61993CC0154_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Kan en medlemsstat afslaa at anerkende et eksamensbevis for tandlaeger fra et tredjeland, hvis indehaver i en anden medlemsstat har opnaaet anerkendelse af dette eksamensbevis? Det er hvad Frankrigs Conseil d' État' s spoergsmaal i denne sag i det vaesentlige gaar ud paa.
2. Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (herefter benaevnt "direktiv 1") (1), indeholder i artikel 3 en fortegnelse over de af hver enkelt medlemsstat udstedte eksamensbeviser, som de andre medlemsstater paa deres omraade skal give samme gyldighed som de eksamensbeviser, de selv udsteder (2).
3. Raadets direktiv 78/687/EOEF af 25. juli 1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege (herefter benaevnt "direktiv 2") (3) angiver de uddannelsesbetingelser, som medlemsstaterne skal goere adgangen til virksomhed som tandlaege afhaengig af (4).
4. Artikel 7, stk. 1, i direktiv 1 (herefter benaevnt "artikel 7") indeholder om anerkendelse af de af medlemsstaterne foer ivaerksaettelsen af direktiv 2 udstedte eksamensbeviser foelgende bestemmelse:
"Hver medlemsstat anerkender som tilstraekkeligt bevis for de af medlemsstaternes statsborgere, hvis eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser ikke opfylder de mindstekrav til uddannelse, der er fastsat i artikel 1 i direktiv 78/687/EOEF, de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger, der er udstedt af disse medlemsstater foer ivaerksaettelsen af direktiv 78/687/EOEF, ledsaget af en attestation, som bekraefter, at disse statsborgere faktisk og retmaessigt har udoevet de paagaeldende former for virksomhed i mindst tre paa hinanden foelgende aar i loebet af de fem aar, der gaar forud for attestationens udstedelse."
5. Denne artikel er blevet gennemfoert i fransk ret ved artikel L.356-2 i code de la santé publique, hvorefter virksomhed som tandlaege i Frankrig kan udoeves af personer, der er i besiddelse af "enten diplôme français d' État de docteur en chirurgie dentaire (statens eksamensbevis for tandlaeger) ... eller, saafremt den paagaeldende er statsborger i en af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs medlemsstater, et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for tandlaegeuddannelse, der er udstedt af en af disse stater i overensstemmelse med de faellesskabsretlige regler ... eller andre eksamensbeviser, certifikater eller kvalifikationsbeviser for tandlaeger, der er udstedt af en af medlemsstaterne som dokumentation for en i en af disse medlemsstater erhvervet og foer den 28. januar 1980 paabegyndt uddannelse som praktiserende tandlaege, ledsaget af en attestation fra vedkommende medlemsstat af, at den paagaeldende faktisk og retmaessigt har udoevet virksomhed som praktiserende tandlaege i mindst tre paa hinanden foelgende aar i loebet af de fem aar, der gaar forud for attestationens udstedelse".
6. Tawil-Albertini, der er fransk statsborger, erhvervede i 1968 i Beirut eksamensbevis for tandlaegeuddannelse.
7. Den 20. juli 1979, dvs. foer ivaerksaettelsen af direktiv 2, meddelte den belgiske minister for uddannelse og fransk kultur ham anerkendelse af dette libanesiske eksamensbevis som ligestillet med det belgiske eksamensbevis "licencié en science dentaire" (belgisk tandlaegeeksamen), saaledes at Tawil-Albertini herefter havde tilladelse til at virke som tandlaege i Belgien. Hans eksamensbevis er ogsaa blevet anerkendt af de britiske og de irske myndigheder.
8. Tawil-Albertini indgav ansoegning til den franske social- og arbejdsminister om tilladelse til at virke som tandlaege i Frankrig under henvisning til anerkendelsen af hans eksamensbevis i flere medlemsstater. Hans ansoegning blev afslaaet den 2. maj 1986.
9. Tribunal administratif de Paris har ved dom af 28. oktober 1987 forkastet Tawil-Albertini' s paastand om annullation af dette afslag.
10. Denne dom er blevet indanket for Conseil d' État, der har anmodet Domstolen om at tage stilling til, om kvalifikationsbeviser, der er erhvervet paa aekvivalensgrundlag, og som saaledes ikke vedroerer en i en af Faellesskabets medlemsstater gennemfoert tandlaegeuddannelse, ved artikel 7 i direktiv 1 holdes uden for direktivets anvendelsesomraade (5).
11. Den naevnte bestemmelse skal ses i den regelsammenhaeng, den indgaar i.
12. Det fremgaar af artikel 2 og 3 i direktiv 1, at direktivet drejer sig om gensidig anerkendelse medlemsstaterne imellem af de eksamensbeviser for tandlaegeuddannelse, der er udtoemmende opregnet i direktivet, og som er udstedt af disse medlemsstater.
13. Et i en medlemsstat erhvervet eksamensbevis anerkendes automatisk i de oevrige EF-stater, fordi det opfylder de minimumskriterier, der er fastlagt i direktiv 2 (6), og som medlemsstaterne er blevet enige om.
14. Der findes ikke i forhold til tredjelande en saadan samordning af uddannelserne og retsreglerne. Artikel 1, stk. 4, i direktiv 2 bestemmer herom, at direktivet "... ikke paa nogen maade [beroerer] medlemsstaternes mulighed for paa deres eget omraade og i henhold til deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, som ikke er erhvervet i en medlemsstat, adgang til at optage og udoeve virksomhed som tandlaege" (7).
15. For denne bestemmelses ratio legis er der blevet naermere redegjort i et svar afgivet paa Kommissionens vegne den 29. juli 1993 af Vanni d' Archirafi paa en skriftlig forespoergsel fra et medlem af Europa-Parlamentet; det hedder heri: "Denne automatiske anerkendelse bygger rent faktisk paa procedurer, der sikrer den gensidige tillid mellem medlemsstaterne (naar en medlemsstat udsteder et eksamensbevis for en uddannelse, erhvervet i det paagaeldende land, garanterer den, at uddannelsen opfylder de i direktiv 78/687/EOEF naevnte minimumskrav). Det fremgaar imidlertid af ovennaevnte artikel 1, stk. 4, at medlemsstaterne hverken havde eller har tillid til hinanden, naar det drejer sig om en uddannelse erhvervet i et tredjeland, idet begrundelsen er, at den medlemsstat, som anerkender en saadan uddannelse, ikke har de samme kontrolbefoejelser vedroerende denne uddannelse som vedroerende en tilsvarende uddannelse erhvervet paa dens omraade" (8).
16. Raadet har ganske vist ved direktiv 89/48/EOEF af 21. december 1988 (9) indfoert en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed. Dette direktiv finder imidlertid ikke anvendelse paa de erhverv, der er omfattet af et saerligt direktiv, hvorved der mellem medlemsstaterne indfoeres en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser (10). Selv om dette direktivs artikel 1, litra a), repraesenterer et skridt paa vejen mod anerkendelse af eksamensbeviser fra tredjelande, er der saaledes ikke tale om, at direktivet er anvendeligt i naervaerende sag. Raadet har da ogsaa ved en henstilling af samme dato anbefalet medlemsstaternes regeringer at lette de af deres statsborgere, der er indehavere af et eksamensbevis fra et tredjeland, adgangen til de regulerede erhverv og udoevelsen heraf inden for Faellesskabet (11).
17. Raadets direktiv 92/51/EOEF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser (12), der supplerer direktiv 89/48, kan lige saa lidt anvendes paa de erhverv, der er omfattet af et saerligt direktiv, hvorved der mellem medlemsstaterne indfoeres en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser (13).
18. En medlemsstat er altsaa ikke forpligtet til at anerkende et eksamensbevis fra et tredjeland, selv om det indehaves af en EF-borger. Saaledes er retsstillingen fremdeles efter overgangsordningen ifoelge artikel 7, der kun omhandler anerkendelse af eksamensbeviser, der er udstedt af medlemsstaterne.
19. Er da en medlemsstat forpligtet til at anerkende et eksamensbevis fra et tredjeland som ligestillet, fordi en anden medlemsstat har anerkendt det som ligestillet med de af den selv udstedte eksamensbeviser?
20. Spoergsmaalet om medlemsstaternes anerkendelse af eksamensbeviser fra tredjelande har intet med de saerlige direktiver om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser at goere. I disse naevnes spoergsmaalet saedvanligvis kun for at tydeliggoere, at det skal afgoeres i henhold til national ret, der fastlaegger sine egne ligestillingskriterier og herved staar frit ved reguleringen, der ikke begraenses af faellesskabsretten (14). En medlemsstat kan saaledes ikke komme ud for at skulle anerkende et eksamensbevis fra et tredjeland, fordi dette har opnaaet ligestilling i en anden medlemsstat.
21. Med enhver anden loesning ville man logisk havne i en blindgyde; for den ret, der i medfoer af artikel 1, stk. 4, i direktiv 2, bestaar for en medlemsstat, vil jo blive forvandlet til en forpligtelse over for alle de andre medlemsstater. Bestemmelsen forvanskes, hvis den fortolkes saaledes. Og navnlig kan eksamensbevisers stilling som ligestillede i Faellesskabet ikke bero paa bilaterale overenskomster mellem paa den ene side medlemsstater og paa den anden side tredjelande, der ikke er forpligtet til at overholde en for Faellesskabet gaeldende mindstenorm.
22. I et svar afgivet paa Kommissionens vegne paa et spoergsmaal fra et medlem af Europa-Parlamentet kommenterede Lord Cockfield en til i artikel 1, stk. 4, i direktiv 2 svarende bestemmelse i artikel 1, stk. 5, i laegedirektivet 75/363/EOEF (15) og anfoerte herved foelgende: "Anerkendelse af eksamensbeviser fra tredjelande afhaenger saaledes udelukkende af de bestemmelser, der gaelder i vaertslandet; disse maa derfor gaelde for saavel statsborgere fra det paagaeldende land som for statsborgere fra andre medlemsstater. I medfoer af ovennaevnte artikel 1, stk. 5, kan Det Forenede Kongerige undlade at anerkende et israelsk eksamensbevis, selv om det anerkendes af Forbundsrepublikken Tyskland." (16)
23. Dette synspunkt blev fastholdt i et svar af 13. marts 1989 fra Bangemann, ogsaa paa Kommissionens vegne. Han beskaeftigede sig ved denne lejlighed med direktiverne af 25. juli 1978 og anfoerte, at "den 'gensidige anerkendelse' ikke udstraekker sig til eksamensbeviser fra tredjelande. Disse lovtekster (direktiverne af 25. juli 1978) fastholder udtrykkeligt medlemsstaternes ret til paa deres eget omraade og efter deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser fra et tredjeland adgang til at optage og udoeve deres erhverv. En medlemsstats anerkendelse af saadanne eksamensbeviser indebaerer imidlertid ikke automatisk, at de andre medlemsstater forpligtes til ogsaa at anerkende dem" (17).
24. Resultatet bliver, at en statsborger fra en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig bestemmelserne i direktiv 1, og herunder dettes artikel 7, naar han ikke er indehaver af et eksamensbevis fra Faellesskabet.
25. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
"En EF-borger, der er indehaver af et eksamensbevis for tandlaegeuddannelse fra et tredjeland, kan ikke over for en medlemsstat paaberaabe sig bestemmelserne i artikel 7 i Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, selv om dette eksamensbevis i én eller flere andre medlemsstater er blevet anerkendt som ligestillet."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - EFT L 233, s. 1.
(2) - Artikel 2.
(3) - EFT L 233, s. 10.
(4) - Artikel 1.
(5) - Det praejudicielle spoergsmaal fra Conseil d' État er gengivet i punkt 10 i retsmoederapporten.
(6) - Jf. de to foerste betragtninger til dette direktiv.
(7) - Mine fremhaevelser.
(8) - Svar paa skriftlig forespoergsel nr. 257/93 (EFT C 297, s. 26). Jf. ogsaa svar paa skriftlig forespoergsel nr. 690/93 (EFT C 292, s. 39), der tilsyneladende omhandler en situation, der svarer til sagsoegeren i hovedsagens situation.
(9) - EFT 1989 L 19, s. 16.
(10) - Jf. naevnte direktivs artikel 2, stk. 2.
(11) - Raadets henstilling 89/49/EOEF vedroerende statsborgere fra medlemsstaterne, der er indehavere af et eksamensbevis fra et tredjeland (EFT L 19, s. 24).
(12) - EFT L 209, s. 25.
(13) - Artikel 2.
(14) - Jf. eksempelvis Raadets direktiv 78/1027/EOEF af 18.12.1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som dyrlaege (EFT L 362, s. 7), artikel 1, stk. 4.
(15) - Raadets direktiv af 16.6.1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som laege (EFT L 167, s. 14).
(16) - Svar paa skriftlig forespoergsel nr. 2076/87 (EFT 1988 C 283, s. 11).
(17) - Svar paa skriftlig forespoergsel nr. 2103/88 (EFT 1989 C 202, s. 19).