62024CC0076
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
DEAN SPIELMANN
27 päivänä maaliskuuta 2025 (
1
)
Asia C‑76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
vastaan
PH
(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesgerichtshof (liittovaltion ylin tuomioistuin, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Henkinen omaisuus – Kansalliset tavaramerkit – Direktiivi (EU) 2015/2436 – 10 artiklan 3 kohdan b alakohta – Tavaramerkin vaikutukset – Oikeus kieltää kolmannelta tavaroiden varastoiminen niiden tarjoamista tai markkinoille saattamista varten – Tavaroiden varastoinnin käsite – Tavaroiden varastointi toisessa jäsenvaltiossa – Alueperiaate – Verkkokauppaa – Tavaroiden lähettäminen jäsenvaltioon, jossa tavaramerkkiä suojataan
Johdanto
1.
Ennakkoratkaisupyyntö koskee direktiivin (EU) 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan tulkintaa. (
2
)
2.
Tämän pyynnön on esittänyt Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa), jonka on ratkaistava viimeisenä oikeusasteena ensimmäisen ja toisen oikeusasteen tuomioistuimen jo annettua ratkaisunsa asia, jossa asianosaisina ovat PH, joka on sukellustarvikkeita koskevien saksalaisten tavaramerkkien haltija, ja Tradeinn Retail Services S.L. (jäljempänä TRS), joka on Espanjaan sijoittautunut yhtiö, ja jossa on kyse kieltokanteesta, jolla vaaditaan näiden tavaramerkkien käytön lopettamista.
3.
Unionin tuomioistuimen on tarkasteltava kysymystä, joka koskee jäsenvaltion alueella suojattuun kansalliseen tavaramerkkiin liittyviä oikeuksia, kun kolmannet pitävät hallussaan tällä tavaramerkillä varustettuja tavaroita toisessa jäsenvaltiossa tarjotakseen niitä tai saattaakseen ne markkinoille siinä jäsenvaltiossa, jossa tavaramerkkiä suojataan.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
4.
Direktiivin 2015/2436 10 artiklan otsikko on ”Tavaramerkin antamat oikeudet”, ja siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Tavaramerkin haltijalla on rekisteröinnin perusteella tavaramerkkiin yksinoikeudet.
2.   Rajoittamatta ennen rekisteröidyn tavaramerkin hakemis- tai etuoikeuspäivää saatujen haltijoiden oikeuksien soveltamista kyseisen rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on oikeus estää kaikkia kolmansia osapuolia ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa mitään merkkiä tavaroita tai palveluja varten, jos:
a)
merkki on sama kuin tavaramerkki ja sitä käytetään samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat ja palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity;
b)
merkki on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki ja sitä käytetään samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, jos tämä aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, mukaan lukien vaara merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä;
c)
merkki on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki riippumatta siitä, käytetäänkö sitä sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka ovat samoja, samankaltaisia tai ei-samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, kun viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu kyseisessä jäsenvaltiossa ja kun merkin aiheeton käyttö merkitsee epäoikeudenmukaisen edun saamista tavaramerkin erottamiskyvystä tai maineesta taikka on haitaksi tavaramerkin erottamiskyvylle tai maineelle.
3.   Edellä 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää erityisesti
– –
b)
tavaroiden tarjoaminen tai markkinoille saattaminen tai niiden varastoiminen tällaisia tarkoituksia varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen;
– –
e)
merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa;
– –”
B Saksan oikeus
5.
Tavaramerkkien ja muiden erottavien tunnusten suojasta 25.10.1994 annetun lain (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz; BGBl. 1994 I, s. 3082), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2015/2436 täytäntöönpanosta 11.12.2018 annetulla lailla (Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz), BGBl. 2018 I, s. 2357) (jäljempänä MarkenG), 14 §:n, jonka otsikko on ”Tavaramerkin haltijan yksinoikeus, kielto-oikeus ja oikeus vahingonkorvaukseen”, 1–3 momentilla direktiivin 2015/2436 10 artiklan 1–3 kohta saatetaan osaksi kansallista oikeutta.
6.
MarkenG:n 14 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen 1 kohdan mukaan kolmannet eivät saa ilman tavaramerkin haltijan suostumusta käyttää elinkeinotoiminnassa merkkiä, joka on samanlainen kuin tavaramerkki, sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka ovat samanlaisia kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on suojattu.
7.
MarkenG:n 14 §:n 3 momentin 2 ja 6 kohdassa säädetään, että kyseisen pykälän 2 momentissa säädetyin edellytyksin on erityisesti kiellettyä tavaroiden tarjoaminen tai markkinoille saattaminen tai niiden hallussa pitäminen tällaisia tarkoituksia varten merkkiä käyttäen sekä merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa tai mainonnassa.
8.
MarkenG:n 14 §:n 5 momentin mukaan tavaramerkin haltija voi nostaa kieltokanteen sitä vastaan, joka käyttää merkkiä 2–4 momentin vastaisesti, jos on olemassa uusimisen vaara. Tämä oikeus on olemassa myös silloin, kun loukkaus uhkaa tapahtua ensimmäisen kerran.
II Tosiseikat, pääasian oikeudenkäynti, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
9.
PH on kahden saksalaisen kuviomerkin, jotka sisältävät sanaosia ja jotka on rekisteröity muun muassa ”sukelluslaitteita, sukelluspukuja, sukelluskäsineitä, sukellusmaskeja ja sukelluksessa käytettäviä hengityslaitteita varten”, haltija. Nämä merkit ovat seuraavat:
10.
TRS, joka on sijoittautunut Espanjaan, mainosti internetsivustollaan www.scubastore.com ja sähköisellä markkinapaikalla www.amazon.de sukellusvarusteita, joita se tarjosi ostettavaksi käyttäen PH:n tavaramerkkejä. Joissakin tuotekuvissa näkyi näillä tavaramerkeillä varustettuja sukellusvarusteita. Tämä koski myös painotaskua, jonka PH osti 8.6.2019 testiostona mutta joka toimitettiin hänelle niin, ettei tässä tavarassa tai sen pakkauksessa ollut näitä tavaramerkkejä.
11.
Kehotettuaan tuloksetta TRS:ää pidättymään kyseisten tavaramerkkien käytöstä PH nosti Landgericht Nürnberg-Fürthissa (Nürnberg-Fürthin alueellinen alioikeus, Saksa) kanteen, jossa vaadittiin, että TRS määrätään lopettamaan elinkeinotoiminnassaan kyseisten merkkien käyttäminen sukellustarvikkeita varten Saksassa. PH vaati etenkin, että TRS:ltä kielletään merkkien paneminen sukellustarvikkeisiin, niiden myyntipäällyksiin tai pakkauksiin, sukellustarvikkeiden tarjoaminen, valmistaminen, myyminen tai muutoin markkinoille saattaminen ja niiden mainostaminen tai hallussapito edellä mainittuja tarkoituksia varten näitä merkkejä käyttäen. PH vaati lisäksi, että TRS velvoitetaan korvaamaan hänelle aiheutuneet vahingot, määrätään antamaan tiettyjä tietoja ja velvoitetaan korvaamaan hänelle kehotusmenettelystä aiheutuneet kulut korkoineen.
12.
TRS suostui vaatimuksiin, jotka koskivat kieltoa tarjota ja mainostaa sukellusvarusteita kyseisiä tavaramerkkejä käyttäen ja tiettyjen tietojen antamista, sekä vaatimukseen, joka koski sen vahingonkorvausvelvollisuuden toteamista tältä osin.
13.
Landgericht Nürnberg-Fürth hyväksyi kanteen osittain 3.2.2022 antamassaan tuomiossa TRS:n osittaisen kanteen myöntämisen perusteella ja velvoitti TRS:n lisäksi maksamaan PH:lle kehotusmenettelystä aiheutuneet kulut korkoineen. Kanne hylättiin muilta osin.
14.
PH:n valituksesta Oberlandesgericht Nürnberg (Nürnbergin osavaltion ylioikeus, Saksa) täydensi tuomion osaa, jossa TRS velvoitettiin pidättymään edellä mainituista toimista, muun muassa ilmaisulla ”sekä niiden kaupan pitäminen tai hallussa pitäminen tällaisia tarkoituksia varten”, ja hylkäsi valituksen muilta osin.
15.
TRS riitauttaa ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen, Bundesgerichtshofiin, tekemässään Revision-valituksessa Oberlandesgericht Nürnbergin tuomion muun muassa siltä osin kuin se koskee PH:n tavaramerkkejä loukkaavien sukellustarvikkeiden hallussapitoa ja vaatii Landgericht Nürnberg-Fürthin ensimmäisessä oikeusasteessa antaman tuomion pysyttämistä.
16.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan MarkenG:n 14 §:n 2 momentissa ja 3 momentin 2 kohdassa tarkoitettu tavaroiden luvaton hallussapito edellyttää aineellisen edellytyksen eli tavaramerkkioikeutta loukkaavien tavaroiden hallussapidon ja subjektiivisen edellytyksen eli sen, että tavaroita pidetään tietoisesti hallussa aikomuksena saattaa ne markkinoille millä tahansa oikeudellisella toimella, kuten tarjoamalla ostettavaksi, täyttymistä. Koska näillä säännöillä pyritään saattamaan direktiivin 2015/2436 10 artiklan 2 kohdan a alakohta ja 3 kohdan b ja e alakohta osaksi kansallista oikeusjärjestystä, niitä on tulkittava tämän direktiivin mukaisesti.
17.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilyt koskevat aineellista edellytystä. Se toteaa ensinnäkin, että immateriaalioikeuksia sääntelevän alueperiaatteen mukaan saksalaisen tavaramerkin suoja rajoittuu Saksan liittotasavallan alueeseen ja että ainoastaan tällä alueella toteutetuista toimista voidaan määrätä seuraamuksia. Tämän periaatteen valossa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voiko kansallisen tavaramerkin haltija direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla kieltää kolmatta pitämästä ulkomailla hallussaan hänen tavaramerkkiään loukkaavia tavaroita näiden tavaroiden tarjoamiseksi tai niiden saattamiseksi markkinoille maassa, jossa tavaramerkki on suojattu.
18.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin väittää, että kyseistä säännöstä voidaan tulkita kahdella tavalla. Alueperiaatteen mukaisesti voitaisiin siis katsoa, että henkilö, joka pitää hallussaan tavaroita ulkomailla, ei loukkaa kansallista tavaramerkkiä, vaikka aikomuksena olisi tarjota näitä tavaroita tai saattaa ne markkinoille kyseisen jäsenvaltion alueella merkkiä käyttäen.
19.
Olisi kuitenkin myös mahdollista katsoa toisen oikeusasteen tuomioistuimen tavoin, että kansallisen tavaramerkin loukkaamiseksi riittää, että kyseisiä tavaroita pidetään hallussa ulkomailla, kun tarkoituksena on tarjota tai saattaa markkinoille tavara merkkiä käyttäen maassa, jossa tavaramerkki on suojattu. Tämän tulkinnan tueksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa erääseen unionin tuomioistuimen tuomioon, (
3
) jossa on tekijänoikeuden alalla katsottu, että ulkomailla toteutetut toimet voivat loukata ainoastaan kyseisen jäsenvaltion alueella suojattua oikeutta.
20.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii toiseksi, edellyttääkö direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettu hallussapidon käsite (saksankielisessä versiossa ”besitzen”) mahdollisuutta päästä tosiasiallisesti käsiksi tavaraan, joilla loukataan tavaramerkkiä, vai riittääkö mahdollisuus vaikuttaa henkilöön, jolla on tällainen tosiasiallinen mahdollisuus.
21.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, että Saksan oikeudessa käsitteellä ”Besitz” on laaja ulottuvuus ja se kattaa sekä ”välittömän hallussapidon” että ”välillisen hallussapidon”. ”Välittömällä hallussapidolla” tarkoitetaan tosiasiallisen vallan saamista esineeseen ja se päättyy, kun se, jonka hallussa esine on, luovuttaa tai menettää tämän tosiasiallisen vallan. Jos esine on sitä vastoin jonkun hallussa sellaisen suhteen perusteella, jonka vuoksi hän on toiseen nähden tietyn ajan oikeutettu tai velvollinen pitämään esinettä hallussaan, tämä toinen katsotaan välilliseksi haltijaksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa esimerkkinä kuljetuskauppaan, jossa tavaran lähettävästä myyjästä tulee välillinen haltija silloin, kun tavara luovutetaan logistiikkapalvelujen tarjoajalle, joka kuljettaa tavaran myyjältä ostajalle, kun taas tämä huolitsija tai rahdinkuljettaja saa välittömän haltijan aseman.
22.
Vaikka TRS:ää voitaisiin siis Saksan oikeuden mukaan pitää välillisenä haltijana, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, kattaako direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohta kolmansien toteuttaman hallussapidon. Se vetoaa tältä osin julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotukseen Coty Germany, (
4
) josta ilmenee, että ilmaisua ”hallussapito” ei esiinny asetuksen (EU) 2017/1001 (
5
) 9 artiklan kaikissa kieliversioissa ja että tietyissä versioissa käytetään pikemminkin tavaroiden varastointia tarkoittavia verbejä ja substantiiveja, mikä edellyttää suoraa mahdollisuutta päästä käsiksi tavaraan. (
6
)
23.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että unionin oikeuden mukaan elinkeinonharjoittajan voidaan jo katsoa olevan vastuussa logistiikkapalvelujen tarjoajan tai rahdinkuljettajan toimista, joilla loukataan kansallista immateriaalioikeutta. (
7
)
24.
Tässä tilanteessa Bundesgerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voiko kansallisen tavaramerkin haltija kieltää direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla henkilöä pitämästä hallussaan tavaramerkkiä loukkaavaa tavaraa ulkomailla, kun tämän henkilön tarkoituksena on tarjota tavaraa tai saattaa se markkinoille maassa, jossa tavaramerkki on suojattu?
2)
Onko direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetun hallussapidon käsitteen kannalta merkityksellinen tosiasiallinen mahdollisuus päästä käsiksi tavaramerkkiä loukkaavaan tavaraan, vai riittääkö mahdollisuus vaikuttaa siihen henkilöön, jolla on tällainen tosiasiallinen mahdollisuus?”
25.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet saksalaisten tavaramerkkien haltija ja Euroopan komissio.
III Arviointi
26.
Direktiivin 2015/2436 10 artiklan 1 kohdan mukaan tavaramerkin haltijalla on rekisteröinnin perusteella tavaramerkkiin yksinoikeus, joka tämän 10 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan antaa tavaramerkin haltijalle oikeuden estää kaikkia kolmansia ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa merkkiä, joka on sama kuin kyseinen tavaramerkki ja jota käytetään samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat ja palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity. Tämän direktiivin 10 artiklan 3 kohdassa luetellaan esimerkinomaisesti useita käyttömuotoja, jotka tavaramerkin haltija voi kieltää. (
8
) Erityisesti direktiivin 10 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädetään, että rekisteröidyn tavaramerkin haltija voi kieltää tavaramerkillään varustettuja tavaroiden tarjoamisen, niiden markkinoille saattamisen tai niiden varastoimisen tällaisia tarkoituksia varten.
27.
Muistutan aluksi, että Euroopan unionissa tavaramerkkien suojalle tunnusomaista on, että voimassa on samanaikaisesti useita suojajärjestelmiä. Yhtäältä direktiivillä 2015/2436 unionin lainsäätäjä pyrki lähentämään kansallisia tavaramerkkilainsäädäntöjä. Toisaalta asetuksessa 2017/1001 otettiin käyttöön koko unionin alueella sovellettava yhtenäinen tavaramerkkioikeus. Tavaramerkkejä koskeva unionin oikeus ei korvaa tavaramerkkejä koskevaa jäsenvaltioiden oikeutta, vaan se täydentää kansallisia suojajärjestelmiä. Kansalliset tavaramerkit säilyvät, koska niitä pidetään tarpeellisina yrityksille, jotka eivät halua tavaramerkilleen unioninlaajuista suojaa. (
9
)
28.
Muistutan myös, että alueperiaatteen (lex loci protectionis) mukaan tavaramerkin oikeusvaikutukset rajoittuvat sen valtion alueelle, jossa se on suojattu. (
10
) Tämä periaate merkitsee, että tavaramerkkisuojan edellytykset määräytyvät sen valtion oikeuden mukaan, jossa tavaramerkkisuojaa haetaan. Kansallisessa oikeudessa voidaan lisäksi määrätä seuraamuksia ainoastaan kyseisen jäsenvaltion alueella suoritetuista toimista. Tästä seuraa, että kansallisen tavaramerkin haltija ei voi lähtökohtaisesti vedota kyseiseen suojaan tämän alueen ulkopuolella. (
11
) Tämä periaate koskee myös EU-tavaramerkkejä, koska unionin laajuisen suojan perusteella ei voida lähtökohtaisesti vedota unionin alueen ulkopuolella annettavaan suojaan. (
12
)
29.
Käsiteltävässä asiassa ei sinänsä keskustella alueperiaatteesta. On sitä vastoin kysyttävä, voiko tulla esiin sellaisia erityistilanteita, joissa kansallista tavaramerkkioikeutta katsotaan loukattavan ulkomailla toteutetuilla toimilla, jolloin kyseisen oikeuden haltija voi vedota direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaan kieltääkseen kansallisella tavaramerkillään varustettujen tavaroiden tarjoamisen, markkinoille saattamisen tai hallussapidon tällaisia tarkoituksia varten. Esitetyt kaksi ennakkoratkaisukysymystä koskevat erityisesti yhden niistä toimista, jotka suojatun tavaramerkin haltija voi kieltää, eli ”[tavaroiden] varastoimi[s]en tällaisia tarkoituksia varten”, ulottuvuuden määrittämistä.
30.
Lisään tältä osin, että unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus täsmentää, että direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan sanamuodosta ilmenee, että ”varastoinnilla tällaisia tarkoituksia varten” tarkoitetaan hallussapitoa tai varastointia tavaroiden tarjoamista tai niiden markkinoille saattamista varten. Tästä seuraa, että jotta sellaisten tavaroiden varastointia, jotka on varustettu merkeillä, jotka ovat samoja kuin suojattu tavaramerkki, voidaan pitää tämän direktiivin 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna kyseisen merkin käyttönä, jonka perusteella tämän tavaramerkin haltija voi käyttää oikeuksiaan ja vedota tämän direktiivin 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaan, talouden toimijan on itse pyrittävä tässä säännöksessä tarkoitettuun päämäärään eli tavaroiden tarjoamiseen tai niiden markkinoille saattamiseen. Tavaroiden varastointi niiden markkinoille saattamista varten on näin ollen toimi, joka edeltää niiden kulutukseen luovuttamista – kuten unionin lainsäätäjä on sen nimenomaisesti määritellyt – ja jota tavaramerkin haltija voi vastustaa. (
13
)
A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys, joka koskee kansallisen tavaramerkkioikeuden loukkausta, kun tavaroita pidetään hallussa tämän jäsenvaltion alueen ulkopuolella
31.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään, onko direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että kansallisen tavaramerkin haltija voi kieltää kolmatta pitämästä hallussaan hänen tavaramerkkiään loukkaavia tavaroita ulkomailla, kun kolmas pitää näitä tavaroita hallussaan niiden tarjoamiseksi maassa, jossa tavaramerkki on suojattu, tai niiden saattamiseksi siellä markkinoille.
32.
Mielestäni unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella tähän kysymykseen voidaan vastata myöntävästi.
33.
Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, kun on kyse tuotteiden, jotka on varustettu samalla tai samankaltaisella merkillä kuin suojattu merkki ja suunnattu unionissa oleville kuluttajille, myyntitarjouksista tai mainonnasta internetissä, että tavaramerkkioikeuksien suojaa koskevien sääntöjen tehokkuus vaarannettaisiin, jos sellaisen merkin käyttämiseen, joka on sama tai samankaltainen kuin unionissa rekisteröity tavaramerkki, ei sovellettaisi näitä sääntöjä yksinomaan siksi, että tämän tarjouksen tai mainonnan taustalla oleva kolmas on sijoittautunut kolmanteen valtioon, tämän kolmannen käyttämän internetsivuston palvelin sijaitsee kyseisessä valtiossa tai tuote, jota kyseinen tarjous tai mainonta koskee, on kolmannessa valtiossa. Unionin tuomioistuin on katsonut, että tavaramerkin haltija voi siten vastustaa tällaista myyntiä, myyntitarjousta tai mainontaa joko direktiivin 89/104 5 artiklan tai asetuksen N:o 40/94 9 artiklan nojalla. (
14
)
34.
Unionin tuomioistuin on lisännyt, että pelkkä pääsy internetsivustolle alueella, jolla tavaramerkki saa suojaa, ei riitä sen päätelmän tekemiseen, että sillä esitetyt myyntitarjoukset on tarkoitettu kyseisellä alueella oleville kuluttajille. Kansallisten tuomioistuinten on arvioitava tapauskohtaisesti, onko olemassa merkityksellisiä viitteitä siitä, että myyntitarjous, joka esitetään sähköisellä markkinapaikalla, johon on pääsy alueella, jolla tavaramerkki saa suojaa, on suunnattu kyseisellä alueella oleville kuluttajille, kun otetaan erityisesti huomioon, että myyntitarjouksessa täsmennetään maantieteelliset alueet, joille myyjä on valmis lähettämään tuotteen. (
15
)
35.
Lisäksi tietyissä asioissa, joissa oli kyse immateriaalioikeuden haltijan käytettävissä olevista toimenpiteistä tilanteissa, joissa unionissa myydään sen tavaramerkillä varustettuja tavaroita, jotka ovat peräisin kolmannesta maasta, erityisesti silloin, kun näiden tavaroiden tarjoaminen tai myynti toteutuu sinä aikana, kun tavarat on asetettu ulkoiseen passitusmenettelyyn tai tullivarastointimenettelyyn, unionin tuomioistuin on lähinnä katsonut, että kyseessä voi olla suojattujen immateriaalioikeuksien loukkaaminen, kun kolmansista maista peräisin olevat tavarat ovat myynnin tai myyntitarjouksen kaltaisen kuluttajille unionissa kohdistetun kaupallisen toimen kohteena jo ennen niiden saapumista alueelle, jolla niitä suojataan. Tavaramerkin haltija voi näin ollen kieltää tällaisten tavaroiden tarjoamisen tai myynnin, jos se merkitsee välttämättä tavaramerkillä varustettujen tavaroiden liikkeelle laskemista unionissa. (
16
)
36.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, unionin tuomioistuin on lisäksi lausunut rikosoikeudenkäynnissä esitetystä ennakkoratkaisupyynnöstä, joka koskee osallisuutta tekijänoikeudella suojattujen teosten luvattomaan kaupalliseen hyödyntämiseen, että ulkomailla toteutetut toimet voivat loukata oikeutta, joka on suojattu yksinomaan yhden jäsenvaltion alueella. Unionin tuomioistuin totesi näin ollen tuomiossa Donner, että liikkeenharjoittaja, joka suuntaa mainoksensa tietyssä jäsenvaltiossa asuville yleisöön kuuluville henkilöille ja luo tai antaa heidän käyttöönsä erityisen toimitusjärjestelmän ja maksutavan tai sallii kolmannen tekevän tämän ja antaa näin mainituille yleisöön kuuluville henkilöille mahdollisuuden hankkia tässä samassa jäsenvaltiossa tekijänoikeudella suojattujen teosten kappaleita, loukkaa kyseistä tekijänoikeutta jäsenvaltiossa, johon kappaleet toimitetaan. (
17
)
37.
Asiassa, jossa oli kyse jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivallasta tutkia tekijän taloudellisen oikeuden loukkaamista, unionin tuomioistuin katsoi, että sen jäsenvaltion tuomioistuinten, jossa tekijän taloudellisia oikeuksia suojataan, on käsiteltävä näiden oikeuksien loukkaamiset, vaikka näiden oikeuksien väitetty loukkaaminen olisi seurausta toisessa jäsenvaltiossa toteutetuista toimista, kun väitetty vahinko saattaa ilmetä kyseisen tuomioistuimen toimialueella. (
18
)
38.
Edellä mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että määritettäessä sitä, voiko immateriaalioikeuden haltija vedota oikeuteensa ulkomailla toteutettuja toimia vastaan, olennaista on lähinnä se, että nämä toimet, kuten kyseisten tuotteiden myynti, myyntitarjous tai markkinoille saattaminen, on suunnattu sillä alueella oleville kuluttajille, jolla kyseinen immateriaalioikeus on suojattu.
39.
Riippumatta näiden tuomioiden tarkemmasta asiayhteydestä näkökohdat, jotka koskevat immateriaalioikeuden haltijan käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja, kun tätä oikeutta on väitetysti loukattu toimilla, jotka on toteutettu ulkomailla – eli sen alueen ulkopuolella, jolla kyseinen oikeus on suojattu – pätevät laajemminkin, ja niitä voidaan näin ollen mielestäni soveltaa käsiteltävässä asiassa.
40.
Käsiteltävässä asiassa on nimittäin vastaavasti vältettävä sitä, että kolmas, joka on ilman kyseisen tavaramerkin haltijan suostumusta käyttänyt merkkiä, joka on sama kuin kansallinen tavaramerkki, sellaisia tavaroita varten, jotka ovat samoja kuin ne tavarat, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, voi vastustaa direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan soveltamista ja siten vaarantaa tämän säännöksen tehokkaan vaikutuksen vetoamalla tavaroiden varastoimispaikkaan, kun tämän kolmannen aikomuksena on tarjota tai saattaa markkinoille näitä tavaroita alueella, jolla kyseinen tavaramerkki on suojattu.
41.
Koska tavaroiden varastointi niiden tarjoamista tai markkinoille saattamista varten on yksi direktiivin 2015/2436 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista käyttömuodoista, jonka tavaramerkin haltija voi kieltää ja josta säädetään nimenomaisesti saman artiklan 3 kohdan b alakohdassa, kansallisen tavaramerkin haltijan on mielestäni voitava kieltää tällainen käyttö tavaramerkkiin perustuvan yksinoikeuden perusteella.
42.
Direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on näin ollen tulkittava siten, että siinä taataan kansallisen tavaramerkin suoja sellaisen tavaran hallussapitoa vastaan, jolla loukataan tähän tavaramerkkiin perustuvia oikeuksia sen alueen ulkopuolella, jolla tätä merkkiä suojataan, kun kyseisiä tavaroita pidetään hallussa niiden tarjoamiseksi tai markkinoille saattamiseksi maassa, jossa tämä tavaramerkki on suojattu.
43.
Kyseisen säännöksen tällainen tulkinta on alueperiaatteen mukainen, koska se edellyttää merkityksellistä liittymää sen jäsenvaltion alueeseen, jolla tavaramerkki on suojattu. Se vastaa myös unionin tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jossa on useaan otteeseen huomautettu, että tavaramerkin haltijan yksinoikeus on annettu siksi, että tavaramerkin haltija voisi suojella sillä tässä ominaisuudessa olevia erityisintressejä eli varmistaa sen, että tavaramerkki pystyy täyttämään tehtävänsä. Tätä oikeutta saadaan käyttää ainoastaan niissä tilanteissa, joissa se, että kolmas käyttää merkkiä, aiheuttaa tai voi aiheuttaa vahinkoa tavaramerkin tehtäville, joihin kuuluu tavaramerkin keskeinen tehtävä eli tavaran alkuperän takaaminen kuluttajille tai loppukäyttäjille, jolloin tämä kuluttaja tai loppukäyttäjä voi tavaramerkin perusteella erottaa ilman sekaannusvaaraa tavaran muista tavaroista, joilla on toinen alkuperä. (
19
)
44.
Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että kansallisen tavaramerkin haltija voi kieltää kolmatta pitämästä hallussa toisessa jäsenvaltiossa hänen tavaramerkkiään loukkaavia tavaroita, kun kolmas pitää niitä hallussaan niiden tarjoamiseksi maassa, jossa tavaramerkki on suojattu, tai niiden saattamiseksi siellä markkinoille.
B Toinen ennakkoratkaisukysymys, joka koskee hallussapidon käsitettä
45.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, onko direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitetun hallussapidon käsitteen kannalta on merkityksellinen tosiasiallinen mahdollisuus päästä käsiksi tavaramerkkiä loukkaavaan tavaraan, vai riittääkö mahdollisuus vaikuttaa siihen henkilöön, jolla on tällainen tosiasiallinen mahdollisuus.
46.
Kun otetaan huomioon käsitteen ”Besitz” merkitys Saksan oikeudessa, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 21 kohdasta ilmenee, ennakkoratkaisukysymyksen on ymmärrettävä koskevan sitä, tarkoitetaanko direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisella hallussapidon käsitteellä (”besitzen” saksankielisessä versiossa) ainoastaan tosiasiallisen vallan saamista tavaroihin, joten hallussapito päättyy, kun sillä, jonka hallussa tavarat ovat, ei enää ole tosiasiallista mahdollisuutta päästä käsiksi näihin tavaroihin, vai kattaako hallussapidon käsite – kuten Saksan oikeudessa – myös tilanteen, jossa henkilö on oikeuttanut tai velvoittanut kolmannen pitämään nämä tavarat hallussaan, jolloin tämä henkilö voi ratkaisevasti vaikuttaa tähän kolmanteen päätettäessä tavaroiden käyttötarkoituksesta.
47.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä unionin oikeuden yhdenmukainen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen sisältönsä ja soveltamisalansa määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhdenmukaisesti ottaen samalla huomioon asiayhteys, jossa sitä käytetään, ja sen lainsäädännön tavoitteet, johon se kuuluu. (
20
)
48.
Tarpeesta tulkita yhdenmukaisesti unionin oikeuden tietyn säännöksen eri kieliversioita seuraa myös, että jos nämä versiot eroavat toisistaan, kyseistä säännöstä on tulkittava sen lainsäädännön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa se on. (
21
)
49.
Direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohta ei kuitenkaan sisällä mitään viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen sisältönsä ja soveltamisalansa määrittämiseksi, ja kyseisen säännöksen eri kieliversioiden vertailusta ilmenee, että niissä on tiettyjä eroja.
50.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on perustellusti korostanut, unionin tuomioistuin tarkasteli hallussapidon käsitettä tuomiossa Coty Germany. Mainitussa asiassa oli erityisesti määritettävä, voitiinko tavaramerkkioikeutta loukkaavien tavaroiden varastoimista – tarjoamatta niitä itse ostettavaksi tai saattamatta niitä markkinoille ja ilman, että aikomuksena oli tarjota kyseisiä tavaroita ostettavaksi tai saattaa niitä markkinoille – pitää asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen 2017/1001 9 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuna tavaramerkin ”käyttönä” ja erityisesti asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, jonka asiasisältö on toistettu asetuksen 2017/1001 9 artiklan 3 kohdan b alakohdassa, tarkoitettuna näiden tavaroiden ”varastointina” niiden tarjoamista tai markkinoille saattamista varten. (
22
)
51.
Julkisasiamies Campos Sánchez-Bordona on todennut tältä osin perustellusti, |että ilmaus ”hallussapito” ei esiinny kaikissa asetuksen 2017/1001 9 artiklan 3 kohdan b alakohdan kieliversioissa. Ranskankielisessä versiossa (”détenir”) ja saksankielisessä versiossa (”besitzen”) käytetään ilmauksia, jotka liittyvät suoraan hallussapidon tai hallinnan (possessio) oikeudelliseen käsitteeseen. Muissa kieliversioissa, kuten espanjan-, italian-, portugalin-, englannin- ja ruotsinkielisissä versioissa (”almacenarlos”, ”stoccaggio”, ”armazená-los”, ”stocking” ja ”lagra”) käytetään pikemminkin tavaroiden varastointia tarkoittavia verbejä ja substantiiveja. (
23
)
52.
Vaikka unionin tuomioistuimen ei tarvinnut tuomiossa Coty Germany lopulta ratkaista, mitä asetuksen 2017/1001 9 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisella hallussapidon käsitteellä nimenomaisesti tarkoitetaan, vaan se keskittyi hallussapidon kaupalliseen tarkoitukseen ”tavaroiden tarjoamista tai markkinoille saattamista varten”, kyseisestä tuomiosta ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä saadaan hyödyllisiä viitteitä käsiteltävässä asiassa esitettyyn kysymykseen vastaamiseksi.
53.
Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohdassa on todettu, suojatulla tavaramerkillä varustettujen tavaroiden hallussapito on nimittäin yksi asetuksen 2017/1001 9 artiklan 2 kohdassa tai direktiivin 2015/2436 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista tavaramerkin käyttömuodoista, jotka on lueteltu esimerkkeinä näiden artiklojen 3 kohdassa ja jotka EU-tavaramerkin tai kansallisen tavaramerkin haltija voi kieltää, jos hallussapidon tarkoituksena on tavaroiden tarjoaminen tai markkinoille saattaminen.
54.
Unionin tuomioistuimella on kuitenkin jo ollut tilaisuus korostaa, että ilmaisulla ”käyttää” tarkoitetaan sen tavanomaisen merkityksen mukaan aktiivista menettelyä ja sitä, että käyttämistoimi on suoraan tai välillisesti hallinnassa. Se on todennut tältä osin, että asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 2 kohdassa sekä direktiivin 2008/95 5 artiklan 3 kohdassa, joiden asiasisältö on toistettu direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdassa ja joissa luetellaan yksinomaan esimerkinomaisesti käyttömuodot, jotka tavaramerkin haltija voi kieltää, mainitaan yksinomaan kolmannen suorittamia aktiivisia toimia. (
24
) Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on palauttanut mieleen, että asetuksen N:o 207/2009 9 artiklalla ja direktiivin 2008/95 5 artiklalla pyritään antamaan EU-tavaramerkin tai kansallisen tavaramerkin haltijalle lakisääteinen väline, joka mahdollistaa sen, että hän voi kieltää kolmatta ilman hänen suostumustaan millään tavoin käyttämästä tavaramerkkiä, ja näin saada kyseisen käytön lakkaamaan. Kuitenkin vain sellainen kolmas, joka suoraan tai välillisesti hallitsee käyttämistointa, kykenee tosiasiallisesti lopettamaan tuon käytön ja näin noudattamaan mainittua kieltoa. (
25
)
55.
Unionin tuomioistuin on siis tarkastellut erilaisia tilanteita, joissa kolmas palveluntarjoaja – sähköisen markkinapaikan ylläpitäjä, mainostaja tai varastonpitäjä – on hyödyntänyt merkkiä, joka vastaa toisen tavaramerkkiä, määrittääkseen, voidaanko tämän kolmannen katsoa ”käyttävän” kyseistä merkkiä.
56.
Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että sähköisten markkinapaikkojen ylläpitäjät, jotka tarjoavat näillä markkinapaikoilla toimiville myyjille varastointipalveluja ja joiden tarkoituksena ei ole itse tarjota varastoimiaan tavaroita tai saattaa niitä itse markkinoille, eivät ”käytä” varastoituihin tavaroihin pantuja merkkejä. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että merkin käytön edellyttämien teknisten edellytysten luominen ja korvauksen saaminen tästä palvelusta ei välttämättä merkitse sitä, että palveluntarjoaja käyttää itse kyseistä merkkiä. Ellei tämän merkin ja kolmannen palveluntarjoajan tarjoamien palvelujen välillä todeta olevan yhteyttä, kyse on siitä, että palveluntarjoajan asiakkaat käyttävät tätä merkkiä. (
26
)
57.
Unionin tuomioistuin on myös todennut, että mainostaja ei voi joutua vastuuseen merkin käytöstä, kun mainoksia esittävät indeksointisivustojen ylläpitäjien kaltaiset muut talouden toimijat, jotka eivät noudata mainostajan antamia nimenomaisia ohjeita, joilla pyritään juuri välttämään tavaramerkin tällainen käyttö, tai joiden kanssa mainostajalla ei ole mitään suoraa tai välillistä suhdetta ja jotka eivät toimi tämän mainostajan tilauksesta ja sen lukuun vaan omasta aloitteestaan ja omissa nimissään. Direktiivin 2015/2436 10 artiklan 2 kohtaa ei näin ollen voida tulkita siten, että henkilöä voidaan hänen toiminnastaan riippumatta pitää sellaisen merkin, joka on sama tai samankaltainen kuin toiselle kuuluva tavaramerkki, käyttäjänä pelkästään sillä perusteella, että hän voi saada siitä taloudellista etua. (
27
)
58.
Unionin tuomioistuin on myös katsonut, kun on kyse varastoijasta, joka ainoastaan säilyttää tavarat kolmannen lukuun osana tavanomaista ammattiaan, ettei se, että varastoija tarjoaa toiselle kuuluvalla tavaramerkillä varustettujen tavaroiden varastointipalvelua, ole tämän tavaramerkin käyttämistä. Varastonpitäjien kaltaiset välitahot, jotka tarjoavat palveluja asiakkailleen, eivät siis ole vastuussa mahdollisesti tekemistään tavaramerkkioikeuksien loukkauksista silloin, kun ne eivät käytä tavaramerkkiä omassa kaupallisessa viestinnässään tai taloudellisessa toiminnassaan. Tilanne on sitä vastoin toinen sellaisen talouden toimijan osalta, joka antaa kyseiselle varastonpitäjälle varastoitavaksi tavaramerkillä, jonka haltija se ei ole, varustettuja tavaroita niiden markkinoille saattamista varten. Tällöin kyseistä talouden toimijaa on pidettävä direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna ”varastoijana tällaisia tarkoituksia varten”. Muussa tapauksessa tässä 10 artiklan 3 kohdassa mainittua varastointia markkinoille saattamista varten, joka normaalisti tehdään ilman suoraa yhteyttä mahdollisiin kuluttajiin, ei olisi mahdollista luokitella kyseisessä artiklassa tarkoitetuksi käyttämiseksi eikä sitä siten voitaisi kieltää, vaikka unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti määritellyt sen toimeksi, joka voidaan kieltää. (
28
)
59.
Unionin tuomioistuin tekee siis eron eri palveluntarjoajien välillä niiden tarjoamien palvelujen ja menettelytapojen mukaan määrittäessään, onko kyse direktiivin 2015/2436 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta tilanteesta, jossa kolmas käyttää merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin suojattu tavaramerkki. Tällaista käyttöä ei merkitse pelkkä merkin käytön edellyttämien teknisten edellytysten luominen eikä passiivinen menettely, jossa käyttämistoimi ei ole suoraan eikä välillisesti kolmannen hallinnassa. (
29
) Kyse on kuitenkin tässä säännöksessä tarkoitetusta käytöstä, kun kyseinen kolmas hallitsee suoraan tai välillisesti kiellettyä käyttämistointa. Kyseessä voi olla myyjä, joka käyttää sähköisiä markkinapaikkoja tarjotakseen tai saattaakseen markkinoille tavaroita, jotka on varustettu tavaramerkillä, jonka haltija se ei ole, tai talouden toimija, joka luovuttaa tällaisia tavaroita varastonpitäjälle niiden liikkeelle laskemista varten ja joka käyttää suojattua tavaramerkkiä omassa kaupallisessa viestinnässään. (
30
)
60.
Yhtäältä edellä esitetystä seuraa, että ”varastoiminen” tavaroiden tarjoamista tai markkinoille saattamista varten on yksi direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdassa nimenomaisesti mainituista käyttömuodoista, jonka suojatun tavaramerkin haltija voi kieltää. Toisaalta unionin tuomioistuin on jo todennut, että talouden toimija, joka luovuttaa varastonpitäjälle tavaramerkillä, jonka haltija se ei ole, varustettuja tavaroita niiden markkinoille saattamista varten, käyttää tätä tavaramerkkiä ja pitää näitä tavaroita hallussaan tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Katson näin ollen, että direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdassa annetaan suojatun kansallisen tavaramerkin haltijalle oikeus ryhtyä toimiin kaikkia sellaisia kolmansia vastaan, jotka suoraan tai välillisesti hallitsevat tätä varastointia.
61.
Tavaroiden varastointi niiden tarjoamista tai markkinoille saattamista varten on siis ymmärrettävä siten, että se kattaa kaikki tilanteet, joissa kolmas, jonka toimia suojatun tavaramerkin haltija vastustaa, joko varastoi itse tavaroita tarjotakseen niitä tai saattaakseen ne markkinoille alueella, jolla tavaramerkki on suojattu, tai antaa ne toiselle henkilölle varastoitaviksi omaan lukuunsa tällaisia tarkoituksia varten ja voi ratkaisevasti vaikuttaa tähän henkilöön siten, että tämä kolmas voi päättää – vaikkakin välillisesti – näiden tavaroiden käyttötarkoituksesta.
62.
Tällainen direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan tulkinta vastaa myös mainitun direktiivin 10 artiklan tavoitetta, jonka mukaan tavaramerkin haltijalle pyritään antamaan lakisääteinen väline, joka mahdollistaa sen, että tavaramerkin haltija voi kieltää kolmatta ilman hänen suostumustaan millään tavoin käyttämästä hänen tavaramerkkiään ja näin saada kyseisen käytön lakkaamaan. Kuten komissio perustellusti toteaa, tällä tulkinnalla varmistetaan tavaramerkin haltijan tehokas suoja. Muussa tapauksessa kolmas, jonka määräysvallassa tavara on välillisesti toisen henkilön kautta, voisi välttyä direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisilta oikeudellisilta seurauksilta siitä huolimatta, että tavara on kyseisen kolmannen määräysvallassa – vaikkakin välillisesti – kun tarkoituksena on tarjota tai saattaa markkinoille tavara suojatulla alueella.
63.
Katson näin ollen, että direktiivin 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu hallussapidon käsite kattaa mahdollisuuden vaikuttaa ratkaisevasti siihen henkilöön, jolla on tosiasiallinen mahdollisuus päästä käsiksi tavaraan, ja päättää – vaikkakin välillisesti – näiden tavaroiden käyttötarkoituksesta.
IV Ratkaisuehdotus
64.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 16.12.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2436 10 artiklan 3 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
–
kansallisen tavaramerkin haltija voi kieltää kolmatta pitämästä hallussaan hänen tavaramerkkiään loukkaavia tavaroita toisessa jäsenvaltiossa, kun kolmas pitää niitä hallussaan näiden tavaroiden tarjoamiseksi maassa, jossa tavaramerkki on suojattu, tai niiden saattamiseksi siellä markkinoille
–
kyseisessä säännöksessä tarkoitettu hallussapidon käsite kattaa mahdollisuuden vaikuttaa ratkaisevasti siihen henkilöön, jolla on tosiasiallinen mahdollisuus päästä käsiksi tavaraan, ja päättää – vaikkakin välillisesti – näiden tavaroiden käyttötarkoituksesta.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 16.12.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL L 336, s. 1).
(
3
)	Tuomio 21.6.2012, Donner (C‑5/11, EU:C:2012:370; jäljempänä tuomio Donner, 30 kohta).
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, 46 ja 47 kohta.
(
5
)	Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2017, L 154, 2. 1).
(
6
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, 46 ja 47 kohta.
(
7
)	Ks. tuomio Donner, 27 kohta.
(
8
)	Ks. tuomio 17.11.2022, Merck Sharp & Dohme ym. (C‑224/20, EU:C:2022:893; jäljempänä tuomio Merck Sharp & Dohme ym., 112 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 17.11.2022, Impexeco ja PI Pharma (C‑253/20 ja C‑254/20, EU:C:2022:894, 44 kohta).
(
9
)	Ks. vastaavasti asetuksen 2017/1001 johdanto-osan viides, kuudes, seitsemäs ja kahdeksas perustelukappale. Ks. myös tuomio 22.3.2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, 30 ja 31 kohta) ja julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, 31–33 kohta).
(
10
)	Ks. asetuksen 2017/1001 johdanto-osan viides perustelukappale; ks. myös julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, 29 kohta) sekä mm. Wertheimer, H. W., ”The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries”, International and Comparative Law Quarterly, 1967, osa 16, nro 3, s. 630 ja Dinwoodie, G. B., ”Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model”, Notre Dame Law Review, 2017, osa 92, nro 4, s. 1673.
(
11
)	Ks. vastaavasti tuomio 22.6.1994, IHT Internationale Heiztechnik ja Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, 22 kohta) ja tuomio 19.4.2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, 25 kohta).
(
12
)	Ks. vastaavasti tuomio 7.12.2017, Coca-Cola v. EUIPO – Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, 81 kohta) ja tuomio 21.12.2022, International Masis Tabak v. EUIPO – Philip Morris Brands (Savukeaskin kuva) (T‑44/22, EU:T:2022:843, 78 kohta).
(
13
)	Ks. vastaavasti tuomio 16.7.2015, TOP Logistics ym. (C‑379/14, EU:C:2015:497, 38, 41 ja 42 kohta), jossa viitataan jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY 5 artiklan 3 kohtaan (EYVL 1989, L 40, s. 1). Tämä direktiivi on korvattu jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/95/EY (EUVL L 299, s. 25), joka on puolestaan korvattu direktiivillä 2015/2436. Direktiivin 89/104 5 artiklan 1 ja 2 kohtaa sekä 3 kohdan b alakohtaa ei kuitenkaan ole olennaisesti muutettu sanamuodoltaan, asiayhteydeltään tai tarkoitukseltaan verrattuna direktiivin 2008/95 vastaavaan säännökseen – 5 artiklan 1 ja 2 kohtaan sekä 3 kohdan b alakohtaan – ja direktiivin 2015/2436 vastaavaan säännökseen – 10 artiklan 1 ja 2 kohtaan sekä 3 kohdan b alakohtaan. Tästä seuraa, että viittaukset direktiivin 89/104 ja direktiivin 2008/95 kyseisiä säännöksiä koskevaan oikeuskäytäntöön ovat edelleen merkityksellisiä direktiivin 2015/2436 10 artiklan tulkinnan kannalta.
Ks. myös tuomio 2.4.2020, Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2020:267; jäljempänä tuomio Coty Germany, 44 ja 45 kohta), jossa oli kyse Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (EUVL 2009, L 78, s. 1) 9 artiklan 2 kohdan b alakohdasta. Koska asetuksen 2017/1001 9 artiklan, jonka pääsisältö on otettu asetuksen N:o 207/2009 9 artiklasta ja yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1) 9 artiklasta, sanamuoto on lähes sama kuin direktiivin 2015/2436 10 artiklan, näitä EU-tavaramerkistä annettujen asetusten säännöksiä koskevia päätelmiä voidaan soveltaa soveltuvin osin tähän direktiivin 2015/2436 säännökseen. Ks. tältä osin tuomio Merck Sharp & Dohme ym., 112–116 kohta; ks. myös julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus ÖKO-Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, 26 kohta).
(
14
)	Ks. tuomio 12.7.2011, L’Oréal ym. (C‑324/09, EU:C:2011:474; jäljempänä tuomio L’Oréal ym., 62–63 ja 67 kohta), joka koski muun muassa tavaroita, jotka sijaitsivat Euroopan talousalueen ulkopuolisessa valtiossa ja jotka oli varustettu unionin jäsenvaltiossa rekisteröidyllä tavaramerkillä, joita mainostettiin ja joita talouden toimija tarjosi myytäväksi sähköisen markkinapaikan kautta ilman kyseisen tavaramerkin haltijan suostumusta kuluttajille, jotka olivat alueella, jolla kyseinen tavaramerkki sai suojaa.
Ks. vastaavasti myös tuomio 5.9.2019, AMS Neve ym. (C‑172/18, EU:C:2019:674, 47–49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joka koski jäsenvaltion tuomioistuinten toimivaltaa tutkia EU-tavaramerkin loukkauskanne silloin, kun kyseisen valtion kuluttajille oli suunnattu sähköisesti julkaistuja mainoksia tai myyntitarjouksia, vaikka kolmas oli tehnyt kyseistä sähköistä julkaisemista koskevat päätökset ja toteuttanut niitä koskevat toimet toisessa jäsenvaltiossa. Tässä tuomiossa unionin tuomioistuin tukeutui erityisesti tuomiossa L’Oréal ym. esitettyyn päättelyyn.
(
15
)	Ks. tuomio L'Oréal ym., 64 ja 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 5.9.2019, AMS Neve ym. (C‑172/18, EU:C:2019:674, 56 kohta).
(
16
)	Ks. vastaavasti tuomio 18.10.2005, Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, 58–61 kohta), joka koski muun muassa direktiivin 89/104 5 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä 3 kohdan b alakohdan sekä asetuksen N:o 40/94 9 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan b alakohdan tulkintaa; ks. myös tuomio 1.12.2011, Philips (C‑446/09 ja C‑495/09, EU:C:2011:796, 56–58 kohta), joka koski tavaroita, jotka voivat loukata rekisteröidyistä malleista ja tietyistä tekijänoikeuksista sekä EU-tavaramerkistä johtuvia yksinoikeuksia ja jossa unionin tuomioistuin viittasi tuomioon L'Oréal ym. ja 18.10.2005 antamaansa tuomioon Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Ks. myös tuomio 6.2.2014, Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, 32–35 kohta).
(
17
)	Tuomio Donner, 30 kohta. Unionin tuomioistuin katsoi tarkemmin, että kyseinen liikkeenharjoittaja suorittaa tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY (EYVL 2001, L 167, s. 10) 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”levityksen yleisölle”.
(
18
)	Ks. tuomio 3.10.2013, Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, 43–47 kohta). Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että kansallinen tuomioistuin on tällöin toimivaltainen ratkaisemaan vain sijaintijäsenvaltionsa alueella aiheutunutta vahinkoa koskevat asiat.
(
19
)	Ks. vastaavasti mm. tuomio 27.10.2022, Soda-Club (CO2) ja SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, 35 ja 36 kohta); tuomio Merck Sharp & Dohme ym., 45 kohta ja tuomio 25.1.2024, Audi (Tunnuksen kiinnitysosa etusäleikössä) (C‑334/22, EU:C:2024:76, 31 kohta).
(
20
)	Ks. mm. tuomio 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
21
)	Ks. tuomio 2.3.2012, Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
22
)	Tuomio Coty Germany, 35 kohta.
(
23
)	Ks. julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, 46 kohta).
(
24
)	Ks. tuomio 3.3.2016, Daimler (C‑179/15, EU:C:2016:134; jäljempänä tuomio Daimler, 40 kohta), ”kuten merkin ’paneminen’ tavaroihin tai niiden päällyksiin tai sen ’käyttäminen’ liikeasiakirjoissa ja mainonnassa, tavaroiden ’tarjoaminen’ tai niiden ’liikkeelle laskeminen’, niiden ’varastoiminen’ tällaista tarkoitusta varten, niiden ’maahantuonti’ tai ’maastavienti’ taikka vielä palvelujen ’tarjoaminen’ tai ’suorittaminen’ mainittua merkkiä käyttäen”.
(
25
)	Ks. tuomio Daimler, 39–41 kohta; tuomio 25.7.2018, Mitsubishi Shoji Kaisha ja Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, 38 kohta); tuomio Coty Germany, 37 ja 38 kohta ja tuomio 22.12.2022, Louboutin (Tavaramerkkioikeutta loukkaavan merkin käyttö sähköisellä markkinapaikalla) (C‑148/21 ja C‑184/21, EU:C:2022:1016, 27 ja 28 kohta).
(
26
)	Ks. vastaavasti tuomio 23.3.2010, Google France ja Google (C‑236/08 à C‑238/08, EU:C:2010:159, 57 ja 72 kohta); tuomio L’Oréal ym., 92, 102 ja 103 kohta; tuomio 15.12.2011, Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, 29 ja 32 kohta) ja tuomio Coty Germany, 40–48 kohta, jossa varastonpitäjä ei myöskään tiennyt varastoivansa tavaroita, joilla loukattiin tavaramerkkioikeuksia. Ks. myös määräys 19.2.2009, UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, 47 kohta).
(
27
)	Ks. vastaavasti tuomio Daimler, 34-36, 39 ja 42 kohta ja tuomio 2.7.2020, mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, 21–25 kohta).
(
28
)	Ks. vastaavasti tuomio 16.7.2015, TOP Logistics ym. (C‑379/14, EU:C:2015:497, 42–45 kohta), joissa viitataan direktiivin 89/104 5 artiklan 3 kohtaan.
(
29
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, 39 kohta), jossa viitataan asetuksen 2017/1001 9 artiklan 2 kohtaan.
(
30
)	Ks. tältä osin analogisesti myös tuomio Donner, 27 kohta, jossa unionin tuomioistuin totesi, että liikkeenharjoittaja on vastuussa kaikista itse suorittamistaan toimista tai hänen lukuunsa suoritetuista liiketoimista, jotka merkitsevät direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”levitystä yleisölle” jäsenvaltiossa, jossa levitettyjä tavaroita suojataan tekijänoikeudella. Se lisäsi, että hänen voidaan katsoa olevan myös vastuussa kaikista samanlaisista kolmannen suorittamista toimista, kun liikkeenharjoittaja on nimenomaisesti ottanut kohteekseen määränpäävaltion yleisön eikä hän voinut olla tietämättä kyseisen kolmannen toimista.