61995CC0280_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Indledning
1 Denne sag drejer sig om, at Den Italienske Republik ikke har tilbagesoegt en stoette, som i 1992 blev ydet til mellem 100 000 og 150 000 italienske vejtransportvirksomheder i form af en skattelempelse, der blev beregnet paa grundlag af deres forbrug af motorbraendstof og smoeremidler. Den italienske regering bestrider ikke, at den ikke har truffet de fornoedne foranstaltninger til at tilbagesoege stoetten, selv om den er forpligtet hertil ifoelge en beslutning fra Kommissionen fra juni 1993. I svarskriftet, som den har indgivet i naervaerende traktatbrudssag, har den italienske regering gjort gaeldende, at det er umuligt for den at soege stoetten tilbagebetalt, fordi vognmaendene ville svare igen med en strejke, som ville foere til en krise for samfundet og en forstyrrelse af den offentlige orden, samt som foelge af de tekniske vanskeligheder, som ville vaere forbundet med at paavise lempelsesbeloebene, naar henses til det store antal fradragsberettigede og til de forskellige skatter og skatteperioder.
Den retlige og faktiske baggrund
2 Punktafgifterne paa dieselolie i Italien er blandt de hoejeste i Faellesskabet. I 1990 gav de vanskeligheder, som vejtransportsektoren var beroert af, anledning til en strejke paa en uge, som alvorligt forstyrrede landets oekonomi og samfundsliv. Den 19. april 1990 indgik den italienske regering en aftale med de beroerte fagforeninger, som bragte konflikten til ophoer, og hvorved den forpligtede sig til at formindske de omkostninger, som var en belastning for erhvervets konkurrencedygtighed, og navnlig til at indfoere en skattelempelse, som skulle nedsaette den faktiske pris paa dieselolie. Den 28. januar 1992 indfoerte den italienske regering ved et ministerielt dekret (herefter »1992-dekretet«) (1) for skatteaaret 1992 et skattefradrag for italienske vognmaend, der driver virksomhed for fremmed regning. De paagaeldende virksomheder kunne foretage dette fradrag i den indkomstskat, der paahvilede dem som fysiske eller juridiske personer, i de kommunale skatter, i mervaerdiafgiften eller ved indbetalingen af de indeholdelser ved kilden, som de foretog i loen til ansatte eller i vederlag til selvstaendige erhvervsdrivende. Fradragets stoerrelse var beregnet paa grundlag af forskellen mellem prisen i Italien for dieselolie og smoeremidler, som disse virksomheder bruger ved udoevelsen af deres virksomhed, og gennemsnitsprisen for disse produkter i de andre medlemsstater; der var herved fastsat visse maksima paa grundlag af den gennemsnitlige aarlige koerte straekning og det aarlige gennemsnitsforbrug af dieselolie for koeretoejer i fire forskellige kategorier, der var fastlagt paa grundlag af den tilladte totalvaegt. Dette fradrag kunne foretages i de halvaarsvise afregninger og i restbeloeb af direkte skatter vedroerende skatteaaret 1992 saavel som i de maanedlige og kvartalsvise afregninger af mervaerdiafgift samt i de maanedlige afregninger vedroerende indeholdelser for samme skatteaar. Den italienske regerings repraesentant oplyste i retsmoedet, at eventuelle overskydende fradragsbeloeb, der henstod ved udgangen af skatteaaret 1992, og som senest var fastslaaet i maj 1993 - foer datoen for Kommissionens beslutning - paa grundlag af skatteyderens endelige selvangivelse, kunne overfoeres til det eller de foelgende aar, hvorved han dog tilfoejede, at de omhandlede beloeb sandsynligvis var ubetydelige for saa vidt angik de senere aar. Som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen vedroerende skattefradragsordningens funktion har den italienske regering oplyst, at den fradragsberettigede paa et saerligt skema, der er foreskrevet i et ministerielt dekret (2), dels skulle oplyse de forhold, der var lagt til grund ved beregningen af stoerrelsen af det ansoegte fradrag, dels hvorledes han oenskede at udoeve denne ret i det paagaeldende skatteaar.
3 Den 15. april 1992 sendte Kommissionen en skrivelse til den italienske regering, hvori den anmodede den om naermere oplysninger om 1992-dekretet og meddelte, at den fandt, at skattefradragsordningen var omfattet af artikel 92, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab (herefter »traktaten«) (3). Eftersom Kommissionen ikke fandt den italienske regerings svar af 4. august 1992 tilfredsstillende, meddelte den ved en skrivelse af 26. oktober 1992 regeringen, at den havde besluttet at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, og anmodede den om at fremsende de naermere oplysninger, som Kommissionen bad om, samt fremsaette sine bemaerkninger (4). Da den ikke modtog noget svar, vedtog Kommissionen beslutning 93/496/EOEF af 9. juni 1993 om en procedure vedroerende statsstoette C 32/92 (ex NN 67/92) - Italien (skattefradrag til erhvervsudoevende vognmaend) (5) (herefter »beslutningen«), der blev meddelt den italienske regering ved skrivelse af 16. juni 1993.
4 Beslutningens artikel 1, 2 og 3 lyder som foelger:
»Artikel 1
Den stoette til erhvervsudoevende vognmaend i Italien i form af fradrag i indkomstskat, kommuneskat eller moms, som den italienske regering har indfoert ved lovdekret, er ulovlig, for saa vidt som den er ydet i strid med proceduren efter EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3. Stoetten er desuden uforenelig med det faelles marked efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1, for saa vidt som den hverken opfylder nogen af undtagelsesbetingelserne i artikel 92, stk. 2 og 3, eller betingelserne i forordning (EOEF) nr. 1107/70.
Artikel 2
Den Italienske Republik ophaever den i artikel 1 omhandlede stoette og sikrer, at den ydede stoette tilbagebetales inden to maaneder fra meddelelsen af denne beslutning. Stoetten tilbagebetales i henhold til national lovgivnings procedurer og bestemmelser, herunder isaer bestemmelserne om morarente af statens udestaaende fordringer, idet renterne beregnes fra datoen for ydelsen af den ulovlige stoette.
Artikel 3
Den italienske regering underretter inden to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den har truffet til at efterkomme den.«
5 I mellemtiden udvidede den italienske regering anvendelsen af skattefradragsordningen til skatteaaret 1993 og udvidede den endvidere til ikke-italienske landevejstransportvirksomheder for dieselolie, der blev forbrugt paa italiensk territorium (6). I en skrivelse af 26. august 1993 til Kommissionen gjorde den italienske regering gaeldende, at ethvert grundlag for eventuel ulovlighed var blevet fjernet med denne udvidelse, og tilfoejede, at det i teknisk henseende ville vaere overordentligt vanskeligt og belastende for skattemyndighederne at tilbagesoege de ydede fradrag, eftersom der med hensyn til datoerne for fradragene, deres hyppighed og de naermere bestemmelser om dem var forskelle, alt efter hvilke skatter de enkelte virksomheder havde valgt at foretage fradraget i. Den italienske regering tog imidlertid ikke noget skridt til at anfaegte beslutningen.
6 I svar af 24. november 1993 anfoerte Kommissionen, at den aendrede skattefradragsordning efter dens opfattelse ikke fjernede den konkurrenceforvridning, som den havde fastslaaet i beslutningen (7), og konstaterede, at den italienske regering endnu ikke havde truffet nogen foranstaltning til at tilbagesoege den stoette, der var ydet i medfoer af 1992-dekretet. I svar af 21. december 1993 forsvarede den italienske regering den aendrede skattefradragsordning (8), men naevnte ikke beslutningen. I en senere skrivelse af 13. januar 1994 erklaerede den italienske regering, at det efter en naermere undersoegelse havde vist sig at vaere teknisk umuligt at tilbagesoege den stoette, der var ydet i henhold til 1992-dekretet, saaledes som det kraevedes i beslutningen, fordi dette ville have kraevet en gennemgang af en enorm maengde selvangivelser, der var indgivet af omkring 150 000 landevejstransportvirksomheder, og som vedroerte en hel raekke forskellige skatter (9). Det skal bemaerkes, at den italienske regering hverken i denne skrivelse eller paa noget andet tidspunkt foer anlaeggelsen af naervaerende sag har gjort gaeldende, at et forsoeg paa at tilbagesoege skattefradraget ville foere til uacceptable sociale forstyrrelser.
7 Kommissionen har den 18. august 1995 i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, anlagt sag ved Domstolen med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten ved ikke at have truffet de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme beslutningen og saerligt ved ikke at have kraevet tilbagebetaling af den stoette, der i henhold til 1992-dekretet blev ydet i form af et skattefradrag, der gjaldt for skatteaaret 1992 og vedroerte indkomstskat, kommuneskat eller mervaerdiafgift, og at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Parternes indlaeg
8 Kommissionen og Den Italienske Republik har begge afgivet skriftlige og mundtlige indlaeg.
9 Kommissionen har gjort gaeldende, at medlemsstaterne ikke kan paaberaabe sig hindringer i deres nationale retsorden som begrundelse for at undlade at opfylde de forpligtelser, der paahviler dem i henhold til faellesskabsretten (10), og at kun en absolut umulighed kunne goere den italienske regerings manglende gennemfoerelse af beslutningen berettiget (11). Saafremt en medlemsstat i forbindelse med gennemfoerelsen af en beslutning om statsstoette stoeder paa uforudsete vanskeligheder, skal den goere Kommissionen opmaerksom paa problemet, saaledes at de begge efter bedste evne kan samarbejde med henblik paa at overvinde vanskelighederne i overensstemmelse med traktatens artikel 5 (12). Den italienske regering har ganske vist omtalt sine vanskeligheder i korrespondancen med Kommissionen, men den har hverken gjort forsoeg paa at tilbagesoege stoetten eller foreslaaet nogen som helst alternativ fremgangsmaade for Kommissionen.
10 Den italienske regering anerkender, at den ikke laengere kan anfaegte beslutningens gyldighed. Den goer imidlertid gaeldende, at den havde henledt Kommissionens opmaerksomhed paa vanskelighederne med at gennemfoere beslutningen i sine skrivelser af 26. august 1993 og 13. januar 1994, og at den derefter ansaa sagen for afsluttet, da der ikke fremkom nogen yderligere henvendelser fra Kommissionen. Den italienske regering har henvist til den tid, der gik, foer naervaerende sag blev anlagt, ikke saa meget med henblik paa at bestride, at den kan antages til behandling, som for at goere gaeldende, at Kommissionens toeven med at reagere har forvaerret vanskelighederne ved at tilbagesoege stoetten. Den italienske regering haevder, at det er umuligt at tilbagesoege den omtvistede stoette, for det foerste fordi skattefradraget blev ydet som svar paa en alvorlig social krise, og fordi ethvert forsoeg paa at soege den tilbagebetalt inden for denne meget kampberedte erhvervssektor vil give anledning til nye strejker og nye forstyrrelser, som vil goere indgreb i den offentlige orden, og som kun kan foere til, at staten staar som taberen, og for det andet, fordi tilbagesoegningen af stoetten, som under alle omstaendigheder kun kunne vaere delvis, naar henses til antallet af beroerte skattepligtige og til forskellen mellem skatterne, skatteperioderne og mellem skattemyndighedernes tjenestegrene, som fradragene er fordelt mellem, ville vaere saa byrdefuld, at den ikke kan accepteres. Som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen vedroerende procedurerne for tilbagesoegning har den italienske regering forklaret, at tilbagesoegningen ville involvere et stort antal skattekontorer, der er spredt over hele landet, fordi det foelger af den gaeldende lovgivning, at hver enkelt tjenestegren inden for skatteadministrationen, som er opdelt paa grundlag af geografiske og funktionsmaessige kriterier, foretager tilbagesoegningen af de skatter, den er kompetent for. I retsmoedet anfoerte den italienske regerings repraesentant, at tilbagesoegningen maa betragtes som objektivt umulig, naar den hverken rimeligvis eller ud fra en relativ betragtning er mulig, hvorfor foranstaltninger med alvorlige negative foelger maa anses for reelt umulige. Den italienske regering har anfoert, at den var villig til at finde et kompromis med Kommissionen, men har samtidig haevdet, at ogsaa alternative fremgangsmaader til delvis tilbagesoegning af stoetten, f.eks. i form af afdrag, ikke er brugbare.
11 Kommissionen har gjort gaeldende, at saafremt den italienske regerings argument om den offentlige orden blev taget til foelge, ville dette betyde, at der ville gaelde én ret for de staerke og en anden ret for de svage, og at de omhandlede vanskeligheder ikke var uforudsigelige, eftersom stoetten netop blev indfoert med det formaal at loese en social krise af den samme art som den, som den italienske regering nu haevder ville blive udloest ved et forsoeg paa tilbagesoegning. Endvidere gjorde den italienske regering ikke forsoeg paa at foretage tilbagesoegningen i 1993, hvor dette maaske ville have vaeret lettere. I betragtning af stoerrelsen af den italienske skatteadministration mener Kommissionen ikke, at de tekniske hindringer for tilbagesoegningen, som den italienske regering har fremfoert, er en saa stor belastning, at kriteriet vedroerende absolut umulighed er opfyldt. Kommissionen er enig i, at en tilbagesoegning »indtil den sidste lire« maaske ikke er mulig, men den italienske regering har opfordret den til - hvis den kan det - naermere at angive de foranstaltninger eller den grad af tilbagesoegning, som ville stille den tilfreds. Uanset den tid, der gik, foer naervaerende soegsmaal blev anlagt, har Kommissionen gjort gaeldende, at dens opfattelse vedroerende noedvendigheden af at tilbagesoege den ulovlige stoette altid har vaeret klar, og at den er fremkommet med forslag, som f.eks. oprettelse af en »task force« i Finansministeriet, som ville have gjort det muligt for den italienske regering at vise, at den var villig til at gennemfoere beslutningen. I oevrigt har Kommissionen som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen anfoert, at tilbagesoegningen lettes, hvis man anvender det saerlige skema vedroerende skattefradragets stoerrelse og dets anvendelse, som skulle vedlaegges den aarlige selvangivelse fra den enkelte skattepligtige (13).
Gennemgang
12 Det er uomtvistet mellem parterne, at beslutningens gyldighed ikke kan anfaegtes under den foreliggende sag, da den ikke er blevet anfaegtet inden for den frist, der er fastsat i traktatens artikel 173. Ifoelge Domstolens faste praksis er det eneste, der kan begrunde, at en medlemsstat ikke opfylder sin forpligtelse til at tilbagesoege en ulovligt udbetalt statsstoette, at dette er absolut umuligt (14). Endvidere bemaerkes, at selv om tilbagesoegningen af en ulovligt udbetalt stoette skal ske i henhold til de relevante bestemmelser om fremgangsmaaden i national ret, maa disse bestemmelser dog ikke anvendes paa en saadan maade, at den efter faellesskabsretten kraevede tilbagesoegning goeres praktisk umulig (15). Foer jeg kommer til de forskellige grunde, som den italienske regering har gjort gaeldende til stoette for, at det er umuligt at gennemfoere beslutningen, skal jeg foerst generelt behandle kriteriet vedroerende absolut umulighed.
13 For saa vidt angaar anvendelsen af kriteriet vedroerende absolut umulighed - naar dette anvendes i den saerlige sammenhaeng vedroerende tilbagesoegning af ulovlig statsstoette - er der fastlagt en raekke betingelser. En medlemsstat, der »under gennemfoerelsen af en saadan beslutning stoeder paa uforudsete eller uforudsigelige vanskeligheder eller faar kendskab til foelger, der ikke er forudset af Kommissionen«, skal forelaegge Kommissionen disse problemer til bedoemmelse med forslag om passende aendringer af den paagaeldende beslutning (16). Domstolen har i en fast praksis forkastet anbringender om absolut umulighed, der blev fremfoert af medlemsstater, som blot havde »meddelt Kommissionen de politiske og retlige problemer, som en gennemfoerelse af beslutningen indebar, uden at foretage nogen henvendelse af nogen art til den omhandlede virksomhed med henblik paa at faa tilbagebetalt stoetten og uden at foreslaa Kommissionen foranstaltninger til gennemfoerelse af beslutningen, som havde kunnet loese de omhandlede problemer« (17). At der foreligger absolut umulighed kan derfor ikke stoettes paa blotte formodninger, men skal tvaertimod vaere paavist derved, at loyale forsoeg paa tilbagesoegning ikke har givet resultat, og disse forsoeg skal vaere ledsaget af et samarbejde med Kommissionen i overensstemmelse med traktatens artikel 5 med henblik paa at overvinde de opstaaede vanskeligheder.
14 Det fremgaar, at indsigelsen om absolut umulighed som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser, der foelger af faellesskabsretten, efter sit eget indhold udelukker enhver grad af relativisering, og at den italienske regerings argumentation ikke er forenelig med en saadan begrundelse. Retspraksis har saaledes fastlagt en sondring mellem absolut umulighed og det videre begreb force majeure, som omfatter omstaendigheder, hvis foelger trods enhver udvist agtpaagivenhed kun kunne vaere undgaaet ved helt uforholdsmaessige opofrelser (18). Selv om det ved anvendelsen af kriteriet vedroerende absolut umulighed kan vaere berettiget at foretage en vis afvejning af maal og midler i tilfaelde, hvor der er et grelt misforhold mellem disse to, er kravet om, at medlemsstaten skal traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at overvinde forudsigelige vanskeligheder, klart en beskyttelse mod forsoeg paa misbrug.
15 Jeg skal nu undersoege den italienske regerings anbringende om, at det er absolut umuligt at gennemfoere beslutningens bestemmelse om tilbagesoegning af stoetten, saavel som de to saerligt fremfoerte argumenter, nemlig den offentlige orden og de tekniske problemer, som ethvert forsoeg paa tilbagesoegning ville give anledning til. Den italienske regerings argumenter overbeviser mig ikke, og det er der flere grunde til.
16 For det foerste er der ikke fra den italienske regerings side gjort noget som helst forsoeg paa at tilbagesoege stoetten. Det fremgaar faktisk, at den italienske regering fortsat, i det mindste i et vist omfang, har ydet den ulovlige stoette, idet den har tilladt, at ubenyttede fradrag overfoeres fra skatteaaret 1992, og at de fradrages i skatter vedroerende senere skatteaar, og dette endog efter juni 1993, hvor beslutningen blev truffet. Selv om den italienske regering lige fra begyndelsen har gjort opmaerksom paa de tekniske vanskeligheder, som den forventede, at gennemfoerelsen af beslutningen ville give anledning til, har den ikke fremsat noget forslag med hensyn til, hvorledes disse vanskeligheder kunne overvindes, eller med hensyn til, hvorledes tilbagesoegningen helt eller delvis kunne gennemfoeres. Hertil kommer, at den italienske regering ikke har naevnt nogen problemer vedroerende den offentlige orden, foer naervaerende sag blev anlagt. Den har foelgelig ikke overholdt de betingelser, der er angivet ovenfor i punkt 13.
17 For det andet var de problemer, som ifoelge det af den italienske regering nu anfoerte maatte forventes, saafremt den forsoegte at tilbagesoege den ulovlige stoette, ganske forudsigelige. Traktatens artikel 93, stk. 3, paalaegger medlemsstaterne at give underretning om paataenkte stoetteforanstaltninger til Kommissionen, og medmindre denne ikke fremfoerer nogen indsigelser, forbyder bestemmelsen dem at gennemfoere de paataenkte foranstaltninger, foer den i artikel 93, stk. 2, fastlagte fremgangsmaade har foert til en endelig beslutning. Den italienske regering havde rigelig tid til at give underretning om de paataenkte foranstaltninger mellem den 19. april 1990, som var datoen for aftalen, og gennemfoerelsen af denne ved 1992-dekretet. Under alle omstaendigheder var der den 15. april 1992 - da Kommissionen for foerste gang meddelte den italienske regering, at den fandt, at skattefradragsordningen udgjorde en statsstoette - eller senest den 26. oktober 1992 - da Kommissionen meddelte, at den havde besluttet at ivaerksaette proceduren efter artikel 93, stk. 2 - givet formel underretning til den italienske regering om, at fradragene ikke maatte ydes, og at den risikerede at skulle tilbagesoege dem, der maatte blive ydet. Den underrettede imidlertid ikke vognmaendene om denne mulighed og fortsatte med at anvende stoetteordningen. Paa baggrund af de omstaendigheder, som er baggrunden for ordningen, burde den italienske regering have vidst, om et forsoeg paa at soege stoetten tilbagebetalt kunne foere til nye kampskridt og nye strejker eller andre forstyrrelser af den offentlige orden. Den maade, stoetteordningen blev administreret paa, burde endvidere have gjort det muligt for den italienske regering at forudse, at tilbagesoegningen af den udbetalte stoette ville vaere en alvorlig administrativ belastning. Denne belastning har ikke oprindelse i udefra kommende omstaendigheder, men skyldes den italienske regerings egne beslutninger vedroerende den naermere tilrettelaeggelse af stoetteordningen og opbygningen af tjenestegrenene i dens skatteadministration.
18 For det tredje - og bortset fra, at den italienske regering ikke opfylder de almindelige betingelser for, at indsigelsen om absolut umulighed er berettiget - kan de to saerlige omstaendigheder, som regeringen paaberaaber sig, ikke accepteres.
19 Ifoelge Domstolen kan konkrete hindringer, der vedroerer den offentlige orden, under ganske saerlige omstaendigheder goere det umuligt for en medlemsstat at efterkomme sine faellesskabsretlige forpligtelser, men dette kan de kun goere midlertidigt, indtil normale forvaltningsmaessige forhold er genindfoert (19). Domstolen har imidlertid inden for fiskeriomraadet fastslaaet, at det vil skade den ensartede anvendelse af den faelles fiskeripolitik, »hvis en medlemsstats myndigheder systematisk afholder sig fra at forfoelge dem, der er ansvarlige for overtraedelser af denne art« (20). Som svar paa den franske regerings anbringende om, at den havde vaeret noedt til at undlade at forfoelge de ansvarlige for overtraedelserne af kvoteordningen, fordi de socio-oekonomiske forhold var saa vanskelige, at man maatte frygte omfattende problemer, der kunne medfoere alvorlige oekonomiske vanskeligheder, udtalte Domstolen, at en »simpel frygt for en interne vanskeligheder ... ikke [kan] begrunde manglende anvendelse af den paagaeldende ordning« (21). Som jeg anfoerte i mit forslag til afgoerelse i forbindelse med denne dom, foelger det af de forpligtelser, der er paalagt ved traktatens artikel 5 og 189, at medlemsstaterne i tilfaelde, hvor de konkret er paalagt at haandhaeve faellesskabsretten, er forpligtet til at anvende deres fulde statsapparat, om noedvendigt inklusive deres politimaessige befoejelser, for at sikre, at de opfylder deres forpligtelser (22). Den samme argumentation kan finde uaendret anvendelse i den foreliggende sag. Den blotte forventning om problemer vedroerende den offentlige orden kan ikke berettige den italienske regering til at unddrage sig sin forpligtelse til at ivaerksaette tilbagesoegning af den ulovlige stoette.
20 Anbringendet om den tekniske vanskelighed ved tilbagesoegningen af stoetten kan lige saa lidt accepteres. Sagen Kommissionen mod Graekenland (23) vedroerte ligeledes forpligtelsen til at tilbagesoege en ulovlig stoette, der var ydet i form af en skattefritagelse. Den graeske regering gjorde gaeldende, at det paa grund af fritagelsens minimale finansielle betydning, de administrative vanskeligheder ved at sondre mellem de skattefritagnes forskellige aktiviteter samt de uforholdsmaessigt store tilbagesoegningsomkostninger ville vaere uoekonomisk og irrationelt at tilbagesoege skatten (24). Domstolen tiltraadte ikke, at disse hindringer udgjorde en absolut umulighed, da der ikke var gjort noget forsoeg paa tilbagesoegning eller var fremsat forslag for Kommissionen om alternative metoder (25). Efter min opfattelse boer Domstolen komme til den samme konklusion i den foreliggende sag (26).
21 I retsmoedet indroemmede den italienske regerings repraesentant, at tilbagesoegningen, som han udtrykte det, var teoretisk mulig paa grundlag af de oplysninger, der fremgaar af den paabudte aarlige selvangivelse. Han gjorde imidlertid gaeldende, at en tilbagesoegning ville vaere urimelig byrdefuld paa grund af det store antal stoettemodtagere, og fordi tilbagesoegningskompetencen er opdelt mellem forskellige tjenestegrene inden for skatteadministrationen, hvis kompetence omfatter de forskellige geografiske omraader og de forskellige skatter. I betragtning af den edb-maessige behandling af skatteoplysningerne kan jeg imidlertid ikke se, at det tilbagesoegningsproblem, som Den Italienske Republik staar over for, paa nogen maade adskiller sig fra behovet for rutinemaessigt at kontrollere de utallige skatteforpligtelser, skattekrav og skattenedslag, som er karakteristiske for en moderne stats skattesystem. Under alle omstaendigheder er der, som jeg allerede har naevnt - og i modsaetning til den italienske regerings opfattelse, hvorefter der boer anvendes et kriterium baseret paa, hvad der rimeligvis er muligt ud fra en relativ betragtning - i forbindelse med begrebet absolut umulighed ingen adgang til at bedoemme forholdsmaessigheden mellem maal og midler, naar der er spoergsmaal om at bringe en ulovlig fordrejning af konkurrencen til ophoer, bortset fra - maaske - i de rene ydertilfaelde. I det omfang de tekniske problemer udspringer af de gaeldende tilbagesoegningsprocedurer i Italien, maa der endvidere mindes om, at nationale procedurer ikke maa anvendes paa en maade, som goer tilbagesoegningen umulig i praksis.
22 Der er saaledes ingen undskyldning for den italienske regerings undladelse af at bringe ressourcerne i dens skatteforvaltningsgrene - og i dens politistyrker, hvis det er noedvendigt - i anvendelse for at overvinde de hindringer, som den kunne have forudset, og som den til dels selv har skabt, og heller ikke for dens undladelse af at tilbagesoege den ulovlige stoette i overensstemmelse med beslutningen. Den Italienske Republik har foelgelig tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af traktaten.
Forslag til afgoerelse
23 Af de anfoerte grunde foreslaar jeg Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
»1) Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab, idet den ikke har efterkommet Kommissionens beslutning 93/496/EOEF af 9. juni 1993 om en procedure vedroerende statsstoette C 32/92 (ex NN 67/92) - Italien (skattefradrag til erhvervsudoevende vognmaend).
2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.«
(1) - GURI nr. 25 af 31.1.1992, s. 17. Dekretet er blevet aendret ved ministerielle dekreter af 7.3.1992 og af 16.1.1993.
(2) - Ministerielt dekret af 26.7.1990, GURI nr. 175 af 28.7.1990.
(3) - Kommissionen sendte en paamindelse den 6.5.1992.
(4) - En paamindelse blev sendt den 12.2.1993.
(5) - EFT L 233, s. 10.
(6) - Lovdekret nr. 19 af 26.1.1993, GURI nr. 21 af 27.1.1993, som blev forlaenget ved lovdekret nr. 82 af 29.3.1993, GURI nr. 73 af 29.3.1993, og blev forlaenget og aendret ved lov nr. 162 af 27.5.1993, GURI nr. 123 af 28.5.1993. Skattefradragsordningen er senere blevet udvidet til de efterfoelgende skatteaar.
(7) - Ved skrivelse af 5.7.1993 havde Kommissionen allerede udbedt sig oplysninger vedroerende den aendrede skattefradragsordning.
(8) - Ved skrivelse af 4.12.1995 anmodede Kommissionen den italienske regering om at suspendere den aendrede skattefradragsordning. Denne ordning blev erklaeret for retsstridig ved Kommissionens beslutning 97/270/EF af 22.10.1996 om en skattefradragsordning inden for vejgodstransport for fremmed regning i Italien (C 45/95 ex NN 48/95) (EFT 1997 L 106, s. 22), som nu er genstand for et annullationssoegsmaal, der er indgivet af Den Italienske Republik (sag C-6/97).
(9) - I svarskriftet anslaar den italienske regering antallet af beroerte virksomheder til mere end 100 000.
(10) - Dom af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, praemis 18.
(11) - Dom af 15.1.1986, sag 52/84, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 89, praemis 14, af 2.2.1989, sag 94/87, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 175, praemis 8, og af 10.6.1993, sag C-183/91, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3131, praemis 10.
(12) - Kommissionen mod Belgien, jf. note 11, praemis 16, Kommissionen mod Tyskland, jf. note 11, praemis 9, og Kommissionen mod Graekenland, jf. note 11, praemis 19.
(13) - Jf. det ministerielle dekret af 26.7.1990, note 2.
(14) - Dom af 15.1.1986, Kommissionen mod Belgien, jf. note 11, praemis 14, af 2.2.1989, Kommissionen mod Tyskland, jf. note 11, praemis 8, og af 10.6.1993, Kommissionen mod Graekenland, jf. note 11, praemis 10.
(15) - Dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, praemis 61, dommen i sagen, Kommissionen mod Tyskland, jf. note 10, praemis 12, og dom af 20.3.1997, sag C-24/95, Alcan Deutschland, Sml. I, s. 1591, praemis 24.
(16) - Dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, jf. note 11, praemis 16, min fremhaevelse.
(17) - Dom i sagen Kommissionen mod Tyskland, jf. note 11, praemis 10; se ogsaa den praktisk talt identiske formulering i dommen i sagen Kommissionen mod Graekenland, note 11, praemis 20.
(18) - Dom af 17.12.1970, sag 11/70, Internationale Handelsgesellschaft, Sml. 1970, s. 235, praemis 23, org. ref.: Rec. s. 1125; jf. tillige dom af 27.10.1987, sag 109/86, Theodorakis, Sml. s. 4319, praemis 7, og af 15.12.1994, sag C-136/93, Transáfrica, Sml. I, s. 5757, praemis 14; se dog dom af 1.10.1985, sag 125/83, Corman, Sml. s. 3039, praemis 28.
(19) - Jf. f.eks. dom af 11.7.1985, sag 101/84, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2629, hvori Domstolen lagde til grund, at et bombeattentat mod en datacentral kunne undskylde den italienske regerings undladelse af at indsamle visse statistiske oplysninger, som kraevedes efter faellesskabsretten, men kun inden for den begraensede periode, som en normalt paapasselig forvaltning skulle bruge til at erstatte udstyret og indsamle og behandle de nye data.
(20) - Dom af 7.12.1995, sag C-52/95, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 4443, praemis 35.
(21) - A.st., praemis 37 og 38, min fremhaevelse.
(22) - A.st., punkt 31 og 32 i mit forslag til afgoerelse.
(23) - Dommen naevnt i note 11.
(24) - A.st., praemis 12.
(25) - A.st., praemis 19 og 20.
(26) - Det skal endvidere bemaerkes, at Domstolen i andre sammenhaenge har afvist argumenter, der stoettedes paa personalemangel og overbelastning af den datacentral, der skulle varetage visse opgaver, jf. dommen i sagen Kommissionen mod Italien, note 19, og dom af 5.2.1987, sag 145/85, Denkavit, Sml. s. 565.