæssighed forrang, uafhængigt af de regler, der er fastsat i den udstedende medlemsstats materielle strafferet. Det skal ligeledes fremhæves, at forskellene i medlemsstaternes strafferet afspejler mangfoldigheden i de valg, de har foretaget med hensyn til den strafferetlige politik (40) ud fra de af de nationale lovgivere fastlagte prioriteringer (41), herunder inden for den materielle strafferet, som har været genstand for en minimumsharmonisering i Unionen. I denne forbindelse skal det undgås, at visse medlemsstater til skade for målet om at bekæmpe straffrihed og for ofres rettigheder bliver et tilflugtssted for domfældte, fordi de straffer visse lovovertrædelser mindre strengt. Det skal ligeledes, som Domstolen allerede har fastslået, nævnes, at selv om rammeafgørelse 2002/584 i dens artikel 2, stk. 2, opregner kategorierne af lovovertrædelser med henblik på gennemførelse af denne, er selve definitionen af disse lovovertrædelser og straffene herfor den, der fremgår af lovgivningen i den udstedende medlemsstat. Denne rammeafgørelse har ikke til formål at harmonisere den materielle strafferet, dvs. de omhandlede straffelovsovertrædelser for så vidt angår gerningsindholdet eller straffene herfor (42).
46.      Til disse konstateringer kan føjes, at det forekommer vanskeligt, for ikke at sige umuligt, for den fuldbyrdende judicielle myndighed at foretage en grundig bedømmelse på et oplyst grundlag af forholdsmæssigheden af en straf, som en retsinstans i den udstedende medlemsstat har truffet afgørelse om, af den simple grund, at retssagen ikke er blevet ført ved denne ret, at den ikke råder over samtlige sagsakter, og at den ikke har kendskab til særegenhederne i denne medlemsstats strafferetlige ordning (43). Den udveksling af oplysninger, der er fastsat artikel 15, stk. 2 og 3, i rammeafgørelse 2002/584, kan efter min opfattelse ikke afhjælpe dette problem, eftersom udvekslingen har til formål at sætte den fuldbyrdende judicielle myndighed i stand til at træffe afgørelse om overgivelsen og ikke at give den de elementer, der gør det muligt for den at vurdere, om der er grundlag for den domfældelse, der har fundet sted i den udstedende medlemsstat (44).
47.      Mere generelt tager en sådan løsning ikke hensyn til, at denne rammeafgørelse ikke har til formål at harmonisere medlemsstaternes materielle strafferet, hvorfor reglernes mangfoldighed på området ikke kan føre til, at den overgivelsesmekanisme, der er indført ved nævnte rammeafgørelse, lammes, idet den fuldbyrdende judicielle myndighed gives mulighed for at efterprøve, om en retsinstans i den udstedende medlemsstat har overholdt princippet om straffes proportionalitet. For at undgå denne risiko er det derfor af afgørende betydning at sikre, at overholdelsen af princippet om straffes proportionalitet principielt udelukkende henhører under den udstedende medlemsstats kompetence, på de betingelser, der er fastsat i denne medlemsstats strafferet. Alt andet vil uundgåeligt underminere formålet om at etablere en forenklet og effektiv ordning med henblik på at lette og fremskynde overgivelsen mellem medlemsstaterne.
48.      Det kan dog ikke udelukkes fuldstændig, at en risiko for tilsidesættelse af princippet om straffes proportionalitet under ganske særlige omstændigheder kan foranledige den fuldbyrdende judicielle myndighed til at afvise at fuldbyrde en europæisk arrestordre. Jeg gør desuden opmærksom på, at Domstolen i dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers ikke tog stilling til, om en risiko for tilsidesættelse af princippet om straffes proportionalitet, som er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3, på grundlag af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, kan udgøre en selvstændig grund til at afvise at fuldbyrde en europæisk arrestordre.
B.      Konsekvenserne af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 i tilfælde af risiko for tilsidesættelse af princippet om straffes proportionalitet, der er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3
49.      Det fremgår af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, at denne ikke indebærer nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartret.
50.      Denne forpligtelse påhviler medlemsstaterne, når de træffer afgørelse om overgivelse af en person, eftersom en afgørelse om en sådan overgivelse udgør en gennemførelse af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1. Medlemsstaternes fuldbyrdende judicielle myndigheder er således i forbindelse med vedtagelsen af denne afgørelse forpligtet til at sikre, at de grundlæggende rettigheder, som anerkendes i chartret for den person, der er omfattet af en arrestordre, overholdes (45).
51.      I denne forbindelse skal det erindres, at chartrets artikel 49, stk. 3, bestemmer, at straffens omfang skal stå i rimeligt forhold til overtrædelsen. Denne bestemmelse finder anvendelse, når en national bestemmelse gennemfører EU-retten (46). I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet må de repressive foranstaltninger, der er tilladt i en national lovgivning, ikke overskride grænserne for, hvad der er nødvendigt for gennemførelsen af de formål, der lovligt forfølges med denne lovgivning. Sanktionerne skal tilpasses grovheden af de overtrædelser, som de sanktionerer, bl.a. ved at sikre en tilstrækkelig afskrækkende virkning samtidig med, at de ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse formål (47).
52.      I øvrigt kræver proportionalitetsprincippet, at der tages hensyn til de konkrete omstændigheder i sagen ved fastsættelsen af sanktionen og niveauet for denne (48). Ved bedømmelsen af, om sanktionerne er forholdsmæssige, skal der ligeledes tages hensyn til den mulighed, som den nationale ret har for at ændre kvalifikationen i forhold til den, der er indeholdt i anklageskriftet – idet denne mulighed kan føre til, at der pålægges en mindre streng sanktion – og til den mulighed, at sanktionen kan tilpasses den konstaterede overtrædelses grovhed (49).
53.      På grundlag af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 har Domstolen opstillet en selvstændig grund, der, såfremt visse betingelser er opfyldt, undtagelsesvis kan begrunde et afslag på overgivelse fra den fuldbyrdende judicielle myndigheds side i tilfælde af risiko for tilsidesættelse af den eftersøgtes grundlæggende rettigheder. Hidtil har muligheden for at påberåbe sig en sådan grund været overvejet i forbindelse med en risiko for tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder, der er sikret i chartrets artikel 4 (forbud mod tortur og umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf), 7 (ret til respekt for privatliv og familieliv), 24 (barnets rettigheder) og 47 (adgang til effektive retsmidler ved en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov).
54.      Der er efter min opfattelse ingen grund til på forhånd og kategorisk at udelukke muligheden for, at en risiko for tilsidesættelse af den grundlæggende rettighed, der er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3, ligeledes, undtagelsesvis, kan begrunde et afslag på overgivelse på grundlag af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584. Jeg vil i øvrigt gøre opmærksom på, at Domstolen i Alchaster-dommen, om end i forbindelse med fortolkningen af en anden EU-retsakt (50), allerede har fastslået, at medlemsstaternes fuldbyrdende judicielle myndigheder i forbindelse med vedtagelsen af en afgørelse om overgivelse er forpligtet til at sikre, at de grundlæggende rettigheder, der følger af chartrets artikel 49, stk. 1, som bl.a. bestemmer, at der ikke kan pålægges en strengere straf end den, der var anvendelig på det tidspunkt, da lovovertrædelsen blev begået, overholdes. Denne vurdering bør efter min opfattelse kunne udvides til at omfatte chartrets artikel 49, stk. 3 (51).
55.      Den omstændighed, at der foreligger en risiko for tilsidesættelse af den grundlæggende rettighed, der er beskyttet ved chartrets artikel 49, stk. 3, kan følgelig efter min opfattelse give den fuldbyrdende judicielle myndighed mulighed for efter en behørig prøvelse at undlade at fremme en arrestordre.
56.      Hvad angår fremgangsmåden for en sådan prøvelse er jeg af den opfattelse, at Domstolen ikke bør fravige sin praksis, der tilsigter at fastholde, at et afslag på overgivelse på grundlag af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584 er af ekstraordinær karakter, idet vurderingen af, om der foreligger en reel risiko for en tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder, skal foretages ved en prøvelse i to trin.
57.      I denne henseende fremgår det af Domstolens praksis vedrørende rammeafgørelse 2002/584, at den vurdering, der i forbindelse med en procedure til fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal foretages af, om der foreligger en reel risiko for en tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 4, 7, 24 og 47, principielt skal foretages ved en prøvelse i to særskilte trin, der ikke må sammenblandes, for så vidt som de indebærer en analyse på grundlag af forskellige kriterier, og som derfor skal foretages successivt (52).
58.      Med henblik herpå skal den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med det første trin afgøre, om der foreligger objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger, som godtgør, at der foreligger en reel risiko for tilsidesættelse af en af disse grundlæggende rettigheder i den udstedende medlemsstat som følge af enten systemiske eller generelle mangler eller mangler, som mere specifikt berører en objektivt identificerbar gruppe af personer (53).
59.      I forbindelse med det andet trin skal den fuldbyrdende judicielle myndighed på konkret og præcis vis efterprøve, i hvilket omfang de mangler, der er identificeret på det første trin i prøvelsen, kan have en indvirkning på den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, og om der – henset til den pågældendes personlige situation – er tungtvejende og godtgjorte grunde til at antage, at denne person vil løbe en reel risiko for tilsidesættelse af de nævnte grundlæggende rettigheder, såfremt personen overgives til den udstedende medlemsstat (54).
60.      Når den vurderer, om fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre kan indebære en risiko for tilsidesættelse af grundlæggende rettigheder, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed derfor se bort fra den konkrete sag og kun vende tilbage hertil, såfremt den i den udstedende medlemsstat identificerer enten systemiske eller generelle mangler eller mangler, som mere specifikt berører en objektivt identificerbar gruppe af personer. En analyse på det systemiske plan går således principielt forud for en analyse på det individuelle plan.
61.      Domstolen har således fastsat strenge rammer for anvendelsen af grunden til afslag på overgivelse i artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, som består i, at den fuldbyrdende judicielle myndighed pålægges at foretage en grundig og streng prøvelse. Disse rammer er begrundet i den omstændighed, at den forenklede og effektive ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer, der er indført ved rammeafgørelse 2002/584, er baseret på den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne, og på princippet om gensidig anerkendelse (55). Princippet om gensidig tillid pålægger således hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i EU-retten anerkendte grundlæggende rettigheder (56). Dette medfører, at når medlemsstaterne gennemfører EU-retten, skal de lægge til grund, at de øvrige medlemsstater overholder de grundlæggende rettigheder, således at det hverken er muligt for dem at kræve et nationalt beskyttelsesniveau af en anden medlemsstat, der er højere end det ved EU-retten sikrede, eller, undtagen i særlige tilfælde, at kontrollere, om denne anden medlemsstat i et konkret tilfælde rent faktisk har overholdt de i Unionen sikrede grundlæggende rettigheder (57).
62.      Det er i denne sammenhæng med formodningen om, at den udstedende medlemsstat overholder de grundlæggende rettigheder, som følger af princippet om gensidig tillid, at Domstolen har fremhævet, at  forpligtelsen til at fastslå, om der foreligger systemiske eller generelle mangler eller mangler, som mere specifikt berører en objektivt identificerbar gruppe af personer, inden det på konkret og præcis vis kan efterprøves, om den person, der er genstand for en europæisk arrestordre, løber en reel risiko for tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed, netop til formål at undgå, at en sådan prøvelse foretages i andre tilfælde end undtagelsestilfælde (58).
63.      Domstolen har fremhævet, at overholdelsen af denne forpligtelse bl.a. gør det muligt at sikre ansvarsfordelingen mellem den udstedende medlemsstat og den fuldbyrdende medlemsstat for så vidt angår bevarelsen af de krav, der er forbundet med de grundlæggende rettigheder, som følger af den fulde anvendelse af princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse, der understøtter den europæiske arrestordreordnings funktionsmåde (59).
64.      Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i sagen Puig Gordi m.fl. (60), er der ingen tvivl om, at de udstedende og de fuldbyrdende judicielle myndigheder, som er de myndigheder, der skal gennemføre rammeafgørelse 2002/584, har pligt til at overholde de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartret. For at den ordning for overgivelse, der er indført ved denne rammeafgørelse, kan fungere, er det pågældende ansvar dog i overensstemmelse med princippet om gensidig tillid fordelt mellem disse to myndigheder. Hvis den udstedende judicielle myndighed og den fuldbyrdende judicielle myndighed havde ret til at foretage den samme kontrol, kunne det nemlig resultere i en mindre effektiv og hurtig overgivelse. Den gensidige tillid er desuden i sagens natur uforenelig med, at hver myndighed udfører krydskontrol for at efterprøve, om de grundlæggende rettigheder overholdes i den medlemsstat, som den anden myndighed tilhører. Et afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, som skyldes, at den fuldbyrdende judicielle myndighed har konstateret en risiko for krænkelse af de grundlæggende rettigheder i den udstedende judicielle myndighed, kan ifølge denne logik kun udgøre en undtagelse (61).
65.      Selv om Domstolen lejlighedsvis har kunnet udelukke forpligtelsen for den fuldbyrdende judicielle myndighed til i første række at foretage en prøvelse på det systemiske plan, er det kun i tilfælde af, at en sådan undersøgelse viser sig uegnet til at vurdere den påberåbte risiko for tilsidesættelse af grundlæggende rettigheder. I lyset af chartrets artikel 4, der fastsætter en absolut rettighed, er dette tilfældet, når den person, der anmodes overgivet, lider af alvorlige kroniske sygdomme af ubestemt varighed, som kan blive væsentligt forværret i tilfælde af overgivelse (62). Kravet om den ekstraordinære karakter af afslaget på fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre opretholdes imidlertid i denne situation. Domstolen har nemlig i denne situation opstillet krav til begrundelsen af et sådant afslag om en vis grad af alvorlighed, som overskrider den grad af lidelse, der uundgåeligt er forbundet med enhver frihedsberøvelse, dvs. at overgivelsen af den alvorligt syge eftersøgte person vil udsætte denne person for en reel risiko for en væsentlig nedsættelse af den pågældendes forventede levetid eller for en hurtig, betydelig og uoprettelig forværring af den pågældendes helbredstilstand (63).
66.      Jeg finder dog ikke, at der er grund til at tilføje en ny undtagelse fra kravet om en prøvelse i to trin inden for rammerne af den foreliggende sag. Efter min opfattelse kræver vurderingen af en risiko for tilsidesættelse af chartrets artikel 49, stk. 3, i tilfælde af fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre som første trin en prøvelse på det systemiske plan.
67.      Når den person, der er genstand for en europæisk arrestordre, gør gældende, at vedkommende er blevet idømt en uforholdsmæssig straf og således vil blive udsat for en risiko for tilsidesættelse af chartrets artikel 49, stk. 2, i tilfælde af en overgivelse, påhviler det følgelig den udstedende judicielle myndighed at bedømme, om anbringendet herom er velbegrundet, i forbindelse med en prøvelse i to trin.
68.      Med henblik herpå skal den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med det første trin afgøre, om der foreligger objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger, som godtgør, at der foreligger en reel risiko for tilsidesættelse af en af disse grundlæggende rettigheder i den udstedende medlemsstat som følge af enten systemiske eller generelle mangler eller mangler, som mere specifikt berører en objektivt identificerbar gruppe af personer (64). Der er nemlig ikke nogen gyldig grund for den fuldbyrdende medlemsstat til at forudsætte, at princippet om straffes proportionalitet ikke overholdes i den udstedende medlemsstat, idet denne judicielle myndighed tværtimod, skal lægge til grund for sin analyse, at dette princip overholdes, i overensstemmelse med princippet om gensidig tillid (65).
69.      Det skal i denne forbindelse erindres, at ansvaret for at sikre de grundlæggende rettigheder i forbindelse med en sag vedrørende en europæisk arrestordre først og fremmest ligger hos den udstedende medlemsstat (66). Heraf følger, at den fuldbyrdende judicielle myndighed skal vise domstolene i den udstedende medlemsstat tillid (67). I mangel af en sådan tillid ville den fuldbyrdende judicielle myndighed, så snart der fremsættes anbringender for den som de i hovedsagen omhandlede, ledes til at foretage en efterprøvelse af, hvordan domstolene i den udstedende medlemsstat anvender denne medlemsstats materielle strafferet i en individuel sag, hvilket ville være i strid med princippet om gensidig anerkendelse, som ligger til grund for rammeafgørelse 2002/584. Det følger af Domstolens faste praksis, at denne rammeafgørelse, sammenholdt med chartrets bestemmelser, ikke kan fortolkes således, at der rejses tvivl om effektiviteten af det retslige samarbejde mellem medlemsstaterne (68).
70.      Hvad angår indholdet af den prøvelse i to trin, som den fuldbyrdende judicielle myndighed skal foretage, når der påberåbes en risiko for tilsidesættelse af princippet om straffes proportionalitet, der er fastsat i chartrets artikel 49, stk. 3, kan de to trin i denne prøvelse beskrives som følger.
71.      Hvad angår det første trin skal den fuldbyrdende judicielle myndighed med henblik på at afgøre, om sådanne mangler er godtgjort, foretage en samlet vurdering af de gældende regler i den udstedende medlemsstat for at fastslå, om disse regler for visse kategorier af strafbare handlinger berøver de nationale retter deres beføjelse til at tage hensyn til de konkrete omstændigheder i sagen ved at foretage en individualisering af straffen. Efter min opfattelse kan den fuldbyrdende judicielle myndighed finde, at disse mangler er godtgjort, hvis det fremgår af denne samlede vurdering, at de domfældte, fordi de har begået lovovertrædelser i disse kategorier, i den pågældende medlemsstat generelt berøves muligheden for en individualisering af straffen (69).
72.      Det forholder sig nemlig, som generaladvokat Bot anførte i sit forslag til afgørelse i sagen Aranyosi og Căldăraru (70): »For domfældelse udelukker princippet om det personlige strafansvar princippet om, at der pålægges en automatisk og på forhånd fastlagt straf. Retten fastsætter således straffen afhængigt af den kriminelles personlighed, således som denne bl.a. følger af arten af den begåede overtrædelse, omstændighederne ved det strafbare forhold, en personlighedsundersøgelse, vidneudsagn, psykolog- og psykiatrierklæringer, og muligheden for resocialisering henset til den pågældendes personlighed.« Princippet om individualisering af straffen gør det dermed muligt at tage hensyn til den domfældtes adfærd, personlighed samt materielle, familiemæssige og sociale situation (71). Individualiseringen af straffen bidrager derfor til, at der pålægges en forholdsmæssig straf.
73.      Når der i den udstedende medlemsstats retsorden findes regler, der giver den nationale ret mulighed for at individualisere straffen på grundlag af lovovertrædelsens art og grovhed samt den tiltaltes personlige situation, kan der således principielt ses bort fra risikoen for, at denne idømmes en uforholdsmæssig straf. Dette gælder så meget desto mere, når der som i hovedsagen er adgang til at få rettens overholdelse af dette princip efterprøvet ved en appel.
74.      Jeg skal ligeledes præcisere, at i mine øjne er en konstatering af, at den nationale rets beføjelse til foretage en individualisering af straffen skal udøves inden for visse grænser i henhold til den udstedende medlemsstats lovgivning, såsom den fastsættelse af en brøkdel for strafnedsættelsen i tilfælde af formildende omstændigheder, som findes i den rumænske lovgivning, eller indførelsen af minimumsstraffe, ikke tilstrækkelig til at fastslå, at der foreligger systemiske, generelle eller kategoriale mangler i den pågældende medlemsstat. Det kan kun fastslås, at der foreligger sådanne mangler, såfremt den nationale lovgivning forhindrer den nationale ret i at foretage en individualisering af straffen, og ikke, såfremt retten kun kan udøve denne beføjelse inden for visse grænser.
75.      Når den risiko, som den eftersøgte gør gældende, hidrører fra den omstændighed, at den pågældende i tilfælde af overgivelse skal afsone en uforholdsmæssig straf, bør en sådan risiko alene konstateres at foreligge, såfremt risikoen for en tilsidesættelse af dette princip er åbenbar, henset til de regler, der finder anvendelse i den udstedende medlemsstat (72). Dette vil være tilfældet, når den pålagte dom klart og med yderst høj grad af strenghed går ud over det, der er nødvendigt for at bekæmpe den omhandlede overtrædelse.
76.      I denne forbindelse er den omstændighed, at der for en og samme strafbare handling er stor forskel på den straf, der idømmes i den udstedende medlemsstat og i den fuldbyrdende medlemsstat, ikke tilstrækkelig til at danne grundlag for en sådan konstatering. Den udstedende medlemsstats strafferet kan nemlig ikke udgøre et passende sammenligningsgrundlag, eftersom det beskyttelsesniveau, der er sikret ved chartrets artikel 49, stk. 3, skal fastsættes på EU-plan og ikke med udgangspunkt i en enkelt medlemsstat (73). Heraf følger, at den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke kan anvende en standard med hensyn til overholdelse af princippet om straffes proportionalitet, der er højere end den, der er fastsat i denne bestemmelse (74). En forskel mellem medlemsstaterne kan desuden bunde i forskelligheder i den strafferetlige politik, som er uundgåelige i mangel af en fuldstændig harmonisering af medlemsstaternes materielle strafferetlige regler.
77.      Såfremt der på EU-plan i overensstemmelse med artikel 83, stk. 1, TEUF er vedtaget minimumsregler for, hvad der skal anses for strafbare handlinger, samt for straffene herfor på et af de områder for særlig grov kriminalitet med en grænseoverskridende dimension, som er opregnet i denne bestemmelses stk. 2, kan disse regler ligeledes give den fuldbyrdende judicielle myndighed nyttige retningslinjer, når den situation, der har givet anledning til domfældelsen, er omfattet af anvendelsesområdet for den EU-retsakt, hvori nævnte regler er fastsat. I det foreliggende tilfælde forekommer dette sammenligningsgrundlag mig ikke afgørende, eftersom handlinger, såsom indførsel af narkotika, dels i henhold til artikel 2, stk. 2, i rammeafgørelse 2004/757 (75) er udelukket fra denne rammeafgørelses anvendelsesområde, »hvis gerningsmændene har begået dem udelukkende med henblik på personligt forbrug som defineret i national lovgivning«, hvilket ifølge DZ synes at være tilfældet i den foreliggende sag. Dels fremgår medlemsstaternes skønsmargen i en sådan sammenhæng klart af fjerde betragtning til rammeafgørelse 2004/757, hvori det anføres, at »[d]et forhold, at visse former for adfærd med hensyn til personligt forbrug udelukkes fra dennes anvendelsesområde, ikke repræsenterer Rådets retningslinjer for, hvordan medlemsstaterne skal behandle disse andre sager i deres nationale lovgivning« (76).
78.      Jeg vil tilføje, at kravet om, at risikoen for tilsidesættelse af princippet om straffes proportionalitet skal være åbenbar, efter min opfattelse ikke indebærer, at den pålagte straf nødvendigvis skal være af umenneskelig og nedværdigende karakter som omhandlet i chartrets artikel 4. Det fremgår ganske vist af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at det »blotte misforhold« mellem overtrædelse og straf kan undersøges i lyset af artikel 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (77). Jeg finder dog, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan være nødsaget til at konstatere, at den dom, der er idømt i den udstedende medlemsstat, klart og med yderst høj grad af strenghed går ud over det, der er nødvendigt for at bekæmpe den omhandlede overtrædelse, uden at denne straf nødvendigvis er af umenneskelig og nedværdigende karakter som omhandlet i chartrets artikel 4.
79.      I den foreliggende sag viser den fremstilling af den rumænske lovgivning, der er blevet forelagt Domstolen, efter min opfattelse ikke, at der foreligger enten systemiske eller generaliserede mangler eller mangler, der berører en objektivt identificerbar gruppe af personer, som DZ tilhører, i forbindelse med anvendelsen af princippet om straffes proportionalitet. Selv om tærsklen for minimumsstraffen er fastsat til et niveau, som kan synes højt, nemlig syv år, er der en række omstændigheder, der giver retten mulighed for at individualisere dommen, hvilket kan foranledige den til at nedsætte den pålagte dom, hvorved den kommer under denne minimumstærskel.
80.      I henhold til straffelovens artikel 75, stk. 2, litra b) (78), sammenholdt med denne lovs artikel 76, stk. 1, kan de særlige grænser for straffen (nedre og øvre) for det første nedsættes med en tredjedel, hvis der foreligger formildende omstændigheder. Den rumænske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at anvendelsen af disse bestemmelser kan føre til en nedsættelse af straffens varighed fra syv år til fire år og otte måneder (79).
81.      For det andet kan de særlige grænser for straffen (nedre og øvre) i henhold til artikel 375 med overskriften »Procedure for tiltalefrafald«, sammenholdt med artikel 396, stk. 10, i Codul de procedură penală (strafferetsplejeloven), nedsættes med en tredjedel, hvis den pågældende person erkender sig skyldig, og hvis retten lægger de samme faktiske omstændigheder til grund som dem, den pågældende har erkendt. Den rumænske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at anvendelsen af disse bestemmelser kan føre til en nedsættelse af straffens varighed fra 4
år og 8
måneder til 1 120 dage, dvs. 3
år, 1
måned og 10 dage (80).
82.      For det tredje
kan den tiltalte i henhold til artikel 15 i lov nr. 143/2000 få nedsat sin dom med halvdelen af den ved lov fastsatte strafferamme, hvis den pågældende under straffesagen angiver andre personer, der har begået narkotikarelaterede strafbare handlinger, og hjælper myndighederne med at identificere og retsforfølge disse. Den rumænske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at anvendelsen af denne bestemmelse kan føre til en nedsættelse af straffens varighed fra 1 120 dage, dvs. 3
år, 1
måned og 10
dage til 560 dage, dvs. 1 år, 6
måneder og 20 dage (81).
83.      Til disse muligheder for strafnedsættelse kommer muligheden for, at den rumænske ret kan udsætte straffuldbyrdelsen i henhold til straffelovens artikel 91, såfremt der er tale om en straf på maksimalt tre år (82). Det ser endvidere ikke ud til, at den rumænske lovgivning berøver den nationale ret muligheden for at ændre kvalifikationen af overtrædelsen i forhold til den, der er indeholdt i anklageskriftet, idet denne mulighed kan føre til, at der pålægges en mindre streng sanktion (83).
84.      Idet jeg tager alle disse præciseringer og beregninger til efterretning med behørig forsigtighed, eftersom der er tale om anvendelsen af rumænsk lovgivning, vil jeg påpege, at de oplysninger, som Domstolen er i besiddelse af, taler for, at bestemmelserne i national ret ikke forhindrede den retsinstans, der afsagde dommen på syv års fængsel mod DZ, i at foretage en individualisering af straffen under hensyntagen til samtlige individuelle omstændigheder i den konkrete sag. Denne retsinstans kunne derfor tilpasse straffen i forhold til den konstaterede overtrædelses grovhed og i givet fald fastsætte en varighed under minimumstærsklen på syv år. Nævnte ret havde således i henhold til den rumænske lovgivning mulighed for at tage hensyn til elementer som den beskedne mængde af det omhandlede narkotikum og den omstændighed, at indførslen af dette narkotikum synes at have været beregnet til DZ’ og hans hustrus personlige forbrug som formildende omstændigheder, med henblik på at nedsætte straffen forholdsmæssigt som fastsat i den rumænske lovgivning (84). Det tilkom alene den rumænske ret at vurdere, om der i den konkrete sag skulle tages hensyn til formildende omstændigheder, navnlig på grundlag af de beviser, den havde til sin rådighed, og DZ’ adfærd. Jeg skal ligeledes erindre om, at dommen i første instans kunne gøres til genstand for en appel, inden for hvis rammer forholdsmæssigheden af den straf, som DZ var blevet idømt, kunne efterprøves af Curtea de Apel Constanța (appeldomstolen i Constanța).
85.      Jeg skal desuden præcisere, at artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 udtrykkeligt giver den fuldbyrdende judicielle myndighed tilladelse til at anmode om straks at få de nødvendige supplerende oplysninger, når den finder, at de oplysninger, den udstedende medlemsstat har fremsendt, ikke er tilstrækkelige til, at den kan træffe afgørelse om overgivelsen. I øvrigt kan den udstedende judicielle myndighed, i henhold til rammeafgørelsens artikel 15, stk. 3, til enhver tid fremsende supplerende nyttige oplysninger til den fuldbyrdende judicielle myndighed (85). Det kan udledes af Domstolens praksis, at den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med undersøgelsen af de regler, der finder anvendelse i den udstedende medlemsstat, ikke kan nægte at fuldbyrde en europæisk arrestordre på grundlag af oplysninger om disse regler, som den selv har indsamlet, og med hensyn til hvilke den ikke har anmodet den udstedende judicielle myndighed om supplerende oplysninger (86). Ud over oplysninger om reglerne for fastsættelsen af straffen kan den udstedende judicielle myndighed i givet fald f.eks. anmodes om oplysninger om de nærmere omstændigheder i forbindelse med straffens fuldbyrdelse (87), om der eventuelt er adgang til at iværksætte kassationsappel, og om reglerne for benådning.
IV.    Forslag til afgørelse
86.      På baggrund af samtlige ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 1, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, sammenholdt med artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
den fuldbyrdende judicielle myndighed, som skal træffe afgørelse om overgivelsen af en person, der er genstand for en europæisk arrestordre, som er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf, ikke kan afslå at fuldbyrde denne arrestordre med den begrundelse, at denne person efter sin overgivelse til den udstedende medlemsstat risikerer at skulle afsone en straf, der er i strid med princippet om straffes proportionalitet som fastsat i denne bestemmelse i chartret om grundlæggende rettigheder, medmindre:
–        denne judicielle myndighed for det første råder over objektive, pålidelige, præcise og behørigt ajourførte oplysninger, der vidner om, at der enten foreligger systemiske eller generelle mangler eller mangler, der berører en objektivt identificerbar gruppe af personer, som den pågældende person tilhører, i forbindelse med anvendelsen af princippet om straffes proportionalitet, hvilke mangler indebærer, at de gældende regler i den udstedende medlemsstat for visse kategorier af strafbare handlinger berøver de nationale retter deres beføjelse til at tage hensyn til de konkrete omstændigheder i sagen ved at foretage en individualisering af straffen, og
–        denne fuldbyrdende judicielle myndighed for det andet konstaterer, at der under de særlige omstændigheder i den omhandlede sag, henset til en konstatering af, at den straf, der er idømt i den udstedende medlemsstat, klart og med yderst høj grad af strenghed går ud over det, der er nødvendigt for at bekæmpe den omhandlede overtrædelse, er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den pågældende åbenbart vil løbe en sådan risiko i tilfælde af en overgivelse til denne medlemsstat.«
1 –      Originalsprog: fransk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      EFT 2002, L 190, s. 1.
3 –      EUT 2009, L 81, s. 24, herefter »rammeafgørelse 2002/584«.
4 –      Jf. navnlig S. Carrera, E. Guild og N. Hernanz, »Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System«, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruxelles, nr. 55, 2013, navnlig punkt 3.1, med overskriften »Proportionality«,
D. Helenius, »Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?« New Journal of European Criminal Law, bind 5, nr. 3, Intersentia, Mortsel, 2014, s. 349-369, V. Glerum og H. Kijlstra, »EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?«, Review of European and Comparative Law, bind 54, nr. 3, The John Paul II Catholic University of Lublin, Lublin, 2023, s. 125-145, W. Klaus, J. Włodarczyk-Madejska og D. Wzorek, »In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System«, Central and Eastern European Migration Review, bind 10, nr. 1, Centre of Migration Research ved University of Warsaw, Warszawa, 2021, s. 95-117, A. Klip, »Transposition and Implementation of the Framework Decision«, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, tilgængelig på følgende websted: https://improveaw.eu/media/90, navnlig punkt 2.5.4 med overskriften »Proportionality of issuing an EAW«, punkt 2.5.6 med overskriften »Proportionality revisited« og punkt 2.6.3 med overskriften »Proportionality of executing an EAW«, V. Mitsilegas, EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, navnlig s. 142-146, A. Shabbir, »Proportionality«, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, tilgængelig på følgende websted: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, s. 34-38, og
E. Xanthopoulou, »The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment«, New Journal of European Criminal Law, bind 6, nr. 1, Intersentia, Mortsel, 2015, s. 32-52.
5 –      I modsætning til andre instrumenter til anerkendelse i straffesager. Jf. navnlig artikel 6, stk. 1, og artikel 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU af 3.4.2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager (EUT 2014, L 130, s. 1), der bestemmer, at »[u]dstedelsesmyndigheden kan kun udstede en europæisk efterforskningskendelse, når [...] udstedelsen af den europæiske efterforskningskendelse er nødvendig og står i et rimeligt forhold til de i artikel 4 omhandlede formål med retssagen under hensyn til den mistænktes eller tiltaltes rettigheder« (min fremhævelse).
6 –      Jf. den europæiske håndbog om udstedelse af en europæisk arrestordre, der blev udgivet af Rådet for Den Europæiske Union den 18.6.2008 (8216/2/08 REV 2), og den reviderede version af 17.12.2010 (17195/1/10 REV 1). Denne håndbog blev revideret af Europa-Kommissionen i løbet af 2017, jf. Kommissionens meddelelse, Europæisk håndbog om udstedelse af en europæiske arrestordre, 28.9.2017 (C(2017) 6389 (EUT 2017, C 335, s. 1)). I 2023 blev sidstnævnte håndbog revideret (C(2023)7782 (EUT C, C/2023/1270), herefter »håndbogen fra 2023«).
7 –      Jf. Europa-Parlamentets beslutning af 27.2.2014 med henstillinger til Kommissionen om revision af den europæiske arrestordre (2013/2109(INL) (EUT
2017, C 285, s. 18)), deriblandt »en proportionalitetstest, som skal gennemføres i forbindelse med alle afgørelser om gensidig anerkendelse, på grundlag af alle relevante faktorer og forhold, f.eks. hvor alvorlig overtrædelsen er, om sagen er klar til domstolsbehandling, indvirkningen på den eftersøgtes rettigheder, herunder retten til beskyttelse af privatliv og familieliv, omkostningerne og tilgængeligheden af en passende og mindre indgribende alternativ foranstaltning« [punkt 7, litra b), og bilag].
8 –      Jf. håndbogen fra 2023 (punkt 2.4. med overskriften »Proportionalitetsprincippet«, navnlig s. 18).
9 –      Jf. håndbogen fra 2023 (punkt 2.4. med overskriften »Proportionalitetsprincippet«, navnlig s. 19).
10 –      Jf. navnlig generaladvokat Bots forslag til afgørelse Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:140, punkt 145-155) og generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse Poltorak (C-452/16 PPU, EU:C:2016:782, punkt 38).
11 –      Jf. navnlig dom af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, herefter »dommen i sagen Puig Gordi m.fl.«, EU:C:2023:57, præmis 144 og den deri nævnte retspraksis). I forbindelse med den kontrol af forholdsmæssigheden, der skal foretages af den udstedende judicielle myndighed, tages der ikke blot hensyn til indgrebet i den pågældende persons frihed, men også til virkningerne af proceduren for overgivelse for så vidt angår denne persons sociale og familiære relationer, når vedkommende er bosat i en anden medlemsstat end den udstedende medlemsstat, jf. dom af 9.10.2019, NJ (anklagemyndigheden i Wien) (C-489/19 PPU, EU:C:2019:849, præmis 44).
12 –      Jf. dom af 12.12.2019, Openbaar Ministerie (Anklagemyndigheden i Bruxelles) (C-627/19 PPU, EU:C:2019:1079, præmis 38). Der er blevet anført nogle forbehold i denne henseende, jf. navnlig V. Glerum og H. Kijlstra, op.cit., s. 129 og 130.
13 –      Om de grunde, der taler imod indførelse af en proportionalitetstest, der foretages af den fuldbyrdende judicielle myndighed, jf. navnlig A. Weyembergh, I. Armada og C. Brière, »Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision«, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, der er tilgængelig på følgende websted: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, navnlig s. 37. Forfatterne anfører nemlig, at målet om at forenkle og fremskynde procedurerne for overgivelse indebærer, at hovedparten af kontrollerne, navnlig kontrollen af forholdsmæssigheden af den europæiske arrestordre, foretages i den udstedende medlemsstat, og at den fuldbyrdende judicielle myndighed har tillid til disse kontroller. En proportionalitetstest foretaget af denne myndighed vil endvidere være vanskelig at acceptere, for så vidt som der er tale om en til dels subjektiv vurdering, der i stor udstrækning afhænger af de faktiske forhold og omstændighederne i det konkrete tilfælde samt af den udstedende medlemsstats politik på det strafferetlige område. En sådan test forudsætter, at den fuldbyrdende judicielle myndighed har et vist kendskab til den strafferetlige ordning i den pågældende medlemsstat. Det skal dog understreges, at den fuldbyrdende judicielle myndigheds skønsmargen i forbindelse med de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse giver denne myndighed mulighed for i et vist omfang at tage hensyn til proportionalitetsprincippet.
14 –      Jf. håndbogen fra 2023 (punkt 5.8. med overskriften »Proportionalitet – den fuldbyrdende medlemsstats rolle«, s. 57). Jf. ligeledes i samme retning Parlamentets beslutning, der er nævnt i fodnote 7 i dette forslag til afgørelse, som i bilaget hertil indeholder følgende forslag: »Når den fuldbyrdende myndighed har grundlag for at mene, at foranstaltningen er uforholdsmæssig, kan den fuldbyrdende myndighed forhøre sig hos den udstedende myndighed om vigtigheden af at gennemføre afgørelsen om gensidig anerkendelse. Efter en sådan høring kan den udstedende myndighed vælge at trække afgørelsen om gensidig anerkendelse tilbage.«
15 –      Jf. håndbogen fra 2023 (punkt 5.8. med overskriften »Proportionalitet – den fuldbyrdende medlemsstats rolle«, s. 57).
16 –      Herefter »chartret«.
17 –      Udtrykket »retrospective proportionality« er blevet anvendt til at beskrive denne situation, jf. S. Haggenmüller, »The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant«, Oñati Socio-Legal Series, bind 3, nr. 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (online), 2013, s. 95-106, navnlig s. 100 og 101.
18 –      EUT 2004, L 335, s. 8.
19 –      I retsmødet oplyste den rumænske regering, at DZ havde iværksat en kassationsappel, der var blevet afvist.
20 –      Monitorul Oficial al României, del I, nr. 362 af 3.8.2000, som offentliggjort på ny i Monitorul Oficial al României, del I, nr. 163 af 6.3.2014.
21 –      Denne lovs artikel 3, stk. 1, bestemmer, at »[i]ndførsel i landet eller udførsel af landet samt import eller eksport af farlig narkotika uden berettigelse hertil kan straffes med 3
til 10 års fængsel og et forbud«. I denne artikels stk. 2 er det fastsat, at »[h]vis de i stk. 1 nævnte handlinger vedrører yderst farlig narkotika, er straffen 7-15 års fængsel og et forbud«.
22 –      Denne bestemmelse fastsætter: »Medskyldige er personer, der direkte begår den samme handling, som er omfattet af strafferetten.«
23 –      Denne bestemmelse har følgende ordlyd: »Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de i artikel 2, stk. 1, litra a), b) og c), omhandlede strafbare handlinger [såsom indførsel af narkotika] kan straffes med fængsel af en maksimal varighed på mindst fem til ti år i hvert af følgende tilfælde: [...] den strafbare handling enten vedrører de typer narkotika, der er blandt de mest sundhedsskadelige, eller har medført store skader for flere personers sundhed.«
24 –      I punkt 9 i sit skriftlige indlæg har den rumænske regering imidlertid anført, at »anbringenderne om narkotikummets medicinske formål blev undersøgt af retten i første instans, som konkluderede, at de var falske, efter at have gennemgået [DZ]’ hustrus sygehistorik og sammensætningen af de lægemidler, som hun var blevet ordineret«.
25 –      Den forelæggende ret har præciseret, at retten i henhold til lov nr. 143/2000 kun kan gøre fuldbyrdelsen af frihedsstraffe, der ikke overstiger tre år, betinget.
26 –      C-168/21, herefter »dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers«, EU:C:2022:558.
27 –      Jf. navnlig dom af 4.9.2025, C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion efter en europæisk arrestordre) (C-305/22, herefter »C.J.-dommen«, EU:C:2025:665, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
28 –      Jf. navnlig C.J.-dommen (præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
29 –      Jf. navnlig C.J.-dommen (præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
30 –      Jf. C.J.-dommen (præmis 42).
31 –      Jf. dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers (præmis 63 og domskonklusionens punkt 2).
32 –      Jf. dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers (præmis 64).
33 –      Jf. dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers (præmis 65).
34 –      Jf. dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers (præmis 66).
35 –      Jf. dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers (præmis 67).
36 –      Jf. dommen i sagen Procureur général près la cour d’appel d’Angers (præmis 68).
37 –      Som anført af D. Helenius, op.cit., »princippet om [...] indebærer, at den fuldbyrdende medlemsstat skal acceptere [...] forskellene i strafniveauer« (s. 368) (Domstolens oversættelse).
38 –      Jf. i denne retning navnlig dom af 11.2.2003, Gözütok og Brügge (C-187/01 og C-385/01, EU:C:2003:87, præmis 33), og af 23.1.2018, Piotrowski (C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 52). I sidstnævnte dom fastslog Domstolen, at den fuldbyrdende judicielle myndigheds bedømmelse af, om de supplerende betingelser, som retsforfølgelsen eller domfældelsen af en mindreårig konkret var betinget af i henhold til medlemsstatens lovgivning, var opfyldt, i realiteten ville føre til en reel materiel efterprøvelse af den bedømmelse, som allerede var blevet foretaget i forbindelse med den retsafgørelse, der var blevet truffet i den udstedende medlemsstat, og som lå til grund for den europæiske arrestordre. En sådan efterprøvelse ville imidlertid tilsidesætte princippet om gensidig anerkendelse og fratage princippet enhver virkning. Dette princip gør det derfor ikke muligt for den fuldbyrdende judicielle myndighed at erstatte den bedømmelse, der allerede er blevet foretaget i den udstedende medlemsstat i forbindelse med den retsafgørelse, som ligger til grund for en europæisk arrestordre, med sin egen bedømmelse af det strafferetlige ansvar for den mindreårige, der er omfattet af den nævnte arrestordre (præmis 52).
39 –      Jf. K. Lenaerts, »The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice«, tale holdt i anledning af Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture ved University of Oxford, den 30.1.2015, navnlig s. 12.
40 –      Jf. S. Haggenmüller, op.cit., navnlig s. 100 og 101. Forfatteren henviser til afgørelse nr. 2879 fra High Court of Justice (England & Wales) (retten i første instans (England og Wales), Det Forenede Kongerige), Sandru mod Rumæniens regering, af 28.10.2009, om udlevering, der var baseret på domfældelsen af en tiltalt i Rumænien, som var idømt tre års fængsel for at have stjålet og slagtet ti kyllinger. I denne afgørelse anførte Lord Justice Elias, at »den passende straf til dels afhænger af kulturen [...]. Det er f.eks. muligt, at de rumænske retter behandler tyveri af dyr og efterfølgende aflivning med langt større strenghed, end de engelske retter generelt ville gøre det. Hvis dommen anses for at være for streng, består løsningen i at anfægte den i Rumænien« (præmis 14 og 15).
41 –      For et eksempel på, at Domstolen tager hensyn til den betydning, som bekæmpelsen af en særlig kategori af lovovertrædelser kan have i en medlemsstat, jf. dom af 4.5.2023, Agenția Națională de Integritate (C-40/21, EU:C:2023:367, præmis 60-66). I punkt 80 i sit skriftlige indlæg har den rumænske regering forklaret, at »[p]å grund af omfanget af narkotikahandlen og de ødelæggende virkninger af forbrug af narkotika, navnlig hos børn og unge, blev grænserne for fængselsstraf for den strafbare handling bestående i indførsel af »yderst farlig« narkotika i landet hævet i 2023. I en sammenhæng, hvor strafferammen tidligere var 7-15 år, er den aktuelt 10-20 år«. Denne strafferetlige politik, som er baseret på en konstateret forøgelse af antallet af narkotikahandlere og brugere af narkotika, tager sigte på en målrettet indsats til bekæmpelse af den »særdeles store samfundsmæssige fare«, der er forbundet med brugen af narkotika (f.eks. alvorlige færdselsuheld), med henblik på at forebygge og beskytte menneskers liv og sundhed (punkt 81).
42 –      Jf. dom af 3.5.2007, Advocaten voor de Wereld (C-303/05, EU:C:2007:261, præmis 52, 53 og 59).
43 –      I den afgørelse fra High Court of Justice (England & Wales) (ret i første instans (England og Wales)), der er nævnt i fodnote 40 i dette forslag til afgørelse, anførte Lord Justice Elias, at »[f]or så vidt som det kræver af vores domstole, at de sætter spørgsmålstegn ved eller efterprøver grundlaget for en dom, der er afsagt af en udenlandsk ret, bliver disse domstole bedt om at varetage en funktion, som de ikke har forudsætningerne for at udføre. [...] [V]ores domstole har begrænsede oplysninger om de faktorer, der har foranlediget en udenlandsk ret til at afsige den dom, som den har afsagt« (præmis 14).
44 –      Det skal ligeledes nævnes, at den judicielle myndighed, der har udstedt en europæisk arrestordre, ikke har ret til at deltage som part i sagen vedrørende fuldbyrdelse af denne arrestordre ved den fuldbyrdende judicielle myndighed, jf. dom af 29.7.2024, Breian (C-318/24 PPU, herefter »Breian-dommen«, EU:C:2024:658, præmis 96).
45 –      Jf. analogt dom af 29.7.2024, Alchaster (C-202/24, herefter »Alchaster-dommen«, EU:C:2024:649, præmis 49). Det er i denne forbindelse uden betydning, at den situation, der førte til domfældelsen af DZ, ligger uden for anvendelsesområdet for rammeafgørelse 2004/757. Med hensyn hertil erindrer jeg om, at i henhold til denne rammeafgørelses artikel 2, stk. 2, er handlinger, såsom indførsel af narkotika, »ikke omfattet af denne rammeafgørelses anvendelsesområde, hvis gerningsmændene har begået dem udelukkende med henblik på personligt forbrug som defineret i national lovgivning«. Om dette aspekt jf. dog dom af 11.6.2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C-634/18, EU:C:2020:455), hvori Domstolen anerkendte sin kompetence til at besvare præjudicielle spørgsmål vedrørende artikel 4, stk. 2, litra a), i rammeafgørelse 2004/757, sammenholdt med samme rammeafgørelses artikel 2, stk. 1, litra c), og chartrets artikel 20, 21 og 49, eftersom den nationale lovgiver havde valgt at anvende den skærpende omstændighed, der består i besiddelsen af »store mængder narkotika« som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 2, litra a), på handlinger, der er udelukket fra rammeafgørelsens anvendelsesområde, dvs. besiddelse af narkotika udelukkende med henblik på personligt forbrug.
46 –      Jf. navnlig dom af 19.10.2023, G. ST. T. (Straffens proportionalitet i tilfælde af krænkelse) (C-655/21, herefter »dommen i sagen G. ST. T.«, EU:C:2023:791, præmis 62).
47 –      Jf. navnlig dommen i sagen G. ST. T. (præmis 65 og den deri nævnte retspraksis) og af 3.7.2025, Beach and bar management (C-733/23, herefter »dommen i sagen Beach and bar management«, EU:C:2025:515, præmis 48).
48 –      Jf. i denne retning navnlig dommen i sagen G. ST. T. (præmis 67 og den deri nævnte retspraksis) og dommen i sagen Beach and bar management (præmis 49).
49 –      Jf. navnlig dommen i sagen G. ST. T. (præmis 68 og den deri nævnte retspraksis) og dommen i sagen Beach and bar management (præmis 50).
50 –      Det drejede sig om handels- og samarbejdsaftalen mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab på den ene side og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland på den anden side (EUT 2021, L 149, s. 10).
51 –      Jf. Alchaster-dommen (præmis 49-51).
52 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
53 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
54 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
55 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).
56 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
57 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
58 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
59 –      Jf. navnlig Alchaster-dommen (præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
60 –      C-158/21, EU:C:2022:573.
61 –      Jf. mit forslag til afgørelse Puig Gordi m.fl. (EU:C:2019:529, punkt 85).
62 –      Jf. dom af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295).
63 –      Jf. dom af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 40, 42 og 50).
64 –      Jf. analogt dommen i sagen Puig Gordi m.fl. (præmis 111).
65 –      Jf. analogt dommen i sagen Puig Gordi m.fl. (præmis 114).
66 –      Jf. navnlig Breian-dommen (præmis 32 og den deri nævnte retspraksis samt præmis 52).
67 –      Jf. dommen i sagen Puig Gordi m.fl. (præmis 115).
68 –      Jf. navnlig dommen i sagen Puig Gordi m.fl. (præmis 116 og den deri nævnte retspraksis).
69 –      Jeg gør opmærksom på, at for så vidt angår en strafbar handling, der er omfattet af anvendelsesområdet for rammeafgørelse 2004/757, fremgår det af selve dennes ordlyd, at en individualisering er nødvendig. I femte betragtning til denne rammeafgørelse anføres det nemlig, at »[f]or at afgøre straffeniveauet bør en række faktiske omstændigheder tages i betragtning, f.eks. mængden og arten af den handlede narkotika, og om overtrædelsen blev udført inden for rammerne af en kriminel organisation«.
70 –      C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:140, præmis 139.
71 –      Jf. mit forslag til afgørelse AV (Samlet dom), EU:C:2023:437, punkt 35). Jf. ligeledes J. Pradel, »Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal«, Cahiers de Droit, bind 60, nr. 4, Université Laval, Québec, 2019, s. 1129-1150, der anfører, at »[p]røvelsen af forholdsmæssigheden foretages med udgangspunkt i en prøvelse af motivet« og at »forholdsmæssighed, grovhed, motiv og individualisering udgør en uadskillelig og rimelig kvartet« (s. 1149). Det er desuden blevet påpeget »at der ved udøvelsen af dens hverv i dag påhviler retten en stadigt mere omfattende forpligtelse til individualisering og begrundelse. For retten er forholdsmæssigheden helt klart et af de mest effektive midler til at placere sig [...] »mellem lov og retfærdighed««, jf. L. Saenko, »De la proportionnalité de la peine encourue«, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24.10.2017, nr. 36, s. 73-76, navnlig s. 73. Jf. også M.-C. Daubigney og B. Lavielle, »La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal«, Revue Justice Actualités, nr. 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, s. 117-127.
72 –      Jf. analogt dommen i sagen Puig Gordi m.fl. (præmis 107 og 133).
73 –      Vurderingen af risikoen for tilsidesættelse af grundlæggende rettigheder skal foretages af den fuldbyrdende judicielle myndighed efter normen for beskyttelse af disse rettigheder, der er sikret ved EU-retten, jf. navnlig dom af 21.12.2023, GN (Grund til afslag baseret på barnets tarv) (C-261/22, EU:C:2023:1017, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
74 –      Jf. analogt Breian-dommen (præmis 122).
75 –      Denne rammeafgørelse blev navnlig vedtaget på grundlag af artikel 31, stk. 1, litra e), TEU, som nærmere bestemt foreskrev, at fælles handling vedrørende retligt samarbejde i kriminalsager omfatter gradvis vedtagelse af foranstaltninger til fastsættelse af mindsteregler for, hvad der udgør kriminelle handlinger, og for straffene for ulovlig narkotikahandel.
76 –      Jf. dom af 11.6.2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C-634/18, EU:C:2020:455), ifølge hvilken det følger af disse bestemmelser, at medlemsstaterne frit kan behandle besiddelse af store mængder narkotika med henblik på personligt forbrug som en grov overtrædelse (præmis 37). I punkt 76 i sit skriftlige indlæg har den rumænske regering anført, at det i rumænsk ret er kriteriet om typen af narkotika (»yderst farligt«), der er afgørende for overtrædelsens særligt grove karakter. Den strafferetlige ordning, som i den foreliggende sag har ført til, at DZ er blevet idømt en fængselsstraf på syv år, er efter min opfattelse udtryk for en strafferetlig politik, der tilsigter, at en overtrædelse bestående i indførsel i Rumænien af »farlig eller yderst farlig« narkotika bekæmpes meget strengt i denne medlemsstat, hvilket efter min opfattelse ikke kan anfægtes inden for rammerne af gennemførelsen af overgivelsesmekanismen.
77 –      Undertegnet i Rom den 4.11.1950. Jf. herom A. Simon, »La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme«, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, nr. 36, 24.10.2017, s. 64-67. Jf. navnlig Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.2.2008, Kafkaris mod Cypern (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604), af 9.7.2013, Vinter m.fl. mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909), af 4.9.2014, Trabelsi mod Belgien (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), og af 29.6.2023, Bijan Balahan mod Sverige (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol anførte i dom af 4.9.2014, Trabelsi mod Belgien (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), forbyder artikel 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder bl.a., at en livstidsstraf de jure eller de facto er uforkortelig (§ 113). Denne retspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol afspejles i artikel 5, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, hvori det fastsættes, at når den lovovertrædelse, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, straffes med en livsvarig frihedsberøvende straf eller sikkerhedsforanstaltning, kan fuldbyrdelsen af arrestordren gøres afhængig af, at retsordningen i udstedelsesmedlemsstaten indeholder bestemmelser, der giver mulighed for en revision af den idømte straf – efter anmodning eller senest efter 20
år – eller anvendelse af formildende omstændigheder, som personen kan påberåbe sig i henhold til udstedelsesmedlemsstatens lovgivning eller praksis med henblik på ikke at fuldbyrde denne straf eller foranstaltning
78 –      I henhold til denne bestemmelse kan følgende situationer udgøre formildende retlige omstændigheder: en gerningsmands indsats for at afhjælpe eller afbøde konsekvenserne af den begåede overtrædelse [litra a)] og omstændighederne vedrørende den begåede overtrædelse, som reducerer dennes grovhed eller den fare, som gerningsmanden hertil udgør [litra b)].
79 –      Jf. punkt 85 i den rumænske regerings skriftlige indlæg.
80 –      Ibidem. I punkt 11 i sit skriftlige indlæg har den rumænske regering anført, at retten i første instans har idømt DZ’ hustru en kortere straf, fordi hun har erkendt de begåede forhold.
81 –      Jf. punkt 85 i den rumænske regerings skriftlige indlæg.
82 –      Som den rumænske regering har anført i punkt 86 i dens skriftlige indlæg, tilkommer det i henhold til straffelovens artikel 91, litra d), retten at træffe afgørelse om udsættelse af fuldbyrdelsen, idet den vurderer, om »afsigelsen af dommen, henset til den domfældtes person, dennes adfærd, før overtrædelsen blev begået, den domfældtes indsats for at afhjælpe eller afbøde konsekvenserne af den strafbare handling, og den pågældendes evne til at forbedre sig [...], er tilstrækkelig, og den domfældte ikke vil begå andre overtrædelser, selv om straffen ikke fuldbyrdes«.
83 –      Jf. i denne henseende navnlig dommen i sagen Beach and bar management (præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
84 –      Denne mulighed synes ikke at være begrænset til tilfælde, hvor de formildende omstændigheder enten er ekstraordinære eller talrige, i modsætning til, hvad der var tilfældet i den sag, der gav anledning til dommen i sagen G. ST. T. (præmis 85).
85 –      Jf. navnlig Breian-dommen (præmis 109).
86 –      Jf. analogt Breian-dommen (præmis 122). Desuden kan de oplysninger, som den fuldbyrdende judicielle myndighed har ret til at anmode om, vedrøre såvel det første som det andet trin i den prøvelse, som denne myndighed skal foretage. Den nævnte myndighed kan imidlertid ikke anmode den udstedende judicielle myndighed om oplysninger, der alene vedrører det andet trin i denne prøvelse, når den er af den opfattelse, at det ikke er godtgjort, at der foreligger systemiske eller generelle mangler eller mangler, der berører en objektivt identificerbar gruppe af personer, som den pågældende person tilhører, jf. navnlig dom af 21.12.2023, GN (Grund til afslag baseret på barnets tarv) (C-261/22, EU:C:2023:1017, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
87 –      Jeg tænker navnlig på reglerne vedrørende tidlig løsladelse, som i et vist omfang kan opveje strengheden af straffen.