62022CC0435
GENERALINIO ADVOKATO
ANTHONY M. COLLINS IŠVADA,
pateikta 2022 m. spalio 13 d. (
1
)
Byla C‑435/22 PPU
Generalstaatsanwaltschaft München
prieš
HF
(Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo – 54 straipsnis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 50 straipsnis – „Non bis in idem“ principas – Laisvas asmenų judėjimas – Sąjungos pilietybė – Trečiosios valstybės piliečio išsiuntimas iš valstybės narės į Jungtines Amerikos Valstijas pagal dvišalę ekstradicijos sutartį – Trečiosios šalies pilietis, galutinai nuteistas už tas pačias veikas kitoje valstybėje narėje ir atlikęs visą bausmę toje valstybėje – Europos Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų ekstradicijos sutartis – SESV 351 straipsnis“
Įvadas
1.
Šis Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas nagrinėjant Jungtinių Amerikos Valstijų prašymą Vokietijos Federacinei Respublikai išduoti trečiosios šalies pilietį baudžiamajam persekiojimui dėl veikų, už kurias jis kitoje valstybėje narėje jau buvo galutinai nuteistas laisvės atėmimo bausme ir ją visiškai atliko.
2.
Ar tokiai situacijai gali būti taikomas 1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos ir 1995 m. kovo 26 d. įsigaliojusios Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo, iš dalies pakeistos 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 610/2013 (OL L 182, 2013, p. 1) (toliau – KŠSĮ) (
2
), 54 straipsnyje nustatytas ne bis in idem principas, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 50 straipsniu, turint omenyje, kad atitinkamas asmuo neturi Sąjungos piliečio statuso? Ar prašomosios valstybės narės ir atitinkamos trečiosios valstybės sudaryta dvišalė ekstradicijos sutartis gali užkirsti kelią ne bis in idem principo taikymui, siekiant atsisakyti išduoti atitinkamą asmenį? Kokį vaidmenį tokiu atveju galėtų atlikti SESV 351 straipsnis? Tai iš esmės yra pagrindiniai šioje byloje keliami klausimai.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
KŠSĮ
3.
KŠSĮ II antraštinės dalies 4 skyriuje „Užsieniečių judėjimą reglamentuojančios sąlygos“ esančio 20 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Užsieniečiai, kuriems nereikia vizos, gali laisvai keliauti Susitariančiųjų Šalių teritorijose, bet ne ilgiau kaip 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį, jei jie atitinka 5 straipsnio 1 dalies a, c, d ir e punktuose nurodytas atvykimo sąlygas.“ (
3
)
4.
KŠSĮ III antraštinės dalies 3 skyriuje „Ne bis in idem principo taikymas“ esančiame 54 straipsnyje nurodyta:
„Asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jau paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma.“
Protokolas dėl „Šengeno acquis“ integravimo į Europos Sąjungos sistemą
5.
Į Sąjungos teisę KŠSĮ buvo įtraukta prie Europos Sąjungos sutarties ir Europos bendrijos steigimo sutarties Amsterdamo sutartimi (
4
) pridėtu Protokolu dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą ir priskirta prie šio protokolo priede apibrėžtos Šengeno acquis.
6.
Iš 1999 m. gegužės 20 d. Tarybos sprendimo 1999/436/EB, nustatančio kiekvienos nuostatos arba sprendimo, sudarančių Šengeno acquis, teisinį pagrindą atsižvelgiant į atitinkamas Europos bendrijos steigimo sutarties ir Europos Sąjungos sutarties nuostatas (
5
), 2 straipsnio ir jo A priedo matyti, kad Taryba nurodė ES 34 ir 31 straipsnius (
6
) kaip KŠSĮ 54–58 straipsnių teisinius pagrindus.
Europos Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimas dėl ekstradicijos
7.
2003 m. birželio 25 d. Susitarimo tarp Europos Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų dėl ekstradicijos (toliau – ES ir JAV susitarimas) (
7
) 1 straipsnyje nustatyta:
„Susitariančiosios Šalys įsipareigoja pagal šio Susitarimo nuostatas sustiprinti valstybių narių ir Jungtinių Amerikos Valstijų bendradarbiavimą taikomų ekstradicijos santykių, reglamentuojančių nusikaltėlių išdavimą, kontekste.“
8.
Minėto susitarimo 17 straipsnyje „Nenukrypimo nuostata“ nurodyta:
„1.   Šis Susitarimas nepažeidžia prašomosios valstybės galimybės remtis atsisakymo pagrindais, nereglamentuotais šiame Susitarime, bet kurie yra galimi pagal galiojančią dvišalę valstybės narės ir Jungtinių Amerikos Valstijų ekstradicijos sutartį.
2.   Prašomoji ir prašančioji valstybės viena su kita konsultuojasi tais atvejais, kai prašomąją valstybę saistantys konstituciniai principai arba galutiniai teismo sprendimai gali būti kliūti[s] jos pareigos išduoti vykdymui ir klausimo sprendimas nėra numatytas nei šiame Susitarime, nei taikytinoje dvišalėje sutartyje.“
Šengeno sienų kodeksas
9.
2016 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/399 dėl taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Sąjungos kodekso (Šengeno sienų kodeksas) (
8
), iš dalies pakeisto 2018 m. rugsėjo 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2018/1240, kuriuo sukuriama Europos kelionių informacijos ir leidimų sistema (ETIAS) ir iš dalies keičiami reglamentai (ES) Nr. 1077/2011, (ES) Nr. 515/2014, (ES) 2016/399, (ES) 2016/1624 ir (ES) 2017/2226 (
9
) (toliau – Šengeno sienų kodeksas), 6 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Numatomam buvimui valstybių narių teritorijoje, kurio bendra trukmė neviršija 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį, kai laikoma, kad kiekviena tokio buvimo diena įeina į 180 dienų laikotarpį, trečiųjų šalių piliečių atvykimo sąlygos yra tokios:
a)
jie turi turėti galiojantį kelionės dokumentą, su kuriuo jo turėtojui leidžiama kirsti sieną ir kuris atitinka šiuos kriterijus:
i)
galioja bent tris mėnesius po numatomo išvykimo iš valstybių narių teritorijos dienos. Pagrįstu skubos atveju šio reikalavimo galima netaikyti;
ii)
jis turi būti išduotas per pastaruosius 10 metų;
b)
jie turi galiojančią vizą, jei to reikalaujama pagal [2018 m. lapkričio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) 2018/1806, nustatantį trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami išorės sienas, privalo turėti vizas, ir trečiųjų šalių, kurių piliečiams toks reikalavimas netaikomas, sąrašus (
10
)], arba galiojantį kelionės leidimą, jeigu jo reikalaujama pagal [tą patį reglamentą], išskyrus atvejus, kai jie turi galiojantį leidimą gyventi arba galiojančią ilgalaikę vizą;
c)
jie pagrindžia numatomo buvimo tikslą bei sąlygas ir turi pakankamai pragyvenimo lėšų numatomo buvimo laikotarpiui ir grįžimui į kilmės šalį arba vykimui tranzitu į trečiąją šalį, į kurią jie tikrai būtų įleisti, arba gali teisėtai gauti tokių lėšų;
d)
jie nėra asmenys, dėl kurių į [Šengeno informacijos sistemą (SIS)] yra įtrauktas įspėjimas neįsileisti;
e)
jie nelaikomi keliančiais grėsmę nei vienos iš valstybių narių viešajai tvarkai, vidaus saugumui, visuomenės sveikatai ar tarptautiniams santykiams, pirmiausia – dėl jų valstybių narių duomenų bazėse nėra įtrauktas įspėjimas neįsileisti dėl išvardintų priežasčių;
f)
jie turi pateikti biometrinius duomenis. <…>“
10.
KŠSĮ 20 straipsnio 1 dalis turi būti suprantama kaip nuoroda į Šengeno sienų kodekso 6 straipsnio 1 dalį. Iš tikrųjų pastaroji nuostata pakeitė 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 562/2006, nustatančio taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Bendrijos kodeksą (Šengeno sienų kodeksas) (
11
), 5 straipsnio 1 dalį, kuria savo ruožtu buvo pakeista KŠSĮ 5 straipsnio 1 dalis.
Reglamentas 2018/1806
11.
Reglamento 2018/1806 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„I priede išvardytų trečiųjų šalių piliečiai, kirsdami valstybių narių išorines sienas, privalo turėti vizą.“
12.
Šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„II priedo sąraše nurodytų trečiųjų šalių piliečiams netaikomas 3 straipsnio 1 dalyje nustatytas reikalavimas buvimui, kai jo trukmė neviršija 90 dienų per bet kurį 180 dienų laikotarpį.“
13.
Serbija yra viena iš II priede išvardytų trečiųjų šalių.
Vokietijos Federacinės Respublikos ir Jungtinių Amerikos Valstijų ekstradicijos sutartis
14.
1978 m. birželio 20 d.Auslieferungsvertrag zwischen der Bundesrepublik Deutschland und den Vereinigten Staaten von Amerika (Vokietijos Federacinės Respublikos ir Jungtinių Amerikos Valstijų ekstradicijos sutartis) (
12
) (toliau – Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis) 1 straipsnyje „Ekstradicijos pareiga“ numatyta:
„(1)   Susitariančiosios Šalys įsipareigoja pagal šios Sutarties nuostatas perduoti viena kitai asmenis, kurie yra persekiojami už prašančiosios valstybės teritorijoje padarytą nusikalstamą veiką, arba kad būtų įvykdyta laisvės atėmimo arba įkalinimo bausmė, ir kurie yra kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje.
(2)   Jei nusikalstama veika buvo padaryta už prašančiosios valstybės teritorijos ribų, prašomoji valstybė pagal šią Sutartį išduoda asmenį, jei
a)
už tokį pažeidimą, padarytą panašiomis aplinkybėmis, gali būti taikomos sankcijos pagal jos teisės aktus; arba
b)
asmuo, kurį prašoma išduoti, yra prašančiosios valstybės pilietis.“
15.
Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties, iš dalies pakeistos 1986 m. spalio 21 d.Zusatzvertrag zum Auslieferungsvertrag zwischen der Bundesrepublik Deutschland und den Vereinigten Staaten von Amerika (Vokietijos Federacinės Respublikos ir Jungtinių Amerikos Valstijų ekstradicijos sutarties papildoma sutartis) (
13
) (toliau – pirmoji papildoma sutartis), 2 straipsnyje „Nusikalstamos veikos, dėl kurių gali būti taikoma ekstradicija“, nustatyta:
„(1)   Asmuo gali būti išduotas dėl tų nusikalstamų veikų, už kurias yra baudžiama pagal abiejų Susitariančiųjų Šalių teisę. Nustatant, ar kalbama apie nusikalstamą veiką, dėl kurios asmuo gali būti išduotas, nesvarbu, ar susitariančiųjų šalių teisėje nusikalstama veika priskiriama tai pačiai nusikalstamų veikų kategorijai, ar jos įtraukia ją į tą pačią sąvoką, ar dvigubas baudžiamumas atsiranda pagal federalinę, valstijų ar žemių teisę. <…>
(2)   Ekstradicija vykdoma dėl nusikalstamos veikos, dėl kurios asmuo gali būti išduotas
a)
baudžiamojo persekiojimo tikslais, jei pagal abiejų Susitariančiųjų Šalių įstatymus už nusikalstamą veiką gali būti baudžiama ilgesniu kaip vienų metų laisvės atėmimu <…>
<…>“
16.
Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties 8 straipsnyje „Ne bis in idem“ nustatyta:
„Ekstradicija nevykdoma, jei prašomas išduoti asmuo jau buvo prašomosios valstybės kompetentingų institucijų galutinai išteisintas arba nuteistas už nusikalstamą veiką, dėl kurios prašoma jį išduoti.“
17.
Šios Sutarties 34 straipsnyje „Ratifikavimas. Įsigaliojimas. Denonsavimas“ 4 dalyje numatyta:
„Ši Sutartis galioja tol, kol pasibaigia vienų metų laikotarpis nuo datos, kai Susitariančioji Šalis raštu praneša kitai Šaliai apie sutarties denonsavimą.“
18.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis buvo pritaikyta prie ES ir JAV susitarimo sudarius 2006 m. balandžio 18 d.Zweiter Zusatzvertrag zum Auslieferungsvertrag zwischen der Bundesrepublik Deutschland und den Vereinigten Staaten von Amerika (Vokietijos Federacinės Respublikos ir Jungtinių Amerikos Valstijų ekstradicijos sutarties antroji papildoma sutartis) (
14
) (toliau – antroji papildoma sutartis).
Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
19.
2022 m. sausio 20 d. Serbijos pilietis HF buvo sulaikytas Miunchene (Vokietija) remiantis Tarptautinės kriminalinės policijos organizacijos (Interpolo) paskelbtu raudonuoju pranešimu, inicijuotu Jungtinių Amerikos Valstijų institucijų. Šios institucijos siekia, kad HF būtų išduotas siekiant vykdyti jo baudžiamąjį persekiojimą už nusikalstamas veikas, tariamai padarytas nuo 2008 m. rugsėjo mėn. iki 2013 m. gruodžio mėn. Šis raudonasis pranešimas buvo paskelbtas remiantis 2018 m. gruodžio 4 d.US District Court for the District of Columbia (JAV federalinis Kolumbijos apygardos teismas) išduotu arešto orderiu dėl kaltinimų „susitarimu dalyvauti nusikalstamą įtaką patiriančiose korumpuotose organizacijose ir susitarimu vykdyti bankinį sukčiavimą ir sukčiavimą naudojant telekomunikacijos priemones“ atitinkamai pagal Title 18, U. S. Code, Section 1962 [d] ir Title 18, U. S. Code, Section 1349 (
15
). Šiuo metu HF yra suimtas Vokietijoje siekiant vykdyti šią ekstradiciją.
20.
2022 m. sausio 25 d. laišku JAV valdžios institucijos paprašė Vokietijos valdžios institucijų suimti HF ir perdavė joms 2018 m. gruodžio 4 d. sprendimą dėl suėmimo bei tos pačios dienos United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit (JAV federalinis Kolumbijos apygardos apeliacinis teismas) kaltinamąjį aktą. 2022 m. kovo 17 d. raštu jos nusiuntė Vokietijos valdžios institucijoms dokumentus, kurie turėjo būti pridėti prie ekstradicijos prašymo.
21.
Suimamas HF nurodė, kad gyvena Slovėnijoje, ir pateikė 2016 m. liepos 11 d. išduotą ir iki 2026 m. liepos 11 d. galiojantį Serbijos piliečio pasą, 2017 m. lapkričio 3 d. išduotą leidimą gyventi Slovėnijoje, kurio galiojimas baigiasi 2019 m. lapkričio 3 d., ir Kosovo piliečio asmens tapatybės kortelę. Remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, 2020 m. Slovėnijos valdžios institucijos atmetė HF prašymą pratęsti leidimą gyventi šalyje.
22.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir Generalstaatsanwaltschaft München (Miuncheno generalinė prokuratūra) prašymu Slovėnijos valdžios institucijos pateikė tokią informaciją:
–
2012 m. liepos 6 d.Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apygardos teismas, Slovėnija) nuosprendžiu, įsiteisėjusiu 2012 m. spalio 19 d., HF dėl nusikalstamos veikos „Ataka prieš informacinę sistemą“, numatytos Slovėnijos Kazenski zakonik (Baudžiamasis kodeksas) 221 straipsnio IV dalyje, siejamoje su jo II dalimi, padarytos laikotarpiu nuo 2009 m. gruodžio iki 2010 m. birželio mėn., buvo nuteistas vienų metų ir trijų mėnesių laisvės atėmimo bausme, šią bausmę pakeičiant 480 valandomis viešųjų darbų,
–
viešuosius darbus HF visiškai atliko iki 2015 m. birželio 25 d.,
–
2020 m. rugsėjo 23 d. sprendimu Okrožno sodišče v Kopru (Koperio apygardos teismas, Slovėnija) atmetė Jungtinėms Amerikos Valstijų institucijų prašymą išduoti HF baudžiamojo persekiojimo tikslu, teigdamas, kad dėl šiame prašyme nurodytų veikų, padarytų iki 2010 m. liepos mėn., buvo priimtas Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apygardos teismas) galutinis nuosprendis,
–
nėra pagrindo įtarti, kad šis asmuo po 2010 m. birželio mėn. padarė kitas šiame ekstradicijos prašyme aprašytas nusikalstamas veikas,
–
šią 2020 m. rugsėjo 23 d. nutartį 2020 m. spalio 8 d. sprendimu patvirtino Višje sodišče v Kopru (Koperio apeliacinis teismas), ji yra įsiteisėjusi.
23.
Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Slovėnijos valdžios institucijoms adresuotame ekstradicijos prašyme ir šioje byloje nagrinėjamame ekstradicijos prašyme nurodytos tos pačios nusikalstamos veikos. Be to, veikos, dėl kurių nuosprendį priėmė Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apygardos teismas, Slovėnija), sutampa su pastarajame prašyme nurodytomis veikomis, padarytomis iki 2010 m. liepos mėn.
24.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl HF ekstradicijos į Jungtines Amerikos Valstijas teisėtumo, kiek tai susiję su 2018 m. gruodžio 4 d. sprendime dėl suėmimo ir kaltinamajame akte jam inkriminuojamomis veikomis, padarytomis per laikotarpį iki 2010 m. liepos mėn.
25.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad 2021 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo sprendime Bundesrepublik Deutschland (Interpolo raudonasis pranešimas) (
16
) nustatytų principų nepakanka jo nagrinėjamai bylai išspręsti, atsižvelgiant į šios bylos ir bylos, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, skirtumus. Taigi jis pažymi, kad nagrinėjamu atveju, pirma, atitinkamas asmuo nėra Sąjungos pilietis, antra, kalbama apie oficialų ekstradicijos prašymą, o ne apie suėmimą pagal Interpolo raudonąjį pranešimą, ir, trečia, jei Vokietijos Federacinė Respublika atsisakytų išduoti HF, remdamasi ES teisėje įtvirtinta pareiga laikytis ne bis in idem principo, ji pažeistų įsipareigojimą išduoti pagal Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartį. Dėl pastarojo aspekto jis nurodo, kad nagrinėjamu atveju Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijos pateikė dokumentus, kurie pagal šios sutarties 14 straipsnį turi būti pridėti prie ekstradicijos prašymo, kad už HF inkriminuojamą veiką baudžiama tiek pagal JAV, tiek pagal Vokietijos teisę (
17
) ir kad už nagrinėjamas nusikalstamas veikas pagal JAV teisę gali būti baudžiama laisvės atėmimo bausme nuo 20 iki 30 metų, o pagal Vokietijos teisę – laisvės atėmimo bausme nuo 2 iki 10 metų (
18
).
26.
Taigi šiuo metu nėra jokių kliūčių HF ekstradicijos teisėtumui pagal 1982 m. gruodžio 23 d.Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen, IRG (Tarptautinės savitarpio pagalbos baudžiamosiose bylose įstatymas) (
19
) 2 ir paskesnius straipsnius ir Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties 4 ir paskesnius straipsnius.
27.
Kalbant konkrečiau, dėl šios sutarties 8 straipsnyje įtvirtinto ne bis in idem principo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad aplinkybė, jog 2012 m. liepos 6 d.Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apygardos teismas) galutiniu nuosprendžiu HF jau buvo nuteistas už nagrinėjamame ekstradicijos prašyme nurodytas nusikalstamas veikas, padarytas iki 2010 m. birželio mėn., ir kad visą šio teismo skirtą bausmę jis jau yra galutinai atlikęs, nėra kliūtis jo ekstradicijai į JAV. Visų pirma iš šio straipsnio formuluotės matyti, kad jame kalbama tik apie situaciją, kai baudžiamojon atsakomybėn patrauktą asmenį jau yra galutinai nuteisusios prašomosios valstybės, šiuo atveju – Vokietijos Federacinės Respublikos kompetentingos institucijos. Nebūtų galima aiškinti, kad jis taikomas ir kitose valstybėse narėse priimtiems nuosprendžiams. Antra, teigiama, kad Vokietijos Federacinė Respublika ir Jungtinės Amerikos Valstijos derybose dėl Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties susitarė, kad trečiosiose valstybėse priimti sprendimai nėra kliūtis ekstradicijai. Be to, antrojoje papildomoje sutartyje, kuria Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis buvo pritaikyta prie ES ir JAV susitarimo, nėra jokios konkrečios nuostatos dėl dvigubos atsakomybės draudimo taikymo visoms valstybėms narėms, taip pat nebuvo iš dalies pakeistas pastarojo susitarimo 8 straipsnis. Galiausiai, remiantis Bundesverfassungsgericht (Federalinis Konstitucinis Teismas, Vokietija) jurisprudencija, kol kas dar nėra paprotinės tarptautinės teisės bendrosios taisyklės, kuria remiantis ne bis in idem principo reikėtų laikytis ir atsižvelgiant į trečiosiose valstybėse priimtus nuosprendžius.
28.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar Chartijos 50 straipsnis, siejamas su KŠSĮ 54 straipsniu, įpareigoja Vokietijos Federacinę Respubliką atsisakyti išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms dėl nusikalstamų veikų, už kurias jis jau buvo nuteistas Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apygardos teismas), t. y. veikų, susijusių su nagrinėjamame ekstradicijos prašyme nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis, padarytų iki 2010 m. liepos mėn., ar ne.
29.
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia mano, kad sąlygos, kylančios iš šių dviejų straipsnių nuostatų, nagrinėjamu atveju yra įvykdytos. Iš tikrųjų, pirma, jo teigimu, HF buvo galutinai nuteistas valstybės narės teismo, t. y. Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apygardos teismas), ir paskirta bausmė buvo visiškai atlikta. Antra, šios nuostatos esą nesusijusios su buvimu Sąjungos piliečiu ar valstybės narės piliečiu. Trečia, iš Sprendimo Interpolo raudonasis pranešimas 94 ir 95 punktų matyti, kad vienos iš susitariančiųjų valstybių (
20
) taikomas Interpolo raudonajame pranešime nurodyto asmens suėmimas trečiosios valstybės prašymu yra baudžiamasis persekiojimas, kaip tai suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį Todėl sprendimas dėl ekstradicijos teisėtumo, kuriuo remiantis atitinkamas asmuo perduodamas trečiajai valstybei baudžiamajam persekiojimui vykdyti, taip pat turi būti laikomas baudžiamuoju persekiojimu. Ketvirta, sprendimas dėl Sąjungos valstybėje narėje suimto trečiosios šalies piliečio ekstradicijos Jungtinėms Valstijoms teisėtumo yra Sąjungos teisės įgyvendinimas, kaip apibrėžta Chartijos 51 straipsnyje, nes bet kuriuo atveju susijęs su ES ir JAV susitarimu. Todėl taikant šį susitarimą reikėtų atsižvelgti į Chartijoje garantuojamas pagrindines teises. Be to, pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, suimamas HF turėjo teisę laisvai judėti pagal KŠSĮ 20 straipsnio 1 dalį, siejamą su Šengeno sienų kodekso 6 straipsnio 1 dalies b punktu ir Reglamento Nr. 2018/1806 4 straipsnio 1 dalimi, nes jam, kaip Serbijos piliečiui, nebuvo taikomas reikalavimas gauti vizą. Dėl šios priežasties taip pat reikėtų atsižvelgti į minėtas pagrindines teises.
30.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto klausia, ar Chartijos 50 straipsnis, siejamas su KŠSĮ 54 straipsniu, gali lemti tai, kad trečiosios šalies pilietis negali būti išduotas Jungtinėms Amerikos Valstijoms, kurios nėra nei KŠSĮ šalis, nei valstybė narė. Šiuo klausimu jis teigia, kad siekdamas pagrįsti Sprendimą Interpolo raudonasis pranešimas ir jo taikymo sritį Teisingumo Teismas rėmėsi asmens, dėl kurio buvo pateiktas byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, nagrinėtas raudonasis pranešimas, t. y. Vokietijos piliečio, teise laisvai judėti, kaip ji suprantama pagal SESV 21 straipsnį. HF, kaip Serbijos pilietis, neturi teisės laisvai judėti, kaip ji suprantama pagal SESV 21 straipsnio 1 dalį. Tačiau jis gali naudotis teise laisvai judėti, kaip ji suprantama pagal KŠSĮ 20 straipsnį, nes jam netaikomas reikalavimas turėti vizą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad Sprendimo Interpolo raudonasis pranešimas 98 punkte Teisingumo Teismas pabrėžė, jog šioje byloje pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta situacija buvo susijusi su Interpolo trečiosios valstybės prašymu paskelbtame raudonajame pranešime nurodyto asmens suėmimu, o ne su šio asmens ekstradicija į šią valstybę. Taigi Teisingumo Teismas dar nepriėmė sprendimo dėl šioje byloje nagrinėjamos situacijos, kuri konkrečiai susijusi su pateiktu ekstradicijos prašymu.
31.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad į pateiktą prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, jog pagal KŠSĮ 54 straipsnio ir Chartijos 50 straipsnio nuostatas nagrinėjamu atveju nedraudžiama išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms, nes pagal tarptautinę teisę Vokietijos Federacinė Respublika privalo vykdyti pareigą išduoti ieškomą asmenį.
32.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pritaria doktrinoje išreikštai nuomonei, kad SESV 351 straipsnio pirma pastraipa taikoma susitarimams, kurie, nors valstybės narės sudaryti po 1958 m. sausio 1 d., yra susiję su sritimi, kurios kompetenciją Sąjunga įgijo tik vėliau, „dėl kompetencijos išplėtimo, kurio atitinkama valstybė narė objektyviai negalėjo numatyti [atitinkamos konvencijos] sudarymo metu“. Panašu, kad generalinė advokatė J. Kokott savo išvadoje byloje Commune de Mesquer (
21
) pritaria tai pačiai nuomonei. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad Šengeno susitarimas ir KŠSĮ įsigaliojo vėliau nei 1980 m. liepos 30 d., kai įsigaliojo Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis, ir kad Šengeno susitarimas į Sąjungos teisę buvo įtrauktas tik 1997 m. Amsterdamo sutartimi. Todėl 1978 ir 1980 m. Vokietijos Federacinė Respublika negalėjo numatyti, kad ne bis in idem principo taikymo visoje Europoje arba policijos ir teisminio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose klausimai bus priskirti Sąjungos kompetencijai.
33.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pirmąja papildoma sutartimi ir antrąja papildoma sutartimi padaryti pakeitimai šios padėties nekeičia. Pirmąja papildoma sutartimi esą iš esmės nepersvarstoma Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis, kuri įsigaliojo dar 1993 m. kovo 11 d. Antrąja papildoma sutartimi Vokietijos Federacinė Respublika tiktai perkėlė ES ir JAV susitarimą ir nebuvo priimta jokios konkrečios nuostatos dėl ne bis in idem principo taikymo „Europos mastu“.
34.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia: kadangi ES ir JAV ekstradicijos susitarime nenustatytas ne bis in idem principas, taikytinas „Europos mastu“ pagal Chartijos 50 straipsnio ir KŠSĮ 54 straipsnio nuostatas, galima daryti išvadą, kad a contrario dvišalės ekstradicijos sutarties, kurioje numatyta laikytis šio principo tik nacionaliniu mastu, turi būti ir toliau laikomasi.
35.
Šiomis aplinkybėmis Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas) 2022 m. birželio 21 d. sprendimu (jį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2022 m. liepos 1 d.) pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [KŠSĮ] 54 straipsnis, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad šias teisės normas pažeidžia šios konvencijos Susitariančiosios Šalies ir ES valstybės narės valdžios institucijų vykdoma trečiosios valstybės piliečio, kuris nėra Sąjungos pilietis, kaip jis suprantamas pagal SESV 20 straipsnį, ekstradicija į trečiąją valstybę tuo atveju, kai atitinkamas asmuo dėl tų pačių veikų, kurios nurodytos ekstradicijos prašyme, jau yra nuteistas kitos ES valstybės narės įsiteisėjusiu teismo sprendimu ir šis teismo sprendimas yra įvykdytas, ir kai sprendimą atsisakyti išduoti šį asmenį trečiajai valstybei būtų galima priimti tik taikstantis su dvišalės ekstradicijos sutarties, pasirašytos su šia trečiąja valstybe, pažeidimu?“
Procesas Teisingumo Teisme
36.
Kadangi HF laisvė atimta nuo 2022 m. sausio 20 d., o prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliami klausimai yra susiję su sritimi, kuriai taikomos SESV (
22
) trečios dalies V antraštinės dalies nuostatos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tuo pačiu sprendimu taip pat paprašė Teisingumo Teismo, kad šiam prašymui priimti prejudicinį sprendimą būtų taikoma jo Procedūros reglamento 107 straipsnyje nustatyta prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra.
37.
2022 m. liepos 15 d. sprendimu Teisingumo Teismas patenkino šį prašymą.
38.
Generalstaatsanwaltschaft München (Miuncheno prokuratūra), HF, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas, kuriose, be kita ko, atsakė į Teisingumo Teismo joms pateiktus klausimus. Per 2022 m. rugsėjo 13 d. vykusį posėdį tos pačios šalys pateikė žodines pastabas ir atsakė į Teisingumo Teismo klausimus.
Analizė
Pirminės pastabos
39.
Pagal KŠSĮ 54 straipsnį draudžiama, kad asmuo, kurio teismo procesas vienoje susitariančiojoje valstybėje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas būtų persekiojamas kitoje susitariančiojoje valstybėje, jeigu jam paskirta bausmė yra jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba nebegali būti vykdoma pagal pastarosios valstybės teisę.
40.
Chartijos 50 straipsnyje šis principas įtvirtintas kaip pagrindinė teisė, nurodant, kad „[n]iekas negali būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikalstamą veiką, dėl kurios Sąjungoje jis jau buvo galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą“.
41.
Be to, kaip matyti iš šių dviejų straipsnių, ne bis in idem principas kyla iš valstybėms narėms ir susitariančiosioms valstybėms bendrų konstitucinių tradicijų. Taigi KŠSĮ 54 straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į Chartijos 50 straipsnį, kurio esminio turinio laikymąsi jis užtikrina (
23
).
42.
Pagal suformuotą jurisprudenciją res judicata principu grindžiamo ne bis in idem principo tikslas – garantuoti teisinį saugumą ir teisingumą užtikrinant, kad kartą patrauktas baudžiamojon atsakomybėn ir prireikus nuteistas asmuo būtų tikras, kad už tą pačią nusikalstamą veiką jis nebus persekiojamas dar kartą (
24
).
43.
Siekdamas atsakyti į pateiktą prejudicinį klausimą, pirma, išnagrinėsiu, ar Teisingumo Teismo sprendime Interpolo raudonasis pranešimas nustatyti principai, susiję su KŠSĮ 54 straipsnio aiškinimu, gali būti taikomi tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, ir, antra, jei taip, ar atsisakiusi išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms remiantis ne bis in idem principu Vokietijos Federacinė Respublika pažeistų įsipareigojimus pagal Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartį, siejamą su ES ir JAV susitarimu, ir galiausiai, atsižvelgiant į paskutinį punktą, ar SESV 351 straipsnis gali turėti įtakos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomam išaiškinimui.
Dėl Sprendime „Interpolo raudonasis pranešimas“ nustatytų principų taikymo šioje byloje
44.
Sprendime Interpolo raudonasis pranešimas Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal KŠSĮ 54 straipsnį ir SESV 21 straipsnio 1 dalį, siejamus su Chartijos 50 straipsniu, susitariančiosios valstybės arba valstybės narės institucijoms nedraudžiama suimti asmens, nurodyto Interpolo trečiosios valstybės prašymu paskelbtame raudonajame pranešime, išskyrus kai remiantis susitariančiosios valstybės arba valstybės narės galutiniu teismo sprendimu nustatyta, kad susitariančiojoje valstybėje arba valstybėje narėje dėl šio asmens tų pačių veikų, kuriomis pagrįstas šis raudonasis pranešimas, buvo galutinai baigtas baudžiamasis procesas.
45.
Nagrinėjamu atveju iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadų matyti, kad 2012 m. liepos 6 d. sprendimu Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apylinkės teismas), t. y. susitariančiosios valstybės teismas, priėmė galutinį sprendimą dėl veiksmų, kuriais kaltinamas HF, padarytų iki 2010 m. liepos mėn., ir kad HF visiškai atliko jam paskirtą bausmę. Iš šių išvadų taip pat aišku, kad šie faktai (
25
) yra tapatūs nurodytiesiems HF ekstradicijos prašyme, kurį pateikė Jungtinės Amerikos Valstijos, nes juose aprašomos iki 2010 m. liepos mėn. padarytos nusikalstamos veikos. Remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijų ekstradicijos prašymas yra susijęs su nusikaltimais, kuriuos HF tariamai padarė nuo 2008 m. rugsėjo mėn. iki 2013 m. gruodžio mėn. Tačiau prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas tik dėl faktinių aplinkybių, susijusių su pažeidimais, padarytais iki 2010 m. liepos mėn. Šioje nutartyje ir būsimame sprendime reikia laikytis pateiktame klausime numatytos hipotezės, t. y. kad nagrinėjamos faktinės aplinkybės, taigi, ir nusikalstamos veikos, yra tapačios. Tai, ar Slovėnijos teismuose galutinai išnagrinėtos faktinės aplinkybės sutampa su ekstradicijos prašyme nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis, turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, o ne Teisingumo Teismas.
46.
Kad šiuo atveju būtų galima taikyti KŠSĮ 54 straipsnį, būtina, inter alia, kad kita susitariančioji valstybė, šiuo atveju – Vokietijos Federacinė Respublika, pradėtų naują HF baudžiamąjį „persekiojimą“ už tas pačias veikas. Sprendime Interpolo raudonasis pranešimas Teisingumo Teismas nusprendė, kad vienos iš susitariančiųjų valstybių taikomas asmens, trečiosios valstybės prašymu nurodyto Interpolo paskelbtame raudonajame pranešime, suėmimas yra tos susitariančiosios valstybės veiksmas, kurio imamasi vykdant baudžiamąjį persekiojimą susitariančiųjų valstybių teritorijose (
26
). Mano nuomone, šio sprendimo logika puikiai perkeltina į pagrindinėje byloje nagrinėjamą ginčą, nors, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jis susijęs su sprendimu dėl oficialaus ekstradicijos prašymo. Kaip savo rašytinėse pastabose teisingai teigia Komisija, jei toks suėmimas, kurio tikslas yra būtent pasirengti ekstradicijai, jau patenka į „persekiojimo“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal KŠSĮ 54 straipsnį, tas pats a fortiori taikytina ir sprendimo dėl ekstradicijos prašymo atveju. Beje, šiai nuomonei pritaria ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
47.
Taigi ši byla yra susijusi su situacija, kai asmuo, kuris buvo galutinai nuteistas už tam tikras veikas vienoje susitariančiojoje valstybėje, vėl persekiojamas už tas pačias veikas kitoje susitariančiojoje valstybėje.
48.
Kitas bylos, kurioje buvo priimtas Sprendimas Interpolo raudonasis pranešimas, ir bylos, nagrinėjamos pagrindinėje byloje, skirtumas, kurį pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra tas, kad pirmuoju atveju atitinkamas asmuo buvo Sąjungos pilietis, todėl naudojosi SESV 21 straipsnio 1 dalyje garantuojama teise laisvai judėti, o antruoju atveju jis yra trečiosios šalies pilietis.
49.
Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų pažymėti, kad KŠSĮ 54 straipsnio formuluotėje kalbama apie bet kurį „asmenį“, kurį galutinai nuteisė susitariančioji valstybė, neapsiribojant tik asmenimis, turinčiais valstybės narės arba susitariančiosios valstybės pilietybę. Taip pat Chartijos 50 straipsnyje, kuriame vartojamas neapibrėžiamasis įvardis „niekas“, nenustatoma jokio ryšio su Sąjungos pilietybe. Beje, šis straipsnis įtrauktas ne į V antraštinę dalį „Pilietinės teisės“, o į VI antraštinę dalį „Teisingumas“.
50.
Antra, tiesa, kad Teisingumo Teismas, Sprendime Interpolo raudonasis pranešimas aiškindamas KŠSĮ 54 straipsnį, atsižvelgia į šiuo straipsniu siekiamą tikslą ir remiasi laisvo asmenų, visų pirma Sąjungos piliečių, judėjimo principu. Taigi šio sprendimo 79 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad iš jurisprudencijos matyti, jog šiame straipsnyje nurodytas ne bis in idem principo tikslas – išvengti, kad laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje asmuo, kurio teismo procesas yra galutinai baigtas, įgyvendindamas savo teisę į laisvą judėjimą, būtų persekiojamas už tas pačias veikas kelių susitariančiųjų valstybių teritorijoje. Jo teigimu, šiuo klausimu minėtą straipsnį reikia aiškinti remiantis ESS 3 straipsnio 2 dalimi (
27
). Jis nurodo, kad, kalbant konkrečiau, iš šios jurisprudencijos matyti, jog asmeniui, dėl kurio priimtas galutinis sprendimas, turi būti suteikta galimybė laisvai judėti nebijant naujo baudžiamojo persekiojimo už tas pačias veikas kitoje susitariančiojoje valstybėje. Taip pat tiesa, kad tame pačiame sprendime Teisingumo Teismo motyvuose, kiek jie susiję su šioje byloje nagrinėjamais klausimais (
28
), yra kelios nuorodos į SESV 21 straipsnio 1 dalį (
29
).
51.
Vis dėlto, mano nuomone, iš šių teiginių negalima daryti išvados, kad, kaip teigia Generalstaatsanwaltschaft München (Miuncheno generalinė prokuratūra) ir Vokietijos vyriausybė, KŠSĮ 54 straipsnis taikomas tik Sąjungos piliečiams, kurie naudojasi teise laisvai judėti.
52.
Mano nuomone, šios įvairios nuorodos į SESV 21 straipsnio 1 dalį iš esmės paaiškinamos bylos, kurioje priimtas sprendimas dėl Interpolo raudonojo pranešimo, kontekstu. Iš tikrųjų suinteresuotasis asmuo buvo Vokietijos pilietis, kuris siekė, kad Vokietijos teismas įpareigotų Vokietijos Federacinę Respubliką imtis visų būtinų priemonių, kad būtų panaikintas jam skirtas raudonasis įspėjimas, nes jam labiausiai rūpėjo tai, kad dėl šio įspėjimo negalėjo vykti į kitą valstybę narę ar susitariančiąją valstybę, išskyrus Vokietijos Federacinę Respubliką, nerizikuodamas būti suimtas. Todėl dviejuose Teisingumo Teismui pateiktuose prejudiciniuose klausimuose buvo aiškiai nurodyta SESV 21 straipsnio 1 dalis.
53.
Šios išvados 50 punkte cituojamas ir Vokietijos vyriausybės pakartotas Teisingumo Teismo teiginys, kad KŠSĮ 54 straipsnis turi būti aiškinamas remiantis ESS 3 straipsnio 2 dalimi, kurioje nurodoma sąvoka „Sąjungos pilietis“, mano nuomone, nėra lemiamas. Pavyzdžiui Sprendime Spasic (
30
) Teismas pateikė tokį išaiškinimą, nors suinteresuotasis asmuo buvo Serbijos pilietis. Panašiai ankstesnėje jurisprudencijoje KŠSĮ 54 straipsnis buvo aiškinamas atsižvelgiant į nuostatą, kuri buvo priimta anksčiau nei ESS 3 straipsnio 2 dalis, t. y. ESS 2 straipsnio pirmos pastraipos ketvirtą įtrauką (
31
), nors šioje nuostatoje minėta sąvoka nebuvo nurodoma (
32
).
54.
Manau, kad KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas ne bis in idem principas apsaugo visus asmenis, kurie naudojasi laisvo judėjimo teise Šengeno erdvėje, nepriklausomai nuo to, ar jie yra Sąjungos piliečiai, ar ne.
55.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip teisingai pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Komisija, trečiųjų šalių piliečiai taip pat turi teisę, bent jau tam tikrą laikotarpį, laisvai judėti Šengeno erdvėje tam tikromis sąlygomis, be kita ko, jei turi galiojantį leidimą gyventi arba jiems netaikomas vizų reikalavimas. Nagrinėjamoje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad HF suėmimo metu turėjo teisę laisvai judėti Šengeno erdvėje pagal KŠSĮ 20 straipsnio 1 dalį, nes jam, kaip Serbijos piliečiui, nebuvo taikomas reikalavimas gauti vizą. Todėl kai kuriais atvejais šių piliečių padėtis, atsižvelgiant į KŠSĮ, yra panaši į Sąjungos piliečių padėtį, o tai, kaip pažymi ir Komisija, gali būti viena iš priežasčių, kodėl šios Konvencijos šalys ne bis in idem principą taikė ne tik pastarajai asmenų kategorijai.
56.
Tiesa, kaip teigia Generalstaatsanwaltschaft München (Miuncheno generalinė prokuratūra) ir Vokietijos vyriausybė, kad tokia trečiųjų šalių piliečiams suteikta judėjimo laisvė ir laisvė, kuria naudojasi Sąjungos piliečiai, nėra lygiavertės. Tačiau siekiant teisingumo ir „vidin[ės] ramyb[ės]“ (
33
) reikalaujama, kaip ir Sąjungos piliečių atveju, kad šie piliečiai, kurių atžvilgiu susitariančiojoje valstybėje priimtas galutinis nuosprendis, galėtų pasinaudoti teise laisvai judėti Šengeno erdvėje, nebijodami naujo baudžiamojo persekiojimo už tas pačias veikas kitoje susitariančiojoje valstybėje.
57.
Trečia, pritariu Komisijos teiginiui, kad KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintu ne bis in idem principu nesiekiama išimtinai užtikrinti laisvo asmenų judėjimo, nors jis neabejotinai atlieka svarbų vaidmenį atitinkamoje jurisprudencijoje (
34
). Iš tikrųjų šiuo principu taip pat siekiama laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje užtikrinti teisinį saugumą vykdant valstybių institucijų sprendimus, kurie yra įsiteisėję, nesuderinus ar nesuvienodinus valstybių narių baudžiamosios teisės (
35
). Tai, kad ne bis in idem principas, kurio taikymo sritis iš pradžių apsiribojo kiekvienos atskirai nagrinėjamos šalies teritorija, pagal KŠSĮ 54 straipsnį taikomas „tarptautiniu mastu“, yra šios laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, grindžiamos savitarpio pasitikėjimo ir teismų sprendimų baudžiamosiose bylose abipusio pripažinimo principais, išraiška. Sprendime Interpolo raudonasis pranešimas ir daugelyje dar anksčiau priimtų sprendimų Teisingumo Teismas pabrėžia, kad šiame straipsnyje įtvirtintas principas būtinai reiškia, jog valstybės narės turi pasitikėti viena kitos baudžiamosios teisės sistemomis ir kad kiekviena šių valstybių turi priimti kitoje susitariančiojoje valstybėje galiojančią baudžiamąją teisę tokią, kokia ji yra taikoma, net jeigu jos pačios teisės taikymas lemtų kitokį sprendimą (
36
). Kaip teisingai nurodo Komisija, jei laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje būtų galima iškelti kelias baudžiamąsias bylas tam pačiam asmeniui dėl tų pačių veikų, tai prieštarautų šios erdvės paskirčiai ir būtų pažeisti abipusio pasitikėjimo bei teismų sprendimų baudžiamosiose bylose abipusio pripažinimo principai.
58.
Be to, atrodo, kad pirma išdėstytus argumentus patvirtina Sprendimo Interpolo raudonasis pranešimas 89 punktas, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad nustačius, jog ne bis in idem principas galioja asmeniui, kuriam taikomas Interpolo paskelbtas raudonasis pranešimas, „remiantis tiek susitariančiųjų valstybių tarpusavio pasitikėjimu, įtvirtintu KŠSĮ 54 straipsnyje, <…> tiek SESV 21 straipsnio 1 dalyje garantuota laisvo judėjimo teise, atsižvelgiant į Chartijos 50 straipsnį, draudžiama, kad [susitariančiosios valstybės arba valstybės narės, į kurią šis asmuo atvyko], institucijos suimtų minėtą asmenį arba, jeigu jis jau suimtas, pratęstų suėmimą“ (
37
). Taip nusprendęs Teisingumo Teismas nesusiejo KŠSĮ 54 straipsnio taikymo su SESV 21 straipsnio 1 dalies taikymu ir pirmosios nuostatos neaiškino atsižvelgdamas į antrąją.
59.
Atsižvelgdamas į visas išdėstytas aplinkybes, manau, kad Sprendime Interpolo raudonasis pranešimas nustatyti principai, susiję su KŠSĮ 54 straipsniu, taikytini esant tokiai faktinei ir teisinei situacijai, kokia susiklostė šioje byloje. Kadangi KŠSĮ yra Sąjungos teisės dalis (
38
), taip pat reikia turėti omenyje, kad panašioje situacijoje valstybės narės įgyvendina Sąjungos teisę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, taigi turi paisyti ja užtikrinamų pagrindinių teisių, įskaitant jos 50 straipsnyje įtvirtintą teisę nebūti du kartus teisiamam ar baudžiamam baudžiamajame procese už tą patį nusikaltimą (
39
). Todėl manau, kad Vokietijos Federacinės Respublikos sprendimas išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms baudžiamajam persekiojimui dėl tų pačių nusikaltimų, už kuriuos jis jau buvo galutinai nuteistas Slovėnijoje ir už kuriuos jis jau yra visiškai atlikęs bausmę, pažeistų KŠSĮ 54 straipsnį, siejamą su Chartijos 50 straipsniu.
60.
Šių išvadų, mano nuomone, negalima paneigti Generalstaatsanwaltschaft München (Miuncheno generalinė prokuratūra) argumentu, kad ne bis in idem principo išplėtimas įtraukiant ekstradicijos į trečiąsias valstybes sritį, siejamas su kitose valstybėse, o ne prašomojoje valstybėje, priimtais nuosprendžiais, kelia riziką, kad nusikaltėliai piktnaudžiaus šiuo principu, siekdami išvengti baudžiamojo persekiojimo. Iš tikrųjų šis sunkiai suprantamas argumentas grindžiamas tik prielaidomis (
40
). Be to, minėta rizika bet kuriuo atveju gali kilti ir esant situacijoms, kuriose dalyvauja tik susitariančiosios valstybės arba ES piliečiai. Galiausiai sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra nieko, kas leistų manyti, kad HF nagrinėjamu atveju piktnaudžiauja ne bis in idem principu.
Dėl Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties ir ES ir JAV susitarimo
61.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia apsvarstyti, ar, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsisakydama išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms, remdamasi ne bis in idem principu, Vokietijos Federacinė Respublika pažeistų įsipareigojimus pagal Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartį, jeigu ji siejama su ES ir JAV susitarimu, o jei taip, ar tai galėtų būti tokio atsisakymo kliūtis.
62.
Atsižvelgiant į sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą padarytas išvadas, kurios pakartotos šios išvados 25–27 punktuose, atrodo, kad nagrinėjamu atveju, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Vokietijos valdžios institucijos iš esmės privalo išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms pagal Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties 1 straipsnį, nes visos šioje sutartyje nustatytos sąlygos, atrodo, yra įvykdytos. Dėl Sutarties 8 straipsnyje („Ne bis in idem“) numatyto atsisakymo pagrindo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma teigia, kad nagrinėjamu atveju jis netaikytinas, nes ankstesnį galutinį sprendimą priėmė Slovėnijos, o ne prašomosios valstybės, t. y. Vokietijos Federacinės Respublikos, institucijos.
63.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi ES ir JAV susitarimu, pažymėdamas, kad jame nenumatytas ne bis in idem principo taikymas „Europos mastu“, kad a contrario padarytų išvadą, jog iš Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties kylanti ekstradicijos pareiga turi būti vykdoma.
64.
Šiuo klausimu, kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas bei Komisija, manau, kad, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė šioje byloje, taikytinas ES ir JAV susitarimas, kurio tikslas, remiantis 1 straipsniu, yra Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų bendradarbiavimo stiprinimas palaikant valstybių narių ir šios trečiosios valstybės ryšius ekstradicijos srityje (
41
). Kaip teisingai nurodo Komisija, šiuo susitarimu „nustatoma bendra sistema, kuria papildomi ir dubliuojami dvišaliai valstybių narių ir Jungtinių Amerikos Valstijų ekstradicijos susitarimai, todėl ji iš principo taikoma visiems šių šalių santykiams ekstradicijos srityje“. Iš jokios minėto susitarimo nuostatos negalima daryti išvados, kad valstybių narių sudarytos dvišalės ekstradicijos sutartys yra viršesnės už Susitarimą. Visų pirma išvada dėl ES ir JAV susitarimo subordinacijos toms sutartims negali būti daroma iš Susitarimo 3 straipsnio, pagal kurį tam tikros Susitarimo nuostatos taikomos tik nesant atitinkamų nuostatų tose sutartyse, arba iš Susitarimo 17 straipsnio 1 dalies, pagal kurią prašomoji valstybė išlaiko galimybę remtis dvišalėje ekstradicijos sutartyje numatytais atsisakymo išduoti pagrindais, susijusiais su minėtame susitarime nereglamentuojamu klausimu. Priešingai, kitomis ES ir JAV susitarimo nuostatomis, pavyzdžiui, 18 straipsniu, kuriame teigiama, kad įsigaliojus šiam susitarimui valstybės narės ir Jungtinės Amerikos Valstijos gali sudaryti tik jį atitinkančius dvišalius susitarimus, patvirtinama, kad jis taikomas visuotinai.
65.
Tiesa, kad, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo Sprendimo Interpolo raudonasis pranešimas 97 punkte, ES ir JAV susitarime nėra aiškiai numatyta, kad taikant ne bis in idem principą valstybės narės valdžios institucijos galėtų atsisakyti išduoti Jungtinių Amerikos Valstijų nurodytą asmenį. Apskritai šiame susitarime nenumatyta konkrečių atsisakymo vykdyti ekstradiciją pagrindų, išskyrus jo 13 straipsnio nuostatas dėl mirties bausmės (
42
). Kaip savo išvadoje byloje Bundesrepublik Deutschland (Interpolo raudonasis pranešimas) (
43
) nurodo generalinis advokatas M. Bobek, nesant ES taisyklių šiuo klausimu, ji priklauso valstybių narių kompetencijai, nes jos šiomis sąlygomis gali sudaryti dvišalius susitarimus su trečiosiomis valstybėmis. Tačiau valstybės narės privalo naudotis šia kompetencija laikydamosi Sąjungos teisės, visų pirma Chartijos garantuojamų pagrindinių teisių, įskaitant jos 50 straipsnyje įtvirtintą ne bis in idem principą, todėl negali prisiimti įsipareigojimų, nesuderinamų su įsipareigojimais, kylančiais iš Sąjungos teisės.
66.
Manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentui, grindžiamam a contrario ES ir JAV sutarties aiškinimu, negali būti pritarta ir kad, atsižvelgiant į SESV 351 straipsnio nuostatas, kurios bus nagrinėjamos toliau, reikia daryti išvadą, jog Vokietijos Federacinė Respublika negali remtis įsipareigojimais pagal Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartį, kad patenkintų HF ekstradicijos prašymą.
67.
Vis dėlto remiantis ES ir JAV susitarimu galima teigti, kaip tai padarė Komisija, kad atsisakius išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms nebūtinai būtų pažeista Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis. Iš tikrųjų iš šio susitarimo 17 straipsnio 2 dalies matyti, kad „prašomoji ir prašančioji valstybės viena su kita konsultuojasi tais atvejais, kai prašomąją valstybę saistantys konstituciniai principai arba galutiniai teismo sprendimai“ gali būti „kliūti[s] jos pareigos išduoti vykdymui ir klausimo sprendimas nėra numatytas nei šiame Susitarime, nei taikytinoje dvišalėje sutartyje“. Nors tiesa, kad šioje nuostatoje kaip teisinė pasekmė šiuo atveju numatyta tik atitinkamų valstybių pareiga konsultuotis, ji vis dėlto atspindi ES ir JAV susitarimo šalių norą pripažinti, kad tam tikros aplinkybės, aiškiai nenumatytos taikytinoje dvišalėje ekstradicijos sutartyje, gali tapti kliūtimi ekstradicijai (
44
).
68.
Ne tik 2012 m. liepos 6 d.Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboro apygardos teismas) sprendimas byloje gali būti laikomas galutiniu teismo sprendimu, turinčiu privalomąjį poveikį Vokietijos Federacinei Respublikai, bet, man atrodo, ir Sąjungos teisės viršenybę ir pagrindinių teisių apsaugą reikia priskirti prie valstybės narės „konstitucinių principų“. Todėl, mano nuomone, tokioje situacijoje, kokia susiklostė šioje byloje, pirmiausia atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos turi pradėti konsultacijas su Jungtinių Amerikos Valstijų kompetentingomis institucijomis. Nors pritariu Komisijos vertinimui, kad dėl šių konsultacijų valstybė narė negali nepaisyti Sąjungos teisėje sukurtos „kliūties“, nesu linkęs teigti, kaip daro ši institucija, kad Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis, siejama su ES ir JAV susitarimu, galiausiai neprieštarauja Sąjungos teisei. Jei po tokių konsultacijų Jungtinių Amerikos Valstijų kompetentingos institucijos neatsisakytų ekstradicijos prašymo arba prireikus jį apribotų, atitinkama valstybė narė neturėtų kito pasirinkimo, tik teikti pirmenybę Sąjungos teisei, o ne savo įsipareigojimams pagal dvišalę ekstradicijos sutartį.
Dėl SESV 351 straipsnio taikytinumo
69.
Reikia nustatyti, ar Vokietijos Federacinė Respublika galėjo remtis SESV 351 straipsnio pirma pastraipa, kad įvykdytų įsipareigojimą pagal Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartį išduoti HF Jungtinėms Amerikos Valstijoms, nepaisydama to, kad ši pareiga prieštarauja Sąjungos teisei (
45
).
70.
SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta, kad sutarčių nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš susitarimų, sudarytų iki 1958 m. sausio 1 d. arba stojančioms valstybėms – iki įstojimo dienos, tarp vienos ar kelių valstybių narių ir vienos ar kelių trečiųjų šalių (
46
).
71.
Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartis buvo pasirašyta 1978 m. birželio 20 d. ir įsigaliojo 1980 m. liepos 30 d., t. y. po 1958 m. sausio 1 d., kai Vokietijos Federacinė Respublika jau buvo tuometinės Europos ekonominės bendrijos narė. Todėl griežtai aiškinant SESV 351 straipsnio pirmą pastraipą darytina išvada, kad ši nuostata nagrinėjamu atveju netaikoma.
72.
Vis dėlto, kaip ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Generalstaatsanwaltschaft München (Miuncheno prokuratūra), Vokietijos vyriausybė ir Komisija, manau, kad SESV 351 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama plačiai, t. y. pagal analogiją taip pat apima susitarimus, kuriuos valstybė narė sudarė po 1958 m. sausio 1 d. arba po jos įstojimo į ES dienos, tačiau iki datos, kai Sąjunga įgijo kompetenciją šių susitarimų srityje.
73.
Šiuo atveju Sąjunga įgijo kompetenciją policijos ir teisminio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje tik 1993 m. lapkričio 1 d. įsigaliojus Mastrichto sutarčiai ir 1999 m. gegužės 1 d. įsigaliojus Amsterdamo sutarčiai; šios datos buvo vėlesnės nei Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties įsigaliojimo data. Tas pats pasakytina ir apie Šengeno susitarimą ir KŠSĮ, kurie buvo pasirašyti atitinkamai 1985 m. birželio 14 d. ir 1990 m. birželio 19 d. ir į Sąjungos teisę įtraukti tik Amsterdamo sutartimi.
74.
Tad man atrodo, kad sudarydama Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartį su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis Vokietijos Federacinė Respublika buvo panašioje situacijoje, kaip nurodyta SESV 351 straipsnio pirmoje pastraipoje.
75.
Ar tai reiškia, kad nagrinėjamu atveju jai turėtų būti leista patenkinti HF prašymą išduoti jį Jungtinėms Amerikos Valstijoms? Aš taip nemanau.
76.
Iš tikrųjų Teisingumo Teismas Sprendime Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija jau yra nusprendęs, kad remiantis EB 307 straipsniu, kuris buvo priimtas anksčiau nei SESV 351 straipsnis, jokiu atveju negalima leisti paneigti principų, kurie sudaro patį Sąjungos teisinės sistemos pagrindą, įskaitant pagrindinių teisių apsaugos principą (
47
). Priešingai, nei savo rašytinėse pastabose teigia Komisija, šiame sprendime Teisingumo Teismo nustatyti principai gali būti visapusiškai pritaikyti šiai bylai, nes nėra pagrindo išskirti vienų pagrindinių teisių kaip svarbesnių už kitas pagrindines teises (
48
). Todėl, mano nuomone, Vokietijos Federacinė Respublika negalėtų Chartijos 50 straipsnyje įtvirtinto ne bis in idem principo pažeidimo, kurį lemtų HF išdavimas Jungtinėms Amerikos Valstijoms, pateisinti įsipareigojimu laikytis Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties.
77.
Be to, SESV 351 straipsnio antroje pastraipoje reikalaujama, kad valstybės narės imtųsi visų tinkamų priemonių, kad pašalintų galimą atitinkamų susitarimų nesuderinamumą su Sutartimis. Šiais pagrindais galėtų būti reikalaujama, kad valstybių narių teismai patikrintų, ar tokio nesuderinamumo galima išvengti, kiek įmanoma ir laikantis tarptautinės teisės susitarimą aiškinant pagal Sąjungos teisę (
49
). Jei neįmanoma pateikti tokio suderinamo išaiškinimo, valstybės narės tokiu atveju, kaip šis, galėtų konsultuotis, kaip numatyta ES ir JAV susitarimo 17 straipsnio 2 dalyje, ir netgi privalėtų denonsuoti susitarimą, jeigu susidurtų su sunkumais, dėl kurių būtų neįmanoma jo iš dalies pakeisti (
50
). Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties 34 straipsnio 4 dalyje yra sąlyga, kurioje aiškiai numatyta galimybė bet kuriai šaliai denonsuoti sutartį.
Išvada
78.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktą prejudicinį klausimą:
1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos ir 1995 m. kovo 26 d. įsigaliojusios Konvencijos dėl Šengeno susitarimo, 1985 m. birželio 14 d. sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos Vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo, įgyvendinimo, iš dalies pakeistos 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 610/2013, 54 straipsnis, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsniu,
turi būti aiškinamas taip, kad:
pagal šias nuostatas Europos Sąjungos valstybės narės institucijoms draudžiama trečiajai valstybei išduoti asmenį, nepriklausomai nuo to, ar jis yra Sąjungos pilietis, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnį, kai tas asmuo dėl tų pačių veikų, kurios nurodytos ekstradicijos prašyme, jau yra nuteistas kitos ES valstybės narės įsiteisėjusiu teismo sprendimu ir šis teismo sprendimas yra įvykdytas, net jei sprendimą atsisakyti išduoti asmenį būtų galima priimti tik pažeidus galiojančią dvišalę ekstradicijos sutartį su ta trečiąja valstybe.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 3. KŠSĮ buvo sudaryta siekiant užtikrinti 1985 m. birželio 14 d. Šengene pasirašyto susitarimo tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos Vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (OL L 239, 2000, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 9, toliau – Šengeno susitarimas) įgyvendinimą.
(
3
)	Žr. šios išvados 10 punktą.
(
4
)	OL C 340, 1997, p. 93; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 9.
(
5
)	OL L 176, 1999, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 152. Šis sprendimas buvo priimtas pagal Protokolo dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą 2 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, kurioje, be kita ko, numatyta, kad „Europos Sąjungos Taryba, <…> laikydamasi Sutarčių atitinkamų nuostatų, apibrėžia visų nuostatų ar sprendimų, sudarančių Šengeno acquis, teisinius pagrindus“.
(
6
)	ES 34 straipsnis buvo panaikintas Lisabonos sutartimi, o ES 31 straipsnis buvo pakeistas SESV 82, 83 ir 85 straipsniais.
(
7
)	OL L 181, 2003, p. 27; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 161.
(
8
)	OL L 77, 2016, p. 1.
(
9
)	OL L 236, 2018, p. 1.
(
10
)	OL L 303, 2018, p. 39.
(
11
)	OL L 105, 2006, p. 1.
(
12
)	BGBl., 1980 I, p. 646. Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad ši sutartis įsigaliojo 1980 m. liepos 30 d.
(
13
)	BGBl., 1988 I, p. 1087.
(
14
)	BGBl., 2007 I, p. 1618.
(
15
)	Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad šios nusikalstamos veikos, dėl kurių HF buvo įtrauktas į Bundeskriminalamt (Federalinė kriminalinės policijos tarnyba, Vokietija) sudaromą nacionalinį ieškomų asmenų sąrašą, pagal Vokietijos teisę kvalifikuojamos kaip „nusikalstamas susivienijimas“, „šnipinėjimas ir duomenų perėmimas“ ir „kompiuterinis sabotažas“.
(
16
)	C‑505/19, toliau – Sprendimas Interpolo raudonasis pranešimas, EU:C:2021:376. Žr. šios išvados 44 punktą.
(
17
)	Šiuo klausimu žr. Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties 2 straipsnio 1 dalį.
(
18
)	Šiuo klausimu žr. Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutarties 2 straipsnio 2 dalį.
(
19
)	BGBl. 1982 I, p. 2071.
(
20
)	Sąvoka „susitariančioji valstybė“ reiškia valstybę, kuri yra Šengeno susitarimo šalis.
(
21
)	C‑188/07, EU:C:2008:174, 95 punktas.
(
22
)	Žr. šios išvados 6 punktą.
(
23
)	Sprendimas Interpolo raudonasis pranešimas (70 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
24
)	2022 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas Nordzucker ir kt. (C‑151/20, EU:C:2022:203, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
25
)	Pažymėtina, kad Chartijos 50 straipsnyje vartojama sąvoka „nusikalstama veika“, o KŠSĮ 54 straipsnyje remiamasi sąvoka „tos pačios veikos“. Jurisprudencijoje pastaroji sąvoka aiškinama taip, kad ji reiškia „vien materialinę veikų pusę ir apima visas konkrečias, neatskiriamai tarpusavyje susijusias aplinkybes, neatsižvelgiant į teisinį šių veikų kvalifikavimą ar saugomą teisinį interesą“ (2010 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Mantello, C‑261/09, EU:C:2010:683, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat, kalbant apie tos pačios „nusikalstamos veikos“, kaip ji suprantama pagal Chartijos 50 straipsnį, buvimą, pagal suformuotą jurisprudenciją vertinant, ar buvo padarytas tas pats pažeidimas, tinkamas tam kriterijus yra tapačios veikų materialiosios sudėties kriterijus, suprantamas kaip konkrečių neatskiriamai tarpusavyje susijusių veikų visuma, dėl kurios atitinkamas asmuo buvo galutinai išteisintas arba galutinai nuteistas (žr., be kita ko, 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 35 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
(
26
)	Sprendimas Interpolo raudonasis pranešimas (90, 94 ir 95 punktai).
(
27
)	Šioje nuostatoje numatyta, kad „Sąjunga savo piliečiams siūlo vidaus sienų neturinčią laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, kurioje laisvas asmenų judėjimas užtikrinamas kartu taikant atitinkamas išorės sienų kontrolės, prieglobsčio suteikimo, imigracijos ir nusikalstamumo prevencijos bei kovos su juo priemones“.
(
28
)	Būtent pirmasis–trečiasis klausimai, kuriuos nacionalinis teismas pateikė byloje, kurioje priimtas šis sprendimas.
(
29
)	Sprendimas Interpolo raudonasis pranešimas (71, 72, 85, 89, 91–93, 100, 102 ir 106 punktai).
(
30
)	2014 m. gegužės 27 d. sprendimas (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 61–63 punktai).
(
31
)	Žr., be kita ko, 2003 m. vasario 11 d. Sprendimą Gözütok ir Brügge (C‑187/01 ir C‑385/01, EU:C:2003:87, 36 punktas; vienoje iš šių bylų buvo priimtas sprendimas dėl vieno Turkijos piliečio) ir 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimą Gasparini ir kt. (C‑467/04, EU:C:2006:610, 34–37 punktai).
(
32
)	ES 2 straipsnio pirmos pastraipos ketvirtoje įtraukoje buvo nustatyta, kad vienas Sąjungos tikslų yra „puoselėti ir plėtoti Sąjungą kaip laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, kurioje laisvas asmenų judėjimas užtikrinamas kartu taikant atitinkamas išorės sienų kontrolės, prieglobsčio suteikimo, imigracijos ir nusikalstamumo prevencijos bei kovos su juo priemones“.
(
33
)	2006 m. rugsėjo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimas Gasparini ir kt. (C‑467/04, EU:C:2006:610, 27 punktas).
(
34
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2003 m. vasario 11 d. Sprendimą Gözütok ir Brügge (C‑187/01 ir C‑385/01, EU:C:2003:87, 38 punktas).
(
35
)	2014 m. gegužės 27 d. Sprendimas Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 77 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. Sprendimo Interpolo raudonasis pranešimas 79 punktą, kurio turinys atkartotas šios išvados 50 punkte.
(
36
)	Sprendimas Interpolo raudonasis pranešimas (80 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2003 m. vasario 11 d. Sprendimą Gözütok ir Brügge (C‑187/01 ir C-385/01, EU:C:2003:87, 33 punktas) ir 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimą Van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:614, 43 punktas).
(
37
)	Išskirta mano.
(
38
)	Žr. šios išvados 5 punktą.
(
39
)	Žr., be kita ko, 2018 m. kovo 20 d. Sprendimą Garlsson Real Estate ir kt. (C‑537/16, EU:C:2018:193, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. šios išvados 41 punktą.
(
40
)	Generalstaatsanwaltschaft München (Miuncheno generalinė prokuratūra) savo rašytinėse pastabose teigia, kad „suinteresuotasis asmuo visada gali inicijuoti bylos iškėlimą prieš save, pasiduodamas“ ir kad jeigu „[jis] taip pat pateikia paprasčiausią prisipažinimą, atsiveria galimybė ilgam sustabdyti bylos nagrinėjimą nesiimant tolesnių veiksmų, o to galima tikėtis, jei kiti įrodymai nepatenka į tyrimą atliekančios institucijos įtakos sferą ir jei institucija, remdamasi prisipažinimu, nesupranta nusikaltimo masto“.
(
41
)	Tai prireikus patvirtina, kad esame Sąjungos teisės taikymo srityje ir kad reikia atsižvelgti į Chartijoje garantuojamas pagrindines teises.
(
42
)	2018 m. balandžio 10 d. Sprendimas Pisciotti (C‑191/16, EU:C:2018:222, 38 punktas).
(
43
)	C‑505/19, EU:C:2020:939, 78–80 punktai. Šiuo klausimu taip pat žr. 2016 m. rugsėjo 6 d. Sprendimus Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, 26 punktas) ir Interpolo raudonasis pranešimas (100 punktas).
(
44
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Bundesrepublik Deutschland(Interpolo raudonasis pranešimas) (C‑505/19, EU:C:2020:939, 76 punktas).
(
45
)	Šis straipsnis yra bendro pobūdžio ir taikomas bet kokiai tarptautinei sutarčiai, nepriklausomai nuo jos dalyko, kuris gali turėti įtakos Sutarties taikymui (2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑466/98, EU:C:2002:624, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Todėl jis gali būti taikomas pagal Vokietijos ir JAV ekstradicijos sutartį.
(
46
)	Remiantis jurisprudencija, šios nuostatos tikslas – pagal tarptautinės teisės principus nurodyti, kad sutarčių galiojimas neturi poveikio atitinkamos valstybės narės įsipareigojimui paisyti trečiosios valstybės teisių, kylančių iš anksčiau sudarytos sutarties, ir atitinkamų įsipareigojimų vykdymui (2012 m. vasario 9 d. Sprendimo Luksan, C‑277/10, EU:C:2012:65, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kaip Generalinis advokatas N. Jääskinen nurodė savo išvadoje byloje Komisija / Slovakija, „[š]ia nuostata dviejų nesuderinamų įsipareigojimų kolizija išsprendžiama ankstesnio įsipareigojimo naudai[,] ir taip kodifikuojamas tarptautinės teisės principas, kad vėlesnė sutartis, kuri prieštarauja ankstesnei sutarčiai, negali turėti poveikio valstybės, kuri yra tik ankstesnės sutarties šalis, teisėms“ (C‑264/09, EU:C:2011:150, 73 punktas).
(
47
)	2008 m. rugsėjo 3 d. sprendimas (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 304 punktas).
(
48
)	Be to, pakartojant generalinio advokato N. Wahl išvadoje byloje Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie vartojamas sąvokas, ne bis in idem principas yra „vienas iš kertinių bet kurios teisinės valstybės principu pagrįstos teisinės sistemos pagrindų“ (C‑617/17, EU:C:2018:976, 18 punktas). Jurisprudencijoje jis taip pat kvalifikuojamas kaip „pagrindinis Sąjungos teisės principas“ (žr., be kita ko, 2021 m. vasario 25 d. Sprendimo Slovak Telekom, C‑857/19, EU:C:2021:139, 40 punktą).
(
49
)	2020 m. spalio 22 d. Sprendimas Ferrari (C‑720/18 ir C‑721/18, EU:C:2020:854, 68 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
50
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimą Ferrari (C‑720/18 ir C‑721/18, EU:C:2020:854, 69 punktas).