62004CC0123_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jau daugelį dešimtmečių pagrindiniai Europos atominės energijos bendrijos (toliau – Bendrija) dalyviai nuolat susiduria su vienu klausimu: ar urano sodrinimo operacijos, kurias Bendrijos įmonės atlieka užsienio klientams, turi būti laikomos branduolinių medžiagų apdorojimo, konversijos ar formavimo veikla, kaip apibrėžta AE 75 straipsnyje, ar branduolinių medžiagų gamybos operacijomis, kaip apibrėžta AE 52 straipsnyje? Kai kurios valstybės narės nuolat palaiko pirmąjį teiginį. Su lygiai tokiu pačiu tvirtu įsitikinimu Komisija gina antrąjį.
2. Klausimas yra keblus ir svarbus. Dėl jo pernelyg ilgai nesutaria institucijos. Taigi, kilus ginčams tarp privačių asmenų, Teisingumo Teismo buvo paprašyta išspręsti problemą. Nuo jo kvalifikavimo priklauso į Bendriją importuotų ir prisodrintų branduolinių medžiagų režimas. Jei šios medžiagos bus laikomos konvertuotomis medžiagomis, kurias reglamentuoja AE 75 straipsnis, joms nebus taikomos Sutarties taisyklės dėl specialių skiliųjų medžiagų tiekimo Bendrijoje, ir jų nuosavybės režimą iš esmės nustatys tos valstybės narės, kurioje jos yra, nuosavybės teisė. Priešingai, jei jos bus laikomos branduoliniais produktais, kaip apibrėžta AE 52 straipsnyje, jos bus visiškoje Bendrijos įtakoje, ir, kadangi joms bus taikomos Europos atominės energijos bendrijos tiekimo agentūros (toliau – Agentūra) prerogatyvos, jomis nebebus galima laisvai disponuoti.
I – Bylos
3. Nors faktinių aplinkybių ir svarbių Bendrijos nuostatų yra daug ir jos yra sudėtingos, jos nėra neaiškios. Pakanka priminti svarbiausius elementus.
A – Kontekstas
4. Abiem atvejais kreipimusi į Oberlandesgericht Oldenburg
(Vokietija) baigėsi ilga teisinių veiksmų, kuriuose dalyvavo daug šalių, grandinė.
1. Faktinės aplinkybės
5. Industrias Nucleares do Brasil SA
(toliau – INB ) yra pagal Brazilijos teisę įsteigta bendrovė, kurios užduotis – tiekti branduolinį kurą Brazilijos atominėms elektrinėms. Šiuo tikslu ji palaiko nuolatinius verslo santykius su Urenco Limited
(toliau – Urenco ), pagal Didžiosios Britanijos teisę įsteigta bendrove, kuri specializuojasi prisodrinto urano gamyboje.
6. Taigi 1976 m. buvo sudaryta sutartis, kurioje buvo numatyta Urenco
tiekti žaliavas ir kartu perduoti nuosavybės teisę į šias žaliavas, kad INB interesais būtų pagamintas prisodrinto urano. 1980 m. liepos 4 d. Urenco
pranešė apie šią sutartį Europos Bendrijų Komisijai(2) .
7. 1984 m. šis prisodrintas uranas buvo pristatytas INB, ir dėl jo su bendrove Siemens AG
(toliau – Siemens ) buvo sudaryta sutartis, pagal kurią pastaroji įsipareigojo jį sandėliuoti. Taigi jis buvo sandėliuojamas Vokietijoje, Hanau, vėliau – Lingen, Siemens dukterinės bendrovės patalpose.
8. 1993 m. INB
nusprendė laikinai perleisti dalį šių atsargų. Taigi ji sudarė vadinamąją „paskolos“ sutartį su Šveicarijos įmone Nuexco Exchange AG
(toliau – NEAG ), kuri ketino perparduoti šį uraną Jungtinių Amerikos Valstijų atominių elektrinių operatoriams. Pagal šią sutartį paskolos davėjas perduoda nuosavybės teisę į prisodrintą uraną paskolos gavėjui, kuris savo ruožtu įsipareigoja vėliau pristatyti paskolos davėjui tokio paties tipo prisodrinto urano siuntas ir per paskolos laikotarpį pervesti jam nuomos mokestį.
9. 1989 m. NEAG
sudarė su Šveicarijoje įsteigtu banku UBS sutartį dėl prekių įkeitimo ir perdavimo. Šioje sutartyje buvo numatyta, kad UBS turi įkeitimo teisę į visas NEAG turimas ir atskirame laiške apibūdintas prekės, taip pat į visus reikalavimus, kylančius iš teisių į šias prekes. Atskiru laišku įkeitimo teisė buvo suteikta į NEAG iš INB gautą prisodrintą uraną.
10. Be to, 1992 m. Nuexco Trading Corporation
(toliau – NTC ), Denveryje (Jungtinės Amerikos Valstijos) įsteigta bendrovė, priklausanti tai pačiai grupei kaip ir NEAG
ir veikianti jos vardu, panašią paskolos ir nuosavybės perdavimo sutartį sudarė su Texas Utilities Electric Corporation
(toliau – TUEC ), bendrove, Teksase eksploatuojančia atominę elektrinę. Ši paskola taip pat buvo susijusi su kai kuriomis iš INB gauto ir Siemens Hanau sandėliuojamo prisodrinto urano siuntomis.
11. 1995 m. subankrutavo NTC, o po daugiau nei vienerių metų bankroto procedūra buvo pradėta ir NEAG atžvilgiu. Dėl šios aplinkybės kilo ginčai, kurie buvo pavesti išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Nuo to momento INB reikalauja iš Siemens grąžinti urano, kurio jai prisodrino Urenco ir kuris buvo sandėliuojamas Siemens patalpose, siuntas, o UBS teigia, kad tos pačios siuntos buvo jai įkeistos, o TUEC tvirtina įgijusi į jas nuosavybės teises.
2. Kreipimasis į Teisingumo Teismą
12. Landgericht Osnabrück (Vokietija), kuris šias dvi bylas nagrinėjo pirmąja instancija, nusprendė, kad INB
neturėjo teisės susigrąžinti prisodrinto urano siuntų. Dėl šio sprendimo INB
pateikė apeliacinį skundą, teigdama, kad pirmosios instancijos teismas neteisingai rėmėsi aplinkybe, jog uranas buvo prisodrintas ne valstybių narių teritorijoje. Iš tikrųjų padarius prielaidą, kad teritorijoje, kurioje taikoma EAEB sutartis, reziduojantis asmuo nei pagamino, nei sandėliavo nagrinėjamą uraną, natūrali pasekmė būtų ta, jog Bendrija negalėjo įgyti į jį nuosavybės teisės ir kad jis galėjo būti laisvai perduotas. Tačiau nustatyta, kad ginčijamas urano siuntas Urenco
pagamino Jungtinėje Karalystėje, teritorijoje, kurioje taikoma Sutartis. Darytina išvada, kad pirmosios instancijos sprendime yra padaryta fakto klaida.
13. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam buvo pateiktas apeliacinis skundas, pripažino, kad būtina iškelti šį klausimą: ar EAEB sutartis, kurios 86 straipsnyje numatyta, jog valstybėje narėje pagamintos ar į ją importuotos specialios skiliosios medžiagos yra Bendrijos nuosavybė, neleidžia įgyti įkeitimo ar nuosavybės teisės į skiliąsias medžiagas, Bendrijos įmonės pagamintas pagal su trečiosios valstybės nacionaliniu subjektu sudarytą sodrinimo sutartį? Jei atsakymas būtų teigiamas, dėl to galėtų būti užginčyti visi su ginčijamu uranu susiję disponavimo aktai. Priešingu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketina atmesti INB apeliacinį skundą kaip nepagrįstą.
B – Teisinis pagrindas
14. Kad būtų galima tiksliai išnagrinėti šių dviejų bylų kontekstą, nepakanka priminti atitinkamų svarbiausių Sutarties nuostatų. Svarbu parodyti, kaip jos įsikomponuoja į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotus klausimus.
1. Sutarties sistema
15. Kaip matyti iš Sutarties preambulės ir AE 1 straipsnio, Bendrija yra jos valstybių narių „bendrų pastangų“ rezultatas siekiant sudaryti „būtinas sąlygas sparčiai kurti ir plėtoti branduolinę pramonę“. Kad užsitikrintų patikimą ir autonominį branduolinį pajėgumą, Bendrija „užtikrina, kad visiems vartotojams Bendrijoje būtų reguliariai ir teisingai tiekiamos rūdos ir branduolinis kuras“, „tinkamai prižiūrėdama garantuoja, kad branduolinės medžiagos nebūtų naudojamos kitiems nei numatyta tikslams“ ir „naudojasi jai suteikta nuosavybės teise į specialias skiliąsias medžiagas“(3) .
16. Kad Bendrija galėtų pasiekti šiuos tikslus, Sutartis nustato „bendrą tiekimo politiką“(4) . Neturėdama tokio pobūdžio kaip pagal EB sutartį vykdomos bendros politikos, ši politika įgyja „valdomos“ integracijos formą. Taigi įsteigtas specializuotas organas – Agentūra, kuriai suteikta išimtinė teisė užtikrinti Bendrijoje vienodą vartotojų prieigą prie branduolinių išteklių. Šiam tikslui pagal EAEB sutarties VI skyriaus nuostatas Agentūra turi teisę įsigyti valstybių narių teritorijoje pagamintų rūdų, žaliavų ir specialių skiliųjų medžiagų ir išimtinę teisę sudaryti sutartis dėl iš Bendrijos viduje ar už jos ribų kilusių rūdos, žaliavų ir specialių skiliųjų medžiagų tiekimo. Taigi Agentūra tapo tarsi „išimtiniu brokeriu“, kurio užduotis – užtikrinti, kad Bendrijos teritorijoje būtų suderinta branduolinių medžiagų pasiūla ir paklausa(5) .
17. Tačiau praktikoje paaiškėjo, kad Bendrija šiomis nuostatomis naudojasi „švelniai“. Atsižvelgdama į aplinkybes, ji nusprendė reguliuoti Bendrijos branduolinę plėtrą, o ne vadovauti jai. Taigi 1960 m. gegužės 5 d. Europos atominės energijos bendrijos Tiekimo agentūros reglamentu, nustatančiu rūdos, žaliavų ir specialių skiliųjų medžiagų pasiūlos ir paklausos suderinimo būdus(6), buvo nustatytos supaprastintos procedūros.
18. Be to, EAEB sutartis nustato bendro tiekimo režimo išimtis. Greta AE 66 straipsnio, kuris nustato bendrą AE 64 straipsnio taikymo išimtį, kai Agentūra nesiima veiksmų, iš šios Sutarties VI skyriaus specialiųjų nuostatų kyla trys „specialios išimtys“(7) .
19. Visų pirma ir nukrypstant nuo AE 64 straipsnio, kuris suteikia Agentūrai išimtinę teisę sudaryti rūdos, žaliavų ir specialių skiliųjų medžiagų tiekimo susitarimus, AE 73 straipsnis numato, kad susitarimams ar sutartims tarp valstybės narės, valstybės narės asmens ar įmonės – vienos susitariančiosios šalies, ir trečiosios valstybės, tarptautinės organizacijos ar trečiosios valstybės nacionalinio subjekto – kitos susitariančiosios šalies, kuriuose papildomai numatyta tiekti gaminius, kurie priklauso Agentūros kompetencijai, sudaryti ar pratęsti reikalingas išankstinis Komisijos sutikimas.
20. Antra, iš AE 74 straipsnio matyti, kad Komisija gali leisti netaikyti Sutarties VI skyriaus nuostatų mažų rūdos, žaliavų ar specialių skiliųjų medžiagų kiekių, pavyzdžiui, įprastai naudojamų moksliniams tyrimams, perdavimui, importui ar eksportui.
21. Galiausiai AE 75 straipsnio pirmojoje ir antrojoje pastraipose numatyta:
„Šio skyriaus nuostatos netaikomos įsipareigojimams, susijusiems su rūdos, žaliavų ar specialių skiliųjų medžiagų apdorojimu, konversija ir formavimu, kuriuos prisiima:
a) keli asmenys ar įmonės, jei medžiaga po apdorojimo, konversijos ar formavimo turi būti grąžinta tam asmeniui ar įmonei, iš kurių ji buvo gauta; arba
b) asmuo arba įmonė ir tarptautinė organizacija ar trečiosios valstybės nacionalinis subjektas, kai medžiagos apdorojimas, konversija ir formavimas atliekamas ne Bendrijoje, po to ją grąžinant tam asmeniui ar įmonei, iš kurių ji buvo gauta; arba
c) asmuo arba įmonė ir tarptautinė organizacija ar trečiosios valstybės nacionalinis subjektas, kai medžiagos apdorojimas, konversija ir formavimas atliekamas Bendrijoje, po to ją grąžinant tai organizacijai ar nacionaliniam subjektui, iš kurių ji buvo gauta, arba bet kuriam kitam tokios organizacijos ar nacionalinio subjekto paskirtam gavėjui ne Bendrijoje.
Tačiau suinteresuoti asmenys ir įmonės turi pranešti Agentūrai apie tokių įsipareigojimų egzistavimą ir, iš karto pasirašius sutartis, gabenamos medžiagos kiekius. Komisija gali neleisti prisiimti b punkte nurodytų įsipareigojimų, jei, jos nuomone, konversija ar formavimas negali būti atliktas veiksmingai ir saugiai Bendrijai nepatiriant medžiagos nuostolių.“
22. AE 75 straipsnio trečiojoje pastraipoje nustatyta, kad medžiagoms, su kuriomis yra susiję tokie įsipareigojimai, valstybių narių teritorijoje taikomos EAEB sutarties VII skyriuje „Saugumo kontrolė“ nurodytos kontrolės priemonės. Tačiau numatyta, kad šios Sutarties VIII skyriaus „Turto nuosavybė“ nuostatos netaikomos specialioms skiliosioms medžiagoms, kurių atžvilgiu yra prisiimami šio straipsnio c punkte nurodyti įsipareigojimai.
23. Pagal AE 86 straipsnio, kuris yra EAEB sutarties VIII skyriuje, nuostatas specialios skiliosios medžiagos yra Bendrijos nuosavybė. Ši nuosavybės teisė apima visas specialias skiliąsias medžiagas, pagamintas ar importuotas valstybės narės, asmens ar bendros įmonės, kurioms taikoma šios Sutarties VII skyriuje nurodyta kontrolė.
2. Prejudiciniai klausimai
24. Norėdamas išsiaiškinti šių nuostatų taikymo sritį nagrinėjamose bylose, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiose dviejose bylose pateikė Teisingumo Teismui vienuolika vienodai suformuluotų prejudicinių klausimų. Visi šie klausimai kyla iš kelių suformuluotų prielaidų, kurios pagrįstos tam tikra logika ir kurias reikia trumpai priminti.
25. Svarbiausias prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui iškilęs klausimas yra tas, ar Bendrijai pripažinta branduolinės nuosavybės teisė gali užkirsti kelią šiose bylose nagrinėjamų skiliųjų medžiagų nuosavybės perdavimo sutarčių galiojimui. Jei pradinei INB ir Urenco sudarytai sodrinimo sutarčiai turėtų būti taikoma Bendrijos tiekimo tvarka, tai reikštų, kad tokiu būdu prisodrintos medžiagos priklauso Bendrijai ir kad jos negali būti laisvai perduotos. Kitaip būtų tik tuo atveju, jei būtų nustatyta, kad ši tvarka sutarčiai netaikoma. Būtent todėl Teisingumo Teismo visų pirma klausiama, kokios yra AE 73 ir AE 75 straipsniuose numatytų išimčių taikymo sąlygos.
26. Keturiais pirmaisiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo paaiškinti AE 75 straipsnio sąvokas ir sąlygas. Pirmasis yra lemiamas visam prejudiciniam išaiškinimui, kurį Teisingumo Teismo prašoma pateikti šiose bylose:
„1) Ar (AE) 75 straipsnio pirmojoje pastraipoje vartojami terminai „apdorojimas, konversija arba formavimas“ apima ir urano sodrinimą?“
27. Padarius prielaidą, kad taip yra, dar reikia išsiaiškinti, kuri iš AE 75 straipsnyje numatytų trijų situacijų yra šiuo atveju. AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos a punktas gali būti taikomas tik tuomet, kai sodrinimo sutarties šalys yra įmonės AE 196 straipsnyje apibrėžta prasme. Dėl to kilo antrasis klausimas, susijęs su bendrovės INB pobūdžiu:
„2) 	Ar įmonė, kurios buveinė yra ne EAEB sutarties < ... > taikymo teritorijoje, vykdo visą savo veiklą ar jos dalį (AE) 196 straipsnio b punkto prasme < ... > Bendrijos teritorijoje, jeigu ji palaiko verslo santykius su įmone, kurios buveinė yra Bendrijos teritorijoje, t. y. santykius dėl:
a) žaliavų tiekimo prisodrintam uranui gaminti ir prisodrinto urano gavimo iš įmonės, kurios buveinė yra Bendrijos teritorijoje;
b) minėto prisodrinto urano sandėliavimo kitos įmonės, kurios buveinė yra Bendrijos teritorijoje, patalpose?“
28. Jei INB
nėra „įmonė“ EAEB sutarties prasme ir jei aiškiai galima atmesti AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos b punkte numatytą atvejį, lieka išsiaiškinti AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punkte numatytą atvejį. Tačiau ar šiuo atveju tokios ypatingos sodrinimo operacijos sąlygos, kokios yra nagrinėjamose bylose, nedraudžia taikyti šios nuostatos? Tokia yra trečiojo prejudicinio klausimo prasmė:
„3) a)	Ar (AE) 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punktas reikalauja, kad medžiagos, pateiktos apdoroti, konvertuoti arba formuoti, būtų tapačios vėliau grąžinamoms, išskyrus dėl šio apdirbimo atsiradusius fizinius pokyčius?
b) Ar pakanka to, jog apdirbtos medžiagos pagal kokybę ir kiekį atitiktų patiektas medžiagas?
c) Ar tai, kad grąžinamų medžiagų neįmanoma susieti su gavėjo patiektomis medžiagomis, trukdo taikyti (AE) 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punktą?
d) Ar tai, kad už apdirbimą atsakinga įmonė nuosavybės teisę į žaliavas įgyja, kai jos jai pristatomos, ir dėl to jas apdirbusi nuosavybės teisę į prisodrintą uraną turi perduoti kitai sutarties šaliai, trukdo taikyti (AE) 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punktą?“
29. Be to, visais atvejais, kai taikoma AE 75 straipsnio pirmoji pastraipa, AE 75 straipsnio antroji pastraipa reikalauja, kad apie sutartį būtų pranešta Agentūrai. Nagrinėjamų bylų aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, regis, pagrįstai klausia, kokios yra šio formalumo neįvykdymo pasekmės:
„4) a)	Ar tai, kad suinteresuotieji asmenys arba įmonės nesilaiko savo pareigos pranešti < ... > Agentūrai, kurią joms nustato (AE) 75 straipsnio antroji pastraipa, trukdo taikyti (AE) 75 straipsnį?
b) Ar (AE) 75 straipsnio antrojoje pastraipoje nustatytos pareigos pranešti nesilaikymas < ... > Agentūrai gali būti ištaisytas, jeigu suinteresuotieji asmenys arba įmonės vėliau įvykdo savo pareigą pranešti arba jeigu < ... > Agentūra vėliau informuojama kitu būdu?“
30. AE 73 straipsnio taikymas taip pat grindžiamas formaliu reikalavimu – gauti išankstinį Komisijos sutikimą. Taigi tuo atveju, jei reikėtų taikyti šią sąlygą, pateikiamas penktasis prejudicinis klausimas:
„5) a)	Ar susitarimas arba sutartis (AE) 73 straipsnio prasme yra negaliojantis dėl to, kad šalys nepaprašė (AE) 73 straipsnyje reikalaujamo < ... > išankstinio Komisijos sutikimo?
b) Jei taip, ar toks negaliojantis sandoris gali įsigalioti, jeigu suinteresuotieji asmenys arba įmonės vėliau gauna šį sutikimą arba jeigu kitu būdu informuotos Bendrijos institucijos nesiima veiksmų?“
31. Tačiau negalima atmesti galimybės, kad nagrinėjamu atveju AE 73 ir AE 75 straipsnių išimtys turi būti netaikomos. Tuomet lieka išsiaiškinti EAEB sutarties nuostatų
taikymo nagrinėjamoms operacijoms pasekmes.
32. Jei urano sodrinimas laikytinas medžiagų gamyba AE 57 straipsnio prasme, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, kokios yra šiame straipsnyje numatytos pareigos pasiūlyti savo produkciją Agentūrai nesilaikymo pasekmės:
„6) a)	Ar dėl to, kad suinteresuotasis gamintojas nesilaiko (AE) 57 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje numatytos pareigos pasiūlyti < ... > Agentūrai (AE) 57 straipsnio 1 dalyje nurodytas medžiagas, jam draudžiama disponuoti šiomis medžiagomis?
b) Ar šis (AE) 57 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje numatytos pareigos pasiūlyti < ... > Agentūrai medžiagas nesilaikymas gali būti ištaisytas, jeigu gamintojas vėliau įvykdo šią pareigą arba jeigu < ... > Agentūra vėliau informuojama kitu būdu ir nesinaudoja savo teise įsigyti?“
33. Be to, šiuo atveju gali būti nuspręsta taikyti AE 86 straipsnį. Taigi reikia išsiaiškinti, ar pagal šią nuostatą ginčijamas uranas yra laikytinas „specialių skiliųjų medžiagų“ „gamyba“:
„7) Ar (AE) 86 straipsnyje vartojamas terminas „gamyba“ taip pat apima urano sodrinimą?
8) Ar grynas uranas arba nedaug prisodrintas uranas yra žaliavos (AE) 197 straipsnio 1 punkto in fine
prasme?“
34. Galiausiai padarius prielaidą, kad turi būti pripažinta Bendrijos nuosavybės teisė į ginčijamas medžiagas, teismas klausia, ar tai neleidžia pripažinti kitų nuosavybės teisių, suteiktų ir įgyvendinamų pagal Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch) taisykles:
„9) a)	Ar medžiagos, kurios pagal (AE) 86 straipsnio pirmąją pastraipą tapo < ... > Bendrijos nuosavybe, gali būti privačios nuosavybės objektas Bürgerliches Gesetzbuch
(Vokietijos civilinis kodeksas) 903 straipsnio prasme, o ši nuosavybės teisė perduota?
b) Ar pagal (AE) 87 straipsnį teisės subjektams suteikta neribota teisė naudoti ir sunaudoti yra nuosavybės teisei ekvivalentiška arba panaši daiktinė teisė sui generis, kuri papildo (Vokietijos civiliniame kodekse) numatytas daiktines teises?“
35. Du paskutiniai klausimai yra susiję su kitomis šiose bylose nagrinėjamomis sutartimis. Dešimtasis klausimas yra susijęs su INB ir NEAG sudaryta paskolos sutartimi; juo klausiama, ar šiuo požiūriu yra įvykdytos AE 73 straipsnio išimties sąlygos. Taip būtų tuo atveju, jei INB turėtų būti laikoma „įmone“ EAEB sutarties prasme:
„10) 	Ar įmonė dalį savo veiklos vykdo Bendrijos valstybių narių teritorijoje (AE) 196 straipsnio b punkto prasme, jeigu ji parduoda arba įgyja joje sandėliuojamą prisodrintą uraną?“
36. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užduoda panašų klausimą dėl sutarčių, atitinkamai sudarytų UBS
ir NEAG
bei TUEC
ir NTC :
„11) 	Ar (AE) 73 straipsnis mutatis mutandis
taikomas sutartims dėl Bendrijos teritorijoje sandėliuojamo prisodrinto urano ir kurių šalys yra tik trečiųjų valstybių nacionaliniai subjektai?“
II – Techninis kontekstas
37. Naudinga trumpai pristatyti sodrinimo operacijos, kurią prašoma išaiškinti nagrinėjamoje byloje, technines savybes.
38. Urano sodrinimas yra vienas iš penkių etapų, sudarančių kuro, skirto pripildyti branduolinius reaktorius, gaminančius elektros energiją, ciklą. Ciklas prasideda nuo urano rūdos išgavimo ir rafinavimo. Tuomet rūda koncentruojama, ir gaunamas urano prisodrintas junginys. Atlikus konversiją, uranas konvertuojamas į naudojimui vėliau reikalingą dujų junginį, vadinamą urano heksafluoridu. Po konversijos eina sodrinimas. Tai ketvirtasis ciklo etapas. Norint jį suprasti, reikia priminti, kad daugiau kaip 99 % gamtinio urano sudaro trąšusis izotopas (238 izotopas) ir tik 0,71 % – skilusis izotopas (235 izotopas). Sodrinimas yra operacija, kurios metu urano sudėtinės dalys yra atskiriamos, kad urano 235 koncentracija būtų padidinta iki 3 % arba 4 % ir jis galėtų būti naudojamas reaktoriuje. Paskutiniame, penktajame, etape prisodrintas urano heksafluoridas yra konvertuojamas į urano dioksidą, tuomet suspaudžiamas ir pakaitinamas, kad būtų išgautas branduolinis kuras.
39. Šiuo metu yra du pramoniniai urano sodrinimo procesai ir abu yra pagrįsti 238 ir 235 izotopų masės skirtumu. Dujų difuzijos procese naudojamas nedidelis dviejų dujų formos izotopų difuzijos per akytą barjerą greičio skirtumas. Tai vadinamasis „koštuvo“ metodas. Kitame – dujų centrifugavimo – procese urano dujų mišinys suleidžiamas į greitai besisukantį vamzdį, kuriame veikianti centrifugos jėga padeda atskirti prisodrintus elementus, kurie yra patys lengviausi. Šis procesas vadinamas „separatoriaus“ procesu(8) .
40. \Urenco
buvo įsteigta 1971 m., pagal 1970 m. kovo 4 d. Vokietijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės sudarytą sutartį, siekiant kartu tobulinti urano sodrinimo dujų centrifugavimu techniką. Neseniai, po dešimtmečius atskirai trukusios plėtros, bendrovė Areva, Europoje naudojanti dujų difuzijos technologiją, išreiškė norą bendradarbiauti su Urenco, kad įsigytų veiksmingesnę centrifugavimo technologiją. Taigi 2005 m. liepos 12 d. Kardife Prancūzija, Vokietija, Nyderlandai ir Jungtinė Karalystė pasirašė susitarimą dėl bendradarbiavimo centrifugavimo technologijos srityje(9) . Be to, 2004 m. spalio 6 d. Komisija pripažino suderinamu su bendrąja rinka koncentracijos sandorį, kuriuo bendrovė Areva turėjo įsigyti Urenco grupės, kuri taip tapo Areva ir Urenco bendra įmone, bendrovės ETC
50 % kapitalo dalį su sąlyga, kad atitinkamos šalys laikysis įsipareigojimų(10) .
III – Teisinė analizė
41. Siekiant aiškumo, tikslinga visus pateiktus klausimus suskirstyti į tris dalis. Pirmieji penki klausimai yra susiję su Bendrijos įmonės ir trečiosios valstybės nacionalinio subjekto sudarytos sodrinimo sutarties kvalifikavimu. Kitų keturių klausimų analizė leis nustatyti pagal tokią sutartį prisodrintų medžiagų statusą. Du paskutiniai klausimai yra susiję su nagrinėjamu atveju aptariamų paskolos arba įkeitimo sutarčių režimu.
A – Sodrinimo sutarties kvalifikavimas
1. Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
42. Sutartyje nėra nuostatų, susijusių su urano sodrinimo veiklos kvalifikavimu. Atrodo, kad ją rengiant tokio pobūdžio veikla dar nebuvo išplėtota komerciniu lygiu. Nesant tokių nuostatų, atsirado du priešingi aiškinimai.
43. Pagal pirmąjį aiškinimą, kurį gina Komisija ir nagrinėjamoje byloje palaiko ieškovė pagrindinėje byloje, AE 75 straipsnio išimtis netaikytina sodrinimo operacijai. Tokios operacijos pobūdis nesuderinamas su šios nuostatos tikslu. Iš tiesų sodrinimas paveikia pateiktų medžiagų pagrindines savybes. AE 75 straipsnyje minimos nedidelio pakeitimo operacijos, susijusios su medžiagų forma ar chemine sudėtimi, o urano sodrinimas reiškia esminį šių medžiagų pakeitimą ir fiziniu, ir ekonominiu požiūriu. Šiuo požiūriu operacija negali būti laikoma paprastu „apdorojimu, konversija ar formavimu“. Be to, pripažinus, kad urano sodrinimas gali būti taip kvalifikuojamas, būtų labai apribotas EAEB sutarties VI skyrius, kuris, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo savo praktikoje, yra esminis(11) . Bet kuriuo atveju ši nuostata, kuri yra EAEB sutarties tvarkos išimtis, turi būti aiškinama griežtai. Kadangi sodrinimo operacijos yra įprasta branduolinio kuro tiekimo naudotojams priemonė, joms turi būti taikomas bendros Bendrijos tiekimo politikos tvarka. Kitoks sprendimas atimtų iš Bendrijos svarbų tiekimo šaltinį.
44. Taip nemano į šias bylas įstojusios vyriausybės, kurias palaiko atsakovės pagrindinėje byloje. Priešingai, jos mano, kad šių operacijų priskyrimas AE 75 straipsnio išimties tvarkai atitinka EAEB sutarties tekstą ir esmę. Urano sodrinimas yra įprasta kliento pateiktų medžiagų apdorojimo forma. Jei tokia sodrinimo veikla, kokia aptariama nagrinėjamoje byloje, būtų laikoma tiekimo ir branduolinio kuro gamybos operacija, tai iškreiptų ir jos pobūdį, ir tikslą. Ši veikla – tai ne prekių gamyba, o paslaugos teikimas iš trečiosios šalies pateiktų ir jos disponuojamų medžiagų. Kadangi jos tikslas yra apdoroti tranzitinę prekę užsienio nacionalinio subjekto sąskaita, o ne tiekti Bendrijai branduolines medžiagas, jai neturi būti taikomas EAEB sutarties tiekimo ir nuosavybės režimas. Žinoma, kiekviena išimtis turi būti aiškinama siaurai; vis dėlto negalima laikytis tokio aiškinimo, dėl kurio ši išimtis netektų prasmės.
45. Reikia pripažinti, kad abu šie aiškinimai yra pagrįsti. Be abejo, jie gina skirtingus interesus. Tiesą pasakius, jie atspindi dvi priešingas branduolinių medžiagų valdymo Bendrijoje koncepcijas. Pagal pirmąją Bendrija turi viršesnį interesą, kad šios medžiagos būtų patikėtos „bendrai viešajai valdžiai“(12), turinčiai viešosios valdžios prerogatyvų. Jokia pavojingų medžiagų gamyba ar didelė komercinė operacija neturi išvengti jos kontrolės, įtakos ir dalyvavimo. Pagal šią koncepciją lemiami yra Bendrijos branduolinės nepriklausomybės ir saugumo argumentai. Pagal antrąją koncepciją, greta valdžios santykių, kurie būdingi šių medžiagų valdymui Bendrijoje, yra ir komerciniai santykiai, kurie nepatenka į šią sritį. Žinoma, santykiuose, kurie atsiranda tarp užsienio kliento ir Bendrijos įmonės siekiant prisodrinti žaliavas, Bendrija gali įsikišti kaip operaciją kontroliuojanti išorės valdžia, tačiau ji negali būti šios operacijos šalis. Pagal šią koncepciją svarbesni yra civiliniai ir komerciniai motyvai.
46. Mano nuomone, EAEB sutarties sistemoje yra išreikštos abi šios santykių rūšys. Jos yra susijusios taip. Svarbiausias tikslas yra užtikrinti, kad Bendrijos vartotojams būtų reguliariai ir teisingai tiekiamos branduolinės medžiagos. Kad Agentūra galėtų siekti šio bendrojo intereso tikslo, EAEB sutartis jai suteikia viešosios valdžios prerogatyvų, kurių ji negali atsisakyti(13) . Tačiau, jei šis tikslas yra pasiektas, Agentūra iš esmės vaidina komercinį vaidmenį. Būdama branduolinių medžiagų tiekėjų ir vartotojų „būtinu tarpininku“(14), ji suteikia jų sandoriams viešumo ir veiksmingumo. Tačiau ji negali nustatyti šių sandorių, kurie vertinami pagal bendrus komercinės prekybos principus, ekonominio turinio.
47. Atrodo, kad neturėdama tikslo ši sistema netenka prasmės. Šioje sistemoje bendros viešosios valdžios sukūrimas yra susietas su specifiniu uždaviniu – bendros tiekimo politikos vykdymu. Pasirinkimo teisė ir išimtinė teisė sudaryti sutartis dėl branduolinių medžiagų yra šios politikos valdymo būdai(15) . Nuosavybės teisė yra papildomas būdas kontroliuoti pačias jautriausias medžiagas, kurios yra skirtos Bendrijai aprūpinti ir cirkuliuoti bendrojoje branduolinėje rinkoje. Taigi šioje sistemoje nuosavybės elementas iš esmės yra branduolinių medžiagų paskirstymo ir naudojimo kontrolės būdas, kuris yra neatsiejamas nuo tikslo aprūpinti Bendrijos vartotojus.
48. Vadinasi, tokia sistema visiškai nėra skirta
taikyti techninėms operacijoms arba komerciniams santykiams, nedarantiems tiesioginio poveikio tiekimui Bendrijos vartotojams. Būtent tokia yra AE 75 straipsnyje numatytų išimčių prasmė. Šia nuostata EAEB sutarties autoriai, regis, norėjo būtinai įtvirtinti, kad Bendrijos prerogatyvoms nebūtų priskirti įsipareigojimai, kurie, nors jiems ir yra būtinas branduolinių medžiagų judėjimas Bendrijoje, nereiškia Bendrijos vartotojams svarbaus perdavimo .
49. Mano nuomone, į šias išimtis patenka ir tokios urano sodrinimo operacijos, kokios nurodytos nagrinėjamos bylos aplinkybėse.
50. To priežastys nėra nei ekonominės, nei politinės. Lygiai kaip galėjo atrodyti „naudinga“ numatyti nuosavybės sistemą specialioms skiliosioms medžiagoms, kurias Amerikos gamintojai tiektų Bendrijai(16), kai kurios ginčo šalys mano, kad šiuo metu naudingiau jos nenustatyti teisiniams ir ekonominiams santykiams, kuriuos Europos sodrinimo įmonės palaiko su užsienio klientais. Tokia našta galėtų trukdyti trečiųjų valstybių įmonėms, norinčioms užmegzti komercinius ryšius su Bendrijos sodrinimo įmonėmis, ir, palyginti su konkurentėmis, dėl to pasauliniu lygiu pastarosios atsidurtų nepalankesnėse sąlygose.
51. Šiems argumentams negalima pritarti. Tokio pobūdžio motyvai negali būti svarbesni už viršesniais bendrojo intereso pagrindais pagrįstų prerogatyvų laikymąsi, jei būtų nustatyta, kad jos turi būti taikomos. Bet kokiu atveju, kaip Komisija pažymėjo per teismo posėdį, praktikoje nebuvo įrodyta, kad EAEB sutarties tiekimo ir nuosavybės režimu nustatytų pareigų laikymasis šiame sektoriuje veikiantiems ūkio subjektams yra pernelyg didelė našta.
52. Mano nuomone, jei turi būti nuspręsta, kad AE 75 straipsnio išimties tvarka taikoma sodrinimo operacijoms, tai turi būti padaryta remiantis EAEB sutarties tekstu ir bendra struktūra.
53. Visų pirma, urano sodrinimo veiklą iš tikrųjų apima šioje nuostatoje vartojami terminai, skirti numatytų įsipareigojimų tikslui apibūdinti. Iš tiesų terminai „apdorojimas, konversija arba formavimas“ turi būti laikomi bendriniais, kurie tinka visiems su branduolinėmis medžiagomis atliekamiems apdirbimo darbams apibūdinti. Toks pats yra ir AE 75 straipsnyje, o taip pat AE 59 straipsnio pirmosios pastraipos a punkte nurodytas terminas „konversija“(17) . Jei AE 59 straipsnyje minimos paties gamintojo pagamintos ir konvertuotos medžiagos, AE 75 straipsnyje nurodytos trečiosios šalies patiektos ir jos sąskaita konvertuotos medžiagos. Tačiau abiem atvejais šis terminas apima visus techninius procesus, kurie pakeičia apdirbamų medžiagų formą arba sudėtinių dalių proporcijas. Konvertuoti daiktą – reiškia jį atkurti kitokia forma. Būtent toks yra tokio proceso, kaip antai sodrinimas, tikslas – tai patvirtina ir šios operacijos techninis aprašymas(18) .
54. Antra, užuot gilinusis į AE 75 straipsnyje vartojamų terminų prasmę, reikia atsižvelgti į EAEB sutarties sistemos bendrą struktūrą. Šiuo požiūriu matyti, kad šios išimties tvarkos taikymo kriterijus yra pagrįstas ne atitinkamų konversijos operacijų ekonomine ar strategine svarba, o šių operacijų tikslu ir paskirtimi. Apdirbimo darbų operacijos, kurioms netaikoma tiekimo tvarka ir Agentūros intervencinės procedūros, yra tos, kai gaminys iš jų nėra skirtas būti medžiagų perdavimo Bendrijoje objektu, t. y. kai jis turi būti grąžintas tai įmonei, iš kurios buvo gautas(19), arba kai jis turi būti išvežtas iš Bendrijos(20) . Abiem šiais atvejais apdorotos medžiagos nėra skirtos Bendrijos tiekimo sistemai aprūpinti.
55. Būtent toks yra urano sodrinimo operacijos rezultatas, kai jos produktas turi būti grąžintas tai įmonei, iš kurios jis buvo gautas, arba yra skirtas naudoti ne Bendrijoje. Taigi tokios operacijos, kokia aptariama nagrinėjamoje byloje, atveju ne klientas „tiekia“ branduolines medžiagas Bendrijos sodrinimo įmonei, o pastaroji apdoroja prisodrintas medžiagas, patiektas ne Bendrijoje esančio kliento, ir tai daro jo sąskaita. Vadinasi, negalima teigti, kad šios medžiagos yra Bendrijos „ištekliai“. Todėl, mano manymu, EAEB sutarties srityje Bendrijai pripažintos prerogatyvos negali būti naudojamos kaip priemonė trečiosioms šalims priklausančioms medžiagoms, kurios yra skirtos naudoti ne Bendrijoje, pasisavinti.
56. Kadangi tiekimo saugumas ir teisingas Europos vartotojų aprūpinimas branduoliniais ištekliais Bendrijoje tiesiogiai nėra įtraukti į šio pobūdžio operacijas(21), aš nematau priežasčių, dėl kurių turėtų būti taikoma Agentūros „bendroji atsakomybė“ už bendrosios branduolinės rinkos veikimą ir Bendrijos tiekimo šaltinių diversifikavimą(22) .
57. Norėčiau, kad, prieš darant išvadą, man būtų leista dar patikslinti. Reikia išsiaiškinti, ar tokia analizė negali sukelti pavojaus asmenų ir aplinkos saugumui. Aš manau, kad Bendrijos teritorijoje esančių branduolinių medžiagų naudojimo kontrolė yra imperatyvus reikalavimas, viršesnis už visus kitus šioje srityje esančius interesus. Tačiau, mano nuomone, tokia baimė nėra pagrįsta. Iš tiesų, toli gražu nepašalindama kontrolės, AE 75 straipsnio trečioji pastraipa numato, kad „medžiagoms, su kuriomis yra susiję tokie įsipareigojimai, valstybių narių teritorijoje taikomos (EAEB sutarties) VII skyriuje nurodytos kontrolės priemonės“. Vadinasi, jei šioje srityje Agentūra negali įgyvendinti plačių rinkos kontrolės
priemonių, numatytų šios Sutarties VI ir VII skyriuose, Komisija gali naudoti VII skyriuje numatytas „ saugumo kontrolės “ priemones. Taikant AE 77 straipsnį, ši kontrolė, kuri yra pagrįsta teritorijos kriterijumi, yra bendrojo pobūdžio. Vadinasi, ji turi būti taikoma visoms valstybių narių teritorijoje esančioms branduolinėms medžiagoms. Šiuo atveju nesvarbu, kokia yra atitinkamų medžiagų paskirtis. AE 84 straipsnyje nustatyta, kad „vykdant kontrolę negali būti diskriminuojama dėl rūdų, žaliavų ar specialių skiliųjų medžiagų tikslinės paskirties “(23) .
58. Šia prasme Teisingumo Teismas jau turėjo progą paaiškinti, kad net ir tiems skiliųjų medžiagų, kurioms netaikomas Agentūros monopolis, kiekiams EAEB sutartis numato griežtą Bendrijos kontrolę(24) . Be to, tokia kontrolė turi būti suprantama plačiai. Pagal AE 77 straipsnį Komisijos uždavinys yra užtikrinti, kad taip apdorotos medžiagos „nėra naudojamos kitiems tikslams nei vartotojų deklaruota tikslinė paskirtis“ ir kad laikomasi Bendrijos įmonei tenkančios pareigos informuoti. Kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, „šiuo atveju (EAEB) sutartimi siekiama išvengti bet kokio branduolinių medžiagų nukreipimo, keliančio pavojų „saugumui“, t. y. pavojų, kad iškils grėsmė esminiams žmonių ir valstybių interesams“(25) .
59. Atsižvelgiant į šį patikslinimą, mano nuomone, reikia pripažinti, kad urano sodrinimas gali būti laikomas apdorojimo, konversijos ar formavimo operacija AE 75 straipsnio prasme.
60. Lieka patikrinti, ar nagrinėjamoje byloje aptariama sutartis atitinka vieną iš trijų AE 75 straipsnio pirmojoje pastraipoje išvardytų įsipareigojimų kategorijų.
2. Dėl antrojo prejudicinio klausimo
61. Antrasis klausimas yra užduotas norint patikrinti prielaidą, kad nagrinėjamoje byloje taikomas AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos a punktas. Priminsiu, kad šiuo atveju iškilo tarp daugelio įmonių atsiradusių įsipareigojimų klausimas.
62. AE 196 straipsnio b punkte nurodoma, kaip EAEB sutartyje turi būti suprantama „įmonė“. Pagal šią nuostatą „įmonė“ – tai bet kokia įmonė ar institucija, kuri visą savo veiklą ar jos dalį vykdo tomis pačiomis sąlygomis, nepaisant jos teisinio statuso ir to, ar ji yra viešoji, ar privati“(26) . Šios sąlygos yra apibrėžtos atsižvelgiant į šios nuostatos a punktą, pagal kurį visa ši veikla ar jos dalis turi būti vykdoma valstybių narių teritorijoje EAEB sutarties atitinkamame skyriuje nurodytoje srityje.
63. Akivaizdu, kad aplinkybė, jog trečiojoje valstybėje įsteigta įmonė palaiko verslo santykius su Bendrijos teritorijoje esančia įmone, kad būtų prisodrintas jos tiekiamas uranas, negali būti laikoma atitinkančia tokias sąlygas. Šiuo požiūriu svarbiausia yra vieta, kurioje atitinkama įmonė vykdo savo veiklą
branduolinėje srityje, o ne vieta, kurioje ji patiki kai kurias operacijas savo komerciniams partneriams. Nagrinėjamoje byloje akivaizdu, kad bendrovė INB vykdo savo veiklą ne Bendrijos teritorijoje.
64. Šiame kontekste nesvarbios ir šio urano sandėliavimo operacija bei vieta. Arba sandėliavimas apima sandėliuojamų medžiagų „formavimą“ ir „konversiją“, ir tokiu atveju jam taikytina pirmesnė analizė, arba jis neapima jokių apdirbimo darbų, ir tokiu atveju jis nėra svarbus veiksnys sprendžiant, ar reikia taikyti AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos a punktą, kuriame aiškiai numatyti įsipareigojimai, susiję su apdirbimo darbais.
3. Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
65. Dabar reikia patikrinti, ar gali būti taikomas AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punktas. Šiuo klausimu norima sužinoti, ar šioje byloje nagrinėjamos konkrečios sodrinimo operacijos sąlygos yra kliūtis jam taikyti.
66. Urano sodrinimas nėra paprasta konversijos operacija. Tai sudėtinga techninė operacija. Kaip pripažino Komisija, atliekant šio pobūdžio operaciją neįmanoma patikrinti, ar sodrinimui patiektos medžiagos ir grąžintos prisodrintos medžiagos yra tapačios. Be to, tarptautinėje praktikoje yra taikomas ir Bendrijos išorės santykiuose pripažįstamas pakeičiamumo principas(27) . Šiuo principu siekiama, kad pirminės branduolinės medžiagos būtų laikomos tarpusavyje pakeičiamomis. Kita vertus, pagal šią praktiką yra visiškai teisėta taikant lygiavertiškumo ir proporcingumo principus kontroliuoti, ar konvertuojant buvo išsaugota jų kokybė ir kiekis.
67. Tarptautinės praktikos standartai iš tikrųjų atitinka EAEB sutarties sistemos reikalavimus. Šiuo požiūriu svarbiausia, kad dėl medžiagų konversijos Bendrija neprarastų išteklių. Svarbu, kad valstybių narių teritorijoje vykdomos šios rūšies operacijos nepakenktų Bendrijos tiekimo šaltiniams. Tokią logiką pirmiausia patvirtina AE 75 straipsnio antroji pastraipa, kuri įpareigoja tokios rūšies konversiją vykdančias įmones pranešti Agentūrai apie panaudotų medžiagų kiekius. Taigi jei sodrinimas yra vykdomas laikantis standartų, užtikrinančių, kad bus išsaugota apdorojamų medžiagų kokybė ir kiekis, reikia manyti, jog AE 75 straipsnio taikymo sąlygos yra patenkintos, nesvarbu, ar konvertuotos medžiagos yra tapačios patiektoms medžiagoms.
68. Lygiai taip pat aplinkybė, kad nuosavybės teisė į žaliavas buvo perduota sodrinti įgaliotai įmonei, nekliudo taikyti AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punkto. Tokių operacijų atveju nuosavybė iš esmės yra perduodama dėl praktinių priežasčių, atsižvelgiant į šių medžiagų pakeičiamumą. Be to, reikia pažymėti, kad taip įgyta nuosavybės teisė yra laikina ir šalutinė . Pirma, ši teisė pasibaigia įvykdžius konversiją. Antra, šios teisės suteikimas yra susietas su pareiga konvertuoti žaliavas ir grąžinti konvertuotas medžiagas. Pastarosios medžiagos, kurios yra pagrindinis įsipareigojimo objektas, bet kuriuo atveju išlieka žaliavas patiekusios įmonės nuosavybe. Esant šioms aplinkybėms nuosavybės teisės į žaliavas perdavimas negali padaryti poveikio konversijos ir grąžinimo operacijos, kuriai yra taikomas AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punkto nuostatos, pobūdžiui.
4. Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo
69. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo apie pareigos EAEB sutartyje numatyta forma pranešti apie su sodrinimo operacija susijusį įsipareigojimą neįvykdymo pobūdį ir pasekmes. Tačiau vykstant procesui paaiškėjo, kad šis klausimas neteko reikšmės sprendžiant pagrindinių bylų ginčus. Iš tiesų paaiškėjo, kad Agentūrai buvo pranešta apie INB ir Urenco sudarytą sodrinimo sutartį. Taigi, kaip per teismo posėdį patvirtino Komisija, AE 75 straipsnio antrojoje pastraipoje nurodyti formalumai buvo įvykdyti. Darytina išvada, kad šių prašymų priimti prejudicinį sprendimą aplinkybėmis šis klausimas neteko prasmės.
5. Dėl penktojo klausimo
70. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas uždavė šį klausimą tik tuo atveju, jei INB ir Urenco sudarytai sutarčiai būtų taikomas AE 73 straipsnis. Tačiau iš pirmesnės analizės matyti, kad nagrinėjama sutartis yra susijusi ne su Agentūros kompetencijai priklausančių gaminių tiekimu, o su apdirbimo darbu AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos prasme. Pagal pastarąją nuostatą kitos EAEB sutarties VI skyriaus nuostatos, tarp kurių yra ir AE 73 straipsnis, šios rūšies sutarčiai yra netaikytinos. Todėl aš siūlau pripažinti, kad į šį klausimą atsakyti nebūtina.
B – Prisodrintų medžiagų statusas
71. Keturiais kitais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo apie Bendrijos prerogatyvų, susijusių su Agentūros pasirinkimo teise ir Bendrijos nuosavybės teise, įgyvendinimą ginčijamoms skiliosioms medžiagoms.
1. Išankstinės pastabos dėl prisodrintų medžiagų pobūdžio
72. Šeštasis, septintasis, aštuntasis ir devintasis klausimai kyla iš nacionalinio teismo prašymuose priimti prejudicinį sprendimą išdėstytos prielaidos, jog šioje byloje aptariamos urano sodrinimo operacijos pasekmė yra ta, kad „pagaminamos“ specialios skiliosios medžiagos. Iš EAEB sutarties matyti, kad bet kokiai tokio pobūdžio „produkcijai“ Bendrijoje yra taikomi ypatingi apribojimai. Visų pirma, taikant AE 57 straipsnį, prieš bet kokį pagamintų medžiagų panaudojimą, perdavimą ar sandėliavimą jos pirmiausia turi būti pasiūlytos Agentūrai. Antra, pagal AE 86 straipsnį laikoma, kad šios medžiagos priklauso Bendrijai.
73. Sunku paneigti, kad šio pobūdžio operacija Bendrijoje yra pagaminamos specialios skiliosios medžiagos. Jei „pagaminti“ pirmiausia reiškia „sukurti, padaryti iš žaliavų“(28), tai reikia pripažinti, kad Bendrijos įmonė sodrinimo procese „pagamina“ specialias skiliąsias medžiagas. Tačiau „pagaminti“ reiškia ir „konvertuoti“(29) . Tačiau viena yra taikyti šiai operacijai šnekamosios kalbos terminus, o visai kas kita – pateikti jos teisinį kvalifikavimą. Tai, kad jos yra pagamintos įprastine šio termino reikšme, nereiškia, kad šios medžiagos netenka konvertuotų medžiagų statuso AE 75 straipsnio prasme. Šiuo požiūriu svarbiausia yra ginčijamos produkcijos paskirtis. Kaip matyti iš pirmesnės analizės, nagrinėjamoje byloje ši produkcija yra skirta ne Bendrijos rinkai aprūpinti branduoliniais ištekliais, bet būti išvežta ir naudojama ne Bendrijoje. Todėl nagrinėjamos bylos aplinkybėmis pagamintos medžiagos turi būti laikomos konvertuotomis medžiagomis, kurioms taikomas AE 75 straipsnis.
2. Dėl šeštojo, septintojo, aštuntojo ir devintojo klausimų
74. Iš to, kas išdėstyta pirmiau, ginčijamų medžiagų režimui kyla trijų rūšių pasekmės.
75. Visų pirma, aišku, kad konvertuotų medžiagų AE 75 straipsnio prasme statusas yra nesuderinamas su pagamintų medžiagų EAEB sutarties VI skyriaus prasme statusu. Iš AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad minėto VI skyriaus nuostatos, tarp kurių yra ir AE 52 bei AE 57 straipsniai, yra netaikytinos įsipareigojimams, kurių objektas yra šio pobūdžio konvertavimas.
76. Antra, vis dėlto reikia priminti, kad toks statusas nėra nesuderinamas su Bendrijos teritorijoje pagamintų medžiagų EAEB sutarties VII skyriaus prasme statusu(30) . Šiame kontekste neabejotina, kad Bendrijos sodrinimo įmonė gali būti laikoma jautrių branduolinių medžiagų „gamintoja“, kuriai dėl to taikoma Bendrijos saugumo kontrolė(31) .
77. Trečia, šis statusas taip pat daro poveikį EAEB sutarties VIII skyriaus nuostatų taikomumui. AE 75 straipsnio trečiojoje pastraipoje numatyta, kad šios nuostatos netaikomos specialioms skiliosioms medžiagoms, kurių atžvilgiu yra prisiimami pirmosios pastraipos c punkte nurodyti įsipareigojimai. Jei taip yra tuo atveju, kai sodrinamos medžiagos yra tiekiamos trečiosios valstybės nacionalinio subjekto ir apdorojamos Bendrijoje šio nacionalinio subjekto sąskaita, lygiai taip pat turi būti ir tuo atveju, kai medžiagos yra prisodrinamos Bendrijoje ir grąžinamos trečiosios valstybės nacionaliniam subjektui. Šios išimties taisyklės buvimo esmė yra ta, kad tais atvejais, kai Bendrijos teritorijoje esančios prisodrintos medžiagos nėra skirtos aprūpinti Bendrijos vartotojus, joms neturi būti taikoma AE 86 straipsnyje numatyta Bendrijos nuosavybės teisė.
78. Iš šios analizės matyti, kad nagrinėjamų bylų aplinkybėmis konvertuotoms ir pagamintoms specialioms skiliosioms medžiagoms AE 57 ir AE 86 straipsnių nuostatos netaikomos. Esant tokioms aplinkybėms prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šeštasis, septintasis, aštuntasis ir devintasis klausimai yra visiškai hipotetiniai. Todėl aš manau, kad į juos atsakyti nereikia.
79. Jei Teisingumo Teismas nuspręstų pritarti tokiam pasiūlymui, jam reikėtų konstatuoti – kaip jis padarė minėtame Sprendime 1/78, – kad „šiai bylai nebūtina tiksliai nurodyti, kur yra skiriamoji linija tarp Bendrijai, kaip specialių skiliųjų medžiagų savininkei, (AE) 86 straipsniu suteiktų prerogatyvų ir valstybėms narėms bei kitiems asmenims ar įmonėms pagal (AE) 87 straipsnį suteiktos „teisės naudoti ir vartoti“(32) . Tačiau iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos matyti, kad ši skiriamoji linija ir šiandien dar yra neaiški. Todėl subsidiariai galima pateikti tokius paaiškinimus.
3. Dėl Bendrijos nuosavybės teisės
80. Svarbu žinoti plėtotę, kuri baigėsi tuo, kad buvo nustatytas šis nuosavybės režimas. Nuosavybės teisinio aspekto ir šios teisės ekonominio turinio atskyrimas, įtvirtintas AE 86 straipsnyje, yra kompromisu pasiektas rezultatas. Euratomo sutarties derybininkai pradėjo nuo Jungtinėse Amerikos Valstijose esančios sistemos, kurioje specialios skiliosios medžiagos yra federalinės vyriausybės nuosavybė(33) . Ši valstybės nuosavybė buvo nustatyta siekiant užtikrinti veiksmingą šių medžiagų, kurios buvo laikomos pavojingomis, naudojimo kontrolę Amerikos teritorijoje. Šį režimą buvo planuojama perkelti į Bendriją siekiant palengvinti santykius su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis branduolinėje srityje. Tačiau šis projektas nepatiko tiems, kuriems atrodė, kad valstybės nuosavybės nustatymas kelia grėsmę liberalios ekonomikos principams. Taigi būtent taip iš principo Bendrijai buvo pripažinta „nepaveldėta“(34) („dépatrimonialisé“) nuosavybės teisė. Ši kompromisinė išeitis yra originali(35) . Bendrija yra pripažįstama specialių skiliųjų medžiagų savininke teisiniu požiūriu, ir iš to kyla teisės bei pareigos. Faktiniams specialių skiliųjų medžiagų turėtojams yra pripažįstama „ekonominė nuosavybė“ į šias medžiagas. Jie turi visas teises veiksmingai jomis naudotis. Tačiau Bendrija išlaiko suverenią jų kontrolę. Kaip Teisingumo Teismas pažymėjo Sprendime 1/78, „Sutartyje nustatytas nuosavybės režimas reiškia, jog kad ir kam būtų naudojamos branduolinės medžiagos, Bendrija lieka vienintele prerogatyvų, kurios sudaro nuosavybės teisės esminį turinį, savininke“(36) .
81. Tokia koncepcija sukelia pasekmių turėtojams pripažintų teisių paskirstymui ir šioje srityje taikytinų teisinių taisyklių padalijimui. Bendrijos nuosavybė iš esmės yra Bendrijoje pagamintų ir į ją importuotų specialių skiliųjų medžiagų stebėsenos, apskaitos ir kontrolės valdžia. Tačiau pagal AE 87 straipsnį atitinkamų medžiagų turėtojai turi teisę jas valdyti ir administruoti pagal savo interesus. Vadinasi, iš principo Bendrijai pripažinta nuosavybės teisė nedaro poveikio teisėms ir pareigoms, kylančioms iš įsipareigojimų, sudarytų su trečiosiomis šalimis. Be to, šių įsipareigojimų nereglamentuoja Bendrijos teisė; visų pirma jiems taikoma nacionalinė teisė. Taigi EAEB sutartis nedraudžia, kad skiliųjų medžiagų turėtojų ekonominio naudojimo tikslu atliktiems disponavimo aktams būtų taikoma valstybės narės, kurioje šios medžiagos yra, nuosavybės teisė.
82. Tačiau šioje srityje taikytinos nacionalinės teisės taikymo sritis būtinai yra ribota. Ji gali būti taikoma tik nepažeidžiant Bendrijai pripažintų prerogatyvų branduolinių medžiagų valdymo ir kontrolės srityje. Nors reikia pripažinti, kad turėtojai turi teisę naudotis ir disponuoti, vis dėlto „ galiausiai konstatuotina, kad Bendrija išsaugo teisę disponuoti specialiomis skiliosiomis medžiagomis“(37) .
83. Mano nuomone, ši išlyga sukelia dvi pasekmes. Pirma, tokios medžiagos negali būti perduotos nesuteikus Bendrijai galimybės įgyvendinti savo kontrolės. Antra, reikia pripažinti Bendrijai teisę nesutikti su tokiu perdavimu. Taigi šios medžiagos negali būti nuosavybės perdavimo objektas taikant nacionalines taisykles, pripažįstančias skiliųjų medžiagų turėtojų kreditoriams įkeitimo teisę į jų nuosavybę. EAEB sutartis taip pat draudžia nuostatas, kurios leistų įsigyti branduolines skiliąsias medžiagas paprasčiausiai dėl įkeitimo ar paskolos užtikrinimo. Taip įsigytos medžiagos negali būti laikomos jų turėtojų įsigytomis „tinkama tvarka“ AE 87 straipsnio prasme. Mano nuomone, tokia turėtų būti konkreti nuosavybės teisės pripažinimo Bendrijai pasekmė.
C – Paskolos arba įkeitimo sutarčių režimas
84. Dviem paskutiniais prejudiciniais klausimais Teisingumo Teismo klausiama apie EAEB sutarties nuostatų dėl tiekimo ir nuosavybės režimų taikymą INB ir ne Bendrijoje įsteigtų įmonių sudarytoms paskolos arba įkeitimo sutartims.
1. Dėl dešimtojo klausimo
85. Iš atsakant į antrąjį pateiktą klausimą atliktos analizės matyti, kad to, jog įmonė palaiko komercinius santykius su Bendrijos įmonėmis arba kad ji paveda sandėliuoti branduolines medžiagas Bendrijos teritorijoje, nepakanka, kad ją būtų galima pripažinti įmone AE 196 straipsnio prasme. EAEB sutartis reikalauja, kad nagrinėjama įmonė Bendrijoje vykdytų visą savo branduolinę veiklą ar jos dalį. Taigi į dešimtąjį klausimą, susijusį su tuo, ar urano, kuris yra sandorio objektas, sandėliavimo vieta yra svarbi AE 196 straipsnyje numatytam kvalifikavimui, reikia atsakyti neigiamai.
2. Dėl vienuoliktojo klausimo
86. Iš AE 73 straipsnio nuostatų aiškiai matyti, kad jis yra taikomas tik Bendrijos įmonės ir trečiosios valstybės nacionalinio subjekto sudarytiems susitarimams ir sutartims. Susitarimo autorių kilmė yra lemiama sprendžiant, ar ši nuostata turi būti taikoma. Kadangi tarp trečiųjų valstybių nacionalinių subjektų Bendrijoje sudaryti susitarimai negali padaryti poveikio tikslui užtikrinti Bendrijos tiekimo saugumą, AE 73 straipsnio leidimo tvarka jiems neturi būti taikoma. Šiomis aplinkybėmis vieta, kurioje yra sutarties objektas, neturi reikšmės.
IV – Išvada
87. Atsižvelgdamas į visus pirmiau išdėstytus argumentus, į šiose dviejose sujungtose bylose Oberlandesgericht Oldenburg
pateiktus Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus siūlau atsakyti taip:
„1. Bendrijos įmonės ir trečiosios valstybės nacionalinio subjekto prisiimtas įsipareigojimas dėl urano sodrinimo, koks yra aptariamas nagrinėjamoje byloje, yra įsipareigojimas, susijęs su rūdos, žaliavų ar specialių skiliųjų medžiagų apdorojimu, konversija ar formavimu AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos prasme.
2. Įmonė, kurios buveinė yra ne EAEB sutarties taikymo teritorijoje, nėra įmonė AE 196 straipsnio b punkto prasme tik todėl, kad ji palaiko su Bendrijos įmone verslo santykius, kurių objektas yra tiekti sodrinimui žaliavas arba sandėliuoti prisodrintą uraną.
3. AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos taikymas nepriklauso nuo sąlygos, kad sodrinimui patiektos medžiagos būtų tapačios grąžintoms medžiagoms. Pakanka, kad grąžintos medžiagos kokybe ir kiekiu atitiktų patiektas medžiagas. Be to, tai, kad nuosavybė į žaliavas buvo perduota jas sodrinti įgaliotai įmonei, nekliudo taikyti šios nuostatos.
4. Atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ketvirtąjį klausimą atsakyti nereikia.
5. Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nebereikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo penktąjį, šeštąjį, septintąjį, aštuntąjį ir devintąjį klausimus.
6. Aplinkybės, kad trečiojoje valstybėje įsteigta įmonė paveda sandėliuoti prisodrintą uraną Bendrijos teritorijoje, nepakanka, kad ją būtų galima pripažinti įmone AE 196 straipsnio b punkto prasme.
7. AE 73 straipsnis netaikytinas sutartims dėl Bendrijos teritorijoje sandėliuojamo urano, kurias Bendrijoje sudaro trečiųjų valstybių nacionaliniai subjektai.“
(1) .
(2)  –	Šiuo požiūriu nutartyse dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą buvo neaiškumų, kurie buvo pašalinti per Teisingumo Teismo posėdį (žr. šios išvados 69 punktą).
(3)  –	AE 2 straipsnio d–f punktai.
(4)  –	AE 52 straipsnio 1 dalis.
(5)  –	Būtent taip Agentūra apibūdinama G. Vedel studijoje „L’Euratom“, „Les problèmes juridiques et économiques du marché commun“, Librairies techniques, Paris, 1960, p. 196.
(6)  –	OL 32, 1960, p. 777. Tačiau pažymėtina, kad šio reglamento 5 straipsnyje numatyta supaprastinta procedūra, pagal kurią vartotojai ir gamintojai turėjo teisę tiesiogiai derėtis ir pasirašyti tiekimo sutartis, nuo 1973 m. nebenaudojama. 1975 m. liepos 15 d. Agentūros reglamentu (OL L 193, p. 37), kuriuo į 1960 m. gegužės 5 d. Reglamentą buvo įtrauktas 5a straipsnis, buvo nustatyta nauja supaprastinta procedūra. Ši procedūra sugrąžino Agentūrai išimtinę teisę pasirašyti sutartis, tačiau leido vartotojams tiesiogiai kreiptis į gamintojus ir laisvai su jais derėtis.
(7)  –	Taip jas apibūdino Teisingumo Teismas 1978 m. lapkričio 14 d. Sprendime 1/78 (Rink. p. 2151, 16 punktas).
(8)  –	Žr. S. Courteix. „La coopération européenne dans le domaine de l’enrichissement de l’uranium“, Annuaire français de droit international, 1974, p. 772.
(9)  –	2005 m. lapkričio 16 d. Įstatymas Nr. 2005‑1409, leidžiantis patvirtinti Prancūzijos Respublikos, Vokietijos Federacinės Respublikos, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės ir Nyderlandų Karalystės vyriausybių susitarimą dėl bendradarbiavimo centrifugavimo technikos srityje (2005 m. lapkričio 17 d. JORF, p. 17921).
(10)  –	2004 m. spalio 6 d. Komisijos sprendimas 2006/170/EB, kuriuo koncentracija skelbiama suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimo veikimu (Byla COMP/M.3099 – Areva/Urenco) (OL L 61, 2006, p. 11).
(11)  –	Ypač žr. 1971 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (7/71, Rink. p. 1003).
(12)  –	Minėto sprendimo 1/78 27 punktas.
(13)  –	Šia prasme žr. minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 43 punktą.
(14)  –	Minėto sprendimo 1/78 14 punktas.
(15)  –	Šia prasme ypač žr. 1997 m. vasario 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Kernkraftwerke Lippe‑Ems prieš Komisiją (T‑149/94 ir T‑181/94, Rink. p. II‑161, 85 punktas).
(16)  –	S. Neri ir H. Sperl, analizuodami EAEB sutarties parengiamuosius dokumentus, nurodo, kad, pasak Bendrijos nuosavybės teisės į skiliąsias medžiagas nustatymo šalininkų, „reikėtų numatyti sistemą, analogišką (Jungtinėse Amerikos Valstijose galiojančiai sistemai, kurioje yra nustatyta valstybės nuosavybė į šias medžiagas), jei norima bendradarbiauti su jais palankiomis sąlygomis, o ypač priversti amerikiečius pripažinti vietoj savosios Euratomo kontrolę toms skiliosioms medžiagoms, kurias jie tiektų Bendrijai“ („Traité instituant la Communauté européenne de l’énergie atomique. Travaux préparatoires, déclarations interprétatives des six gouvernements, documents parlementaires“, Cour de justice des Communautés européennes, Luxembourg, 1962, p. 251, 4 išnaša).
(17)  –	Pagal šią nuostatą, „jei Agentūra nesinaudoja savo pasirinkimo teise visos gamintojo produkcijos ar jos dalies atžvilgiu, gamintojas gali naudodamas nuosavas lėšas arba sudaręs sutartį perdirbti
rūdas, žaliavas ar specialias skiliąsias medžiagas, jei pasiūlys Agentūrai po tokio perdirbimo
gautą gaminį“ (kursyvu išskirta mano). Siekiant pagrįsti šių terminų bendrinį pobūdį, reikia pažymėti, kad Sutarties versijoje anglų kalba 59 straipsnio terminas „transformation“ verčiamas terminu „processing“, o terminai „traitement, transformation ou mise en forme“ (apdorojimas, konversija arba formavimas) – terminais „processing, conversion or shaping“; taigi terminas „processing“ vartojamas ir terminui „transformation“, ir terminui „traitement“.
(18)  –	Žr. šios išvados 38 punktą.
(19)  –	AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos a–c punktai.
(20)  –	AE 75 straipsnio pirmosios pastraipos c punktas.
(21)  –	Pagal analogiją žr. AE 62 straipsnio 2 dalį.
(22)  –	Šia prasme žr. minėto Sprendimo 1/78 18 punktą. Tiekimo diversifikavimo reikalavimų teisėtumą Teisingumo Teismas pripažino 1999 m. balandžio 22 d. Sprendime Kernkraftwerke Lippe‑Ems prieš Komisiją (C‑161/97 P, Rink. p. I‑2057, 62 ir kt. punktai).
(23)  –	Kursyvu išskirta mano.
(24)  –	Minėto sprendimo 1/78 17 punktas.
(25)  –	Minėto sprendimo 1/78 21 punktas.
(26)  –	Kursyvu išskirta mano.
(27)  –	Žr. Susitarimo tarp Europos atominės energijos bendrijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų dėl bendradarbiavimo naudojant branduolinę energiją taikiems tikslams (OL L 120, 1996, p. 1) 16 straipsnio 2 dalį, pripažįstančią, kad „branduolinei medžiagai, kuriai taikomas šis Susitarimas, taikomi pakeičiamumo, lygiavertiškumo ir proporcingumo principai, o jų išsamios nuostatos bus išdėstytos administraciniame susitarime“. Ta pačia prasme žr. Komisijos rekomendaciją Tarybai dėl Susitarimo tarp Japonijos vyriausybės ir Europos atominės energijos bendrijos dėl bendradarbiavimo naudojant branduolinę energiją taikiems tikslams ir Bendradarbiavimo susitarimo tarp Japonijos vyriausybės ir Europos atominės energijos bendrijos branduolinių mokslinių tyrimų ir plėtros srityje patvirtinimo (SEC/2004/524 (galutinis)).
(28)  –	Veiksmažodžio „produce“ („gaminti“) apibrėžimas, „Oxford Dictionary of English“, antrasis leidimas., 2003. Ta pačia prasme žr. veiksmažodžio „produire“ („gaminti“) apibrėžimą „Nouveau Larousse encyclopédique“, 2003.
(29)  –	Beje, būtent toks terminas vartojamas EAEB sutarties II priede, kuriame „prisodrinto urano gamyba“ priskiriama AE 41 straipsnyje nurodytoms pramoninės veiklos rūšims.
(30)  –	Žr. šios išvados 56 ir 57 punktus.
(31)  –	Šį aiškinimą patvirtina 2005 m. vasario 8 d. Komisijos reglamentas (Euratomas) Nr. 302/2005 dėl Euratomo saugumo kontrolės taikymo – Tarybos ir Komisijos pareiškimas (OL L 54, p. 1). Iš šio reglamento 1 straipsnio matyti, kad jame įtvirtintos pareigos yra taikomos „visiems asmenims ar įmonėms, kurie steigia arba eksploatuoja įrenginį, skirtą žaliavos ar specialiosios skiliosios medžiagos gamybai, atskyrimui, perdirbimui, saugojimui ar kitam panaudojimui“. Iš reglamento I priedo matyti, kad ši kontrolė yra taikoma ir sodrinimo įmonėms.
(32)  –	26 punktas.
(33)  –	Reikia pažymėti, kad šio modelio buvo atsisakyta griežtai kontroliuojamos privačios nuosavybės sistemos naudai.
(34)  –	Kaip apibūdino G. Vedel. „ ‚Le régime de propriété‘ dans le traité d’Euratom“, Annuaire français de droit international,
1957, p. 592.
(35)  –	Taip paaiškinamas mokslininkų bandymas susieti šį institutą su senovės koncepcijomis. G. Vedel čia įžvelgia „kai kuriuos romėnų commodat
aspektus“ (ten pat), o P. Böhm bando lyginti su „dominium directum “
ir „dominium utile“ atskyrimu („Ownership of Nuclear Materials in eratom“, The American Journal of Comparative Law, 1962, p. 167).
(36)  –	27 punktas.
(37)  –	Minėto sprendimo 1/78 27 punktas (kursyvu išskirta mano).