62002TO0397_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T-397/02,
Arla Foods AMBA, kotipaikka Viby (Tanska),
Løgismose A/S, kotipaikka Broby (Tanska),
Nordex Food A/S, kotipaikka Dronninglund (Tanska),
Sinai Landmejeri, kotipaikka Broby,
Andelsmejeriet Sædager, kotipaikka Hobro (Tanska),
Søvind Mejeri, kotipaikka Horsens (Tanska),
Steensgaard Herregårdsmejeri, kotipaikka Millinge (Tanska),
Mejeriet Grambogård I/S, kotipaikka Tommerup (Tanska), ja
Kirkeby Cheese Export, kotipaikka Svendborg (Tanska),
edustajanaan asianajaja G. Lett,
kantajina,
joita tukee
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, asiamiehenään P. Ormond, prosessiosoite Luxemburgissa,
väliintulijana,
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään H. Støvlbæk, J. Iglesias Buhigues ja A.‑M. Rouchaud-Joët, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana,
jota tukevat
Helleenien tasavalta, asiamiehinään V. Kontolaimos, I. Chalkias ja M. Tassopoulou, prosessiosoite Luxemburgissa,
ja
Syndesmos Ellinikon Viomichanion Galaktokomikon Proïonton (SEV‑GAP), kotipaikka Ateena (Kreikka), edustajanaan asianajaja N. Korogiannakis,
väliintulijoina,
jossa kantajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan komission asetuksen (EY) N:o 1107/96 liitteen muuttamisesta nimityksen ”Feta” osalta 14 päivänä lokakuuta 2002 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1829/2002 (EYVL L 277, s. 10),
EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Jaeger sekä tuomarit J. Azizi ja E. Cremona,
kirjaaja: E. Coulon,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Asiaa koskevat oikeussäännöt
1. Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 14 päivänä heinäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2081/92 (EYVL L 208, s. 1; jäljempänä perusasetus) 1 artiklassa säädetään tietyille maataloustuotteille ja elintarvikkeille annettavaa alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen yhteisön laajuista suojaa koskevista säännöistä.
2. Perusasetuksen 2 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan ”alkuperänimityksellä” tarkoitetaan ”alueen, määrätyn paikan tai erityistapauksissa maan nimeä, jota käytetään nimeämään maataloustuotetta tai elintarviketta,
– joka on peräisin kyseiseltä alueelta, kyseisestä määrätystä paikasta tai kyseisestä maasta
ja
– jonka laatu tai ominaisuudet ovat olennaisesti tai yksinomaisesti maantieteellisen ympäristön, joka käsittää sen luonnon ja inhimilliset tekijät, ansiota ja jonka tuotanto, jalostus ja käsittely tapahtuu rajatulla maantieteellisellä alueella”.
3. Perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tiettyjä perinteisiä maantieteellisiä tai muita kuin maantieteellisiä nimityksiä, joilla maataloustuote tai elintarvike, joka on alueen tai erityisen paikan alkuperätuote, on nimetty ja jotka täyttävät 2 kohdan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetut edellytykset, on myös pidettävä alkuperänimityksinä.”
4. Perusasetuksen 3 artiklan mukaan nimityksiä, joista on tullut yleisnimiä, ei voi rekisteröidä. Kyseisessä asetuksessa ”nimityksellä, josta on tullut yleisnimi” tarkoitetaan maataloustuotteen tai elintarvikkeen nimeä, josta on tullut maataloustuotteen tai elintarvikkeen yleinen nimi, vaikka se viittaakin paikkaan tai alueeseen, jossa tämä maataloustuote tai elintarvike on alun perin tuotettu tai jossa sitä on pidetty kaupan.
5. Sen määrittämiseksi, onko nimestä tullut yleisnimi, on otettava huomioon kaikki tekijät, ja erityisesti
– tilanne jäsenvaltiossa, josta nimi on peräisin, ja alueilla, joilla tuotetta käytetään
– tilanne muissa jäsenvaltioissa
– asiaa koskeva kansallinen lainsäädäntö tai yhteisön lainsäädäntö.
6. Jotta maataloustuotteen tai elintarvikkeen nimi voidaan rekisteröidä suojatuksi alkuperänimitykseksi, sen on täytettävä perusasetuksessa asetetut edellytykset ja erityisesti oltava kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa mainitun eritelmän mukainen. Tämän rekisteröinnin jälkeen mainitulla nimityksellä on yhteisön suoja.
7. Perusasetuksen 5–7 artiklassa säädetään ”tavanomaiseksi menettelyksi” kutsutusta nimityksen rekisteröintimenettelystä, jonka ansiosta ryhmittymä, jolla tarkoitetaan saman maataloustuotteen tai elintarvikkeen tuottajista ja/tai jalostajista koostuvaa järjestöä, tai tietyin edellytyksin luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi jättää rekisteröintihakemuksen sille jäsenvaltiolle, jossa kyseinen maantieteellinen alue sijaitsee. Jäsenvaltio tarkastaa, että hakemus on perusteltu, ja toimittaa sen komissiolle. Jos komissio katsoo, että nimitys täyttää suojaamiselle asetetut edellytykset, se julkaisee Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä perusasetuksen 6 artiklan 2 kohdassa mainitut erityistiedot.
8. Perusasetuksen 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Kuuden kuukauden kuluessa 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta julkaisemisesta Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä jäsenvaltio voi tehdä väitteen rekisteröintiä vastaan.
2. Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on huolehdittava siitä, että henkilöt, jotka voivat osoittaa, että heillä on asiassa laillinen taloudellinen etu valvottavanaan, saavat tutustua hakemukseen. Lisäksi jäsenvaltioissa vallitsevan tilanteen mukaisesti jäsenvaltiot voivat järjestää saman mahdollisuuden muille osapuolille, joilla on asiassa laillinen etu valvottavanaan.
3. Luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jota asia laillisesti koskee, voi tehdä väitteen ehdotettua rekisteröintiä vastaan lähettämällä asianmukaisesti perustellun ilmoituksen sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, jossa hän asuu tai johon hän on sijoittautunut. Toimivaltaisen viranomaisen on toteutettava aiheelliset toimenpiteet ottaakseen säädetyssä määräajassa huomioon tällaiset huomautukset tai tällaisen väitteen.
– – ”
9. Jos mikään jäsenvaltio ei tee komissiolle väitettä ehdotettua rekisteröintiä vastaan, nimitys kirjataan komission pitämään ”Suojattujen alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen rekisteriin”.
10. Jos väite voidaan ottaa tutkittavaksi eivätkä asianomaiset jäsenvaltiot pääse asiasta keskenään sopimukseen perusasetuksen 7 artiklan 5 kohdan mukaisesti, komissio tekee päätöksen saman asetuksen 15 artiklassa säädettyä menettelyä (sääntelykomiteamenettely) noudattaen. Perusasetuksen 7 artiklan 5 kohdan b alakohdassa säädetään, että komissio ottaa päätöstä tehdessään huomioon ”perinteiset ja tarkasti noudatetut käytännöt ja sekaannusten todennäköisyyden”.
11. Perusasetuksen 17 artiklalla otetaan käyttöön tavanomaisesta menettelystä poikkeava rekisteröintimenettely, niin sanottu ”yksinkertaistettu menettely”. Tämän menettelyn mukaan jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle nimet, joilla on oikeudellinen suoja, tai käytössä vakiintuneet nimitykset, jotka ne haluavat rekisteröidä perusasetuksen mukaisesti. Perusasetuksen 15 artiklassa säädettyä menettelyä noudatetaan soveltuvin osin. Asetuksen 17 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä täsmennetään, ettei 7 artiklan mukaista väitemenettelyä sovelleta yksinkertaistetussa menettelyssä.
Tosiseikat
12. Kreikan hallitus pyysi 21.1.1994 päivätyllä kirjeellä komissiota rekisteröimään nimityksen ”feta” suojattuna alkuperänimityksenä perusasetuksen 17 artiklan mukaisesti.
13. Komissio antoi perusasetuksen 15 artiklan nojalla perustetulle sääntelykomitealle 19.1.1996 asetusehdotuksen, joka sisälsi luettelon nimityksistä, jotka voitaisiin rekisteröidä maantieteellisinä merkintöinä tai suojattuina alkuperänimityksinä perusasetuksen 17 artiklan mukaisesti. Tässä luettelossa oli ilmaisu ”feta”. Koska sääntelykomitea ei antanut ehdotuksesta lausuntoa sille asetetussa määräajassa, komissio toimitti ehdotuksen 6.3.1996 neuvostolle perusasetuksen 15 artiklan neljännen kohdan mukaisesti. Neuvosto ei ratkaissut asiaa perusasetuksen 15 artiklan viidennessä kohdassa asetetun kolmen kuukauden määräajan kuluessa.
14. Tämän johdosta komissio antoi 12.6.1996 perusasetuksen 15 artiklan viidennen kohdan mukaisesti asetuksen (EY) N:o 1107/96 [perus]asetuksen 17 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesta maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten rekisteröinnistä (EYVL L 148, s. 1). Asetuksen N:o 1107/96 1 artiklan mukaan nimitys ”feta”, joka on sisällytetty kyseisen asetuksen liitteessä olevaan A osaan otsakkeen ”Juustot” ja maan nimen ”Kreikka” kohdalle, on rekisteröity suojattuna alkuperänimityksenä.
15. Yhteisöjen tuomioistuin kumosi yhdistetyissä asioissa C‑289/96, C‑293/96 ja C‑299/96, Tanska ym. vastaan komissio, 16.3.1999 antamallaan tuomiolla (Kok. 1999, s. I‑1541) asetuksen N:o 1107/96 siltä osin kuin siinä on nimitys ”feta” rekisteröity suojatuksi alkuperänimitykseksi. Yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomiossaan, että tarkastellessaan sitä, onko ”feta” yleisnimi, komissio ei ollut ottanut huomioon asianmukaisesti kaikkia niitä tekijöitä, jotka sen olisi perusasetuksen 3 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan pitänyt ottaa huomioon.
16. Tämän tuomion johdosta komissio antoi 25.5.1999 asetuksen (EY) N:o 1070/1999 asetuksen N:o 1107/96 liitteen muuttamisesta (EYVL L 130, s. 18), jolla poistettiin nimitys ”feta” suojattujen alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen rekisteristä sekä asetuksen (EY) N:o 1107/96 liitteestä.
17. Kun komissio oli myöhemmin tarkastellut uudelleen Kreikan hallituksen rekisteröintihakemusta, se antoi sääntelykomitealle perusasetuksen 15 artiklan toisen kohdan mukaisesti asetusluonnoksen ja ehdotti nimityksen ”feta” lisäämistä perusasetuksen 17 artiklan mukaisesti suojattuna alkuperänimityksenä suojattujen alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen rekisteriin. Koska komitea ei antanut lausuntoa ehdotuksesta sille asetetussa määräajassa, komissio toimitti ehdotuksen neuvostolle perusasetuksen 15 artiklan neljännen kohdan mukaisesti.
18. Koska neuvosto ei ratkaissut asiaa perusasetuksen 15 artiklan viidennessä kohdassa asetetun määräajan kuluessa, komissio antoi 14.10.2002 asetuksen (EY) N:o 1829/2002 asetuksen N:o 1107/96 liitteen muuttamisesta nimityksen ”feta” osalta (EYVL L 277, s. 10; jäljempänä riidanalainen asetus). Tällä asetuksella nimitys ”feta” rekisteröitiin uudelleen suojattuna alkuperänimityksenä ja lisättiin asetuksen N:o 1107/96 liitteessä olevaan A osaan otsakkeiden ”Juustot” ja ”Kreikka” kohdalle.
Asian käsittelyn vaiheet
19. Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen 19.12.2002 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen jättämällään kannekirjelmällä.
20. Komissio pyysi 5.2.2003 päivätyllä kirjeellä asian lykkäämistä siihen asti, kunnes yhteisöjen tuomioistuin antaa tuomion yhdistetyissä asioissa C‑465/02 ja C‑466/02.
21. Kantajat ilmoittivat 26.2.2003 päivätyllä kirjeellä, että ne vastustavat lykkäämistä koskevaa pyyntöä.
22. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi 19.3.2003 tekemällään päätöksellä lykkäämistä koskevan pyynnön.
23. Komissio esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 5.6.2003 toimittamassaan erillisessä asiakirjassa oikeudenkäyntiväitteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan nojalla.
24. Kantajat toimittivat 20.8.2003 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle tätä väitettä koskevat kirjalliset huomautuksensa.
25. Kreikan hallitus ja Syndesmos Ellinikon Viomichanion Galaktokomikon Proïonton (SEV-GAP) (Kreikan maitotuotteiden valmistajien yhdistys) toimittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 16.4.2003 ja 9.5.2003 väliintulohakemukset, joissa ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijoina tukeakseen komission vaatimuksia.
26. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta toimitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 2.5.2003 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen kantajien vaatimuksia.
27. Kreikan valtio ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin 8.9.2003 annetulla määräyksellä väliintulijoiksi.
28. Kreikan hallitus toimitti 21.10.2003 väliintulokirjelmänsä komission vaatimusten tueksi.
29. SEV-GAP hyväksyttiin 23.3.2004 annetulla määräyksellä väliintulijaksi.
30. SEV-GAP toimitti 10.5.2004 väliintulokirjelmänsä komission vaatimusten tueksi.
31. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ei määräajassa toimittanut väliintulokirjelmää.
Asianosaisten vaatimukset
32. Kanteessaan kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– kumoaa riidanalaisen asetuksen
– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
33. Komissio vaatii oikeudenkäyntiväitteessään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– jättää kanteen tutkimatta
– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
34. Kantajat vaativat oikeudenkäyntiväitettä koskevissa huomautuksissaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää oikeudenkäyntiväitteen.
35. Kreikan hallitus ja SEV-GAP vaativat väliintulokirjelmissään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
– jättää kanteen tutkimatta
– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
36. Nyt käsiteltävänä olevalla kanteella kantajat vaativat riidanalaisen asetuksen kumoamista.
37. Komissio sekä Kreikan hallitus ja SEV-GAP, jotka väliintulijoina tukevat sen vaatimuksia, katsovat, että kanne on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että kantajilla ei ole EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettua asiavaltuutta. Kreikan hallitus väittää lisäksi, että kanne on nostettu liian myöhään.
38. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaan tuomioistuin voi ratkaista tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan väitteen käsittelemättä itse pääasiaa, jos asianosainen sitä pyytää. Saman artiklan 3 kohdan mukaan jatkokäsittely on suullinen, jollei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toisin päätä. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo saaneensa asiakirja-aineiston tarkastelusta riittävästi tietoja antaakseen ratkaisun komission esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä ilman suullista käsittelyä.
Ehdoton prosessinedellytys, johon Kreikan hallitus vetoaa ja joka koskee kanteen liian myöhäistä vireillepanoa
39. Kreikan hallitus väittää, että kanne on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että se on nostettu määräajan jälkeen. Riidanalaisen asetuksen julkaiseminen tapahtui 15.10.2002, ja koska kanne pantiin vireille vasta 19.12.2002, EY 230 artiklan viidennessä kohdassa määrättyä kahden kuukauden määräaikaa ei ole noudatettu.
40. On todettava, että tämä ehdotonta prosessinedellytystä koskeva väite on selvästi perusteeton. Kanteen nostamisen määräaika nimittäin alkaa työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohdan mukaisesti kulua vasta kyseisen säädöksen julkaisemista seuraavan neljännentoista päivän päätyttyä. Tähän lisätään työjärjestyksen 102 artiklan 2 kohdassa määrätty pitkiä etäisyyksiä koskeva määräajan pidennys, joka on kymmenen päivää. Näin ollen nyt käsiteltävänä oleva kanne on pantu vireille määräajassa.
Ehdoton prosessinedellytys, joka perustuu kantajien asiavaltuuden puuttumiseen
Asianosaisten lausumat
41. Komissio, Kreikan hallitus ja SEV-GAP väittävät, että kanne koskee asetusta, joka on yleisesti sovellettava EY 249 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja että riidanalainen asetus ei koske kantajia erikseen.
42. Kantajat katsovat, että kanne on otettava tutkittavaksi. Ne väittävät, että se, että riidanalainen asetus on annettu yleisesti sovellettavan asetuksen muodossa, ei sulje pois sitä, että asetus koskee niitä suoraan ja erikseen. Ne esittävät tältä osin viisi väitettä.
43. Ensinnäkin kantajat väittävät, että toimi koskee niitä erikseen, koska niillä on erityinen oikeus käyttää nimitystä ”feta” tai ”tanskalainen Feta”. Ne katsovat siten, että riidanalainen asetus loukkaa yhtäältä niiden historiallisesti vahvistettua oikeutta käyttää nimitystä ”feta” ja toisaalta niiden oikeutta tanskalaisina tuottajina käyttää laillisesti suojattua nimitystä ”tanskalainen Feta” siltä osin kuin kyseisessä asetuksessa annetaan kreikkalaisille tuottajille yksinoikeus käyttää nimitystä ”feta”. Ne korostavat, että ne tuottavat feta-juustoa nimityksellä ”tanskalainen Feta” Tanskan lainsäädännön mukaisesti, ja tässä lainsäädännössä oikeus käyttää tätä nimitystä varataan tanskalaisille fetan tuottajille. Ne väittävät lisäksi, että nimitys ”tanskalainen Feta” on ominaisuuksiltaan ”laatumerkintä”, jolla voidaan osoittaa, että tuote täyttää tietyt laissa määritellyt, tuotteen alkuperää, koostumusta, tuotantotapaa tai laatua koskevat kriteerit.
44. Väitteensä tueksi kantajat viittaavat yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-309/89, Codorníu vastaan neuvosto, 18.5.1994 antamaan tuomioon (Kok. 1994, s. I-1853, Kok. Ep. XV, s. I-177) sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-114/96, Biscuiterie-confiserie LOR ja Confiserie du Tech vastaan komissio 26.3.1999 antamaan määräykseen (Kok. 1999, s. II-913) ja asiassa T-215/00, La Conqueste vastaan komissio, 30.1.2001 antamaan määräykseen (Kok. 2001, s. II-181).
45. Tältä osin ne väittävät, että niillä on kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla kansallisella tasolla saatu samankaltainen erityinen oikeus, koska niillä oli Tanskassa sellainen suojattu oikeus käyttää nimitystä ”tanskalainen Feta”, jonka perusteella niillä oli asetuksen N:o 2081/92 antaman suojan kaltainen suoja. Tämä oikeus, jota käytetään järjestelmällisesti, on kantajien mukaan tarkoitettu erityisesti tanskalaisille tuottajille, joille nimityksen ”feta” rekisteröinnistä aiheutuu vahinkoa, kun niitä estetään käyttämästä nimitystä, jonka kuluttajat ovat laajasti hyväksyneet.
46. Toiseksi kantajat katsovat, että niiden tilanne erottuu muista tilanteista siltä osin kuin ne vastaavat merkittävimmästä feta-juuston tuotannosta Euroopan unionissa. Arla Foods AMBA on siten 15 609 tonnin suuruisella tuotannolla vuonna 2001 suurin yksittäinen feta-juuston tuottaja yhteisössä. Lisäksi kantajien kokonaistuotanto oli vuosina 1988–1995 keskimäärin 39 prosenttia ja vuonna 2001 13 prosenttia feta-juuston kokonaistuotannosta Euroopan unionissa.
47. Kolmanneksi kantajat väittävät, että niiden tilanne on kilpailullisesta näkökulmasta yksilöitävissä nimityksen ”feta” rekisteröinnistä ainoastaan kreikkalaisten tuottajien eduksi aiheutuvien seurausten johdosta. Ne väittävät tältä osin, että tämä nimityksen rekisteröinti kreikkalaisena alkuperänimityksenä vaikuttaa niiden markkina-asemaan ja näin on varsinkin, kun kreikkalaiset tuottajat, joilla yksin on oikeus käyttää nimitystä ”feta”, ovat kantajien pahimpia kilpailijoita eurooppalaisilla markkinoilla.
48. Neljänneksi kantajat katsovat, että silloin, kun komissiolla on velvollisuus ottaa huomioon tietyille yksityisille oikeussubjekteille toimesta, jonka antamista se suunnittelee, aiheutuvat seuraukset, nämä yksityiset oikeussubjektit voidaan yksilöidä. Ne katsovat nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, että komissio on tällaisessa tilanteessa erityisesti mitä tulee perusasetuksen 3 artiklaan, josta seuraa, että komissiolla on alkuperänimityksen rekisteröintiä vastustettaessa velvollisuus ottaa huomioon muissa jäsenvaltioissa olemassa olevat ja laillisesti markkinoidut tuotteet. Kantajat vetoavat väitteensä tueksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-177/01, Jégo-Quéré vastaan komissio, 3.5.2002 antamaan tuomioon (Kok. 2002, s. II-2365).
49. Viidenneksi kantajat väittävät, että, kun otetaan huomioon tehokkaan oikeussuojan periaate, toimi koskee niitä erikseen. Ne väittävät, etteivät ne voineet saada vastausta yhteisöjen tuomioistuimelle asiassa C-317/95, Canadane Cheese Trading AMBA (Kok. 1997, s. I-4681) osoitettuun ennakkoratkaisukysymykseen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittaman esitettyjen kysymysten peruuttamisen vuoksi. Ne väittävät lisäksi, että siirtymäkauden aikana ne eivät voineet nostaa kanteita kansallisissa tuomioistuimissa, koska vasta tämän siirtymäkauden päätyttyä niille aiheutui oikeudellisia seurauksia juuston markkinoinnista nimityksellä ”tanskalainen feta”. Ne väittävät lopuksi, että käsitettä, jonka mukaan toimen on koskettava henkilöä erikseen, on sovellettava samalla tavoin kreikkalaisiin ja tanskalaisiin tuottajiin. Kun otetaan huomioon, että mikäli kreikkalainen nimityksen ”feta” rekisteröintihakemus olisi hylätty, kreikkalaisilla tuottajilla olisi ollut oikeus riitauttaa tämä päätös, nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kantajilla on oltava sama oikeus niiden kannalta kielteiseen päätökseen nähden.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
50. EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa kanteen päätöksestä, joka siitä huolimatta, että se on annettu asetuksena, koskee henkilöä suoraan ja erikseen.
51. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, onko kyseessä asetus vai päätös, on ratkaistava sen perusteella, onko kyseinen toimi yleisesti sovellettava (asia C-10/95 P, Asocarne v. neuvosto, määräys 23.11.1995, Kok. 1995, s. I-4149, 28 kohta ja asia C-87/95 P, CNPAAP v. neuvosto, määräys 24.4.1996, Kok. 1996, s. I-2003, 33 kohta). Toimi on yleisesti sovellettava, jos sitä sovelletaan objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin ja jos sen oikeusvaikutukset kohdistuvat abstraktisti määriteltyihin henkilöryhmiin (asia T-482/93, Weber v. komissio, tuomio 10.7.1996, Kok. 1996, s. II-609, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
52. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa riidanalaisella asetuksella annetaan nimitykselle ”feta” perusasetuksen mukainen alkuperänimitysten suoja. Tämä suoja merkitsee sitä, että nimityksen ”feta” käyttö on varattu mainitun kaltaiselta maantieteelliseltä alueelta peräisin oleville tuottajille, joiden tuotteet ovat eritelmässä mainittujen feta-juuston valmistukselle asetettujen maantieteellisten ja laadullisten vaatimusten mukaisia. Riidanalaisella asetuksella annetaan kaikille yrityksille, joiden tuotteet ovat asetettujen maantieteellisten ja laadullisten vaatimusten mukaiset, oikeus pitää niitä kaupan edellä mainitulla nimityksellä ja evätään tämä oikeus niiltä, joiden tuotteet eivät täytä kyseisiä vaatimuksia, jotka ovat samat kaikille yrityksille. Riidanalaista asetusta sovelletaan sekä kaikkiin feta-juuston – nykyisiin ja tuleviin – tuottajiin, joilla on laillinen oikeus käyttää tätä nimitystä, että niihin, joilta nimityksen käyttö on siirtymäajan jälkeen kielletty. Asetus ei koske ainoastaan jäsenvaltioiden tuottajia, vaan sen oikeusvaikutukset kohdistuvat myös tuntemattomaan määrään unionin ulkopuolisia tuottajia, jotka haluavat nyt tai tulevaisuudessa tuoda feta-juustoa yhteisöön (asia T-370/02, Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräys 6.7.2004, 54 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
53. Näin ollen riidanalainen asetus on yleisesti sovellettava toimenpide EY 249 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla. Sitä sovelletaan objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin, ja sen oikeusvaikutukset kohdistuvat abstraktisti määriteltyihin henkilöryhmiin (edellä 52 kohdassa mainittu asia Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräyksen 55 kohta). Tämä yleinen sovellettavuus johtuu lisäksi kyseisen riidanalaisen lainsäädännön tarkoituksesta, joka on suojata asianmukaisesti rekisteröityjä maantieteellisiä merkintöjä ja alkuperänimityksiä erga omnes ja koko Euroopan yhteisössä.
54. Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että luonteensa ja soveltamisalansa perusteella normatiivinen säännös voisi koskea luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä erikseen. Tilanne on tällainen, kun kyseinen toimi vaikuttaa kyseisiin henkilöihin niille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne erottuvat kaikista muista ja ne voidaan yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu (asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok. 1963, s. 197, 223, Kok. Ep. I, s. 181; edellä 44 kohdassa mainittu asia Codorniu v. neuvosto, tuomion 19 ja 20 kohta ja edellä 52 kohdassa mainittu asia Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräyksen 56 kohta).
55. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei kantajien esittämien tosiseikkoja koskevien väitteiden perusteella niiden paikkansapitävyydestä huolimatta voida erottaa yhtäkään kantajille tunnusomaista erityispiirrettä tai tosiasiallista tilannetta, jonka perusteella ne erottuisivat kaikista muista ja ne voitaisiin yksilöidä suhteessa muihin taloudellisiin toimijoihin. Päinvastoin, riidanalainen asetus koskee kantajina olevia yrityksiä ainoastaan taloudellisina toimijoina, jotka tuottavat tai pitävät kaupan juustoa, joka ei täytä edellytyksiä suojatun alkuperänimityksen ”feta” käyttämiseksi. Toimi koskee kantajia siten samalla tavoin kuin kaikkia muita yrityksiä, joiden tuotteet eivät ole kyseisten yhteisön säännösten vaatimusten mukaisia.
56. Ensinnäkin sen väitteen osalta, jonka mukaan toimi koskisi kantajia erikseen siltä osin kuin niillä on erityinen oikeus käyttää nimitystä ”feta” tai ”tanskalainen Feta”, on aluksi huomautettava, että on selvää, ettei tässä niin sanotussa nimityksessä ”tanskalainen Feta” ole kyse perusasetuksen mukaisesti suojatusta alkuperänimityksestä tai maantieteellisestä merkinnästä. Toisin kuin tavaramerkkien osalta vallitsevassa tilanteessa, jossa on samanaikaisesti kansallisella ja yhteisön tasolla järjestetty suojajärjestelmä, mainitut alkuperänimitykset tai maantieteelliset merkinnät voivat saada suojaa jäsenvaltioissa vain, jos ne on rekisteröity perusasetuksen mukaisesti yhteisön tasolla. Lisäksi on syytä huomauttaa, että kantajat eivät myöskään ole väittäneet, että Tanskan kuningaskunta olisi ilmoittanut komissiolle perusasetuksen 17 artiklan nojalla, että nimityksellä ”feta” on oikeudellinen suoja Tanskassa. Tästä seuraa, että Tanskan lainsäädännössä ei voida antaa kantajille sellaista vastaavaa tavaramerkkioikeuden kaltaista erityistä oikeutta, joka kantajalla oli edellä 44 kohdassa mainitussa asiassa Codorníu vastaan neuvosto.
57. Toiseksi on todettava, että kantajat eivät osoita, että nimityksen ”feta” tai ”tanskalainen Feta” käyttö, johon ne vetoavat, olisi seurausta samanlaisesta erityisestä oikeudesta, jonka ne olisivat saaneet kansallisella tai yhteisön tasolla ennen riidanalaisen asetuksen antamista ja jota asetuksella olisi loukattu edellä 44 kohdassa mainituissa asioissa Codorníu vastaan neuvosto annetussa tuomiossa ja La Conqueste vastaan komissio annetussa määräyksessä tarkoitetulla tavalla.
58. Etenkään se, että kantajat ovat markkinoineet tuotteitaan nimityksellä ”feta” tai ”tanskalainen Feta” jo pitkään, ei merkitse, että niillä on erityinen oikeus edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla. Kantajien tilanne ei näin ollen eroa muista tuottajista, jotka ovat myös markkinoineet tuotteitaan nimityksellä ”feta” tai ”tanskalainen Feta” ja jotka eivät vastedes saa enää käyttää tätä alkuperänimityksenä rekisteröityä suojattua nimitystä (ks. vastaavasti edellä 52 kohdassa mainittu asia Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräyksen 66 kohta).
59. Nimitystä ”tanskalainen Feta” koskeva Tanskan lainsäädäntö ei voi asettaa kyseenalaiseksi tätä päätelmää.
60. Yhtäältä tässä lainsäädännössä ei yksilöidä kantajien tilannetta, koska sitä sovelletaan kaikkiin Tanskan lainsäädännössä määritellyt kriteerit täyttäviin juustoa tuottaviin toimijoihin.
61. Toisaalta tässä lainsäädännössä ei anneta mitään erityistä oikeutta kantajille. Kuten asiakirjoista ja edellä 15 kohdassa mainitussa asiassa Tanska ym. vastaan komissio annetun tuomion 63 kohdasta, jossa todetaan, että ”Tanskan hallituksen mukaan Tanskassa on ollut vuodesta 1963 oikeussääntöjä, joiden mukaan siellä tuotetun fetan pakkausmerkinnöissä on oltava selvästi maininta ’tanskalaista fetaa’”, käy ilmi, Tanskan lainsäädännössä, johon kantajat vetoavat, nimittäin rajoitutaan asettamaan kyseessä olevan juuston alkuperää koskeva ilmoitusvelvollisuus.
62. Kyseisessä lainsäädännössä ei siten ole kyse toimenpiteestä, jonka perusteella kantajilla on erityinen oikeus vaan, päinvastoin, jolla niille asetetaan velvollisuus liittää tuotteisiinsa täsmennys ”tanskalaista”, jotta ne saavat oikeuden tuottaa ja markkinoida feta-juustoa Tanskassa.
63. Kantajat eivät näin ollen voi vedota Tanskan lainsäädäntöön ja väittää, että ne ovat sellaisessa erityisessä tilanteessa, jolla voidaan perustella sitä, että niillä on kanneoikeus riidanalaisesta asetuksesta toisin kuin kaikilla muilla yhteisön, erityisesti Ranskan ja Saksan, fetan tuottajilla, jotka saivat vapaasti tuottaa ja markkinoida feta-juustoa ilman, että niillä oli velvollisuus tämän tehdessään lisätä tuotteidensa maantieteellistä alkuperää täsmentävä maininta.
64. Kantajat väittävät myös, että on katsottava, että Tanskan lainsäädännöllä otetaan käyttöön laatumerkintä.
65. Tältä osin on aluksi huomautettava, että, kuten asiakirjoista käy ilmi, kyseistä Tanskan lainsäädäntöä ei ole annettu tanskalaisen fetan mahdollisen erityisen laadun suojaamiseksi tai korostamiseksi, vaan se vastaa tarvetta turvata, että kuluttaja saa luotettavaa ja oikeaa tietoa sekaannusvaaran välttämiseksi kreikkalaisen fetan kanssa. Tanskan lainsäädännössä säädetään lisäksi myös adjektiivin ”tanskalainen” liittämisestä joukkoon muita Tanskassa tuotettuja juustoja, joiden historiallinen alkuperä on muissa jäsenvaltioissa tai kolmansissa maissa (grana, munster, gouda jne.).
66. Tämän jälkeen on todettava, että kantajat eivät ole esittäneet sellaisia perusteita, jotka ovat omiaan osoittamaan, että mainitulla lainsäädännöllä voidaan katsoa otetun käyttöön laatumerkintä, eikä niillä ole kyetty perustelemaan tämänkaltaisen laatumerkinnän yhteensopivuutta EY 28 ja EY 30 artiklan kanssa. Oikeuskäytännöstä nimittäin seuraa, että oikeus laatua koskevaan nimitykseen voi – alkuperänimityksiin ja alkuperään osoittaviin ilmauksiin sovellettavia sääntöjä lukuun ottamatta – riippua ainoastaan objektiivisista ominaispiirteistä, jotka johtuvat tuotteen laadusta suhteessa samaan, laadultaan huonompaan tuotteeseen mutta eivät sen tietyn tuotantovaiheen maantieteellisestä sijoituspaikasta, ja että näiden laatua koskevien nimitysten ei täydy liittyä kyseisten tuotteiden tuotantoprosessin kansalliseen sijoituspaikkaan vaan ainoastaan sellaisten objektiivisten luontaisten ominaispiirteiden olemassaoloon, joiden perusteella tuotteet saavat laissa edellytetyn laadun (ks. vastaavasti asia 13/78, Eggers, tuomio 12.10.1978, Kok. 1978, s. 1935, 24 ja 25 kohta; asia C-325/00, komissio v. Saksa, tuomio 5.11.2002, Kok. 2002, s. I-9977 ja asia C-6/02, komissio v. Ranska, tuomio 6.3.2003, Kok. 2003, s. I-2389).
67. Joka tapauksessa, vaikka oletettaisiinkin, että mainitulla Tanskan lainsäädännöllä voitaisiin katsoa otettavan käyttöön laatumerkintä, tämä seikka yksin ei voi riittää yksilöimään kantajia suhteessa kaikkiin muihin fetan tuottajiin, joiden osalta Tanskan lainsäädännössä asetetut velvollisuudet täyttyisivät.
68. Lisäksi on täsmennettävä, että kantajien erityisen oikeuden puuttumisen vahvistaa se, että niiden tilanteesta määrätään nimenomaisesti abstraktilla ja yleisellä tavalla perusasetuksen 13 artiklan 2 kohdassa, jossa säädetään siirtymäkaudesta, jolla turvataan erotuksetta kaikille valmistajille tietyin edellytyksin riittävän pitkä sopeutumiskausi vahingon välttämiseksi (ks. vastaavasti edellä 52 kohdassa mainittu asia Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräyksen 66 kohta). Se, että tämä siirtymäkautta koskeva järjestelmä koskee kantajia, ei siten voi olla riittävä seikka niiden yksilöimiseksi.
69. Toiseksi sen väitteen osalta, jonka mukaan kantajien tilanne olisi yksilöitävissä siltä osin kuin ne tuottavat Euroopan unionissa huomattavan osan feta-juustosta, on riittävää muistuttaa, että se, että yrityksellä on suuri osuus kyseisistä markkinoista, ei riitä sellaisenaan erottamaan sitä kaikista muista taloudellisista toimijoista, joita riidanalainen asetus koskee (asia T-114/99, CSR Pampryl v. komissio, määräys 9.11.1999, Kok. 1999, s. II-3331, 46 kohta ja edellä 52 kohdassa mainittu asia Alpenhain-Camembert-Werk ym. v. komissio, määräyksen 58 kohta).
70. Kolmanneksi sen väitteen osalta, joka koskee kantajien tilanteen yksilöimisessä kilpailullisesta näkökulmasta nimityksen ”feta” rekisteröinnistä kreikkalaisten tuottajien hyväksi aiheutuvien seurausten huomioon ottamista, on muistutettava, että joka tapauksessa se seikka, että yleisesti sovellettavalla toimella voi olla erilaisia konkreettisia vaikutuksia niille eri oikeussubjekteille, joihin sitä sovelletaan, ei ole omiaan erottamaan näitä kaikista muista toimijoista, joita asia koskee, kun, kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, tätä toimea sovelletaan objektiivisesti määritellyn tilanteen perusteella (asia T-138/98, ACAV ym. v. neuvosto, 22.2.2000, Kok. 2000, s. II-341, 66 kohta ja edellä 44 kohdassa mainittu asia La Conqueste v. komissio, määräyksen 37 kohta).
71. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on nimenomaisesti vahvistanut, että se, että kantaja on alkuperänimityksen rekisteröintiä koskevan asetuksen antamishetkellä sellaisessa tilanteessa, että sen täytyy toteuttaa tuotannon rakenteensa muutokset täyttääkseen asetuksessa säädetyt edellytykset, ei riitä siihen, että voitaisiin katsoa, että asetus koskee sitä erikseen samalla tavalla kuin se, jolle toimi on osoitettu (edellä 44 kohdassa mainittu asia La Conqueste v. komissio, määräyksen 35 kohta).
72. Neljänneksi, mitä tulee siihen kantajien väitteeseen, joka koskee väitettyä komission velvollisuutta ottaa asetusta annettaessa huomioon kantajien tilanne, yksin sen toteamuksen perusteella, jonka mukaan komissiolla oli velvollisuus ottaa selvää niistä kielteisistä seurauksista, joita kyseisellä toimella voi olla tietyille yrityksille, ei voida päätellä, että toimi koski näitä yrityksiä erikseen perustamissopimuksen 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti asia C-142/00 P, komissio v. Nederlandse Antillen, tuomio 10.4.2003, Kok. 2003, s. I-3483, 75 kohta).
73. Viidenneksi ja viimeiseksi kantajien tehokkaan oikeussuojan vaatimukseen perustuvan väitteen osalta on aluksi huomautettava, ettei yhteisöjen tuomioistuimissa voitaisi nostaa suoraa kumoamiskannetta siinäkään tapauksessa, että sen jälkeen, kun yhteisöjen tuomioistuimet ovat konkreettisesti tutkineet kansallisia menettelysääntöjä, voitaisiin osoittaa, että näiden menettelysääntöjen mukaan yksityinen oikeussubjekti ei voi nostaa kannetta, jolla se voisi riitauttaa riidanalaisen yhteisön toimen pätevyyden (asia C-258/02 P, Bactria v. komissio, määräys 12.12.2003, Kok. 2003, s. I-15105, 58 kohta).
74. Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi selvästi vahvistanut EY 230 artiklan neljännessä alakohdassa vaaditun sen edellytyksen osalta, jonka mukaan toimen on koskettava henkilöä erikseen, että vaikka kyseistä edellytystä on tulkittava tehokasta oikeussuojaa koskevan periaatteen valossa ottaen huomioon eri tekijät, joiden perusteella kantaja voidaan yksilöidä, tällaisen tulkinnan perusteella kyseistä perustamissopimuksessa nimenomaisesti määrättyä edellytystä ei voida sivuuttaa ylittämättä perustamissopimuksessa yhteisöjen tuomioistuimille annettua toimivaltaa. Tästä seuraa, että ellei luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö täytä tätä edellytystä, tällä ei missään tapauksessa ole oikeutta nostaa kumoamiskannetta asetusta vastaan (asia C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto, tuomio 25.7.2002, Kok. 2002, s. I-6677, 36, 37 ja 39 kohta ja asia C-263/02 P, komissio v. Jégo-Quéré, tuomio 1.4.2004, Kok. 2004, s. I-3425, 33 kohta).
75. Edellä esitetyistä huomioista käy ilmi, että riidanalaisen asetuksen ei voida katsoa koskevan tanskalaisia feta-juuston tuottajia erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla.
76. Edellä olevasta seuraa, että koska riidanalaisessa asetuksessa on kyse yleisesti sovellettavasta toimenpiteestä ja koska se ei vaikuta kantajiin niihin niiden erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne erottuvat kaikista muista ja ne voidaan yksilöidä, kanne jätetään tutkimatta.
Oikeudenkäyntikulut
77. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan omat sekä komission oikeudenkäyntikulut.
78. Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Helleenien tasavalta ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
79. Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan mukaan muut väliintulijat kuin jäsenvaltiot ja toimielimet voidaan velvoittaa vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on katsottava, että SEV-GAP vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1) Kanne jätetään tutkimatta.
2) Kantajat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
3) Helleenien tasavalta, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta sekä Syndesmos Ellinikon Viomichanion Galaktokomikon Proïonton (SEV-GAP) vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Annettiin Luxemburgissa 13 päivänä joulukuuta 2005.