61991TO0014_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske og retlige omstaendigheder
1 Ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 7. marts 1991 har Georges Weyrich anlagt sag, hvorunder der principalt er nedlagt paastand om, at det fastslaas, at bestemmelserne i artikel 5, stk. 1 og 2, og om fornoedent artikel 4, stk. 3 og stk. 5-9, i Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 3518/85 af 12. december 1985 - om indfoerelse af saerlige foranstaltninger vedroerende tjenestemaends udtraeden af tjenesten i De Europaeiske Faellesskaber i anledning af Spaniens og Portugals tiltraedelse (EFT L 335, s. 56, herefter benaevnt "forordning nr. 3518") - kendes retsstridige i forhold til sagsoegeren, subsidiaert at Kommissionens afgoerelse af 1. august 1990, som er den retsakt, der indeholder et klagepunkt, og som blev tilstillet sagsoegeren den 13. august 1990, annulleres, og for det tredje at Kommissionens endelige afslag af 19. december 1990 annulleres.
2 Ved saerskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 10. april 1991 har Kommissionen fremsat formalitetsindsigelse i medfoer af Domstolens procesreglements artikel 91, stk. 1, som finder tilsvarende anvendelse ved Retten. Det begaeres, at der tages stilling til formalitetsindsigelsen, uden at behandlingen af sagens realitet indledes.
3 Sagsoegeren, som er foedt den 14. november 1931, tiltraadte den 10. februar 1953 sin tjeneste ved Den Hoeje Myndighed for Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab som kontraktansat. Han blev som fastansat tjenestemand med virkning fra 1. juli 1956 omfattet af EKSF' s personalevedtaegt. Efter senere at vaere blevet tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber opnaaede han loenklasse A3, loentrin 8, og arbejdede bl.a. som kontorchef for Kommissionens Personaleafdeling i Luxembourg i mere end syv aar.
4 Han meddelte ved skrivelse af 20. juni 1989 administrationen, at han havde til hensigt at udtraede af tjenesten den 31. august 1989 i medfoer af de i forordning nr. 3518/85 hjemlede foranstaltninger om udtraeden. Ved samme lejlighed gjorde han udtrykkelig opmaerksom paa, at han oenskede at vaere omfattet af artikel 34 i den tidligere EKSF' s personalevedtaegt.
5 Ansoegningen blev imoedekommet, og sagsoegeren udtraadte af tjenesten den 31. august 1989 efter at hans oekonomiske rettigheder var fastsat i en "opgoerelse af den maanedlige godtgoerelse" af 23. august 1989, som han fik tilsendt paa sin privatadresse.
6 Indledningsvis boer det praeciseres, at for visse forhenvaerende tidligere tjenestemaends vedkommende, som har vaeret omfattet af EKSF' s personalevedtaegt, herunder sagsoegeren, opstiller artikel 5 i forordning nr. 3518/85 en valgmulighed: "(at de) ... kan anmode om, at deres oekonomiske rettigheder opgoeres i henhold til artikel 34 i vedtaegten for personalet i Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab og i artikel 50 i personaleordningen for Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab ... Artikel 4, stk. 3 og 5 til 9 i denne forordning gaelder dog stadig for de i denne artikel omhandlede tjenestemaend og deres ydelsesberettigede paaroerende".
7 Det bestemmes i artikel 34 i EKSF' s personalevedtaegt, at "... disse ansatte (sat paa ventepenge) oppebaerer i to aar en maanedlig godtgoerelse svarende til den i artikel 47, stk. 1, fastsatte loen og i to aar en godtgoerelse, der udgoer halvdelen af denne loen. Efter fire aars ventepenge oppebaerer disse ansatte en forholdsmaessig pension paa de i pensionsordningen fastsatte betingelser ...". Det praeciseres i artikel 50 i personaleordningen for EKSF (herefter benaevnt "det almindelige regulativ for EKSF"): "... Ved beregningen af de rettigheder til alderspension, der tilkommer en tjenestemand, der pensioneres efter den i personalevedtaegtens artikel 34 fastsatte ventetid, fordobles antallet af tjenestemandens aktive tjenesteaar indtil tidspunktet for pensionens tildeling. Det samlede antal af de for beregningen af denne tjenestemands pension afgoerende pensionsgivende tjenesteaar kan dog ikke overstige 30 eller det antal pensionsgivende tjenesteaar, tjenestemanden havde erhvervet, hvis han havde gjort tjeneste indtil det 65. aar".
8 Det boer desuden fremhaeves, at artikel 95 i det almindelige regulativ for EKSF bestemmer foelgende: "Tjenestemaend ... som oppebaerer godtgoerelsen i personalevedtaegtens artikel 34 eller 42, betaler fortsat ... det i artikel 93 fastsatte bidrag (dvs. pensionsbidrag) beregnet paa grundlag af den fulde grundloen i de paagaeldendes loenklasse og -trin".
9 Betingelserne for at anvende forordning nr. 3518/85 paa forhenvaerende tjenestemaend omfattet af EKSF' s personalevedtaegt blev uddybet i et saerligt nummer af Administrative Meddelelser fra Kommissionen af den 23. januar 1986 med titlen "Udtraeden - EKSF-ordningen", som blev omdelt blandt personalet. Det hedder bl.a. heri: "Disse tjenestemaend kan vaelge mellem:
a) enten at lade bestemmelserne i artikel 4 i 'udtraedelsesforordningen' finde anvendelse fuldt ud
b) eller i henhold til 'udtraedelsesforordningens' artikel 5 at lade bestemmelserne i artikel 34 i den tidligere for EKSF gaeldende personalevedtaegt og artikel 50 i det tidligere regulativ for EKSF finde anvendelse.
Anvendelsen af reglerne under a) indebaerer:
- Udbetaling af en godtgoerelse svarende til 70% af den ved udtraeden af tjenesten oppebaarne grundloen med optjening af pensionsrettigheder efter vedtaegtens almindelige bestemmelser i det tidsrum, den forhenvaerende tjenestemand oppebaerer godtgoerelsen. Godtgoerelsens udbetaling ophoerer, enten naar den paagaeldende fylder 65 aar, eller under alle omstaendigheder ved opnaaelsen af alderspensionens maksimumsbeloeb (70% af grundloennen).
Valget af reglerne under b) indebaerer:
- Udbetaling i to aar af en godtgoerelse svarende til grundloennen paa udtraedelsestidspunktet, og de foelgende to aar af en godtgoerelse, der udgoer halvdelen af grundloennen. Efter denne periode pensioneres den paagaeldende med den pension, han har krav paa i henhold til artikel 50 i det tidligere almindelige regulativ for EKSF (en fordobling af de aktive tjenesteaar, dog maksimalt den tilladte maksimale pension). Saafremt den paagaeldende i denne fireaarige periode fylder 65 aar, traeder en pension beregnet efter samme regler i stedet for godtgoerelsen.
I begge tilfaelde anses tidsrummet for godtgoerelsens udbetaling for tjenesteperiode og indebaerer, at der skal betales bidrag til pensionsordningen.
Valget af den ene eller anden ordning kan ikke aendres. Med andre ord kan de paagaeldende ikke goere krav paa, at der anvendes en anden ordning end den valgte og den, de er henfoert under. De kan navnlig ikke ansoege om at ophoere med at modtage den i EKSF-ordningen hjemlede godtgoerelse, naar de opfylder betingelserne for at faa udbetalt alderspensionens maksimumsbeloeb, foer de er fyldt 65 aar".
10 Paa baggrund af disse bestemmelser tilstillede chefen for Kommissionens Afdeling for "Pensioner" den 23. august 1989 sagsoegeren en "Opgoerelse af den maanedlige godtgoerelse" i henhold til artikel 4 i forordning nr. 3518/85. For den foreliggende sags afgoerelse er alene opgoerelsens punkt B og C 5 af betydning. Punkt B, benaevnt "godtgoerelsesperiode og grundbeloeb", henviste til artikel 34 i EKSF' s pesonalevedtaegt og fastsatte sagsoegerens maanedlige godtgoerelse saaledes:
"- 100% af den sidste grundloen fra den 1. september 1989 til den 31. august 1991
- 50% af den sidste grundloen fra den 1. september 1991 til den 31. august 1993".
Det praeciseredes i punkt C 5, at "der fortsat betales til De Europaeiske Faellesskabers pensionsordning i den periode, hvor der udbetales godtgoerelse. Bidraget beregnes paa grundlag af 100% af loennen". Saaledes var de maanedlige godtgoerelser, saakaldte "udtraedelses"-godtgoerelser, for hele "udtraedelses"-perioden paa fire aar fastlagt i denne retsakt af 23. august 1989.
11 I et internt notat fra september 1989 fra Kommissionens Generaldirektorat for Personale og Administration benaevnt "Udtraeden efter Raadets forordninger nr. 3518/85, nr. 2274/87 og nr. 1857/89" oenskede Kommissionen naermere at fastsaette vilkaarene for anvendelsen af de tre saakaldte "udtraedelses"-forordninger paa foelgende punkter: adgangsbetingelser, maanedlig godtgoerelse, boernetilskud, overfoersel af en del af loennen, udlandstillaeg, krisebidrag, sygekasse, pensionsordning, udbetaling, indtaegter ved en anden erhvervsaktivitet, beskatning og ulykkesforsikring. I notatet understregede Kommissionen dog indledningsvis, at "de foelgende oplysninger kun er vejledende. Saafremt de bestrides, er kun tjenestemandsvedtaegten, ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne og forordningerne nr. 3518/85, 2274/87 og 1857/89 gyldige". Under rubrikken "maanedlig godtgoerelse" praeciserer dette vejledende dokument, som er faelles for de "tre udtraedelsesforordninger", kun foelgende:
"- 70% af den paagaeldendes grundloen i loenklassen og paa loentrinnet ved udtraeden af tjenesten
- godtgoerelsens udbetaling ophoerer, naar den paagaeldende fylder 65 aar eller mellem 60 og 65 aar, naar den udtraadte har optjent den maksimale pension (70%)".
12 Navnlig fordi sagsoegeren paa det tidspunkt, hvor han udtraadte af tjenesten, havde optjent mere end 35 pensionsgivende tjenesteaar - dvs. det antal pensionsgivende tjenesteaar, som i medfoer af artikel 77 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") giver ret til den maksimale pension - sendte han den 20. oktober 1989 et rekommanderet brev med modtagelsesbevis til chefen for afdelingen for "Pensioner og Kontakt til Tidligere Ansatte", som adressaten modtog den 24. oktober 1989. Heri bestred han opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse i henhold til bestemmelserne i Raadets forordning nr. 3518/85, som chefen for afdelingen "Pensioner" havde sendt ham den 23. august 1989. I skrivelsen bestred han alene opgoerelsens punkt B og C 5. Han anfoerte, at "indholdet ikke alene forekommer mig at vaere i diamentral modsaetning til aanden i den tidligere for EKSF gaeldende personalevedtaegt, navnlig artikel 34, men ogsaa i strid med vedtaegten".
Med hensyn til punkt B fandt sagsoegeren, at de perioder, hvor han modtog godtgoerelsen, skulle have vaeret beregnet saaledes:
"- 100% af den sidste grundloen fra den 1. september 1989 til den 31. august 1991
- 50% af den sidste grundloen fra den 1. september 1991 til den 14. november 1991".
Sidstnaevnte dato var den dato, hvor sagsoegeren fyldte 60 aar. I skrivelsen anfoerte han, at han oenskede at goere krav paa sin alderspension fra denne dato samtidig med, at han regnede med, at 38 pensionsgivende tjenesteaar ville give ham ret til en pension paa 70%. Efter hans opfattelse skulle han ikke modtage sin alderspension fra den 1. september 1993, saadan som det fejlagtigt var anfoert i opgoerelsen af hans rettigheder, men fra den 15. november 1991.
Med hensyn til punkt C 5 fremhaevede sagsoegeren, at han siden den 1. september 1989 havde tilbagelagt 36 pensionsgivende tjenesteaar, hvorfor han anmodede Kommissionens kompetente tjenestegrene om "at stoppe fradraget for pension i henhold til bestemmelserne i den naevnte forordning og artikel 34 i EKSF' s personalevedtaegt og som pension tilbagebetale ham de fradragne beloeb for maanederne september og oktober 1989".
Parterne er ikke enige om, hvordan skrivelsen af 20. oktober 1989 retligt skal kvalificeres: Sagsoegeren betragter den som en blot og bar anmodning om en forklaring, mens Kommissionen anser den for en klage.
13 Ved skrivelse af 16. januar 1990, som sagsoegeren modtog den 21. januar s.aa., meddelte chefen for afdelingen "Pensioner" ham, at han, fordi han i sit tilfaelde havde valgt "EKSF-muligheden" for sin udtraedelsesperiode, for det foerste maatte fortsaette med at betale bidrag til pensionsordningen i hele godtgoerelsesperioden paa fire aar, "hvilket endog skulle gaelde, naar (han) modtager en godtgoerelse svarende til 50% af sin sidste loen og er fyldt 60 aar eller har opnaaet ret til maksimal alderspension"; for det andet var det kun i det tilfaelde, "at han i denne fireaarige periode fylder 65 aar, at alderspensionen traeder i stedet for godtgoerelsen". Det tilfoejedes, at bestemmelsen var offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen af 23. januar 1986, som han vedlagde i kopi.
14 I mellemtiden forelagde sagsoegeren, som endnu ikke havde modtaget det ovennaevnte svar paa sin skrivelse af 20. oktober 1989, ansaettelsesmyndigheden - ved skrivelse af 19. januar 1990, modtaget af sidstnaevnte den 22. januar 1990 - sin tidligere skrivelse af 20. oktober 1989. Han opfordrede ansaettelsesmyndigheden til at tage stilling til indholdet af hans forudgaaende skrivelse, som han vedlagde i kopi. Skrivelsen af 19. januar 1990 blev oversendt til Kommissionens Generalsekretariat ledsaget af en formular nr. 2, hvorpaa den udtrykkeligt var betegnet som en "ansoegning" i vedtaegtens artikel 90' s forstand. Paa dette punkt er parterne igen uenige om dokumentets retlige kvalifikation, da Kommissionen mener, at der er tale om klage nr. 2.
15 Ved rekommanderet skrivelse med modtagelsesbevis af 13. august 1990 sendte Kommissionen sagsoegeren "den afgoerelse, Kommissionen den 1. august 1990 har truffet vedroerende Deres klage nr. R/9/90". Denne betegnelse fremgik udtrykkeligt af registreringsdokumentet for ovennaevnte skrivelse af 19. januar 1990, saadan som det var blevet tilbagesendt til sagsoegeren. Kommissionen praeciserede dog indledningsvis i svaret paa klagen, at den fandt, at "Weyrich' s skrivelse af 20. oktober 1989, hvori han bestrider fastsaettelsen af den maanedlige godtgoerelse i henhold til forordning nr. 3518/85, kun kan kvalificeres som en 'klage' efter betydningen i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, fordi den er rettet mod en retsakt, som ubestrideligt beroerer hans retsstilling direkte og umiddelbart ... den kan ikke anses for en 'ansoegning' i vedtaegtens artikel 90, stk. 1' s, forstand, fordi en ansoegning efter bestemmelsens ordlyd har til formaal at ansoege ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en 'beslutning' . Men i det tilfaelde findes der allerede en beslutning i form af 'fastsaettelses' -opgoerelsen af 23. august 1989. Naar dette er sagt, indeholder skrivelsen af 19. januar 1990, for saa vidt som den boer betragtes som den 'anden klage', idet den opfordrer ansaettelsesmyndigheden til at tage stilling til indholdet af skrivelsen af 20. oktober 1989, ingen nye omstaendigheder i forhold til 'klagen' af 20. oktober 1989 ... Idet den akt, der indeholder et klagepunkt efter vedtaegtens artikel 90, stk. 2, er opgoerelsen af 23. august 1989, er denne retsakt blevet anfaegtet af Weyrich ved hans klage af 20. oktober 1989, som administrationen modtog den 24. oktober 1989. Da ansaettelsesmyndigheden ikke havde svaret inden for fristen paa fire maaneder, jf. vedtaegtens artikel 90, stk. 2, forelaa der en 'stiltiende afvisning' den 24. februar 1990. Indgivelsen af den anden klage, registreret den 22. januar 1990, goer det dog ikke muligt at lade fristerne i vedtaegtens artikel 90 og 91 loebe paa ny. Under henvisning hertil henleder Kommissionen klagerens opmaerksomhed paa, at den i tilfaelde af en eventuel retssag om dette 'svar' forbeholder sig ret til at paastaa 'sagen' afvist 'af denne grund' ". I oevrigt afviste Kommissionen i realiteten sagsoegerens to klagepunkter, som vedroerte dels varigheden af udtraedelsesgodtgoerelsens udbetaling og datoen for overgang til alderspension, dels forpligtelsen til at betale bidrag til pensionsordningen.
16 Ved rekommanderet skrivelse med modtagelsesbevis af 20. august 1990 henvendte sagsoegeren sig til Kommissionens generaldirektoer for personale og administration for paa ny at forelaegge ham sin sag, foreholde ham hans den urimelige situation, han ansaa sig for at vaere udsat for, og at anmode om en "ad hoc-loesning" i betragtning af "de helt specielle forhold ved min sag, som klart ikke er taget i betragtning ved udarbejdelsen af forordning nr. 3518/85 og de hertil knyttede gennemfoerelsesbestemmelser". Sagsoegeren har betegnet denne skrivelse som "foerste klage". Kommissionen betragter den som et forsoeg paa fra sagsoegerens side at forlaenge den administrative dialog med administrationen. Kommissionen har ikke taget stilling til, hvorledes den ovenfor gennemgaaede skrivelse fra sagsoegeren af 20. august 1990 retligt skal kvalificeres.
17 Ved en ny skrivelse af 9. november 1990, registreret i Kommissionens Generalsekretariat den 13. november 1990 og forelagt som en "klage i henhold til artikel 90 indgivet i den korrekte form og inden for de fastsatte frister", anmodede sagsoegeren Kommissionen om at tage sin afgoerelse af 1. august 1990 op til fornyet overvejelse. I den forbindelse henviste han udtrykkeligt til de ovenfor gennemgaaede skrivelser af 20. oktober 1989 og 19. januar 1990, ligesom han paa ny anfaegtede indholdet af punkt B og C 5 i opgoerelsen af 23. august 1989. Desuden mente han, at dels var den situation, han var bragt i, snarere en "straf end en hjaelp", dels havde administrationen tilsidesat sin omsorgspligt i forhold til ham. Igen er parterne uenige om, hvorledes denne skrivelse af 9. november 1990, registreret i Kommissionens Generalsekretariat som "klage nr. 293/90", retligt skal kvalificeres: Efter sagsoegerens opfattelse er der tale om den anden klage. For Kommissionens vedkommende drejer det sig om den tredje klage i forlaengelse af de to tidligere af 24. oktober 1989 og 19. januar 1990.
18 Ved skrivelse af 19. december 1990 meddelte generaldirektoeren for personale og administration sagsoegeren, at "det ved gennemgang af Deres klage nr. 293/90 samt Deres skrivelse af 20. august 1990 fremgaar, at de vedroerer de samme problemer, som De rejste i Deres klage nr. 9/90. Jeg underrettede Dem ved min skrivelse af 13. august 1990 om Kommissionens afgoerelse vedroerende disse problemer og grundene til, at det ikke retligt var muligt at imoedekomme Deres krav ... Da der ikke foreligger nye faktiske omstaendigheder i Deres klage nr. 293/90 ... kan jeg kun bekraefte den afgoerelse, Kommissionen traf i ovennaevnte svar" (der var tale om Kommissionens svar paa "klage nr. R/9/90" af 21.1.1990). Ved samme skrivelse blev sagsoegeren ogsaa underrettet om Rettens dom af 22. november 1990 (sag T-4/90, Lestelle mod Kommissionen, Sml. II, s. 689), som vedroerte spoergsmaalet, om det var obligatorisk eller fakultativt at betale bidrag til pensionsordningen i forbindelse med en udtraedelsesgodtgoerelse. Vedroerende dette spoergsmaal havde Kommissionen faktisk i sin afgoerelse af 1. august 1990 som svar paa "klage nr. R/9/90" med hensyn til den fortsatte pligt til at betale fuldt bidrag til pensionsordningen, taget foelgende forbehold: "I betragtning af, at det samme omraade, nemlig spoergsmaalet om bidrag, for naervaerende er genstand for en sag for Retten i Foerste Instans (sag T-4/90, Lestelle mod Kommissionen), som endnu ikke har truffet afgoerelse, vil klagerens situation blive gennemgaaet paa ny, saafremt det i lyset af denne dom maatte vise sig noedvendigt". I sit svar af 19. december 1990 underrettede generaldirektoeren for personale og administration saaledes sagsoegeren om, at Retten havde afsagt dom i den naevnte Lestelle-sag, og "at det heraf fremgaar, at indbetaling af bidrag til pensionsordningen er obligatorisk i henhold til artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 3518/85".
Retsforhandlinger og paastande
19 Det er paa denne baggrund, at Weyrich ved staevning, indleveret til Rettens Justitskontor den 7. marts 1991, har anlagt sag, over for hvilken Kommissionen har fremsat formalitetsindsigelse i henhold til Domstolens procesreglements artikel 91, stk. 1. Indsigelsen blev registreret paa Rettens Justitskontor den 10. april 1991, til hvilken sagsoegeren har fremsat bemaerkninger ved svarskrift indleveret til Rettens Justitskontor den 10. maj 1991.
20 Ved behandlingen af formalitetsindsigelsen har Kommissionen nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Spoergsmaalet om sagens omkostninger afgoeres efter gaeldende regler.
Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Kommissionens formalitetsindsigelse afvises som ubegrundet.
- Sagen admitteres.
- I oevrigt traeffes afgoerelse efter de allerede nedlagte paastande.
21 I henhold til Domstolens procesreglements artikel 91, stk. 3, forhandles der mundtligt om formalitetsindsigelsen, medmindre Retten bestemmer andet. Retten (Femte Afdeling) finder, at sagen ved gennemgangen af processkrifterne er tilstraekkeligt oplyst, og at en mundtlig forhandling er ufornoeden.
Formaliteten
22 Kommissionen har principalt gjort gaeldende, at det er afgoerelsen af 23. august 1989, dvs. opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse, der udgjorde den foerste akt, som kan anfaegtes ved et soegsmaal, og som saadan fik vedtaegtens frister til at loebe. Ifoelge Kommissionen foreligger der nemlig en akt med dispositivt indhold og underskrevet af den kompetente myndighed, som fastlaegger omfanget af sagsoegerens rettigheder som forhenvaerende tjenestemand, der har faaet tilladelse til definitivt at udtraede af tjenesten. Herom henviser Kommissionen til Domstolens dom af 10. december 1980 (sag 23/80, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 3709), og Rettens dom af 22. november 1990 (sag T-4/90, Lestelle mod Kommissionen). Ifoelge Kommissionen paahvilede det herefter sagsoegeren at indgive en administrativ klage over afgoerelsen af 23. august 1989 inden udloebet af en frist paa tre maaneder fra modtagelsen og derefter, i tilfaelde af afvisning af klagen, at anlaegge sag ved Retten inden for de i vedtaegten fastsatte frister. Dette er det reelle indhold af sagsoegerens skrivelse af 20. oktober 1989, som administrationen blot blev erindret om ved hans nye skrivelse af 19. januar 1990, idet han jo i den foerste skrivelse klart havde anfaegtet punkt B og C 5 i afgoerelsen af 23. august 1989 som vaerende "i strid med vedtaegten" og i "strid med aanden i artikel 34 i den tidligere for EKSF-personalet gaeldende vedtaegt". Desuden har den paagaeldende over for fastlaeggelsen af hans rettigheder og pligter, saadan som det var sket paa disse to punkter, ifoelge Kommissionen fremsat krav om en ny fastlaeggelse af hans rettigheder, saaledes som han opfattede dem.
23 Uanset hvorledes man retligt opfatter sagsoegerens skrivelser af hhv. 20. oktober 1989 og 19. januar 1990, kommer man derfor ifoelge Kommissionen til den samme konklusion, dvs. at sagsoegeren har ladet fristerne springe og dermed afskaaret sig fra at kunne klage administrativt. Efter Kommissionens opfattelse er der kun to mulige loesninger:
- Enten at skrivelsen af 20. oktober 1989, som blev bragt i erindring den 19. januar 1990, udgoer en "klage" efter betydningen i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, hvilket Kommissionen mener, med det formaal, efter at den af Weyrich paastaaede fejl var rettet, at opnaa en ny fastlaeggelse af rettighederne paa den af den paagaeldende oenskede maade. I saa fald paahvilede det sagsoegeren i mangel af svar fra Kommissionen inden for den i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, fastsatte frist paa fire maaneder, som udloeb den 24. februar 1990, at anlaegge sag ved Retten inden for fristen paa tre maaneder i artikel 91, stk. 3, hvilket sagsoegeren ikke har gjort.
- Eller skrivelsen af 20. oktober 1989 var blot en "ansoegning" efter betydningen i vedtaegtens artikel 90, stk. 1, bekraeftet af en ny "ansoegning" af 19. januar 1990. I saa fald udgjorde ifoelge Kommissionen det manglende svar paa disse skrivelser inden for fristen paa fire maaneder under alle omstaendigheder en stiltiende afvisning. Det staar fast, at denne afvisning i mangel af en klage inden for fristerne er blevet endelig, saaledes at sagsoegeren ikke den 7. marts 1991 kunne anlaegge sag ved Retten.
24 Kommissionen har subsidiaert understreget, at dens svar paa klage nr. R/9/90, som blev meddelt den 13. august 1990, ikke kunne faa fristerne for en administrativ sag til at loebe paa ny. I dette tilfaelde er der ogsaa to mulige loesninger:
- Enten maa Kommissionens afgoerelse forstaas som en udtrykkelig afvisning af "klagen" af 19. januar 1990, der allerede stiltiende blev afvist den 22. maj 1990 efter den foerste stiltiende afvisning i februar 1990 af "klagen" fra oktober 1989. Det er foelgelig ikke taenkeligt, at den udtrykkelige afvisning af en klage kan give anledning til en ny administrativ klage, som den den 13. november 1990 indgivne, hvis afvisning paa ny ville faa soegsmaalsfristen til at loebe. Kommissionens svar af 19. december 1990 paa sagsoegerens tredje klage, som bekraeftede den den 13. august 1990 meddelte afgoerelse, udgoer under alle omstaendigheder ikke en akt, der kan anfaegtes, saaledes som Domstolen har fastslaaet i dom af 28. maj 1980 (forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677), og i kendelse af 16. juni 1988 (sag 371/87, Progoulis mod Kommissionen, Sml. s. 3081). I dette tilfaelde er sagen altsaa anlagt efter fristernes udloeb.
- Eller den den 13. august 1990 meddelte afgoerelse afviste kun Weyrich' s tidligere ansoegning af 19. januar 1990, hvori han gentog og fastslog de krav, som allerede havde fundet udtryk i hans skrivelse af 20. oktober 1989. Men i det tilfaelde var hans krav, som var genfremsat i denne "ansoegning", allerede tidligere stiltiende afvist, og da der ikke var indgivet en klage inden for fristerne, foelger det af fast retspraksis, at det udtrykkelige afslag, som blev meddelt den 13. august 1990, ikke kunne faa fristerne i den interne personalesag til at loebe paa ny. Det er korrekt, at vedtaegtens artikel 91, stk. 3, bestemmer foelgende: "Naar der imidlertid paa en stiltiende afvisning inden for klagefristen foelger en udtrykkelig afvisning af en klage, loeber klagefristen paa ny", men der sigtes kun til soegsmaalsfristerne og ikke til den interne behandling af personalesager. Den den 13. august 1990 meddelte afgoerelse kan, selv hvis det antages, at den skal forstaas som et afslag paa en "ansoegning", under alle omstaendigheder kun anses for et rent bekraeftende afslag af den tidligere stiltiende afvisning, samtidig med at den bekraefter afgoerelsen af 23. august 1989, hvorfor den isoleret set ikke er en anfaegtelig akt efter betydningen i Domstolens kendelse af 16. juni 1988 (sag 371/87, Progoulis).
25 Overfor Kommissionens formalitetsindsigelse har sagsoegeren for det foerste gjort gaeldende, at der boer sondres mellem den foreliggende sag og den sag, som gav anledning til Rettens dom af 22. november 1990 i Lestelle-sagen (T-4/90). I denne sag kan opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse, der i Lestelle-dommen blev anset for en retsakt indeholdende et klagepunkt, ikke forstaas paa samme maade, da akten nogle dage senere blev efterfulgt af et andet dokument fra Kommissionen benaevnt "Udtraedelse efter Raadets forordninger nr. 3518/85, 2274/87 og 1857/89". Disse nye oplysninger, som blev meddelt i september 1989, aendrede opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse i den form, som den nogle dage tidligere var meddelt sagsoegeren, eftersom oplysningerne helt klart praeciserer, at godtgoerelsens udbetaling ophoerer, naar den paagaeldende er fyldt 65 aar, eller mellem 60 og 65 aar, saafremt den tjenestemand, som har vaeret omfattet af en "udtraedelses"-foranstaltning, har optjent maksimale pensionsrettigheder. Paa grund af disse selvmodsigende og forvirrende oplysninger soegte sagsoegeren ved skrivelse af 20. oktober 1989 at faa en forklaring fra chefen for Kommissionens afdeling "Pensioner", idet han mente, at Kommissionens opgoerelse af den maanedlige godtgoerelse af 23. august 1989 blot var behaeftet med en faktisk fejl.
26 Sagsoegeren har for det andet gjort gaeldende, at opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse af 23. august 1989 helt mangler klarhed og praecision, og at der derfor ikke foreligger en endelig akt, som kan anses for at indeholde et klagepunkt og for at kunne vaere genstand for en klage. Desuden er de i september 1989 meddelte administrative oplysningers retlige kvalifikation ogsaa tvivlsom og kan betragtes som en "foreloebig eller forberedende akt".
27 For det tredje har sagsoegeren under henvisning til Domstolens procesreglements artikel 92, ifoelge hvilken Retten af egen drift kan efterproeve, om sagen skal afvises, anfoert, at han bevarer retlig interesse i, at sagen realitetspaakendes, idet han ogsaa har anfaegtet lovligheden af visse forordningsbestemmelser, udstedt paa et aabenbart fejlagtigt grundlag, eftersom han udtrykkeligt har paaberaabt sig, at artikel 5 og artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 3518/85 er retsstridige.
28 For det fjerde har sagsoegeren gjort gaeldende, at hans sag ikke er for sent anlagt, og at de faktiske omstaendigheders raekkefoelge boer fastlaegges paa foelgende maade:
- Skrivelsen af 20. oktober 1989 er blot en anmodning om oplysninger og kan hverken kvalificeres som ansoegning eller som klage. Dens formaal er at faa rettet en faktisk fejl.
- Skrivelsen af 19. januar 1990 udgoer sagsoegerens foerste "ansoegning" i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, og Kommissionen skulle enten traeffe en udtrykkelig afgoerelse inden for fire maaneder efter ansoegningens indgivelse, hvilket den ikke har gjort, eller stiltiende afvise ansoegningen paa den maade, at den burde have undladt - som gjort til stadighed mundtligt at love sagsoegeren, at han snart ville modtage et udtrykkeligt svar.
- I realiteten forelaa denne "udtrykkelige og foreloebige" afgoerelse foerst den 13. august 1990, fordi der var taget forbehold med hensyn til den dom, som skulle afsiges i sagen Lestelle mod Kommissionen.
- Foelgelig er Kommissionen indtil sidstnaevnte dato ene ansvarlig for den paastaaede overskridelse af fristerne, for saa vidt som det var Kommissionen selv, som ved sin adfaerd foraarsagede denne overskridelse af vedtaegtens frister.
- Kommissionens "udtrykkelige og foreloebige" afgoerelse af 13. august 1990 fik klart fristerne til at loebe paa ny ved at tilkendegive Kommissionens hensigt om fortsat at behandle klagesagen.
- Sagsoegeren indgav umiddelbart efter denne afgoerelse den 20. august 1990 sin "foerste klage".
- Denne foerste klage blev den 9. november 1990 inden for vedtaegtens frister efterfulgt af en "anden klage".
- Efter at der den 22. november 1990 var afsagt dom i sagen Lestelle mod Kommissionen, traf Kommissionen sin endelige afgoerelse den 19. december 1990, hvorfor et sagsanlaeg den 7. marts 1991 til proevelse af denne ene endelige afgoerelse kunne admitteres.
29 For det femte finder sagsoegeren, at det ikke kan goeres gaeldende over for ham, at fristerne er sprunget, idet Kommissionen har tilsidesat principperne om retssikkerhed, beskyttelse af den berettigede forventning og bistandspligt. Under henvisning til Rettens dom af 7. februar 1991 (forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras mod Domstolen, Sml. II, s. 53) har sagsoegeren gjort gaeldende, at retssikkerhedsprincippet kraever, at enhver retsakt, som udstedes af administrationen, er klar, praecis og bragt til den paagaeldendes kundskab paa en saadan maade, at denne med sikkerhed kender det tidspunkt, hvor den omhandlede retsakt foreligger, og fra hvilket tidspunkt den har retsvirkninger, bl.a. med henblik paa, at adressaten kan ivaerksaette alle hensigtsmaessige adminstrative eller retlige procedurer. Imidlertid var Kommissionens holdning ikke saerlig klar, og den lod med vilje en hoej grad af usikkerhed bestaa i denne sag for efterfoelgende at kunne drage fordel af "sin egen culpoese forsoemmelighed": Saaledes blev opgoerelsen af 23. august 1989 uvirksom paa grund af de af Kommissionen i september 1989 udsendte oplysninger, skrivelsen af 20. oktober 1989 blev foerst besvaret efter udloebet af en frist paa tre maaneder, ansoegningen af 19. januar 1990 blev foerst besvaret naesten otte maaneder senere, nemlig den 13. august 1990, hvor Kommissionen traf en "foreloebig afgoerelse" med forbehold for udfaldet af den for Retten verserende Lestelle-sag, hvorefter kommer, at man fejlagtigt kvalificerede ansoegningen som "klage".
30 Sagsoegeren har tillige gjort gaeldende, at en tjenestemand i afdelingen "Vedtaegten" ved flere lejligheder mundtligt lovede ham, at Kommissionen snarest ville traeffe afgoerelse. Dette er ikke sket, og ikke alene har Kommissionen ikke truffet en udtrykkelig afgoerelse inden for fire maaneder, efter at hans ansoegning af 19. januar 1990 blev indgivet, men den har heller ikke kunnet foretage en stiltiende afvisning, idet den til stadighed mundtligt lovede sagsoegeren, at han snart ville modtage et udtrykkeligt svar. At der faktisk blev givet saadanne mundtlige loefter har sagsoegeren tilbudt at godtgoere ved parternes personlige fremmoede eller ved vidnefoersel for retten. Endelig henviser sagsoegeren ogsaa til Rettens dom af 7. februar 1991 i Tagaras-sagen (forenede sager T-18/89 og T-24/89) for at goere gaeldende, at administrationen frem for alt skal indtage en holdning, saadan at tjenestemaendene kan goere deres rettigheder gaeldende, og ikke saadan, at den selv "med urette" kan drage fordel af visse sagsbehandlingsregler, isaer vedtaegtens frister i artikel 90 og 91, som er indfoert for at sikre klarhed og retssikkerhed i forholdet mellem EF-tjenestemaendene og institutionerne.
31 Stillet over for disse faktiske oplysninger og de modstridende argumenter finder Retten i foerste raekke at maatte gennemgaa den generelle opbygning af den administrative procedure efter vedtaegtens artikel 90 og 91. For det andet finder den at maatte fastslaa, hvilken akt der i denne sag boer anses for negativ for sagsoegeren, og for det tredje maa den foretage en retlig kvalifikation af sagsoegerens forskellige skrivelser. For det fjerde at undersoege virkningerne af Kommissionens besvarelser af de forskellige skrivelser paa spoergsmaalet om, hvorvidt denne sag kan admitteres, og endelig skal den undersoege de saerlige anbringender, sagsoegeren har fremfoert i sine bemaerkninger til formalitetsindsigelsen.
32 For det foerste kan et soegsmaal i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90 og 91, der af en tjenestemand rejses mod den institution, som han er knyttet til - jf. selve ordlyden af de naevnte artikler og Domstolens kendelse af 4. juni 1987 (sag 16/86, GP. mod OESU, Sml. s. 2409), alene antages til realitetsbehandling, saafremt den forudgaaende administrative procedure, der foreskrives i disse artikler, er gennemfoert forskriftsmaessigt. I tilfaelde af, at tjenestemanden vil opnaa, at ansaettelsesmyndigheden traeffer en afgoerelse i forhold til ham, skal den administrative procedure indledes med, at tjenestemanden over for ansaettelsesmyndigheden fremsaetter anmodning om, at den traeffer den oenskede afgoerelse, jf. vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Foerst naar der er meddelt afslag paa en saadan anmodning - i mangel af et svar fra administrationen anses afslaget at foreligge, naar der er forloebet fire maaneder - kan tjenestemanden inden for en ny frist paa tre maaneder indgive en klage til ansaettelsesmyndigheden, jf. artikel 90, stk. 2. Naar ansaettelsesmyndigheden derimod allerede har truffet en afgoerelse, og denne udgoer en for tjenestemanden negativ akt, er det klart, at en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, ikke har mening, og at tjenestemanden derfor skal anvende klageproceduren i artikel 90, stk. 2, naar han vil opnaa annullation, aendring eller tilbagekaldelse af den for ham negative afgoerelse.
33 Det skal desuden paapeges, at ifoelge fast retspraksis kan enhver tjenestemand i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 1, anmode ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en beslutning for sit vedkommende. Dette indebaerer ikke, at tjenestemanden kan omgaa de i vedtaegtens artikel 90 og 91 fastsatte frister for indgivelse af klage og soegsmaal, saaledes at det gennem forelaeggelse af en ansoegning bliver muligt at anfaegte en tidligere afgoerelse, der ikke er blevet bestridt inden for fristerne. De naevnte frister, som er indfoert af klarheds- og retssikkerhedshensyn, er bindende og kan ikke fraviges (jf. bl.a. Domstolens dom af 13.11.1986 (sag 232/85, Becker mod Kommissionen, Sml. s. 3401) og dom af 14.6.1988 (sag 161/87, Muysers m.fl. mod Revisionsretten, Sml. s. 3037) samt Rettens dom af 7.2.1991 (sag T-58/89, Calvin Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 77) ).
34 Heraf maa det derfor udledes, at naar den kompetente myndighed har truffet en afgoerelse, som er negativ for en tjenestemand, kan tjenestemanden ikke laengere indlede den administrative fase paa ansoegningsstadiet, men skal straks indgive en klage til ansaettelsesmyndigheden over den for ham negative akt, jf. artikel 90, stk. 2.
35 Retten skal saaledes i anden raekke fastslaa, om der i denne sag er udstedt en i forhold til sagsoegeren negativ akt, der som saadan udgoer begyndelsestidspunktet for de frister i den administrative fase, som er fastsat i artikel 90, stk. 2. Det foelger vedroerende dette forhold af fast retspraksis, at kun akter, der direkte og umiddelbart beroerer den paagaeldendes retsstilling, kan anses for at indeholde et klagepunkt (jf. Domstolens dom af 21.1.1987 (sag 204/85, Stroghili mod Revisionsretten, Sml. s. 389) og Domstolens kendelse af 16.6.1988 (sag 372/87, Progoulis mod Kommissionen, Sml. s. 3091) ).
36 Ud fra denne synsvinkel finder Retten det ubestrideligt, at "opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse", som Kommissionen tilstillede sagsoegeren den 23. august 1989, er den akt, der indeholder et klagepunkt, og som derfor faar klagefristen til at loebe. Ifoelge fast retspraksis skal en opgoerelse over en tjenestemands oekonomiske rettigheder, som udgoer en tilstraekkelig del af en afgoerelse om vedkommendes foertidspensionering, nemlig anses for en akt, der indeholder et klagepunkt (Domstolens dom af 10.12.1980 (sag 23/80, Grasselli mod Kommissionen). Det samme gaelder opgoerelser, som endeligt skal fastsaette de oekonomiske rettigheder, sagsoegere har i henhold til forordningsbestemmelser, saafremt det fremgaar af opgoerelsernes ordlyd, at ansaettelsesmyndigheden med disse opgoerelser ville fastsaette de beloeb, den forpligter sig til at betale sagsoegerne paa bestemte datoer (Domstolens dom af 28.5.1970 (forenede sager 19/69, 20/69, 25/69 og 30/69, Richez-Parise mod Kommissionen, Sml. s. 59) og dom af 9.7.1970 (sag 23/69, Fiehn mod Kommissionen, Sml. s. 95) ). Naermere bestemt har Retten i en med denne sag identisk sag, der ogsaa angik en udtraedelsesforanstaltning i medfoer af forordning nr. 3518/85 fastslaaet, at det er opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse, som udgoer den akt, der indeholder et klagepunkt, og som faar klagefristen til at loebe (Rettens dom af 22.11.1990 i den naevnte Lestelle-sag (sag T-4/90). Jf. tilsvarende Domstolens dom af 7.7.1971 (sag 79/70, Muellers mod OESU, Sml. s. 161), Domstolens dom af 27.10.1981 (forenede sager 783/79 og 786/79, Venus og Obert mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 2445) og, a contrario, Domstolens dom af 1.2.1979 (sag 17/78, Deshormes mod Kommissionen, Sml. s. 189) samt Rettens dom af 3.4.1990 (sag T-135/89, Pfloeschner mod Kommissionen, Sml. II, s. 153) ).
37 Det bemaerkes i oevrigt, at den "opgoerelse af den maanedlige godtgoerelse", som Kommissionens kompetente tjenestegren foretog den 23. august 1989, udgjorde en tilstraekkelig del af afgoerelsen om at give sagsoegeren adgang til at blive omfattet af bestemmelserne i Raadets direktiv nr. 3518/85, fordi opgoerelsen blev udstedt otte dage foer sagsoegerens endelige udtraeden af tjenesten. Opgoerelsen indeholder desuden to meget omfattende sider med meget praecise og ubetingede gennemfoerelsesbestemmelser om den paagaeldende tjenestemands administrative stilling, godtgoerelsesperioden og den maanedlige godtgoerelses grundbeloeb, de forskellige tillaeg og fradrag, som ville blive foretaget, den maade, hvorpaa ydelserne konkret ville blive udbetalt, og sagsoegerens forpligtelser, bl.a. saafremt der maatte indtraede en begivenhed, som kunne paavirke retten til godtgoerelse. Godtgoerelsens ordlyd viser, at der er tale om en afgoerelse, hvilket meget klart adskiller dem fra de foreloebige opgoerelser af oekonomiske rettigheder, som er omhandlet i Domstolens dom af 1. februar 1979, Deshormes-sagen (17/78) og Rettens dom af 3. april 1990 i Pfloeschner-sagen (T-135/89).
38 I den forbindelse finder Retten straks at maatte forkaste sagsoegerens argumentation om, at opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse mangler klarhed og praecision, hvilket skulle have faaet ham til at mene, at en fejl havde indsneget sig i dens affattelse. Det fremgaar nemlig ved gennemlaesning af dokumentet, at det er helt klart og utvetydigt, og at henvisningen i margenen til "artikel 34 i EKSF' s personalevedtaegt" udelukkede, at der blot var tale om en faktisk fejl. I modsaetning til det af sagsoegeren haevdede kan det interne notat fra september 1989 benaevnt "Udtraeden efter Raadets forordninger nr. 3518/85, 2274/87 og 1857/89" (jf. grund 11 ovenfor) slet ikke have paavirket det forhold, at opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse af 23. august 1989 retligt har karakter af en akt, der indeholder et klagepunkt. Det samme maa antages om opgoerelsens gyldighed. Dette oplysningsnotat, som er meget generelt og helt internt, kan ikke, som sagsoegeren haevder, have aendret opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse, dels i betragtning af sit indhold, som blot var et kort resumé af Raadets tre forordninger om udtraeden af tjenesten, og ikke en afgoerelse om fastlaeggelse af de individuelle rettigheder for de tjenestemaend, hvorpaa forordningerne skulle finde anvendelse, dels i betragtning af den indledende bemaerkning, hvori det praeciseres, at de foelgende oplysninger kun var vejledende, og at det i tilfaelde af tvist kun var tjenestemandsvedtaegten, ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne og de tre omhandlede forordninger om udtraeden af tjenesten, som var gyldige. Heraf foelger, at Kommissionen med foeje henviser til Rettens afgoerelse i dom af 22. november 1990, Lestelle-sagen (T-4/90).
39 Retten skal for det tredje foretage en retlig kvalifikation af sagsoegerens forskellige skrivelser til Kommissionen. Som Retten fastslog i dom af 20. marts 1991 (sag T-1/90, Pérez Mínguez Casariego mod Kommissionen Sml. II, s. 143), henhoerer det alene under Retten, ikke parterne, at bedoemme, om en skrivelse fra en sagsoeger er en ansoegning eller en klage. Herved maa der henvises til fast retspraksis om, at den skrivelse, hvorved en tjenestemand uden udtrykkeligt at kraeve den omtvistede afgoerelse tilbagekaldt klart oensker sine klagepunkter imoedekommet i mindelighed, udgoer en klage (Domstolens dom af 28.5.1970 (sag 30/68, Lacroix mod Kommissionen, Sml. s. 57) og dom af 22.11.1972 (sag 19/72, Thomik mod Kommissionen, Sml. s. 287), eller en skrivelse, hvori sagsoegeren klart giver udtryk for at anfaegte den afgoerelse, som er negativ for ham (Domstolens dom af 14.7.1988, forenede sager 23/87 og 24/87, Aldinger og Virgili mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 4395) ). Endelig kan en tjenestemand, tillige ifoelge fast retspraksis, ikke ved at indgive en begaering rejse tvivl om en tidligere afgoerelse, som ikke er blevet anfaegtet inden for de ved tjenestemandsvedtaegtens artikel 90 og 91 fastsatte frister for indgivelse af administrativ klage og for indledning af soegsmaal. Kun eksistensen af en vaesentlig ny omstaendighed, der kan vaere negativ for tjenestemanden, kan indebaere igangsaettelse af nye frister og begrunde undersoegelsen af en saadan begaering (Domstolens dom af 26.9.1985 (sag 231/84, Valentini mod Kommissionen, Sml. s. 3027) og Rettens dom af 6.12.1990 (sag T-6/90, Petrilli mod Kommissionen, Sml. II, s. 765) ).
40 Paa baggrund af disse principper maa, som Kommissionen har gjort det gaeldende, den skrivelse, sagsoegeren sendte til Kommissionen den 20. oktober 1989 som rekommanderet brev med modtagelsesbevis, anses for en klage efter betydningen i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og ikke, som sagsoegeren har haevdet, blot en anmodning om oplysninger eller en ansoegning om berigtigelse af en faktisk fejl. Sagsoegeren har nemlig i denne skrivelse, uden udtrykkeligt at kraeve hele den omhandlede afgoerelse tilbageholdt, klart oensket sine klagepunkter imoedekommet i mindelighed, og han har lige saa klart givet udtryk for sit synspunkt om, at punkt B og C 5 i opgoerelsen af den maanedlige godtgoerelse er retsstridige og boer berigtiges paa den af ham oenskede maade. Dette gaelder med hensyn til den periode, han modtager godtgoerelsen, samt for saa vidt angaar dels datoen, fra hvilken han kan goere krav paa sin alderspension, dels forpligtelsen til fortsat at betale bidrag til pensionsordningen. Sagsoegeren anmoder i oevrigt ikke i denne skrivelse om en oplysning, ligesom han ikke ansoeger om at faa berigtiget en faktisk fejl. Hermed er skrivelsen af 20. oktober 1989 altsaa den eneste klage, sagsoegeren gyldigt har indgivet, jf. at Domstolen har antaget, at naar soegsmaalsfristerne er ufravigelige og ikke kan vaere genstand for et skoen fra parternes eller Rettens side, gaelder dette ogsaa for fristerne for indgivelse af en administrativ klage, der processuelt danner optakt til soegsmaalsfristerne og er af samme beskaffenhed, idet de indgaar som bestanddele af reguleringen af samme retsmiddel og tjener til tilvejebringelse af retssikkerhed (Domstolens dom af 19.2.1981 (forenede sager 122/79 og 123/79, Schiavo mod Raadet, Sml. s. 473) ). Det maa tilfoejes, at der ikke er indtraadt nye omstaendigheder efter opgoerelsen af 23. august 1989. Som anfoert ovenfor kan oplysningsnotatet fra 1989 ikke udgoere en saadan ny omstaendighed paa grund af sit indhold og sin raekkevidde.
41 Af det anfoerte foelger, at sagsoegerens oevrige skrivelser til Kommissionen, navnlig skrivelsen af 19. januar 1990, der af sagsoegeren er benaevnt "ansoegning" og af Kommissionen er registreret som en "klage" (jf. det ovenfor gennemgaaede dokument i grund 14), sagsoegerens skrivelse af 20. august 1990, som sagsoegeren har betegnet som "foerste klage" (jf. grund 16), sagsoegerens skrivelse af 9. november 1990, af sagsoegeren praesenteret som sin "anden klage" og af Kommissionen anset for "tredje klage", (jf. det ovenfor gennemgaaede dokument i grund 17), hverken kan udgoere ansoegninger eller klager, men blot skal anses for at gentage klagen af 20. oktober 1989, hvorfor de ikke kan forlaenge den administrative procedure. Heraf foelger, at klagen af 20. oktober 1989 foerst blev besvaret af den kompetente myndighed, da Kommissionen traf afgoerelsen af 1. august 1990 som sagsoegeren fik tilstillet den 13. august s.aa. Chefen for afdelingen "Pensioner og Kontakt til Tidligere Ansatte" svarede ganske vist sagsoegeren den 16. januar 1990, men han havde ikke kompetence til at besvare klagen af 20. oktober 1989. I henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, sidste afsnit, "meddeler myndigheden den paagaeldende sin begrundede beslutning inden for en frist af fire maaneder fra den dag, hvor klagen er fremsat. Er der ikke afgivet svar paa klagen inden for denne frist, anses dette som en stiltiende afvisning, der kan goeres til genstand for en klage i henhold til artikel 91", hvilket medfoerer, at der skete en stiltiende afvisning af klagen inden udloebet af februar 1990. Den ved Retten den 7. marts 1991 anlagte sag er derfor for sent anlagt.
42 For det fjerde skal Retten bedoemme de virkninger for afgoerelsen af naervaerende sag, som Kommissionens besvarelser af sagsoegerens forskellige skrivelser har, og som han har benaevnt enten "ansoegninger" eller "klager". Indledningsvis henvises til fast retspraksis, hvorefter den omstaendighed, at en institution af personalepolitiske grunde besvarer en for sent indgivet administrativ klage, hverken kan udgoere en undtagelse fra den ved tjenestemandsvedtaegtens artikel 90 og 91 indfoerte ordning med ufravigelige frister, eller afskaere administrationen fra under en retssag at fremsaette en afvisningspaastand med den begrundelse, at klagen er for sent indgivet (Domstolens dom af 12.7.1984 (sag 227/83, Moussis mod Kommissionen, Sml. s. 3133), Rettens dom af 6.12.1990 (sag T-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 761) og Rettens dom af 6.12.1990 (sag T-6/90, Petrilli) ). Tilsvarende er det fast retspraksis, at afvisning af en klage via bekraeftelse af en tidligere afgoerelse ikke udgoer en akt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtaegtens artikel 91. Det kan derfor ikke faa soegsmaalsfristerne til at loebe igen og faa en mistet soegsmaalsret genoplivet. Tilsvarende gaelder det, at et udtrykkeligt afslag paa en klage, efter at soegsmaalsfristen for den stiltiende afvisning er udloebet, som ikke indeholder noget nyt element i forhold til den retlige eller faktiske situation paa tidspunktet for den stiltiende afvisning, er en rent bekraeftende akt, der ikke indeholder et klagepunkt (jf. i overensstemmelse hermed Domstolens dom af 25.6.1970 (sag 58/69, Elz mod Kommissionen, Rec. s. 507), dom af 7.7.1971 (sag 79/70, Muellers mod OESU) og dom af 10.12.1980 (sag 23/89, Grasselli) ).
43 Heraf foelger, at naar klagen af 20. oktober 1989 var stiltiende afvist foer slutningen af februar maaned 1990, havde hverken skrivelsen af 13. august 1990, hvorved Kommissionen tilstillede sagsoegeren afgoerelsen af 1. august 1990 som svar paa klage nr. R/9/90, eller skrivelsen af 19. december 1990 - hvori generaldirektoeren for personale og administration gjorde sagsoegeren opmaerksom paa, at gennemgangen af klage nr. 293/90 af 9. november 1990 samt hans skrivelse af 20. august 1990 havde vist, at de vedroerte de samme problemer som de i klage nr. 9/90 rejste, og at der ikke var grundlag for at aendre Kommissionens svar paa disse punkter - den mindste retsvirkning, som sagsoegeren kan paaberaabe sig, herunder at soegsmaalsfristerne loeber paa ny. Det er endvidere fast retspraksis, at enhver afvisning af en klage, hvad enten den er stiltiende eller udtrykkelig blot - saafremt den er en ren afvisning - bekraefter den akt eller den undladelse, som sagsoegeren klager over, og er isoleret set ikke en anfaegtelig akt (Domstolens dom 28.5.1980 (forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner) og Domstolens kendelse af 16.6.1988 i Progoulis-sagen).
44 Herved tilfoejes, at det under alle omstaendigheder er med rette, at Kommissionen i sit svar af 13. august 1990 til sagsoegeren ikke alene henledte hans opmaerksomhed paa, at den i tilfaelde af, at svaret ville blive indbragt for Retten, forbeholdt sig mulighed for at rejse formalitetsindsigelse som foelge af oversiddelse af soegsmaalsfristen, men ogsaa, hvad angaar spoergsmaalet om opretholdelsen af pligten til at betale bidrag til pensionsordningen, at den traf afgoerelse med forbehold for dommen i Lestelle-sagen, som paa davaerende tidspunkt verserede for Retten; Kommissionen praeciserede jo herved, at sagsoegerens situation eventuelt ville blive taget op til fornyet behandling, saafremt det maatte vise sig noedvendigt i lyset af dommen i naevnte sag. I modsaetning til det af sagsoegeren haevdede er en saadan afgoerelse ikke af denne grund "foreloebig", idet den kun godtgoer en god forstaaelse af bestemmelserne i EOEF-Traktatens artikel 176.
45 Endelig skal Retten bedoemme, om de saerlige anbringender, sagsoegeren har fremsat i sine bemaerkninger til formalitetsindsigelsen eventuelt kan medfoere, at han ikke udsaettes for retstab som foelge af den udloebne soegsmaalsfrist.
46 Indledningsvis har sagsoegeren gjort gaeldende, at han bevarer retlig interesse i, at sagen realitetspaakendes, idet han ogsaa har anfaegtet lovligheden af visse forordningsbestemmelser udstedt paa et aabenbart fejlagtigt retsgrundlag, eftersom han udtrykkeligt har paaberaabt sig, at bestemmelserne i to artikler i forordning nr. 3518/85 er retsstridige. Dette anbringende kan ikke tages til foelge. Det foelger nemlig af fast retspraksis, at naar der er tale om den klageadgang, der er hjemlet ved vedtaegtens artikel 91, og i det tilfaelde, hvor der foreligger en generel retsakt, der skal ivaerksaettes ved hjaelp af en raekke individuelle beslutninger, som beroerer alle eller en stor del af tjenestemaendene ved en institution, kan tjenestemanden betragtet som enkeltperson ikke beroeves retten til at goere gaeldende, at denne retsakt er ulovlig med henblik paa at anfaegte den individuelle beslutning, der saetter ham i stand til at faa sikker viden om, hvorledes og i hvilket omfang hans saerlige interesser er beroert. Dette aendrer dog ikke ved, at soegsmaal, der rejses af tjenestemaend i henhold til EOEF-Traktatens artikel 179, ifoelge vedtaegtens artikel 91, stk. 2, skal vaere rettet mod ansaettelsesmyndigheden og angaa retsakter eller undladelser, som hidroerer fra denne myndighed, og som er negative for sagsoegeren. Soegsmaalene maa ikke direkte tage sigte paa fuldstaendig eller delvis annullation af en forordning fra Raadet (Domstolens dom af 18.3.1975 (forenede sager 44/74, 46/74 og 49/74, Acton mod Kommissionen, Sml. s. 383), Domstolens kendelse af 4.10.1979 (sag 48/79, Ooms mod Kommissionen, Sml. s. 3121); jf. ogsaa Domstolens domme af 16.7.1981 (sag 153/79, Bowden mod Kommissionen, Sml. s. 2111, og sag 154/79, Biller mod Parlamentet, Sml. s. 2125) ). Heraf foelger, at sagsoegeren ikke direkte for Retten kan anfaegte lovligheden af visse bestemmelser i forordning nr. 3518/85. Det kan han kun via ulovlighedsindsigelsen paa betingelse af, at hans sagsanlaeg i sig selv kan admitteres.
47 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at det ikke kan goeres gaeldende over for ham, at fristerne er udloebet, idet Kommissionen selv har tilsidesat principperne om retssikkerhed, beskyttelse af den berettigede forventning og omsorgspligten.
48 For saa vidt angaar retssikkerhedsprincippet udtales, at dette ifoelge fast retspraksis er en del af Faellesskabets retsorden og kraever, at enhver retsakt, som udstedes af administrationen, er klar, praecis og bragt til den paagaeldendes kundskab paa en saadan maade, at denne med sikkerhed kender det tidspunkt, hvor den omhandlede retsakt foreligger, og fra hvilket tidspunkt den har retsvirkning, bl.a. at retsakten kan anfaegtes ved hjaelp af de hjemlede retsmidler, i naervaerende sag de i vedtaegten hjemlede (Domstolens dom 21.9.1983 (forenede sager 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor m.fl., Sml. s. 2633) og Rettens dom af 7.2.1991 (forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras) ). I den forbindelse kan sagsoegerens argumenter stoettet paa, at Kommissionens holdning manglede praecision og klarhed, for at den efterfoelgende "kunne drage fordel af sin egen forsoemmelighed", ikke tages til foelge, fordi de er for generelle og upraecise. Som ovenfor anfoert (jf. grund 37 og 38) var opgoerelsen over den maanedlige godtgoerelse, som sagsoegeren fik tilsendt den 23. august 1989, meget klar, praecis og forstaaelig. Med hensyn til det rent interne informationsnotat, som blev udsendt i september 1989, kunne det som ovenfor anfoert ikke give anledning til tvivl, navnlig ikke hos en tjenestemand, som har vaeret kontorchef for Kommissionens Personaleafdeling i Luxembourg. Selv om det endelig antoges at vaere korrekt, som sagsoegeren haevder, at han gentagne gange mundtligt har faaet loefte om, at Kommissionen snarest ville traeffe en afgoerelse, kan argumentet ikke tages til foelge, idet ordningen med stiltiende afvisning i vedtaegtens artikel 90 netop har til formaal at undgaa denne form for administrativ langsommelighed og at klargoere retsstillingen ved, at enhver tjenestemand til trods for en vis administrativ traeghed faktisk kan goere sine rettigheder gaeldende. Derfor findes sagsoegerens tilbud om at foere bevis herom ikke at burde imoedekommes.
49 Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som ogsaa er en del af Faellesskabets retsorden, er i det vaesentlige paaberaabt for at kritisere Kommissionens langsommelighed med at besvare sagsoegerens forskellige skrivelser. Vedroerende dette forhold maa det anses for korrekt, at enhver tjenestemand, som har indgivet en ansoegning eller en klage, har ret til at forvente et svar. Selv om Domstolen har udtalt, "at det maa anses for beklageligt, at Kommissionen ikke har foelt sig foranlediget til at besvare denne klage i overensstemmelse med god forvaltningsskik ..." (dom af 10.12.1980 (sag 23/80, Grasselli) ), og at "praksis med anlaeggelse af et andet soegsmaal mod en udtrykkelig afvisning af en tjenestemands klage efter fristens udloeb har sin baggrund i Kommissionens daarlige vane med ikke at besvare tjenestemaendenes klager inden for fristen paa fire maaneder, som er fastsat i vedtaegtens artikel 90 ..." (dom af 21.5.1980 i Kuhner-sagen), underkendte den ikke denne praksis henset til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det boer gentages, at ved udloebet af fristerne udgoer Kommissionens tavshed en stiltiende afvisning og saetter den paagaeldende tjenestemand i stand til at forfoelge sin sag administrativt eller retligt.
50 For saa vidt endelig angaar princippet om institutionernes omsorgspligt har Domstolen fastslaaet, at omsorgspligten og princippet om god forvaltningsskik navnlig indebaerer, at myndigheden ved afgoerelser om forhold vedroerende en tjenestemand tager alle de omstaendigheder i betragtning, som kan antages at vaere bestemmende for dens afgoerelse, og hermed ikke blot tager hensyn til tjenestens interesse, men ogsaa til vedkommende tjenestemands interesse (dom af 23.10.1986 (sag 321/85, Schwiering mod Revisionsretten, Sml. s. 3199) og dom af 4.2.1987 (sag 417/85, Maurissen mod Revisionsretten, Sml. s. 551) ). For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt sagen kan admitteres, fremgaar det i hvert fald ikke af det her i sagen oplyste, at Kommissionen ikke har opfyldt sin omsorgspligt i forhold til sagsoegeren under afviklingen af den administrative procedure. Dels findes langsommeligheden med at besvare sagsoegerens forskellige skrivelser ikke i sig selv at udgoere en saadan undladelse, dels bemaerkes, at Kommissionen faktisk besvarede alle sagsoegerens skrivelser, selv om den med rette antog, at et soegsmaal i denne sag klart ikke kunne admitteres.
51 Det foelger af samtlige ovenstaaende grunde, at sagen boer afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
52 I henhold til Domstolens procesreglements artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Hver part betaler sine omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 7. juni 1991.