Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
L. MEDINA
fremsat den 2. marts 2023(1)
Sag C-723/21
Stadt Frankfurt (Oder),
FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH
mod
Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe
procesdeltager:
Lausitz Energie Bergbau AG
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Cottbus (forvaltningsdomstolen i Cottbus, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – formaliteten – miljø – EU-foranstaltning på det vandpolitiske område – direktiv 2000/60/EF – adgang til domstolsprøvelse i miljøsager – projektgodkendelsesprocedure – artikel 7 – forbuddet mod forringelse af kvaliteten af vand – projekt til udvikling af en kunstig sø – sulfat – medlemsstaternes forpligtelse til at undlade at give tilladelse til et projekt, der kan forårsage forringelse af kvaliteten af vand, der anvendes til fremstilling af drikkevand«
1.        Det foreliggende forslag til afgørelse giver for første gang Domstolen mulighed for at fortolke artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60/EF (herefter »vandrammedirektivet«) (2). Søgsmålet i hovedsagen blev indledt af Stadt Frankfurt (Oder) (byen Frankfurt (Oder)) og af FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH, Frankfurt (Oder) (herefter »FWA«) mod direktøren for Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe (regionskontoret for minedrift, geologi og råmaterialer), Cottbus, Tyskland (herefter »regionskontoret«). Søgsmålet omhandler en plangodkendelse (3) fra regionskontoret, der gav tilladelse til Lausitz Energie Bergbau AG, Cottbus (intervenienten i hovedsagen, herefter »Lausitz«) til etableringen af den største kunstige sø i Tyskland (der dækker et område på 1 900 ha, hvilket svarer til omkring 2 660 fodboldbaner).
I.      De faktiske omstændigheder, der giver anledning til tvisten i hovedsagen, og de præjudicielle spørgsmål
2.        Stadt Frankfurt (Oder) er ansvarlig for at forsyne byens 57 000 indbyggere med drikkevand. Den gør med henblik på at udføre denne lovbestemte opgave brug af FWA’s tjenester. FWA driver et vandværk på grundlag af en tilladelse, der er indrømmet i henhold til den nationale vandlovgivning.
3.        Vandværket fremstiller drikkevand af grundvand og vand fra floden Spree (herefter »Spree«) på en strækning, der ligger uden for en beskyttelseszone som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, andet punktum.
4.        Vandet i Spree har en høj sulfatkoncentration. Sulfatet stammer fra nedlagte åbne miner i Sprees afvandingsområde. Det opstår ved oxidation af pyritsten, som befinder sig under iltfrie forhold i jorden, indtil de graves fri. For det drikkevand, der er tilført forsyningsledningerne, gælder en grænseværdi for sulfat, som vandværket hidtil kun lige har overholdt.
5.        Efter lukningen af den omhandlede åbne mine oversvømmer Lausitz det udgravede hul, der opstår efter udvindingen af brunkul. Den sø, der opstår, når oversvømmelsen er tilendebragt, skal have et overløb. Vandet, der siver ud via overløbet, vil løbe ud i Spree og have en langt højere sulfatkoncentration, end vandet i Spree allerede har. Stadt Frankfurt (Oder) og FWA har udtrykt bekymring for, at sulfatkoncentrationen i vandet i Spree, som i forvejen allerede befinder sig på et kritisk niveau i forhold til fremstillingen af drikkevand, som følge af dette overløb vil blive overskredet på deres tappested, således at de vil skulle indstille fremstillingen af drikkevand på dette sted eller foretage en grundlæggende teknisk omstilling.
6.        Regionskontoret godkendte ved en plangodkendelse etableringen af søen, herunder overløbet, efter at det ved hjælp af et sagkyndigt responsum havde fastslået, at vandet i Spree ikke ville blive forringet som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 4. Der blev ikke foretaget undersøgelser af påvirkningerne af sulfatkoncentration i henhold til direktivets artikel 7 på tappestedet eller i givet fald på vandværket. Det er til prøvelse af nævnte plangodkendelse, at Stadt Frankfurt (Oder) og FWA har anlagt søgsmålet i hovedsagen.
7.        Verwaltungsgericht Cottbus (forvaltningsdomstolen i Cottbus, Tyskland) har i forbindelse med denne sag besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål med henblik på en præjudiciel afgørelse:
»1)      a)      Skal [vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3,] fortolkes således, at alle medlemmer af den af et projekt direkte berørte offentlighed har ret til ved domstolene at påberåbe sig tilsidesættelser af forpligtelsen til:
a)      at undgå en forringelse af kvaliteten af vandforekomster, der er bestemt til fremstilling af drikkevand,
b)      at reducere omfanget af den rensning, der kræves til fremstilling af drikkevand,
under henvisning til beskyttelse af tredjemand i forbindelse med forbuddet mod forringelse af grundvand (jf. Domstolens dom af 28.5.2020[, Land Nordrhein-Westfalen], C-535/18, [EU:C:2020:391,] præmis 132 f., [(herefter »dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen«)], og af 3.10.2019[, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland m.fl.], C-197/18, [EU:C:2019:824,] præmis 40 og 42 […])?
b)      Såfremt spørgsmål a) skal besvares benægtende:
Har sådanne sagsøgere, til hvem fremstillingen og rensningen af drikkevandet er overdraget, under alle omstændigheder ret til at påberåbe sig tilsidesættelser af forbuddene og forpligtelserne i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3?
2)      Indeholder vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, også for vandforekomster uden for beskyttelseszoner som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, andet punktum, ud over mere langsigtede planlægningsforpligtelser i forvaltningsplaner og indsatsprogrammer i lighed med vandrammedirektivets artikel 4 en forpligtelse til at nægte at godkende konkrete projekter på grund af en tilsidesættelse af forbuddet mod forringelse (jf. [dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, præmis 75])?
3)      Idet det lægges til grund, at vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3 – i modsætning til bilag V til vandrammedirektivets artikel 4 – ikke fastlægger egne referenceværdier for kontrollen af forbuddet mod forringelse:
a)      Under hvilke betingelser skal det lægges til grund, at der indtræder en forringelse af vandforekomsten og følgelig en forøgelse af omfanget af den rensning, der kræves til fremstilling af drikkevand?
b)      Kunne det relevante referencepunkt for forøgelsen af omfanget af rensningen og dermed for forbuddet mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, være værdierne i bilag I til Rådets direktiv 98/83/EF [(4)], […] herefter »drikkevandsdirektivet« – hvilket vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, sidste sætningsled, tyder på?
c)      Såfremt spørgsmål b) skal besvares bekræftende:
Kan der foreligge en tilsidesættelse af forbuddet mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, når der for så vidt angår den eneste væsentlige værdi ikke er tale om en værdi i henhold til […] del A og B[ i bilag I til drikkevandsdirektivet,] men om en såkaldt indikatorparameter i overensstemmelse med bilag I, del C?
4)      Hvornår skal det antages, at der foreligger en tilsidesættelse af det drikkevandsretlige forbud mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3 (jf. standarden for forbuddet mod forringelse i vandrammedirektivets artikel 4: [dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, præmis 119 […], og dom af 1.7.2015[, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland], C-461/13, præmis 52 [herefter »dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland«]?
a)      Er enhver forringelse tilstrækkelig for antagelsen om, at der foreligger en tilsidesættelse
eller
b)      skal der være en sandsynlighed for, at indikatorparameteren for sulfat på 250 mg/l ikke overholdes
eller
c)      skal der foreligge risiko for et behov for udbedrende foranstaltninger som omhandlet i drikkevandsdirektivets artikel 8, stk. 6, som forøger omfanget af rensningen i forbindelse med fremstillingen af drikkevand?
5)      Indeholder vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, tillige ud over det materielle kriterium også bestemmelser om myndighedernes godkendelsesprocedure, således at Domstolens praksis vedrørende vandrammedirektivets artikel 4 kan overføres på omfanget af kontrollen i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3 (jf. [dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen], det andet præjudicielle spørgsmål)?
6)      Skal bygherren ligeledes gennemføre en sagkyndig undersøgelse om en mulig tilsidesættelse af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, så snart projektet vil kunne tilsidesætte bestemmelserne i [dette direktivs] artikel 7, stk. 3?
7)      Skal det i det foreliggende tilfælde ligeledes lægges til grund, at undersøgelsen skal foreligge på tidspunktet for den vandretlige afgørelse, og at en undersøgelse, som foretages efterfølgende som led i en retssag, følgelig ikke kan afhjælpe det forhold, at den vandretlige godkendelse er ulovlig (jf. [dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen], præmis 76 og 80 ff. […])?
8)      Kan forpligtelserne og forbuddene i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, overvindes ved afvejningen inden for rammerne af godkendelsen, derved, at projektets påtænkte formål tillægges vægt, f.eks. såfremt omkostningerne ved rensningen er ringe, eller projektets formål er særligt tungtvejende?
9)      Finder artikel 4, stk. 7, anvendelse på vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3?
10)      Hvilke forpligtelser ud over forpligtelserne i henhold til vandrammedirektivets artikel 4 kan der udledes af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, med den følge, at der skal tages hensyn til dem i en projektgodkendelsesprocedure?«
II.    Retsforhandlingerne ved Domstolen
8.        Der er indgivet skriftlige indlæg af Stadt Frankfurt (Oder), FWA, regionskontoret, Lausitz og Kommissionen.
III. Bedømmelse
A.      Formaliteten
9.        Efter min opfattelse gælder, at såfremt den vandforekomst, der anvendes af FWA til at opsamle råvand, ikke udgør en vandforekomst med henblik på vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1, vil direktivets artikel 7, stk. 3, ikke finde anvendelse i søgsmålet i hovedsagen.
10.      Regionskontoret har således ved Domstolen gjort gældende, at forekomsten af overfladevand fra Spree med identifikationsnr. DERW_DEBB582_1743 ikke er en vandforekomst, der er omfattet af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1. Der blev udpeget en beskyttelseszone i overensstemmelse med vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, andet punktum, for grundvandsforekomsten »nedre Spree 1« (identifikationsnr. DEGB_DEBB_HAV_US_3-1), der blev fastlagt i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 1.
11.      Spørgsmålet om, hvorvidt vandrammedirektivets 7, stk. 1 og 3, finder anvendelse i den foreliggende sag, er baseret på mindst to argumenter.
12.      Der findes for det første grundvandsforekomsten »nedre Spree 1«, som vandet fra Spree infiltrerer. De faktiske omstændigheder, der er beskrevet af den forelæggende ret, viser, at denne vandforekomst er (eller vil blive) berørt af det omhandlede projekt, hvilket fører til, at vandrammedirektivet finder anvendelse.
13.      I den foreliggende anmodning om en præjudiciel afgørelse har den forelæggende ret lagt til grund, at den relevante strækning af Spree er en vandforekomst med henblik på vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1. Yderligere gjorde den forelæggende ret det i sin kendelse om foreløbige foranstaltninger af 1. juni 2021 (herefter »kendelsen af 1. juni 2021«) klart, at »den omhandlede strækning af Spree er omfattet af anvendelsesområdet for [denne bestemmelse]«. FWA havde således i henhold til national vandlovgivning tilladelse til at indvinde overfladevand fra Spree (ved hjælp af en infiltreringsproces) med henblik på drikkevandsforsyning.
14.      Regionskontoret har for det andet anført, at vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, kun finder anvendelse for vandforekomster, der er blevet »udpeget« i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 1 og 2. Forekomsten af overfladevand i Spree (DERW_DEBB582_1743) er ikke blevet udpeget på dette grundlag og er følgelig ikke en vandforekomst, der er omfattet af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1. Denne vandforekomst er heller ikke blevet udpeget i henhold til direktivets artikel 6, stk. 2.
15.      Det er korrekt, at denne vandforekomst ikke synes at være blevet udpeget eller identificeret af de kompetente myndigheder i henhold til vandrammedirektivets artikel 6 og 7 trods den omstændighed, at den anvendes til fremstillingen af drikkevand, hvilket kan være en indikation for, at Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i artikel 6, stk. 1 og 3, til at ajourføre registret, og i direktivets artikel 7.
16.      Med henblik på at forklare bestemmelsen i vandrammedirektivets artikel 7, gør 37. betragtning til dette direktiv det trods alt klart, at »[m]edlemsstaterne bør identificere vandområder, der anvendes til indvinding af drikkevand, og sikre overholdelse af [drikkevandsdirektivet]«.
17.      Når dette er sagt, er jeg af den opfattelse, at det ikke er muligt at anvende vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, direkte for så vidt angår ikke-identificerede vandforekomster som den omhandlede, eftersom dette ville gøre ordningen med at udpege de omhandlede vandforekomster og føre et register i overensstemmelse med disse bestemmelser virkningsløs. Det er ligeledes problematisk, at de præcise grænser for beskyttede områder, der skal afgrænses i henhold til direktivets artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, er tvetydige.
18.      Henset til, at artikel 7, stk. 1, ikke finder direkte anvendelse, idet dette kræver gennemførelsesforanstaltninger, påhviler det den forelæggende ret at træffe afgøreles om, hvordan der skal skrides frem i henhold til tysk ret med henblik på at sikre beskyttelse af disse vandforekomster (eksempelvis ved at pålægge den kompetente myndighed at træffe relevante gennemførelsesforanstaltninger og at udpege de omhandlede vandforekomster i overensstemmelse med vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1).
19.      Den forelæggende ret skal i denne forbindelse bevare vandrammedirektivets effektive virkning.
20.      Det skal således erindres, at vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1, gør det obligatorisk for medlemsstater at udpege specifikke typer af vandforekomster, der bør beskyttes i henhold til direktivets artikel 7, stk. 2 og 3. Medlemsstater bør ikke kunne fratage vandforekomster, der er bestemt til fremstillingen af drikkevand, beskyttelse alene ved at vælge ikke at (eller ved at ikke korrekt at) udpege dem (vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1), når disse medlemsstater samtidig i henhold til national vandlovgivning tillader, at der fremstilles drikkevand af de samme vandforekomster ved at blande dem med vandforekomster, der er blevet udpeget korrekt (således som det er tilfældet i denne situation). Dette ville åbenbart fratage vandrammedirektivets dets effektive virkning, navnlig direktivets artikel 7.
21.      Det er korrekt, at grundvand ikke synes at være beskyttet i søgsmålet i hovedsagen. Dette betyder ikke desto mindre ikke, at medlemsstater ikke ligeledes skal beskytte det overfladevand, der anvendes ved fremstillingen af drikkevand. Der er intet i ordlyden af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, der tyder på, at en sondring skal drages ud fra, hvorvidt indvindingen af vand er direkte eller indirekte (dvs. opnås ved infiltration), ligesom det ej heller følger af bestemmelsens ånd og formål.
22.      Det følger af ovennævnte betragtninger, at de præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
B.      Realiteten
1.      Det første spørgsmål
23.      Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, hvorvidt vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, skal fortolkes således, at bestemmelsen giver samtlige medlemmer af offentligheden, der er direkte berørt af et projekt (retning 1), eller under alle omstændigheder personer, der har fået til opgave at fremstille og rense drikkevand (retning 2), ret til at indbringe sager om overtrædelser af kravene i denne bestemmelse, herunder overtrædelser af kravet, der er rettet mod at undgå forringelse i kvaliteten af vandforekomster, der er bestemt til fremstillingen af drikkevand, og som sigter mod at reducere omfanget af rensning, der kræves til fremstillingen af drikkevand, for domstolene.
24.      Det er imidlertid tilstrækkeligt at fremhæve, at der i den foreliggende sag ikke er behov for, at Domstolen tager stilling til retning 1, henset til, at sagsøgerne i hovedsagen ikke er medlemmer af offentligheden, men derimod er juridiske personer, der ved lov har fået overdraget fremstillingen og rensningen af drikkevand.
25.      Domstolen har fastslået, at det »ifølge Domstolens faste praksis ville være uforeneligt med den bindende karakter, som artikel 288 TEUF tillægger et direktiv, principielt at udelukke, at de forpligtelser, som det pålægger, kan påberåbes af de berørte personer«, og at »i det mindste fysiske og juridiske personer, der er direkte berørt af en tilsidesættelse af direktivbestemmelser på miljøområdet, skal kunne kræve af de kompetente myndigheder eller i givet fald ad rettens vej, at de pågældende forpligtelser overholdes« (5).
26.      Der skal med henblik på at tage stilling til, hvorvidt sagsøgerne i hovedsagen er direkte berørt af en tilsidesættelse af de forpligtelser, der er fastsat i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, tages hensyn til formålet med dette direktiv og indholdet af denne bestemmelse (6).
27.      Formålet med vandrammedirektivet, således som det fremgår af direktivets artikel 1, er at beskytte vandforekomster, herunder dem, der anvendes til fremstillingen af drikkevand.
28.      Vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, pålægger medlemsstater visse forpligtelser for så vidt angår beskyttelsen af vand, der anvendes til fremstillingen af drikkevand.
29.      En juridisk person, der har tilladelse til at tappe og anvende grundvand (eller overfladevand) til fremstillingen af drikkevand, gør retmæssigt brug af dette grundvand (eller overfladevand). Denne person er følgelig direkte berørt af en tilsidesættelse af forpligtelserne til at forbedre og forhindre forringelse af grundvand (eller overfladevand), hvor denne tilsidesættelse vil kunne begrænse denne persons mulighed ved at gribe ind i den retmæssige anvendelse af dette vand (7).
30.      Stadt Frankfurt (Oder) er i henhold til national ret ansvarlig for at forsyne dens indbyggere med drikkevand. Det er følgelig åbenbart i dens interesse at udføre denne opgave uden unødig indblanding – og en tilsidesættelse af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, udgør en sådan indblanding – og navnlig at forhindre forringelse af kvaliteten af vandforekomster, der anvendes af denne by til fremstillingen af drikkevand. Den ville i modsat fald ikke være i stand til at opfylde sin forpligtelse til at forsyne dens indbyggere med drikkevand af en passende kvalitet.
31.      Direktivets artikel 7, stk. 3, fastlægger visse formål for så vidt angår den rensning, der er krævet i forbindelse med fremstillingen af drikkevand.
32.      Det er i de juridiske personer såsom Stadt Frankfurt (Oder) og FWA’s interesse at opretholde en lav rensningsindsats i forbindelse med fremstilling af drikkevand. Begge er juridisk ansvarlige for at levere vand, der er i overensstemmelse med drikkevandsdirektivet.
33.      Rensningen er således nødvendig med henblik på at beskytte menneskers sundhed, og der er fastsat rensningskrav i drikkevandsdirektivet, som vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, udtrykkeligt henviser til. Drikkevandsdirektivet fastlægger en kompleks mekanisme, der konkretiserer, hvad der skal opnås ved en sådan rensning.
34.      Som det fremgår nedenfor i det foreliggende forslag til afgørelse, er en overholdelse af vandrammedirektivets artikel 7 tæt forbundet med drikkevandsdirektivet. Såfremt en medlemsstat tilsidesætter vandrammedirektivets artikel 7 for så vidt angår et indvindingsområde, vil leverandøren berøres negativt for så vidt angår overholdelsen af drikkevandsdirektivet (8).
35.      Stadt Frankfurt (Oder) og FWA skal følgelig kunne kræve, at en kompetent myndighed, der er ansvarlig for at godkende et projekt, der potentielt har skadelige virkninger på rensningsniveauet for drikkevand som omhandlet i drikkevandsdirektivet, overholder de forpligtelser, der er fastsat i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, om nødvendigt ved at anlægge en retssag ved en kompetent domstol.
36.      Det fremgår af ovenstående betragtninger, at vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, sammenholdt med artikel 19, stk. 1, TEU (ifølge hvilken bestemmelse »[m]edlemsstaterne tilvejebringer den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten«), skal fortolkes således, at juridiske personer, der i henhold til national ret har fået til opgave at fremstille og rense drikkevand, eller personer, der er ansvarlige for en sådan fremstilling og rensning, har ret til at kræve, at en kompetent myndighed med ansvar for godkendelse af et projekt, der vil kunne have en skadelig virkning på omfanget af rensning af drikkevand, således som det er krævet ved drikkevandsdirektivet, iagttager de forpligtelser, der er fastsat i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3. Sådanne juridiske personer kan om nødvendigt gøre dette ved at indlede en retssag ved en kompetent domstol.
2.      Det andet spørgsmål
37.      Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvorvidt vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, for så vidt angår vandforekomster uden for beskyttelseszoner som omhandlet i det andet punktum i denne bestemmelse indeholder en isoleret forpligtelse svarende til den, der findes i vandrammedirektivets artikel 4, til at nægte at give tilladelse til enkeltprojekter som følge af en overtrædelse af forbuddet mod forringelse. Den forelæggende ret nævner specifikt dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, præmis 75, i sit spørgsmål.
38.      Jeg vil i del 1 foretage en bedømmelse af det første punktum i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, med henblik på at fastlægge en generel fortolkning af den beskyttelse af vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand. Jeg vil i del 2 foretage en bedømmelse af, om bestemmelsens andet punktum, der giver medlemsstater mulighed for at oprette beskyttelseszoner, har nogen indvirkning på den foreliggende sag.
a)      Del 1 – vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, første punktum
39.      Ifølge dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen (præmis 75) følger, at »et projekt, når det kan medføre negative virkninger for vandressourcer, kun kan tillades, såfremt betingelserne i [vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, litra a)-d)] er opfyldt. Det er de nationale myndigheder, som har kompetence til at give tilladelse til et projekt, der er forpligtede til at efterprøve, om disse betingelser opfyldt, før de udsteder en sådan bevilling, med forbehold af en eventuel domstolsprøvelse«.
40.      Selv om denne retspraksis vedrører vandrammedirektivets artikel 4, bør fortolkningen af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, efter min opfattelse ske i lyset af denne retspraksis. Dette skyldes ikke mindst, at artikel 7, stk. 3, ligesom artikel 4, fastlægger visse forpligtelser for medlemsstater, hvor forskellen er, at sidstnævnte bestemmelse fastlægger generelle forpligtelser vedrørende vandbeskyttelse, mens den førstnævnte bestemmelse fastlægger forpligtelser, der er specifikke for vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand.
41.      Det er ifølge fast retspraksis ved fortolkningen af de EU-retlige bestemmelser nødvendigt ikke blot at tage hensyn til bestemmelsens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (9).
1)      Ordlyden af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3
42.      Ordlyden af denne bestemmelse viser, at EU-lovgiver deri har formuleret en forpligtelse for medlemsstater til at opnå et specifikt resultat (10).
i)      Betydningen af »sørger for«
43.      I dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (præmis 31-33) udledte Domstolen, at forpligtelserne i henhold til vandrammedirektivets artikel 4 har bindende karakter, idet denne bestemmelse indeholder ord, der peger i retning af dens bindende virkning og dens relevans for så vidt angår tilladelse til enkeltprojekter inden for den retlige ordning for vandbeskyttelse.
44.      I disse præmisser af denne dom forklarede Domstolen således, at ordene »iværksætter« og de indledende udtryk »[v]ed iværksættelsen af de indsatsprogrammer« giver belæg for denne bestemmelses bindende virkning, som de kompetente myndigheder skal overholde, når de godkender enkeltprojekter.
45.      På samme måde som for så vidt angår vandrammedirektivets artikel 4 betyder den omstændighed, at direktivets artikel 7, stk. 3, bestemmer, at medlemsstater »sørger for den nødvendige beskyttelse af […] vandforekomster«, at denne forpligtelse er bindende og relevant for så vidt angår godkendelsen af enkeltprojekter. Udtrykket »sørger for den nødvendige beskyttelse« indebærer en forpligtelse for medlemsstater til at handle således, at de skal indrette godkendelsesproceduren for et enkeltprojekt som en iværksættelsesforanstaltning med henblik på at sikre den nødvendige beskyttelse (præmis 32 i ovennævnte dom).
46.      Den omstændighed, at vandrammedirektivets artikel 4 og artikel 7, stk. 3, i denne forbindelse er affattet en anelse anderledes (»medlemsstaterne iværksætter de nødvendige foranstaltninger med henblik på at forebygge forringelse af tilstanden for alle overfladevandområder« i forhold til »[m]edlemsstaterne sørger for den nødvendige beskyttelse af de udpegede vandforekomster for at undgå en forringelse af deres kvalitet med henblik på at reducere omfanget af den rensning, der kræves til fremstilling af drikkevand«), er ikke relevant med henblik på den foreliggende bedømmelse. Det fremgår tydeligt, at ordlyden »sørger for« fører til, at medlemsstater skal træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at opnå de specifikke formål i vandrammedirektivet. Dette bekræftes yderligere, når der skal tages stilling til adskillige andre sprogversioner af denne ordlyd (eksempelvis den tyske, den franske, den italienske, den spanske og den lettiske sprogversion).
ii)    Betydningen af »den nødvendige beskyttelse«
47.      Anvendelsen af ovennævnte udtryk i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, viser, at EU-lovgiver valgte en »forebyggelsesstrategi«, i modsætning til den (end-of-pipe) »behandlingsstrategi«, der blev anvendt tidligere. Vægten blev med andre ord ikke længere lagt på behandlingen af forurenet råvand med henblik på at gøre det sikkert at drikke, men derimod på at beskytte de anvendte vandkilder.
48.      Som forklaret i 11. betragtning til vandrammedirektivet skal »[Unionens] miljøpolitik bidrage til forfølgelse af målene om bevarelse, beskyttelse og forbedring af miljøkvaliteten ved en fornuftig og rationel udnyttelse af naturressourcerne, og den bygger på forsigtighedsprincippet og princippet om forebyggende indsats […]« (min fremhævelse).
49.      Udtrykket »den nødvendige beskyttelse« i artikel 7, stk. 3, peger i lyset af forebyggelsesprincippet på, at den kompetente myndighed forud for, at den godkender et enkeltprojekt, skal afgøre, om dette projekt har skadelige virkninger på kvaliteten af vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand.
iii) Betydningen af »de udpegede vandforekomster«
50.      Ordlyden af artikel 7, stk. 3, peger i retning af, at beskyttelsesforanstaltninger i henhold til denne bestemmelse alene vedrører de vandforekomster, der har været genstand for udpegningsproceduren. Artikel 7, stk. 3, indeholder imidlertid ikke begrænsninger baseret på, hvordan vandet føres ind i disse forekomster, dvs. hvorvidt dette sker naturligt eller ved menneskeskabt infiltrering (således som det er tilfældet i hovedsagen). Beskyttelsen skal følgelig sikres for vand, der er til stede i de udpegede vandforekomster.
iv)    Betydningen af »undgå en forringelse af deres kvalitet med henblik på at reducere omfanget af den rensning«
51.      Dette udtryk viser, at formålet med de handlinger, som medlemsstaterne skal foretage, er at reducere omfanget af rensning, der kræves til fremstilling af drikkevand, og midlet til opnåelsen af dette mål er en forpligtelse for medlemsstaterne til som minimum at undgå en forringelse af kvaliteten af vandforekomster.
52.      Kommissionens vejledende »Retningslinjer nr. 16« (herefter »retningslinjerne«) (11) støtter min fortolkning af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3. Retningslinjerne, der udgør en konsensusopfattelse af den bedste praksis, der var aftalt mellem Kommissionen, samtlige medlemsstater og andre berørte parter, forklarer vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, som følger: »I praksis vil det at undgå en forringelse i kvaliteten af en grundvandforekomst ikke i sig selv nødvendigvis resultere i en reduktion i omfanget af rensning, der kræves til fremstillingen af drikkevand. En forbedring i kvaliteten vil være nødvendig for at reducere rensningen. Det er imidlertid klart, at der gælder en hensigt om som minimum at undgå forringelse i grundvandskvaliteten. Ideelt set bør beskyttelsen være tilstrækkelig til, at rensning med tiden kan reduceres.«
53.      Den iboende forbindelse mellem kilden (grundvand og overfladevandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand) og produktet (drikkevand, der distribueres til befolkningen), der findes i udtrykket »med henblik på at reducere omfanget af den rensning«, viser, at medlemsstaters drikkevandsforvaltning skal overholde drikkevandsdirektivet og de kriterier for vandkvalitet, der er fastsat deri.
54.      Heraf følger, at elementet »undgå forringelse« i ordlyden af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, sammenholdt med kravet om at reducere omfanget af rensning, betyder, at forbuddet mod forringelse i henhold til denne bestemmelse har til formål at hindre en situation, hvor de kriterier for vandkvaliteten, der er fastsat i drikkevandsdirektivet, ikke opfyldes.
v)      Betydningen af »til fremstilling af drikkevand«
55.      Dette udtryk gør det klart, at de omhandlede vandforekomster alene er dem, der anvendes til fremstillingen af drikkevand, og det skaber samtidig den nødvendige forbindelse mellem vandrammedirektivet og drikkevandsdirektivet.
56.      Ordlyden af artikel 7, stk. 3, medfører følgelig en forpligtelse for medlemsstater til at forhindre gennemførelsen af projekter, der kan forøge omfanget af rensning for udpegede vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand, såfremt projektet uden en sådan forøgelse af omfanget af rensning kan have en skadelig virkning på kravene til vandkvaliteten, der er fastsat i drikkevandsdirektivet.
2)      Den sammenhæng, som vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, indgår i
i)      Forbindelsen mellem vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, og artikel 1 og artikel 4
57.      Min fortolkning af artikel 7, stk. 3, bekræftes ved en bedømmelse af den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i. Betydningen af artikel 7 kan for det første udledes af den gældende forbindelse mellem denne bestemmelse og andre bestemmelser i vandrammedirektivet, navnlig artikel 1 og 4.
58.      Retslitteraturen (eksempelvis Faßbender i en udtømmende bedømmelse af vandrammedirektivet (12)) har først og fremmest fremhævet denne tætte forbindelse og den omstændighed, at artikel 7 indeholder en anvendelsesrelateret materiel stramning af formålene i vandrammedirektivets artikel 4. Fremstillingen af drikkevand er en specifik anvendelse af vand, der bygger på vandrammedirektivets artikel 4 som en generel bestemmelse, og det er følgelig nødvendigt at tage hensyn til visse krav, der er relevante for drikkevand.
59.      I denne forbindelse skal Domstolens Store Afdelings betragtninger for så vidt angår ordningen i vandrammedirektivets artikel 4 i dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ligeledes tjene som en vejledning med henblik på en fortolkning af direktivets artikel 7, stk. 3, som nødvendigvis må foretages til brug for den foreliggende sag.
60.      Dette begrundes ved den omstændighed, at den systematiske opfattelse af vandrammedirektivet som et rammedirektiv koordinerer beskyttelsen af samtlige vandforekomster, herunder dem, der anvendes til fremstillingen af drikkevand (13).
61.      Sidstnævnte beskyttelse, der er fastsat i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, første punktum, udgør endvidere en integreret del af den generelle beskyttelse af vandforekomster i henhold til vandrammedirektivets artikel 1, der ligeledes forfølges ved direktivets artikel 4 (14). Følgelig styrker den generelle ordning til beskyttelse af vand, der er fastlagt i vandrammedirektivets artikel 1 og 4, således som bestemmelsen fortolkes af Domstolen, fortolkningen af den beskyttende og ufravigelige karakter af direktivets artikel 7, stk. 3.
ii)    Betydningen af »udpegede vandforekomster«
62.      Det er med henblik på at forstå betydningen af dette udtryk nødvendigt at tage stilling til de to følgende elementer af vandrammedirektivet: i) de specifikke kriterier, der er fastsat i artikel 7, stk. 1, og ii) forpligtelsen til at oprette et register for udpegede vandforekomster i henhold til artikel 6, sammenholdt med artikel 7. Vandrammedirektivet overlader det til medlemsstaterne at træffe specifikke gennemførelsesforanstaltninger med henblik på at sikre en korrekt afgrænsning af beskyttede områder. Ordlyden af artikel 7, stk. 3, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, gør det endeligt klart, at der gælder en forpligtelse for medlemsstater til at overholde artikel 7, stk. 1, og at foretage korrekt identifikation af samtlige af de omhandlede vandforekomster med henblik på at yde beskyttelse til samtlige vandforekomster, der kræver dette (navnlig dem, der anvendes til fremstillingen af drikkevand).
iii) Vigtigheden af drikkevandsdirektivet i forbindelse med at definere vandkvaliteten i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3
63.      Jeg vil dernæst foretage en vurdering af virkningen af drikkevandsdirektivet i forhold til fortolkningen af drikkevand af god kvalitet, som artikel 7, stk. 3, har til formål at sikre. Vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, bestemmer, at »[f]or hver forekomst af vand, der er udpeget i henhold til stk. 1, sørger medlemsstaterne for – ud over at opfylde målene i artikel 4 i henhold til kravene i dette direktiv […] – at vandet efter den anvendte vandbehandlingsordning og i overensstemmelse med [EU-lovgivningen] opfylder kravene i [drikkevandsdirektivet]« (min fremhævelse).
64.      Drikkevandsdirektivets artikel 7, stk. 2, knytter tydeligt direktivets artikel 7, stk. 3, og dets formål om beskyttelse af råvand til de gældende standarder og procedurer (til sikring af drikkevand af god kvalitet), der er fastsat i drikkevandsdirektivet. Standarderne i drikkevandsdirektivet for drikkevand påvirker følgelig direkte forvaltningen af vandindvinding ved at definere minimumsniveauet for den vandkvalitet, der skal sikres under behandlingen af vand og navnlig rensning. Dette viser, at troværdigheden for forvaltningen af vandindvinding, der har til formål at nå målsætningerne i vandrammedirektivets artikel 7, vil være uløseligt forbundet med kriterierne i drikkevandsdirektivet for drikkevand (15).
65.      Der hersker følgelig ingen tvivl om den tætte forbindelse mellem »moderdirektivet« (vandrammedirektivet, som er et rammedirektiv for det samlede vandforvaltningssystem) og »datterdirektivet« (drikkevandsdirektivet, som er et direktiv, der specifikt omhandler drikkevand og udgør en iboende del af dette system). Således indfører vandrammedirektivets artikel 7 ikke alene reglerne i drikkevandsdirektivet til beskyttelse af drikkevand ved at anvende denne tætte forbindelse, men tilføjer ligeledes en yderligere betingelse for så vidt angår minimering af rensning. Ordlyden af artikel 7, stk. 3, gør det klart, at beskyttelse i henhold til denne bestemmelse skal foretages således, at der opnås den drikkevandskvalitet, der kræves i henhold til drikkevandsdirektivet, samt at omfanget af den rensning, der kræves til fremstillingen af drikkevand, reduceres.
iv)    Indikatorparametrenes rolle i forbindelse med identifikation af forringelse af vandkvaliteten
66.      Det er yderligere nødvendigt at præcisere midlerne til opdagelse af en forringelse af vandkvaliteten. Det er med henblik på den foreliggende sag for at forstå betydningen af kravet, der har til formål at undgå forringelse i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, nødvendigt at tage stilling til del C i bilag I til drikkevandsdirektivet. Jeg er enig med Kommissionen i, at indikatorparameteren for sulfat på 250 mg/l, således som det er fastlagt i del C, er relevant med henblik på at indsnævre et forurenende stof som eksempelvis sulfat og fastlæggelsen af, hvorvidt der er tale om en forringelse som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3. Der skal tages hensyn til denne indikatorparameter i forbindelse med fremstillingen af drikkevand.
67.      Heraf følger, at forbindelsen mellem vandrammedirektivet og drikkevandsdirektivet ligeledes fastlægger et af elementerne til brug for at identificere forringelsen af vandkvaliteten, og forbindelsen er nyttig, når det skal defineres, hvordan denne indikatorparameter kan berøre tilladelsesproceduren for enkeltprojekter, som jeg vil tage stilling til senere i dette forslag til afgørelse.
v)      Forsigtighedsprincip og udbedrende foranstaltninger
68.      Bortset fra bilag I til drikkevandsdirektivet giver direktivets artikel 8 vigtig input i forbindelse med fortolkningen af indholdet af forpligtelsen til at sikre beskyttelsen af drikkevand. Denne bestemmelse, der bærer overskriften »Udbedrende foranstaltninger og begrænsning af brugen«, fastsætter de konsekvenser, der følger, når medlemsstater undlader at opfylde de parameterværdier, der er fastsat i overensstemmelse med direktivets artikel 5. Drikkevandsdirektivets artikel 8, stk. 6, bestemmer mere vigtigt, at »[i] tilfælde af manglende overholdelse af parameterværdierne eller specifikationerne i bilag I, del C, undersøger den pågældende medlemsstat, om denne manglende overholdelse udgør en fare for sundheden. Den træffer udbedrende foranstaltninger til genoprettelse af vandets kvalitet, hvis dette er nødvendigt af hensyn til sundhedsbeskyttelsen«.
69.      Som jeg har nævnt ovenfor, henviser 11. betragtning til vandrammedirektivet til artikel 174 TEF (den nugældende artikel 191 TEUF), der kræver, at EU-politik på miljøområdet herunder forvaltningen af drikkevand skal baseres på et forsigtighedsprincip og princippet om forebyggende indsats. Som jeg vil forklare senere i dette forslag til afgørelse, er den mulige virkning af sulfatforurenet drikkevand for menneskers sundhed endnu ikke blevet fuldstændig afdækket. Behovet for at sikre den nødvendige beskyttelse som foreskrevet ved vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, sammenholdt med forsigtighedsprincippet og forebyggelsesprincippet, betyder, at medlemsstater skal vurdere og handle forud for, at et projekt med en mulig skadelig virkning på miljøet godkendes. Det følger heraf, at der gælder en ex ante-pligt til at vurdere enkeltprojekter som det, der er genstand for hovedsagen, med henblik på at undgå en situation, hvor det er nødvendigt at gøre brug af udbedrende foranstaltninger.
3)      Formålet med vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3
70.      Denne fortolkning af artikel 7, stk. 3, støttes af den vigtighed, som primær EU-ret tillægger miljøbeskyttelse. Artikel 191, stk. 2, TEUF forpligter Unionen til at sikre et højt beskyttelsesniveau, der bl.a. kræver, at der findes en miljøpolitik, der »bygger på forsigtighedsprincippet og princippet om forebyggende indsats«. Yderligere kræver artikel 37 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at et højt miljøbeskyttelsesniveau og forbedring af miljøkvaliteten skal integreres i Unionens politikker (16).
71.      Et af formålene om at sikre god vandkvalitet i overensstemmelse med vandrammedirektivet er yderligere formålet om at sikre befolkningens drikkevandsforsyning (24. betragtning til vandrammedirektivet).
72.      Som jeg har forklaret mere specifikt i punkt 53 i det foreliggende forslag til afgørelse, er kilden (grundvand og overfladevandforekomster, der anvendes til indvindingen af drikkevand) og produktet (drikkevand, der distribueres til befolkningen) uløseligt knyttet til hinanden, og der er tale om en forbindelse, der afspejles i ånden og formålet med artikel 7, stk. 3. Følgelig er et højt beskyttelsesniveau for kilden uomgængeligt nødvendigt med henblik på at fremstille drikkevand af god kvalitet på en måde, der er bæredygtig.
73.      I dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (præmis 34-43) baserede Domstolen ligeledes sin fortolkning på formålet med vandrammedirektivet: »[Vandrammedirektivet] fastlægger fælles principper og en overordnet ramme for indsatsen til beskyttelse af vandet […]. De fælles principper og den overordnede ramme for indsatsen, der fastlægges i direktivet, skal senere udvikles yderligere af medlemsstaterne ved at vedtage en række særlige foranstaltninger under overholdelse af de i direktivet fastsatte frister.«
74.      Vandrammedirektivets artikel 1 fastsætter nærmere bestemt, at formålet med dette direktiv er at bidrage til »tilstrækkelig forsyning af overfladevand og grundvand af god kvalitet, som er nødvendig for at opnå en bæredygtig, afbalanceret og rimelig vandanvendelse«.
75.      Ovennævnte konklusioner fra Domstolen i dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschlander direkte relevante med henblik på den teleologiske fortolkning af direktivets artikel 7, stk. 3. Denne bestemmelse skal således ligeledes fortolkes i lyset af det generelle formål med vandrammedirektivet, der omfatter »[fremme af] bæredygtig vandanvendelse baseret på langsigtet beskyttelse af tilgængelige vandressourcer« [artikel 1, første afsnit, litra b)], som er et af de formål, der skal gennemføres i praksis af medlemsstater, når de giver tilladelse til de enkelte projekter.
76.      De konklusioner, der vedrører de miljømæssige formål, der er fastsat i vandrammedirektivets artikel 4, er yderligere ligeledes relevante, henset til, at i henhold til direktivets artikel 7, stk. 2, finder de formål, der er fastsat i direktivets artikel 4 for overfladevandforekomster, ligeledes anvendelse for vandforekomster, der er omfattet af artikel 7.
77.      Det følger af ovennævnte betragtninger, at det med henblik på at sikre en bæredygtig anvendelse af vand i forbindelse med fremstillingen af drikkevand og at opretholde en god vandkvalitet er afgørende at undgå forurening af dette vand og at foretage forebyggende handlinger. Det er med andre ord nødvendigt at foretage en ex ante-bedømmelse af enkeltprojekter, der vil kunne have skadelige virkninger på den kvalitet af vand, der avendes til fremstillingen af drikkevand, som følgelig kræver, at omfanget af rensning øges og ikke reduceres, således som det er krævet i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3.
4)      Forarbejderne vedrørende vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3
78.      Ovennævnte fortolkning og betydning af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, bekræftes ligeledes, når man betragter den lovgivningsmæssige baggrund for denne bestemmelse.
79.      Denne baggrund viser, at vandrammedirektivet, da lovgivningsprocessen blev indledt, alene indeholdt den nugældende artikel 7, stk. 1 og 2, i vandrammedirektivet.
80.      Den nugældende artikel 7, stk. 3, blev tilføjet i en senere fase under høringsproceduren mellem Rådet og Europa-Parlamentet (17). EU-lovgiver havde i denne forbindelse til hensigt at gøre bestemmelserne i artikel 7 strengere og gøre det klart, at der i henhold til den nye tilgang til vandforvaltning blev givet forrang til ex ante-beskyttelsen af råvand i forhold til en ex post-forøgelse af rensningsniveauet.
b)      Del 2 – vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, andet punktum
81.      Den forelæggende ret har ligeledes i det andet spørgsmål nævnt artikel 7, stk. 3, andet punktum, ifølge hvilken bestemmelse »[m]edlemsstaterne kan oprette beskyttelseszoner for [de] forekomster[, der nævnes i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, første punktum]«. Ligesom Kommissionen er jeg af den opfattelse, at denne mulighed ikke har nogen virkning for de forpligtelser, der er fastsat i artikel 7, stk. 3, første punktum, for så vidt som disse forpligtelser ligeledes finder anvendelse uden for disse beskyttelseszoner.
82.      Ordlyden af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, er klar. Oprettelsen af beskyttelseszoner er en mulighed, men den har ikke nogen virkning i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede. Oprettelsen af disse zoner til at beskytte det omhandlede grundvand er blot en foranstaltning blandt andre. Det fremgår klart af udtrykket »[m]edlemsstaterne sørger for den nødvendige beskyttelse […]«, der dernæst efterfølges af den næste sætning om, at »[m]edlemsstaterne kan oprette beskyttelseszoner for disse forekomster«.
83.      Som forklaret i retningslinjerne »gør artikel [7, stk. 3, andet punktum,] det muligt for medlemsstater efter deres eget skøn at oprette beskyttelseszoner, inden for hvilke den nødvendige beskyttelse kan koncentreres. I en række medlemsstater forstås dette ofte som »beskyttelseszoner for drikkevand«. […] Formålet er at hindre forringelse, der udspringer af menneskeskabte belastninger i enhver forekomst, der vil kunne kræve yderligere rensning med henblik på at opfylde standarder for drikkevand« (s. 13, min fremhævelse).
84.      Den generelle pligt til beskyttelse, således som den fortolkes ovenfor, vedrører samtlige vandforekomster, der er udpeget i henhold til artikel 7, stk. 1, men oprettelsen af en beskyttelseszone er alene en yderligere og valgfri foranstaltning, der supplerer den generelle beskyttelse, såfremt en medlemsstat anser det for nødvendigt (18).
c)      Konklusion for så vidt angår det andet spørgsmål
85.      Det følger af alle ovenstående betragtninger, at vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, udgør en integreret del af ordningen om vandbeskyttelse, der er indført i henhold til vandrammedirektivets artikel 4. Bestemmelsen omfatter et forbud mod forringelse af vandkvaliteten, for så vidt som en tilladelse til et enkeltprojekt, der vil kunne føre til en sådan forringelse, hindrer en medlemsstat i at overholde forpligtelsen til at reducere omfanget af den rensning, der kræves til fremstillingen af drikkevand. Nødvendige beskyttelsesforanstaltninger omfatter en bindende forpligtelse for medlemsstater til at foretage en ex ante-vurdering af enkeltprojekter, der vil kunne have en skadelig virkning på kvaliteten af udpegede vandforekomster, der anvendes i forbindelse med fremstillingen af drikkevand, uanset hvilken slags vand der er til stede i disse forekomster. Formålet er i) at handle forebyggende og undgå forringelse af vandkvaliteten, ii) med tiden at reducere omfanget af den rensning, der kræves i forbindelse med fremstillingen af drikkevand som led i formålet om at sikre en bæredygtig anvendelse af vandressourcer, og iii) forhindre en situation, hvor det er nødvendigt at indføre udbedrende foranstaltninger i henhold til drikkevandsdirektivet. Denne forpligtelse finder anvendelse, uanset hvorvidt denne vandforekomst ligger inden for eller uden for beskyttelseszoner som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, andet punktum.
3.      Det tredje og det fjerde spørgsmål
a)      Hvad udgør en tilsidesættelse af forbuddet mod forringelse i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3?
86.      Jeg er af den opfattelse, at der skal foretages en samlet behandling af disse spørgsmål under hensyntagen til, at de begge vedrører kriteriet til bedømmelsen af en tilsidesættelse af forbuddet mod forringelse af vandkvaliteten i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, hvad der udgør en tilsidesættelse af forbuddet mod forringelse i henhold til denne bestemmelse. Den ønsker navnlig oplyst, hvorvidt enhver forringelse er tilstrækkelig til antagelsen af, at der foreligger en tilsidesættelse, eller hvorvidt der skal være tale om en overskridelse af indikatorparameteren på 250 mg/l, der er angivet for sulfater i del C i bilag I til drikkevandsdirektivet, eller hvorvidt der skal foreligge en risiko for udbedrende foranstaltninger som omhandlet i direktivets artikel 8, stk. 6 (en handling, som forøger omfanget af rensningen i forbindelse med fremstillingen af drikkevand).
87.      Som jeg allerede har anført ovenfor, forpligter vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, medlemsstater til at hindre forringelse af kvaliteten i vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand med henblik på at reducere omfanget af den rensning, der er krævet.
88.      Hvad angår udtrykket »forringelse« har Domstolen allerede i forhold til vandrammedirektivets artikel 4, stk. 1, der omhandler »begrebet »forringelse af tilstand« af et overfladevandområde«, fastslået, at dette er et »begreb med global rækkevidde«, der skal fastlægges under hensyntagen til dets ordlyd, kontekst og de formål, der forfølges ved de omhandlede bestemmelser (19). Den samme tilgang finder anvendelse, når der skal foretages en vurdering af forringelsen af kvaliteten af det vand, der anvendes til fremstillingen af drikkevand.
89.      For så vidt angår for det første ordlyden af vandrammedirektivets  artikel 7, stk. 3, er der to elementer, der er relevante med henblik på at definere begrebet »forringelse«. Det første element er, at denne bestemmelse henviser til kvaliteten af vandet uden at forbinde det med vandets tilstand eller nogen anden betingelse. Det andet element er den omstændighed, at det specifikt vedrører drikkevandets kvalitet, hvorved det indsnævres til vandforekomster, der anvendes i forbindelse med fremstillingen af drikkevand. Denne bestemmelses ordlyd peger således i retning af, at »forringelse« omfatter enhver aktivitet, der har en skadelig virkning på vandforekomster, der specifikt anvendes til fremstillingen af drikkevand.
90.      Jeg vil for det andet for så vidt angår den sammenhæng, som vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, indgår i, fremføre de nedenfor følgende betragtninger.
91.      Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, hvorvidt de mikrobiologiske og kemiske parametre samt indikatorparametre, der er fastsat i bilag I til drikkevandsdirektivet, kan udgøre et referencepunkt for forbuddet mod forringelse af vandkvaliteten i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, første punktum.
92.      Dette spørgsmål skal efter min opfattelse besvares bekræftende.
93.      Dette er under alle omstændigheder tilfældet for så vidt angår sulfater. Som det vil fremgå nedenfor, udgør indikatorparameteren, såfremt der består en fare for menneskers sundhed, et relevant referencepunkt for vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3.
94.      For så vidt angår for det tredje formålene med vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, skal denne bestemmelse ligeledes fortolkes på grundlag af de generelle formål med dette direktiv, der omfatter fremme af en »bæredygtig vandanvendelse baseret på langsigtet beskyttelse af tilgængelige vandressourcer« [litra b) i vandrammedirektivets artikel 1, stk. 1]. En bæredygtig anvendelse af disse ressourcer i forbindelse med fremstillingen af drikkevand omfatter nødvendigvis som minimum, at enhver forurening af disse ressourcer undgås med henblik på at opnå formålet om at reducere omfanget af deres rensning.
95.      Som jeg har fremhævet i punkt 76 i det foreliggende forslag til afgørelse, er argumenter vedrørende de miljømål, der er fastsat i vandrammedirektivets artikel 4, ligeledes relevante under hensyntagen til, at de formål for overfladeforekomster, der er fastsat i direktivets artikel 4 i henhold til direktivets artikel 7, stk. 2, ligeledes finder anvendelse for vandforekomster, der er omfattet af artikel 7. Som jeg har forklaret ovenfor, er forbuddet mod forringelse af vandkvaliteten i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, tæt forbundet med omfanget af rensning. Rensning er på sin side knyttet til det omhandlede forurenende stof, og følgelig afhænger vurderingen af forbuddet mod forringelse af vandkvaliteten nødvendigvis af karakteren af det forurenende stof. Den foreliggende sag omhandler sulfat, som er en overvågningsparameterværdi, og følgelig udspringer de relevante retlige konsekvenser af drikkevandsdirektivets artikel 8, stk. 6.
96.      For så vidt som drikkevandsdirektivet på den ene side synes at anse virkningen af sulfat på fremstillingen af drikkevand for forholdsvis mindre farlig (note 1 i del C til bilag I, hvor det i denne forbindelse fremgår, at »[v]andet ikke må være aggressivt«), bør sulfat behandles mindre strengt end eksempelvis de forurenende stoffer, der er opregnet i bilagets del A og B.
97.      Det skal på den anden side erindres, at det i den nyeste videnskabelige litteratur anføres, at sulfat faktisk kan påvirke tilstanden af en vandforekomst og kan være mere skadelig for menneskers sundhed, end det hidtil har været antaget (20).
98.      Jeg er baseret på denne retlige bedømmelse enig med Kommissionen i, at indikatorparameteren for sulfat på 250 mg/l, således som det er fastsat i del C i bilag I til drikkevandsdirektivet, er relevant med henblik på fastlæggelsen af, hvorvidt der er tale om en forringelse af kvaliteten som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3. Der skal tages hensyn til denne indikatorparameter i forbindelse med fremstillingen af drikkevand således som den, der er genstand for hovedsagen.
99.      Selv om en enkelt overskridelse af denne indikatorparameter ikke automatisk fører til en sådan forringelse, gælder det fortsat, at indikatorparameteren er relevant, eftersom den udgør et referencepunkt. Drikkevandsdirektivets artikel 7, stk. 1, forpligter medlemsstaterne til navnlig at overvåge kvaliteten af drikkevand i overensstemmelse med de indikatorparametre, der er fastsat i direktivets artikel 5. Som fastsat i direktivets artikel 5, stk. 2, andet punktum, for så vidt angår de parametre, der er fastsat i bilag I, del C, skal værdierne i denne forbindelse kun fastsættes »til kontrolformål og til opfyldelse af forpligtelserne i artikel 8« (min fremhævelse).
100. Det følger af 11. betragtning til dette direktiv, at de indikatorværdier, der er fastsat for sulfater, ikke udgør »direkte sundhedsrelevante parametre«. I tilfælde af overskridelse er medlemsstater i modsætning til det, der er fastsat for indikatorparametre i del A og B i bilag I (jf. drikkevandsdirektivets artikel 8, stk. 2), ikke nødvendigvis forpligtede til af træffe udbedrende foranstaltninger med henblik på at genoprette vandkvaliteten. Ifølge drikkevandsdirektivets artikel 8, stk. 6, skal de først tage stilling til, »om denne manglende overholdelse udgør en fare for sundheden«, og de skal alene træffe udbedrende foranstaltninger, »hvis dette er nødvendigt af hensyn til sundhedsbeskyttelsen«.
101. Såfremt overskridelsen af de indikatorparameterniveauer, der er fastsat for sulfater, imidlertid udgør en fare for menneskers sundhed, og såfremt den omhandlede medlemsstat ikke træffer de nødvendige udbedrende foranstaltninger med henblik på at genoprette vandkvaliteten, er jeg ligesom Kommissionen af den opfattelse, at dette udgør en tilsidesættelse ikke alene af drikkevandsdirektivets artikel 8, stk. 6, men ligeledes af forpligtelsen til at hindre forringelse af kvaliteten af de omhandlede vandforekomster og at reducere omfanget af den rensning, der er nødvendig for fremstillingen af drikkevand, i overensstemmelse med vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3.
102. Følgelig opstår en forringelse i vandkvaliteten i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, såfremt et projekt vil kunne overskride de parametre, der er fastlagt i henhold til drikkevandsdirektivet. I en sag, der omhandler et forurenende stof, der er angivet i del C i bilag I til drikkevandsdirektivet, fører en sådan overskridelse imidlertid ikke til, at der foreligger en forringelse udelukkende baseret på det fastsatte niveau for et forurenende stof såsom sulfat. I et sådant tilfælde skal der for at fastslå en forringelse af vandkvaliteten i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, være tale om fare for menneskers sundhed, og der skal følgelig med henblik på at undgå en sådan fare være et behov for at justere rensningsprocessen.
103. Jeg vil dernæst tage stilling til, hvorvidt artikel 7, stk. 3, trods forpligtelsen til alene at overvåge sulfatniveauet (del C i bilag I til drikkevandsdirektivet), der kunne tyde på, at vurderingen af virkningen af et enkeltprojekt på sulfatniveauet ligeledes skulle foretages ex post i forbindelse med overvågningen, skal fortolkes således, at bestemmelsen indfører en ex ante-forpligtelse til at vurdere enkeltprojekter som de i hovedsagen omhandlede.
b)      Behandlingen af plangodkendelsen
104. Det står efter en gennemgang af den videnskabelige litteratur og selv den omhandlede plangodkendelse klart, at der hersker betydelig tvivl om indvirkningen af sulfatforurenet drikkevand på menneskers sundhed. Vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, sammenholdt med forsigtighedsprincippet og forebyggelsesprincippet, kræver følgelig, at der foretages en tilstrækkelig bedømmelse i henhold til denne bestemmelse forud for en godkendelse.
105. I plangodkendelsen (s. 174) anfører regionskontoret, at der som følge af det omhandlede projektet må forventes en mindre stigning i sulfatkoncentration (jf. ligeledes s. 46, punkt 1.3.3.13, i denne plangodkendelse, der viser, at regionskontoret anerkender faren: »Med henblik på at undgå en forværring i den økologiske tilstand eller potentialet for downstream-overfladevandforekomster, hvis funktion er at opnå økologisk passage som en prioritet, skal sulfatemissionerne fra søen forvaltes således, at de respekterer den langsigtede øvre udledningsværdi på 620 mg/l for vand, der udledes ved kontrolpunkt 1 (overløbsstruktur)«). Trods det ovennævnte blev enhver kontrol af, hvorvidt det omhandlede projekt (herunder overløb fra Cottbuser Ostsee) var forenelig med bestemmelserne i vandrammedirektivet i forhold til artikel 7 i forbindelse med godkendelsesproceduren, helt enkelt udeladt. Den kontrol, der faktisk blev foretaget, omhandlede udelukkende vandrammedirektivets artikel 4. Regionskontoret indrømmer selv, at den faktiske sulfatforurening endnu ikke er blev undersøgt, når det i plangodkendelsen (s. 175) anføres, at »den faktiske grad af fortynding eller reduktion op til Briesen-vandværkerne skal fastlægges konkret«. I det omfang regionskontoret vurderer, at »projektet ikke står i vejen for sikringen af drikkevandsforsyningen« (plangodkendelsen, s. 175), er jeg enig med den forelæggende ret i, at der ikke er foretaget en tilstrækkelig teknisk undersøgelse i denne forbindelse (21).
106. Ved en gennemgang af plangodkendelsen viser dokumentet, at der ikke er blevet foretaget en nærmere gennemgang af det omhandlede projekt på sulfatniveauet. Den indbyrdes afhængighed mellem den forhøjede koncentration i grundvand i forbindelse med oversvømmelse og den forventede diffuse indføring af sulfat i Spree er navnlig ikke blevet gennemgået (jf. s. 173 i plangodkendelsen). En stigning i sulfatkoncentrationen i grundvandsforekomsten er forventet (s. 171 og 174), hvorimod der ikke forventes nogen yderligere eksponering på lang sigt (s. 172). Det indrømmes endda udtrykkeligt i plangodkendelsen, at »den faktiske grad af fortynding eller reduktion op til Briesen-vandværkerne skal fastlægges konkret« (s. 175). Senere anføres det i plangodkendelsen, at »stigningen i sulfat i grundvandsforekomsten som følge af projektet […] ikke [kan] kvalificeres i praksis«.
c)      Videnskabelig litteratur om farerne ved sulfatforurening
107. En omfattende undersøgelse af sulfatforurening i ferskvandsøkosystemer (22) konkluderede, at »den gennemgåede litteratur tydeligt viser, at [sulfatforurening] kan have toksiske virkninger på vandplanter og animalske organismer, herunder bl.a. fisk, hvirvelløse dyr og amfibier, og den kan ligeledes have negative virkninger for menneskers sundhed«. Ifølge forfatterne gælder, at »der består et stort behov for, at der handles med henblik på at reducere sulfatkoncentrationerne i vandforekomster. […] Vi vil med vores undersøgelse gerne henlede opmærksomheden på problemet, vise den aktuelle status for reduktion af sulfatforurening og samtidig fremhæve de talrige huller i den eksisterende viden, der fortsat findes« (23).
108. Denne undersøgelse behandlede selve det sulfatforureningsproblem, der er genstand for hovedsagen (sulfatforurening og Spree): »[D]er er ikke meget viden om de direkte sundhedsmæssige virkninger af et forhøjet indtag af [sulfat], navnlig gennem drikkevand«, og »i dag forekommer der vedvarende og stigende [sulfatniveauer] i ferskvandsøkosystemer hidrørende fra en række menneskelige aktiviteter, […] der truer både økosystemets funktion og drikkevandsforsyninger«. Navnlig gælder, at »bemærkelsesværdige eksempler på akvatiske økosystemer med righoldig forskning [om udvaskning af sure stoffer fra malmrester] omfatter […] Spree [(24)] […] [D]et synes at være usandsynligt, at downstream [sulfatkoncentrationer] vil vende tilbage til det »naturlige« niveau inden for få år eller endda ligefrem årtier, efter at minedrift er ophørt. Eksempelvis er [sulfatkoncentrationer] i Spree […] steget i de seneste årtier som følge af, at brunkulminedrift i åbne miner blev opgivet, og den dertil knyttede genoprettelse af niveauer for grundvand […] Der er følgelig blevet konstateret forhøjede [sulfatkoncentrationer] i downstream-søer i Spree-systemet, der hyppigt overstiger drikkevandsgrænserne for [sulfat] på 250 mg L-1 i Tyskland […], hvilket er særdeles problematisk, idet disse vandforekomster anvendes som en kilde til drikkevand – typisk via grundvandsindvindingen gennem bredfiltrering. Med ophøret af brunkulminedrift til energifremstillingen i mange lande virker det rimeligt at antage, at [sulfateksport] fra disse regioner fortsat vil udgøre et miljømæssigt problem« (25).
d)      Konklusion for så vidt angår anvendelsen af en parameterværdi
109. Henset til den stigende vigtighed af forsigtighedsprincippet og forebyggelsesprincippet i miljøretten i tilfælde af et forurenende stof, for hvilket der hersker tvivl for så vidt angår dets skadelige indvirkning på menneskers sundhed, skal vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, fortolkes således, at det ikke er muligt at vente, indtil forureningen allerede har fundet sted. Trods den omstændighed, at en parameterværdi som den, der er fastsat for sulfat, primært tjener overvågningsformål, er jeg af den opfattelse, at den ligeledes er gyldig som en indikator med henblik på en forebyggende vurdering for så vidt angår fastlæggelsen af en fare for forringelse af vandkvaliteten som omhandlet i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3.
4.      Det femte, det sjette og det syvende spørgsmål
110. Der skal tages stilling til disse spørgsmål samlet, for så vidt som den forelæggende ret med disse spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, hvorvidt den kompetente myndighed i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, skal foretage eller bestille en sagkyndig undersøgelse af en mulig forringelse af kvaliteten af den i projektet omhandlede vandforekomst forud for, at der gives tilladelse hertil, eller, i mangel herpå, hvorvidt en sådan undersøgelse kan gennemføres ex post under en retssag (med henblik på at afhjælpe ulovligheden af den tilladelse, der er indrømmet i henhold til national vandlovgivning).
111. Som behandlet ovenfor kræver vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, sammenholdt med forsigtighedsprincippet og forebyggelsesprincippet, at en situation, hvor der skal træffes udbedrende foranstaltninger, skal undgås. Som det fremgår af den videnskabelige litteratur ovenfor, styrker den omstændighed, at faren ved og den skadelige indvirkning af sulfat på vand, der anvendes til fremstillingen af drikkevand, endnu ikke er blevet tilstrækkeligt vurderet og fastlagt, sammenholdt med forsigtighedsprincippet og forebyggelsesprincippet, min fortolkning af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, således, at det kræves, at der foretages en ex ante-bedømmelse af enkeltprojekter som det, der er genstand for hovedsagen.
112. Min tidligere bedømmelse af betydningen af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, tyder på, at ovennævnte ex ante-bedømmelse skal indeholde to hovedretninger for vurderingen. Den første vil skulle tage stilling til virkningerne for menneskers sundhed, såfremt rensningen er uændret, herunder hvilke udbedrende foranstaltninger der er krævet i henhold til drikkevandsdirektivet, baseret på den fastlagte forbindelse. Den anden ville kræve en vurdering af virkningerne af omfanget af rensning: Hvorvidt eksisterende metoder fortsat kan frembringe det samme kvalitetsniveau for vand, såfremt et projekt godkendes og gennemføres.
113. Det kan i denne forbindelse være nyttigt at fastsætte den form for ex ante-foranstaltninger, der kan træffes af de kompetente myndigheder med henblik på at opfylde deres forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 3.
114. Disse foranstaltninger er: i) identifikation af vandforekomster i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 1, ii) overvågning af vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand, og iii) vurdering af enkeltprojekter med henblik på at fastlægge, hvorvidt de vil kunne føre til en forringelse af vandforekomsters kvalitet til et niveau, der hindrer en medlemsstat i at overholde sin forpligtelse til at reducere det omfang af rensning, der er krævet i forbindelse med fremstillingen af drikkevand.
115. Jeg skal i forbindelse med fastlæggelsen af, hvilke foranstaltninger der skal træffes i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, fremhæve, at det nye omarbejdede drikkevandsdirektiv (direktiv (EU) 2020/2184 (26)), der skulle gennemføres senest den 12. januar 2023, i direktivets artikel 8 forpligter medlemsstater til at sikre, »at der foretages risikovurdering og risikostyring af indvindingsoplandene for indvindingssteder af drikkevand«.
116. Jeg er følgelig af den opfattelse, at det i henhold til denne nye bestemmelse (der to steder udtrykkeligt henviser til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3) på samme måde som i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, er nødvendigt for medlemsstater at træffe foranstaltninger, der ikke alene omhandler vandet i vores drikkeglas, men ligeledes vandforekomster, hvorfra vand indvindes og behandles med henblik på fremstilling af drikkevand.
117. Domstolens retspraksis gør det klart, at »de kompetente myndigheder under tilladelsesproceduren for et projekt, og således inden der træffes afgørelse, i henhold til [vandrammedirektivets artikel 4] er forpligtet til at kontrollere, om projektet kan have skadelige virkninger på vandmiljøet, som vil være i strid med forpligtelsen til at forebygge forringelse og forpligtelsen til at forbedre tilstanden for overfladevandområder og grundvandsforekomster. Denne bestemmelse er følgelig til hinder for, at en sådan kontrol først foretages efter dette tidspunkt« (27).
118. I lyset af denne retspraksis, og idet vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, udgør en integreret del af ordningen til beskyttelse af vand i henhold til direktivets artikel 4, skal virkningerne for vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand, hvilket er et spørgsmål, der er direkte knyttet til menneskers sundhed, nødvendigvis vurderes forud for, at et projekt godkendes.
119. Ovennævnte betragtninger bekræfter min tidligere bedømmelse, hvorefter vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, sammenholdt med forsigtighedsprincippet og forebyggelsesprincippet, skal fortolkes således, at de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger omfatter en bindende forpligtelse for medlemsstater til ex ante at foretage en vurdering af enkeltprojekter, der vil kunne have skadelige virkninger på kvaliteten af udpegede vandforekomster, der anvendes til fremstillingen af drikkevand.
120. Vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, forpligter følgelig den omhandlede kompetente myndighed til ikke at godkende et projekt, såfremt det vil kunne føre til en forringelse af kvaliteten af den omhandlede vandforekomst, således at det vil forøge omfanget af den rensning, der er nødvendig for fremstillingen af drikkevand, forud for foretagelsen af en vurdering i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, sammenholdt med drikkevandsdirektivet. En sådan bedømmelse udgør med andre ord et obligatorisk processuelt skridt forud for, at et sådant projekt eventuelt vil kunne godkendes.
121. Det fremgår tydeligt af forelæggelsesafgørelsen, af de dokumenter, der er fremlagt for Domstolen, og af parternes betragtninger i retsmødet, at en sådan bedømmelse helt manglede i hovedsagen. Den eneste bedømmelse, der var blevet foretaget, var således den, der vedrørte vandrammedirektivets artikel 4.
122. Som det er blevet fremhævet af Stadt Frankfurt (Oder) og FWA, blev bedømmelsen af projektet i hovedsagen udført i henhold til det generelle forbud mod forringelse i overensstemmelse med vandrammedirektivets artikel 4. Denne bedømmelse opfylder imidlertid klart ikke kravene i direktivets artikel 7, stk. 3, idet den har til formål at »undgå en forringelse af [vandkvaliteten]« og at »reducere omfanget af den rensning, der kræves til fremstilling af drikkevand«. Såfremt der ses bort fra disse krav, vil det potentielt kunne have en virkning på beskyttelsen af menneskers sundhed i forbindelse med en tilladelsesprocedure og resultatet af denne godkendelsesprocedure, som den forelæggende ret nu skal tage stilling til.
123. Det følger, at den kompetente myndighed i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, under plangodkendelsesproceduren og således forud for, at den faktiske godkendelse foretages, skal foretage en prøvelse af, om det omhandlede projekt vil kunne have skadelige virkninger på opfyldelsen af de forpligtelser, der er fastsat i denne bestemmelse. Denne bestemmelse er til hinder for, at der alene foretages en sådan prøvelse, efter denne godkendelse har fundet sted.
5.       Det ottende og det niende spørgsmål
124. Der skal tages stilling til disse spørgsmål samlet. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om et forbud mod forringelse, der specifikt gælder drikkevand i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, kan undgås ved at foretage en interesseafvejning i forhold til de formål, der forfølges ved projektet (eksempelvis såfremt omkostningerne ved rensningen er ringe, eller projektets formål er særligt tungtvejende), eller hvorvidt direktivets artikel 4, stk. 7, finder anvendelse for så vidt angår artikel 7, stk. 3.
125. Som det for det første følger af punkt 51 i det foreliggende forslag til afgørelse, er formålet med de handlinger, som medlemsstater skal foretage i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, at reducere omfanget af rensning af vand, der kræves til fremstillingen af drikkevand, og midlet til at opnå dette formål er en forpligtelse til som minimum at undgå en forringelse af kvaliteten af vandforekomster.
126. Forbuddet mod forringelse af vandkvaliteten, der gælder for tilladelse til enkeltprojekter i henhold til denne bestemmelse, er for det andet at sikre dette formål.
127. Som jeg imidlertid for det tredje vil forklare nedenfor, kan visse enkeltprojekter ikke desto mindre godkendes, forudsat at de opfylder visse betingelser, enten i henhold til vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, eller ved anvendelsen af proportionalitetsprincippet.
128. I dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (præmis 44-47) støttede Domstolen sig ved fortolkningen af vandrammedirektivets artikel 4 på den fravigelsesordning, der er fastsat i direktivets artikel 4, stk. 7.
129. Ordlyden af vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, er vigtig, når det skal vises, at bestemmelsen finder anvendelse ud over grænserne for anvendelsen af artikel 4, eftersom den klart på en generel måde i dens indledning fastlægger, at medlemsstaterne »[ikke] misligholder […] dette direktiv« (min fremhævelse), når kravene i denne bestemmelse opfyldes. Den bestemmer ikke, at medlemsstater ikke misligholder denne bestemmelse.
130. Yderligere viser den omstændighed, at der henvises til vandrammedirektivets artikel 4 i artikel 7, at disse bestemmelser er indbyrdes forbundne, og at forpligtelserne i henhold til vandrammedirektivets artikel 4, stk. 1, og artikel 7, stk. 3, er tæt knyttet til hinanden.
131. I modsætning til Kommissionens indlæg om, at artikel 4, stk. 7, finder ubetinget anvendelse for så vidt angår artikel 7, stk. 3, fremgår det imidlertid klart af de to afsnit i starten af artikel 4, stk. 7, at bestemmelsen alene finder anvendelse for aktiviteter, der vil kunne berøre vandforekomsters tilstand.
132. Følgelig skal vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7, fortolkes således, at bestemmelsen finder anvendelse for tilladelsesproceduren for de enkeltprojekter, der berører forpligtelserne i henhold til direktivets artikel 7, stk. 3, men alene såfremt disse projekter vil kunne påvirke disse vandforekomsters tilstand. I disse situationer giver artikel 4, stk. 7, således som bestemmelsen fortolkes af Domstolen, de kompetente myndigheder i medlemsstaterne vejledning for så vidt angår de nødvendige skridt, som de skal tage under tilladelsesproceduren.
133. I visse tilfælde kan en forringelse af kvaliteten, der er forbudt i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, imidlertid ikke berøre vandforekomsters tilstand. For disse projekter, der vil kunne have skadelige virkninger på forpligtelserne i henhold til artikel 7, stk. 3 (men ikke vandforekomsters tilstand), er jeg af den opfattelse, at proportionalitetsprincippet under tilladelsesprocedurerne for disse projekter bør finde anvendelse i stedet for artikel 4, stk. 7.
134. Den samlede opbygning af vandrammedirektivet, således som det detaljeret kommer til udtryk i direktivets artikel 4, viser, at EU-lovgiveren er af den opfattelse, at der under visse betingelser kan tillades en fravigelse fra de forpligtelser, som medlemsstater pålægges ved dette direktiv. Imidlertid indeholder artikel 7 ikke i sig selv en henvisning til eventuelle fravigelser. Efter min opfattelse vil en fortolkning af artikel 7, stk. 3, således at bestemmelsen indeholder en absolut forpligtelse til at forbyde en forringelse af vandkvaliteten, kunne medføre uovervindelige vanskeligheder for medlemsstater, der ønsker at sikre en smidig forvaltning af deres vandressourcer på den korte bane. I disse situationer vil et forbud mod forringelse i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, under tilladelsesproceduren for et enkeltprojekt skulle fortolkes i lyset af proportionalitetsprincippet og en afvejning af interesser navnlig med det formål, der forfølges ved dette projekt. Den omstændighed, at 32. betragtning til vandrammedirektivets gør det klart, at anvendelsen af fravigelsen kan gælde »af hensyn til væsentlige samfundsinteresser«, taler i denne retning.
135. Følgelig er den kompetente myndighed under tilladelsesproceduren for et enkeltprojekt, der vil kunne have skadelige virkninger på forpligtelserne i henhold til artikel 7, stk. 3, forpligtet til at vurdere nødvendigheden af at forbyde et sådant projekt, såfremt denne myndighed har fastslået, at det omhandlede projekt kan føre til en forringelse af vandkvaliteten og som følge heraf hindre medlemsstaten i at overholde forpligtelsen til at reducere omfanget af den rensning, der kræves til fremstillingen af drikkevand. Vigtigheden af »nødvendighedselementet« afspejles i denne forbindelse i ordlyden af artikel 7, stk. 3. Denne bestemmelse bestemmer i sig selv klart, at medlemsstater skal sikre »den nødvendige beskyttelse af de udpegede vandforekomster for at undgå en forringelse af deres kvalitet med henblik på at reducere omfanget af den rensning, der kræves til fremstilling af drikkevand«.
136. Dette nødvendighedskrav (28), sammenholdt med proportionalitetsprincippet, kræver, at medlemsstater skal anvende foranstaltninger, der med henblik på at sikre målsætningerne i vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, »ikke går videre end nødvendigt og er passende for gennemførelsen af det lovligt tilsigtede formål med de pågældende bestemmelser, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål« (29).
137. Heraf følger, at den forelæggende ret i forbindelse med anvendelsen af proportionalitetsprincippet bør foretage en prøvelse af, hvorvidt der er blevet foretaget en interesseafvejning i forbindelse med tilladelse til et enkeltprojekt. En sådan afvejning bør fastlægge, hvorvidt forbuddet mod en forringelse af vandkvaliteten i henhold til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, kan opvejes af det formål, der forfølges ved projektet. Imidlertid kan dette kun være muligt gennem en kort periode (forudsat at overholdelse af artikel 7, stk. 3, på den lange bane genoprettes), og såfremt følgende betingelser er opfyldt: i) Omkostningerne ved den krævede rensning er ringe og vil aftage over tid, ii) projektet er særligt tungtvejende og varetager væsentlige samfundsinteresser, iii) der er taget alle nødvendige skridt til over tid at begrænse de skadelige virkninger af forpligtelserne i henhold til artikel 7, stk. 3, og iv) projektet fører ikke til alvorlige vanskeligheder for medlemsstaten i forbindelse med at sikre drikkevand, der er opfylder kravene i drikkevandsdirektivet.
6.      Det tiende spørgsmål
138. Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvilke forpligtelser der i tillæg til dem, der er fastsat i vandrammedirektivets artikel 4, kan udledes af direktivets artikel 7, stk. 2, med den konsekvens, at der skal tages hensyn til dem i forbindelse med en tilladelsesprocedure for et projekt.
139. Vandrammedirektivets artikel 4 pålægger medlemsstater en forpligtelse til at »nægte at godkende et enkeltprojekt, såfremt det kan medføre en forringelse af tilstanden for et overfladevandområde, eller når det indebærer risiko for, at der ikke opnås en god tilstand for overfladevand eller et godt økologisk potentiale og god kemisk tilstand for overfladevand på den i direktivet fastsatte dato« (30) (medmindre der indrømmes en fritagelse). Det samme gør sig gældende for så vidt angår grundvandsforekomster.
140. Heraf følger, at artikel 4 finder anvendelse for beskyttelsen af vandforekomster som sådan.
141. Vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, går videre end denne forpligtelse.
142. Artikel 7, stk. 2, bestemmer, at »for hver forekomst af vand, der er udpeget i henhold til stk. 1, sørger medlemsstaterne for – ud over at opfylde målene i artikel 4 i henhold til kravene i dette direktiv for overfladevandområder, herunder de miljøkvalitetskrav, der er fastlagt på fællesskabsplan i henhold til artikel 16 – at vandet efter den anvendte vandbehandlingsordning og i overensstemmelse med Fællesskabets lovgivning opfylder kravene i [drikkevandsdirektivet]«.
143. Denne bestemmelse gør det følgelig klart, at det vand, der indvindes og drikkevandsbehandles, i sidste ende skal opfylde kravene i drikkevandsdirektivet, som er, at det skal være egnet som drikkevand.
144. Jeg er ligesom Kommissionen af den opfattelse, at dette krav – i form af vandrammedirektivets artikel 7, stk. 3, går videre end de forpligtelser, der er fastsat i direktivets artikel 4, stk. 1, litra a), nr. i), eller artikel 4, stk. 1, litra b), nr. i). Vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, tilføjer en yderligere dimension til direktivets artikel 4 (og fastlægger en udvidet beskyttelse i forhold til artikel 4), der navnlig er rettet mod menneskers sundhed og er baseret på drikkevandsdirektivet. Der gælder følgelig ikke alene en forpligtelse til at beskytte en vandforekomst i henhold til artikel 4, således som der er fastsat nærmere regler for i denne bestemmelse, men ligeledes at behandle denne vandforekomst i henhold til artikel 7, stk. 2, med henblik på at opfylde kravene i drikkevandsdirektivet.
145. I strid med de argumenter, der er blevet fremført af Lausitz, er vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, ikke udelukkende deklaratorisk, og som følge heraf skal vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, ligeledes tages i betragtning i forbindelse med plangodkendelsesproceduren med henblik på at efterprøve, hvorvidt konsekvenserne af gennemførelsen af det omhandlede projekt kan berøre det behandlingssystem, der gælder for en vandforekomst med henblik på at opnå formålene med drikkevandsdirektivet.
146. Det skal fremhæves, at retningslinjerne i relation til vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, forklarer, at »formålene med artikel 4 (dvs. tilstand, forebygge eller begrænse, gennemførelse af tiltag til at vende tendenser og andre målsætninger på beskyttede områder) skal opfyldes uafhængigt af opfyldelsen af formålet med artikel [7, stk. 2], og kravene i [drikkevandsdirektivet] skal opfyldes. Dette omfatter et generelt krav om at sikre, at vand ikke er forurenet, hvilket vil kunne udgøre en fare for menneskers sundhed og kravet om at opfylde de formelle standarder i drikkevandsdirektivet på leveringsstedet til forbrugere (dvs. vandhaner)«.
147. Efter min opfattelse tilføjer vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, et yderligere punkt til interesseafvejningen i henhold til vandrammedirektivet, som er, at godkendelsen af et projekt kun er mulig, såfremt dets gennemførelse ikke har skadelige virkninger for det vand, der leveres (gennem vandhanerne) til indbyggerne i det berørte område. Jeg er af den opfattelse, at et projekt kun kan godkendes, såfremt det i givet fald omfatter en række nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at overholdelse af drikkevandsdirektivet ikke påvirkes negativt.
148. Det følger af de forudgående betragtninger, at vandrammedirektivets artikel 7, stk. 2, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ligesom direktivets artikel 7, stk. 3, indeholder forpligtelser, der går videre end dem, der nævnes i direktivets artikel 4, stk. 1, litra a), nr. i), eller artikel 4, stk. 1, litra b), nr. i), der skal tages i betragtning i forbindelse med godkendelsesproceduren for et projekt. Et projekt kan nærmere bestemt kun godkendes, såfremt det omfatter en række nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at overholdelsen af drikkevandsdirektivet ikke påvirkes negativt.
IV.    Forslag til afgørelse
149. Jeg foreslår Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål fra Verwaltungsgericht Cottbus (forvaltningsdomstolen i Cottbus, Tyskland) som følger:
»Det første spørgsmål
Artikel 7, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger skal fortolkes således, at juridiske personer, der i henhold til national ret har fået til opgave at fremstille og rense drikkevand, eller personer, der er ansvarlige for en sådan fremstilling og rensning, har ret til at kræve, at en kompetent myndighed med ansvar for godkendelse af et projekt, der vil kunne have en skadelig virkning på omfanget af rensning af drikkevand, således som det er krævet ved Rådets direktiv 98/83/EF af 3. november 1998 om kvaliteten af drikkevand, iagttager de forpligtelser, der er fastsat i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60. Sådanne juridiske personer kan om nødvendigt gøre dette ved at indlede en retssag ved en kompetent domstol.
Det andet spørgsmål
Artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60 omfatter et forbud mod forringelse af vandkvaliteten, for så vidt som en tilladelse til et enkeltprojekt, der vil kunne føre til en sådan forringelse, hindrer en medlemsstat i at overholde forpligtelsen til at reducere omfanget af den rensning, der kræves til fremstillingen af drikkevand. Nødvendige beskyttelsesforanstaltninger omfatter en bindende forpligtelse for medlemsstater til at foretage en ex ante-vurdering af enkeltprojekter, der vil kunne have en skadelig virkning på kvaliteten af udpegede vandforekomster, der anvendes i forbindelse med fremstillingen af drikkevand, uanset hvilken slags vand der er til stede i disse forekomster. Denne forpligtelse finder anvendelse, uanset hvorvidt denne vandforekomst ligger inden for eller uden for beskyttelseszoner som omhandlet i artikel 7, stk. 3, andet punktum, i direktiv 2000/60.
Det tredje og det fjerde spørgsmål
Forringelse af vandkvaliteten i henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60 opstår, såfremt et projekt vil kunne overskride de parametre, der er fastlagt i henhold til direktiv 98/83. I en sag, der omfatter et forurenende stof, der er angivet i del C i bilag I til direktiv 98/83, fører en sådan overskridelse imidlertid ikke til, at der foreligger forringelse udelukkende baseret på det fastsatte niveau for et forurenende stof såsom sulfat. I et sådant tilfælde skal der for at fastslå en forringelse af vandkvaliteten i henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60 være fare for menneskers sundhed, og der skal følgelig med henblik på at undgå en sådan fare være behov for at justere rensningsprocessen.
I tilfælde af et forurenende stof, for hvilket der hersker tvivl om dets skadelige indvirkning på menneskers sundhed, kan den fastlagte parameterværdi som den, der er fastsat for sulfat, tjene som en indikator med henblik på en forebyggende vurdering for så vidt angår fastlæggelsen af en fare for forringelse af vandkvaliteten som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60.
Det femte, det sjette og det syvende spørgsmål
Artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60 skal fortolkes således, at den kompetente myndighed under plangodkendelsesproceduren og således forud for, at den faktiske godkendelse foretages, skal foretage en prøvelse af, om det omhandlede projekt vil kunne have skadelige virkninger på opfyldelsen af de forpligtelser, der er fastsat i denne bestemmelse. Artikel 7, stk. 3, er til hinder for, at der alene foretages en sådan prøvelse, efter denne godkendelse har fundet sted.
Det ottende og det niende spørgsmål
I forbindelse med modtagelsen af vurderingen i henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60 skal den kompetente myndighed foretage en interesseafvejning i form af testen i direktivets artikel 4, stk. 7, med henblik på at beslutte, hvorvidt projektet skal godkendes, forudsat at det omhandler en situation vedrørende tilstanden af de vandforekomster, der berøres af dette projekt.
For andre projekter, der berører forpligtelserne i henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 2000/60, men som ikke berører vandforekomsternes tilstand, skal denne myndighed foretage en sådan interesseafvejning i lyset af proportionalitetsprincippet med henblik på at fastlægge, hvorvidt forbuddet mod forringelse af vandkvaliteten i henhold til artikel 7, stk. 3, kan opvejes af det formål, der forfølges med dette projekt. Dette er kun muligt i en kort periode, forudsat at overholdelse af artikel 7, stk. 3, på den lange bane genoprettes, og såfremt følgende betingelser er opfyldt: i) Omkostningerne ved den krævede rensning er ringe og vil aftage over tid, ii) projektet er særligt tungtvejende og varetager væsentlige samfundsinteresser, iii) der er taget alle nødvendige skridt til over tid at begrænse de skadelige virkninger af forpligtelserne i artikel 7, stk. 3, og iv) projektet fører ikke til alvorlige vanskeligheder for medlemsstaten i forbindelse med at sikre drikkevand, der er opfylder kravene i direktiv 98/83.
Det tiende spørgsmål
Artikel 7, stk. 2, i direktiv 2000/60 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ligesom direktivets artikel 7, stk. 3, indeholder forpligtelser, der går videre end dem, der nævnes i direktivets artikel 4, stk. 1, litra a), nr. i), eller artikel 4, stk. 1, litra b), nr. i), der skal tages i betragtning i forbindelse med godkendelsesproceduren for et projekt. Et projekt kan nærmere bestemt kun godkendes, såfremt det omfatter en række nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at overholdelsen af direktiv 98/83 ikke påvirkes negativt.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 23.10.2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT 2000, L 327, s. 1).
3 –      Jf. https://lbgr.brandenburg.de/sixcms/media.php/9/PFB_Endfassung%20schwarz%20gez.pdf
4 –      Rådets direktiv af 3.11.1998 om kvaliteten af drikkevand (EFT 1998, L 330, s. 32).
5 –      Dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, præmis 121 og 123 og den deri nævnte retspraksis.
6 –      Jf. i denne retning  dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, præmis 125 og den deri nævnte retspraksis.
7 –      Jf. analogt dom af 3.10.2019, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland m.fl. (C-197/18, EU:C:2019:824, præmis 40 og 42).
8 –      Der er blevet identificeret en sådan klar forbindelse i litteraturen. Jf. eksempelvis T. Dolan, Water Framework Directive Article 7, the Drinking Water Directive and European Pesticide Regulation: Impacts on Diffuse Pesticide Pollution, Potable Water Decision Making and Catchment Management Strategy, Cranfield University, 2013.
9 –      Jf. dom af 3.10.2019, Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland m.fl. (C-197/18, EU:C:2019:824, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
10 –      Jf. dom af 30.11.2006, Kommissionen mod Luxembourg (C-32/05, EU:C:2006:749, præmis 75).
11 –      »»Guidance on groundwater in drinking water protected areas«, Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC),
[…]«: https://circabc.europa.eu/sd/a/aef48d98-7715-4828-a7ee-df82a6df4afb/Guidance%20No%2016%20-%20Goundwater%20in%20DWPAs.pdf
12 –      K. Faßbender, »Gemeinschaftsrechtliche Anforderungen an die normative Umsetzung der neuen EG-Wasserrahmenrichtlinie« (Community law requirements for the normative implementation of the new EC Water Framework Directive), Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, bind 3, 2001, s. 245 ff.
13 –      Jf. i denne forbindelse dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, præmis 70, hvor Domstolen navnlig støttede sig på den omstændighed, at formålene i vandrammedirektivet for overfladevand og for grundvand svarede til hinanden.
14 –      Jf. ligeledes kendelsen af 1. juni 2021, præmis 11.
15 –      Jf. T. Dolan, op.cit., s. 108.
16 –      Jf. ligeledes generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse  EIB mod ClientEarth og Kommissionen mod EIB (C-212/21 P og C-223/21 P, EU:C:2022:1003, punkt 110).
17 –      P. Rumm, S. von Keitz og M. Schmalholz (red.), Handbuch der EU-Wasserrahmenrichtlinie [Håndbog om vandrammedirektivet], Erich Schmidt Verlag, Berlin, 2006, s. 432.
18 –      Jf. ligeledes Kommissionens retningslinjer nr. 18 »Guidance on groundwater status and trend assessment«, afsnit 4.4.6, »Test: Meet the requirements of WFD article 7(3) – Drinking Water Protected Areas« på https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/76543005-ce9e-4b3c-9191-3c3f97b90ab1
19 –      Dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, præmis 55 og 61.
20 –      D. Zak, M. Hupfer, A. Cabezas, G. Jurasinski, J. Audet, A. Kleeberg, R. McInnes, S. Munch Kristiansen, R. Jes Petersen, H. Liu og T. Goldhammer, »Sulphate in freshwater ecosystems: A review of sources, biogeochemical cycles, ecotoxicological effects and bioremediation«, Earth-Science Reviews, bind 212, 103446, 2021. Jf. punkt 107 ff. i det foreliggende forslag til afgørelse.
21 –      Jf. kendelsen af 1. juni 2021, præmis 13.
22 –      D. Zak m.fl., op.cit, s. 1.
23 –      https://www.leibniz-gemeinschaft.de/en/about-us/whats-new/news/forschungsnachrichten-single/newsdetails/sulfat-in-water-bodies
24 –      Jf. U. Grünewald, »Water resources management in river catchments influenced by lignite mining«, Ecological Engineering, bind 17, 2001, s. 143-152, og B.J. Graupner, C. Koch og H. Prommer, »Prediction of diffuse sulfate emissions from a former mining district and associated groundwater discharges to surface waters«, Journal of Hydrology, bind 513, 2014, s. 169-178. https://doi.org/10.1016/j.jhydrol.2014.03.045
25 –      D. Zak m.fl., op.cit., s. 2, 7 og 13 (min fremhævelse).
26 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.12.2020 om kvaliteten af drikkevand (omarbejdning) (EUT 2020, L 435, s. 1).
27 –      Dommen i sagen Land Nordrhein-Westfalen, præmis 76 (min fremhævelse). Jf. ligeledes generaladvokat Hogans forslag til afgørelse Land Nordrhein-Westfalen (C-535/18, EU:C:2019:957, punkt 45), hvor forsigtighedsprincippet nævnes. Jeg skal tilføje, at det ligeledes er relevant at nævne forebyggelsesprincippet i denne forbindelse. Der henvises således til begge principper i 11. betragtning til vandrammedirektivet.
28 –      Jf. analogt dom af 7.7.2022,  PH (regionalt forbud mod dyrkning af genmodificerede afgrøder) (C-24/21, EU:C:2022:526, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
29 –      Dom af 28.5.2020, ECO-WIND Construction (C-727/17, EU:C:2020:393, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
30 –      Punkt 1 i konklusionen i dommen i sagen Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland.