RETTENS DOM (Tiende Udvidede Afdeling)
4. december 2024 (*)
» Subsidier – udvidelse af den endelige udligningstold, der indførtes på importen af visse vævede eller stingfæstnede stoffer af glasfiber med oprindelse Kina, til også at omfatte importen af disse varer afsendt fra Marokko – antiomgåelsesundersøgelse – omgåelse – Euro-Middelhavs-aftalen om oprettelse af en associering mellem EF og Marokko – artikel 33, litra a), i forordning (EU) 2016/1037 – magtfordrejning – betingelse for at fastslå forekomsten af omgåelse – artikel 23, stk. 3, i forordning 2016/1037 – ændring, der skyldes en praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden – samleprocesser – færdiggørelsesprocesser – begrebet »værditilvækst« – fortsat ydelse af subsidier til indførslen af samme vare eller dele deraf – retlig fejl – åbenbart urigtigt skøn – princippet om forbud mod forskelsbehandling – ligebehandling – princippet om god forvaltningsskik – artikel 28, stk. 1 og 3, i forordning 2016/1037 – anvendelse af foreliggende faktiske oplysninger «
I sag T-246/22,
PGTEX Morocco, Tanger (Marokko), ved advokaterne P. Vander Schueren, E. Gergondet og A. Nosowicz,
sagsøger,
støttet af
LM Wind Power A/S, Kolding (Danmark), ved advokaterne B. Servais og V. Crochet,
intervenient,
mod
Europa-Kommissionen ved G. Luengo og J. Zieliński, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af
Tech-Fab Europe eV, Frankfurt am Main (Tyskland), ved advokaterne L. Ruessmann og J. Beck,
intervenient,
har
RETTEN (Tiende Udvidede Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Porchia (refererende dommer), og dommerne M. Jaeger, L. Madise, P. Nihoul og S. Verschuur,
justitssekretær: fuldmægtig I. Kurme,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter retsmødet den 16. januar 2024,
afsagt følgende
Dom
1        Med sit søgsmål, som er støttet på artikel 263 TEUF, har sagsøgeren, PGTEX Morocco, nedlagt påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2022/301 af 24. februar 2022 om udvidelse af den endelige udligningstold, der indførtes ved gennemførelsesforordning (EU) 2020/776, på importen af visse vævede og/eller stingfæstnede stoffer af glasfiber (herefter »stoffer af glasfiber«) med oprindelse i Folkerepublikken Kina (herefter »Kina«) til også at omfatte importen af stoffer af glasfiber afsendt fra Marokko, uanset om varen er angivet med oprindelse i Marokko, og om afslutning af undersøgelsen vedrørende den mulige omgåelse af de antisubsidieforanstaltninger, der indførtes ved gennemførelsesforordning (EU) 2020/776 på importen af stoffer af glasfiber med oprindelse i Egypten, ved import af stoffer af glasfiber afsendt fra Marokko, uanset om varen er angivet med oprindelse i Marokko (EUT 2022, L 46, s. 31, herefter »den anfægtede gennemførelsesforordning«).
I.      Tvistens baggrund
2        Sagsøgeren, som er et marokkansk selskab med hjemsted i en frihandelszone i Tanger (Marokko) og en del af den kinesiske koncern PGTEX, er en eksporterende producent af visse vævede og/eller stingfæstnede stoffer (herefter »stoffer af glasfiber«), som selskabet eksporterer til bl.a. Den Europæiske Union.
3        Stoffer af glasfiber er stoffer af vævede og/eller stingfæstnede endeløse glasfiberrovings (herefter »glasfiberrovings«) og/eller garn med eller uden andre elementer, undtagen varer, som er imprægnerede eller præimprægnerede (prepregs) og undtagen open mesh-stoffer med en cellestørrelse på over 1,8 mm i både længde og bredde, der vejer mere end 35 g/m2. Disse varer anvendes til en lang række formål, bl.a. til fremstilling af vindmøllevinger, produktion af udstyr til skibe, lastbiler og sportsudstyr samt til rørfornyelse.
4        Den 16. maj 2019 indledte Europa-Kommissionen i medfør af artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1037 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (EUT 2016, L 176, s. 55, herefter »antisubsidiegrundforordningen«), en antisubsidieundersøgelse vedrørende importen til EU af stoffer af glasfiber med oprindelse i Kina og Egypten (herefter »antisubsidieundersøgelsen«).
5        Antisubsidieundersøgelsen mundede ud i vedtagelsen af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/776 af 12. juni 2020 om indførelse af endelig udligningstold på stoffer af glasfiber med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Egypten og om ændring af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/492 om indførelse af endelig antidumpingtold på importen af visse stoffer af glasfiber med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Egypten (EUT 2020, L 189, s. 1). Med denne gennemførelsesforordning indførte Kommissionen en restudligningstold på 30,7% på importen af stoffer af glasfiber fra Kina.
6        Den 19. maj 2021 modtog Kommissionen en anmodning i henhold til antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 4, og artikel 24, stk. 5, om en undersøgelse af den mulige omgåelse af udligningsforanstaltningerne over for importen af stoffer af glasfiber med oprindelse i Kina og Egypten og om at gøre denne import til genstand for registrering.
7        Den omhandlede anmodning blev indgivet af Tech-Fab Europe eV, en sammenslutning af EU-producenter af stoffer af glasfiber, som er intervenient til støtte for Kommissionen.
8        Efter at have underrettet medlemsstaterne om, at der forelå tilstrækkelige beviser til at indlede en undersøgelse (herefter »antiomgåelsesundersøgelsen«) i henhold til antisubsidiegrundforordningens artikel 23 indledte Kommissionen undersøgelsen og vedtog gennemførelsesforordning (EU) 2021/863 af 28. maj 2021 om indledning af en undersøgelse vedrørende den mulige omgåelse af de udligningsforanstaltninger, der blev indført ved gennemførelsesforordning (EU) 2020/776 på importen af visse stoffer af glasfiber med oprindelse Folkerepublikken Kina og Egypten, ved import af visse stoffer af glasfiber afsendt fra Marokko, uanset om varerne er angivet med oprindelse i dette land, og om at gøre denne import til genstand for registrering (EUT 2021, L 190, s. 76).
9        Den periode, der omfattede antiomgåelsesundersøgelsen, varede fra den 1. januar 2019 til den 31. december 2020 (herefter »undersøgelsesperioden«). Før 2019 var der ingen betydelige eksportmængder af stoffer af glasfiber fra Marokko til EU. Der blev indhentet data for den nævnte periode med henblik på bl.a. at undersøge den påståede ændring i handelsmønstret efter indførelsen af udligningsforanstaltningerne over for den pågældende vare og forekomsten af en praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke forelå nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden. For perioden fra den 1. januar 2020 til den 31. december 2020 (herefter »rapporteringsperioden«) blev der indhentet mere detaljerede data med henblik på at undersøge, om importen undergravede de gældende foranstaltningers afhjælpende virkninger for så vidt angik priser eller mængder og forekomsten af subsidiering.
10      I løbet af antiomgåelsesundersøgelsen fremsendte PGTEX-gruppen bestående af sagsøgeren og dette selskabs forretningsmæssigt forbundne virksomheder i Kina, nemlig PGTEX China Co., Ltd (herefter »PGTEX China«) og Chongqing Polycomp International Corporation (CPIC), en udfyldt formular for selskaber, der anmoder om fritagelse (herefter »fritagelsesformularen«). PGTEX China udfyldte ligeledes fritagelsesformularen for producenter/eksportører. Den 8. september 2021 besvarede den nævnte gruppe den anmodning om supplerende oplysninger, som Kommissionen havde sendt den 13. august 2021 (herefter »svaret på anmodningen om supplerende oplysninger«).
11      Ved skrivelse af 5. oktober 2021 underrettede Kommissionen sagsøgeren om, at den havde til hensigt at støtte sig på foreliggende faktiske oplysninger i henhold til antisubsidiegrundforordningens artikel 28. Den 12. oktober 2021 besvarede sagsøgeren denne skrivelse (herefter »svaret på artikel 28-skrivelsen«).
12      Den 15. oktober 2021 fremsendte sagsøgeren yderligere oplysninger til godtgørelse af, at den forarbejdning, der foregik i Marokko, ikke kunne kvalificeres som en samleproces, og at den i sig selv økonomisk betragtet var begrundet (herefter »den yderligere dokumentation«).
13      Den 20. december 2021 fremlagde Kommissionen sit generelle oplysningsdokument, hvori den henstillede til udvidelse af de udligningsforanstaltninger, der var gældende for import af stoffer af glasfiber med oprindelse i Kina og Egypten, til også at omfatte importen af stoffer af glasfiber afsendt fra Marokko, og afslog sagsøgerens anmodning om fritagelse herfor. Den 7. januar 2022 fremsatte sagsøgeren sine bemærkning til det generelle oplysningsdokument.
14      Parallelt hermed anmodede sagsøgeren den 29. december 2021 om høringskonsulentens mellemkomst, idet selskabet var af den opfattelse, at det generelle oplysningsdokument, idet det var støttet på foreliggende faktiske oplysninger, ikke besvarede selskabets bemærkninger i svaret på artikel 28-skrivelsen. Der blev afholdt en høring med Kommissionen den 10. januar 2022 og en efterfølgende høring med høringskonsulenten den 12. januar 2022. Denne sidstnævnte afgav sin beretning den 25. januar 2022 (herefter »høringskonsulentens beretning«).
15      Den 24. februar 2022 vedtog Kommissionen den anfægtede gennemførelsesforordning.
II.    Parternes påstande
16      Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede gennemførelsesforordning annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
17      Intervenienten til støtte for sagsøgeren, LM Wind Power, har nedlagt følgende påstande:
–        Annullationssøgsmålet tiltrædes.
–        Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med LM Wind Powers intervention.
18      Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse, idet søgsmålet er ugrundet.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
19      Intervenienten til støtte for Kommissionen, Tech-Fab Europe, har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale omkostningerne ved Tech-Fab Europes intervention.
III. Retlige bemærkninger
20      Sagsøgeren har fremført følgende fem anbringender til støtte for nærværende søgsmål:
–        Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af Euro-Middelhavsaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side (EFT 2000, L 70, s. 2), med senere ændringer (herefter »associeringsaftalen«), en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 33, litra a), og en magtfordrejning med den begrundelse, at Kommissionen med den anfægtede gennemførelsesforordning indførte udligningstold på de stoffer af glasfiber, som sagsøgeren eksporterer til EU, uden hensyntagen til deres præferenceoprindelse i Marokko.
–        Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten, en tilsidesættelse af retten til forsvar og af retten til god forvaltning, åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1 og 3, for så vidt angår anvendelsen af de foreliggende faktiske oplysninger.
–        Det tredje anbringende vedrører åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen lagde til grund, at der ikke forelå nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for at opføre et produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden, samt en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag.
–        Det fjerde anbringende vedrører åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling og af ligebehandlingsprincippet samt en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at den fremstillingsproces, der foregik i Marokko, var en samleproces.
–        Det femte anbringende vedrører åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen fandt, at stoffer af glasfiber eksporteret fra Marokko til EU fortsat nød godt af de subsidier, der blev ydet til kinesiske producenter af stoffer af glasfiber.
21      Det er hensigtsmæssigt først at behandle det første, det tredje, det fjerde og det femte anbringende og siden, i givet fald, det andet anbringende.
A.      Det første anbringende
22      Til støtte for det første anbringende har sagsøgeren i lighed med intervenienten til støtte for sagsøgeren i det væsentlige fremført tre klagepunkter.
23      Med det første klagepunkt har sagsøgeren indledningsvis gjort gældende, at de stoffer af glasfiber, som selskabet fremstiller, ifølge associeringsaftalens gældende regler betragtes som »med oprindelse« i Marokko. De nævnte stoffer af glasfibers præferenceoprindelse bekræftes af det oprindelsesbevis, som de marokkanske myndigheder har udstedt i overensstemmelse med artikel 16 og 17 i protokol nr. 4 til associeringsaftalen, nemlig EUR.1-certifikaterne, hvis gyldighed er blevet bekræftet af de marokkanske toldmyndigheder. I øvrigt er denne præferenceoprindelse ikke blevet bestridt.
24      Derfor udgør den anfægtede gennemførelsesforordning ved at indføre udligningstold på importen af sagsøgerens stoffer af glasfiber med præferenceoprindelse i Marokko efter antiomgåelsesundersøgelsen og ikke efter antisubsidieundersøgelsen en tilsidesættelse af associeringsaftalens artikel 9 om et forbud mod told og mod alle afgifter med tilsvarende virkning samt følgelig udligningstold på sådanne varer. Der findes ingen undtagelser fra dette forbud, som Kommissionen kunne påberåbe sig som »affirmative defence«.
25      Ifølge sagsøgeren forpligtede Unionen sig med ratificeringen af associeringsaftalen til ikke at indføre udligningstold på import »med oprindelse« i Marokko i strid med sine egne retlige instrumenter. Under alle omstændigheder medfører den forrang, som internationale aftaler indgået af Unionen har i forhold til den afledte ret, at sidstnævnte så vidt muligt skal fortolkes i overensstemmelse med disse aftaler (dom af 10.9.1996, Kommissionen mod Tyskland, C-61/94, EU:C:1996:313, præmis 52). Kommissionen kan ikke fortolke den omstændighed alene, at der findes en afledt EU-ret, til at tillægge sig selv beføjelse til at se bort fra de forpligtelser, der er indgået i forbindelse med associeringsaftalen.
26      Med det andet klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning tilsidesætter antisubsidiegrundforordningens artikel 33, litra a), for så vidt som den indfører udligningstold på import »med oprindelse« i Marokko og således ophæver anvendelsen af de særlige regler i associeringsaftalen.
27      Med det tredje klagepunkt har sagsøgeren hævdet, at den anfægtede gennemførelsesforordning er behæftet med magtfordrejning, for så vidt som den alene har til formål at omgå den særlige procedure på statsstøtteområdet, der er fastsat i associeringsaftalens artikel 36 ff. Ifølge sagsøgeren er det i den nævnte gennemførelsesforordning anført, at selskabet har modtaget subsidier, der var indrømmet dets tilknyttede råvareleverandører. Efter sagsøgerens opfattelse burde Kommissionen derfor, idet den konstaterede, at der blev ydet sagsøgeren offentlig støtte eller subsidier, have påberåbt sig associeringsaftalens artikel 36. Sagsøgeren har heraf udledt, at Kommissionen har udøvet magtfordrejning, idet den undlod at følge denne procedure og i stedet ensidigt vedtog denne gennemførelsesforordning, hvorved den pålagde sagsøgeren korrigerende foranstaltninger med den begrundelse, at sagsøgeren havde modtaget »offentlig støtte«.
28      Endelig har sagsøgeren i denne henseende tilføjet, at selv om det formål, som Kommissionen har forfulgt med vedtagelsen af den anfægtede gennemførelsesforordning, er at sikre effektiviteten af de foranstaltninger, der er pålagt importen af stoffer af glasfiber med oprindelse i Kina, forholder det sig således, at der ved denne gennemførelsesforordning også lægges told og afgifter med tilsvarende virkning på importen af stoffer af glasfiber med oprindelse i Marokko, hvilket er i strid med associeringsaftalens artikel 9 og antisubsidiegrundforordningens artikel 33.
29      Kommissionen har i lighed med intervenienten til støtte for Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter.
1.      Indledende bemærkninger
a)      Associeringsaftalen
30      Euro-Middelhavsaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side blev indgået i Bruxelles den 26. februar 1996 og godkendt på De Europæiske Fællesskabers vegne ved Rådets og Kommissionens afgørelse 2000/204/EF, EKSF af 24. januar 2000 om indgåelse af Euro-Middelhavsaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side (EFT 2000, L 70, s. 1). I overensstemmelse med den nævnte aftales artikel 96 trådte den i kraft den 1. marts 2000, således som det fremgår af oplysninger offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT 2000, L 70, s. 228).
31      I henhold til associeringsaftalens artikel 1, stk. 1, opretter den en associering mellem Det Europæiske Fællesskab og Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab (som i associeringsaftalen med Marokko samlet betegnes som »Fællesskabet«) på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side.
32      Ifølge associeringsaftalens artikel 1, stk. 2, andet led, har den bl.a. til formål »at fastsætte betingelserne for en gradvis liberalisering af udvekslingen af varer, tjenesteydelser og kapital«.
33      Associeringsaftalens artikel 6, der findes i denne aftales afsnit II om frie varebevægelser, bestemmer således, at »Fællesskabet og Marokko [gradvis] opretter […] et frihandelsområde i en overgangsperiode af en varighed på højst 12 år begyndende på tidspunktet for denne aftales ikrafttræden i overensstemmelse med de i det følgende angivne bestemmelser og med bestemmelserne i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel fra 1994 og de øvrige multilaterale overenskomster om handel med varer, der er vedføjet overenskomsten om oprettelse af [Verdenshandelsorganisationen, herefter »WTO«] […]«.
34      Med henblik herpå bestemmes det i associeringsaftalens artikel 9, som i overensstemmelse med overskriften for denne aftales afsnit II, kapitel I, hvori bestemmelsen findes, finder anvendelse på industrivarer, at »[v]arer med oprindelse i Marokko kan indføres i Fællesskabet med fritagelse for told og afgifter med tilsvarende virkning«.
35      Således som det er præciseret i associeringsaftalens artikel 29, er begrebet »varer med oprindelsesstatus« med henblik på anvendelsen af den nævnte aftales afsnit II og metoderne for administrativt samarbejde i forbindelse hermed fastlagt i protokol nr. 4 til samme aftale.
36      I associeringsaftalens afsnit IV, kapitel II, som har overskriften »Konkurrenceregler og andre økonomiske bestemmelser«, fastsætter artikel 36, stk. 1, endvidere, at »[f]ølgende er uforeneligt med denne aftales rette funktion, i det omfang det kan påvirke samhandelen mellem Fællesskabet og Marokko: […] al offentlig støtte, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, medmindre der dispenseres herfra i medfør af traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab«.
b)      EU’s regler om omgåelse af antisubsidieforanstaltninger
37      EU-reglerne om omgåelse af antisubsidieforanstaltninger, som er fastlagt i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, giver institutionerne mulighed for, på visse betingelser, at udvide antisubsidietold, som de har indført på importen af et produkt fra et tredjeland, til import af samme vare, bl.a. fra et andet land, for at undgå omgåelse af antisubsidieforanstaltningerne.
38      Nærmere bestemt har antisubsidiegrundforordningens artikel 23 med overskriften »Omgåelse« følgende ordlyd:
»1.      Udligningstold, der er indført i henhold til denne forordning, kan udvides til også at gælde for indførsel fra tredjelande af samme vare, uanset om denne er let ændret, eller for indførsel af samme vare i let ændret stand fra det land, der er omfattet af foranstaltninger, eller for dele deraf, når gældende foranstaltninger omgås.
2.      Udligningstold, der ikke er højere end den restudligningstold, der er indført i henhold til artikel 15, stk. 2, kan udvides til også at gælde for indførsel fra selskaber, der nyder fordel af individuelle toldsatser, i de lande, der er omfattet af foranstaltninger, når de gældende foranstaltninger omgås.
3.      Omgåelse defineres som en ændring i mønstret for handelen mellem tredjelande og Unionen eller mellem individuelle selskaber i det land, der er omfattet af foranstaltninger, og Unionen, som skyldes praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden, hvor der foreligger beviser for skade eller for, at virkningerne af tolden undergraves i henseende til priserne på og/eller mængderne af samme vare, og bevis for, at der fortsat ydes subsidier til indførslen af samme vare og/eller dele deraf.
Den i første afsnit omhandlede praksis, forarbejdning eller bearbejdning omfatter bl.a.:
a)      en let ændring af den pågældende vare med henblik på at kunne henføre varen under toldkoder, som normalt ikke er omfattet af foranstaltningerne, såfremt ændringen ikke indebærer en ændring af dens væsentlige kendetegn
b)      forsendelse af den af foranstaltninger omfattede vare via tredjelande
c)      eksportørernes eller producenternes omorganisering af deres salgsmønstre og ‑kanaler i det land, der er omfattet af foranstaltninger, med henblik på senere at få udført deres varer til Unionen gennem producenter, som nyder fordel af en lavere individuel toldsats end den, der gælder for fabrikanternes varer.«
39      Det fremgår af 18. betragtning til antisubsidiegrundforordningen, at denne bestemmelse blev vedtaget med den begrundelse, at »[s]elv om subsidieaftalen ikke [indeholdt] bestemmelser om omgåelse af udligningsforanstaltninger, [forelå] der mulighed for en sådan omgåelse på vilkår, der, om end de ikke er identiske med, så dog ligner vilkårene for omgåelse af antidumpingforanstaltninger«. I den nuværende økonomiske situation, der er kendetegnet ved en voksende globalisering af den internationale handel, hvilket giver virksomhederne mulighed for i stadig højere grad at udflytte produktionen af varer til forskellige produktionslande, bliver det nemlig stadig mere vigtigt for EU at råde over instrumenter til beskyttelse af handelen, som er egnede til at reagere effektivt på de udfordringer, som et sådant handelsklima medfører, ved at sikre en effektiv beskyttelse af Unionens industri mod import af varer, der er genstand for subsidiering. Blandt disse instrumenter spiller reglerne til modvirkning af omgåelse en grundlæggende rolle med hensyn til at garantere effektiviteten af de udligningsforanstaltninger, som EU vedtager (jf. i denne retning generaladvokat Pitruzzellas forslag til afgørelse Kommissionen mod Kolachi Raj Industrial, C-709/17 P, EU:C:2019:303, punkt 1 og 73).
2.      Spørgsmålet om, hvorvidt det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af associeringsaftalen, en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 33, litra a), og en magtfordrejning med den begrundelse, at Kommissionen med den anfægtede gennemførelsesforordning indførte udligningstold på de stoffer af glasfiber, som sagsøgeren eksporterer til EU, uden hensyntagen til deres præferenceoprindelse i Marokko, er velbegrundet
40      I den foreliggende sag skal det med henblik på besvarelsen af dette anbringende nærmere bestemt fastslås, om Kommissionen kunne benytte antiomgåelsesreglerne i antisubsidiegrundforordningens artikel 23 til at udvide den udligningstold, som den havde indført på importen af et produkt fra et tredjeland (nemlig i den foreliggende sag Kina), til import af samme vare, bl.a. fra et andet land (nemlig i den foreliggende sag Marokko), uden at tage hensyn til, at EU havde indgået en associeringsaftale med Kongeriget Marokko.
41      For det første skal det bemærkes, således som det er blevet fremhævet i præmis 37 ovenfor, at antisubsidiegrundforordningens artikel 23 giver institutionerne mulighed for, på visse betingelser, at udvide udligningstold, som de har indført på importen af et produkt fra et tredjeland, til import af samme vare, bl.a. fra et andet land, for at undgå omgåelse af antisubsidieforanstaltningerne.
42      Endvidere har en forordning om udvidelse af udligningstold ifølge retspraksis som eneste formål at sikre dennes effektivitet og at forhindre dens omgåelse, og som følge heraf har en foranstaltning om udvidelse af en endelig udligningstold kun accessorisk karakter i forhold til den første retsakt, som indfører denne told, der beskytter de endelige foranstaltningers effektive anvendelse (jf. i denne retning dom af 12.9.2019, Kommissionen mod Kolachi Raj Industrial, C-709/17 P, EU:C:2019:717, præmis 96 og den deri nævnte retspraksis).
43      For det andet skal det fremhæves, således som det fremgår af læsningen af de bestemmelser, der er omhandlet i præmis 31-34 ovenfor, at associeringsaftalen har til formål gradvis at oprette et frihandelsområde mellem EU og Marokko. Denne aftale blev nemlig indgået for at fremme den frie bevægelighed for varer mellem EU og Marokko ved navnlig at fjerne told og afgifter med tilsvarende virkning.
44      Associeringsaftalen og antisubsidiegrundforordningens artikel 23 er således to handelspolitiske EU-virkemidler, som opfylder forskellige formål og logikker. Hvor førstnævnte er et middel til samarbejde med det formål at fremme den frie bevægelighed i EU for varer med oprindelse i Marokko, er det andet nemlig et handelspolitisk beskyttelsesinstrument beregnet til at straffe urimelig handelspraksis, der kan skade effektiviteten af de antisubsidieforanstaltninger, der allerede er iværksat over for tredjelande.
45      I den foreliggende sag vurderede Kommissionen, at PGTEX-gruppen havde iværksat en praksis i Marokko, hvormed den kunne omgå den udligningstold, der i medfør af gennemførelsesforordning 2020/776 var indført på importen af stoffer af glasfiber fra Kina ved den anfægtede gennemførelsesforordning, og udvidede derfor den nævnte udligningstold til at omfatte de stoffer af glasfiber, der blev afsendt fra Marokko. Endvidere kan den således udvidede told, der alene har til formål at sikre effektiviteten af udligningstolden over for Folkerepublikken Kina, ikke holdes adskilt fra denne, men udgør et supplement hertil (jf. i denne retning og analogt dom af 8.11.2005, Jersey Produce Marketing Organisation, C-293/02, EU:C:2005:664, præmis 70).
46      Kommissionen rettede således den anfægtede gennemførelsesforordning mod de kinesiske selskaber i PGTEX-gruppen for at hindre dem i at påberåbe sig marokkansk område, for hvilket Kongeriget Marokko havde indgået en associeringsaftale med Unionen, med det formål at unddrage sig den udligningstold, der var indført på importen af stoffer af glasfiber fra Kina.
47      Det skal i denne retning bemærkes, at associeringsaftalen ikke omfatter bestemmelser, der forbyder nogen af aftaleparterne at træffe antiomgåelsesforanstaltninger. I lyset af den type adfærd, der er nævnt i præmis 46 ovenfor, er denne aftale derfor ikke til hinder for, at EU efterprøver, om alle betingelser for anvendelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23 er opfyldt, og derefter – for så vidt som det er fastslået, at de nævnte betingelser faktisk er opfyldt – vedtage antiomgåelsesforanstaltninger for at imødegå den nævnte adfærd.
48      En anden fortolkning ville kunne fratage EU et handelspolitisk beskyttelsesinstrument, som er afgørende for at sikre en effektiv beskyttelse af EU’s erhvervsliv, og omdanne Marokko til en »frihandelszone«, hvor de erhvervsdrivende kunne iværksætte alle former for omgåelse af antisubsidieforanstaltninger, hvilket i den foreliggende sag ville være i strid med de gensidige forpligtelser, som Kongeriget Marokko og Unionen indgik med hinanden i forbindelse med associeringsaftalen.
49      På baggrund af det ovenstående må det derfor fastslås, at Kommissionen kunne benytte antiomgåelsesreglerne i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, og at det første anbringende følgelig må forkastes.
B.      Det tredje, det fjerde og det femte anbringende
50      Disse tre anbringender vedrører vurderingen af betingelserne for anvendelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23 i den foreliggende sag.
51      I denne henseende bemærkes det, at Kommissionen i den foreliggende sag, således som det fremgår af 32. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, i overensstemmelse med antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, vurderede, om der forelå omgåelse, og derefter analyserede følgende:
–        om der havde været en ændring i handelsmønstret mellem tredjelande (dvs. Kina, Egypten og Marokko) og EU (hvilket udgør den første betingelse)
–        om denne ændring skyldtes en praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke forelå nogen tilstrækkeligt gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden (hvilket udgør den anden betingelse)
–        om der forelå beviser for skade eller for, at de afhjælpende virkninger af tolden blev undergravet med hensyn til priserne på eller mængderne af samme vare (hvilket udgør den tredje betingelse), og om den importerede samme vare eller dele heraf stadig nød godt af subsidier (hvilket udgør den fjerde betingelse).
52      I den foreliggende sag anførte Kommissionen i 33. betragtning til anfægtede gennemførelsesforordning, at »[i antisubsidiegrundforordningens] artikel 23, stk. 3, andet afsnit, [nævntes] der ikke specifikt samleprocesser som en praksis, forarbejdning eller bearbejdning, der [udgjorde] omgåelse«, men at »[dette afsnit] udtrykkeligt [anvendte] udtrykket »bl.a.«, hvilket [betød], at den [indeholdt] en ikke-udtømmende liste over mulige former for omgåelse« og »[s]om følge heraf [også omfattede] andre former for omgåelsespraksis, som ikke udtrykkeligt [var] nævnt i den pågældende artikel, som f.eks. samleprocesser. Da beviser fra [anmodningen om indledning af undersøgelsen] pegede på samleprocesser i Marokko, undersøgte Kommissionen [i forbindelse med analysen af den omhandlede anden betingelse] derfor […], om betingelserne i […] artikel 13, stk. 2, [i forordning (EU) 2016/1036] på tilsvarende vis var opfyldt, og navnlig om samleprocessen blev påbegyndt eller udvidet væsentligt efter eller umiddelbart forud for indledningen af antisubsidieundersøgelsen, […] om de pågældende dele hidrører fra det land, der er omfattet af foranstaltningerne, […] om delene udgjorde 60% eller derover af den samlede værdi af de dele, der indgår i den samlede vare, og om værditilvæksten til de dele, der blev indarbejdet i løbet af samle- eller færdiggørelsesprocessen, udgjorde mere end 25% af fremstillingsomkostningerne«.
53      I den foreliggende sag har sagsøgeren hverken bestridt vurderingen af den første eller den tredje betingelse, der er nævnt i præmis 51 ovenfor. Sagsøgeren har derimod bestridt vurderingen af den anden og den fjerde betingelse, der er nævnt i samme præmis.
1.      Indledende bemærkninger
54      Det bemærkes, at EU’s institutioner inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger ifølge retspraksis har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge. Domstolsprøvelsen af institutionernes skøn skal således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (jf. dom af 26.1.2017, Maxcom mod Chin Haur Indonesia, C-247/15 P, C-253/15 P og C-259/15 P, EU:C:2017:61, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
2.      Spørgsmålet om, hvorvidt det tredje anbringende vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen lagde til grund, at der ikke forelå nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for at opføre sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden, samt en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag, er velbegrundet
55      Dette anbringende er i det væsentlige opdelt i to led.
56      I forbindelse med det første led har sagsøgeren i lighed med intervenienten til støtte for sagsøgeren indledningsvis gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning hviler på åbenbart urigtige skøn og tilsidesætter antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at der ikke forelå nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for selskabets opførelse af sit produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden.
57      For det første har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet under antiomgåelsesundersøgelsen udførligt forklarede og godtgjorde, at opførelsen af dets produktionsanlæg i Marokko var økonomisk velbegrundet. Ifølge sagsøgeren er opførelsen af anlægget bl.a. en følge af den ekspansionsplan, som PGTEX-gruppen, hvori selskabet indgår, vedtog for længe siden. Ifølge denne plan [fortroligt] (1). Sagsøgeren er af den opfattelse, at Kommissionen lagde en rent tidsmæssig korrelation til grund for sin afvisning af de klare og fyldestgørende beviser for, at beslutningen om at opføre produktionsanlægget i Marokko var baseret på økonomiske og logistiske aspekter og ikke på indledningen af antidumping- og antisubsidieundersøgelserne. Sagsøgeren har tilføjet, at Kommissionen ligeledes har set bort fra de beviser, som selskabet havde fremlagt for at forklare, at opførelsen af dets produktionsanlæg i Marokko var blevet forsinket [fortroligt].
58      For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at om end selskabets produktionsanlæg blev opført i Marokko i oktober 2019, havde der forud for opførelsen været flere indledende faser, hvilket viser, at beslutningen om at opføre det nævnte produktionsanlæg blev truffet længe før indledningen af nogen undersøgelse, og at denne opførelse ikke havde til formål at omgå EU’s handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger. Ifølge sagsøgeren blev beslutningen om at opføre et produktionsanlæg i Marokko navnlig truffet [fortroligt].
59      For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen begik en fejl, da den affejede det argument, som intervenienten til støtte for sagsøgeren fremførte om, at selskabets produktionsanlæg i Marokko var blevet opført med det formål at betjene [fortroligt]. Den yderligere dokumentation bekræfter nemlig, at drøftelserne om opførelsen af en fabrik i Marokko fandt sted allerede i [fortroligt] og navnlig drejede sig om leverancer til en vigtig lokal kunde. Sagsøgeren har ligeledes præciseret, at selskabet i løbet af høringen om det generelle oplysningsdokument af 10. januar 2021 forklarede, at dets etablering i Marokko havde til formål at imødekomme en stigende efterspørgsel efter [fortroligt], at rapporteringsperioden svarede til en lanceringsfase, og at denne fase var blevet påvirket af covid-19-pandemien, som havde skabt forsinkelser i kontrolprocesserne i Marokko.
60      For det fjerde har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning er fejlbehæftet, når det heri hævdes, at PGTEX Chinas årsberetning for 2019 udtrykkeligt bekræfter, at den eventuelle indførelse af antidumpingtold var begrundelsen for opførelsen sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko. Ifølge sagsøgeren oplyses det i den nævnte beretning, at sagsøgerens produktionsanlæg ikke alene blev opført med det formål at træffe foranstaltninger for »aktivt at reagere på EU’s antidumpingundersøgelse mod [Folkerepublikken] Kina«, men også for »yderligere at optimere og tilpasse internationaliseringsstrategien, konsolidere og øge markedsandelen for varer i Europa og USA, imødekomme kundernes efterspørgsel og beskytte kundeforsyningen«. Denne beretning henviser derfor ikke til en »omgåelse«, men til foranstaltninger, der træffes for »aktivt at reagere på« antidumpingundersøgelsen på grundlag af »internationaliseringsstrategien«, »kundernes efterspørgsel« og ønsket om at »beskytte kundeforsyningen«. Sagsøgeren har gjort gældende, at den omhandlede beretning således skulle betrygge investorerne og oplyse dem om, at sagsøgeren ikke var berørt af antidumping- eller udligningsforanstaltninger, da PGTEX-gruppen allerede havde planlagt at betjene EU-markedet via en fabrik i Marokko.
61      I denne henseende har intervenienten til støtte for sagsøgeren tilføjet, at det af sætningsdelen »for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden«, som optræder i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, fremgår, at indførelsen af tolden skal være om ikke den eneste så den primære begrundelse for den pågældende praksis, forarbejdning eller bearbejdning. Det er nemlig ikke tilstrækkeligt, at indførelsen af tolden er en af begrundelserne for denne praksis, forarbejdning eller bearbejdning. Det bør godtgøres, at de øvrige mulige grunde eller økonomiske begrundelser ikke er tilstrækkelige, og at indførelsen af tolden følgelig er den primære begrundelse for denne praksis, forarbejdning eller bearbejdning.
62      Endvidere har intervenienten til støtte for sagsøgeren gjort gældende, at sagsøgeren ikke er det eneste selskab, der har etableret sig i Marokko med henblik på at forsyne fabrikanter af vindmøllevinger. Ifølge denne intervenient er import til EU med oprindelse i Marokko takket være associeringsaftalen ikke pålagt told, mens konventionelle toldsatser på op til 7% tynger importen af stoffer af glasfiber fra Kina. Marokko er derfor et bedre udgangspunkt end Kina med hensyn til produktion og eksport af stoffer af glasfiber til EU. Af denne grund blev sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko besluttet og opført uafhængigt af indledningen af antisubsidieundersøgelsen, for at sagsøgeren kunne imødekomme den stadigt stigende efterspørgsel efter stoffer af glasfiber i Marokko og forsyne EU uden at være pålagt konventionel told. Ifølge intervenienten til støtte for sagsøgeren foreligger der således en tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden for, at sagsøgeren etablerede sig i Marokko, for så vidt som dette selskab blev stiftet, selv om der ikke var indledt en antisubsidieundersøgelse af importen af stoffer af glasfiber fra Kina.
63      I forbindelse med det andet led har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning krænker retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag, og navnlig for så vidt som den for det første nægtede at tage hensyn til dokumentationen for, at sagsøgerens etablering i Marokko var planlagt længe før indledningen af antidumping- eller udligningsundersøgelsen, for det andet afviste de marokkanske myndigheders bemærkninger om, at disse myndigheder var blevet kontaktet allerede [fortroligt] og dermed forud for indledningen af nogen undersøgelse, for det tredje afviste intervenienten til støtte for sagsøgerens argumenter samt sagsakter, der godtgjorde, at sagsøgerens fabrik i Marokko var blevet opført med det formål at betjene [fortroligt], og for det fjerde ikke anlagde en korrekt fortolkning af PGTEX Chinas årsberetning for 2019.
64      Kommissionen har i lighed med intervenienten til støtte for Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter.
65      Inden de to led i nærværende anbringende undersøges et for et, skal det erindres, hvordan Kommissionen i den foreliggende sag vurderede den anden betingelse, der er nødvendig for at fastslå, at der foreligger en omgåelse (jf. præmis 50 ovenfor). Navnlig skal der gives en kort præsentation af de betragtninger til den anfægtede gennemførelsesforordning, hvori Kommissionen vurderede, at der ikke fandtes en tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for at opføre sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden.
a)      Vurderingen i den anfægtede gennemførelsesforordning af, at der ikke fandtes en tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for at opføre sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden
66      Efter i 61. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning at have konstateret, at »[s]tigningen i eksporten af stoffer af glasfiber fra Marokko til Unionen udgør en ændring i handelsmønstret mellem Marokko og Unionen, jf. [antisubsidiegrundforordningens] artikel 23, stk. 3, sammen med den betydelige stigning i 2020 sammenlignet med 2019 i den kinesiske eksport af glasfiberrovings til Marokko«, mindede Kommissionen i 62. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning om, at »[i]følge [antisubsidiegrundforordningens] artikel 23, stk. 3, [skulle] ændringen i handelsmønstret skyldes en praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke [forelå] nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden«.
67      Kommissionen undersøgte således den anden betingelse, der er nødvendig for at fastslå, at der foreligger en omgåelse, i henseende til opførelsen af sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko.
68      I denne forbindelse konstaterede Kommissionen i 64. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »[i]følge oplysningerne fra de marokkanske myndigheder […] fandt den første kontakt med PGTEX-gruppen vedrørende etablering af et produktionsanlæg i Marokko sted den 20. marts 2019, dvs. en måned efter indledningen af den […] antidumpingundersøgelse og to måneder før indledningen af den […] antisubsidieundersøgelse«, at »[sagsøgeren] [var blevet] etableret den 2. oktober 2019, ca. fem måneder efter indledningen af antisubsidieundersøgelsen«, og at »[d]ette tidsmæssige sammenfald [havde foranlediget Kommissionen til at tro], at den potentielle indførelse af told [havde været] årsagen til etableringen af [sagsøgeren]«.
69      I 65. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning tilføjede Kommissionen, at »[u]d fra [sagsøgerens] salgsoversigt for 2020 [var] alt [dennes] eksportsalg [gået] til EU-markedet, mens kun en lille del af dens produktion i 2020 [var blevet] solgt på [det marokkanske marked]«, og at »hele virksomhedens eksportsalg i 2020 [desuden var blevet] solgt til kunder i Unionen, som tidligere fik leverancer af PGTEX China«. Dette bibragte Kommissionen den opfattelse, at »den potentielle indførelse af told [havde været] årsagen til etableringen af [sagsøgeren]«, hvilket blev »udtrykkeligt bekræftet i PGTEX Chinas årsberetning for 2019«.
70      Endvidere afviste Kommissionen i 67. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning PGTEX-gruppens argument om, at der forelå en tilstrækkelig gyldig grund og en økonomisk begrundelse for at etablere sagsøgeren. I denne henseende anførte Kommissionen navnlig, at »det fremgik af den dokumentation, som PGTEX-gruppen fremlagde den 15. oktober 2021, at [den nævnte gruppe] længe inden indledningen af [antisubsidieundersøgelsen] overvejede, i hvilket land der skulle etableres en virksomhed«, og at »[e]n række mulige lande [var blevet] overvejet, herunder Marokko«. Det var ifølge Kommissionen imidlertid en kendsgerning, at sagsøgeren »i sidste ende [var blevet] etableret den 2. oktober 2019, ca. 7 måneder efter indledningen af [den nævnte undersøgelse]«, at »[d]ette tidsmæssige sammenfald [tydede] på, at [denne undersøgelse] [havde været] en årsag til etableringen af [sagsøgeren]«, at »[d]ette [var blevet] yderligere bekræftet af en erklæring fra de marokkanske myndigheder om, at deres kontakter med PGTEX med henblik på etablering af et produktionsanlæg gik tilbage til den 20. marts 2019 og som sådan umiddelbart efter indledningen af den [omhandlede] undersøgelse«, og at »[d]ette [havde vist], at de formelle kontakter med de marokkanske myndigheder med henblik på at etablere en virksomhed i Marokko gik tilbage til marts 2019, hvilket var lige efter indledningen af den [samme undersøgelse]«.
71      Endelig affejede Kommissionen i 69. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning det argument, som intervenienten til støtte for selskabet havde fremført om, at PGTEX-gruppen havde opført sin marokkanske fabrik med henblik på at betjene [fortroligt] og derfor havde en anden økonomisk begrundelse for denne etablering end at unddrage sig udligningstolden. I denne forbindelse henviste Kommissionen dels til beviser, såsom PGTEX Chinas årsberetning for 2019, for, at der manglede en anden økonomisk begrundelse for den nævnte etablering end den gældende udligningstold, dels fremhævede den, at alt sagsøgerens eksportsalg var gået til EU-markedet, og at kun en lille del af selskabets produktion var blevet solgt på det marokkanske marked.
72      I lyset af det ovenstående konkluderede Kommissionen i 70. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »[antiomgåelsesundersøgelsen] [ikke havde afsløret en] tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for etableringen af et […] produktionssted [for stoffer af glasfiber] i Marokko, udover at undgå betaling af den i øjeblikket gældende [udligningstold]«.
b)      Det første led vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at der ikke forelå en tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for sagsøgerens opførelse af sit produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden
73      Sagsøgeren har bestridt den konklusion, som Kommissionen drog i 70. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning (jf. præmis 72 ovenfor), idet selskabet nærmere bestemt har gjort gældende, at det under undersøgelsen udførligt forklarede og godtgjorde, at det var med gyldig grund og økonomisk velbegrundet, at det opførte sit produktionsanlæg i Marokko, og ikke med ønsket om at omgå de gældende handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger. Ifølge sagsøgeren lagde Kommissionen en rent tidsmæssig korrelation til grund for sin afvisning af de klare og fyldestgørende beviser for, at beslutningen om at opføre produktionsanlægget i Marokko var baseret på økonomiske og logistiske aspekter og ikke på indledningen af antisubsidieundersøgelsen.
74      For så vidt angår datoen for opførelsen af sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko skal det for det første bemærkes, at de af sagsøgeren fremlagte beviser, nemlig de e-mails, der blev udvekslet mellem PGTEX, CPIC og kunderne mellem den [fortroligt], således som Kommissionen med rette har hævdet, viser – hvilket sagsøgeren i øvrigt selv har medgivet – at Marokko sammen med andre lande blev overvejet som potentielt anlæggelsessted for en fabrik. Som bekræftet af sagsøgeren i retsmødet fremgår det imidlertid ikke af disse skrivelser, at der blev truffet en reel beslutning om at anlægge sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko mellem [fortroligt] og dermed før indledningen af antisubsidieundersøgelsen. Den korrespondance, der blev udvekslet mellem bestyrelsesmedlemmerne i CPIC efter et besøg i Marokko den [fortroligt], viser heller ikke, at en beslutning om at opføre et sådant produktionsanlæg i Marokko blev truffet i [fortroligt]. Det skal navnlig bemærkes, at den »gennemførlighedsundersøgelse«, der er fremlagt som bilag til den yderligere dokumentation og dateret den [fortroligt], blot er et internt notat om CPIC’s evalueringsmøder i Marokko. Det fremgår ikke af dette dokument, at en beslutning om opførelse af dette produktionsanlæg i Marokko blev truffet på dette tidspunkt.
75      For det andet fremgår det tydeligt af de marokkanske myndigheders bemærkninger, at »[sagsøgeren] blev etableret i oktober 2019«. De nævnte myndigheder har ganske vist påpeget, at der som ved ethvert anlægsprojekt forud for opførelsen af sagsøgerens produktionsanlæg »havde været flere indledende faser, f.eks. gennemførlighedsundersøgelser, hvilket viser, at PGTEX’ anlægsbeslutning blev truffet længe før indførelsen af foranstaltningerne, og at denne opførelse ikke havde til formål at omgå EU’s handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger«, men præciseret, at »kontakten mellem PGTEX og [dem selv] vedrørende førstnævntes opførelse af en fabrik i Marokko gik tilbage til den 20. marts 2019, hvilket var lige efter [indledningen] af [antidumpingundersøgelsen]«. Kommissionen anlagde derfor ikke åbenbart urigtige skøn, da den i 67. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning konstaterede, at »de formelle kontakter med de [samme] myndigheder med henblik på at etablere en virksomhed i Marokko gik tilbage til marts 2019, hvilket var lige efter indledningen af den [nævnte] undersøgelse«.
76      For det tredje bekræfter sagsøgerens forklaring på, at opførelsen af selskabets produktionsanlæg i Marokko blev udskudt til oktober 2019 (jf. præmis 57 ovenfor), blot Kommissionens konklusion om, at dette produktionsanlæg i Marokko stod færdigt fem måneder efter indledningen af antisubsidieundersøgelsen.
77      Således som Kommissionen med rette konstaterede i 67. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, er der et tidsmæssigt sammenfald mellem indledningen af antisubsidieundersøgelsen og opførelsen af sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko. Et sådant tidsmæssigt sammenfald kan imidlertid ifølge retspraksis begrunde formodningen om, at opførelsen af et produktionsanlæg i det land, hvorfra varerne eksporteres, sker i det øjemed at omgå anvendelsen af handelspolitiske foranstaltninger (jf. i denne retning dom af 13.12.1989, Brother International, C-26/88, EU:C:1989:637, præmis 29).
78      Det fremgår ligeledes af retspraksis, at i tilfælde af et sådant tidsmæssigt sammenfald må den erhvervsdrivende derfor godtgøre, at opførelsen af et produktionsanlæg i det land, hvorfra varerne eksporters, er sket af saglige grunde og ikke i det øjemed at undgå følgerne af de omhandlede foranstaltninger (jf. i denne retning dom af 13.12.1989, Brother International, C-26/88, EU:C:1989:637, præmis 29).
79      I denne henseende har sagsøgeren nærmere bestemt gjort gældende, at opførelsen af selskabets produktionsanlæg i Marokko var et led i gennemførelsen af en ekspansionsplan, der var vedtaget længe forinden af PGTEX-gruppen, som sagsøgeren er en del af, [fortroligt]. Denne opførelse skulle i særdeleshed sikre forsyningen af en vigtig lokal kunde og i almindelighed imødekomme den stigende efterspørgsel i [fortrolig]. Det var følgelig en fejl af Kommissionen at afvise intervenienten til støtte for sagsøgtes argument om, at den nævnte gruppe havde anlagt sin marokkanske fabrik med henblik på at betjene [fortroligt].
80      Endvidere har sagsøgeren for at underbygge de udsagn, der er omhandlet i præmis 79 ovenfor, henvist til sin korrespondance med CPIC og en række kunder samt til præsentationen af PGTEX-gruppens ekspansionsplan for [fortroligt] til den yderligere dokumentation og til den præsentation, der var forberedt til høringen om det generelle oplysningsdokument af 10. januar 2021.
81      I denne forbindelse skal det imidlertid på den ene side bemærkes, at den korrespondance, som sagsøgeren har vedlagt den yderligere dokumentation, ikke indeholder nogen henvisning til en reel ekspansionsplan for PGTEX-gruppen [fortroligt]. Som anført i præmis 74 ovenfor beviser denne korrespondance nemlig kun, at Marokko sammen med andre lande blev overvejet som potentielt anlæggelsessted for en fabrik.
82      Selv om det måtte antages, at præsentationen af PGTEX-gruppens ekspansionsplan [fortroligt] kan godtgøre, at denne plan faktisk er blevet iværksat, er det på den anden side ikke tilstrækkeligt til at bevise, at en sådan plan omfatter Marokko. Sagsøgeren har nemlig ikke fremlagt dokumentation for den nævnte gruppes ekspansionsprojekter i Marokko. Således som det blev bekræftet i retsmødet, indeholder den præsentation, der var forberedt til høringen om det generelle oplysningsdokument af 10. januar 2021, ingen beviser for gennemførelsen af den pågældende plan, men blot sagsøgerens uunderbyggede udsagn om, at etableringen [fortroligt].
83      Endvidere skal det fremhæves, at sagsøgeren ikke har anfægtet de beviser, som Kommissionen lagde til grund for sin tilsidesættelse af argumentet om, at PGTEX-gruppen havde opført sin marokkanske fabrik med henblik på at betjene markederne [fortroligt]. Sagsøgeren har navnlig ikke sået tvivl om Kommissionens konstatering i 65. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning af, at »[u]d fra [selskabets] salgsoversigt for 2020 gik alt [dets] eksportsalg […] til EU-markedet, mens kun en lille del af [dets] produktion i 2020 blev solgt på [det marokkanske marked]«.
84      Ligeledes modsiger sagsøgerens udsagn om, at PGTEX Chinas årsberetning for 2019 oplyser, at gruppens produktionsanlæg i Marokko blev opført ikke alene med det formål at træffe foranstaltninger for »aktivt at reagere på EU’s antidumpingundersøgelse mod [Folkerepublikken] Kina«, men også for »yderligere at optimere og tilpasse internationaliseringsstrategien«, ikke Kommissionens konstatering af, at opførelsen af det nævnte produktionsanlæg blev besluttet for aktivt at reagere på EU’s antidumpingundersøgelse mod [Folkerepublikken] Kina. Dette udsagn er heller ikke tilstrækkeligt til at bevise, at der var en gyldig grund til at stifte selskabet i Marokko ud over ønsket om at omgå de omhandlede antisubsidieforanstaltninger, jf. den retspraksis, der er nævnt i præmis 78 ovenfor.
85      Det må derfor fastslås, at sagsøgeren ikke har formået at så tvivl om Kommissionens konklusion i 70. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning om, at »[antiomgåelsesundersøgelsen] [ikke havde afsløret en] tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for etableringen af et […]produktionssted [for stoffer af glasfiber] i Marokko, udover at undgå betaling af den i øjeblikket gældende [udligningstold]«.
86      Sagsøgeren kan følgelig ikke foreholde Kommissionen, at den anlagde et åbenbart urigtigt skøn eller tilsidesatte antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3.
87      Det tredje anbringendes første led skal derfor forkastes som ugrundet.
c)      Det andet led vedrørende en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag
88      Sagsøgeren har foreholdt Kommissionen, at den ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag. I denne henseende mindes der om, at på området for handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger, hvor institutionerne råder over et vidt skøn (jf. præmis 54 ovenfor), må overholdelsen af de garantier, som Unionens retsorden giver med hensyn til den administrative procedure, ifølge retspraksis tillægges en desto mere afgørende betydning. Disse garantier omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den konkrete sag (jf. dom af 24.5.2012, JBF RAK mod Rådet, T-555/10, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:262, præmis 112 og den deri nævnte retspraksis).
89      I denne forbindelse fremgår det af analysen af det tredje anbringendes første led for det første, at hverken de dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt, eller de marokkanske myndigheders bemærkninger viser, at opførelsen af førstnævntes produktionsanlæg i Marokko var påtænkt længe inden indledningen af antisubsidieundersøgelsen mod Folkerepublikken Kina, for det andet, at det ikke var en fejl af Kommissionen at afvise intervenienten til støtte for sagsøgtes argument om, at PGTEX-gruppen havde opført sin marokkanske fabrik med henblik på at betjene markederne [fortroligt], og at der derfor ikke var anden økonomisk begrundelse for denne opførelse end ønsket om at unddrage sig den gældende udligningstold, og for det tredje, at Kommissionen foretog en korrekt analyse af PGTEX Chinas årsberetning for 2019.
90      På denne baggrund kan sagsøgeren ikke gyldigt påberåbe sig, at Kommissionen misligholdt sin forpligtelse til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den omhandlede sag.
91      Følgelig skal nærværende led samt det tredje anbringende i sin helhed forkastes.
3.      Spørgsmålet om, hvorvidt det fjerde anbringende vedrørende åbenbart urigtige skøn, en tilsidesættelse af retten til god forvaltning og af princippet om ikke-forskelsbehandling og ligebehandlingsprincippet samt en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at den fremstillingsproces, der foregik hos sagsøgeren i Marokko, var en samleproces, er velbegrundet
92      Dette anbringende falder i tre led.
93      Med det første led har sagsøgeren nærmere bestemt anfægtet inddragelsen af begrebet »samleproces« som omhandlet i artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (EUT 2016, L 176, s. 21, herefter »antidumpinggrundforordningen«), i anvendelsesområdet for antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit. Med det andet led har sagsøgeren sat spørgsmålstegn ved, at der i den foreliggende sag skulle foregå samleprocesser i Marokko som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2. Med det tredje led har sagsøgeren endelig anfægtet Kommissionens vurdering af værditilvækstkriteriet efter sidstnævnte forordnings artikel 13, stk. 2, litra b).
a)      Det første led vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen foretog en analog anvendelse af begrebet »samleproces« som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2
94      I første række har sagsøgeren i lighed med intervenienten til støtte for sagsøgte gjort gældende, at forskellen på ordlyden af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, hvori samleprocesserne ikke er nævnt, og af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, hvori de nævnte processer er udtrykkeligt omtalt, ikke skyldes en simpel undladelse og ikke er uden betydning. Det er sagsøgerens opfattelse, at hvis EU-lovgiver ønskede, at den i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, nævnte praksis, forarbejdning eller bearbejdning dækkede samleprocesserne, ville det være blevet udtrykkeligt angivet, således som tilfældet er med antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit. Denne bevidste undladelse burde derfor betragtes som en hindring for den konklusion, at udligningsforanstaltningerne kan »omgås« ved hjælp af samleprocesser.
95      Det forhold, at antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, indeholder udtrykket »bl.a.«, er endvidere ifølge sagsøgeren ikke ensbetydende med, at denne bestemmelse kan omfatte den angivelige omgåelsespraksis i form af samleprocesser. Denne forordning blev sammen med antidumpinggrundforordningen vedtaget samme dag efter forslag fra Kommissionen. Europa-Parlamentet udpegede i øvrigt den samme ordfører for begge forslag, som i Rådet også blev behandlet under samme formandskab. Under alle omstændigheder hidrører forskellen på antidumping- og antisubsidiereglerne til modvirkning af omgåelse ifølge sagsøgeren fra én og samme forordning, hvorved de tidligere antidumping- og antisubsideregler blev ændret, nemlig Rådets forordning (EF) nr. 461/2004 af 8. marts 2004 om ændring af forordning (EF) nr. 384/96 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, og forordning (EF) nr. 2026/97 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT 2004, L 77, s. 12). Følgelig bør der tages hensyn til denne forskel.
96      I anden række har sagsøgeren gjort gældende, at en udvidelse af anvendelsesområdet for udligningstolden på grundlag af samleprocesser, der skaber en oprindelse, svarer til at indføre denne told på de subsidier, der hverken er ydet af oprindelseslandet eller eksportlandet. Ifølge sagsøgeren lægges der ved den anfægtede gennemførelsesforordning f.eks. udligningstold på varer, som har været genstand for subsidier fra Kina snarere end fra deres oprindelses- og eksportland, nemlig Marokko.
97      EU-lovgivningens krav om, at subsidier skal ydes af oprindelseslandet eller eksportlandet, for at der kan ske udligning, begrunder i sig selv forskellen på ordlyden af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, og af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3. Lette ændringer, omladninger eller omorganisering af salgsmønstre i det land, der er genstand for foranstaltninger (dvs. praksis, forarbejdning eller bearbejdning, der udgør omgåelse, som både er omfattet af antisubsidiegrundforordningen og antidumpinggrundforordningen), medfører ingen ændring i varernes oprindelses- eller eksportland til forskel fra samleprocesser (dvs. praksis, forarbejdning eller bearbejdning, der udgør omgåelse, som kun er omfattet af antidumpinggrundforordningen).
98      Forskellen på ordlyden af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, og af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, er derfor ligeledes begrundet ved de to virkemidlers forskellige mål, hvilket betyder, at reglen om samleprocesser i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, ikke kan anvendes analogt på antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3.
99      Den omstændighed alene, at antiomgåelsesbestemmelsens formål er at sikre effektiviteten af foranstaltningerne, giver imidlertid hverken Kommissionen eller Retten lov til at handle som EU-lovgiver og ændre indholdet af antisubsidiegrundforordningen ved at inddrage samleprocesserne. Der er en grund til, at disse processer ikke er omhandlet i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, nemlig den, at det i modsætning til det, der er omtalt i antidumpinggrundforordningens artikel 13, er umuligt at gøre korrekt brug af kriterierne om delene og værditilvæksten. De subsidier, som delene er genstand for i oprindelseslandet, kan nemlig nedsætte disses værdi mærkbart og gøre kriteriet om 60% af delenes samlede værdi irrelevant.
100    For så vidt som ordlyden af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, udelukker samleprocesserne, og enhver analog inddragelse ville være i strid med antisubsidiegrundforordningens sammenhæng og formål, kan kriteriet om samleprocesserne, der findes i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, følgelig ikke anvendes analogt til at fastslå en omgåelse af udligningstolden. Der er endvidere intet, der begrunder en analog anvendelse af kriterierne om delenes samlede værdi (dvs. 60%) og værditilvæksten (dvs. 25%).
101    I tredje række har sagsøgeren udtrykt forundring over, at Kommissionen, som står bag de to forslag til grundforordning, og som har forfattet antidumpinggrundforordningens artikel 13 og antisubsidiegrundforordningens artikel 23, ikke har fremlagt et eneste dokument omhandlende disse forslags tilblivelseshistorie med angivelse af grundene til, at samleprocesserne blev undladt i ordlyden af antisubsidiegrundforordningens artikel 23. Sagsøgeren har derfor anmodet Retten om at indhente disse dokumenter ved at træffe en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse.
102    Kommissionen har i lighed med intervenienten til støtte for Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter.
103    Sagsøgeren har med det første led nærmere bestemt anfægtet de overvejelser, som Kommissionen gjorde sig i 33. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning (jf. præmis 52 ovenfor). Navnlig har sagsøgeren foreholdt Kommissionen, at den anvendte begrebet »samleproces« som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, til at afgøre, om der forelå en omgåelse i den foreliggende sag som omhandlet i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, selv om samleprocesserne ikke udtrykkeligt optræder som en praksis, forarbejdning eller bearbejdning, der ifølge denne bestemmelse udgør omgåelse af antisubsidieforanstaltningerne.
104    Det bemærkes i denne henseende, at antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, har følgende ordlyd:
»Den i tredje afsnit omhandlede praksis, forarbejdning eller bearbejdning omfatter bl.a.:
a)      let ændring af den pågældende vare med henblik på at kunne henføre varen under toldkoder, som normalt ikke er omfattet af foranstaltningerne, såfremt ændringen ikke indebærer en ændring af dens væsentlige kendetegn
b)      forsendelse af den af foranstaltninger omfattede vare via tredjelande
c)      eksportørernes eller producenternes omorganisering af deres salgsmønstre og ‑kanaler i det land, der er omfattet af foranstaltninger, med henblik på senere at få udført deres varer til Unionen gennem producenter, som nyder fordel af en lavere individuel toldsats end den, der gælder for fabrikanternes varer
d)      under de omstændigheder, der er anført i stk. 2, samling af dele gennem en samleproces i Unionen eller et tredjeland.«
105    Antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, er derimod følgende ordlyd:
»Den i første afsnit omhandlede praksis, forarbejdning eller bearbejdning omfatter bl.a.:
a)      en let ændring af den pågældende vare med henblik på at kunne henføre varen under toldkoder, som normalt ikke er omfattet af foranstaltningerne, såfremt ændringen ikke indebærer en ændring af dens væsentlige kendetegn
b)      forsendelse af den af foranstaltninger omfattede vare via tredjelande
c)      eksportørernes eller producenternes omorganisering af deres salgsmønstre og ‑kanaler i det land, der er omfattet af foranstaltninger, med henblik på senere at få udført deres varer til Unionen gennem producenter, som nyder fordel af en lavere individuel toldsats end den, der gælder for fabrikanternes varer.«
106    Det fremgår af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, og af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, at samleprocesserne, således som Kommissionen har medgivet i 33. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, ikke udtrykkeligt er nævnt som eksempel på den praksis, forarbejdning eller bearbejdning, der ifølge antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, udgør omgåelse.
107    Fraværet af enhver henvisning til samleprocesser i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, betyder imidlertid ikke, således som sagsøgeren har hævdet, at EU-lovgiver havde til hensigt at udelukke samleprocesserne fra denne artikels anvendelsesområde.
108    Idet udtrykket »bl.a.« udtrykkeligt anvendes i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, må det nemlig lægges til grund, hvilket Kommissionen gjorde i 33. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at denne artikel opstiller en ikke-udtømmende liste over mulige former for omgåelse. Som følge heraf kan den nævnte artikels stk. 3, andet afsnit, også omfatte andre former for omgåelsespraksis, som ikke udtrykkeligt er nævnt i den omhandlede artikel, som f.eks. samleprocesser.
109    Denne fortolkning støttes af retspraksis, hvorefter antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, indeholder en ikke-udtømmende liste over den praksis, forarbejdning eller bearbejdning, der er omhandlet i den nævnte artikels første afsnit, og hvorefter de forskellige former for omgåelsespraksis, der er opstillet heri, kun er anført som eksempler, hvilket fremgår af ordet »bl.a.« (jf. i denne retning dom af 19.4.2018, Asia Leader International (Cambodia) mod Kommissionen, T-462/15, EU:T:2018:196, præmis 56).
110    En sådan fortolkning, der er i overensstemmelse med det formål, der forfølges med antisubsidiegrundforordningens artikel 23, nemlig at sikre effektiviteten af de gældende antisubsidieforanstaltninger (jf. præmis 42 ovenfor), kan ikke drages i tvivl af sagsøgerens øvrige argumenter.
111    Hvad allerførst angår sagsøgerens argument om, at antidumpinggrundforordningen og antisubsidiegrundforordningen blev vedtaget og offentliggjort samme dag, hvorfor fraværet af en henvisning til samleprocesser i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, ikke kan opfattes som en simpel undladelse, skal det bemærkes, at i modsætning til hvad sagsøgeren har gjort gældende, hidrører forskellen på ordlyden af antidumpinggrundforordningens artikel 13 og af antisubsidiegrundforordningens artikel 23 fra de nugældende forordningers forgængere, nemlig henholdsvis Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996, L 56, s. 1), og Rådets forordning (EF) 2026/97 af 6. oktober 1997 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1997, L 288, s. 1).
112    Den omstændighed, at antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, og antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, blev udformet og affattet på forskellige tidspunkter og i forskellige sammenhænge, kan derfor forklare forskellen i ordlyden.
113    Som det fremgår af præmis 108 ovenfor, kan udtrykket »bl.a.«, der findes i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, under alle omstændigheder fortolkes således, at samleprocesserne kan inddrages i denne artikels anvendelsesområde, og at antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, kan finde anvendelse i den situation, hvor det er bevist, at der er sket omgåelse af antisubsidieforanstaltninger ved sådanne processer, hvilket i øvrigt bekræftes af 18. betragtning til antisubsidiegrundforordningen (jf. præmis 39 ovenfor).
114    Det skal dernæst med hensyn til sagsøgerens argument om, at udelukkelsen af samleprocesserne fra anvendelsesområdet for antisubsidiegrundforordningens artikel 23 er begrundet i den omstændighed, at den modsatte løsning nærmere bestemt ville svare til at indføre udligningstold på subsidier, der hverken var ydet af oprindelses- eller eksportlandet, påpeges, at i modsætning til hvad sagsøgeren har søgt at gøre gældende, havde Kommissionen i den foreliggende sag ikke til hensigt at udligne subsidier ydet af Marokko, men valgte – efter at have konstateret, at glasfiberrovings nød godt af flere subsidier i Kina, og at de nævnte glasfiberrovings blev samlet eller færdiggjort i Marokko af sagsøgeren med henblik på fremstilling af dennes egne stoffer af glasfiber – at udvide de udligningsforanstaltninger, der allerede gjaldt for stoffer af glasfiber fra Kina, til stoffer af glasfiber med oprindelse i Marokko.
115    For så vidt endelig angår sagsøgerens argument om, at undladelsen af samleprocesserne i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, andet afsnit, er begrundet i den omstændighed, at det uden denne undladelse ville være umuligt at gøre korrekt brug af kriterierne om delene og værditilvæksten, er det tilstrækkeligt at fastslå, således som Kommissionen har gjort, at sagsøgeren hverken i sine skriftlige indlæg eller i retsmødet har forklaret, hvorfor de subsidier, som delene er genstand for i oprindelseslandet, skulle kunne nedsætte disses værdi mærkbart og gøre kriteriet om 60% af delenes samlede værdi irrelevant.
116    Det skal følgelig fastslås, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn og heller ikke tilsidesatte antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, da den inddrog samleprocesserne i forbindelse med anvendelsen af denne bestemmelse og henviste til betingelserne i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, for at afgøre, om der i den foreliggende sag skete omgåelse af de gældende antisubsidieforanstaltninger.
117    Nærværende led skal således forkastes, uden at det er fornødent at tage stilling til den af sagsøgeren fremsatte anmodning om en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse (jf. præmis 101 ovenfor).
b)      Det andet led vedrørende åbenbart urigtige skøn, en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, og en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at den fremstillingsproces, der foregik hos sagsøgeren i Marokko, var en samleproces
118    Sagsøgeren har i lighed med intervenienten til støtte for sagsøgte anfægtet Kommissionens konklusion i 76., 77. og 79. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning om, at selskabets stoffer af glasfiber fremstilles i Marokko af glasfiberrovings, som det køber af sit moderselskab i Kina, i en proces med stingfæstning og vævning, dvs. en færdiggørelsesproces, som falder ind under begrebet samleprocesser som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13.
119    I denne henseende har sagsøgeren indledningsvis afgivet forklaringer på arten af fremstillingsprocessen og de øvrige aktiviteter, der finder sted i Marokko. Sagsøgeren har navnlig forklaret, at stofferne af glasfiber fremstilles i Marokko ved en proces med stingfæstning og vævning af ufarvede glasfiberrovings, idet glasfiberrovings og stoffer af glasfiber er to forskellige produkter med hver sine forskellige sammensætninger, egenskaber og endelige anvendelsesformål og udgør to fuldstændig forskellige industrier, at fremstillingen af stoffer af glasfiber omfatter flere faser, der skal udformes og justeres omhyggeligt for at opnå de ønskede egenskaber, henset til deres særlige anvendelse, at fremstillingen af stoffer af glasfiber er genstand for kontroller med hensyn til udformning, produktcertificering, fabrikken og udstyret samt stikprøver for at kontrollere overholdelsen af strenge kundekrav, idet stoffer af glasfiber i praksis skræddersys efter hver kundes behov, at fremstillingen af stoffer af glasfiber kræver specialudstyr og specialistviden samt en særlig uddannelse, der rækker ud over en simpel samleproces, og som er uundværlig på grund af stoffer af glasfibers særlige anvendelsesformål, og at listen over alvorlige fejl, som gør stoffer af glasfiber ubrugelig for kunderne, vidner om, hvor kompleks fremstillingsprocessen er.
120    Ifølge sagsøgeren skønnede Kommissionen således forkert, da den i 79. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning definerede processen for fremstilling af stoffer af glasfiber i Marokko og de dertil knyttede aktiviteter som en færdiggørelsesproces, der falder ind under begrebet samleprocesser som omhandlet i [antidumpinggrundforordningens] artikel 13. Sagsøgeren er af den opfattelse, at selv om de to begreber ikke må forveksles, udgør den nævnte fremstillingsproces hverken en samleproces eller en færdiggørelsesproces.
121    I denne henseende har sagsøgeren for det første gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt sidestillede begrebet »samleproces« med begrebet »færdiggørelsesproces«. Ifølge sagsøgeren er disse begreber forskellige, for så vidt som de i antidumpinggrundforordningen, hvor de er omtalt, er adskilt ved bindeordet »eller«, som angiver et alternativ. Der er således intet, der gør det muligt at konkludere, at definitionen i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, finder anvendelse uden forskel på samleprocesser og færdiggørelsesprocesser.
122    For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at idet der ved »samling« skal forstås en »proces, der består i at sætte dele af en maskine eller et bygningsværk sammen«, rakte processen for fremstilling af stoffer af glasfiber i Marokko og de dertil knyttede aktiviteter langt ud over den blotte samling af dele og kunne derfor ikke kvalificeres som en samleproces.
123    For det tredje er det sagsøgerens opfattelse, såfremt det antages, at antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, finder anvendelse på færdiggørelsesprocesserne, at det var med urette, at Kommissionen i den anfægtede gennemførelsesforordning lagde til grund, at de processer, som sagsøgeren udførte, udgjorde færdiggørelsesprocesser, dvs. processer med henblik på at gøre noget færdigt. Sagsøgeren har påpeget, at selskabet ikke blot færdiggør forarbejdningen af glasfiberrovings til stoffer af glasfiber. Sagsøgeren har gjort gældende, at selskabet tværtimod skaber et helt nyt produkt af glasfiberrovings, og at de to materialers fysiske og tekniske egenskaber, endelige anvendelsesformål og tarifering adskiller sig fra hinanden. Navnlig kan processen for fremstilling af stoffer af glasfiber i Marokko sammenlignes med den tilsvarende, men enklere proces for fremstilling af bomuldsstof af bomuldsgarn. Glasfiberrovings bliver nemlig stingfæsnet og vævet på samme måde, som bomuldsgarn væves til bomuldsstof. På samme måde som disse stoffer ikke blot er »færdiggjort« bomuldsgarn, er stoffer af glasfiber heller ikke blot »færdiggjorte« glasfiberrovings, men resultatet af en kompleks fremstillingsproces, som kræver specialudstyr og specialistviden. I øvrigt er den fundamentale forskel på »glasfiberrovings« og »stoffer af glasfiber« blevet anerkendt af såvel erhvervslivet i EU i den antidumpingklage, der blev indgivet i 2019 om importen af stoffer af glasfiber fra Kina henholdsvis Egypten, som af Kommissionen selv i form af indførelsen af handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger mod glasfiberrovings og stoffer af glasfiber.
124    Kommissionen har i lighed med intervenienten til støtte for Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter.
125    I den foreliggende sag anførte Kommissionen i 76. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »[d]et vigtigste råmateriale til fremstilling af [stoffer af glasfiber var] glasfiberrovings«, at »[sagsøgeren] købte 100% af de glasfiberrovings, som virksomheden anvendte, hos sin forretningsmæssigt forbundne modervirksomhed i Kina«, at »[d]isse glasfiberrovings [var blevet] omdannet til [stoffer af glasfiber] gennem den proces med strikning og stingfæstning, der blev gennemført, og som er en færdiggørelsesproces i Marokko«, og at »[i]følge de oplysninger, som [sagsøgeren] indgav, [udgjorde] glasfiberrovings næsten 100% af den samlede værdi af de dele, der indgår i den samlede [eller] færdiggjorte vare, jf. antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b)«.
126    Kommissionen konkluderede derfor i 77. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »den proces, der finder sted i Marokko, er en færdiggørelsesproces (samleproces), og at kriteriet med 60% jf. antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), anvendt på tilsvarende vis som følge af formuleringen i [antisubsidiegrundforordningens] artikel 23, stk. 3, jf. betragtning 33 [til den anfægtede gennemførelsesforordning,] var opfyldt«.
127    I øvrigt præciserede Kommissionen i 79. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »[d]en praksis, der er beskrevet i betragtning 76, [kunne] karakteriseres som en færdiggørelsesproces, der [faldt] ind under begrebet samleprocesser i [antidumpinggrundforordningens] artikel 13«.
128    Det skal endvidere bemærkes, at ifølge antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, omfatter »[d]en i tredje afsnit omhandlede praksis, forarbejdning eller bearbejdning[, som kan udgøre omgåelse,] bl.a. under de omstændigheder, der er anført i stk. 2, samling af dele gennem en samleproces i Unionen eller et tredjeland«.
129    I overensstemmelse med antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, anses »[e]n samleproces i Unionen eller i et tredjeland […] for at indebære en omgåelse af gældende foranstaltninger, hvis […] delene udgør mindst 60% af den samlede værdi af de dele, der indgår i den samlede vare, dog således at omgåelse under ingen omstændigheder anses for at finde sted, når værditilvæksten til de indførte dele i løbet af samle- og eller færdiggørelsesprocessen overstiger 25% af fremstillingsomkostningerne«.
130    I den foreliggende sag skal det efterprøves, om begrebet »samleproces«, således som Kommissionen og intervenienten til støtte for Kommissionen har henstillet til, skal fortolkes så bredt, at det indbefatter færdiggørelsesprocesserne, eller som foreslået af sagsøgeren så snævert, at færdiggørelsesprocesserne ikke indgår i begrebet »samleprocesser«.
131    I denne henseende bemærkes det, at antidumpinggrundforordningen, således som påpeget af Kommissionen, hverken indeholder en definition af begrebet »samleproces« eller »færdiggørelsesproces«. Det er heller ikke heri præciseret, at sidstnævnte proces indgår i begrebet »samleproces«.
132    Ifølge fast retspraksis skal der imidlertid ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. dom af 12.9.2019, Kommissionen mod Kolachi Raj Industrial, C-709/17 P, EU:C:2019:717, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
133    For så vidt angår sammenhængen bemærkes det, at til forskel fra samleprocesser optræder færdiggørelsesprocesser ikke i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1, fjerde afsnit, sammen med praksis, forarbejdning eller bearbejdning, som kan udgøre omgåelse som omhandlet i samme forordnings artikel 13, stk. 1, tredje afsnit.
134    Begrebet »færdiggørelse«, der som bekræftet i retsmødet er et selvstændigt begreb i EU’s antiomgåelsesbestemmelser, fremgår imidlertid af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), hvorefter omgåelse under ingen omstændigheder anses for at finde sted, »når værditilvæksten til de indførte dele i løbet af samle- og eller færdiggørelsesprocessen overstiger 25% af fremstillingsomkostningerne«. Det skal endvidere i denne henseende påpeges, at der i ingen anden bestemmelse i antidumpinggrundforordningen henvises til færdiggørelsesprocesser.
135    Henvisningen til færdiggørelsen i forbindelse med antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), nemlig i den del af denne bestemmelse, hvor det præciseres, på hvilke betingelser en samleproces anses for at indebære omgåelse af gældende foranstaltninger, taler imidlertid for Kommissionens argument om, at færdiggørelsesprocesserne er omfattet af anvendelsesområdet for den nævnte forordnings artikel 13, stk. 2. Færdiggørelsesprocesserne kan nemlig fortolkes som en variant af samleprocesserne.
136    Dels er denne fortolkning i overensstemmelse med det formål, der forfølges med EU’s omgåelseslovgivning, nemlig at sikre effektiviteten af de antisubsidieforanstaltninger, som EU har vedtaget, og hindre deres omgåelse (jf. præmis 42 ovenfor). Dels underbygges den af den omstændighed, at lovgiver, som det fremgår af Domstolens praksis, har tilsigtet at give EU-institutionerne et vidt skøn med hensyn til definitionen af omgåelse (jf. i denne retning dom af 4.9.2014, Simon, Evers & Co., C-21/13, EU:C:2014:2154, præmis 48).
137    Endvidere kan denne fortolkning ikke drages i tvivl af sagsøgerens argument om, at fordi begreberne »samle« og »færdiggørelse« er forskellige, og begge er nævnt i antidumpinggrundforordningen adskilt af bindeordet »eller«, kan begrebet »færdiggørelsesproces« ikke sidestilles med begrebet »samleproces«. Selv om begge de pågældende begreber ganske vist er forskellige, således som anvendelsen af bindeordet »eller« bekræfter (jf. i denne retning dom af 17.5.2013, Trelleborg Industrie og Trelleborg mod Kommissionen, T-147/09 og T-148/09, EU:T:2013:259, præmis 83), er dette nemlig ikke til hinder for at anse begrebet »færdiggørelse« for at være et begreb, der kan indgå i begrebet »samle«, og følgelig at medgive, at færdiggørelsesprocesserne kan være omfattet af samleprocesserne som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 13, stk. 2. Ifølge retspraksis er der i øvrigt en mangfoldighed af processer, der falder ind under begrebet »samle« (dom af 13.12.1989, Brother International, C-26/88, EU:C:1989:637, præmis 20).
138    Det må følgelig konstateres, at antidumpinggrundforordningens artikel 13 finder anvendelse på både samleprocesser og færdiggørelsesprocesser, idet sidstnævnte er en variant af førstnævnte.
139    Når dette er præciseret, skal det efterprøves, om processen med stingfæstning og vævning, som sagsøgeren udfører i Marokko, i den foreliggende sag kan kvalificeres, således som anført i 76., 77. og 79. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, som »en færdiggørelsesproces, der falder ind under begrebet samleprocesser i [antidumpinggrundforordningens] artikel 13« (jf. præmis 125-127 ovenfor).
140    Sagsøgeren har bestridt denne kvalificering. Som det i denne forbindelse er blevet bemærket i præmis 122 ovenfor, har sagsøgeren gjort gældende, at processen for fremstilling af stoffer af glasfiber i Marokko og de dertil knyttede aktiviteter rakte langt ud over den blotte sammensætning (eller samling) af dele og færdiggørelsesprocesser. Sagsøgeren har navnlig indledningsvis fremhævet, at selskabet ikke blot færdiggør forarbejdningen af glasfiberrovings til stoffer af glasfiber, men at disse glasfiberrovings skaber et helt nyt produkt, og at de to materialers fysiske og tekniske egenskaber, endelige anvendelsesformål og tarifering adskiller sig fra hinanden. Dernæst har sagsøgeren gjort gældende, at stoffer af glasfiber ikke blot er »færdiggjorte« glasfiberrovings, men resultatet af en kompleks fremstillingsproces over flere faser, der kræver specialudstyr og specialistviden samt en særlig uddannelse. Endelig skræddersys stoffer af glasfiber efter hver kundes behov, idet listen over alvorlige fejl, som gør stoffer af glasfiber ubrugelig for kunderne, vidner om, hvor kompleks fremstillingsprocessen er.
141    Indledningsvis bemærkes det, at antidumpinggrundforordningen ikke fastsætter et generelt kriterium vedrørende processens manglende iboende kompleksitet for, at en samleproces kan udgøre en omgåelse som fastsat i denne forordnings artikel 13, stk. 1, tredje afsnit. De omstændigheder, hvorunder en samleproces i EU eller et tredjeland anses for at indebære en omgåelse af de gældende foranstaltninger, er beskrevet i denne artikels stk. 2, som henviser til den andel af de anvendte dele, der hidrører fra det land, der er omfattet af foranstaltningerne, og til disse deles værditilvækst under den pågældende proces.
142    Således som Kommissionen med rette har påpeget, har de omstændigheder – selv hvis de måtte anses for godtgjort – som sagsøgeren har påberåbt sig, nemlig at selskabets stoffer af glasfiber er et helt nyt produkt med andre fysiske og tekniske egenskaber, endelige anvendelsesformål og tarifering, ligesom stoffer af glasfiber er resultatet af en kompleks fremstillingsproces over flere faser, der kræver specialudstyr og specialistviden samt en særlig uddannelse, følgelig ingen indflydelse på kvalificeringen af processen for fremstilling af stoffer af glasfiber i Marokko som en samle- eller færdiggørelsesproces. Det samme gør sig gældende for så vidt angår de omstændigheder, som består i, at stoffer af glasfiber har forskellige anvendelsesformål i forskellige brancher, og at der findes en meget lang liste over eventuelle fejl, som kunne gøre produkterne ubrugelige for kunderne, samt at stoffer af glasfiber skræddersys efter behovet hos hver kunde, som i øvrigt foretager en grundig kontrol med hensyn til udformning og certificering.
143    Kommissionen anlagde derfor ikke et åbenbart urigtigt skøn eller tilsidesatte antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 1 og 2, da den analyserede de processer, som sagsøgeren gennemførte i Marokko i lyst af begrebet »færdiggørelse« frem for begrebet »samle«, og da den lagde til grund, at de nævnte processer var færdiggørelsesprocesser. Endelig gør de af sagsøgeren fremlagte oplysninger det ikke muligt at konstatere en tilsidesættelse af retten til god forvaltning.
144    Følgelig må dette led forkastes som ugrundet.
c)      Det tredje led vedrørende åbenbart urigtige skøn, en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, og en tilsidesættelse af retten til god forvaltning og af princippet om forbud mod forskelsbehandling og ligebehandlingsprincippet i forbindelse med vurderingen af samleprocessernes tærskelværdi
145    Sagsøgeren har til støtte for det fjerde anbringendes andet led i det væsentlige fremført tre klagepunkter.
146    Med det første klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning hviler på åbenbart urigtige skøn og tilsidesætter antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen i forbindelse med vurderingen af tærsklen for værditilvæksten til de indførte dele som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), justerede de faste omkostninger, herunder afskrivningsomkostninger og lejeudgifter, efter kapacitetsudnyttelsesgraden.
147    I første række har sagsøgeren gjort gældende, at der ikke er lovhjemmel til at justere de faste omkostninger for at afspejle kapacitetsudnyttelsen, og at justeringen er faktuelt fejlbehæftet.
148    For det første har sagsøgeren hævdet, at der ikke findes en retlig bestemmelse, der tillader Kommissionen at justere de faste omkostninger efter kapacitetsudnyttelsesgraden. Efter sagsøgerens opfattelse mangler der nærmere bestemt en indre sammenhæng i justeringen af de faste omkostninger efter kapacitetsudnyttelsen, idet de faste omkostninger pr. definition ikke afhænger af de producerede mængder eller den udnyttede kapacitet. Kommissionens justering er således i strid med den veletablerede regnskabsmæssige definition af »faste omkostninger« og forvansker beregningen af værditilvæksten.
149    Sagsøgeren har i replikken ligeledes bestridt den af Kommissionen foreslåede fortolkning af begrebet »værditilvækst«, henset til sammenhængen og formålet med antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b). Sagsøgeren har indledningsvis gjort gældende, at det nævnte begreb indgår i sammenhæng med begrebet »omkostning« i ordet fremstillingsomkostninger, som forekommer i samme sætningsled i samme bestemmelse. Da begrebet »omkostning« er defineret i antidumpinggrundforordningens artikel 2 i forskellige sammensætninger, betyder henvisningen til omkostninger i forbindelse med samme forordnings artikel 13, stk. 2, litra b), at begreberne »værditilvækst« og »påløbne omkostninger« er identiske, og at justeringen af de påløbne omkostninger i henseende til værditilvæksten kun kan foretages på basis af den nævnte forordnings artikel 2, stk. 5. Ifølge sagsøgeren foreskriver denne artikel imidlertid, at der ikke foretages en justering, når omkostningerne beregnes på grundlag af regnskabsdokumenter, der er ført i overensstemmelse med almindeligt anerkendte bogføringsprincipper og på en rimelig måde afspejler de omkostninger, der er forbundet med produktion og salg af den pågældende vare, selv om disse omkostninger forekommer lave eller høje i lyset af den faktiske kapacitetsudnyttelsesgrad. Det samme forbud gør sig gældende for værditilvæksten, som indgår i sammenhæng med omkostningerne.
150    For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at der, henset til de faktiske forhold, ikke var grund til at justere de faste omkostninger. Sagsøgeren er af den opfattelse, at afskrivningsomkostningerne og lejeudgifterne med denne metode kun fuldt ud kan tages i betragtning, hvis fabrikkens fulde kapacitet udnyttes, hvilket aldrig sker i praksis, og at afskrivningsomkostningerne justeres, for så vidt som afskrivningsomkostningerne for maskinerne til stoffer af glasfiber, som ikke var i drift i hele 2020, ikke kan tages i betragtning. Sagsøgeren har tilføjet, at den begrundelse, som Kommissionen gav i 84. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, for at justere de faste omkostninger ikke blev underbygget af de faktiske omstændigheder, idet sagsøgeren ikke har oplyst, at selskabets maskiner havde været i drift i 300 dage. Ifølge sagsøgeren blev maskinerne til stoffer af glasfiber først afskrevet fra det tidspunkt, hvor de blev installeret, og alene for det tidsrum, hvori de var i drift. Sagsøgeren har gjort gældende, at den afskrivningsomkostning, som selskabet har oplyst til Kommissionen, derfor afspejler den faktiske periode, hvori maskinerne til stoffer af glasfiber var i drift og blev afskrevet.
151    I anden række har sagsøgeren gjort gældende, at der ikke var nogen grund til at udelukke lejeudgifterne til »produktionsanlæg – fase 2« fra de lejeudgifter, der blev lagt til grund for beregningen af værditilvæksten, med den begrundelse, at denne fabrik omfattede [fortroligt], som er det eneste produkt, den fremstiller. Sagsøgeren er derfor af den opfattelse, at for så vidt som »produktionsanlæg – fase 1« og »produktionsanlæg – fase 2« blev benyttet til at fremstille den pågældende vare, var der ingen grund til at se bort fra lejeudgifterne til »produktionsanlæg – fase 2«. Ifølge sagsøgeren bidrager alle lejeudgifter til den endelige vares værditilvækst.
152    I tredje række har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen på et forkert grundlag afviste de tre forskellige metoder til beregning af værditilvæksten, som selskabet havde foreslået. Navnlig er afvisningen af den første metode af de grunde, der er angivet i 86. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, baseret på et åbenbart urigtigt skøn. I denne forbindelse har sagsøgeren anført, at selskabet har forklaret, hvorfor marts måned oprindelig ikke var angivet som den første produktionsmåned. Kommissionen rådede således ikke over oplysninger, der kunne så tvivl om de fremlagte faktiske oplysninger. For så vidt angår den anden og den tredje metode har sagsøgeren gjort gældende, at den kapacitetsudnyttelsesgrad for [fortroligt], som Kommissionen anvendte, blev beregnet på grundlag af sagsøgerens samlede kapacitet iberegnet alle maskiner til stoffer af glasfiber og navnlig dem, der ikke havde været operationelle i hele 2020. Derfor er denne grad ifølge sagsøgeren i virkeligheden mindre repræsentativ for kapacitetsudnyttelsesgraden for hele 2020. Sagsøgeren har derfor gjort gældende, at Kommissionen ikke uden at så tvivl om sin egen metode kunne tilsidesætte de løsninger, som selskabet havde foreslået, med den begrundelse, at disse ikke var repræsentative for kapacitetsudnyttelsesgraden i hele 2020.
153    Med det andet klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionens justering af de faste omkostninger for at afspejle kapacitetsudnyttelsen ved anvendelse af [fortroligt] af afskrivningsomkostningerne og lejeudgifterne for »produktionsanlæg – fase 1« var udtryk for forskelsbehandling. Sagsøgeren har nærmere bestemt foreholdt Kommissionen, at den udsatte selskabet for forskelsbehandling i forhold til EU-erhvervsgrenen, da den ikke justerede de europæiske virksomheders produktionsomkostninger ved beregningen af målprisen i den oprindelige undersøgelse, selv om EU-erhvervsgrenen udviste en lav kapacitetsudnyttelse i undersøgelsesperioden.
154    Med det tredje klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen med den anfægtede gennemførelsesforordning tilsidesatte selskabets ret til en god forvaltning, for så vidt som den ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag, men foretog en justering af omkostningerne uden at tage hensyn til sagsøgerens forklaringer om udnyttelsen af maskinerne og lejeudgifterne.
155    Kommissionen har i lighed med intervenienten til støtte for Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter.
156    Det første led vedrører nærmere bestemt beregningen af værditilvæksten til de indførte dele i løbet af samle- eller færdiggørelsesprocessen som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b).
157    Ifølge antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), skal »omgåelse under ingen omstændigheder anses for at finde sted, når værditilvæksten til de indførte dele i løbet af samle- og eller færdiggørelsesprocessen overstiger 25% af fremstillingsomkostningerne«.
158    Inden behandlingen af de tre klagepunkter, som sagsøgeren har fremført til støtte for nærværende led, skal de relevante betragtninger til den anfægtede gennemførelsesforordning fremhæves.
1)      Beregningen af værditilvæksten i den anfægtede gennemførelsesforordning
159    Kommissionen anførte i 80. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at ifølge sagsøgeren ville selskabets »værditilvækstsomkostninger […] ligge over tærsklen på 25%«. Den præciserede i denne henseende, at »[d]e to vigtigste omkostningsposter i beregningen af værditilvæksten var afskrivningsomkostninger og lejeudgifter, som indgik i de finansielle data for rapporteringsperioden, som [sagsøgeren] havde anført i sin fritagelsesformular«.
i)      Afskrivningsomkostningerne
160    Med hensyn til afskrivningsomkostningerne havde sagsøgeren ifølge Kommissionen i 81. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning hævdet, at »der var mindre end ti [maskiner til stoffer af glasfiber] installeret i virksomhedens lokaler, og at hver af disse [maskiner til stoffer af glasfiber] havde været i drift i 300 ud af de 360 dage i 2020«. Således havde selskabet »[beregnet] afskrivningsbeløbet for rapporteringsperioden på grundlag af følgende tre elementer: anskaffelsesprisen, 9,5% som en afskrivningsprocent for at tage hensyn til den anslåede levetid […] [og] ovennævnte 300 driftsdage ud af i alt 360 dage«.
161    Det fremgår af 82. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at Kommissionen var uenig i sagsøgerens metode til beregning af afskrivningsomkostningerne i forbindelse med beregningen af værditilvæksten, jf. antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b).
162    I denne henseende fremgår følgende af 82. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning:
»Især anvendelsen af 300 dage som et element til beregning af afskrivningsbeløbet kan være acceptabelt i henhold til internationale regnskabsstandarder, men det førte af forskellige årsager til, at [sagsøgeren] ved beregningen af værditilvæksten overvurderede det beregnede afskrivningsbeløb. For det første var kapacitetsudnyttelsen (den faktiske produktion i kg divideret med den faktiske produktionskapacitet i kg) for [maskinerne til stoffer af glasfiber] […] lav […] i 2020. I betragtning af den lave kapacitetsudnyttelse blev det derfor konstateret, at de indberettede afskrivningsomkostninger var overvurderet. For det andet blev fire [maskiner til stoffer af glasfiber] først afsendt i november 2019 fra Shanghai til Tanger og kunne ikke have været i drift i 300 dage i 2020 under hensyntagen til forsendelsestiden mellem Shanghai og Tanger samt den periode, der var nødvendig for at losse, installere og afprøve hver enkelt af disse fire [maskiner til stoffer af glasfiber]. For det tredje hævdede [sagsøgeren] i sin fritagelsesformular, at produktionen først begyndte i april 2020. Hvis dette var tilfældet, kunne den samlede driftstid for hver enkelt af de installerede [maskiner til stoffer af glasfiber] kun være på højst 270 dage (fra april 2020 til december 2020) uden overhovedet at tage hensyn til den ikke-operationelle tid, der måtte opstå som følge af driftsstandsninger, nødvendig vedligeholdelse, fridage og helligdage. Kommissionen konkluderede derfor, at de afskrivningsomkostninger, der skal tages i betragtning ved beregningen af værditilvækstsomkostninger, bør være betydeligt lavere end de afskrivningsomkostninger, som [sagsøgeren] har beregnet.«
163    Det fremgår af 85. og 86. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at Kommissionen ligeledes afviste anvendelsen af de af PGTEX-gruppen foreslåede følgende tre alternativer:
–        det ene i form af justering af kapaciteten for at afspejle de måneder, i hvilke de relevante maskiner til stoffer af glasfiber ikke var i drift
–        det andet i form af anvendelse af omkostningsdata fra december 2020, dvs. den måned i undersøgelsesperioden, i hvilken de fleste maskiner til stoffer af glasfiber var i drift, undtagen for maskine [fortroligt]
–        det tredje i form af anvendelse af omkostningsdata fra juli til december 2020, da [fortroligt].
164    Navnlig fremgår følgende af 86. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning:
–        »[Sagsøgeren] anførte ikke marts måned i 2020 som en produktionsmåned i bilag 7.2 til brevet af 12. oktober 2021. [Sagsøgeren] anførte for første gang […] den 12. oktober 2021, at der havde været en produktion i marts 2020, men at denne produktion i marts 2020 først blev bogført i produktionsdataene for april 2020. Det betyder, at Kommissionen ikke kunne udelukke andre fejl og/eller forsinkelser i bogføringen af den månedlige produktion. […]
–        Anvendelsen af omkostningsdata fra december 2020 kunne heller ikke accepteres, da kapacitetsudnyttelsesgraden for december 2020 ikke var repræsentativ for kapacitetsudnyttelsesgraden for hele 2020.
–        Anvendelse af omkostningsdata for perioden juli-december 2020 kunne heller ikke accepteres af samme årsag som nævnt i det andet foreslåede alternativ. Kapacitetsudnyttelsesgraden for perioden juli-december 2020 var ikke repræsentativ for kapacitetsudnyttelsesgraden for hele 2020.«
165    Kommissionen konkluderede derfor i 86. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »kapacitetsudnyttelsesgraden for hele 2020 var den mest hensigtsmæssige indikator med hensyn til at reducere den fuldt bogførte afskrivningssats på en rimelig måde i forbindelse med beregningen af værditilvæksten«.
ii)    Lejeudgifterne
166    Med hensyn til lejeudgifterne konstaterede Kommissionen i 91. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning følgende:
»Hvad angår lejeudgifterne, fremlagde [sagsøgeren] ikke sine lejekontrakter i sin besvarelse i fritagelsesformularen på trods af de høje lejeudgifter, som virksomheden afholdt i 2020 […]. I sin fritagelsesformular oplyste virksomheden Kommissionen om, at den havde installeret alle [maskiner til stoffer af glasfiber] på ét sted (produktionsanlæg – fase 1). Virksomheden anførte indledningsvis, at den kun lejede dette ene produktionsanlæg, da den anførte, at den »kun har ét produktionssted«, selv om det i fritagelsesformularen var nødvendigt at angive adresserne på alle virksomhedens produktionssteder. Efterfølgende fremsendte [sagsøgeren] imidlertid to lejekontrakter som svar på […] mangelskrivelse, hvoraf det fremgik, at [sagsøgeren] lejede to separate lokaler af to forskellige ejendomsejere i rapporteringsperioden. Da [sagsøgeren] tidligere i sin fritagelsesformular havde gjort gældende, at de [maskiner til stoffer af glasfiber], der var i drift i 2020, kun var installeret i et af disse to lejede produktionsanlæg, burde de lejebeløb, der var påløbet i 2020, for det andet produktionsanlæg (produktionsanlæg – fase 2) have været udelukket fra lejeudgifterne og omkostningerne i relation til værditilvæksten. På grund af den lave kapacitetsudnyttelse kunne Kommissionen i sin beregning af værditilvækstsomkostningerne desuden heller ikke acceptere de samlede lejeudgifter for produktionsanlægget – fase 1, da det ikke blev udnyttet fuldt ud, fordi [maskinerne til stoffer af glasfiber] ikke producerede i første kvartal af 2020 og ikke kørte med fuld kapacitet i de øvrige kvartaler af 2020. De indberettede samlede lejeudgifter blev ikke accepteret af Kommissionen af ovennævnte årsager.«
167    Over for Kommissionen hævdede PGTEX-gruppen, at Kommissionen havde foretaget åbenlyse fejlskøn og handlet i strid med antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, idet Kommissionen ikke havde taget hensyn til de fulde lejeudgifter (92. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning).
168    Det fremgår imidlertid af 93. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »Kommissionen afviste denne påstand på grundlag af følgende erklæringer, som PGTEX-gruppen havde fremsat i løbet af undersøgelsen«. Følgende fremgår nemlig heraf:
»For det første henviste PGTEX-gruppen i sit svar på mangelskrivelsen […] kun til produktionsanlæg – fase 1 hvad angår [fortrolig]. For det andet anførte [den] i sit svar på mangelskrivelsen […], at de [maskiner til stoffer af glasfiber], der var i drift i 2020, alle befandt sig i produktionsanlæg – fase 1. Kommissionen konkluderede følgelig på denne baggrund, at ingen af disse maskiner, som var i drift i 2020, var placeret i produktionsanlæg – fase 2. Dette blev også bekræftet af andre erklæringer fra [den nævnte gruppe] i dens svar på mangelskrivelsen […].«
169    Kommissionen konkluderede derfor i 94. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »[v]ed at justere de indberettede afskrivningsomkostninger og lejeudgifter under hensyntagen til ovenstående forhold blev den således beregnede gennemsnitlige værditilvækst i rapporteringsperioden anset for at ligge under den tærskel på 25%, der er fastsat i [antidumpinggrundforordningens] artikel 13, stk. 2, litra b)«, og at »[det også blev] konstateret, at visse andre omkostningsposter var overvurderede, men […] blev ikke justeret, da sådanne justeringer kun ville have ført til en endnu lavere procentdel af værditilvæksten«.
2)      Det første klagepunkt vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b)
170    Med dette klagepunkt stilles nærmere bestemt det indledende spørgsmål om, hvordan værditilvæksten som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), skal beregnes, og om Kommissionen med henblik på beregningen af den skal tage hensyn til omkostningerne, således som de er bogført af den virksomhed, der udfører samle- eller færdiggørelsesprocesser, eller om den kan justere omkostningerne ved at tage hensyn til virksomhedens faktiske produktionskapacitet.
171    I denne henseende bemærkes det, at antidumpinggrundforordningen ikke indeholder en definition af begrebet »værditilvækst«.
172    Selv om parterne i den foreliggende sag er enige om at definere værditilvækst, jf. antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), som den værdi, der er tilført produktet efter samle- eller færdiggørelsesprocessen, er de uenige om, hvorvidt den nævnte definition falder sammen med eller adskiller sig fra definitionen af »påløbne omkostninger« eller »bogførte omkostninger«. Selv om sagsøgeren er af den opfattelse, at begrebet »værditilvækst« og begrebet »påløbne omkostninger« er identiske, og justeringen af de påløbne omkostninger i henseende til værditilvæksten kun kan foretages på grundlag af begrundelserne i antidumpinggrundforordningens artikel 2, stk. 5, som imidlertid ikke fastsætter produktionskapacitetens udnyttelsesgrad som justeringskriterium, har Kommissionen derimod navnlig gjort gældende, at begrebet »værditilvækst« adskiller sig fra begrebet »påløbne omkostninger«, og at både målet med og ordlyden af denne forordnings artikel 13, stk. 2, litra b), kræver, at de faste omkostninger således som bogført justeres for at beregne værditilvæksten til de indførte dele, især hvis kapacitetsudnyttelsen er særlig lav.
173    Som nævnt i præmis 132 ovenfor skal der ifølge fast retspraksis ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. dom af 12.9.2019, Kommissionen mod Kolachi Raj Industrial, C-709/17 P, EU:C:2019:717, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
174    I den foreliggende sag fremgår det af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), at Kommissionen skal fastslå, om »værditilvæksten til de indførte dele i løbet af samle- og eller færdiggørelsesprocessen overstiger 25% af fremstillingsomkostningerne«.
175    Den omstændighed, at ordet »omkostning« optræder i samme sætningsled i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), som værditilvæksten, er imidlertid ikke tilstrækkelig til at konkludere, at begrebet »værditilvækst«, således som sagsøgeren har hævdet, og begrebet »påløbne omkostninger« er identiske, og at de fremstillingsomkostninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med beregningen af værditilvæksten, jf. den nævnte bestemmelse, alene kan justeres af de grunde og på de betingelser, der er fastsat i samme forordnings artikel 2, stk. 5.
176    For det første synes den af sagsøgeren foreslåede fortolkning nemlig ikke at tage hensyn til den omstændighed, at selv om EU ved antidumpinggrundforordningens artikel 2, stk. 5, har villet gennemføre de særlige forpligtelser, som er indeholdt i artikel 2.2.1.1 i aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (GATT) (EFT 1994, L 336, s. 103) (jf. i denne retning dom af 7.2.2013, Acron mod Rådet, T-118/10, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:67, præmis 66), er EU-retten vedrørende omgåelse, der er indeholdt i denne forordnings artikel 13, derimod ikke baseret på den nævnte aftale, hvorfor den skal betragtes som et specifikt regelsæt i EU-retten.
177    En fortolkning af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), i lyset af andre bestemmelser i samme forordning, såsom denne forordnings artikel 2, stk. 5, som udgør en gennemførelse i EU-retten af de særlige forpligtelser, der fremgår af aftalen om anvendelsen af artikel VI i GATT, skal således begrundes på anden vis end den omstændighed alene, at ordene »fremstillingsomkostninger« og »værditilvækst« optræder i samme sætningsled.
178    For det andet er den af sagsøgeren foreslåede fortolkning ikke i overensstemmelse med det formål, der forfølges med EU’s antiomgåelseslovgivning, som er fastsat i antisubsidiegrundforordningens artikel 23, nemlig at sikre effektiviteten af de udligningsforanstaltninger, som EU har vedtaget, og hindre deres omgåelse (jf. præmis 42 ovenfor). I en situation som den, hvori sagsøgeren befinder sig i den foreliggende sag, og hvor selskabets afskrivningsomkostninger er blevet beregnet og bogført på grundlag af den teoretiske maksimale drift af samtlige [fortroligt] maskiner til stoffer af glasfiber i hele rapporteringsperioden, nemlig hele 2020, selv om maskinerne til stoffer af glasfiber i denne periode reelt alene var i drift i [fortroligt] af deres kapacitet, kommer de således bogførte afskrivningsomkostninger nemlig ikke fuldt ud til udtryk i værditilvæksten til de indførte dele. En udelukkelse af muligheden for at justere afskrivningsomkostningerne for at tage hensyn til den lave udnyttelse af maskinernes kapacitet vil derfor i sidste ende sætte virksomheden i stand til at puste beløbet for værditilvæksten til de indførte dele op. En maskine, der henstår uudnyttet, medfører nemlig afskrivningsomkostninger, som bogføres, men som ikke øger værdien af de indførte dele i løbet af samle- eller færdiggørelsesprocessen.
179    Sammenhængen og formålet med antidumpinggrundforordningens artikel 13 kræver derfor, at der ved beregningen af værditilvæksten kun inddrages de omkostninger, der er forbundet med den faktiske produktion af stoffer af glasfiber, eller alene afskrivningsomkostningerne og lejeudgifterne for de maskiner, der reelt blev anvendt til at fremstille de dele, der faktisk blev indført i løbet af rapporteringsperioden.
180    Når dette er præciseret, skal det fastslås, om justeringen af afskrivningsomkostningerne og lejeudgiften, jf. den af Kommissionen foretagne justering i den foreliggende sag, er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.
181    Således som sagsøgeren har præciseret i retsmødet, har selskabet foreholdt Kommissionen, at denne justerede de af sagsøgeren oplyste afskrivningsomkostninger og lejeudgifter ved anvendelse af en kapacitetsudnyttelsesgrad på [fortroligt] for hele 2020.
182    Selv om formålet med den justering af afskrivningsomkostningerne og lejeudgiften, som Kommissionen foretog, var at afspejle den reelle udnyttelse af maskinerne til stoffer af glasfiber, opfylder den nævnte grad ifølge sagsøgeren ikke dette formål, idet den blev fastsat på baggrund af den teoretiske maksimale kapacitet af samtlige maskiner til stoffer af glasfiber, inklusive dem, der ikke var i drift. Sagsøgeren er derfor af den opfattelse, at når Kommissionen ønskede at justere omkostningerne, burde den have taget hensyn til de øvrige metoder til beregning af afskrivningsomkostningerne, som selskabet havde forelagt den, og navnlig den første af disse metoder, hvori sagsøgeren nærmere bestemt foreslog at justere omkostningerne under hensyntagen til det antal måneder i rapporteringsperioden, hvor hver maskine til stoffer af glasfiber reelt var i drift.
183    I denne henseende skal det i første række bemærkes, at EU’s institutioner, jf. præmis 54 ovenfor, inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger ifølge retspraksis har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge. Hvad angår domstolsprøvelsen af et sådant skøn skal den således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning.
184    I anden række, og som det fremgår af 81. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning (jf. præmis 160 ovenfor), var de afskrivningsomkostninger, som sagsøgeren meddelte Kommissionen, baseret på den teoretiske maksimale kapacitet af disse maskiner. I denne forbindelse bemærkes det, at selv om sagsøgeren i stævningen har hævdet, at de afskrivningsomkostninger, som selskabet meddelte Kommissionen, afspejler den faktiske periode, hvor maskinerne til stoffer af glasfiber var i drift og blev afskrevet, har selskabet ikke fremlagt oplysninger, der kan underbygge dette udsagn. Endvidere modsiger visse oplysninger i sagens akter dette udsagn. For det første forekommer udsagnet nemlig lidet troværdigt set i lyset af sagsøgerens konstatering i svaret på artikel 28-skrivelsen af, at selskabet »ikke registrerede det antal dage, hvori [maskinerne til stoffer af glasfiber] var i drift«. For det andet modsiges denne konstatering af sagsøgeren selv, eftersom selskabet i stævningen har medgivet, at de faste omkostninger, som faktisk påløb i 2020 til fremstillingen af stoffer af glasfiber, »blev bogført efter de almindeligt anerkendte lokale bogføringsprincipper«, og at »[Kommissionen] overhovedet ikke anfægtede, men anerkendte, at »anvendelsen af 300 dage som et element til beregning af afskrivningsbeløbet kan være acceptabelt««.
185    I tredje række kan, således som Kommissionen har gjort gældende, afskrivningsomkostninger, der er beregnet og bogført på grundlag af den teoretiske maksimale kapacitet for samtlige [fortroligt] maskiner til stoffer af glasfiber i hele rapporteringsperioden, kun regnes som værditilvækst til de indførte dele, hvis maskinerne reelt var i drift ved deres teoretiske maksimale kapacitet i hele den nævnte periode, hvilket imidlertid ikke var tilfældet i den foreliggende sag af de grunde, der er angivet i 82. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning (jf. præmis 162 ovenfor), og navnlig fordi denne periode udgjorde idriftsættelsesfasen for sagsøgerens produktionsanlæg.
186    Idet Kommissionen fandt, at de af sagsøgeren oplyste afskrivningsomkostninger og lejeudgifter ikke troværdigt kunne afspejle værditilvæksten til de indførte dele, foretog den således en justering af de nævnte omkostninger. Til dette formål benyttede Kommissionen sig af den kapacitetsudnyttelsesgrad, som sagsøgeren havde oplyst og ikke bestridt (84. og 86. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning).
187    Da både afskrivningsomkostningerne, således som sagsøgeren har beregnet dem på grundlag af den teoretiske maksimale kapacitet, og udnyttelsen af kapaciteten blev beregnet på basis af det samme antal maskiner til stoffer af glasfiber, som om disse maskiner havde været i drift i hele rapporteringsperioden, er det imidlertid, i modsætning til hvad sagsøgeren har gjort gældende, og således som Kommissionen med rette har påpeget, ikke en faktisk fejl at benytte det ene tal til at justere det andet med.
188    I øvrigt havde de tre andre metoder til beregning af værditilvæksten, som sagsøgeren foreslog Kommissionen, ikke muliggjort en bedre afspejling af værditilvæksten til de indførte dele.
189    I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at med den første metode til beregning af værditilvæksten foreslog sagsøgeren Kommissionen, at den justerede de afskrivningsomkostninger, som var beregnet på grundlag af en maksimal driftsperiode på 12 måneder, ved at tage hensyn til det antal måneder, som hver maskine faktisk var i drift i løbet af 2020. Hvis denne metode skal afspejle den reelle værditilvækst til de indførte dele nøjagtigt, skal afskrivningsomkostningerne imidlertid beregnes på grundlag af det antal måneder, som maskinerne reelt var i drift – og ikke 12 måneder som i den af sagsøgeren foreslåede beregning – hvilket i øvrigt kræver, at det antal måneder, som de nævnte maskiner reelt var i drift, er kendt.
190    Det fremgår imidlertid af første led i 86. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning såvel som af sagsakterne, at produktionen i marts 2020 først blev bogført af sagsøgeren i produktionsdataene for april 2020. Produktionsdataene for april måned svarer derfor ikke til den faktiske produktion den måned, idet en del af produktionen i april faktisk foregik i marts.
191    De månedsvise produktionsdata, som sagsøgeren har fremlagt, gør det således ikke muligt med sikkerhed at kende det antal måneder, som maskinerne til stoffer af glasfiber reelt var i drift i rapporteringsperioden, hvorfor det er med rette, at Kommissionen afviste den første metode til beregning af værditilvæksten, som sagsøgeren havde foreslået den.
192    For så vidt angår den anden metode til beregning af værditilvæksten, hvor det var omkostningerne i december 2020, der skulle anvendes, og den tredje metode, hvorefter oplysningerne om omkostningerne fra juli til december 2020 skulle anvendes, bemærkes det, at da Kommissionen klart havde tilkendegivet, at undersøgelsen vedrørte hele kalenderåret 2020 svarende til rapporteringsperioden, er et beregningsgrundlag på én måned (dvs. december) eller en periode på seks måneder (dvs. juli til december 2020) ikke repræsentativt for driften i løbet af de tolv måneder i 2020 og gør det ikke muligt at afhjælpe forskellen på den måde, hvorpå afskrivningsomkostningerne blev beregnet for en eller seks måneder på basis af den teoretiske maksimale kapacitet, og maskinernes reelle produktivitet, nemlig værditilvæksten til de indførte dele.
193    På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger må det fastslås, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn eller tilsidesatte antidumpinggrundforordningens artikel 13, da den justerede de af sagsøgeren beregnede afskrivningsomkostninger ved at lægge den faktiske kapacitetsudnyttelsesgrad i rapporteringsperioden til grund, og da den afviste de tre øvrige metoder til beregning af værditilvæksten, som sagsøgeren havde foreslået.
194    Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af sagsøgerens argument om, at der ikke var nogen grund til at udelukke lejeudgifterne til »produktionsanlæg – fase 2« fra de lejeudgifter, der blev lagt til grund for beregningen af værditilvæksten (jf. præmis 151 ovenfor). Det skal nemlig bemærkes, at således som det fremgår af 93. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning (jf. præmis 168 ovenfor), befandt de maskiner til stoffer af glasfiber, der var i drift i 2020, sig alle i »produktionsanlæg – fase 1«, og at der, således som sagsøgeren har medgivet i retsmødet, først efter 2020 blev installeret maskiner til stoffer af glasfiber i »produktionsanlæg – fase 2«.
195    Endvidere har sagsøgeren selv medgivet, at planen for »produktionsanlæg – fase 2« viser tilstedeværelse af [fortroligt]. I øvrigt har Kommissionen i denne henseende i retsmødet præciseret uden at blive modsagt af sagsøgeren, at denne aldrig havde oplyst, at stoffer af glasfiber faktisk blev [fortroligt].
196    Kommissionen kunne derfor konstatere, at der ikke var foregået en reel produktionsaktivitet i dette »produktionsanlæg – fase 2«, hvorfor lejeudgifterne hertil ikke gav sig udslag i en værditilvækst til de indførte dele. Da disse udgifter ikke var knyttet til en faktisk fremstilling af stoffer af glasfiber af de i præmis 179 ovenfor anførte grunde, kan de nævnte udgifter nemlig ikke tages i betragtning i forbindelse med beregningen af værditilvæksten.
197    Det må således fastslås, at Kommissionen ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den udelukkede lejeudgifterne til »produktionsanlæg – fase 2« fra de lejeudgifter, der blev lagt til grund for beregningen af værditilvæksten.
198    Henset til det ovenstående skal dette klagepunkt følgelig forkastes.
3)      Det andet klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling og af ligebehandlingsprincippet
199    Sagsøgeren har nærmere bestemt gjort gældende, at den af Kommissionen foretagne justering af de faste omkostninger for at afspejle kapacitetsudnyttelsen ved anvendelse af [fortroligt] af afskrivningsomkostningerne og lejeudgifterne for »produktionsanlæg – fase 1« var udtryk for forskelsbehandling i forhold til den metode, som Kommissionen i antisubsidieundersøgelsen anvendte til at beregne EU-erhvervsgrenens skadesmargin (jf. præmis 153 ovenfor).
200    Det må indledningsvis i denne henseende bemærkes, at lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling ifølge fast retspraksis kræver, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke behandles ensartet, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf. dom af 13.12.2007, Asda Stores, C-372/06, EU:C:2007:787, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
201    I den foreliggende sag gjorde Kommissionen ifølge sagsøgeren forskel på selskabet og EU-erhvervsgrenen, eftersom den i antisubsidieundersøgelsen ved beregningen af skadesmarginen på grundlag af målprisen ikke justerede produktionsomkostningerne for EU-erhvervsgrenen trods konstateringen af dennes lave kapacitetsudnyttelsesgrad, mens den i forbindelse med den anfægtede gennemførelsesforordning foretog en sådan justering for at fastslå værditilvæksten.
202    Det bemærkes i denne henseende, at anvendelsen af produktionsomkostningerne til beregningen af skadesmarginen for EU-erhvervsgrenen som følge af den subsidierede import og anvendelsen af produktionsomkostningerne til at beregne værditilvæksten til de indførte dele i løbet af samle- eller færdiggørelsesprocessen som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b), med det formål at afdække, om der sker omgåelse af antisubsidieforanstaltningerne, foregår imidlertid i hver sin sammenhæng og med hver sit formål, hvorfor sagsøgeren for at underbygge nærværende klagepunkt burde have forklaret, hvordan Kommissionen ved at anvende disse omkostninger på en anden måde kunne tilsidesætte princippet om forbud mod forskelsbehandling og ligebehandlingsprincippet. Sagsøgeren har imidlertid ikke givet en tilstrækkelig forklaring i denne henseende, idet selskabet blot nærmere bestemt har hævdet, at det ikke var begrundet at opfatte EU-erhvervsgrenens situation i antisubsidieundersøgelsen på én måde og selskabets situation i antiomgåelsesundersøgelsen på en anden måde, og at den i antidumpinggrundforordningen nævnte omkostning var en omkostning, som ikke kunne defineres entydigt.
203    Dette klagepunkt må derfor forkastes.
4)      Det tredje klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af retten til god forvaltning
204    For så vidt angår nærværende klagepunkt fremgår det af analysen af de øvrige klagepunkter i præmis 170-203 ovenfor, at i modsætning til hvad sagsøgeren har gjort gældende, undersøgte Kommissionen omhyggeligt og upartisk alle relevante forhold i den omhandlede sag og foretog justeringen af omkostningerne under hensyntagen til de forklaringer, som sagsøgeren havde givet med hensyn til udnyttelsen af maskinerne og lejeudgifterne.
205    Dette klagepunkt skal således forkastes.
d)      Konklusion
206    Da alle de af sagsøgeren fremførte klagepunkter til støtte for nærværende led er blevet forkastet, skal det nævnte led og følgelig det fjerde anbringende i sin helhed forkastes.
4.      Spørgsmålet om, hvorvidt det femte anbringende vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen fandt, at stoffer af glasfiber eksporteret fra Marokko til EU fortsat nød godt af de subsidier, der blev ydet til kinesiske producenter af stoffer af glasfiber, er velbegrundet
207    Sagsøgeren har nærmere bestemt anfægtet Kommissionens udsagn i 102.-105. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning med henblik på at vurdere den fjerde betingelse, der er nødvendig for at fastslå, at der foreligger en omgåelse (jf. præmis 50 ovenfor), nemlig den, hvorefter i overensstemmelse med antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, »den importerede samme vare [eller] dele heraf fortsat nød godt af subsidier«.
208    Med henblik herpå har sagsøgeren i første række gjort gældende, at gennemførelsesforordning 2020/776, som Kommissionen nævnte i 102. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, ikke vedrørte subsidiering af glasfiberrovings og garn, som selskabet fik leveret af PGTEX China, men kun subsidiering af stoffer af glasfiber, som er en anden vare. Beregningerne i gennemførelsesforordning 2020/776 er derfor kun gyldige, for så vidt som de vedrører stoffer af glasfiber, og ikke gyldige for glasfiberrovings og garn. Der eksisterer således ingen »subsidier«, der kan have været genstand for overvæltning på sagsøgeren fra PGTEX China.
209    I anden række har sagsøgeren gjort gældende, at samleprocesserne ikke er omfattet af antisubsidiegrundforordningen, da de ikke kan føre til subsidier, hverken ydet af oprindelseslandet eller af eksportlandet, som den vare, der angiveligt er genstand for omgåelse, fortsat er genstand for. Dette skyldes, at subsidier, der kan udlignes, skal ydes af det land, hvor samleprocesserne finder sted (i den foreliggende sag Kongeriget Marokko), eller hvorfra de samlede varer eksporteres (i den foreliggende sag ligeledes Kongeriget Marokko). Spørgsmålet om, hvorvidt »[antisubsidiegrundforordningens] artikel 23, stk. 3, omfatter […] samleprocesser«, er irrelevant, idet subsidierne kun kan udlignes, hvis de er ydet af oprindelses- eller eksportlandet.
210    I tredje række har sagsøgeren gjort gældende, at der ikke findes noget retsgrundlag for at lægge til grund, at det retligt set kan antages, at der foreligger en overvæltning af subsidier mellem forretningsmæssigt forbundne parter. Anvendelsen i den anfægtede gennemførelsesforordning af den af Verdenshandelsorganisationens (WTO) appelinstans afgivne rapport af 19. januar 2004 i sagen »United States – Final Countervailing Duty Determination with respect to Certain Softwood Lumber from Canada« (WT/DS 257/AB/R) (herefter »rapporten fra WTO’s appelorgan«) er ikke tilstrækkelig som grundlag for denne antagelse. Ifølge sagsøgeren vedrører den nævnte rapport et særtilfælde, hvor den fordel, der udsprang af subsidieringen af råvaren, overføres til det forarbejdede produkt. Denne situation er fuldstændig anderledes end situationen for stofferne af glasfiber, for hvilke der ikke findes bevis for, at råvaren (nemlig glasfiberrovings) er subsidieret.
211    Endvidere læste Kommissionen ifølge sagsøgeren kun delvist rapporten fra WTO’s appelorgan, hvoraf det fremgik, at »[w]here the input producers and producers of the processed products operate at arm’s length, the pass-through of input subsidy benefits from the direct recipients to the indirect recipients downstream cannot simply be presumed; it must be established by the investigating authority«. Sagsøgeren har præciseret, at i den foreliggende sag foregik de indkøb, som selskabet foretog hos PGTEX China, og de indkøb, som denne virksomhed foretog hos CPIC, i overensstemmelse med armslængdeprincippet, hvilket sagsøgeren tydeligt har godtgjort.
212    Endelig har sagsøgeren gjort gældende, at udsagnet om, at PGTEX China »opkrævede lavere priser af [sagsøgeren] end af andre kunder i undersøgelsesperioden«, ikke er underbygget af de faktiske omstændigheder i antiomgåelsesundersøgelsen. Udsagnet om, at enhver overvæltning kunne have fundet sted på anden vis end ved hjælp af prisniveauet for råvarerne, f.eks. gennem opkrævning af ledelsesgebyrer, er heller ikke underbygget. Kommissionens udsagn er således ren teori.
213    Kommissionen har i lighed med intervenienten til støtte for Kommissionen bestridt sagsøgerens argumenter.
214    Indledningsvis bemærkes det, at Kommissionen i 102.-105. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning anførte følgende:
»Som det fremgår af gennemførelsesforordning (EU) 2020/776, blev det konstateret, at de kinesiske eksporterende producenter havde fordel af en række subsidieordninger, som blev indrømmet af GOC samt af de regionale og lokale myndigheder i Kina. I den forbindelse blev det konstateret, at PGTEX China og CPIC også nyder godt af en række subsidieordninger, som f.eks. favorable renter på lån, tilskudsprogrammer og skattefordele.
Der fremkom ikke nye oplysninger i forbindelse med denne undersøgelse, som kunne rejse tvivl om konklusionen fra den oprindelige subsidieundersøgelse om, at sådanne subsidieordninger ikke længere var gyldige.
PGTEX China er modervirksomheden for [sagsøgeren], hvor sidstnævnte virksomhed købte 100% af de glasfiberrovings, som den anvendte, af sin forretningsmæssigt forbundne modervirksomhed PGTEX China, som selv købte dem af CPIC, der fremstiller disse glasfiberrovings
Retligt set kan det antages, at der foreligger en overvæltning af subsidier mellem forretningsmæssigt forbundne parter, navnlig når den forretningsmæssigt forbundne virksomhed i aftagerleddet samler og eksporterer den endelige vare til Unionen. Da PGTEX China og [sagsøgeren] fremstiller og eksporterer stoffer af glasfiber og anvender glasfiberrovings fremstillet af CPIC, bør der i de udligningsberettigede subsidiebeløb, de har modtaget, i dette tilfælde tages højde for, at virksomhederne på grund af deres indbyrdes forhold kan overvælte disse fordele på den pågældende vare, der eksporteres til Unionen, alt efter behov.«
215    Kommissionen konkluderede således i 106. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at i overensstemmelse med antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, nød »den importerede samme vare og/eller dele heraf fortsat […] godt af subsidier«.
216    I 107. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning anfægtede Kommissionen endvidere PGTEX-gruppens argumenter om, at »der ikke fandtes beviser for, at importen af stoffer af glasfiber fra Marokko fortsat nød godt af de subsidier, der ydes til kinesiske [producenter stoffer af glasfiber]«.
217    I denne henseende præciserede Kommissionen i af 108. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning følgende:
»For det første selv om den […] antisubsidieundersøgelse i første omgang vedrørte subsidiering af [stoffer af glasfiber], samarbejdede PGTEX-gruppen fuldt ud i forbindelse med undersøgelsen. I den forbindelse viste den […] antisubsidieundersøgelse, at både CPIC og PGTEX China, som er forretningsmæssigt forbundet med [sagsøgeren], modtog subsidier fra GOC. For det andet, som allerede anført i betragtning 33 [til den anfægtede gennemførelsesforordning], omfatter [antisubsidiegrundforordningens] artikel 23, stk. 3, andre former for omgåelsespraksis, som ikke udtrykkeligt er nævnt i den pågældende artikel, f.eks. samleprocesser. For det tredje, jf. betragtning 105 [til den nævnte gennemførelsesforordning], kan det retligt set antages, at der foreligger en overvæltning af subsidier mellem forretningsmæssigt forbundne parter, navnlig når den forretningsmæssigt forbundne virksomhed i aftagerleddet samler og eksporterer den endelige vare til Unionen. Desuden kan en overvæltning mellem forretningsmæssigt forbundne parter ske på mange måder (f.eks. gennem opkrævning af visse ledelsesgebyrer) og er ikke nødvendigvis begrænset til prisniveauet for inputmaterialer over for kunderne. Under alle omstændigheder viste en prissammenligning mellem glasfiberrovings og garn ud fra [formularbesvarelsen], at PGTEX China opkrævede lavere priser af [sagsøgeren] end af andre kunder i undersøgelsesperioden.«
218    I den foreliggende sag har sagsøgeren anfægtet denne vurdering ved at fremføre tre klagepunkter. Med det første klagepunkt har sagsøgeren hævdet, at gennemførelsesforordning 2020/776 ikke omhandler glasfiberrovings, men stoffer af glasfiber, hvorfor det ikke kan antages, at der foreligger nogen overvæltning af subsidier på glasfiberrovings i den foreliggende sag. Med det andet klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at subsidierne kun kan gøres til genstand for udligningsforanstaltninger, såfremt de nævnte subsidier er blevet ydet af oprindelses- eller eksportlandet, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag. Med det tredje klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at der ikke findes noget retsgrundlag for at lægge til grund, at det retligt set kan antages, at der foreligger en overvæltning af subsidier mellem forretningsmæssigt forbundne parter, og at transaktionerne med sagsøgerens forretningsmæssigt forbundne virksomheder i Kina i det foreliggende tilfælde er foregået i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
219    For så vidt angår det første klagepunkt bemærkes det, at sagsøgeren hverken har anfægtet udsagnet i 102. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, hvorefter – som det fremgår af gennemførelsesforordning 2020/776 – »de kinesiske eksporterende producenter havde fordel af en række subsidieordninger, som blev indrømmet af GOC samt af de regionale og lokale myndigheder i Kina«, eller udsagnet om, at »PGTEX China og CPIC også nyder godt af en række subsidieordninger, som f.eks. favorable renter på lån, tilskudsprogrammer og skattefordele«.
220    Sagsøgeren har heller ikke bestridt Kommissionens argument om, at konstateringerne i gennemførelsesforordning 2020/776 om subsidieringen af stoffer af glasfiber blev anvendt i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2021/328 af 24. februar 2021 om indførelse af en endelig udligningstold på importen af endeløse filamenter af glasfibervarer med oprindelse i Folkerepublikken Kina efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 18 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1037 (EUT 2021, L 65, s. 1). Kommissionen konstaterede imidlertid i denne forordning, at subsidierne blev opretholdt for de eksporterende producenter af glasfiberrovings i Kina, heriblandt sagsøgerens forretningsmæssigt forbundne virksomheder i Kina. Det fremgår nemlig af 43. betragtning til gennemførelsesforordning 2021/328, at »Kommissionen [imidlertid var] i stand til at anvende konklusionerne i [gennemførelsesforordning 2020/776] for så vidt [angik] fordelen og [fandt], at disse konklusioner fandt anvendelse på kinesiske eksporterende producenter af [stoffer af glasfiber] i den nuværende undersøgelsesperiode«. I denne forbindelse præciserede Kommissionen navnlig i 44. betragtning til samme gennemførelsesforordning, at »[d]ette [skyldtes], at ingen af de undersøgte subsidieringspraksisser var direkte knyttet til produktion eller eksport af [stoffer af glasfiber], men [at disse] snarere var subsidier, der kom hele den virksomhed eller gruppe af kinesiske virksomheder, der også fremstiller [stoffer af glasfiber], til gode«, og at den »[i] […]undersøgelsen [af stoffer af glasfiber derfor først fastsatte] den fordel, som den eksporterende producent havde modtaget, og allokerede denne fordel på deres samlede omsætning for alle varer solgt af den eksporterende producent, herunder [glasfiberrovings]«.
221    Det skal i denne forbindelse endvidere påpeges, at sagsøgeren ikke har fremført beviser, der kan så tvivl om Kommissionens udsagn om, at de af de kinesiske offentlige myndigheder indrømmede subsidier, hvis eksistens blev konstateret i gennemførelsesforordning 2020/776, kom hele PGTEX-gruppens fulde produktion til gode, uanset om der var tale om stoffer af glasfiber eller glasfiberrovings.
222    Derfor kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at Kommissionens vurderinger i gennemførelsesforordning 2020/776 kun er gyldige, for så vidt som de vedrører stoffer af glasfiber, og ikke gyldige for glasfiberrovings.
223    Med hensyn til det andet klagepunkt bemærkes det, at således som det blev konstateret i præmis 114 ovenfor, og i modsætning til hvad sagsøgeren har søgt at gøre gældende, havde Kommissionen ikke til hensigt at udligne de subsidier, som Marokko havde indrømmet, men at sikre, at de udligningsforanstaltninger, der var indført over for subsidieret import af stoffer af glasfiber fra Kina, ikke blev omgået, efter at den havde fastslået, at glasfiberrovings, dvs. råvaren til stoffer af glasfiber, var genstand for en række subsidier i Kina, og at de nævnte glasfiberrovings blev samlet eller færdiggjort i Marokko af sagsøgeren med henblik på fremstilling af stoffer af glasfiber.
224    For så vidt angår det tredje klagepunkt bemærkes det, at Kommissionen i 105. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning lagde til grund, at »det retligt set [kunne] antages, at der [forelå] en overvæltning af subsidier mellem forretningsmæssigt forbundne parter, navnlig når den forretningsmæssigt forbundne virksomhed i aftagerleddet [samlede] og [eksporterede] den endelige vare til Unionen«.
225    I denne forbindelse påpeges det, at Kommissionen i den anfægtede gennemførelsesforordning støttede den omhandlede antagelse retligt på navnlig punkt 146 i rapporten fra WTO’s appelorgan. Som Retten imidlertid har konstateret, fremgår det af det nævnte punkt, at den undersøgende myndighed skal fastslå, at den fordel, der er indrømmet ved et direkte økonomisk tilskud til producenterne af råvaren, overvæltes, i det mindste delvist, på producenterne af det af undersøgelsen omfattede forarbejdede produkt, når producenterne af råvaren og forarbejdningsvirksomhederne i aftagerleddet driver deres virksomhed i overensstemmelse med armslængdeprincippet (dom af 1.3.2023, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics og Jushi Egypt for Fiberglass Industry mod Kommissionen, T-480/20, under appel, EU:T:2023:90, præmis 56). Kommissionen udledte heraf, at for så vidt angik forretningsmæssigt forbundne virksomheder kunne det retligt set antages, at der forelå overvæltning af subsidier, navnlig når selskabet i aftagerleddet samlede slutproduktet og eksporterede det til EU.
226    Til anfægtelse af denne konklusion har sagsøgeren nærmere bestemt gjort gældende for det første, at der i den foreliggende sag savnes bevis for, at råvaren til stoffer af glasfiber, nemlig glasfiberrovings, var genstand for subsidier, hvorfor det ikke retligt set kunne antages, at der forelå overvæltning af sådanne subsidier. For det andet har sagsøgeren hævdet at have bevist, at selskabets indkøb hos PGTEX China såvel som denne virksomheds indkøb hos CPIC blev foretaget i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
227    Uanset spørgsmålet om relevansen af rapporten fra WTO’s appelorgan fremgår det imidlertid for det første af undersøgelsen af det første klagepunkt, at Kommissionen uden at blive modsagt af sagsøgeren godtgjorde, at råvaren til fremstillingen af stoffer af glasfiber havde været subsidieret (jf. præmis 219-222 ovenfor).
228    Således som Kommissionen har påpeget uden at blive modsagt af sagsøgeren, fremgår det for det andet af PGTEX Chinas svar på kontrolvarslingsskrivelsen, som er fremlagt som bilag til svarskriftet, at de salgspriser, der blev opkrævet af sagsøgeren, altid var lavere end de priser, der blev faktureret ikke-forretningsmæssigt forbundne kunder. Det fremgår nemlig af det nævnte svar, at »salget af glasfiberrovings og garn ikke er PGTEX Chinas primære aktivitet, hvorfor [denne virksomhed] ikke har til hensigt at drage fordel af dette salg og ikke har behov for at fastlægge en »markedspris« for dette salg«, og at »PGTEX China i forbindelse med salget af disse råvarer til [sagsøgeren] lægger de anslåede fragtomkostninger oven i købspriserne hos CPIC for at fastlægge afregningsprisen, idet PGTEX China påtager sig transporten af disse råvarer til Marokko«, og at »da salget af disse råvarer til ikke-forretningsmæssigt forbundne kunder kun sker lejlighedsvist og i begrænsede mængder, kan disse kunder acceptere en højere pris«.
229    Det var derfor med rette, at Kommissionen lagde til grund, at den omhandlede overvæltning af subsidier retligt set kunne antages at foreligge, med henblik på at konstatere, at den fjerde betingelse for at fastslå, at der var sket en omgåelse, var opfyldt i den foreliggende sag.
230    På baggrund af det ovenstående kan sagsøgeren således ikke foreholde Kommissionen, at den anlagde et åbenbart urigtigt skøn eller tilsidesatte antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, da den lagde til grund, at stoffer af glasfiber eksporteret fra Marokko til EU fortsat nød godt af de subsidier, der blev indrømmet de kinesiske producenter af stoffer af glasfiber.
231    Følgelig skal det femte anbringende forkastes.
C.      Det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten, en tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar og af retten til god forvaltning, åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1 og 3, for så vidt angår anvendelsen af de foreliggende faktiske oplysninger
232    Dette anbringende består af to led. I forbindelse med det første led har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen, idet den støttede sig på de foreliggende faktiske oplysninger, tilsidesatte sin begrundelsespligt og sagsøgerens ret til forsvar og retten til god forvaltning. I forbindelse med det andet led har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning hviler på åbenbart urigtige skøn og tilsidesætter antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1 og 3, for så vidt angår anvendelsen af de nævnte faktiske oplysninger.
233    Sagsøgeren har til støtte for det første led i det væsentlige fremført tre klagepunkter.
234    Med det første klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen, idet den uden forklaring afviste de beviser, som sagsøgeren havde fremlagt i sit svar på artikel 28-skrivelsen og i sine bemærkninger til det generelle oplysningsdokument, tilsidesatte sin begrundelsespligt med hensyn til anvendelsen af de foreliggende faktiske oplysninger. I denne henseende har sagsøgeren påpeget, at trods selskabets svar på hvert af punkterne i 38. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning forblev de udsagn, der optrådte i den nævnte skrivelse, i det generelle oplysningsdokument og i denne gennemførelsesforordning, identiske.
235    Endvidere har sagsøgeren i replikken gjort gældende, at de af Kommissionen i svarskriftet anførte begrundelser for den tilgang, som den havde valgt i den anfægtede gennemførelsesforordning, er nye og derfor må afvises, da de ikke forekommer i denne gennemførelsesforordning.
236    Med det andet klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet ikke blev sat i stand til at forstå årsagerne til, at Kommissionen havde besluttet at støtte sig på de foreliggende faktiske oplysninger, og at det ikke fik mulighed for reelt at fremsætte bemærkninger hertil, hvorfor den anfægtede gennemførelsesforordning tilsidesætter sagsøgerens ret til forsvar.
237    Med det tredje klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning udgør en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, hvorefter det pålægges den kompetente institution omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den konkrete sag. Ifølge sagsøgeren tog Kommissionen i denne gennemførelsesforordning ikke hensyn til de oplysninger, som sagsøgeren havde tilsendt den i sit svar på artikel 28-skrivelsen og i sine bemærkninger til det generelle oplysningsdokument.
238    Til støtte for det andet led har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen anlagde åbenbart urigtige skøn, idet den i den anfægtede gennemførelsesforordning lagde til grund, at den ikke havde modtaget de »nødvendige oplysninger« som omhandlet i antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1.
239    For det første har sagsøgeren påberåbt sig at have klarlagt samtlige punkter, til hvilke der blev efterspurgt oplysninger.
240    For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at de oplysninger, der er omhandlet i 38. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, ikke kan kvalificeres som nødvendige i den forstand, hvori ordet er anvendt i antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1, og i retspraksis. Ifølge sagsøgeren kunne Kommissionen have indhentet disse oplysninger ad andre veje og efterprøvet dem ved besøg på stedet og ved at fjernkrydstjekke dem.
241    For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede gennemførelsesforordning tilsidesætter antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 3, for så vidt som Kommissionen besluttede at lægge foreliggende faktiske oplysninger til grund, blot fordi de oplysninger, som sagsøgeren havde fremlagt, ikke var de bedste. Sagsøgeren har præciseret, at selv om disse oplysninger måtte blive betragtet som »ikke de bedste«, var dette ikke en tilstrækkelig grund til at støtte sig på foreliggende faktiske oplysninger. Sagsøgeren har tilføjet, at Kommissionen ved anvendelsen af den nævnte forordnings artikel 28, stk. 1, så bort fra en del af de oplysninger om fremstillingsomkostningerne, som sagsøgeren havde fremsendt, og lagde foreliggende faktiske oplysninger til grund for bl.a. det tidspunkt, hvor produktionen påbegyndtes, mens den i tilfælde af tvivl om pålideligheden alene af de fremsendte oplysninger burde have anvendt denne forordnings artikel 28, stk. 3, og dermed godtaget sidstnævnte oplysninger.
242    Kommissionen er i lighed med intervenienten til støtte for Kommissionen af den opfattelse, at nærværende anbringende er irrelevant i sin helhed og under alle omstændigheder ugrundet.
243    Til støtte for den irrelevante karakter af det andet anbringende har Kommissionen fremført det argument, at den i løbet af antiomgåelsesundersøgelsen indledte proceduren i henhold antisubsidiegrundforordningens artikel 28, idet oplysningerne i 38. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning kunne tyde på, at der fandt omladning sted, men at den på grund af sagsøgerens ufuldstændige og selvmodsigende oplysninger i sidste ende afskrev muligheden for at dokumentere denne omladning og koncentrerede sig om beviset for samle- eller færdiggørelsesprocessen. Kommissionen har præciseret med hensyn til dette bevis, at den ikke lagde foreliggende faktiske oplysninger i henhold til antisubsidiegrundforordningens artikel 28 til grund med undtagelse af visse statistiske data trukket på Eurostat og baseret på sagsøgerens oplysninger, som denne imidlertid ikke har bestridt.
244    Indledningsvis bemærkes det, at ifølge antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 4, tilkommer det Kommissionen at iværksætte en undersøgelse på grundlag af tilstrækkelige beviser, der umiddelbart viser, at der er tale om omgåelsespraksis. Såfremt det af omstændigheder, som er konstateret under denne undersøgelse, fremgår, at der foreligger en sådan omgåelse, foreslår Kommissionen Rådet at foretage en udvidelse af antisubsidieforanstaltningerne (jf. i denne retning dom af 4.9.2014, Simon, Evers & Co., C-21/13, EU:C:2014:2154, præmis 31).
245    Der er imidlertid ikke nogen bestemmelse i antisubsidiegrundforordningen, som i forbindelse med en undersøgelse af, om der foreligger omgåelse, tillægger Kommissionen nogen beføjelse til at tvinge de producenter eller eksportører, der er omfattet af en klage, til at deltage i en undersøgelse eller fremlægge oplysninger. Kommissionen er således afhængig af parternes frivillige samarbejde med henblik på, at disse forsyner den med de nødvendige oplysninger (jf. i denne retning dom af 4.9.2014, Simon, Evers & Co., C-21/13, EU:C:2014:2154, præmis 32).
246    Dette er grunden til, at EU-lovgiver i antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1, har bestemt, at i tilfælde, hvor en af de berørte parter nægter at give adgang til nødvendige oplysninger eller undlader at meddele dem eller lægger væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen, kan der træffes foreløbige eller endelige afgørelser, positive eller negative, på grundlag af de foreliggende faktiske oplysninger (jf. i denne retning dom af 4.9.2014, Simon, Evers & Co., C-21/13, EU:C:2014:2154, præmis 33).
247    Endvidere er det i retspraksis blevet præciseret, at antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1, vedrørte institutionernes anvendelse af foreliggende faktiske oplysninger på bekostning af en eller flere berørte parter (jf. i denne retning dom af 30.4.2015, VTZ m.fl. mod Rådet, T-432/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:248, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
248    I den foreliggende sag er det i 38. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning anført:
»Spørgeskemabesvarelserne, herunder besvarelsen af mangelskrivelsen, fra [sagsøgeren] og dens to kinesiske forretningsmæssigt forbundne virksomheder blev [af Kommissionen] anset for at være mangelfulde af følgende årsager:
–        [Sagsøgeren] afgav ikke de nødvendige oplysninger i fritagelsesformularen. [Sagsøgeren] fremlagde navnlig ikke de nødvendige underliggende dokumenter for [fortroligt] salgstransaktioner. Følgelig var Kommissionen ikke i stand til at kontrollere påstanden om, at [sagsøgeren] først [havde påbegyndt] sin produktion i april 2020.
–        Selv om Kommissionen anmodede om en detaljeret forklaring på manglende salgsfakturanumre, modtog den desuden kun en generel forklaring på disse manglende salgsfakturanumre. Kommissionen bemærkede også en forskel i den samlede omsætning i rapporteringsperioden som angivet i salgsoversigten i forhold til den, der [var blevet] indberettet i de lovpligtige regnskaber for 2020. Kommissionen kunne derfor ikke bekræfte de indberettede eksportsalgsmængder til Unionen. I den forbindelse bemærkede Kommissionen også, at det indberettede eksportsalg var højere end den samlede import til Unionen fra Marokko ifølge Eurostats importstatistikker, og at [sagsøgeren] var den eneste kendte producent i Marokko, der eksporterede den undersøgte vare til Unionen.
–        Der blev også fremlagt modstridende oplysninger om den faktiske påbegyndelse af produktionen i [sagsøgeren]. Oplysningerne om den faktiske påbegyndelse af produktionen i 2020 var nødvendige for at identificere den andel af de større påløbne omkostninger (som f.eks. afskrivningsomkostninger og lejeudgifter), der kunne tilskrives produktionen af den pågældende vare.
–        Desuden blev der i besvarelsen af mangelskrivelsen ikke givet nogen tilfredsstillende forklaring på årsagerne til den betydelige stigning i produktionsmængden i juli 2020, som var ca. [fortroligt] større end produktionsmængden i den foregående måned, juni 2020, til trods for et elforbrug på mere eller mindre samme niveau i begge måneder.
–        PGTEX China fremlagde ikke oplysninger fra [GTS] som krævet vedrørende sine indkøb hos CPIC og sit salg til [sagsøgeren].«
249    Som det fremgår af 39. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning underrettede Kommissionen følgelig i overensstemmelse med antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 4, den 5. oktober 2021 PGTEX-gruppen om, at den ikkeudtømmende liste over elementer, der var beskrevet i 38. betragtning til den nævnte gennemførelsesforordning, kunne føre til anvendelse af den nævnte artikel og til anvendelse af de foreliggende faktiske oplysninger. Den opfordrede også den nævnte gruppe til at fremsætte bemærkninger til den mulige anvendelse af denne artikel.
250    Som det fremgår af 41. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning analyserede Kommissionen »de oplysninger og dokumenter, som PGTEX-gruppen havde indgivet ved brev af 12. oktober 2021«, og »konkluderede, at der hverken var fremlagt tilfredsstillende svar på eller fremlagt overbevisende dokumentation for de fleste af de forhold, der [var blevet] fremført i brev af 5. oktober 2021«.
251    På denne baggrund, og således som det fremgår af 42. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, »[fandt Kommissionen] derfor, at oplysningerne fra PGTEX-gruppen var delvist ufuldstændige og modstridende, og […] kunne derfor ikke i fuldt omfang basere sig på dem«, men at »der ikke [var blevet] set helt bort fra [den nævnte gruppes] data«, og at den havde anvendt »både salgs- og omkostningsoplysningerne fra [denne gruppe] som udgangspunkt for sin analyse«.
252    Endvidere præciserede Kommissionen i 43. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at »[i] overensstemmelse med [antisubsidiegrundforordningens] artikel 28, stk. 1, første punktum, og artikel 28, stk. 5, [var] oplysningerne fra PGTEX-gruppen [blevet] suppleret med data fra databaser såsom Global Trade Atlas ([herefter] »GTA«) […] og Eurostat […]. Der blev udtrukket importdata fra Eurostat, og GTA blev anvendt til fastsættelsen af eksportmængder af glasfiberrovings fra Kina og Egypten til Marokko«.
253    Det fremgår således ved en samlet læsning af 38. og 43. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at Kommissionen anvendte importdata udtrukket fra Eurostat og data fra GTA-databasen om eksportmængder af glasfiberrovings fra Egypten og Kina til Marokko til at afhjælpe den manglende pålidelighed af sagsøgerens oplysninger med hensyn til eksportsalgsmængder til EU, som der henvises til i 38. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning. Kommissionen benyttede sig bl.a. af disse statistiske data til at fastslå, om mønsteret for handelen havde ændret sig i den foreliggende sag.
254    Det fremgår ligeledes af 42. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at der ikke blev set helt bort fra PGTEX-gruppens data, og at Kommissionen anvendte både salgs- og omkostningsoplysningerne fra den nævnte gruppe som udgangspunkt for sin analyse (jf. præmis 251 ovenfor).
255    I den foreliggende sag har sagsøgeren ikke bestridt de foreliggende faktiske oplysninger, som Kommissionen anvendte, som omhandlet i antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1. Navnlig har sagsøgeren i sine skriftlige indlæg – for så vidt angår de data, der er udtrukket af Eurostat- og GTA-databaserne, og som Kommissionen lagde til grund for sin afgørelse om, at der forelå ændrede handelsmønstre i det foreliggende tilfælde – ikke fremført noget argument, der kan så udtrykkelig tvivl om rigtigheden af disse data. Sagsøgeren har nemlig blot gjort gældende, at Kommissionen i 86. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning afviste marts måned som påbegyndelsestidspunkt for produktionen og følgelig den første af de alternative metoder til beregning af afskrivningsomkostningerne, idet den netop baserede sig på sine argumenter i 38. betragtning til den nævnte gennemførelsesforordning.
256    Det fremgår imidlertid af undersøgelsen af det fjerde anbringendes tredje led (jf. præmis 189-191 ovenfor), at Kommissionen ikke afviste den første af de øvrige metoder til beregning af afskrivningsomkostningerne på grundlag af foreliggende faktiske oplysninger som omhandlet i antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1, men afviste den, fordi de månedlige produktionstal som bogført af sagsøgeren ikke altid modsvarede månedens faktiske produktion og ikke kunne anses for pålidelige.
257    Adspurgt i retsmødet fremførte sagsøgeren i øvrigt ikke andre argumenter for at anfægte de foreliggende faktiske oplysninger, som Kommissionen havde anvendt i henhold til antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1, hvorfor sagsøgeren ikke kan påberåbe sig, at anvendelsen af denne bestemmelse var til skade for selskabets situation.
258    Det andet anbringende skal derfor forkastes som irrelevant, uden at det er fornødent at undersøge, om der er grundlag for de led, der er fremsat af sagsøgeren til støtte for dette anbringende.
259    Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal Kommissionen frifindes i det hele.
IV.    Sagsomkostninger
260    Ifølge artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, pålægges det denne at bære sine egne omkostninger og betale de af Kommissionen afholdte omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
261    Intervenienterne bærer hver deres egne omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 3.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tiende Udvidede Afdeling):
1)      Europa-Kommissionen frifindes.
2)      PGTEX Morocco bærer sine egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger.
3)      LM Wind Power A/S og Tech-Fab Europe eV bærer hver deres egne omkostninger.
Porchia
Jaeger
Madise
Nihoul
Verschuur
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. december 2024.
Underskrifter
Indhold
I. Tvistens baggrund
II. Parternes påstande
III. Retlige bemærkninger
A. Det første anbringende
1. Indledende bemærkninger
a) Associeringsaftalen
b) EU’s regler om omgåelse af antisubsidieforanstaltninger
2. Spørgsmålet om, hvorvidt det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af associeringsaftalen, en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 33, litra a), og en magtfordrejning med den begrundelse, at Kommissionen med den anfægtede gennemførelsesforordning indførte udligningstold på de stoffer af glasfiber, som sagsøgeren eksporterer til EU, uden hensyntagen til deres præferenceoprindelse i Marokko, er velbegrundet
B. Det tredje, det fjerde og det femte anbringende
1. Indledende bemærkninger
2. Spørgsmålet om, hvorvidt det tredje anbringende vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen lagde til grund, at der ikke forelå nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for at opføre sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden, samt en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag, er velbegrundet
a) Vurderingen i den anfægtede gennemførelsesforordning af, at der ikke fandtes en tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for at opføre sagsøgerens produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden
b) Det første led vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at der ikke forelå en tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse for sagsøgerens opførelse af sit produktionsanlæg i Marokko ud over indførelsen af udligningstolden
c) Det andet led vedrørende en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen ikke omhyggeligt og upartisk undersøgte alle relevante forhold i den omhandlede sag
3. Spørgsmålet om, hvorvidt det fjerde anbringende vedrørende åbenbart urigtige skøn, en tilsidesættelse af retten til god forvaltning og af princippet om ikke-forskelsbehandling og ligebehandlingsprincippet samt en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at den fremstillingsproces, der foregik hos sagsøgeren i Marokko, var en samleproces, er velbegrundet
a) Det første led vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen foretog en analog anvendelse af begrebet »samleproces« som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2
b) Det andet led vedrørende åbenbart urigtige skøn, en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, og en tilsidesættelse af retten til god forvaltning, for så vidt som Kommissionen konkluderede, at den fremstillingsproces, der foregik hos sagsøgeren i Marokko, var en samleproces
c) Det tredje led vedrørende åbenbart urigtige skøn, en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, og en tilsidesættelse af retten til god forvaltning og af princippet om forbud mod forskelsbehandling og ligebehandlingsprincippet i forbindelse med vurderingen af samleprocessernes tærskelværdi
1) Beregningen af værditilvæksten i den anfægtede gennemførelsesforordning
i) Afskrivningsomkostningerne
ii) Lejeudgifterne
2) Det første klagepunkt vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 2, litra b)
3) Det andet klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling og af ligebehandlingsprincippet
4) Det tredje klagepunkt vedrørende en tilsidesættelse af retten til god forvaltning
d) Konklusion
4. Spørgsmålet om, hvorvidt det femte anbringende vedrørende åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 23, stk. 3, for så vidt som Kommissionen fandt, at stoffer af glasfiber eksporteret fra Marokko til EU fortsat nød godt af de subsidier, der blev ydet til kinesiske producenter af stoffer af glasfiber, er velbegrundet
C. Det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten, en tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar og af retten til god forvaltning, åbenbart urigtige skøn og en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 28, stk. 1 og 3, for så vidt angår anvendelsen af de foreliggende faktiske oplysninger
IV. Sagsomkostninger
*      Processprog: engelsk.
1      Fortrolige oplysninger udeladt.