62004TO0287_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T‑287/04,
Lorte, SL,
Sevilla (Spanien)
Oleo Unión, Federación empresarial de organizaciones de productores de aceite de oliva,
Sevilla
Unión de organizaciones de productores de aceite de oliva (Unaproliva),
Jaén (Spanien),
ved avocat R. Illescas Ortiz, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgere,
mod
Rådet for Den Europæiske Union
ved M. Balta og F. Gijón, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
angående en påstand om delvis annullation af Rådets forordning (EF) nr. 864/2004 af 29. april 2004 om ændring af forordning (EF) nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om tilpasning heraf som følge af Den Tjekkiske Republiks, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse af Den Europæiske Union (EUT L 161, s. 48) og af Rådets forordning (EF) nr. 865/2004 af 29. april 2004 om den fælles markedsordning for olivenolie og spiseoliven og om ændring af forordning (EØF) nr. 827/68 (EUT L 161, s. 97),
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne J. Azizi og E. Cremona,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Retsforskrifter
1. Den 22. september 1966 vedtog Rådet forordning nr. 136/66/EØF om oprettelse af en fælles markedsordning for fedtstoffer (EFT 1965-1966, s. 193, herefter »grundforordningen«). Grundforordningen fastsatte bl.a. en fælles markedsordning for olivenolie baseret på et system med interventionspriser, oplagringskontrakter og støtte til produktion og forbrug.
2. De ved grundforordningen indførte mekanismer var efterfølgende genstand for flere ændringer, bl.a. ved Rådets forordning (EØF) nr. 1915/87 af 2. juli 1987 (EFT L 183, s. 7), ved Rådets forordning (EF) nr. 1638/98 af 20. juli 1998 (EFT L 210, s. 32) og ved Rådets forordning (EF) nr. 1513/2001 af 23. juli 2001, som ligeledes ændrer forordning nr. 1638/98 for så vidt angår forlængelse af støtteordningen og kvalitetsstrategien for olivenolie (EFT L 201, s. 4).
3. Disse ændringer, som var inspireret af principperne i den reform, der blev påbegyndt i 1992 i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, tilsigtede nærmere bestemt at erstatte ordningen med pris- og produktionsstøtte med en støtteordning for landbrugere. Reformen førte for så vidt angår en række landbrugsprodukter til vedtagelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001 (EFT L 270, s. 1).
4. Med henblik på at tilpasse de fælles markedsordninger for olivenolie, råtobak, humle og bomuld til reformen af den fælles landbrugspolitik vedtog Rådet ligeledes den 29. april 2004 forordning (EF) nr. 864/2004 om ændring af forordning nr. 1782/2003 og om tilpasning heraf som følge af Den Tjekkiske Republiks, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse af Den Europæiske Union (berigtiget udgave EUT L 206, s. 20). Samme dag vedtog Rådet også forordning (EF) nr. 865/2004 om den fælles markedsordning for olivenolie og spiseoliven og om ændring af forordning (EØF) nr. 827/68 (berigtiget udgave EUT L 206, s. 37) (herefter »de anfægtede forordninger«).
5. Forordning nr. 864/2004 ophævede den tidligere ordning for produktionsstøtte for olivenolie med henblik på at indføre en såkaldt »enkeltbetalingsordning« eller »afkoblet støtte«, dvs. en støtte, som ikke er knyttet til den faktiske mængde fremstillet olivenolie. For visse produktionskategorier blev der imidlertid under visse betingelser og inden for visse grænser opretholdt en såkaldt »koblet støtteordning«, som var tilknyttet produktionen.
6. For så vidt angår olivenolie ændrede artikel 1, punkt 7, i forordning nr. 864/2004 artikel 37, stk. 1, i forordning nr. 1782/2003 ved som referencebeløb for beregning af den afkoblede støtte at fastsætte »et fireårigt gennemsnit af det samlede beløb af de betalinger, landbrugeren har modtaget i henhold til den i bilag VI [i forordning nr. 1782/2003] omhandlede støtteordning for olivenolie, beregnet og tilpasset efter bilag VII [i forordning nr. 1782/2003], i produktionsårene 1999/2000, 2000/2001, 2001/2002 og 2002/2003«.
7. Endvidere ændrede artikel 1, punkt 11, i forordning nr. 864/2004 artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 ved som hektar, der er berettiget til afkoblet støtte, at forstå arealer med oliventræer, der er plantet inden den 1. maj 1998, dog ikke for Cyperns og Maltas vedkommende, eller nye oliventræer, som erstatter eksisterende oliventræer, eller oliventræer, der er omfattet af godkendte plantningsordninger og er registreret i et geografisk informationssystem.
8. Desuden blev der ved artikel 1, punkt 20, i forordning nr. 864/2004 indsat en artikel 110g i forordning nr. 1782/2003 om tildeling af støtte til landbrugerne som et bidrag til plejen af olivenplantager af miljømæssig eller samfundsmæssig værdi. Denne støtte er imidlertid underlagt overholdelsen af visse betingelser, navnlig at arealerne blev beplantet med oliventræer inden den 1. maj 1998, dog ikke for Cyperns og Maltas vedkommende, eller at der er tale om arealer, hvor der er plantet oliventræer som erstatning for andre træer, eller arealer, som er omfattet af et program, der er godkendt af Kommissionen.
9. Endelig fastsættes i bilaget til forordning nr. 864/2004, som tilføjes bilag VI i forordning nr. 1782/2003, at de producenter af olivenolie, som har modtaget produktionsstøtte i henhold til grundforordningens artikel 5, kan omfattes af enkeltbetalingsordningen.
10. Forordning nr. 865/2004 finder anvendelse fra produktionsåret 2005/2006, fra hvilket den ved grundforordningen indførte fælles markedsordning for fedtstoffer samt støtten til produktion af olivenolie og de dertil knyttede garanterede nationale mængder ophæves.
11. Imidlertid fastsætter artikel 22 i forordning nr. 865/2004 som en overgangsordning, at artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1638/98, som ophævede grundforordningens artikel 5 om indførelse af en støtte til produktion af olivenolie, ophæves. Følgelig finder produktionsstøtten for olivenolie anvendelse i produktionsåret 2004/2005.
Retsforhandlinger og parternes påstande
12. Sagsøgerne er dels Lorte SL, et spansk selskab, i dettes egenskab af producent af olivenolie og medlem af sammenslutningen Oleo Unión, Federación empresarial de organizaciones de productores de aceite de oliva (herefter »Oleo Unión«), dels to sammenslutninger af olivenolieproducenter, Oleo Unión og Unión de organizaciones de productores de aceite de oliva (Unaproliva).
13. Oleo Unión er en spansk sammenslutning, som ikke arbejder med gevinst for øje, og som ifølge vedtægterne er oprettet med henblik på at varetage sammenslutningens økonomiske og sociale interesser samt interesserne for de virksomheder, erhvervsorganisationer og producenter af olivenolie, som fremstiller eller forarbejder dette produkt i Comunidad autónoma de Andalucía (den selvstyrende region Andalusien).
14. Unaprolivia er ligeledes en spansk sammenslutning, som ikke arbejder med gevinst for øje, og som specielt har til formål at fordele de tilskud og den støtte, der ydes af Fællesskabet, navnlig til produktion af olivenolie. Unaproliva kan i denne forbindelse ifølge vedtægterne indgå enhver retsakt, som gør det muligt at opfylde sammenslutningens formål og at varetage interesserne for sammenslutningens medlemmer eller den pågældende økonomiske sektor, også selv om denne retsakt ikke er udtrykkeligt fastsat i sammenslutningens vedtægter.
15. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 13. juli 2004 har sagsøgerne anlagt nærværende søgsmål.
16. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 14. oktober 2004 har Rådet i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement fremsat en formalitetsindsigelse.
17. Sagsøgerne har i deres bemærkninger til indsigelsen, som blev indleveret den 29. november 2004, nedlagt påstand om, at nævnte indsigelse forkastes.
18. Ved begæring indleveret til Rettens Justitskontor den 2. december 2004 har Kommissionen anmodet om tilladelse til at intervenere til støtte for Rådets påstande.
19. Sagsøger og sagsøgt har indleveret deres bemærkninger til Kommissionens interventionsbegæring henholdsvis den 24. januar 2005 og den 16. december 2004.
20. Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
– Artikel 1, punkt 7, 11 og 20, i forordning nr. 864/2004 samt bilaget til nævnte forordning annulleres.
– Artikel 22 i forordning nr. 865/2004 annulleres.
– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
21. Rådet har i formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises.
– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
22. Sagsøgerne har i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Den af Rådet fremsatte formalitetsindsigelse forkastes.
– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Parternes argumenter
23. Rådet har påstået nærværende sag afvist med den begrundelse, at sagsøgerne ikke er individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser.
24. Rådet har i denne forbindelse henvist til, at en borger kun kan anlægge et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230, stk. 4, EF til prøvelse af en forordning, såfremt han er umiddelbart og indirekte berørt på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derved individualiserer ham på lignende måde som en adressat (Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org.ref.: Rec. s. 197, på s. 223, og af 22.11.2001, sag C-452/98, Nederlandse Antillen mod Rådet, Sml. I, s. 8973, præmis 60).
25. Sagsøgerne har anført, at de er individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser. De har indledningsvis bemærket, at Rådet ikke har anfægtet, at de er umiddelbart berørt af nævnte bestemmelser.
26. Sagsøgerne har for det første bestridt, at de anfægtede bestemmelser har generel rækkevidde. Ifølge sagsøgerne udgør disse bestemmelser som følge af de særlige eller individuelle virkninger, de har for nogle adressater, foranstaltninger, der har karakter af beslutninger. Bestemmelsernes individuelle rækkevidde følger af, at de olivenplantager, som bl.a. blev plantet mellem 1995 og 1998, henset til biologiske og botaniske faktorer ikke havde nogen produktion i den referenceperiode, der er fastsat med henblik på beregningen af den »afkoblede støtte«. Følgelig er Lorte ikke berettiget til den pågældende støtte.
27. Sagsøgerne har dernæst fremført en række argumenter, som tilsigter at godtgøre, at de under alle omstændigheder er individuelt berørt, som omhandlet i artikel 230, stk. 4, EF, af de anfægtede bestemmelser.
28. Lorte har for det første anført, at selskabet ikke er berørt af de anfægtede bestemmelser i dets objektive egenskab af producent af olivenolie, eftersom selskabet i referenceperioden og for så vidt angår de olivenplantager, der blev plantet mellem 1995 og 1998, ikke havde nogen produktion som følge af biologiske og botaniske omstændigheder.
29. Lorte befinder sig således henset til den manglende produktion i referenceperioden i en faktisk situation, som adskiller selskabet fra alle andre. Lorte har i øvrigt for det andet bemærket, at denne situation var kendt af de nationale og fællesskabsretlige myndigheder gennem de årlige erklæringer vedrørende olivenolieproduktionen, som selskabet selv fremlægger.
30. For det tredje har de anfægtede bestemmelser andre retsvirkninger for Lorte end for de øvrige olivenolieproducenter, idet selskabet udelukkes fra den støtte til olivenolie, som indføres med nævnte bestemmelser. Lorte tilhører således en lukket og snæver kreds af olivenolieproducenter som følge dels af de biologiske og botaniske omstændigheder, der ligger til grund for den manglende produktion i de olivenplantager, der bl.a. blev plantet mellem 1995 og 1998, dels af den referenceperiode, der er fastsat i de anfægtede bestemmelser. Det forhold at tilhøre denne lukkede kreds følger imidlertid ikke af omstændigheder, der er uadskilleligt forbundet med selve formålet med de anfægtede forordninger (Rettens kendelse af 15.9.1999, sag T-11/99, Van Parys m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2653, præmis 48). Følgelig må det konkluderes, at Lorte er individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser. Lorte har ligeledes til støtte for dette argument påberåbt sig Domstolens domme af 28. april 1998, Mulder (sag 120/86, Sml. s. 2321) og von Deetzen (sag 170/86, Sml. s. 2355).
31. Oleo Unión er af den opfattelse, at sammenslutningen har kompetence til at anlægge nærværende søgsmål for at varetage interesserne for sine medlemmer, der, som Lorte, har søgsmålskompetence, eftersom de er umiddelbart og individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser.
32. Unaproliva har blot præciseret, at sammenslutningen i henhold til de vide beføjelser, den er tillagt i vedtægten, har bemyndigelse til at varetage sine medlemmers interesser, hovedsageligt for så vidt angår den fællesskabsstøtte, som ydes til olivenolieproducenterne, og følgelig har søgsmålskompetence i forbindelse med nærværende søgsmål.
33. Sagsøgerne har endelig anført, at Retten ved ikke at admittere deres søgsmål vil fratage dem retten til en effektiv domstolsbeskyttelse. Muligheden for at anlægge et erstatningssøgsmål, at fremsætte en ulovlighedsindsigelse eller at indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse, såfremt dette er muligt, vil ikke kunne afhjælpe en sådan tilsidesættelse af retten til effektiv domstolsbeskyttelse.
Rettens bemærkninger
34. I henhold til procesreglementets artikel 114 træffer Retten på begæring af en part afgørelse om, hvorvidt sagen bør afvises uden at indlede behandlingen af sagens realitet. I medfør af samme bestemmelses stk. 3 forhandles der mundtligt om begæringen, medmindre Retten bestemmer andet. I den foreliggende sag finder Retten, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, hvorfor den kan tage stilling til begæringen uden at indlede den mundtlige forhandling.
35. I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan »[e]nhver fysisk eller juridisk person […] indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt«.
36. Ifølge fast retspraksis har artikel 230, stk. 4, EF, som tillægger privatpersoner ret til at anfægte enhver beslutning, der, skønt den er udfærdiget i form af en forordning, berører dem umiddelbart og individuelt, især til formål at forhindre, at fællesskabsinstitutionerne blot ved at vælge forordningsformen kan afskære en privat fra at indgive et søgsmål mod en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, og således at præcisere, at valget af form ikke kan ændre en retsakts karakter (Domstolens dom af 17.6.1980, forenede sager 789/79 og 790/79, Calpak og Società emiliana lavorazione frutta mod Kommissionen, Sml. s. 1949, præmis 7, samt Rettens kendelse af 30.9.1997, sag T-122/96, Federolio mod Kommissionen, Sml. II, s. 1559, præmis 50, og af 23.11.1999, sag T-173/98, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. II, s. 3357, præmis 34).
37. Det følger ligeledes af retspraksis, at kriteriet for sondringen mellem en forordning og en beslutning skal søges i, om den pågældende retsakt er almengyldig eller ikke (Domstolens dom af 14.12.1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mod Rådet, Sml. 1954-1964, s. 359, org.ref.: Rec. s. 901, på s. 918, og af 6.10.1982, sag 307/81, Alusuisse mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 3463, præmis 19, samt Domstolens kendelse af 23.11.1995, sag C-10/95 P, Asocarne mod Rådet, Sml. I, s. 4149, præmis 28). En retsakt er således almengyldig, hvis den finder anvendelse på objektivt bestemte situationer og har retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper (jf. Domstolens dom af 21.11.1989, sag C-244/88, Usines coopératives de déshydratation du Vexin m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3811, præmis 13, og af 31.5.2001, sag C-41/99 P, Sadam Zuccherifici m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 4239, præmis 24, samt Rettens kendelse af 2.4.2004, sag T-231/02, Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, Sml. II, s. 1051, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
38. I det foreliggende tilfælde kan det ikke bestrides, at de anfægtede bestemmelser indgår i almengyldige retsakter. I denne forbindelse bemærkes, at de anfægtede bestemmelser fastsætter kriterierne for beregning af støtten inden for olivenoliesektoren i forbindelse med forordning nr. 1782/2003 (jf. ovenfor i præmis 6).
39. Det må konstateres, at disse kriterier fastsættes i generelle og abstrakte vendinger. Beregningsmetoden for referencebeløbene og støttebeløbet fastsættes nemlig uden hensyntagen til den specifikke situation for hver olivenolieproducent, der er berørt af de anfægtede bestemmelser, men i medfør af objektive og generelle kriterier.
40. De anfægtede bestemmelser finder således anvendelse på objektivt bestemte situationer og har retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper. I denne forbindelse bemærkes, at bestemmelserne i en retsakt anses for at finde anvendelse på objektivt bestemte situationer, når deres anvendelse sker på grundlag af objektive, faktiske og retlige omstændigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formål (kendelsen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 40).
41. I det foreliggende tilfælde er sagsøgerne berørt af de anfægtede bestemmelser netop som følge af en objektiv faktisk omstændighed. Sagsøgerne er nemlig berørt af de anfægtede bestemmelser i deres egenskab af sammenslutninger, hvis medlemmer har produceret olivenolie i referenceperioden og modtager støtte i henhold til en af de støtteordninger, der er fastsat i lovgivningen. Denne omstændighed er fastlagt i forhold til selve formålet med de forordninger, som indeholder de anfægtede bestemmelser, dvs. indførelsen af en ny støtteordning for olivenolie.
42. Endvidere foreligger der ingen omstændigheder, som gør det muligt at kvalificere de anfægtede bestemmelser som beslutninger udfærdiget i form af en forordning. Det af sagsøgerne fremførte argument giver ikke anledning til at finde denne vurdering ubegrundet.
43. Den omstændighed, at de anfægtede bestemmelser kan have en særlig virkning for visse olivenolieproducenter, og nærmere bestemt den virkning at udelukke dem fra at modtage støtte som følge af de kriterier, der er fastsat for beregningen heraf, kan nemlig ikke automatisk fratage de anfægtede bestemmelser deres almengyldige karakter, såfremt disse finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, som befinder sig i den samme objektivt fastsatte faktiske eller retlige situation. Sagsøgerne har ikke godtgjort, at det forholdt sig anderledes for så vidt angår anvendelsen af de anfægtede bestemmelser (jf. i denne retning kendelsen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 39).
44. Heraf følger, at de anfægtede bestemmelser ved deres karakter og rækkevidde i deres helhed udgør almengyldige retsakter og ikke beslutninger som omhandlet i artikel 249 EF.
45. Det er imidlertid gentagne gange fastslået, at den omstændighed, at den anfægtede retsakt på grund af sin art er almengyldig og ikke udgør en beslutning i artikel 249 EF’s forstand, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at udelukke en borgers mulighed for at anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af retsakten (jf. Domstolens dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorniu mod Rådet, Sml. I, s. 1853, præmis 19, og af 22.11.2001, sag C-451/98, Antillean Rice Mills mod Rådet, Sml. I, s. 8949, præmis 49, samt kendelsen i sagen Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
46. Under visse omstændigheder kan selv en almengyldig retsakt, som gælder for de pågældende erhvervsdrivende i almindelighed, nemlig berøre visse af dem umiddelbart og individuelt (Domstolens dom af 16.5.1991, sag C-358/89, Extramet Industrie mod Rådet, Sml. I, s. 2501, præmis 13, og dommen i sagen Codorniu mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 45, præmis 19, samt Rettens kendelse af 10.9.2002, sag T-223/01, Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 3259, præmis 29, og kendelsen i sagen Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 32).
47. For at dette er tilfældet skal en fysisk eller juridisk person være umiddelbart og individuelt berørt af den pågældende retsakt som følge af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde som en adressat (dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 24, og Domstolens kendelse af 12.12.2003, sag C-258/02 P, Bactria mod Kommissionen, Sml. I, s. 15105, præmis 34, samt kendelsen i sagen Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 35).
48. Såfremt denne betingelse ikke er opfyldt, er ingen fysiske eller juridiske personer berettigede til at anlægge et annullationssøgsmål (Domstolens dom af 25.7.2002, sag C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677, præmis 37, og kendelsen i sagen Asocarne mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 26).
49. Følgelig bør det undersøges, om sagsøgerne i det foreliggende tilfælde er berørt af de anfægtede bestemmelser som følge af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre.
50. Det må således først undersøges, om det søgsmål, Lorte har anlagt i selskabets egenskab af olivenolieproducent, kan fremmes til realitetsbehandling.
51. Det bemærkes i denne forbindelse, at selskabet – i modsætning til det af Lorte anførte – er berørt af de anfægtede bestemmelser i sin objektive egenskab af olivenolieproducent i referenceperioden, idet selskabet kunne drage fordel af en af de i den tidligere lovgivning fastsatte støtteordninger, og dette på samme måde som alle andre producenter eller aktive erhvervsdrivende inden for den i de anfægtede bestemmelser omhandlede sektor. Den omstændighed, at en almengyldig retsakt påvirker en borgers retsstilling, kan imidlertid ikke indebære, at der stilles spørgsmålstegn ved denne retsakts karakter og rækkevidde (jf. i denne retning kendelsen i sagen Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 38).
52. Som Rådet med føje har anført, finder de anfægtede bestemmelser, som fastsætter betingelserne og kriterierne for beregning af støtten til olivenolie, i øvrigt uden forskel anvendelse på alle olivenolieproducenter uafhængigt af den af disse faktisk fremstillede kvantitet, endog uafhængigt af alle former for produktion i referenceperioden. Kriterierne for beregning af støtten fastsættes nemlig uafhængigt af den specielle situation for hver enkelt olivenolieproducent.
53. Desuden bemærkes, at den omstændighed, at en generel retsakt har forskellige konkrete virkninger for de enkelte retssubjekter, den finder anvendelse på, ikke kan føre til, at de adskilles fra alle andre berørte erhvervsdrivende, såfremt den finder anvendelse på en objektivt bestemt situation (jf. Rettens dom af 22.2.2000, sag T-138/98, ACAV m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 341, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis). Selv om de anfægtede bestemmelser har forskellige virkninger, afhængigt af, hvilken olivenproducent, der er tale om, er denne omstændighed ikke i det foreliggende tilfælde tilstrækkelig til at godtgøre, at Lorte har særlige egenskaber eller befinder sig i en faktisk situation, der adskiller selskabet fra alle andre olivenolieproducenter.
54. Hertil kommer, at selv hvis det antages, at Lorte ikke i henhold til de anfægtede bestemmelser kan drage fordel af olivenoliestøtten, kan selskabet ikke være individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser. Den omstændighed, at nogle erhvervsdrivende berøres økonomisk af en retsakt i højere grad end deres konkurrenter, er nemlig ikke tilstrækkelig til, at de kan anses for at være individuelt berørt af denne retsakt (kendelsen i sagen Van Parys m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 30, præmis 50 og 51, og i sagen Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 45).
55. Endvidere gælder, at det selv i tilfælde af, at selskabet ikke kom i betragtning til støtten, imidlertid står fast, at bestemmelserne havde lignende konsekvenser for de andre olivenolieproducenter, som var indehavere af olivenplantager, der blev plantet mellem 1995 og 1998 (jf. i denne retning Domstolens dom af 10.4.2003, sag C-142/00 P, Kommissionen mod Nederlandse Antillen, Sml. I, s. 3483, præmis 77).
56. Desuden er Lortes henvisning til Mulder-dommen og von Deetzen-dommen, nævnt ovenfor i præmis 30, irrelevant i forbindelse med et søgsmål anlagt i henhold til artikel 230, stk. 4, EF som i det foreliggende tilfælde, for så vidt som Domstolen i disse domme havde fået forelagt et præjudicielt spørgsmål.
57. Det bemærkes, at Domstolen, som var blevet anmodet om at tage stilling til gyldigheden af en fællesskabsforordning om tillægsafgift på mælk, i disse domme fastslog, at den institution, der var ophavsmand til den pågældende retsakt, havde tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, på grund af at visse mælkeproducenter var udelukket fra den ved denne retsakt indførte nye ordning som følge af manglende mælkeproduktion i den periode, der var fastsat ved den anfægtede retsakt med henblik på tildeling af en referencemængde. Den manglende mælkeproduktion i referenceperioden fulgte af, at nævnte producenter i henhold til en fællesskabsretsakt tidligere havde forpligtet sig til at indstille markedsføringen af produktet i en begrænset periode af hensyn til almenvellet og mod betaling af en præmie.
58. Domstolen fandt, at den virkning, som den forordning, hvis gyldighed der blev stillet spørgsmålstegn ved, havde for visse mælkeproducenter, og som bestod i at udelukke dem fra den ved forordningen indførte nye ordning om tillægsafgift, udgjorde en restriktion, som berørte disse producenter specifikt, netop som følge af, at de havde gjort brug af den mulighed, der blev givet i den tidligere fællesskabslovgivning, som opfordrede til at indstille produktionen af det pågældende produkt.
59. I det foreliggende tilfælde er det imidlertid åbenbart, at sådanne betragtninger henhører under prøvelsen af sagens realitet og ikke har nogen indvirkning på spørgsmålet om, hvorvidt Lorte er individuelt berørt (jf. i denne retning kendelsen i sagen Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 43).
60. Desuden gælder, at selv om det antages, at påstanden om, at de anfægtede bestemmelser har forskellige virkninger, således som Lorte har gjort gældende, skulle vise sig begrundet, må det konstateres, at nævnte forskellighed i modsætning til de retsakter, hvis lovlighed blev anfægtet i de nævnte sager, ikke udspringer af en fællesskabsretsakt.
61. Under alle omstændigheder har Lorte ikke på nogen måde godtgjort, hvorledes de anfægtede bestemmelser berørte selskabet anderledes end de andre medlemmer af den »lukkede og snævre kreds« af olivenolieproducenter, som ikke havde produceret olivenolie på grund af biologiske og botaniske omstændigheder vedrørende olivenplantager og på grund af referenceperioden.
62. Ligeledes kan den omstændighed, såfremt det antages, at den er korrekt, at Rådet var blevet underrettet om sagsøgernes situation før vedtagelsen af de anfægtede bestemmelser af de kompetente nationale myndigheder og af Kommissionen, ikke individualisere Lorte i forhold til nævnte bestemmelser. Lorte har nemlig hverken påberåbt sig, eller endsige godtgjort, at Rådet ved en fællesskabsretlig bestemmelse er pålagt en forpligtelse til i forbindelse med de betingelser, der kræves for at være berettiget til »afkoblet støtte« til olivenolie, at tage særlig hensyn til den særlige situation for visse olivenolieproducenter (jf. i denne retning Domstolens dom af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, præmis 21 og 28, og af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, præmis 11, samt Rettens dom af 8.7.1999, sag T-158/95, Eridania m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 2219, præmis 58 og 59, og Rettens kendelse af 10.5.2004, sag T-391/02, Bundesverband der Nahrungsmittel- und Speiseresteverwertung og Kloh mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 1447, præmis 55).
63. Det følger af ovenstående, at Lorte ikke har godtgjort, at selskabet var berørt af de anfægtede bestemmelser som følge af visse egenskaber, som er særlige for selskabet, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller det fra alle andre erhvervsdrivende. Herefter kan selskabet ikke være individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser.
64. Hvad for det andet angår de af Oleo Unión og Unaproliva anlagte søgsmål bemærkes, at annullationssøgsmål anlagt af sammenslutninger er blevet fremmet til realitetsbehandling i tre tilfælde, nemlig, for det første, når en retsforskrift udtrykkeligt indrømmer faglige sammenslutninger en række processuelle rettigheder, for det andet, når sammenslutningen repræsenterer interesser hos virksomheder, som selv har søgsmålskompetence, og, for det tredje, når sammenslutningen er individualiseret, fordi dens egne interesser som sammenslutning er berørt, navnlig fordi dens forhandlerposition er blevet berørt ved den retsakt, som påstås annulleret (Rettens kendelse i sagen Federolio mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 61, kendelse af 8.12.1998, sag T-38/98, ANB m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 4191, præmis 25, kendelsen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 36, præmis 47, og kendelse af 10.12.2004, sag T-196/03, EFfCI mod Parlamentet og Rådet, Sml. I, s. 4263, præmis 42).
65. I denne sag kan Oleo Unión og Unaproliva ikke påberåbe sig nogen af disse tre tilfælde til støtte for, at deres annullationssøgsmål skal fremmes til realitetsbehandling.
66. I denne forbindelse konstaterer Retten for det første, at disse sagsøgere ikke har gjort gældende, at de er indrømmet processuelle rettigheder som følge af den fælles markedsordning for olivenolie.
67. Det samme gælder med hensyn til det andet tilfælde, som medfører, at et søgsmål skal fremmes til realitetsbehandling, for så vidt som det følger af fast retspraksis, at en sammenslutning, der er oprettet for at varetage en gruppe borgeres kollektive interesser, ikke kan anses for at være individuelt berørt, når sammenslutningens medlemmer ikke er individuelt berørt (Domstolens kendelse af 18.12.1997, sag C-409/96 P, Sveriges Betodlares og Henrikson mod Kommissionen, Sml. I, s. 7531, præmis 45, og Rettens kendelse af 29.4.1999, sag T-78/98, Unione provinciale degli agricoltori di Firenze m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1377, præmis 36 og 37).
68. I det foreliggende tilfælde har Oleo Unión og Unaproliva ikke fremført nogen omstændigheder, hvoraf det kan konkluderes, at deres medlemmer er berørt af de anfægtede bestemmelser som følge af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre.
69. Hvad angår det tredje tilfælde må det konstateres, at ingen af de i sagen indeholdte oplysninger gør det muligt at konkludere, at disse sagsøgere er individualiserede i forhold til de anfægtede bestemmelser som følge af, at deres egne interesser er berørt, f.eks. derved, at deres forhandlerposition er blevet berørt af de anfægtede bestemmelser.
70. Heraf følger, at Oleo Unión og Unaproliva ikke kan anses for at være individuelt berørt.
71. For så vidt angår sagsøgernes påstand om, at de, såfremt den af Rådet fremsatte formalitetsindsigelse tages til følge, vil blive frataget retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, bemærkes i øvrigt, at der i EF-traktaten, dels ved artikel 230 EF og artikel 241 EF, dels ved artikel 234 EF, er oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som skal sikre kontrollen med lovligheden af institutionernes retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Fællesskabets retsinstanser. Fysiske eller juridiske personer, der på grund af betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte almengyldige fællesskabsretsakter direkte, har inden for rammerne af dette system efter omstændighederne mulighed for at gøre gældende, at sådanne retsakter er ugyldige, enten for Fællesskabets retsinstanser i form af en indsigelse i medfør af artikel 241 EF eller for de nationale retter, og at få disse, som ikke er beføjet til selv at fastslå ugyldigheden af sådanne retsakter, til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom (dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 48, præmis 40).
72. Domstolen har ligeledes fastslået, at det påhviler medlemsstaterne at fastsætte et retsmiddel- og proceduresystem, som sikrer overholdelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, og at formalitetsreglerne i artikel 230 EF ikke kan fortolkes således, at der kan anlægges et annullationssøgsmål, når det efter en konkret undersøgelse fra Fællesskabets retsinstansers side af de nationale processuelle regler kan godtgøres, at disse regler ikke tillader borgerne at anlægge en sag om gyldigheden af den anfægtede fællesskabsretsakt (dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 48, præmis 43). Der kan ikke anlægges direkte annullationssøgsmål for Fællesskabets retsinstanser, selv om det efter retsinstansernes konkrete gennemgang af de nationale processuelle regler kan godtgøres, at disse regler ikke giver borgerne mulighed for at anlægge sag til prøvelse af den anfægtede fællesskabsretsakt. Et sådant system ville nemlig forudsætte, at Fællesskabets retsinstanser i hvert enkelt konkret tilfælde undersøger og fortolker den nationale procesret, hvilket går ud over den kompetence, de er tillagt med hensyn til kontrollen med fællesskabsretsakternes lovlighed (kendelsen i sagen Bactria mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 58).
73. Med hensyn til den betingelse om individuel interesse, der kræves i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, har Domstolen under alle omstændigheder klart fastslået, at selv om denne betingelse skal fortolkes i lyset af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse under hensyntagen til de forskellige omstændigheder, som kan individualisere en sagsøger, kan en sådan fortolkning ikke føre til, at der ses bort fra den omhandlede betingelse, som er udtrykkeligt fastsat i traktaten, uden at man derved ville overskride de beføjelser, Fællesskabets retsinstanser er tillagt ved traktaten (dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 48, præmis 44).
74. Det er i øvrigt ganske vist muligt at forestille sig en anden ordning for kontrol med lovligheden af almengyldige fællesskabsretsakter end den, der er oprettet ved den oprindelige traktat, og hvis principper aldrig er blevet ændret, men det tilkommer i givet fald medlemsstaterne at foretage en reform af den nugældende ordning i overensstemmelse med artikel 48 EU (dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 48, præmis 45).
75. Heraf følger, at sagsøgerne ikke kan gøre gældende, at de, såfremt deres annullationssøgsmål ikke antages til realitetsbehandling, vil blive frataget enhver handlemulighed med henblik på at forsvare deres rettigheder for en domstol, en omstændighed, som de i øvrigt ikke har godtgjort (jf. i denne retning kendelsen i sagen Gonnelli og AIFO mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 37, præmis 52-56).
76. Følgelig kan kravet om en effektiv domstolsbeskyttelse ikke indebære, at konklusionen om, at sagsøgerne ikke er individuelt berørt af de anfægtede bestemmelser, drages i tvivl. Det af sagsøgerne anlagte søgsmål bør derfor afvises.
77. Retten finder i øvrigt, at det er ufornødent at tage stilling til den af Kommissionen indgivne interventionsbegæring (jf. i denne retning Domstolens dom af 5.7.2001, sag C-341/00 P, Conseil national des professions de l’automobile m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5263, præmis 35-37).
Sagens omkostninger
78. I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Rådets påstand herom.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler Rådet for Den Europæiske Unions omkostninger.
3) Det er ufornødent at træffe afgørelse om Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers interventionsbegæring.
Således bestemt i Luxembourg den 8. september 2005.