Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
21 päivänä toukokuuta 2026 (1)
Asia C‑242/25
S,
T ja
AS SEB banka,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Latvijas Republikas Saeima
(Ennakkoratkaisupyyntö – Latvijas Republikas Satversmes tiesa (perustuslakituomioistuin, Latvia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Talous- ja rahapolitiikka – Rahapolitiikka – Euroopan keskuspankin toimivaltaan kuuluvat alat – Kansallinen lainsäädäntöesitys – Euroopan keskuspankin kuuleminen – SEUT 127 artiklan 4 kohta – Päätös 98/415 – 4 artikla – Kysymys siitä, noudattavatko kansalliset viranomaiset tätä säännöstä
I       Johdanto
1.        Nyt käsiteltävä Latvijas Republikas Satversmes tiesan (perustuslakituomioistuin, Latvia) esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee sitä, miten tulkitaan Euroopan keskuspankin (EKP) oikeutta tulla kuulluksi lainsäädäntömenettelyssä, jossa hyväksytään EKP:n toimivaltaan kuuluvaan alaan liittyvää kansallista lainsäädäntöä, ja unionin tuomioistuin saa siinä tilaisuuden täsmentää omaa oikeuskäytäntöään, joka koskee sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamatta jättämistä, jota hyväksyttäessä on rikottu unionin oikeudessa asetettuja menettelyllisiä vaatimuksia.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Päätös 98/415/EY
2.        Käsiteltävän asian kannalta merkitykselliset säännökset ovat jäsenmaiden viranomaisten velvollisuudesta kuulla Euroopan keskuspankkia suunnitelmista lainsäädännöksi 29.6.1998 tehdyn neuvoston päätöksen 98/415/EY(2) 2, 3 ja 4 artikla.
B       Latvian oikeus
1.     Perustuslaki
3.        15.2.1992 annetun Latvian tasavallan perustuslain(3) (Latvijas Republikas Satversme, jäljempänä perustuslaki) 64 §:ssä säädetään, että Saeimalla (Latvian parlamentti) ja kansalla on lainsäädäntävalta perustuslaissa säädetyn mukaisesti ja siinä säädettyjä menettelyjä noudattaen.
4.        Perustuslain 70 §:n mukaan Latvian presidentti vahvistaa lait seuraavalla kaavalla: ”Saiema (eli kansa) on hyväksynyt ja presidentti on vahvistanut seuraavan lain: (lain teksti).”
5.        Perustuslain 71 §:n mukaan presidentillä on oikeus pyytää laille toista käsittelyä: Presidentti voi esittää kymmenen päivän kuluessa siitä, kun parlamentti on hyväksynyt lain, parlamentin puhemiehelle osoitetun perustellun kirjallisen pyynnön lain toisesta käsittelystä. Jos parlamentti ei muuta lakia, presidentti ei voi vastustaa lakia toistamiseen.
2.     Latvian parlamentin työjärjestys
6.        28.7.1994 annetun Latvian parlamentin työjärjestyksen(4) (Saeimas kārtības rullis) 114 §:n 1 momentissa säädetään, että lakiesitys katsotaan hyväksytyksi ja se muuttuu siten laiksi, kun siitä on käyty kolme keskustelua ja sen hyväksymistä puoltaa äänestyksessä läsnä olleiden Latvian parlamentin jäsenten äänten enemmistö.
3.     Latvian kuluttajansuojalaki
7.        18.3.1999 annetun Latvian kuluttajansuojalain(5) (Patērētāju tiesību aizsardzības likums), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, 84 §:ssä säädettiin vaihtuvakorkoisen asuntolainan ottaneiden kuluttajien tukimekanismista. Mekanismi muodostui olennaisilta osin kuluttajien maksamien korkojen osittaisesta korvaamisesta, ja se rahoitettiin luottolaitoksilta ja erinäisiltä muilta laitoksilta perittävällä maksulla.
III  Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
8.        Euriborkoron nousun ja inflaation aiheuttama lainanmaksuerien ja kuluttajahintojen kasvu oli alkanut rasittaa kotitalouksia huomattavasti, joten Latvian parlamentin käsiteltäväksi annettiin 6.10.2023 esitys laiksi kuluttajansuojalain muuttamisesta (Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā, jäljempänä lakiesitys). Lakiesityksen tarkoituksena oli täydentää kuluttajansuojalakia 84 §:llä lisäämällä siihen asuntovelallisten tukimekanismi. Parlamentti nimesi budjetti- ja raha-asiain (veroasiain) valiokunnan (Budžeta un finanšu (nodokļu) komisija, jäljempänä budjettivaliokunta) vastaamaan lakiesityksestä.
9.        Parlamentti kävi lakiesityksestä kolme keskustelua, ja sitä tarkasteltiin 13:ssa budjettivaliokunnan kokouksessa, joihin osallistui julkishallinnon sekä alaa edustavien elinten edustajia. Eri keskusteluissa hyväksytyt lakiesityksen versiot poikkesivat toisistaan.
10.      Budjettivaliokunta tarkasteli lakiesitystä 30.11.2023 ennen sitä koskevaa kolmatta ja viimeistä keskustelua, ja se otti yhteyttä EKP:hen, toimitti EKP:lle lakiesityksen version sellaisena kuin sitä esitettiin ennen kolmatta keskustelua ja pyysi EKP:ltä siitä lausuntoa.
11.      Parlamentti ei jäänyt odottamaan EKP:n lausuntoa vaan hyväksyi kuluttajansuojalain muuttamisesta annetun lain (likums ”Grozījumi Patērētāju tiesību aizsardzības likumā”, jäljempänä riidanalainen laki) kolmannessa keskustelussa 6.12.2023 ja toimitti sen presidentin vahvistettavaksi.
12.      EKP antoi ja julkaisi 11.12.2023 lausunnon luottolaitoksilta vaadittavasta tilapäisestä maksusta asuntovelallisten suojaamiseksi (CON/2023/42). EKP esitti lausunnossa varovaista kritiikkiä Latvian tasavallan tilapäisestä maksusta asuntovelallisten suojaamiseksi: se varoitti, että riidanalainen laki saattaisi heikentää rahapolitiikan välittymistä sekä pankkien kannattavuutta ja pääomaa, vääristää kilpailua ja aiheuttaa riskin rahoitusvakaudelle, ja se suositteli kattavampaa vaikutustenarviointia ennen hyväksymistä.
13.      EKP:n lausunnosta käytiin keskustelu 20.12.2023 budjettivaliokunnan kokouksessa, johon osallistui myös julkishallinnon sekä alaa edustavien elinten edustajia. Presidentti vahvisti riidanalaisen lain samana päivänä, ja laki tuli voimaan 1.1.2024. Näin kuluttajansuojalakiin lisättiin 84 §.
14.      Kyseisen pykälän mukaisesti luottolaitoksilla ja erinäisillä muilla kulutusluottojen alalla toimivilla laitoksilla (jäljempänä maksuvelvolliset) on velvollisuus suorittaa veroluonteinen maksu asuntovelallisten suojaamiseksi (jäljempänä maksu). Kyseisessä pykälässä säädettiin samalla sen mukaiset vaatimukset täyttävien asuntovelallisten maksettaviksi tulevien korkojen korvaamisesta osittain. Maksuvelvollisilla oli velvollisuus laskea kullekin asuntovelalliselle, jolla oli oikeus korvaukseen, maksettavan korvauksen määrä ja ilmoittaa tämä tieto Latvian verohallinnolle (Valsts ieņēmumu dienests, jäljempänä verohallinto). Verohallinto maksoi tämän korvauksen kyseisestä maksusta saatavista varoista kolmen kuukauden välein asianomaisille asuntovelallisille.
15.      Riidanalaisessa laissa säädettyä järjestelmää sovellettiin 31.12.2024 saakka.
16.      Latviaan rekisteröity luottolaitos SEB banka ja kaksi yksityistä (S ja T) ovat nostaneet ennakkoratkaisua pyytäneessä Latvijas Republikas Satversmes tiesassa kanteet, joissa väitetään, että riidanalainen laki on perustuslain vastainen erityisesti, koska se rikkoo hyvän lainsäädännön periaatetta. Kanteissa väitetään, että Latvian parlamentti laiminlöi velvollisuutensa kuulla EKP:tä ennen riidanalaisen lain hyväksymistä.
17.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään ensinnäkin, noudatetaanko unionin oikeudessa asetettua jäsenvaltion viranomaisen velvollisuutta kuulla EKP:tä tarkoituksenmukaisessa vaiheessa, jos jäsenvaltion parlamentti hyväksyy lain, ennen kuin EKP:ltä on saatu lausunto, kun olemassa on menettely, jossa annetaan parlamentille mahdollisuus käsitellä lakia uudelleen ennen sen vahvistamista ja voimaantuloa. Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää ohjeistusta siihen, onko päätöksen 98/415 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla tarkoituksenmukaisessa vaiheessa tapahtuvaa SEUT 127 artiklan 4 kohdan mukaista kuulemista koskevan velvollisuuden mahdollista noudattamatta jättämistä pidettävä unionin oikeuden rikkomisena, jonka vuoksi kyseisiä jäsenvaltion hyväksymiä oikeussääntöjä on jätettävä soveltamatta. Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoittaa todenneensa johdonmukaisesti, että vain olennaisten menettelymääräysten rikkomiset voivat tehdä kansallisesta säännöksestä lainvastaisen. Se huomauttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ei ole vielä selkiytetty, mitä seurauksia aiheutuu jäsenvaltioiden lainsäädännön sovellettavuudelle, kun EKP:tä on jätetty kuulematta tarkoituksenmukaisessa vaiheessa. Jos unionin tuomioistuin toteaa, että EKP:n kuulemista tarkoituksenmukaisessa vaiheessa koskevan velvollisuuden noudattamatta jättäminen on olennaisten menettelymääräysten rikkomista, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmanneksi, onko oikeusvarmuuden ja unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteita tulkittava siten, että Latvijas Republikas Satversmes tiesa voi määrätä antamassaan ratkaisussa, että riidanalaisten säännösten oikeusvaikutukset pysyvät voimassa kyseisten säännösten voimassaoloajan.
18.      Tässä tilanteessa Latvijas Republikas Satversmes tiesa on esittänyt 31.3.2025 tekemällään ennakkoratkaisupyyntöpäätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen samana päivänä, unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [SEUT] 127 artiklan 4 kohtaa ja [päätöksen 98/415] 4 artiklaa tulkittava siten, että niissä asetettua jäsenvaltion viranomaisen velvollisuutta kuulla [EKP:tä] tarkoituksenmukaisessa vaiheessa on noudatettu, jos jäsenvaltion parlamentti hyväksyy lain ennen kuin [EKP:ltä] on saatu lausunto mutta olemassa on menettely, jonka yhteydessä parlamentti voi käsitellä kyseisen lain toisen kerran ennen sen vahvistamista ja voimaantuloa?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko katsottava, että [SEUT] 127 artiklan 4 kohdan ja [päätöksen 98/415] 4 artiklan rikkominen merkitsee olennaisten menettelymääräysten rikkomista, minkä vuoksi kansallisen oikeuden säännöksiä, joita hyväksyttäessä on rikottu unionin oikeutta, on jätettävä soveltamatta?
3)      Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko unionin oikeuden ensisijaisuuden ja oikeusvarmuuden periaatteita tulkittava siten, että [Latvijas Republikas Satversmes tiesa] voi päättää antamassaan ratkaisussa, että riidanalaisten säännösten oikeusvaikutukset pysyvät voimassa kyseisten säännösten voimassaoloajan?”
19.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet SEB banka, Latvian ja Portugalin hallitukset, EKP sekä Euroopan komissio. Ne kaikki osallistuivat 27.1.2026 pidettyyn istuntoon.
IV     Asian tarkastelu
A       Alustavia huomautuksia
20.      Haluan käydä alustavina huomautuksina lyhyesti läpi ennakkoratkaisupyynnön esittäneessä tuomioistuimessa käytävän menettelyn asiayhteyden ja selittää sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa esille nousseiden kysymysten syntyhistoriaa.
21.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko Latvian kuluttajansuojalain 84 §:ssä säädetty asuntovelallisten tukimekanismi yhteensopiva Latvian perustuslain 1 §:n, 91 §:n ensimmäisessä virkkeessä vahvistetun yhdenvertaisuutta lain edessä koskevan periaatteen ja 105 §:n ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa virkkeessä vahvistetun omaisuudensuojan kanssa.
22.      SEB banka sekä S ja T väittävät tässä yhteydessä, että Latvian kuluttajansuojalain 84 § muodostaa omaisuudensuojaa ja oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun koskevan rajoituksen, josta ei säädetä laissa.(6) Ne väittävät, ettei kuluttajansuojalain kyseistä pykälää säädetty asianmukaisella tavalla, vaan Latvian parlamentti jätti tarkoituksellisesti kuulematta EKP:tä kyseisen lakiin sisältyneestä mekanismista lainsäädäntömenettelyn tarkoituksenmukaisessa vaiheessa. SEB bankan sekä S:n ja T:n mukaan seuraavia asiaankuuluvia unionin primäärioikeuden ja johdetun oikeuden määräyksiä ja säännöksiä on rikottu: SEUT 127 artiklan 4 kohta ja SEUT 282 artiklan 5 kohta, Euroopan keskuspankkijärjestelmän ja Euroopan keskuspankin perussäännöstä tehdyn pöytäkirjan (N:o 4) (jäljempänä EKPJ:n ja EKP:n perussääntö) 4 artikla sekä päätöksen 98/415 2 artiklan 1 kohta ja 4 artikla.
23.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyysi ratkaisua unionin tuomioistuimelta, koska omaisuudensuojaa ja oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun koskevan rajoituksen oikeudellista perustaa ei ole väitetysti säädetty asianmukaisella tavalla. Kaikki kolme kysymystä liittyvät kansalliseen lainsäädäntömenettelyyn ja velvollisuuteen kuulla EKP:tä. Ne eivät kuitenkaan koske aineellista kysymystä siitä, onko omaisuudensuojaa loukattu.
24.      Laista, jonka perustuslainmukaisuus on riitautettu, vastaava toimielin on Latvian parlamentti. Parlamentilla on luonnollisesti tärkeä asema käsiteltävän asian menettelyssä, joka koskee perustuslainmukaisuuden arviointia.
25.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka tehtävänä on jäsenvaltion perustuslakituomioistuimena valvoa perustuslainmukaisuutta, pyrkii selvittämään, onko Latvian parlamentti rikkonut unionin oikeuden oikeussääntöjä (ensimmäinen kysymys) ja lisäksi, jos on, mitä oikeudellisia seurauksia tästä rikkomisesta aiheutuu (toinen kysymys). Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on perustuslakituomioistuimena toimivalta todeta kansallisen lainsäädännön säännöksen olevan perustuslain vastainen, joskin tämän toimivallan käyttäminen herättää kysymyksen siitä, mitä unionin oikeudesta johtuvia seurauksia tästä voi aiheutua, jos mitään. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi todeta riidanalaisen lain olevan perustuslain vastainen vain siinä tapauksessa, jos (yleisillä) kansallisilla tuomioistuimilla on unionin oikeuden perusteella velvollisuus jättää soveltamatta kyseistä lakia. Tämän vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii varmistamaan toisella kysymyksellään, onko kansallisen tuomioistuimen jätettävä soveltamatta kansallisen lain säännöksiä, joita hyväksyttäessä on rikottu unionin menettelylliseen oikeuteen kuuluvia oikeussääntöjä.
B       Ensimmäinen kysymys
26.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii saamaan ensimmäisellä kysymyksellään selville olennaisilta osin, onko SEUT 127 artiklan 4 kohtaa ja päätöksen 98/415 4 artiklaa tulkittava EKP:n ”toimivaltaan kuuluvan alan” tilanteessa siten, että velvollisuutta kuulla EKP:tä suunnitelmasta lakiesitykseksi kyseisten oikeussääntöjen mukaisesti noudatetaan silloin, kun jäsenvaltion parlamentti hyväksyy lain, ennen kuin EKP:ltä on saatu lausunto, kun olemassa on kansallinen menettely, jonka mukaisesti parlamentti voi käsitellä kyseisen lain toisen kerran ennen sen vahvistamista ja voimaantuloa.
27.      Jotta voisin ehdottaa unionin tuomioistuimelle vastausta tähän kysymykseen, minun on käytävä ensin läpi EKP:n kuulemista kansallisissa lainsäädäntömenettelyissä koskeva menettely ja tutkittava sen jälkeen, onko kyseistä menettelyä noudatettu käsiteltävässä asiassa.
1.     SEUT 127 artiklan 4 kohdan ja muiden oikeussääntöjen mukainen velvollisuus kuulla EKP:tä
28.      EKP on yksi Euroopan unionin seitsemästä toimielimestä,(7) ja siihen liittyvät keskeiset oikeussäännöt sisältyvät EUT-sopimukseen sekä EKPJ:n ja EKP:n perussääntöön. SEUT 127 artiklan 1 kohdassa määrätään, että EKPJ:n ensisijaisena tavoitteena on pitää yllä hintatason vakautta ja että se tukee yleistä talouspolitiikkaa unionissa osallistuakseen SEU 3 artiklassa määriteltyjen unionin tavoitteiden saavuttamiseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hintatason vakauden tavoitetta. SEUT 127 artiklan 2 kohdassa määrätään, että EKPJ:n perustehtäviä ovat unionin rahapolitiikan määritteleminen ja toteuttaminen, valuuttamarkkinatoimien suorittaminen,(8) jäsenvaltioiden virallisten valuuttavarantojen hallussapito ja hoito sekä maksujärjestelmien moitteettoman toiminnan edistäminen.
29.      Seuraavissa kolmessa primäärioikeuden artiklassa, joiden sanamuoto on lähes täsmälleen sama,(9) määrätään EKP:n pakollisesta kuulemisesta, kun on kyse ehdotuksista unionin säädöksiksi sekä jäsenvaltioiden suunnitelmista lainsäädännöksi: SEUT 127 artiklan 4 kohta, EKPJ:n ja EKP:n perussäännön 4 artikla ja SEUT 282 artiklan 5 kohta. Lisäksi seuraavassa johdetun oikeuden artiklassa säädetään tarkemmin tästä kuulemismenettelystä: päätöksen 98/415 4 artikla.
a)     SEUT 127 artiklan 4 kohta: yleinen menettely ja tarkoitus
30.      SEUT 127 artiklan 4 kohdassa määrätään EKP:n pakollisesta(10) kuulemisesta, kun kyse on ehdotuksista unionin säädöksiksi(11) sekä kansallisten viranomaisten suunnitelmista lainsäädännöksi(12) EKP:n toimivaltaan kuuluvilla aloilla. Kansallisia viranomaisia koskevan kuulemisvelvollisuuden osalta määrätään erikseen, että sen tulee tapahtua niissä rajoissa ja sellaisin ehdoin, jotka neuvosto vahvistaa SEUT 129 artiklan 4 kohdassa määrättyä menettelyä noudattaen. EKPJ:n ja EKP:n perussäännön 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Neuvoa-antava toiminta”, käytetään täsmälleen samaa sanamuotoa kuin SEUT 127 artiklan 4 kohdassa. SEUT 282 artiklan 5 kohdassa määrätään vastaavasti, että EKP:tä kuullaan sen toimivaltuuksiin kuuluvilla aloilla kaikista esityksistä unionin säädöksiksi sekä esityksistä kansallisen tason sääntelyksi, ja se voi antaa lausuntoja. Ymmärrän SEUT 282 artiklan 5 kohdan olevan luonteeltaan toteava, sillä siinä vain toistetaan (joskin epätäydellisesti)(13) SEUT 127 artiklan 4 kohdassa jo määrätyt seikat.(14) Tämän perusteella viittaan vastedes primäärioikeuden osalta pelkästään SEUT 127 artiklan 4 kohtaan.
31.      Sekä unionin toimielimiä että jäsenvaltion viranomaisia koskevalla kuulemisvelvollisuudella on kaksi tarkoitusta: sillä pyritään varmistamaan, i) että EKP:n asiantuntemus otetaan huomioon asiaankuuluvassa unionin ja jäsenvaltioiden lainsäädännössä ja ii) että EKP saa varhaisessa vaiheessa tiedon sitä koskevan oikeudellisen tilanteen mahdollisista muutoksista.(15) Lainsäätäjä voi hyödyntää EKP:n suurta asiantuntemusta,(16) mikä parantaa lainsäädännön laatua kokonaisuudessaan.(17)
32.      Lisäksi ymmärrän SEUT 127 artiklan 4 kohdan merkitsevän laajemmassa asiayhteydessä sitä, että sillä suojataan EKP:n erioikeuksia ja toimivaltaa. EKP:n on oltava sellaisessa asemassa, jossa se voi varmistaa, ettei sen toimivalta vaarannu. Tämän vuoksi EKP:llä on tosiasiallinen oikeus tulla kuulluksi, minkä seurauksena unionin lainsäätäjällä ja jäsenvaltioiden lainsäätäjillä on velvollisuus kuulla sitä.
33.      Nykyisen SEUT 127 artiklan 4 kohdan toisen luetelmakohdan perusteella neuvosto vahvistaa päätöksellä EKP:n kuulluksi tulemista koskevan oikeuden rajat ja ehdot.
b)     Päätös 98/415: menettelyä koskevat yksityiskohdat
34.      Päätöksessä 98/415 säädetään noudatettavasta menettelystä jäljempänä kuvatulla tavalla.
35.      Koska jäsenvaltioilla on yleinen velvollisuus varmistaa, että päätöstä 98/415 noudatetaan tehokkaasti, niiden on ensinnäkin huolehdittava siitä, että EKP:tä kuullaan tarkoituksenmukaisessa vaiheessa, niin että suunnitelmaa lakiesitykseksi valmistelevalla viranomaisella on mahdollisuus ottaa huomioon EKP:n lausunto, ennen kuin se päättää esityksen asiasisällöstä. EKP:n lausunto on saatettava lainsäätäjänä toimivien viranomaisten tietoon, jos nämä eivät ole valmistelleet kyseistä lakiesitystä.(18)
36.      Huomautan tässä yhteydessä, että päätöksessä 98/415 tehdään selvä jako lakiesityksen valmistelevan viranomaisen ja lainsäätäjänä toimivan viranomaisen välillä. Tämä jako perustuu jokaisen (kansallisen) lainsäädäntömenettelyn taustalla olevaan logiikkaan. Vaikka onkin selvää, että tähän päätökseen liittyvien lainsäädäntömenettelyjen yleisestä järjestämisestä säädetään kunkin jäsenvaltion perustuslaissa ja että kansalliset menettelyt voivat erota toisistaan huomattavasti, voidaan todeta, että valmisteleva viranomainen ja lainsäätäjänä toimiva viranomainen erotetaan aina toisistaan. Oikeusjärjestelmissä tehdään nimittäin tyypillisesti jossain muodossa jako valmistelevien(19) viranomaisten ja lainsäätäjinä toimivien(20) viranomaisten välillä.(21)
37.      Päätöksen 98/415 4 artiklan perusteella EKP:tä on kuultava mahdollisimman aikaisessa lainsäädäntömenettelyn vaiheessa eli silloin, kun lakiesityksen valmisteleva viranomainen on laatinut ensimmäisen luonnoksen, joka toimitetaan sitten lainsäätäjänä toimivalle viranomaiselle yleensä ensimmäistä käsittelyä varten. Näin EKP:llä on paras mahdollisuus vaikuttaa lausunnollaan tarkoituksenmukaisesti kansalliseen lainsäädäntöprosessiin.
38.      Toiseksi EKP:llä on velvollisuus ilmoittaa heti lainsäädäntöä koskevan suunnitelman saatuaan lausuntoa pyytävälle viranomaiselle, katsooko se tämän lainsäädännön kuuluvan toimivaltaansa.(22)
39.      Kolmanneksi lainsäädäntöä valmistelevat jäsenvaltioiden viranomaiset voivat, jos ne katsovat tarpeellisiksi, asettaa EKP:lle lausunnon toimittamista koskevan määräajan, joka ei saa olla kuukautta lyhempi laskettuna päivästä, jona EKP:n puheenjohtaja vastaanottaa tätä koskevan ilmoituksen.(23) Erittäin kiireellisissä tapauksissa määräaikaa voidaan lyhentää, ja tällöin lausuntoa pyytävän viranomaisen on ilmoitettava syyt kiireellisyyteen.(24) EKP voi hyvissä ajoin pyytää määräajan pidentämistä enintään neljällä viikolla, eikä lausuntoa pyytävä viranomainen saa perusteettomasti kieltäytyä hyväksymästä tällaista pyyntöä.(25) Kun määräaika on kulunut umpeen, ei lausunnon puuttuminen estä lausunnon pyytänyttä kansallista viranomaista jatkamasta lainsäädäntömenettelyä, ja jos EKP:n lausunto saadaan määräajan jälkeen, jäsenvaltioiden on tästä huolimatta huolehdittava, että se saatetaan kansallisten viranomaisten tietoon.(26)
c)     EKP:n toimivaltaan kuuluvat alat
40.      Kuten todettua, EKP:n kuulemista koskeva velvollisuus syntyy käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan aiheen perusteella. EKP:n toimivaltaan kuuluvien alojen määrittäminen alkaa SEUT 127 artiklan 1 ja 2 kohdasta sekä EKPJ:n ja EKP:n perussäännön 3–12 artiklasta. SEUT 127 artiklan 1 kohdan mukaan EKPJ:n ”ensisijaisena tavoitteena” on pitää yllä hintatason vakautta. EKPJ:n on tuettava yleistä talouspolitiikkaa Euroopan unionissa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseistä tavoitetta. SEUT 127 artiklan 2 kohdassa määritellään EKPJ:n perustehtävät siten, että niihin kuuluvat unionin rahapolitiikan määrittäminen ja toteuttaminen, valuuttamarkkinatoimien suorittaminen, jäsenvaltioiden virallisten valuuttavarantojen hallussapito ja hoito sekä maksujärjestelmien moitteettoman toiminnan edistäminen.
41.      Lisäksi päätöksen 98/415 2 artiklan 1 kohdassa määritellään EKP:n toimivaltaan kuuluviksi aloiksi erityisesti valuuttakysymykset (ensimmäinen luetelmakohta); maksuvälineet (toinen luetelmakohta); kansalliset keskuspankit (kolmas luetelmakohta); raha-, rahoitus-, pankki-, maksujärjestelmä- ja maksutasetilastojen kerääminen, laatiminen ja jakaminen (neljäs luetelmakohta); maksu- ja selvitysjärjestelmät (viides luetelmakohta) sekä rahoituslaitoksiin sovellettavat säännöt siltä osin kuin ne vaikuttavat merkittävästi rahoituslaitosten ja markkinoiden vakauteen (kuudes luetelmakohta).
2.     Käsiteltävä asia: kuulemisvelvollisuutta ei ole noudatettu
42.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on soveltaa kyseessä oleville oikeussäännöille ehdotettua tulkintaa käsiteltäväkseen saatetussa asiassa. Ennakkoratkaisupyynnössä ja unionin tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä annettujen tietojen perusteella voin kuitenkin tehdä huoletta seuraavat oletukset ja opastaa näin ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta tässä tehtävässä.
43.      Ensimmäiseksi on painotettava, että kysymys siitä, liittyykö kuluttajansuojalain 84 § EKP:n toimivaltaan kuuluvaan alaan, on kansallisessa menettelyssä riidaton. Latvian parlamentti ei ole kyseenalaistanut sitä, että sillä oli velvollisuus kuulla EKP:tä.(27)
44.      Toiseksi etenkin Latvian hallitus on selventänyt istunnossa selvästi muun muassa, että Latvian perustuslain mukaan budjettivaliokunta on päätöksen 98/415 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu suunnitelmaa lakiesitykseksi valmisteleva viranomainen.
45.      Kolmanneksi budjettivaliokunta jätti noudattamatta päätöksen 98/415 4 artiklaa, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan tarpeelliset toimenpiteet huolehtiakseen siitä, että kyseistä päätöstä noudatetaan tehokkaasti. Budjettivaliokunta ei nimittäin huolehtinut päätöksen 98/415 4 artiklan toisen virkkeen mukaisesti siitä, että EKP:tä olisi kuultu ”tarkoituksenmukaisessa vaiheessa, niin että suunnitelmaa lakiesitykseksi valmistelevalla viranomaisella on mahdollisuus ottaa huomioon EKP:n lausunto, ennen kuin se päättää esityksen asiasisällöstä”. Budjettivaliokunta ei myöskään asettanut EKP:n lausunnon toimittamista koskevaa määräaikaa, joten se ei noudattanut päätöksen 98/415 3 artiklan henkeä.
46.      Tässä vaiheessa on näin ollen todettava, että budjettivaliokunta ei noudattanut päätöksen 98/415 4 artiklaa.
47.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään olennaisilta osin, onko tällainen rikkominen merkityksetön tai voidaanko se korjata käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, eli kun olemassa on menettely, jonka mukaisesti parlamentti voi käsitellä kyseisen lain toisen kerran ennen lain vahvistamista ja voimaantuloa. Latvian hallitus väittää vastaavasti, että EKP:n kuulemista koskevaa velvollisuutta noudatettiin, koska presidentti olisi voinut palauttaa lakiesityksen uudelleen käsiteltäväksi mutta päätti olla tekemättä niin.
48.      Haluan muistuttaa, että Latvian perustuslain mukaisesti presidentti, joka vahvistaa lait muodollisesti sen jälkeen, kun ne on hyväksytty parlamentissa, jotta lait voivat tulla voimaan, voi esittää kymmenen päivän kuluessa siitä, kun Latvian parlamentti on hyväksynyt lain, parlamentin puhemiehelle osoitetun perustellun kirjallisen pyynnön lain toisesta käsittelystä. Presidentti ei voi kuitenkaan vastustaa lakia toistamiseen, vaikka Latvian parlamentti ei muuttaisi sitä.(28)
49.      Näkemykseni on, että edellä kuvattu perustuslain säännös ei voi korjata edes teoriassa EKP:n kuulemista lainsäädäntömenettelyn aikana koskevan velvollisuuden noudattamatta jättämistä. SEUT 127 artiklan 4 kohdassa kansalliset viranomaiset velvoitetaan kuulemaan EKP:tä suunnitelmista lainsäädännöksi EKP:n toimivaltaan kuuluvilla aloilla. Olen esittänyt edellä, että kuulemisen on tapahduttava mahdollisimman aikaisessa vaiheessa eli silloin, kun esitys annetaan Latvian parlamentille ensimmäisen kerran. Vaikka SEUT 127 artiklan 4 kohtaa tulkittaisiin väljemmin, on nähdäkseni mahdotonta katsoa, että säädös olisi edelleen suunnitelma, kun Latvian parlamentti on hyväksynyt sen lopullisesti. Toisin sanoen sen jälkeen, kun teksti on kuvaannollisesti ilmaistuna lähtenyt parlamentista presidentin vahvistettavaksi, säädös ei ole enää SEUT 127 artiklan 4 kohdan toisessa luetelmakohdassa ja päätöksen 98/415 1 artiklassa tarkoitettu suunnitelma lainsäädännöksi. Jollei EKP:tä ole kuultu siihen mennessä, kun Latvian parlamentti on hyväksynyt lain, kyseisiä oikeussääntöjä on rikottu.
50.      Käsittääkseni sen jälkeen, kun toimivaltainen lainsäätäjä on hyväksynyt säädöksen muodollisesti, ei puhuta enää ”suunnitelmasta”, vaikka säädöstä ei olisi vielä vahvistettu tai se ei olisi tullut vielä voimaan. Latvian perustuslain 64 §:n(29) perusteella lainsäätäjä on nähdäkseni Latvian parlamentti eikä presidentti.
51.      Tämän perusteella käsiteltävässä asiassa ei ole noudatettu käytännössä myöskään SEUT 127 artiklan 4 kohtaa eikä päätöstä 98/415. On muistettava, että lähetettyään lakiesityksen EKP:lle vasta 30.11.2023 ennen kolmatta ja lopullista keskustelua Latvian parlamentti hyväksyi riidanalaisen lain kolmannessa keskustelussa odottamatta EKP:n lausuntoa. Sitten se lähetti lain presidentille vahvistettavaksi. Tätä toteamusta ei muuta se seikka, että parlamentin budjettivaliokunta käsitteli EKP:n lausunnon, kun oli saanut sen 11.12.2023. Itse asiassa tämä osoittaa, että jo hyväksytyn tekstin käsitteli uudelleen parlamentti itse (parlamentin elin) eikä presidentti. On helppo otaksua, että Latvian parlamentti oli määräajan suhteen puun ja kuoren välissä, sillä se halusi lain tulevan voimaan vuoden 2023 loppuun mennessä.
3.     Ensimmäiseen kysymykseen ehdotettava vastaus
52.      Menettelysääntöjen legitiimiys perustuu niiden tiukkaan soveltamiseen. Tämä vahvistaa viime kädessä oikeusvarmuutta ja yleisesti oikeusvaltioperiaatetta. Näiden seikkojen perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, että käsiteltävässä asiassa kyseessä olevia menettelysääntöjä on rikottu.
53.      Ehdotan siis, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan, että SEUT 127 artiklan 4 kohtaa ja päätöksen 98/415 4 artiklaa on tulkittava siten, että EKP:n toimivaltaan kuuluvan alan tilanteessa velvollisuutta kuulla EKP:tä lakiesityksestä kyseisten oikeussääntöjen mukaisesti ei noudateta, jos jäsenvaltion parlamentti hyväksyy lain ennen kuin EKP:ltä on saatu lausunto, vaikka olemassa on kansallinen menettely, jonka mukaisesti parlamentti voi käsitellä kyseisen lain toisen kerran ennen sen vahvistamista ja voimaantuloa.
C       Toinen kysymys
54.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään toisella kysymyksellä lähinnä, onko SEUT 127 artiklan 4 kohtaa ja päätöksen 98/415 4 artiklaa tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallisen oikeuden säännöksiä, joita hyväksyttäessä on rikottu kyseisiä oikeussääntöjä.
55.      Toisessa kysymyksessä on siis kyse seurauksista, joita aiheutuu niiden SEUT 127 artiklan 4 kohtaan sekä päätöksen 98/415 3 ja 4 artiklaan sisältyvien menettelyvaatimusten rikkomisesta, jotka liittyvät velvoitteeseen kuulla EKP:tä ennen kansallisen lainsäädännön hyväksymistä.
56.      SEUT 127 artiklan 4 kohdan mukaisen menettelyn keskeinen erityispiirre on unionin toimielimen osallistuminen kansalliseen lainsäädäntömenettelyyn. Kuten osoitan jäljempänä, tähänastisesta oikeuskäytännöstä voidaan siten saada osviittaa vain osittain. Unionin tuomioistuimen on nähdäkseni päädyttävä kokonaan uudenlaiseen ratkaisuun käsiteltävässä asiassa.
1.     Tähänastinen oikeuskäytäntö
57.      Haluan käydä ensin lyhyesti läpi oikeuskäytännön, joka koskee unionin toimielimen unionin menettelyssä kuulluksi tulemista koskevan oikeuden rikkomista ja tarkastelen sitten unionin tuomioistuimen klassista oikeuskäytäntöä, joka liittyy oikeudellisiin seurauksiin, joita aiheutuu unionin oikeudessa  säädettyjen muodollisten vaatimusten – esimerkiksi tiedoksiantoa koskevien vaatimusten – noudattamatta jättämisestä jäsenvaltioissa.
a)     Kun unionin toimielin rikkoo menettelymääräystä
58.      Tällä alalla esille nouseva keskeinen oikeudellinen kysymys on Euroopan parlamentin jättäminen kuulematta unionin lainsäädäntömenettelyssä ja sen seuraukset. Tältä osin merkittävimpiä ovat tuomiot, jotka tunnetaan ”isoglukoosiasioissa annettuina tuomioina”,(30) eli tuomio Roquette Frères ja tuomio Maizena, jotka on antanut yhteisöjen tuomioistuin.(31) Nämä tuomiot annettiin ensimmäisellä vaalikaudella, jolle parlamentti oli valittu suoralla vaalilla, ja siten aikana, jolloin parlamentin osallistuminen unionin päätöksentekomenettelyyn rajoittui oikeuteen tulla kuulluksi.(32)
59.      Kyseisessä asiassa neuvosto oli antanut asetuksen, jolla muutettiin isoglukoosialan yhteistä markkinajärjestelyä, odottamatta parlamentin lausuntoa, vaikka silloisen ETY 43 artiklan 2 kohdan(33) mukaan kuulemista vaadittiin. Toimen riitautti SA Roquette Frères ‑niminen ranskalainen yhtiö, joka oli isoglukoosin valmistaja ja jota asetus koski suoraan, sillä asetuksessa vahvistettiin sille isoglukoosin tuotantokiintiö.
60.      Yhteisöjen tuomioistuin kumosi kyseisen asetuksen tässä uraauurtavassa tuomiossaan ja totesi, että parlamentin kuuleminen on silloin, kun sitä edellytetään perustamissopimuksessa, keino, jonka avulla parlamentti voi tosiasiallisesti osallistua unionin lainsäädäntömenettelyyn.(34) Tämä toimivalta on olennainen osa perustamissopimuksessa tavoiteltua toimielinten välistä tasapainoa.(35)
61.      Parlamentin kuuleminen on nykyisessä SEUT 263 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu ”olennainen menettelymääräys”,(36) ”jonka noudattamatta jättäminen johtaa kyseessä olevan toimen mitättömyyteen”.(37) On huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin lisäsi nimenomaisesti, että ”tämän edellytyksen täyttyminen edellyttää sitä, että parlamentti ilmaisee mielipiteensä”,(38) eikä ”se täyty pelkästään sillä, että neuvosto on pyytänyt parlamentilta lausuntoa”,(39) jos parlamentti ei myöhemmin anna lausuntoa. Tällainen muotoilu sulkee pois puhtaasti muodollisen käsityksen kuulemisvaatimuksesta ja estää neuvostoa pitämästä pelkkää lausunnon pyytämistä vaatimuksen täyttämisen kannalta riittävänä, kun parlamentti ei ole tosiasiassa antanut lausuntoa.
62.      Tämän perusteella yhteisöjen tuomioistuin kumosi kyseisen asetuksen.
63.      Ratkaisun perusteella voidaan siis päätellä, että yhteisöjen tuomioistuin kieltäytyi arvioimasta jälkikäteen, olisiko parlamentin osallistuminen muuttanut neuvoston hyväksymän toimen normatiivista sisältöä. Se, että parlamenttia ei kuultu, oli ratkaiseva seikka, eikä se, ettei parlamentin lausunto olisi joka tapauksessa ollut sitova.
64.      Myöhemmässä oikeuskäytännössä on noudatettu johdonmukaisesti tuomion Roquette Frères ratkaisua. Samalla on korostettu, että rehdin yhteistyön velvoitteet pätevät myös toimielinten välisessä vuoropuhelussa, johon erityisesti kuulemismenettely perustuu, samalla tavoin kuin ne ohjaavat myös jäsenvaltioiden ja yhteisön toimielinten välisiä suhteita.(40) Siten tilanteessa, jossa neuvosto oli pyytänyt parlamentilta lausuntoa ja erityisesti kiireellistä menettelyä(41) ja jossa parlamentti ei ollut vastannut kohtuullisen ajan kuluessa kuulemispyyntöön, koska se oli tehnyt ensin päätöksen ehdotuksen lähettämisestä uudelleen valiokuntaan ja sitten lykännyt lopullista äänestystä täysistunnossa, yhteisöjen tuomioistuin totesi parlamentin laiminlyöneen toimielinten välistä yhteistyötä koskevan velvollisuutensa, joten parlamentti ei voinut vedota siihen, että neuvosto oli hyväksynyt toimen sen lausuntoa odottamatta.(42) Näin ollen se hylkäsi parlamentin nostaman kanteen.(43)
65.      Haluan vielä painottaa, että tietääkseni unionin tuomioistuin on kumonnut toimia vain, kun kyseessä on ollut parlamentin oikeus tulla kuulluksi. EUT-sopimuksessa on kyllä määräyksiä myös muiden toimielinten ja elinten, kuten tilintarkastustuomioistuimen(44), Euroopan talous- ja sosiaalikomitean(45) ja alueiden komitean,(46) pakollisesta kuulemisesta niiden asiantuntemukseen ja toimivaltaan kuuluvilla aloilla. Tähänastisesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin vain unionin tuomioistuimen sivuhuomautuksena esittämä toteamus siitä, että nykyisessä SEUT 156 artiklassa(47) velvoitetaan komissio kuulemaan Euroopan talous- ja sosiaalikomiteaa.(48)
66.      Yhteenvetona tästä osiosta voidaan todeta, että kun parlamenttia ei ole kuultu, vaikka kuulemisvelvollisuus on ollut olemassa, unionin tuomioistuin on kumonnut asianomaisen toimen sillä perusteella, että SEUT 263 artiklan toisen kohdan mukaista olennaista menettelyvaatimusta on rikottu.
b)     Kun kansallinen viranomainen rikkoo menettelymääräystä
67.      Mitä tapahtuu kansallisten viranomaisten rikkoessa unionin menettelymääräystä? Mitkä ovat sen seuraukset? Onko oikeussuojakeinoja olemassa?
1)     Asiassa C‑380/87 annettu tuomio Enichem Base
68.      Oikeusriita koski sitä, että kunnanjohtaja oli tehnyt päätöksen biohajoamattomien muovipussien käytön kieltämisestä kunnassa. Enichem Base riitautti kyseisen toimen ja väitti, että paikallinen lainsäädäntö rikkoi silloisen yhteisön direktiivin säännöksiä, joiden mukaan jäsenvaltion oli ilmoitettava komissiolle jätehuoltoa koskevista säännösehdotuksista.
69.      Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että asianomaisessa direktiivin säännöksessä vaadittiin, että jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle kaikista ehdotuksista säännöksiksi ennen niiden hyväksymistä.(49) Vaatimuksen tarkoituksena oli varmistaa, että komissio sai tiedon kaikista jätehuoltoa koskevista kansallisista toimenpidesuunnitelmista, jotta se saattoi harkita yhdenmukaistamisen tarvetta tai tutkia, olivatko säännösehdotukset unionin oikeuden mukaisia.(50) Yhteisöjen tuomioistuin jatkoi kuitenkin toteamalla, että ”sen enempää kyseisen säännöksen sanamuoto kuin tarkoituskaan eivät tue missään määrin käsitystä, jonka mukaan jäsenvaltioille kuuluvan ilmoitusvelvollisuuden noudattamatta jättäminen saisi itsessään aikaan annettujen säännösten lainvastaisuuden”.(51)
2)     Tuomio CIA Security International
70.      Tuomiossa CIA Security International(52) oli kyse Belgian kuninkaan asetuksesta, jolla otettiin käyttöön hälytysjärjestelmien ja niiden asennuspalveluiden hyväksymisjärjestelmä. Kyseinen asetus oli direktiivissä 83/189(53) tarkoitettu ”tekninen määräys”, ja Belgian kuningaskunta oli jättänyt ilmoittamatta ehdotuksesta komissiolle eikä ollut noudattanut odotusaikaa. Direktiivin 83/189 8 ja 9 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on annettava komissiolle tiedoksi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset ennen niiden antamista muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta ja lykättävä antamista kuuden kuukauden ajaksi, jos kolmen kuukauden kuluessa esitetään yksityiskohtainen lausunto, tai 12 kuukauden kuluessa, jos komissio ilmoittaa yhdenmukaistamista koskevasta ehdotuksesta. Kyse oli siitä, saattoiko yksityinen vedota tähän laiminlyöntiin oikeusriidassa ja mitä toimenpiteen ilmoittamatta jättämisestä seurasi.
71.      Yhteisöjen tuomioistuin teki tuohon kysymykseen vastaamiseksi kaksivaiheisen analyysin: se totesi ensin, että direktiivin 83/189 8 ja 9 artiklassa säädetään jäsenvaltioiden täsmällisestä velvoitteesta antaa komissiolle tiedoksi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotuksensa ennen teknisten määräysten antamista. Se totesi, että ”koska nämä artiklat ovat ehdottomia ja sisällöltään riittävän täsmällisiä, yksityiset voivat vedota niihin kansallisissa tuomioistuimissa”.(54)
72.      Toiseksi yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ”lisäksi on vielä tutkittava niitä oikeudellisia seurauksia, joita aiheutuu jäsenvaltioiden tiedoksiantovelvollisuuden laiminlyönnistä, eli tarkemmin sitä, onko direktiiviä [83/189] tulkittava niin, että tiedoksiantovelvollisuuden laiminlyönti, jota on pidettävä menettelyvirheenä kyseisten teknisten määräysten antamisessa, aiheuttaa sen, että kyseisiä teknisiä määräyksiä ei voida soveltaa yksityisiä oikeussubjekteja vastaan”.(55)
73.      Huomautan tässä vaiheessa, että tässä ilmaisu ”onko” on tärkeä.
74.      Sitten yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi argumentin, jonka mukaan direktiivi 83/189 koski yksinomaan jäsenvaltioiden ja komission välisiä suhteita ja että siinä rajoituttiin luomaan menettelyä koskevia velvoitteita, joita jäsenvaltioiden oli noudatettava teknisiä määräyksiä antaessaan, mutta niiden toimivaltaa kyseisten määräysten antamiseen lykkäysajanjakson jälkeen ei kuitenkaan asetettu kyseenalaiseksi, eikä direktiiviin sisältynyt mitään nimenomaista säännöstä, joka koskisi sellaisia seuraamuksia, joita menettelyä koskevien velvoitteiden noudattamatta jättämisestä voi aiheutua.(56)
75.      Yhteisöjen tuomioistuin huomautti, ettei tällaista seurausta koskeva nimenmainen säännös ollut tarpeen ja että oli ”selvää, että direktiivillä on tarkoitus suojella tavaroiden vapaata liikkuvuutta ennakollisen valvonnan avulla ja että tiedoksiantovelvollisuus on olennainen keino tämän yhteisön valvonnan toteuttamiseksi. Tämän valvonnan tehokkuus vahvistuu entisestään, kun direktiiviä tulkitaan siten, että tiedoksiantovelvollisuuden rikkominen merkitsee olennaista menettelymääräysten rikkomista, joka aiheuttaa sen, ettei kyseisiä teknisiä määräyksiä voida soveltaa yksityisiin oikeussubjekteihin.”(57)
76.      Sitten yhteisöjen tuomioistuin teki eron käsiteltäväkseen saatetun asian ja tuomion Enichem Base välillä ja totesi, että sen tulkinta oli aiemman tuomion ”mukainen”,(58) minkä jälkeen se totesi, että kansallista teknistä määräystä, joka olisi pitänyt antaa tiedoksi mutta jota ei annettu tiedoksi, ei voitu soveltaa yksityisiä oikeussubjekteja vastaan.(59)
77.      Myöhemmässä oikeuskäytännössä on toistettu johdonmukaisesti, että tiedoksiantovelvollisuuden (tai odotusaikaa koskevan vaatimuksen noudattamisen) laiminlyönti on olennainen menettelyvirhe, jonka vuoksi kansallista teknistä määräystä ei voida soveltaa yksityisiin.(60)
78.      Tässä vaiheessa haluan ottaa esille välitöntä oikeusvaikutusta koskevan kysymyksen, jotta terminologia olisi selvää. Edellä kuvatun oikeuskäytännön taustalla on kysymys siitä, missä olosuhteissa direktiivin eli johdetun oikeuden säädöksen(61) säännöksillä, joihin sisältyy jäsenvaltioita koskevia velvoitteita, voi olla välitön oikeusvaikutus, jolla on horisontaalinen ulottuvuus kahden yksityisen välisissä oikeusriidoissa.(62) Tämän lisäksi unionin tuomioistuin on selventänyt nimenomaisesti, että välitön oikeusvaikutus on edellytys sille, että kansalliset tuomioistuimet ovat velvollisia jättämään soveltamatta unionin oikeuden kanssa ristiriidassa olevia säännöksiä.(63)
79.      Unionin tuomioistuin on selventänyt myös, että talouden toimijan ja jäsenvaltion välisessä vertikaalisessa oikeusriidassa yksityinen voi vedota unionin oikeuteen, jotta kansallinen toimi jätetään soveltamatta.(64) Käsittääkseni näin vahvistetaan se, että kansallisen säännöksen soveltamatta jättäminen on seuraus menettelyvirheestä (kyseissä tapauksessa tiedoksiannon laiminlyönti) eikä oikeusriidan luonteesta (yksityisten välinen oikeusriita tai yksityisen ja viranomaisen välinen oikeusriita). Käsiteltävän asian luonne (perustuslainmukaisuuden arviointi) ei siis ole määräävä tekijä nyt käsiteltävässä asiassa.
80.      Vaikka tässä ratkaisuehdotuksessa tehdyssä arvioinnissa on keskitytty unionin oikeuden hajautettuun soveltamiseen ja valvontaan, kattavuuden vuoksi on huomautettava, että komissiolla(65) tai jäsenvaltiolla(66) on tietenkin mahdollisuus aloittaa rikkomismenettely sitä jäsenvaltiota vastaan, jonka kansallisen viranomaisen väitetään rikkoneen menettelymääräystä. Tässä ratkaisuehdotuksessa ei ole tarpeen käydä läpi kaikkia rikkomismenettelyn tunnettuja ominaispiirteitä. On riittävää mainita, että komissiolla on lähes rajaton harkintavalta päättää menettelyn aloittamisesta tai jatkamisesta niin ennen tuomioistuinmenettelyä kuin tuomioistuinmenettelyn aikana ja että jos komissio lopulta voittaa asian, unionin tuomioistuin antaa rikkomisen toteavan tuomion, jossa jäsenvaltio velvoitetaan korjaamaan tilanne. Kyseessä on julkisyhteisöjen välillä käytävä perustuslaillinen menettely, jossa ei ole suoraan kyse yksilöiden tai muiden yksityisten osapuolten oikeuksista.
2.     Käsiteltävä asia: onko riidanalaista lakia jätettävä soveltamatta?
a)     Puoltavat argumentit
81.      EKP ja SEB banka esittävät, että tuomiota CIA Security International sovelletaan käsiteltävässä asiassa.
82.      EKP:n mukaan se, että kansalliset viranomaiset eivät kuulleet sitä lakiesityksestä sen toimivaltaan kuuluvalla alalla, kuten SEUT 127 artiklan 4 kohdassa ja päätöksen 98/415 4 artiklassa vaaditaan, merkitsee olennaisen menettelymääräyksen rikkomista, minkä vuoksi kyseisiä kansallisia oikeussääntöjä ei voida soveltaa. Se rinnastaa tämän rikkomisen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuun olennaisen menettelymääräyksen rikkomiseen, jonka vuoksi kansallista toimenpidettä ei voida soveltaa yksityisiin.(67) Tältä osin EKP rinnastaa käsiteltävän asian tuomioon CIA Security International, jonka mukaan se, ettei lakeja anneta tiedoksi komissiolle,(68) johtaa siihen, ettei kyseisiä lakeja voida soveltaa. EKP väittää, että koska EKP:n kuuleminen on perussopimukseen perustuva velvollisuus, sillä on etenkin oltava jopa vahvemmat vaikutukset kuin teknisen määräyksen tiedoksi antamista koskevalla velvollisuudella. EKP esittää erityisesti, että kuulemisvelvollisuus täyttää olennaisen menettelyvaatimuksen kyseessä olemista koskevat edellytykset, koska se tarjoaa takeet huolellisuudesta, antaa EKP:n asiantuntemuksen vaikuttaa sisältöön ja parantaa lainsäädännön laatua raha- ja pankkiasioiden alalla. EKP viittaa laajemmin SEU 4 artiklan 3 kohdan mukaiseen vilpittömän yhteistyön periaatteeseen ja toteaa, että ehdotettu tulkinta on rahapolitiikkaa koskevaa Euroopan unionin yksinomaista toimivaltaa kunnioittava ja ehkäisee toimenpiteitä, jotka vaarantavat EKP:n tehtävät tai systeemisen rahoitusvakauden.
83.      SEB banka väittää vastaavasti, että SEUT 127 artiklan 4 kohdan ja päätöksen 98/415 4 artiklan mukaisen kuulemisvelvollisuuden noudattamatta jättäminen merkitsee olennaisen menettelymääräyksen rikkomista, minkä vuoksi Latvian kansallisia oikeussääntöjä ei voida soveltaa. SEB banka viittaa tässä yhteydessä tuomioon CIA Security International ja painottaa myös SEU 4 artiklan 3 kohdan mukaisen vilpittömän yhteistyön periaatteen tärkeyttä.
84.      Etenkin oikeuskirjallisuudessa on esitetty lisäksi, että jos menettelyvaatimusten rikkomisella voi olla vaikutusta jopa yksityisten välisessä oikeusriidassa, tuon vaikutuksen on oltava sitäkin merkittävämpää, kun unionin oikeutta rikkonut jäsenvaltio haluaa vedota asianomaiseen lainsäädäntöön asianomaista yksityistä vastaan.(69)
85.      Tällaisen päättelyn tuloksena olisi, että kansallisten tuomioistuinten olisi jätettävä soveltamatta kuluttajansuojalain 84 §:ää.
b)     Vastakkaiset argumentit
86.      On hyvin houkuttelevaa rinnastaa käsiteltävä asia tuomioon CIA Security International. Kyseistä tuomiota ei nähdäkseni pitäisi kuitenkaan soveltaa analogian kautta, koska edellä kuvatussa päättelyssä ei oteta riittävällä tavalla huomioon tuomiota CIA Security International kokonaisuutena: jos edellä kuvattua yhteisöjen tuomioistuimen kaksivaiheista päättelyä sovelletaan käsiteltävään asiaan, vain ensimmäisen vaiheen todetaan täyttyvän.
87.      Olisi näet vaikeaa väittää, että SEUT 127 artiklan 4 kohdassa ja päätöksen 98/415 4 artiklassa asetetut velvoitteet eivät ole riittävän täsmällisiä ja ehdottomia. Kuten todettua, EKP:n kuulemista koskeva velvollisuus on selvä, ja tästä puolestaan syntyy EKP:lle oikeus. Toinen vaihe eli tästä aiheutuvat oikeudelliset seuraukset eivät kuitenkaan ole lähellekään yhtä selkeitä. Kuten edellä on todettu, tuomiossa CIA Security International unionin tuomioistuimen päättely perustui siihen, että tuomion taustalla olleessa asiassa kyseessä olleet säännökset olivat ennalta ehkäisevää sääntelyä tavaroiden vapaan liikkuvuuden alalla.
88.      Ennalta ehkäisevän sääntelyn varmistaminen sisämarkkinoihin kuuluvalla alalla,(70) joka liittyy unionin politiikan keskeiseen alaan ja riippuu luonteensa puolesta siitä sujuvasta toiminnasta, joka muodostuu sellaisten talouden toimijoiden toimista ja vuorovaikutuksesta, joiden on pystyttävä peräämään oikeuksiaan erityisesti kauppaa haittaavia esteitä pystyttäviä jäsenvaltioita vastaan, jotta kyseiset markkinat toimisivat, on nähdäkseni jotain ihan muuta kuin menettelymääräys, jolla pyritään parantamaan kansallista lainsäädäntömenettelyä ja oikeuttamaan se EKP:n toimivaltaan kuuluvalla alalla.
89.      Toisin sanoen tilanteessa, joka kuuluu tuomiossa CIA Security International taustalla olleessa asiassa kyseessä olleen direktiivin 83/189 soveltamisalaan, jäsenvaltiot voivat lähtökohtaisesti antaa lainsäädäntöä. Niiden on annettava lainsäädäntöehdotukset tiedoksi komissiolle, jotta komissio voi määrittää mahdollisia unionin sisäisen kaupan esteitä ja mahdollisesti pyytää jäsenvaltioita muuttamaan lainsäädäntöehdotuksia. Jäsenvaltioilla säilyy kuitenkin lainsäädäntövalta. Kyseessä ei ole komission toimivalta. Komissio vain pyrkii jaetun toimivallan alalla sovittamaan yhteen unionin edut (sisämarkkinat) ja niihin nähden mahdollisesti ristiriidassa olevat kansalliset edut (yleistä etua koskevan pakottavan syyn suojaaminen). Kuten edellä on tuotu esille, sen sijaan velvollisuudella kuulla EKP:tä SEUT 127 artiklan 4 kohdan mukaisesti on tarkoitus suojata EKP:n erioikeuksia ja toimivaltaa.
90.      Lisäksi teknisestä määräyksestä ilmoittamisen yhteydessä kuulemisella on toinen luonne kuin SEUT 127 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan kuuluvasta kansallisesta lainsäädännöstä ilmoittamisen yhteydessä. Kun komissio tutkii suunnitellun oikeussäännön tietojen antamista koskevan direktiivin nojalla, se arvioi suunnitellun toimenpiteen sisältöä kyseisen toimenpiteen laillisuuden määrittämiseksi unionin oikeuden perusteella.(71) Komissio arvioi toimenpide-ehdotuksen sisällön selvittääkseen, onko kyseinen ehdotus yhteensopiva tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevan perusvapauden kanssa. Jos komission ohjetta ei noudateta, toimenpide-ehdotus ei siis ole välttämättä yhteensopiva perussopimuksen aineellisen määräyksen kanssa.
91.      Sitä vastoin SEUT 127 artiklan 4 kohdan mukaisessa kuulemisessa EKP antaa lausunnon taloudellisista seikoista. Se ei arvioi, onko kyseessä oleva kansallinen toimenpide laillinen. EKP:n kuulemisen tuloksena kansallinen toimenpide-ehdotus ei siis ole mahdollisesti yhteensopimaton perussopimuksen aineellisen määräyksen kanssa. Sillä ei ole merkitystä, noudatetaanko EKP:n antamia ohjeita. Merkitystä on vain sillä, että EKP:tä on kuultu.
92.      Katson siis, ettei se, että tuomion CIA Security International taustalla olevalle asialle ja nyt käsiteltävälle asialle on yhteistä kysymys siitä, mitä seurauksia aiheutuu unionin toimielimen ottamista mukaan kansalliseen lainsäädäntömenettelyyn koskevan velvollisuuden rikkomisesta, ole riittävää, jotta voitaisiin todeta EKP:n ja SEB bankan tavoin, että tuomiota CIA Security International olisi sovellettava, etenkin koska EKP:n kuulemista koskeva velvollisuus perustuu primäärioikeuteen, kun taas komissiolle tiedoksi antamista koskeva velvollisuus perustuu säädöshierarkiassa alemman asteiseen oikeuslähteeseen eli direktiiviin. Merkitystä ei ole velvollisuuden muodollisella lähteellä vaan velvollisuuden tarkoituksella.
c)     Välipäätelmä
93.      Totean siis katsovani, ettei EKP:n ja SEB bankan argumenttia pitäisi hyväksyä. Edellä esittämistäni syistä katson, ettei olennaisen menettelymääräyksen rikkominen vaikuta siten, että kansallisia säännöksiä on jätettävä soveltamatta.
94.      Yhteenvetona totean, että oikeussuojakeinoihin liittyvän unionin nykyisen lainsäädännön perusteella tilanne on seuraava: Unionin tuomioistuin voi mahdollisesti kumota unionin lainsäätäjän toimet, joita hyväksyttäessä on rikottu SEUT 127 artiklan 4 kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa. Sen sijaan kansallisia toimia, joita hyväksyttäessä on rikottu SEUT 127 artiklan 4 kohdan toista luetelmakohtaa, ei voida riitauttaa unionin tuomioistuimessa. Ainoa käytettävissä oleva suora oikeussuojakeino se, että komissio (tai toinen jäsenvaltio) voi aloittaa rikkomismenettelyn jäsenyysvelvoitteitaan väitetysti noudattamatta jättänyttä jäsenvaltiota vastaan. Jos menettelyssä esitetyt vaatimukset hyväksytään, lopputuloksena on ”vain” rikkomisen toteava unionin tuomioistuimen tuomio, jossa asianomainen jäsenvaltio velvoitetaan korjaamaan tilanne. Unionin tuomioistuimella ei ole Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välisen toimivallanjaon perusteella toimivaltaa kansallisen lainsäädännön kumoamiseen.
95.      Tässä vaiheessa voin todeta, että edellä tarkasteltu oikeuskäytäntö ei sovellu täydellisesti käsiteltävään asiaan. Tuomio Roquette Frères koskee vain unionin keskeisiä lainsäädäntömenettelyjä, ja tuomio CIA Security International – niin houkuttelevalta kuin se ensi näkemältä vaikuttaakin – ei ole myöskään oikein sopiva, sillä se tarjoaa ratkaisun aivan toisenlaiseen ongelmaan. Nähdäkseni käsiteltävän asian ratkaisemisessa ei siis ole apua tuomiosta Roquette Frères eikä tuomiosta CIA Security International.
96.      Ehdotan näin ollen, että toiseen kysymykseen vastataan, että SEUT 127 artiklan 4 kohtaa ja päätöksen 98/415 4 artiklaa ei pidä tulkita siten, että kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallisen oikeuden säännöksiä, joita hyväksyttäessä on rikottu kyseisiä oikeussääntöjä.
3.     Muut mahdolliset oikeussuojakeinot
97.      Edellä esitetty toteamus ei merkitse kuitenkaan sitä, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voisi kumota riidanalaista säädöstä.
98.      On selvää, ettei unionin tuomioistuin voi kumota kansallisten viranomaisten toteuttamaa toimenpidettä, ja näin on siitä yksinkertaisesta syystä, ettei sille anneta perussopimuksissa tällaista toimivaltaa.(72) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin varmistettava toimivaltansa ja tehtäviensä mukaisesti, että EKP:n oikeus tulla kuulluksi turvataan kansallisissa menettelyissä.
99.      Oman oikeuslaitoksensa järjestäminen on tietenkin jäsenvaltion tehtävä. Toimivalta sen ratkaisemiseen, millä tuomioistuimella on toimivalta valvoa kansallista lainsäädäntöä ja antaa ratkaisu kansalliseen lainsäädäntöön kuuluvan toimen laillisuudesta, on jäsenvaltiolla. SEUT 127 artiklan 4 kohdan ja päätöksen 98/415 4 artiklan mukainen EKP:n oikeus tulla kuulluksi on kuitenkin suojattava käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa menettelyissä, joissa kansallisessa lainsäädännössä annetaan kansalliselle tuomioistuimelle toimivalta valvoa kansallista lainsäädäntöä. Tämän oikeuden suojaamisesta on huolehdittava kansallisella tasolla, koska kyseessä on kansallinen lainsäädäntömenettely. Tältä kannalta katsottuna jäsenvaltion – tässä tapauksessa Latvian tasavallan – tehtävänä on säätää oikeussuojakeinoista ja menettelyistä kyseisen oikeuden suojaamiseksi. Siteeraan tässä yhteydessä Walter Van Gerveniä, joka on todennut, että ”oikeuden käsitteellä viitataan – – oikeudelliseen asemaan, joka – – henkilöllä – – voi olla – – ja johon kyseinen henkilö voi normaalisti vedota – – toisia vastaan tuomioistuimessa käyttämällä yhtä tai useampaa oikeussuojakeinoa, jotka ovat toimia, joilla kyseisten oikeuksien rikkomiset pyritään korjaamaan tällaisten keinojen käyttämiseen sovellettavien, asianomaisen oikeussuojakeinon toimivuuden takaavien menettelyjen mukaisesti”.(73)
100. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis tutkittava kaikki menettelylliset mahdollisuudet, mukaan lukien se, että EKP:lle annetaan kanneoikeus SEUT 127 artiklan 4 kohdan toisen luetelmakohdan täytäntöönpanossa. Näin EKP voisi käyttää oikeuksiaan kansallisessa menettelyssä. Vaihtoehtoisesti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tulisi tarkastella EKP:n mahdollisuutta osallistua väliintulijana pääasian kaltaisiin kansallisiin oikeudenkäynteihin silloin, kun on kyse SEUT 127 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan kuuluvan kansallisen oikeussäännön laillisuudesta.
D       Kolmas kysymys
101. Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko unionin oikeuden ensisijaisuuden ja oikeusvarmuuden periaatteita tulkittava siten, että Latvijas Republikas Satversmes tiesa voi päättää antamassaan ratkaisussa, että riidanalaisten säännösten oikeusvaikutusten on pysyttävä voimassa kyseisten säännösten voimassaoloajan.
102. Kolmas kysymys koskee toisin sanoen sitä, voiko Latvijas Republikas Satversmes tiesa antaa unionin oikeuden nojalla kansallisen lainsäädännön, jota hyväksyttäessä on rikottu unionin oikeutta, oikeusvaikutusten jatkua koko kyseisen lainsäädännön voimassaolon ajan, vaikka kyseinen lainsäädäntö on yhteensopimaton unionin oikeuden kanssa.
103. Toiseen kysymykseen ehdottamani vastauksen perusteella kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata. Jäljempänä esitetty arviointi tulee siis ottaa huomioon vain siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin päätyy toisessa kysymyksessä toisenlaiseen ratkaisuun.
104. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkinnalla, jonka unionin tuomioistuin SEUT 267 artiklassa sille annettua toimivaltaa käyttäen antaa unionin oikeussäännölle, selvennetään ja täsmennetään kyseisen oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta niin, että siitä ilmenee, miten tätä oikeussääntöä pitää tai olisi pitänyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien.(74) Tästä seuraa, että tuomioistuimet voivat ja niiden täytyy soveltaa näin tulkittua sääntöä myös oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyynnöstä annettua tuomiota, jos edellytykset kyseisen oikeussäännön soveltamista koskevan asian käsittelylle toimivaltaisissa tuomioistuimissa muuten täyttyvät.(75) Unionin tuomioistuin voi ainoastaan poikkeustapauksissa ja unionin oikeusjärjestykseen kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittaa kaikkien asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota sen tulkitsemaan säännökseen tai määräykseen vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi.(76)
105. Joka tapauksessa yksin unionin tuomioistuin voi määrittää mahdollisen lykkäyksen edellytykset,(77) ja näin on syystäkin, sillä muutoin kansallinen tuomioistuin voisi lykätä kyseisen päätöksen vaikutuksia ja vaikuttaa näin sen erga omnes ‑luonteeseen, jonka päätarkoituksena on varmistaa unionin oikeuden yhtenäinen soveltaminen ja oikeusvarmuus kaikissa jäsenvaltioissa sekä luoda yhdenvertaiset toimintaedellytykset jäsenvaltioille, kansalaisille ja talouden toimijoille. Kyseisessä yhteydessä ei voida hyväksyä sitä, että kansallisen oikeuden säännöt, edes perustuslailliset säännöt, loukkaisivat unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja tehokkuutta.(78)
106. Jotta tällainen rajoittava päätös voitaisiin tehdä, kahden olennaisen edellytyksen eli asianomaisten vilpittömän mielen ja vakavien vaikeuksien vaaran on täytyttävä.(79)
107. On syytä lisätä, että unionin tuomioistuin on valinnut tällaisen ratkaisun vain poikkeustapauksessa(80) ja silloinkin vain hyvin erityisissä olosuhteissa, eli kun on ollut olemassa sellaisten vakavien taloudellisten seurausten vaara, joita aiheutuisi erityisesti vilpittömässä mielessä perustettujen sellaisten oikeussuhteiden lukuisuudesta, jotka perustuivat pätevästi voimassa olevana pidettyyn säännöstöön, ja kun on ollut ilmeistä, että objektiivinen ja huomattava epäselvyys – johon oli mahdollisesti myötävaikuttanut myös muiden jäsenvaltioiden tai Euroopan unionin toiminta – unionin säännösten tai määräysten ulottuvuudesta oli saanut yksityiset ja kansalliset viranomaiset toimimaan unionin oikeuden vastaisesti.(81)
108. Jos käsiteltävässä asiassa todetaan, ettei lainsäädäntöä voida soveltaa, epäilen, ettei olemassa ole oikeusvarmuuteen tai yleiseen etuun liittyviä pakottavia syitä, jotka voisivat oikeuttaa lainsäädännön voimassa pitämisen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemat talousarvioon liittyvät hankaluudet, joita soveltamatta jättämisestä aiheutuisi, kun luottolaitosten valtion talousarvioon maksamien noin 97 miljoonan euron kokonaismäärä olisi tarvittaessa palautettava, eivät nähdäkseni ole riittäviä, jotta ne voitaisiin katsoa tällaisiksi syiksi.
109. Vilpittömyyden perusteesta on todettava, että tässä ratkaisuehdotuksessa tehdyn ensimmäisen kysymyksen tarkastelun perusteella en pidä mahdollisena, että SEUT 127 artiklan 4 kohtaa ja päätöksen 98/415 4 artiklaa voitaisiin kohtuudella tulkita siten, että kansallisen viranomaisen olisi niiden mukaisesti sallittua hyväksyä lainsäädäntötoimia, ennen kuin EKP on antanut lausuntonsa tai ennen kuin lausunnon antamista koskeva määräaika on päättynyt, sillä kyseisten oikeussääntöjen sanamuoto on selvä.
110. Vakavien hankaluuksien riskiä koskevasta perusteesta on vielä huomautettava, että vaikka on totta, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että lukuisia oikeussuhteita on perustettu pääasiassa kyseessä olevien kansallisten säännösten perusteella, vakavan häiriön riskiä ei ole mielestäni näytetty toteen prima facie, jos unionin tuomioistuin katsoisi, ettei kyseisiä säännöksiä voida soveltaa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät taloudelliset perusteet ja erityisesti se, että tuomiolla, jossa riidanalaiset säännökset todetaan pätemättömiksi hyväksymisestään lukien, olisi todennäköisesti merkittävä vaikutus talousarvioon liittyviin Latvian etuihin, ei ole nähdäkseni riittävää niin, että se osoittaisi, että olemassa on todellinen riski kyseiselle jäsenvaltiolle aiheutuvista vakavista taloudellisista seurauksista.
111. On vielä muistettava, kuten EKP vakuuttavasti argumentoi, että riski taloudellisista tappioista, joita unionin tuomioistuimen tällaisesta ratkaisusta aiheutuisi asuntovelallisille Latviassa, vaikuttaa pieneltä. Jos luottolaitokset ja pääomayhtiöt, joilla on lupa myöntää asiakkailleen lainoja, vaatisivat takaisinmaksua Latvian asuntovelallisilta, asuntovelalliset voisivat mahdollisesti nostaa vahingonkorvauskanteita kyseistä jäsenvaltiota vastaan oikeuksiensa suojaamiseksi.
112. Ehdotan siis, että kolmanteen kysymykseen vastataan, että unionin oikeuden ensisijaisuuden ja oikeusvarmuuden periaatteita ei pidä tulkita siten, että Latvijas Republikas Satversmes tiesa voi päättää antamassaan ratkaisussa, että riidanalaisten säännösten oikeusvaikutukset pysyvät voimassa kyseisten säännösten voimassaoloajan.
V       Ratkaisuehdotus
113. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Latvijas Republikas Satversmes tiesan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
(1)      SEUT 127 artiklan 4 kohtaa sekä jäsenmaiden viranomaisten velvollisuudesta kuulla Euroopan keskuspankkia suunnitelmista lainsäädännöksi 29.6.1998 tehdyn neuvoston päätöksen 98/415/EY 4 artiklaa
on tulkittava siten, että
Euroopan keskuspankin ”toimivaltaan kuuluvan alan” tilanteessa velvollisuutta kuulla Euroopan keskuspankkia lakiesityksestä kyseisten oikeussääntöjen mukaisesti ei noudateta, jos jäsenvaltion parlamentti hyväksyy lain ennen kuin Euroopan keskuspankilta on saatu lausunto, vaikka olemassa on kansallinen menettely, jonka mukaisesti parlamentti voi käsitellä kyseisen lain toisen kerran ennen sen vahvistamista ja voimaantuloa.
(2)      SEUT 127 artiklan 4 kohtaa ja päätöksen 98/415 4 artiklaa
ei pidä tulkita siten, että kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallisen oikeuden säännöksiä, joita hyväksyttäessä on rikottu kyseisiä oikeussääntöjä.
(3)      Unionin oikeuden ensisijaisuuden ja oikeusvarmuuden periaatteita
ei pidä tulkita siten, että Latvijas Republikas Satversmes tiesa voi päättää antamassaan ratkaisussa, että riidanalaisten säännösten oikeusvaikutukset pysyvät voimassa kyseisten säännösten voimassaoloajan.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      EYVL 1998, L 189, s. 42.
3      Latvijas Vēstnesis, 1993, nro 43; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, nro 6; Valdības Vēstnesis, 1992, nro 141, ja Diena, 1993, nro 81.
4      Latvijas Vēstnesis, 1994, nro 96, ja Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1994, nro 17.
5      Latvijas Vēstnesis, 1999, nro 104/105 ja Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, 1999, nro 9.
6      Ks. ennakkoratkaisupyynnön 11 kohta.
7      Ks. SEU 13 artiklan 1 kohta.
8      Samankaltaista sanamuotoa käytetään SEUT 219 artiklassa.
9      Ainakin englannin-, ranskan- ja saksankielisissä toisinnoissa.
10      Kuten voidaan päätellä verbimuodon ”kuullaan” käyttämisestä.
11      SEUT 127 artiklan 4 kohdan ensimmäinen luetelmakohta.
12      SEUT 127 artiklan 4 kohdan toinen luetelmakohta.
13      Epätäydellisesti siksi, että ilmaisu ”toimivaltuudet” ei ole oikeudelliselta kannalta yhtä täsmällinen kuin sanamuoto ”toimivaltaan kuuluvat alat”. Vastakkaisen näkemyksen mukaan ilmaisu ”toimivaltuudet” (SEUT 282 artiklan 5 kohta) tyypillisesti konkretisoi ”toimivaltaan kuuluvat alat” (SEUT 127 artiklan 4 kohta), minkä vuoksi ensin mainitun väitetään olevan jälkimmäistä täsmällisempi. Tämänkään näkemyksen kannattajat eivät kuitenkaan tee tämän semanttisen toteamuksen perusteella minkäänlaisia oikeudellisia päätelmiä näiden kahden määräyksen välisestä suhteesta. Ks. Manger-Nestler, C., teoksessa Pechstein, M., Nowak, C. ja Häde, U. (toim.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. painos, nide IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 282 AEUV, 17 kohta. Latviankielisessä versiossa ei ole tällaista terminologista eroa.
14      Ks. vastaavasti myös Häde, U., teoksessa Calliess, C. ja Ruffert, M. (toim.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, München, 6. painos, 2022, Art. 282 AEUV, 49 kohta.
15      Ks. vastaavasti myös Kempen, B., teoksessa Streinz, R. (toim.), EUV/AEUV Kommentar, C. H. Beck, München, 3. painos, 2018, Art. 127 AEUV, 24 kohta.
16      Ks. tuomio 10.7.2003, komissio v. EKP (C‑11/00, EU:C:2003:395, 110 kohta). Unionin tuomioistuin on viitannut toisaalla (ei kuitenkaan SEUT 127 artiklan 4 kohdan mukaisen kuulemisvelvoitteen yhteydessä) EKP:n taloudelliseen asiantuntemukseen; ks. tuomio 16.6.2015,
Gauweiler ym. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 75 kohta).
17      Ks. vastaavasti unionin lainsäätäjän osalta julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus komissio v. EKP (C‑11/00, EU:C:2002:556, 140 kohta), jossa julkisasiamies ottaa esille myös EKP:n erityisen tietämyksen ja asiantuntemuksen erityisesti rahapolitiikan alalla ja korostaa, että SEUT 127 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla EKP:n osallistumisella pyritään vahvistamaan unionin lainsäädännön laatua koko unionin hallintojärjestelmän eduksi.
18      Ks. päätöksen 98/415 4 artikla.
19      Mainitsen esimerkkinä muutamien maiden tilanteen. Puola: Puolan perustuslain 118 §:n mukaisesti oikeus lakialoitteen tekemiseen on parlamentin jäsenillä, senaatilla, presidentillä ja ministerineuvostolla (1 momentti) sekä ryhmällä, johon kuuluu vähintään 100 000 äänioikeutettua kansalaista, ja tästä kansalaisaloitetta koskevasta menettelystä säädetään lailla (2 kohta); Ranska: Ranskan perustuslain 39 §:n mukaan lakialoitteen tekemistä koskevan toimivallan jakavat pääministeri ja parlamentin jäsenet yhdessä. Saksa: Saksan perustuslain mukaan oikeus liittovaltion lainsäädäntöä koskevan aloitteen tekemiseen on liittovaltion hallituksella (Bundesregierung), liittoneuvostolla (Bundesrat) ja liittopäivillä (Bundestag) silloin, kun vähintään 5 prosenttia liittopäivien edustajista kannattaa aloitetta. Portugali: Portugalin perustuslain 167 §:n 1 momentin mukaan oikeus lainsäädäntöä ja kansanäänestystä koskevan aloitteen tekemiseen on parlamentin jäsenillä, parlamentaarisilla ryhmillä ja hallituksella sekä tietyin laissa säädetyin ehdoin ja edellytyksin myös äänioikeutettujen kansalaisten ryhmällä.
20      Käyn läpi samat maat kuin edellisessä alaviitteessä. Puola: parlamentti (Sejm) hyväksyy lait (Puolan perustuslain 120 §) ja senaatti vahvistaa tai hylkää ne tai tekee niihin tarkistuksia (Puolan perustuslain 121 §:n 2 momentti); Ranska: parlamentin molemmat huoneet eli kansalliskokous ja senaatti (Ranskan perustuslain 45 §) hyväksyvät lait, ja presidentti vahvistaa ne (Ranskan perustuslain 10 §); Saksa: Saksan perustuslain 76 ja 77 §:n mukaisesti ensisijaisesti liittopäivät, mutta liittoneuvoston on annettava suostumus muutamissa perustuslaissa erikseen mainituissa tapauksissa. Lisäksi Saksan perustuslain 82 §:n mukaisesti liittopresidentti (Bundespräsident) osallistuu aina menettelyyn, sillä säädös voi tulla voimaan vasta sen jälkeen, kun liittopresidentti on sen allekirjoittanut ja vahvistanut; Portugali: joko parlamentti (Portugalin perustuslain 168 §) tai ministerineuvosto (Portugalin perustuslain 198 §:n 1 momentti ja 200 §:n 1 momentin d kohta) sen mukaan, minkä tyyppinen säädös on kyseessä. Kummassakin tapauksessa presidentti vahvistaa säädökset (Portugalin perustuslain 136 §:n 1 ja 4 momentti).
21      On sanomattakin selvää, että sama pätee Euroopan unioniin, jossa komissio tavallisesti ehdottaa johdetun oikeuden säädöksiä ja Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto hyväksyvät ne SEUT 194 artiklan mukaista tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen.
22      Ks. päätöksen 98/415 2 artiklan 3 kohta.
23      Ks. päätöksen 98/415 3 artiklan 1 kohta.
24      Ks. päätöksen 98/415 3 artiklan 2 kohta.
25      Ks. päätöksen 98/415 3 artiklan 3 kohta.
26      Ks. päätöksen 98/415 3 artiklan 4 kohta.
27      Ks. ennakkoratkaisupyynnön 5 kohta.
28      Ks. perustuslain 71 §.
29      Kyseisen pykälän mukaisesti Latvian parlamentilla ja myös kansalla on lainsäädäntävalta perustuslaissa säädetyn mukaisesti ja siinä säädettyjä menettelyjä noudattaen.
30      Unionin tuomioistuin on viitannut toisinaan kyseisiin kahteen tuomioon tällä nimityksellä. Ks. esim. tuomio 30.3.1995, parlamentti v. neuvosto (C‑65/93, EU:C:1995:91, 21 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
31      Ks. tuomio 29.10.1980, Roquette Frères v. neuvosto (138/79, EU:C:1980:249; jäljempänä tuomio Roquette Frères) ja tuomio 29.10.1980, Maizena v. neuvosto (139/79, EU:C:1980:250). Koska nämä tuomiot sisältävät täsmälleen samat toteamukset tässä ratkaisuehdotuksessa tehdyn tarkastelun kannalta, viittaan yksinkertaisuuden vuoksi vain tuomioon Roquettes Frères.
32      Kuten tunnettua, parlamentti otettiin mukaan lainsäädäntömenettelyyn yhteistyömenettelyn kautta vasta Euroopan yhtenäisasiakirjalla (joka tuli voimaan 1.7.1987), ja vasta Maastrichtin sopimuksella (joka tuli voimaan 1.11.1993) otettiin käyttöön yhteispäätösmekanismi, joskin alkuun sitä käytettiin hyvin vähäisissä määrin. Tätä mekanismia laajennettiin asteittain Amsterdamin sopimuksella (joka tuli voimaan 1.5.1999) ja Nizzan sopimuksella (joka tuli voimaan 1.2.2003), ja lopulta se kehittyi lainsäädännössä sellaiseksi kuin se on Lissabonin sopimuksessa (joka tuli voimaan 1.12.2009) SEUT 294 artiklaan sisältyvän tavallisen lainsäätämisjärjestyksen muodossa.
33      Nykyinen SEUT 43 artiklan 2 kohta.
34      Ks. tuomio 29.10.1980, Roquette Frères v. neuvosto (138/79, EU:C:1980:249, 33 kohta).
35      Ibidem.
36      Ks. tuomio 29.10.1980, Roquette Frères v. neuvosto (138/79, EU:C:1980:249, 35 kohta). Tuomion englanninkielisen version 33 kohdassa mainitaan myös termi ”essential formality”, jonka ymmärrän tarkoittavan samaa asiaa.
37      Ks. tuomio 29.10.1980, Roquette Frères v. neuvosto (138/79, EU:C:1980:249, 33 kohta). Ks. myös julkisasiamies Reischlin ratkaisuehdotus Roquette Frères v. neuvosto (138/79, EU:C:1980:213, s. 3375), jonka mukaan kuultavana olemista koskevasta parlamentin toimivallasta ”ei pidä tehdä käytännössä tehotonta niin, että se sivuutetaan kokonaan ilman mitään oikeudellisia seurauksia.”
38      Ks. tuomio 29.10.1980, Roquette Frères v. neuvosto (138/79, EU:C:1980:249, 34 kohta). Kursivointi tässä.
39      Ibidem.
40      Ks. tuomio 10.2.1983, Luxemburg v. parlamentti (230/81, EU:C:1983:32, 38 kohta); tuomio 27.9.1988, Kreikka v. neuvosto (204/86, EU:C:1988:450, 16 kohta) ja tuomio 30.3.1995, parlamentti v. neuvosto (C‑65/93, EU:C:1995:91, 23 kohta).
41      Silloisen parlamentin työjärjestyksen 75 artiklan mukaisesti.
42      Ks. tuomio 30.3.1995, parlamentti v. neuvosto (C‑65/93, EU:C:1995:91, 27 ja 28 kohta).
43      Yhteisöjen tuomioistuin totesi erityisesti, että toimimalla tällä tavoin parlamentti ei ollut menetellyt rehdin yhteistyön velvoitteen mukaisesti neuvostoa kohtaan. Se, että parlamentin kuulemista koskevia olennaisia muotovaatimuksia ei noudatettu, johtuu siitä, ettei parlamentti ole toiminut rehdin yhteistyön velvoitteen mukaisesti suhteessa neuvostoon. Ks. tuomio 30.3.1995, parlamentti v. neuvosto (C‑65/93, EU:C:1995:91, 28 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
44      Ks. SEUT 322 artiklan 1 ja 2 kohta.
45      Ks. SEUT 304 artiklan ensimmäinen kohta, luettuna yhdessä muiden EUT-sopimuksen määräysten, kuten SEUT 43 artiklan 2 kohdan, kanssa. Ks. kattavasta luettelosta Breuer, M., teoksessa Pechstein, M., Nowak, C. ja Häde, U. (toim.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. painos, nide IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 304 AEUV, 4 kohta.
46      Ks. SEUT 307 artiklan ensimmäinen kohta, luettuna yhdessä muiden EUT-sopimuksen määräysten, kuten SEUT 91 artiklan 1 kohdan, kanssa. Ks. kattavasta ohjeellisesta luettelosta Breuer, M., teoksessa Pechstein, M., Nowak, C. ja Häde, U. (toim.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. painos, nide IV, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 307 AEUV, 4 kohta.
47      Aiempi ETY:n perustamissopimuksen 118 artikla.
48      Ks. tuomio 9.7.1987, Saksa ym. v. komissio (281/85, 283/85–285/85 ja 287/85, EU:C:1987:351, 38 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
49      Ks. tuomio 13.7.1989, Enichem Base ym. (380/87, EU:C:1989:318, 14 kohta; jäljempänä tuomio Enichem Base).
50      Ks. tuomio Enichem Base (21 kohta).
51      Ks. tuomio Enichem Base (22 kohta).
52      Tuomio 30.4.1996, (C‑194/94, EU:C:1996:172; jäljempänä tuomio CIA Security International).
53      Teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 28.3.1983 annettu neuvoston direktiivi 83/189/ETY (EYVL 1983, L 109, s. 8). Kyseinen direktiivi korvattiin sittemmin teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/34/EY (EYVL 1998, L 204, s. 37), joka korvattiin puolestaan teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/1535 (kodifikaatio) (EUVL 2015, L 241, s. 1).
54      Ks. tuomio CIA Security International (44 kohta).
55      Ks. tuomio CIA Security International (45 kohta). Kursivointi tässä.
56      Tämän argumentin olivat esittäneet Saksan liittotasavalta, Alankomaiden kuningaskunta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta. Ks. tuomio CIA Security International (46 kohta).
57      Ks. tuomio CIA Security International (48 kohta).
58      Ks. tuomio CIA Security International (49 kohta).
59      Ks. tuomio CIA Security International (54 kohta).
60      Ks. esim. tuomio 26.9.2000, Unilever (C‑443/98, EU:C:2000:496, 49 kohta); tuomio 6.6.2002, Sapod Audic (C‑159/00, EU:C:2002:343, 51 kohta); tuomio 4.2.2016, Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, 67 kohta); tuomio 27.10.2016, James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:821, 64 kohta); tuomio 1.1.2017, Município de Palmela (C‑144/16, EU:C:2017:76, 36 kohta); tuomio 12.9.2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, 39 kohta) ja tuomio 13.3.2025, Unigames (C‑120/24, EU:C:2025:174, 62 kohta).
61      Ks. SEUT 288 artiklan kolmas kohta.
62      Kyseinen oikeuskäytäntö on saanut perinteisesti eniten huomiota (oikeuskirjallisuudessa) juuri tästä näkökulmasta. Ks. mm. esim. Dougan, M., ”When worlds collide! Competing versions of the relationship between direct effect and supremacy”, Common Market Law Review, nide 44, nro 4, 2007, s. 931–963, erityisesti s. 957–963. Ks. myös Gallo, D., Direct Effect in EU Law, Oxford University Press, Oxford, 2025, s. 107 ja sitä seuraavat sivut.
63      Ks. vastaavasti tuomio 24.6.2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 60 kohta ja sitä seuraavat kohdat): ”unionin oikeuden ensisijaisuuden periaate ei – – voi johtaa sen kyseenalaistamiseen, että unionin oikeuden säännökset ja määräykset, joilla on välitön oikeusvaikutus, ja unionin oikeuden säännökset ja määräykset, joilla ei ole välitöntä oikeusvaikutusta, eroavat olennaisella tavalla toisistaan, eikä siis sellaisen yhtenäisen järjestelmän käyttöön ottamiseen, jonka mukaisesti kansalliset tuomioistuimet soveltavat kaikkia unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä[;] kaikkien kansallisten tuomioistuinten velvollisuutena on niiden toimivaltaan kuuluvissa asioissa jäsenvaltioiden eliminä jättää soveltamatta kaikkia sellaisia säännöksiä, jotka ovat ristiriidassa sellaisen unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen kanssa, jolla on välitön vaikutus sen käsiteltäväksi saatetussa oikeusriidassa.” Ks. myös tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 37 kohta).
64      Ks. esim. tuomio 9.3.2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, 44 kohta), jossa unionin tuomioistuin totesi, että Portugalin kansallinen säännöstö, jonka mukaisesti tavoitteena on sisällyttää 10 prosenttia biopolttoaineita kulutukseen luovutettaviin polttoaineisiin, oli direktiivissä 98/34 tarkoitettu tekninen määräys, ja koska sitä koskevaa ehdotusta ei ollut annettu tiedoksi, siihen ei voitu vedota Portugalissa yksityisiä vastaan.
65      Ks. SEUT 258 artikla.
66      Ks. SEUT 259 artikla.
67      Tilanne on toinen kuin unionin säädöksillä, jotka voidaan kumota SEUT 263 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla.
68      Direktiivien 98/34 ja 2015/1535 mukaisesti.
69      Ks. vastaavasti, Häde, U., ”Die Pflicht zur Anhörung der Europäischen Zentralbank nach Art. 105 Abs. 4 EGV”, teoksessa
Gornig, G. H., Schöbener, B., Bausback, W. ja
Irmscher, T. H. (toim.), Iustitia et Pax. Gedächtnisschrift für Dieter Blumenwitz, Duncker & Humblot, Berlin, 2008, s. 1027–1046, erityisesti s. 1041. Ks. myös Hahn, H. J. ja Häde, U., Währungsrecht, 2. painos., C. H. Beck, München, 2010, § 17, 92 kohta. Ks. tämän ratkaisun tueksi myös Zilioli, C. ja Selmayr, M., La Banca centrale europea, Giuffrè Editore, Milano, 2007, s. 194; Manger-Nestler, C., teoksessa Pechstein, M., Nowak, C. ja Häde, U. (toim.), Frankfurter Kommentar zu EUV, GRC und AEUV, 2. painos, nide III, Mohr Siebeck, Tübingen, 2023, Art. 127 AEUV, 49 kohta; Griller, S., teoksessa Grabitz, E., Hilf, M. ja Nettesheim, M., (toim.), Das Recht der Europäischen Union, 82. EL., päivitetty toukokuussa 2024, C. H. Beck, München, Art. 127 AEUV, 99 kohta; Waldhoff, C., teoksessa Siekmann, H. (toim.), The European Monetary Union – A Commentary on the Legal Foundations, Hart Publishing, Oxford, 2021, Article 127 TFEU, 209 kohta, ja Arda, A., ”Consulting the European Central Bank. Legal aspects of the Community and national authorities’ obligation to consult the ECB pursuant to Article 105(4) EC”, Revue européenne de droit bancaire et financier, 2004, s. 111–152, erityisesti s. 151.
70      Olen kuvannut tätä toisaalla perussopimusten ja niiden keskeisen organisatorisen periaatteen historialliseksi oikeudelliseksi kulmakiveksi; ks. esittämäni ratkaisuehdotus X ja Visser (C‑360/15 ja C‑31/16, EU:C:2017:397, 1 kohta).
71      Ks. tuomio CIA Security International (40 kohta) ja tuomio 9.3.2023, Vapo Atlantic (C‑604/21, EU:C:2023:175, 42 kohta).
72      Ks. a contrario sensu SEU 5 artiklan 2 kohta, luettuna yhdessä SEUT 258 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen kanssa. Ainoan poikkeuksen tähän periaatteeseen muodostaa EKPJ:n ja EKP:n perussäännön 14.2 artikla. Ks. tästä hyvin erityislaatuisesta menettelystä tuomio 26.2.2019, Rimšēvičs ja EKP v. Latvia (C‑202/18 ja C‑238/18, EU:C:2019:139, 65–77 kohta).
73      Ks. Van Gerven, W., ”Of rights, remedies and procedictions”, Common Market Law Review, nide 37, nro 3, s. 501–536, erityisesti s. 502.
74      Tähän viitataan yleisesti SEUT 267 artiklan mukaisten ennakkoratkaisujen taannehtivana vaikutuksena (ex tunc).
75      Tämä oikeuskäytäntö ulottuu useiden vuosikymmenten päähän (ks. tuomio 27.3.1980, Denkavit italiana (61/79, EU:C:1980:100, 16 kohta) ja tuomio 27.3.1980, Meridionale Industria Salumi ym. (66/79, 127/79 ja 128/79, EU:C:1980:101, 9 kohta)), ja se on toistettu säännöllisesti (ks. esim. tuomio 5.4.2022, Commissioner of An Garda Síochána ym. (C‑140/20, EU:C:2022:258, 125 kohta); tuomio 29.9.2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 44 kohta) ja tuomio 28.10.2020, Saksan liittotasavalta (Moottoriteiden käytöstä perittävien tietullien suuruuden määrittäminen) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 54 kohta)).
76      Ks. esim. tuomio 29.9.2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45 kohta) ja tuomio 28.10.2020, Saksan liittotasavalta (Moottoriteiden käytöstä perittävien tietullien suuruuden määrittäminen) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55 kohta).
77      Ks. tuomio 8.9.2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 67 kohta) ja tuomio 19.11.2009, Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, 84 kohta). Ks. myös tuomio 6.3.2007, Meilicke ym. (C‑292/04, EU:C:2007:132, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78      Ks. tuomio 17.12.1970, Internationale Handelsgesellschaft (11/70, EU:C:1970:114, 3 kohta) ja tuomio 8.9.2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 61 kohta).
79      Ks. esim. tuomio 29.9.2015, Gmina Wrocław (C‑276/14, EU:C:2015:635, 45 kohta) ja tuomio 28.10.2020, Saksan liittotasavalta (Moottoriteiden käytöstä perittävien tietullien suuruuden määrittäminen) (C‑321/19, EU:C:2020:866, 55 kohta).
80      Ks. Düsterhaus, D., ”Eppur Si Muove!
The past, present, and (possible) future of temporal limitations in the preliminary ruling procedure”, Yearbook of European Law, 2016, s. 237–274.
81      Ks. esim. tuomio 16.9.2020, Romenergo ja Aris Capital (C‑339/19, EU:C:2020:709, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).