Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 10. juulil 2025(1)
Kohtuasi C‑258/24
Katholische Schwangerschaftsberatung
versus
JB
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus))
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2000/78/EÜ – Võrdne kohtlemine – Ebavõrdne kohtlemine usutunnistuse alusel – Artikli 4 lõige 2 – Kutsetegevus kirikutes või muudes usutunnistusel või veendumustel põhineva eetosega organisatsioonides – Usutunnistus kui oluline õiguspärane ja põhjendatud kutsenõue, pidades silmas organisatsiooni eetost – Töösuhte ülesütlemine katoliku kirikust lahkumise tõttu – ELTL artikkel 17 – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 10 ja 21
I.      Sissejuhatus
1.        Eelotsusetaotlus puudutab direktiivi 2000/78/EÜ (millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel) artikli 4 tõlgendamist.(2) Selle on esitanud Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) kohtumenetluses, mille pooled on Saksa katoliku kiriku juures tegutsev ühing Katholische Schwangerschaftsberatung ja JB, kes on selle ühingu endine töötaja.
JB tööleping öeldi üles tema otsuse tõttu lahkuda katoliku kirikust, mis oli JB sõnul tingitud soovimatusest maksta erimaksu, mille kõnealune kirik kehtestas isikutele, kes elavad koos muud usutunnistust järgiva hästiteeniva abikaasaga.
2.        Käesolev kohtuasi on otseselt jätk kohtuotsustele Egenberger(3) ja IR(4), milles Euroopa Kohus andis asjakohaseid suuniseid selle kohta, millal võib isiku usutunnistus olla põhjendatud kutsenõue, kui kutsetegevus leiab aset kirikutes ja usutunnistusel põhineva eetosega avalikes või eraorganisatsioonides(5). Käesolev kohtuasi annab seega Euroopa Kohtule võimaluse selgitada täiendavalt tingimusi, millele need kirikud ja usuorganisatsioonid peavad vastama, et nad saaksid tugineda direktiivi 2000/78 artiklis 4 ja eelkõige selle teises lõikes nimetatud eranditele võrdse kohtlemise põhimõttest. Sellega seoses tuleb arvesse võtta ka kahte liidu esmase õiguse asjakohast sätet, nimelt i) ELTL artiklit 17, milles on sätestatud, et liit austab ega piira staatust, mis siseriikliku õiguse kohaselt on liikmesriikides kirikutel ja usuühendustel või –kogukondadel, ning ii) Euroopa Liidu põhiõiguste harta(6) artiklit 10, milles on sõnaselgelt sätestatud isiku vabadus muuta oma usku.
II.    Asjaolud, põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
3.        Põhikohtuasjas on kassaator Katholische Schwangerschaftsberatung(7), mis on Saksamaa katoliku kiriku juures tegutsev naiste kutseühing. Selle eesmärk on aidata spetsiifilistes elusituatsioonides olevaid lapsi, noorukeid, naisi ja nende perekondi. Üks tema erinevatest tegevustest on pakkuda nõustamist abivajavatele rasedatele naistele, konkreetselt abordiküsimustes.
4.        Töölepingutes, mille kassaator oma töötajatega sõlmib, viidatakse konkreetselt 22. septembri 1993. aasta
põhimäärusele kiriklike töösuhete raames kiriku teenimise kohta (Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse)(8). Selles määruses on sätestatud normid, mida katoliku kirik kohaldab oma töösuhetele Saksamaal, eelkõige töötajate lojaalsus- ja käitumiskohustused.
5.        Põhimääruse kohaselt võib lojaalsuskohustuse raske rikkumine tuua kaasa töötaja töölepingu ülesütlemise.(9) Kõikide, nii katoliiklastest kui ka mittekatoliiklastest töötajate puhul peetakse lojaalsuskohustuse rikkumist raskeks, kui töötaja astub avalikult vastu katoliku kiriku aluspõhimõtetele, näiteks aborti või võõraviha propageerides.(10) Katoliiklastest töötajate jaoks kujutab katoliku kirikust väljaastumine lisaks ka lojaalsuskohustuse rasket rikkumist.(11)
6.        JB on viie lapse ema ja töötas kassaatori juures alates 2006. aastast muu hulgas nõustajana rasedusega seotud projektides. 2013. aasta oktoobris, kui JB oli vanemapuhkusel, teatas ta pädevale kohaliku omavalitsuse asutusele oma kavatsusest katoliku kirikust välja astuda. Arvestades perekonnale langevat rahalist koormust, oli tema esmane eesmärk vabaneda täiendava kirikumaksu tasumisest, mis kehtis tema kui katoliiklase suhtes, kes on abielus hästiteeniva abikaasaga, kes on muu kiriku liige.
7.        Sellest otsusest teada saanuna püüdis kassaator kõigepealt veenda JBd, kui viimane naasis vanemapuhkuselt, uuesti katoliku kirikuga liituma, järgides põhimääruses ette nähtud korda.(12) Kui JB keeldus, ütles kassaator 2019. aasta juunis tema töölepingu üles, leides, et JB otsus kujutab endast selle määruse alusel lojaalsuskohustuse rasket rikkumist. Töölepingu ülesütlemise ajal kuulus kassaatori abordinõustamise töörühma kuus isikut, kellest kaks olid evangeelse kiriku liikmed.
8.        JB vaidlustas kassaatori otsuse Saksamaa madalama astme töökohtutes. Tema töölepingu õigusvastase ülesütlemise hagi oli edukas ja talle mõisteti välja hüvitis. Seetõttu pöördus kassaator Bundesarbeitsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus), kes on käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohus, nõudega tühistada mõlema madalama astme töökohtu otsus.
9.        Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul kujutab JBga töösuhte ülesütlemine endast erinevat kohtlemist, mis sisuliselt tähendab otsest diskrimineerimist usutunnistuse alusel direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses koostoimes selle direktiivi artikliga 1. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb siiski, kas niisuguses kohtuasjas nagu põhikohtuasi võiks kuuluda kohaldamisele selle direktiivi artikli 4 lõikes 2 või alternatiivselt selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud erandid võrdse kohtlemise põhimõttest.
10.      Esiteks, seoses direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimese lõiguga, milles sisuliselt viidatakse isiku usutunnistusel põhinevatele olulistele, õiguspärastele ja põhjendatud kutsenõuetele, ei kahtle eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kassaator on kõnealuse lõigu tähenduses usuorganisatsioon. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on siiski tekkinud küsimus, kas teatavasse usukogukonda jäämine või sellega pärast lahkumist uuesti liitumine võib olla nimetatud sätte alusel kutsenõue. Põhikohtuasjas arutlusel oleva küsimuse kohta märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kassaator ei seadnud vastava kutsetegevusega tegelemise eeltingimuseks kuulumist katoliku kirikusse. Ta ei nõudnud isegi seda, et tema töötajad üldse mingisse usukogukonda kuuluksid. Samas on katoliku kirikust lahkumine kanoonilise õiguse järgi üks tõsisemaid selle kiriku usu ja ühtsuse rikkumisi. Võttes arvesse ELTL artikliga 17 tunnustatud kirikute autonoomiat ei saa eelotsusetaotluse esitanud kohus seega välistada, et katoliku kirikust lahkudes ei ole isik enam selles kirikus töötamiseks sobilik.
11.      Teiseks, lähtudes direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 teisest lõigust, mis viitab kirikute õigusele nõuda, et töötajad tegutseksid heas usus ja organisatsiooni eetosele lojaalselt, rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selle lõigu sõnastus nõuab üheselt, et direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud kriteeriumid peavad olema täidetud. See tähendab, et igasugust kõrvalekaldumist otsese diskrimineerimise keelust viidatud artikli 4 lõike 2 teise lõigu alusel tuleb hinnata kõnealuse normi esimeses lõigus toodud kriteeriumide pinnalt, arvestades eelkõige kohtuotsuseid Egenberger ja IR. Siiski kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas viidatud teise lõigu sõnastus tähendab, et heas usus ja lojaalselt tegutsemise nõue on seotud selle kiriku eetosega, mille alla usuorganisatsioon kuulub, või alternatiivselt selle organisatsiooni enda kui tööandja eetosega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul võib näiteks töötaja olla tegutsenud katoliku kirikust välja astudes selle kiriku suhtes pahauskselt, kuid ta ei pruugi olla tegutsenud pahauskselt oma tööandja suhtes, kelle eetost see töötaja peab oma ülesannete täitmisel järgima.
12.      Kolmandaks, seoses direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikega 1, mida kohaldatakse olulistele ja määravatele kutsenõuetele, tingimusel et eesmärk on õiguspärane ja need on proportsionaalsed, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et see säte ei kohusta analüüsima neid kriteeriume mitte tööandja eetose seisukohast, vaid asjaomase kutsetegevuse objektiivse laadi ja sellega liituvate tingimuste alusel. Sellest vaatenurgast vaadatuna ei näi olevat objektiivselt vajalik jääda katoliku kiriku liikmeks, et töötada rasedusnõustajana. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates ei saa siiski välistada, et usuliste põhimõtete järgi tegutseva organisatsiooni eetost võib pidada objektiivseks nõudeks kõnesoleva artikli tähenduses. Ka selles kontekstis tuleks ehk arvesse võtta ELTL artikliga 17 kaitstavat kirikute autonoomiat.
13.      Neil asjaoludel otsustas Bundesarbeitsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas liidu õigusega, eelkõige [direktiiviga 2000/78/EÜ], on [harta] artikli 10 lõiget 1 ja [artikli] 21 lõiget 1 arvestades kooskõlas,
kui riigisisesed õigusnormid näevad ette, et usutunnistusel põhineva eetosega eraõiguslik organisatsioon […] võib nõuda, et tema juures töötavad isikud ei astuks töösuhte ajal konkreetsest kirikust välja,
või võib kehtestada töösuhte jätkumiseks tingimuse, et tema juures töötav isik, kes on töösuhte vältel teatud kirikust välja astunud, sellega uuesti liituks,
kui ta tema juures töötavatelt isikutelt üldjuhul sellesse kirikusse kuulumist ei nõua
ja tema juures töötav isik ei tegutse avalikkusele tajutavalt kirikuvaenulikult?
2.      Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt: millised lisanõuded kehtivad vastavalt [direktiivile 2000/78/EÜ], [harta] artikli 10 lõiget 1 ja [artikli] 21 lõiget 1 arvestades, niisuguse, usutunnistuse alusel erineva kohtlemise põhjendamise suhtes?“
14.      Eelotsusetaotlus esitati Euroopa Kohtu kantseleisse 12. aprillil 2024. Kirjalikud seisukohad on esitanud Kreeka Vabariik, Euroopa Komisjon ja põhikohtuasja pooled. 17. märtsil 2025 toimus Euroopa Kohtu suurkoja ees kohtuistung, millest võtsid osa kõik kirjalikud seisukohad esitanud pooled.
III. Õiguslik hinnang
15.      Nende kahe küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus suuniseid direktiivi 2000/78 tõlgendamise kohta, arvestades harta artikli 10 lõiget 1 ja artikli 21 lõiget 1.
16.      Kuigi kumbki neist küsimustest ei viita direktiivi konkreetsele sättele, nähtub eelotsusetaotluses esitatud kaalutlustest, et esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2000/78 artikli 4 lõiget 2 või teise võimalusena selle direktiivi artikli 4 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et töötajaga töösuhte ülesütlemine usuorganisatsiooni poolt selle töötaja otsuse tõttu astuda välja kirikust, mille alla see organisatsioon kuulub, kujutab endast diskrimineerimist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab selle küsimuse eelkõige seoses kutsetegevusega, millega tegelemine ei ole seatud sõltuvusse asjaomase kiriku liikmeks olemisest, ja olukorras, kus töötaja ei tegutse avalikult selle kiriku eetose vastaselt. Kui leitakse, et sellisel juhul ei ole tegemist diskrimineerimisega, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teises küsimuses Euroopa Kohtul täpsustada võimalikke nõudeid, mida tuleb arvesse võtta usutunnistuse alusel erineva kohtlemise põhjendamisel.
17.      Käesolevas ettepanekus, mis on üles ehitatud vastavalt sellele, millises järjekorras eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kahtlusi väljendas, analüüsin esimese küsimuse puhul, kas eelotsusetaotluses kirjeldatud olukord võib kuuluda direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 kahes lõigus ette nähtud erandite alla. Kui ükski neist eranditest kohaldamisele ei kuulu, käsitlen järgmiseks seda, kas niisuguse olukorra suhtes, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, võib olla kohaldatav kõnealuse direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud erand. Teist eelotsuse küsimust käsitlen vaid juhul, kui üks neist sätetest on kohaldatav, mis on selle küsimuse aluseks olev esmane eeldus.
A.      Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõige 2
18.      Direktiivi 2000/78 artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk kehtestada üldine raamistik, et võidelda muu hulgas usutunnistuse või veendumuste alusel diskrimineerimise vastu töö saamisel ja kutsealale pääsemisel ning tagada liikmesriikides võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine.(13) Nagu nähtub Euroopa Kohtu praktikast, täpsustab direktiiv 2000/78 seega selle kohaldamisalas diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtet, mis on tagatud harta artiklis 21.(14)
19.      Direktiiviga 2000/78 kehtestatud üldine diskrimineerimisvastane raamistik sisaldab artikli 4 lõikes 2 erisätet, mis käsitleb usutunnistusel põhinevat erinevat kohtlemist kutsetegevuse puhul kirikutes ja usuorganisatsioonides.
20.      Täpsemalt sätestatakse direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimeses lõigus, et liikmesriigid võivad säilitada või kehtestada riigisiseseid õigusakte, mille kohaselt ei peeta kutsetegevuse korral kirikutes ja usuorganisatsioonides isiku erinevat kohtlemist tema usutunnistuse või veendumuste alusel diskrimineerimiseks. Selleks peab isiku usutunnistus kõnealuse lõigu järgi olema oluline õiguspärane ja põhjendatud kutsenõue, pidades silmas asjaomase organisatsiooni eetost. Lisaks tuleb erineva kohtlemise rakendamisel võtta arvesse liikmesriigi põhiseaduse sätteid ja põhimõtteid ning liidu õiguse üldisi põhimõtteid ja sellega ei tohi õigustada diskrimineerimist mingil muul alusel.
21.      Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 teises lõigus on omakorda sisuliselt sätestatud, et kui järgitakse direktiivi muid sätteid, ei piira see kirikute ja muude usuorganisatsioonide õigust nõuda vastavalt riigi põhiseadusele ja õigusaktidele oma töötajatelt tegutsemist heas usus ning lojaalsust organisatsiooni eetosele.
22.      Mis puudutab direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimest lõiku, siis on Euroopa Kohus leidnud, et usutunnistuse alusel erineva kohtlemise õiguspärasus sõltub nimetatud sätte seisukohast sellest, kas esineb objektiivselt kontrollitav otsene seos tööandja kehtestatud kutsenõude ja asjasse puutuva tegevuse vahel.(15) Seega võib kirik või muu usuorganisatsioon kohelda oma töötajaid usutunnistuse alusel erinevalt ainult siis, kui asjaomase kutsetegevuse laadi või selle konteksti tõttu on asjaomane usutunnistus kiriku või organisatsiooni eetose seisukohast oluline, õiguspärane ja põhjendatud kutsenõue.(16)
23.      Täpsemalt on Euroopa Kohtu praktikas kõigepealt märgitud, et omadussõna „oluline“ kasutamine direktiivi 2000 artikli 4 lõike 2 esimeses lõigus tähendab, et sellisesse usku kuulumine, millel põhineb asjasse puutuva kiriku või organisatsiooni eetos, peab olema vajalik kutsetegevuse olulisuse tõttu selle eetose kinnistamisel või kiriku või organisatsiooni õiguse autonoomiale teostamisel, nagu seda on tunnustatud ELTL artiklis 17.(17)
24.      Euroopa Kohus on samuti sedastanud, et termini „õiguspärasus“ kasutamine liidu seadusandja poolt näitab soovi tagada, et nõue kuuluda sellisesse usku, millel põhineb asjasse puutuva kiriku või organisatsiooni eetos, ei täidaks eesmärki, mis ei ole seotud selle kiriku või organisatsiooni eetosega või tema õiguse autonoomiale teostamisega.(18)
25.      Termini „põhjendatud“ kasutamine aga ei tähenda mitte ainult seda, et kontrolli direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 nimetatud kriteeriumide järgimise üle saab teostada liikmesriigi kohus, vaid ka seda, et kirik või organisatsioon, kes on kutsenõude kehtestanud, on kohustatud konkreetse juhtumi faktilisi asjaolusid arvestades tõendama, et tema eetose või tema õiguse autonoomiale kahjustamise väidetav oht on tõenäoline ja oluline, mistõttu on sellise nõude kehtestamine vajalik.(19)
26.      Käesoleval juhtumil tuleb sissejuhatuseks märkida, et põhikohtuasjas kõne all olev töösuhte ülesütlemine kujutab endast eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates erinevat kohtlemist usutunnistuse alusel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab ka, et niisugune erinev kohtlemine on otsene diskrimineerimine direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti a tähenduses, kuna sisuliselt ei otsustatud JB töölepingut üles öelda ilmselgelt neutraalse sätte, kriteeriumi või tava alusel, vaid normi alusel, mida kohaldatakse üksnes katoliku kiriku liikmetest töötajate, mitte aga muu usutunnistusega või mitte ühtegi usku tunnistavate töötajate suhtes.
27.      Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika(20) kohaselt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kõiki olulisi asjaolusid arvesse võttes kontrollima, kas erinev kohtlemine tähendab diskrimineerimist direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 tähenduses. Samuti peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas kõnealust diskrimineerimist tuleb pidada viidatud sätte punkti a alusel otseseks või punkti b alusel kaudseks.
28.      Sellest järeldub, et kuigi kassaator vaidleb oma kirjalikes seisukohtades vastu eelotsusetaotluse esitanud kohtu järeldustele põhikohtuasjas kõne all oleva erineva kohtlemise kohta, ei ole Euroopa Kohus kohustatud seda teemat käsitlema, kuna kumbki eelotsuse küsimustest ei ole seotud direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 tõlgendamisega. Sama kehtib ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu järelduse kohta, mida ükski pool Euroopa Kohtus kahtluse alla ei ole seadnud ja mille kohaselt on kassaator usuorganisatsioon direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 tähenduses.
29.      Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud kolme kriteeriumi kohta, mis kehtivad selles sättes nimetatud kutsenõuete suhtes, on oluline märkida, et need on kumulatiivsed. Seega piisab ühe kriteeriumi täitmata jätmisest järeldamaks, et sellest sättest tulenevale erandile ei saa tugineda usutunnistuse alusel erineva kohtlemise põhjendamisel.
30.      Nii on see käesoleval juhul, kus minu arvates ei vasta kutsenõue, mis kohustab kirikusse kuuluvaid töötajaid töösuhte ülesütlemise vältimiseks sellest mitte lahkuma, direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud olulisuse kriteeriumile, kui arvestada niisugust kutsetegevust, nagu on kirjeldatud eelotsusetaotluses.
31.      Nimelt, nagu nähtub käesoleva ettepaneku punktis 23 viidatud Euroopa Kohtu praktikast, peab kutsenõue olulisuse kriteeriumi täitmiseks olema vajalik asjaomase kutsetegevuse olulisuse tõttu kiriku või usuorganisatsiooni eetose kinnistamisel või kiriku või organisatsiooni õiguse autonoomiale teostamisel. Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimese lõigu kohaselt tuleb selle kriteeriumi täitmist hinnata, lähtudes kutsetegevuse laadist ja sellega liituvatest tingimustest. Sisuliselt tähendab see, et kutsenõuet peetakse viidatud sätte tähenduses oluliseks, kui kutsetegevuse laadi ja sellega liituvate tingimuste tõttu ei ole asjaomane töötaja usutunnistuse mittejärgimise tulemusena sobilik selle tegevusega tegelema, võttes arvesse organisatsiooni eetost.
32.      Jätkuvas kirikusse kuulumises seisnevat kutsenõuet ei saa aga pidada oluliseks juhul, kui tööandjana tegutsev usuorganisatsioon ei sea liikmesust kutsetegevusega tegelemise tingimuseks, eriti aga juhul, kui see organisatsioon võtab asjaomase tegevusega tegelemiseks tööle muu usutunnistusega isikuid.
33.      Sellega seoses tuleb märkida, et niisuguses olukorras ei ole vaja kõigepealt kontrollida, kas kõnealune kutsetegevus on oluline usuorganisatsiooni eetose kinnistamiseks või selle õiguse autonoomiale teostamiseks. On ju seesama usuorganisatsioon ise sätestanud ja määratlenud kutsetegevuse laadi nii, et sellega tegelemiseks ei ole vaja olla kiriku liige. Liiatigi on selge, et kui kutsetegevusega tegelev personal koosneb erinevate usukogukondade liikmetest, nagu põhikohtuasjas, ei võimalda ka tegevuse laadiga liituvad tingimused asuda seisukohale, et jätkuv kirikusse kuulumine on oluline kohustus, mille järgimata jätmise tõttu ei ole töötaja sobilik oma tööülesandeid täitma.
34.      Siiski väidab kassaator põhikohtuasjas, et asjaolu, et kutsetegevusega seotud töötajad ei pea kuuluma konkreetsesse kirikusse, ei ole samaväärne nõudega mitte astuda sellest kirikust välja ei töösuhte alguses ega ka selle kestel. Vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustele eelotsusetaotluses märgib kassaator põhikohtuasjas sisuliselt, et katoliku kirikust väljaastumine on kanoonilise õiguse kohaselt üks raskemaid selle kiriku vastu toimepandavaid rikkumisi. Seda on Saksa konstitutsiooniõiguses tunnustatud eelkõige Bundesverfassungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi konstitutsioonikohus) praktikas, milles on tunnustatud, et katoliku kirikust väljaastumine on kehtiv töölepingu ülesütlemise alus, arvestades selle kiriku õigust enesemääramisele. Sel põhjusel ja võttes arvesse autonoomiat, mis peab ELTL artikli 17 kohaselt kirikul olema oma töösuhete sõlmimisel liikmesriigis, ei tohiks kassaatori sõnul põhikohtuasjas käsitletavat kutsenõuet pidada vastavalt direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimesele lõigule diskrimineerimiseks.
35.      Siinkohal tahan kõigepealt lühidalt meelde tuletada, et ELTL artikkel 17 väljendab liidu neutraalsust küsimuses, kuidas liikmesriigid korraldavad oma suhteid kirikute ning usuühenduste ja -kogukondadega.(21) Euroopa Kohtu praktika(22) kohaselt sisaldub see neutraalsus juba direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2(23), mille eesmärk on tagada õige tasakaal kahe õiguse vahel, mis on ühelt poolt muu hulgas ELTL artiklis 17 tunnustatud kirikute ja teiste usuorganisatsioonide õigus autonoomiale ning teiselt poolt harta artiklis 21 tunnustatud töötajate põhiõigus mitte olla diskrimineeritud usutunnistuse alusel olukordades, kus võib esineda nende õiguste konkurents.(24)
36.      Just selleks, nagu Euroopa Kohus on varem sedastanud(25), näeb direktiivi 2000/78 artikkel 4 lõige 2 ette kriteeriumid, mida tuleb niisugusel kaalumisel arvesse võtta, et tagada õige tasakaal nende, omavahel konkureerivate põhiõiguste vahel. Kokkuvõttes tähendab see, et tööhõive ja kutsetegevusega seotud võrdse kohtlemise valdkonnas on ELTL artiklis 17 ettenähtud kirikute õigus autonoomiale tingimuslikku laadi ega või muuta sisutühjaks harta artiklis 21 tagatud üldist diskrimineerimiskeeldu ja iseäranis direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 sätestatud kriteeriume.
37.      Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et oma kutsetegevust puudutavas on konkreetsest kirikust väljaastunud töötaja –
olukorras, kus puuduvad muud asjakohased tegurid, mida tuleb arvesse võtta –
võrdväärne teiste töötajatega, kes sellesse kirikusse ei kuulu. Seega, kui usuorganisatsioon on ise määranud, et asjaomase kutsetegevusega võivad tegeleda isikud, kes ei kuulu konkreetsesse kirikusse, ei saa ainuüksi asjaolust, et töötaja on selle kiriku hüljanud, järeldada, et ta ei ole enam sobilik vastava kutsetegevusega tegelema.
38.      Selle kohta on esiteks oluline märkida, et ELTL artiklis 17 ette nähtud õiguse autonoomiale niisugune tõlgendus, mis võimaldab usuorganisatsioonil töösuhte töötajaga üles öelda põhjusel, et too on konkreetsest kirikust välja astunud, spetsiifilises kontekstis, kus kuulumine sellesse kirikusse ei ole kutsetegevuseks vajalik, tähendaks õiguse autonoomiale tunnustamist absoluutsena ja – nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus – direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud kriteeriumide järgimise tõhusa kohtuliku kontrolli alt väljajätmist. See on täielikult vastuolus Euroopa Kohtu järeldustega kohtuotsustes Egenberger(26) ja IR(27).
39.      Teiseks on selge, et selline tõlgendus läheks vastuollu ka isikliku vabadusega muuta usku, mis on sõnaselgelt sätestatud harta artikli 10 lõikes 1 ja vastab Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklile 9.(28) Euroopa Inimõiguste Kohus on tõlgendanud seda vabadust ühena demokraatliku ühiskonna alustaladest nimetatud konventsiooni tähenduses ja niisugusest ühiskonnast lahutamatu pluralismi tõendina(29), mis ei hõlma sisuliselt mitte ainult õigust usku valida või vahetada, vaid ka õigust sellest usust vabatahtlikult lahti öelda.
40.      Minu arvates ei tohi seega ELTL artiklis 17 sätestatud kiriku autonoomiaõiguse järgimise tagajärjel muutuda direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 ette
nähtud tasakaal. Nii aga juhtuks, kui kirikust väljaastumist käsitataks mõjuva põhjusena töötajaga sõlmitud töösuhte ülesütlemiseks olukorras, kus tööandjana tegutsev usuorganisatsioon ei ole seadnud asjaomase kutsetegevusega tegelemise eelduseks kuulumist sellesse kirikusse.
41.      Lisaks, nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, võib muidugi juhtuda, et töötaja teatavast kirikust väljaastumisega kaasneb selle kiriku aluspõhimõtete ja väärtuste rikkumine, mille tagajärjel ei pruugi töötaja enam sobida vastaval kutsealal tegutsema. Tegelikult on nende aluspõhimõtete ja väärtuste järgimine üks kohustustest, mida peavad põhikohtuasjas kõne all oleval juhtumil põhimääruse kohaselt oma tööülesannetega tegelemisel täitma kõik töötajad, nii katoliiklased kui ka mittekatoliiklased.(30)
42.      Küll aga ei ole kirikust väljaastumine iseenesest piisav alus eeldada, et asjaomane töötaja ei kavatse jätkata nende aluspõhimõtete ja väärtuste järgimist ja et ta automaatselt lõpetab nende kohustuste täitmise, mis tema suhtes töösuhtest tulenevalt kehtivad.(31) Sama kehtib ka väite kohta, et kirikust lahkumise tõttu kaotatakse usaldus töötaja vastu seoses tema töökohustuste täitmisega, eelkõige aga seoses sellega, kas töötaja täidab kiriku eetikanõudeid. Selle argumendi aktsepteerimiseks peaks tööandja ikkagi tõendama kontrollitavate faktide alusel, et on kahtlusi, kas töötaja on kirikust väljaastumise otsuse tõttu endiselt valmis või võimeline täitma tööandja kehtestatud kutsenõudeid.
43.      Järelikult ei saa töötajale kehtestatud nõuet mitte lahkuda konkreetsest kirikust või pärast kirikust lahkumist sellega uuesti liituda pidada oluliseks direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimese lõigu tähenduses olukorras, kus tööandjana tegutsev usuorganisatsioon ei nõua, et kutsetegevusega tegelemiseks peab isik olema selle kiriku liige ja kus töötaja ei tegutse avalikult viisil, mis on vastuolus asjaomase kiriku eetosega. Seega ei ole võimalik tuvastada objektiivselt kontrollitava otsese seose olemasolu põhikohtuasjas käsitletava kutsenõude ja kutsetegevuse vahel, nagu nõuab siinse ettepaneku punktis 22 viidatud Euroopa Kohtu praktika.
44.      Eeltoodut arvestades ei saa direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 esimest lõiku kasutada kohase alusena järeldamaks, et sedalaadi erinev kohtlemine, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tuleneb põhikohtuasjas kõne all olevast töösuhte ülesütlemisest, ei kujuta endast diskrimineerimist. Arvestades viidatud sättes
ette nähtud kriteeriumide kumulatiivset iseloomu, ei ole enam vaja uurida, kas see kutsenõue vastab teistele viidatud sättes sisalduvatele lisakriteeriumidele, s.t on õiguspärane ja põhjendatud.
45.      Siiski märgin käesolevas kohtuasjas kõne all oleva kutsenõude põhjendatuse kohta lühidalt, et olukorras, kus ühelt poolt ei sea usuorganisatsioon kutsealal tegutsemise tingimuseks teatavasse kirikusse kuulumist ja teiselt poolt ei tegutse asjaomane töötaja avalikult selle kiriku eetose vastaselt, on raske ette kujutada, et kirikust väljaastumine võiks näidata kiriku eetose ja autonoomia kahjustamise tõenäolist ja olulist ohtu, mis peab olemas olema siinse ettepaneku punktis 25 viidatud kohtupraktika kohaselt. Seetõttu isegi juhul, kui eeldada, et põhikohtuasjas kõne all olev kutsenõue on õiguspärane, ei saa seda minu arvates mingil juhul pidada põhjendatuks direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 tähenduses.
46.      Teiseks, mis puudutab seda, kas direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 teine lõik saab olla asjakohane alus, et õigustada niisugust erinevat kohtlemist, nagu see, mida on kirjeldanud eelotsusetaotluse esitanud kohus, siis on oluline esile tuua, et nagu ilmneb käesoleva ettepaneku punktist 20, siis selle sätte kohaselt ei tohi direktiiv 2000/78 piirata kirikute ja muude usuorganisatsioonide õigust nõuda oma töötajatelt tegutsemist heas usus ja lojaalselt organisatsiooni eetosele. Samas aga algab selle lõigu sõnastus väljendiga „kui käesoleva direktiivi muid sätteid järgitakse“, mis tähendab, et teise lõigu kohaldamisel tuleb muu hulgas järgida selle artikli esimeses lõigus sätestatud kriteeriume.(32)
47.      Ilma et oleks vaja veel uurida, kas konkreetsest kirikust väljaastumine võib direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 teise lõigu tähenduses olla selle kiriku eetose suhtes pahauskne või ebalojaalne käitumine, on käesolevas asjas vaieldamatu, et niisugune kutsealane nõue, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, ei vasta selle sätte esimeses lõigus sätestatud kriteeriumidele. Seetõttu ei ole ka teine lõik asjakohane alus, mis võimaldaks järeldada, et selline erinev kohtlemine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei kujuta endast diskrimineerimist.
B.      Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõige 1
48.      Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 1 kohaselt võivad liikmesriigid ette näha, et erinevat kohtlemist ükskõik millise nimetatud direktiivi artiklis 1 nimetatud põhjusega seotud omaduse alusel ei peeta diskrimineerimiseks, kui see omadus on teatud kutsetegevuse laadi või sellega liituvate tingimuste tõttu oluline ja määrav kutsenõue, tingimusel, et eesmärk on õiguspärane ja nõue sellega proportsionaalne.
49.      Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale peab selleks, et erinevat kohtlemist saaks pidada direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 1 tähenduses „oluliseks ja määravaks kutsenõudeks“, see nõue olema kutsetegevuse laadist või sellega liituvatest tingimustest objektiivselt tulenev.(33) Erinev kohtlemine peab olema tingitud just kutsetegevuse laadist, mitte tööandja seatud subjektiivsetest tingimustest. Euroopa Kohus on järjepidevalt leidnud, et osas, milles direktiivi 2000/78 artikli 4 lõige 1 lubab teha diskrimineerimiskeelu põhimõttest erandi, tuleb seda tõlgendada kitsalt.(34)
50.      Nagu komisjon ja eelotsusetaotluse esitanud kohus on õigesti märkinud, ei tundu asjaolu, et katoliiklastest töötajad ei või oma töösuhte kestel katoliku kirikust välja astuda –, sest vastasel korral nende öeldakse nende tööleping üles – objektiivselt vajalik spetsiifilise tegevuse jaoks, millega tegeleb rasedusega seotud projektide nõustaja. Esiteks ei puuduta keeld spetsiifilisi ülesandeid, mida nõustaja peab oma tavapäraste ülesannete raames täitma, vaid töötaja suhet tema tööandjaga, s.o katoliku kirikuga. Teiseks on niisugusel juhtumil nagu eelotsusetaotluses kirjeldatu lihtne tõendada objektiivse vajaduse puudumist asjaoluga, et sellal, kui asjasse puutuva töötaja töösuhe öeldi üles, oli kassaatoril kuus töötajat, kellest kaks olid evangeelse kiriku liikmed.
51.      Järelikult ei saa olla tulemuslik väide, et jätkuv kuulumine katoliku kirikusse kujutab endast olulist ja määravat kutsenõuet eespool kirjeldatud objektiivses tähenduses ning seega ei saa direktiivi 2000/78 artikli 4 lõiget 1 käsitada lubatava erandina niisuguse diskrimineerimise korral, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
52.      Arvestades eelnevalt esitatud kaalutlusi ja iseäranis järeldusi, mis on esitatud käesoleva kohtujuristi ettepaneku punktides 44, 47 ja 51, leian, et direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikeid 1 ja 2 tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis sisalduvaid erandeid ei saa kohaldada erineva kohtlemise suhtes, mis tuleneb usuorganisatsiooni töötaja töölepingu ülesütlemisest töötaja otsuse tõttu astuda välja kirikust, mille alla see organisatsioon kuulub, kui kutsetegevusega tegelemine ei nõua kiriku liikmeks olemist ja asjaomane töötaja ei tegutse avalikult selle kiriku eetose vastaselt.
53.      Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine küsimus on esitatud juhuks, kui direktiivi 2000/78 artikli 4 lõiget 2 või teise võimalusena selle direktiivi artikli 4 lõiget 1 tõlgendades jõutakse järeldusele, et põhikohtuasjas käsitletav kutsenõue ei kujuta endast diskrimineerimist – tõlgendus, mida ma oma analüüsi kohaselt välja ei paku –, siis ei ole Euroopa Kohtul vaja teisele küsimusele vastata.
IV.    Ettepanek
54.      Eespool toodud analüüsi põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesarbeitsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim töökohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 4 lõikeid 1 ja 2
tuleb tõlgendada nii, et selles artiklis sisalduvaid erandeid ei saa kohaldada erineva kohtlemise suhtes, mis tuleneb usuorganisatsiooni töötaja töölepingu ülesütlemisest töötaja otsuse tõttu astuda välja kirikust, mille alla see organisatsioon kuulub, kui asjaomase kutsetegevusega tegelemine ei nõua kiriku liikmeks olemist ja töötaja ei tegutse avalikult selle kiriku eetose vastaselt.
1      Algkeel: inglise.
2      Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiiv (EÜT 2000, L 303, lk 16; ELT eriväljaanne 05/04, lk 79).
3      17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus (C‑414/16, edaspidi „kohtuotsus Egenberger“, EU:C:2018:257).
4      11. septembri 2018. aasta kohtuotsus (C‑68/17, edaspidi „kohtuotsus IR“, EU:C:2018:696).
5      Lühiduse huvides kasutan käesolevas ettepanekus direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 toodud väljendi „usutunnistusel põhineva eetosega avalikud või eraorganisatsioonid“ asemel sõna „usuorganisatsioonid“.
6      Edaspidi „harta“.
7      Edaspidi „kassaator“.
8      Amtsblatt des Erzbistums Köln, lk 222, Saksamaa piiskopkondade liidu peaassamblee 27. aprilli 2015. aasta otsuse redaktsioonis, mis on vastavalt eelotsusetaotlusele käesolevas asjas kohaldatav (edaspidi „põhimäärus“).
9      Vt põhimääruse artikli 5 lõige 1.
10      Vt põhimääruse artikli 5 lõike 2 punkti 1 alapunkt a.
11      Vt põhimääruse artikli 5 lõike 2 punkti 2 alapunkt a.
12      Vt põhimääruse artikli 5 lõige 3.
13      Vt muu hulgas 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Bougnaoui ja ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, punkt 26).
14      Kohtuotsus Egenberger, punkt 47.
15      Kohtuotsus Egenberger, punkt 63, ja kohtuotsus IR, punkt 50.
16      Kohtuotsus Egenberger, punkt 64, ja kohtuotsus IR, punkt 55.
17      Kohtuotsus Egenberger, punkt 65, ja kohtuotsus IR, punkt 51.
18      Kohtuotsus Egenberger, punkt 66, ja kohtuotsus IR, punkt 52.
19      Kohtuotsus Egenberger, punkt 67, ja kohtuotsus IR, punkt 53.
20      Vt selle kohta 26. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej Krakowie (C‑16/19, EU:C:2021:64, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus WABE ja MH Müller Handel (C‑804/18 ja C‑341/19, EU:C:2021:594, punkt 59).
21      Kohtuotsus Egenberger, punkt 58.
22      Kohtuotsus Egenberger, punkt 57.
23      Vt kohtujurist Tanchevi ettepanek kohtuasjas Egenberger (C‑414/16, EU:C:2017:851, punkt 56), milles nimetatakse direktiivi 2000/78 artikli 4 lõiget 2 ELTL artikli 17 „seadusandlikuks väljenduseks“.
24      Kohtuotsus Egenberger, punkt 51.
25      Kohtuotsus Egenberger, punkt 52.
26      Samas, punkt 58.
27      Samas, punkt 48.
28      Vt ka Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Peaassamblee poolt 10. detsembril 1948 vastu võetud inimõiguste ülddeklaratsiooni artikkel 18 ning ÜRO Peaassamblee poolt 16. detsembril 1966 vastu võetud kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti artikkel 18.
29      Vt muu hulgas EIK 1. juuli 2014. aasta kohtuotsus S.A.S.
vs. Prantsusmaa, (CE:ECHR:2014:0701JUD004383511, punkt 124 ja seal viidatud kohtupraktika, punkt 124. Vt selle kohta ka Euroopa Liidu Nõukogu järeldused usu- ja veendumusvabaduse kohta, pressiteade, 2973. nõukogu kohtumine – Üldküsimused ja välissuhted – Üldküsimused, 16. november 2009, lk 10–11.
30      Vt siinse ettepaneku punkt 5.
31      Selle kohta märgiksin, et vastavalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldusele eelotsusetaotluses on põhikohtuasjas asjasse puutuv töötaja väitnud, et ta astus katoliku kirikust välja kiriku erimaksu tõttu, mida võetakse inimestelt, kes sarnaselt temaga elavad koos muud usutunnistust järgiva hästiteeniva abikaasaga, mitte aga selle tõttu, et ta ei oleks nõus kiriku põhiväärtustega.
32      Kohtuotsus IR, punkt 49.
33      14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Bougnaoui ja ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, punkt 40).
34      Vt muu hulgas 13. septembri 2011. aasta kohtuotsus Prigge jt (C‑447/09, EU:C:2011:573, punkt 72).