62000CJ0326_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑326/00
dėl Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis
(Graikija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje tarp
Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)
ir
Vasileios Ioannidis,
dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6), iš dalies pakeistu 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3096/95 (OL L 335, p. 10), 31 ir 36 straipsnių išaiškinimo, 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 ir 93 straipsnių išaiškinimo, EB sutarties 56 ir 59 straipsnių (po pakeitimo – EB 46 ir 49 straipsniai), 60 straipsnio (dabar – EB 50 straipsnis) ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos papildomo protokolo 1 straipsnio išaiškinimo,
TEISINGUMO TEISMAS,
kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai M. Wathelet, R. Schintgen ir C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola (pranešėjas), P. Jann, V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr ir J. N. Cunha Rodrigues,
generalinis advokatas D. Ruiz Jarabo Colomer,
posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
– Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), atstovaujamos D. G. Anastassopoulos,
– Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos, I. Bakopoulos ir I. Galani‑Marangoudaki,
– Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Snoecx,
– Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad,
– Airijos vyriausybės, atstovaujamos D. J. O'Hagan, padedamo BL A. M. Collins,
– Austrijos vyriausybės, atstovaujamos H. Dossi,
– Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Magrill, padedamos baristerės S. Moore,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Michard ir M. Panayotopoulos,
susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
išklausęs 2002 m. rugsėjo 10 d. posėdyje Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), atstovaujamos D. G. Anastassopoulos, Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos ir I. Bakopoulos, Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad, Airijos vyriausybės, atstovaujamos A. M. Collins, Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster, Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä, Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos QC D. Lloyd‑Jones, ir Komisijos, atstovaujamos H. Michard ir M. Patakia, pareikštas žodines pastabas,
susipažinęs su 2002 m. spalio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. 2000 m. sausio 31 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2000 m. rugsėjo 4 d., Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, remdamasis EB 234 straipsniu, pateikė penkis prejudicinius klausimus dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6), iš dalies pakeistu 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3096/95 (OL L 335, p. 10, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 31 ir 36 straipsnių išaiškinimo, 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95 (toliau – Reglamentas Nr. 574/72), 31 ir 93 straipsnių išaiškinimo, EB sutarties 56 ir 59 straipsnių (po pakeitimo – EB 46 ir 49 straipsniai), 60 straipsnio (dabar – EB 50 straipsnis) ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos papildomo protokolo 1 straipsnio išaiškinimo.
2. Šie klausimai iškilo nagrinėjant bylą tarp V. Ioannidis ir Idryma Koinonikon Asfaliseon (Graikijos socialinio draudimo įstaiga, toliau – IKA ) dėl atsisakymo kompensuoti V. Ioannidis hospitalizavimo jam būnant Vokietijoje išlaidas.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisė
3. Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 1 skyriaus 5 skirsnio „Pensininkai ir jų šeimos nariai“ 31 straipsnyje „Pensininko ir (arba) jo šeimos narių buvimas valstybėje, kitoje nei ta, kurioje jie gyvena“ nurodyta:
„Pensininkas, turintis teisę į pensiją ar pensijas pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba teisę į pensiją ar pensijas pagal dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus ir turintis teisę gauti išmokas pagal vienos iš tų valstybių narių teisės aktus, kartu su savo šeimos nariais, kurie yra valstybių narių teritorijoje, kitoje nei viena iš tų, kurioje jie gyvena, turi teisę į:
a) išmokas natūra, kurias teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos taikomus teisės aktus pensininko gyvenamosios vietos įstaigos sąskaita;
?…?“. (Pataisytas vertimas)
4. Šio reglamento tos pačios antraštinės dalies 2 skirsnio „Pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbantys asmenys bei jų šeimos nariai“ 22 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei į išmoką ?…? ir:
a) pagal kurio būklę reikia, kad jam neatidėliojant būtų mokama išmoka būnant kitos valstybės narės teritorijoje;
arba
b) ?…?;
arba
c) kuris gavo kompetentingos įstaigos leidimą išvykti į kitos valstybės narės teritoriją atsižvelgiant į jo būklę atitinkamai gydytis,
turi teisę į:
i) išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos taikomų teisės aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės teisės aktus;
?…?“. (Pataisytas vertimas)
5. Reglamento Nr. 1408/71 22a straipsnyje „Specialios taisyklės, taikomos tam tikroms asmenų grupėms“ nustatyta:
„Nepaisant šio reglamento 2 straipsnio, 22 straipsnio 1 dalies a ir c punktai taip pat taikomi asmenims, kurie yra valstybės narės piliečiai ir apdrausti pagal valstybės narės teisės aktus, bei kartu su jais gyvenantiems šeimos nariams.“ (Pataisytas vertimas)
6. Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
„1. Kad gautų išmokas natūra pagal Reglamento (Nr.1408/71) 31 straipsnį, pensininkas privalo pateikti buvimo vietos įstaigai pažymą, patvirtinančią, kad jis turi teisę gauti minėtas išmokas. Šioje pažymoje, kurią išduoda pensininko gyvenamosios vietos įstaiga, jeigu įmanoma, iki jam išvykstant iš valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, be kita ko, prireikus nurodomas maksimalus laikotarpis, per kurį gali būti skiriamos išmokos natūra pagal tos valstybės narės teisės aktus. Jeigu pensininkas nepateikia minėtos pažymos, buvimo vietos įstaiga ją gauna iš gyvenamosios vietos įstaigos.
2. Įgyvendinimo reglamento 17 straipsnio 6, 7 ir 9 dalies nuostatos taikomos analogiškai. Tokiu atveju pensininko gyvenamosios vietos įstaiga laikoma kompetentinga įstaiga.“ (Pataisytas vertimas)
7. Pagal Reglamento Nr. 574/72 17 straipsnio 6, 7 ir 9 dalis:
„6. Hospitalizavimo atveju gyvenamosios vietos įstaiga, sužinojusi šį faktą, per tris dienas praneša kompetentingai įstaigai hospitalizavimo pradžios datą, numanomą trukmę ir išleidimo iš ligoninės datą. Tačiau pranešti nebūtina, jeigu gyvenamosios vietos įstaigai išmokų natūra išlaidos atlyginamos fiksuotomis sumomis.
7. Gyvenamosios vietos įstaiga iš anksto praneša kompetentingai įstaigai apie bet kokius galimus sprendimus, susijusius su išmokų natūra skyrimu, jeigu numanomos ar faktinės išlaidos yra didesnės negu fiksuotas dydis, kurį nustato ir reguliariai peržiūri Administracinė komisija. Kompetentinga įstaiga, gavusi šią informaciją, per 15 dienų gali pateikti protestą ir nurodyti protesto priežastis; jeigu per šį laikotarpį protestas nepateikiamas, gyvenamosios vietos įstaiga skiria išmokas natūra. Jeigu šios išmokos natūra turi būti paskirtos ypatingos skubos atveju, gyvenamosios vietos įstaiga tuoj pat informuoja apie tai kompetentingą įstaigą. Tačiau pateikti pranešimo apie protestą, kuriame nurodytos to protesto priežastys, nereikia, jeigu gyvenamosios vietos įstaigai išmokų natūra išlaidos atlyginamos fiksuotomis sumomis.
?…?
9. Dvi ar daugiau valstybių narių ar tų valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos, gavusios Administracinės komisijos išvadą, gali susitarti dėl kitų vykdymo nuostatų.“ (Pataisytas vertimas)
8. Pagal 1993 m. spalio 7 d. Europos Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos sprendimą 94/604/EB Nr. 153 dėl pavyzdinių formų, būtinų taikant Tarybos reglamentus Nr. 1408/71 ir Nr. 574/72 (E 001, E 103–E 127) (OL L 244, 1994, p. 22), E 111 forma laikoma Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnio 1 dalyje nurodyta pažyma. Pagal šį sprendimą ši forma taip pat turi būti naudojama Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje nurodytu atveju, o šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktyje nurodytu atveju naudojama E 112 forma.
9. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 1 skyriaus 7 skirsnio „Atsiskaitymai tarp įstaigų“ 36 straipsnį:
„1. Išlaidos už išmokas natūra, kurias pagal šio skyriaus nuostatas teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos.
2. 1 punkte nurodytos kompensuojamos sumos apskaičiuojamos ir sumokamos remiantis 98 straipsnyje nurodyto įgyvendinimo reglamento nustatyta tvarka pagal patvirtintas faktines išlaidas arba fiksuotas sumas.
Pastaruoju atveju tokie fiksuoto dydžio mokėjimai turi garantuoti, kad kompensuojamos sumos kiek įmanoma padengtų faktines išlaidas.
3. Dvi ar daugiau valstybės narės ar tų valstybių kompetentingos valdžios institucijos gali nustatyti kitus atsiskaitymo būdus arba atsisakyti bet kokio atsiskaitymo tarp jų jurisdikcijai priklausančių įstaigų.“ (Pataisytas vertimas)
10. Pagal Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnį:
„1. Pagal Reglamento (Nr. 1408/71) ?...? 31 straipsnį suteiktų išmokų natūra faktinę sumą kompetentinga įstaiga kompensuoja tai įstaigai, kuri suteikė minėtas išmokas, vadovaudamasi tos įstaigos ataskaitomis.
2. Reglamento (Nr. 1408/71) ?...? 31 straipsnyje nurodytais atvejais, įgyvendinant 1 šio straipsnio dalį, šeimos narių arba pensininko, atsižvelgiant į atvejį, gyvenamosios vietos įstaiga laikoma kompetentinga įstaiga.
3. Jeigu 1 dalyje numatytų išmokų faktinė suma nenurodyta tos įstaigos, kuri jas suteikė, ataskaitose ir nesudarytas 6 dalyje nurodytas susitarimas, kompensuojama suma nustatoma pagal numatytas fiksuotas sumas, apskaičiuotas pagal visus turimus atitinkamus duomenis. Administracinė komisija įvertina fiksuotų sumų apskaičiavimo pagrįstumą ir nustato jų dydį.
?...?
6. Dvi ar daugiau valstybės narės ar tų valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos, gavusios Administracinės komisijos išvadą, gali susitarti dėl kompensuotinų sumų kitų nustatymo būdų, taip pat tų, kurios kompensuojamos remiantis fiksuotomis sumomis.“ (Pataisytas vertimas)
11. Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje numatyta:
„1. Jeigu neįmanoma sutvarkyti visų įgyvendinimo reglamento ?...? 31 straipsnyje pagal darbo sutartį dirbančio arba savarankiškai dirbančio asmens buvimo valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė, formalumų, jo prašymu kompetentinga įstaiga jo išlaidas kompensuoja pagal buvimo vietos įstaigos administruojamus tarifus.
2. Buvimo vietos įstaiga kompetentingos įstaigos prašymu pateikia būtiną informaciją apie tarifus.
Jeigu buvimo vietos įstaiga ir kompetentinga įstaiga laikosi susitarimo, nustatančio, kad kompensacija netaikoma arba išmokos, suteiktos pagal reglamento ?...? 31 straipsnį kompensuojamos fiksuotomis sumomis, buvimo vietos įstaiga, be to, kompetentingai įstaigai turi pervesti sumą, kuri atitinkamam asmeniui kompensuojama pagal 1 dalies nuostatas.
3. Jeigu išlaidos didelės, kompetentinga įstaiga atitinkamam asmeniui gali išmokėti avansą, kai tik asmuo minėtai įstaigai pateikia prašymą dėl kompensacijos.
4. Nepaisant 1, 2 ir 3 dalies, kompetentinga įstaiga gali kompensuoti padarytas išlaidas pagal jos administruojamus tarifus su sąlyga, kad galimas pagal tokius tarifus kompensavimas neviršytų Administracinės komisijos nustatyto kompensuotinų išlaidų dydžio, ir pagal darbo sutartį dirbantis arba savarankiškai dirbantis asmuo ar pensininkas sutiktų su šios nuostatos taikymu. Bet kuriuo atveju kompensacija neturi būti didesnė už faktines išlaidas.
5. Jeigu valstybės, kurios teritorijoje gyvena asmuo, teisės aktais kompensacijos tarifai nenustatyti, kompetentinga įstaiga, laikydamasi 4 dalies sąlygų, gali kompensuoti be atitinkamo asmens sutikimo.“ (Pataisytas vertimas)
Nacionalinė teisė
12. 1956 m. birželio 2 d. Darbo ministro dekreto Nr. 33651/E. 1089, kuriuo patvirtinamas IKA
ambulatorinio gydymo reglamentas (FEK B’ 126, 1956 7 3), su vėliau keletą kartų padarytais pakeitimais (toliau – IKA
reglamentas), 3a straipsnyje numatyta, kad jeigu dėl atitinkamos specializacijos gydytojų arba atitinkamų mokslinių priemonių trūkumo IKA
apdraustojo asmens ligos diagnostika ar būtinas gydymas yra neįmanomas Graikijoje, IKA
padengia visas apdraustojo patirtas diagnostikos ir gydymo užsienyje išlaidas. Tam, kad būtų kompensuotos gydymo užsienyje išlaidos, taikoma išankstinio leidimo sistema, leidžianti IKA
patikrinti, ar anksčiau minėtos sąlygos buvo įvykdytos.
13. Nepaisant to, IKA
reglamento 3a straipsnio 4 dalies g punkte numatyta:
„Išimtiniais atvejais kompetentingo regioninio skyriaus direktorius, gavęs kompetentingos sanitarinės komisijos išvadą, gali išduoti a posteriori
leidimą ambulatoriniam gydymui užsienyje, jeigu dėl ūmaus apdraustojo susirgimo jam laikinai būnant užsienyje arba dėl to, kad jo skubus perkėlimas į užsienį buvo būtinas dėl jo gyvybei gresiančio rimto pavojaus, nebuvo įmanoma gauti išankstinio leidimo. Šiais atvejais antrinė sanitarinė komisija pateikia išvadą, remdamasi turimais duomenimis, susijusiais su galimu Graikijoje suteiktu gydymu ar priežiūra ir užsienyje suteiktu ambulatoriniu gydymu ar priežiūra.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
14. V. Ioannidis gyvena Graikijoje ir iš IKA
gauna senatvės draudimo pensiją. Būdamas Vokietijoje, nuo 1996 m. lapkričio 26 d. iki gruodžio 2 d. jis gulėjo Miuncheno Technikos universiteto ligoninėje, kur jam atlikta kateterizacija su širdies zondavimu. Iš šiuo atžvilgiu išduotų medicinos pažymų matyti, kad jis buvo skubiai hospitalizuotas dėl krūtinės anginos sukeltų pasikartojančių skausmų krūtinės ląstoje.
15. 1996 m. gruodžio 6 d. V. Ioannidis Karstadt
įmonės ligonių kasai, įsteigtai Esene (Vokietija) (toliau – Vokietijos ligonių kasa), kaip buvimo vietos įstaigai, pateikė prašymą padengti jo hospitalizavimo išlaidas IKA
sąskaita.
16. Tuomet Vokietijos ligonių kasa pateikė E 107 formą IKA, norėdama iš jos, kaip iš kompetentingos įstaigos, gauti E 112 formą arba, to nepadarius, patvirtinimą, kad tokia forma negali būti pateikta.
17. Informuota apie tai, kad IKA
kompetentingas vietinis skyrius 1996 m. lapkričio 15 d. V. Ioannidis išdavė E 111 formą, galiojančią nuo 1996 m. lapkričio 16 d. iki tų pačių metų gruodžio 31 d., IKA
kreipėsi į antrinę sanitarinę komisiją (toliau – CSSD ) dėl galimybės suinteresuotajam asmeniui a posteriori
išduoti leidimą ambulatoriniam gydymui.
18. CSSD
pateikė neigiamą nuomonę, motyvuodama tuo, kad V. Ioannidis liga jam būnant Vokietijoje buvo nepakankamai ūmi ir negali pateisinti neatidėliotino hospitalizavimo, nes lygiai taip pat jis galėjo būti gydomas Graikijoje. CSSD
būtent nurodė, kad, kaip matyti iš įvairių 1996 m. birželio mėn. atliktų tyrimų, V. Ioannidis liga yra chroniška ir kad jo sveikatos būklė nepablogėjo staiga, nes per jo hospitalizavimą Vokietijoje atliktos koronarografijos rezultatai nesiskyrė nuo 1996 m. lapkričio 11 d. Graikijoje atliktos koronarografijos rezultatų, ir kad šis hospitalizavimas buvo iš anksto suplanuotas.
19. Manydama, kad IKA
reglamento 3a straipsnio 4 dalies g punkte numatytos sąlygos nebuvo įvykdytos, 1997 m. balandžio 18 d. IKA
nusprendė neišduoti a posteriori
V. Ioannidis leidimo dėl suteikto gydymo. Be to, IKA
grąžino Vokietijos ligonių kasai E 107 formą, nurodydama, kad šiuo atveju ji negali pateikti E 112 formos.
20. Dėl šio atsisakymo išduoti leidimą V. Ioannidis pateikė skundą IKA
kompetentingai administracinei komisijai. Jis būtent pabrėžė, kad jis lankėsi Vokietijoje norėdamas aplankyti sūnų, joje gyvenantį su motina.
21. Manydama, kad V. Ioannidis liga jam būnant Vokietijoje buvo ūmi ir kad siekiant išvengti rimto pavojaus gyvybei jį reikėjo hospitalizuoti, 1997 m. liepos 14 d. ši komisija nusprendė, kad remiantis IKA
reglamento 3a straipsnio 4 dalies g punktu leidimas ginčytinam gydymuisi turėjo būti išduotas a posteriori, todėl IKA
turėjo padengti jo išlaidas.
22. Tvirtindama, kad šiuo atveju šiame straipsnyje numatytos sąlygos nebuvo įvykdytos, dėl šio sprendimo panaikinimo IKA
pareiškė ieškinį Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis.
23. Tokiomis aplinkybėmis Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar IKA
(Graikijos socialinio draudimo įstaigos) ambulatorinio gydymo reglamento redakcijos, galiojusios hospitalizuojant atsakovą, 3a straipsnio 4 dalies g punktas, kuriame numatyta, kad Įstaigos pareiga kompensuoti iš esmės užsienyje esančiose gydymo įstaigose jau atlikto hospitalizavimo išlaidas atsiranda tik su papildoma sąlyga, kad yra išduotas specialus Įstaigos kompetentingo vietinio skyriaus direktoriaus leidimas, kuris suteikiamas tik išimtiniais atvejais, t. y. kai pensininkas, gaunantis Įstaigos pensiją ir prašantis padengti išlaidas, turėtas jam laikinai būnant užsienyje, ūmiai suserga arba skubiai perkeliamas į užsienį siekiant išvengti jo gyvybei gresiančio rimto pavojaus, gavus antrinės sanitarinės komisijos išvadą, suderinamas su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsniais ir 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsniais, jeigu net pripažinus, kad pagal šiuos straipsnius valstybėms narėms iš esmės suteikiama diskrecija, be kita ko, susijusi su išmokomis natūra dėl ligos laikino buvimo kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje pensininkas gyvena, atveju, įskaitant ambulatorinį gydymą, priimti teisės aktus, numatančius su šiomis išmokomis susijusioms išlaidoms kompensuoti papildomą sąlygą gauti leidimą, net jei jis turi būti išduotas a posteriori, yra vis dėlto neaišku ir abejotina, kad šios Bendrijos teisės nuostatos, be kita ko, leidžia valstybėms narėms priimti teisės aktus, šiam leidimui gauti būtinai nustatančius reikalavimą įvykdyti sąlygas, kokios numatytos Įstaigos reglamente, t. y. kad būtų tokių aplinkybių, dėl kurių ambulatorinio gydymo reikėtų nedelsiant?
2. Jeigu bendrų ambulatorinio gydymo paslaugų gydymo įstaigose teikimas laikytinas paslaugų teikimu EB sutarties 60 straipsnio prasme, ar minėta Įstaigos reglamento nuostata, atsižvelgiant į tai, kas nurodyta pirmiau, yra suderinama su EB sutarties 59 ir 60 straipsniais, net jeigu ji neprieštarauja minėtų Europos Bendrijų Tarybos reglamentų nuostatoms?
3. Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą yra neigiamas, ar nagrinėjamais Įstaigos teisės aktais nustatyta taisyklė yra pateisinama dėl su visuomenės sveikata susijusių priežasčių, šiuo atveju – dėl siekio užtikrinti tinkamą ir visiems Graikijoje gyvenantiems asmenims prieinamą ambulatorinį gydymą, ir dėl to patenka į EB sutarties 56 straipsnyje numatytas išimtis?
4. Pripažinus, kad teisė į išmokas natūra dėl ligos ir su ja tiesiogiai susijusi teisė į atitinkamų išlaidų kompensavimą yra „nuosavybė“ 1952 m. kovo 20 d. Paryžiuje pasirašyto Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos papildomo protokolo 1 straipsnio prasme, ar nagrinėjama Įstaigos reglamento nuostata, kuri, atsižvelgiant į tai, kas nurodyta pirmiau, būtų pripažinta suderinama su minėtomis nurodytų Europos Bendrijų reglamentų ir EB sutarties nuostatomis arba net jeigu ji joms prieštarautų, tačiau dėl pirmiau nurodytų priežasčių ši nuostata būtų pateisinama, atitinka papildomo protokolo 1 straipsnio pirmąją pastraipą?
5. Jeigu atsakymas į ketvirtąjį klausimą yra neigiamas, ar minėta Įstaigos reglamento nuostata yra pateisinama visuomenės interesais, susijusiais su socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros apsauga, ir dėl to patenka į papildomo protokolo 1 straipsnio antrojoje pastraipoje numatytas išimtis? “
Dėl pirmojo klausimo
24. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsniai draudžia nacionalinės teisės aktus, kuriuose numatyta, kad pensininko gyvenamosios vietos įstaiga atlygina ambulatorinio gydymo, suteikto jam būnant kitoje valstybėje narėje, išlaidas tik su sąlyga, kad a posterior i gaunamas leidimas, kuris išduodamas tik tuomet, kai pagal šiuos teisės aktus paprastai reikalaujamo išankstinio leidimo nebuvo įmanoma gauti dėl ūmaus susirgimo būnant toje valstybėje, dėl kurio gydymą buvo būtina suteikti nedelsiant.
Dėl klausimo tinkamumo
25. IKA
ir dauguma Teisingumo Teismui rašytines pastabas pateikusių vyriausybių abejoja dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio taikymo pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. IKA
ir Graikijos vyriausybė teigė, kad V. Ioannidis vyko į Vokietiją norėdamas joje gauti gydymą, kuris jam buvo suteiktas, ir kad, jų nuomone, faktinės aplinkybės turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą, o ne į 31 straipsnį.
26. Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktas reglamentuoja vienoje valstybėje narėje gyvenančių pensininkų, besikreipiančių į kompetentingą įstaigą su prašymu leisti jiems išvykti į kitą valstybę narę, kur galėtų gauti jų būklę atitinkantį gydymą, teisę į išmokas natūra, o šio reglamento 31 straipsnis reglamentuoja tai pačiai socialiniu draudimu apdraustų asmenų grupei priklausančių asmenų teisę į išmokas natūra, kai šių išmokų reikia jiems būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena (žr. 1979 m. gegužės 31 d. Sprendimo Pierik, 182/78, Rink. p. 1977, 6 ir 8 punktus).
27. Tačiau primintina, kad pagal EB 234 straipsnyje numatytą procedūrą, grindžiamą aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas priskiriamas nacionalinio teismo kompetencijai (be kita ko, žr. 1979 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Denkavit Futtermittel, 36/79, Rink. p. 3439, 12 punktą ir 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Dumon ir Froment, C‑235/95, Rink. p. I‑4531, 25 punktą). Tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis prisiimti atsakomybę dėl būsimo teismo sprendimo, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl jeigu pateikti klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (be kita ko, žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I-4921, 59 punktą).
28. Iš to matyti, kad tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar faktiškai V. Ioannidis Vokietijoje suteiktą gydymą buvo suplanavęs iš anksto ir ar kelionės tikslas buvo medicininis gydymas, ir tokiu atveju, kaip nurodyta šio sprendimo 26 punkte, bus taikomas tik Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktas ir 2 dalis, o ne šio reglamento 31 straipsnis.
29. Tačiau nagrinėjamu atveju neatrodo, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas būtų nusprendęs, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą ambulatorinį gydymą suinteresuotasis asmuo suplanavo iš anksto ir kad buvimo Vokietijoje tikslas buvo medicininis gydymas. Atvirkščiai, išdėstydamas faktines aplinkybes šis teismas nurodė, kad yra medicininės pažymos, patvirtinančios, jog V. Ioannidis buvo skubiai hospitalizuotas dėl krūtinės anginos sukeltų pasikartojančių skausmų krūtinės ląstoje. Tokiomis aplinkybėmis pirmasis klausimas, susijęs su Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio išaiškinimu, yra priimtinas ir neturi būti performuluotas taip, lyg jis būtų susijęs su Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktu.
Dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio taikymo srities
30. Norint atsakyti į prejudicinį klausimą, visų pirma reikia patikslinti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio taikymo sritį.
31. Šiuo klausimu pirmiausia pabrėžtina, kad, skirtingai nuo Reglamento Nr.  1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto, kuriuo pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbantiems asmenims „pagal kurių būklę reikia, kad jiems neatidėliojant būtų mokama išmoka jiems būnant kitos valstybės narės teritorijoje“ suteikiama teisė į išmokas natūra, šio reglamento 31 straipsnyje, kuriuo tokia pati teisė suteikiama pensininkui ir jo šeimos nariams, esantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, nenumatyta atitinkama nuostata dėl suinteresuotųjų asmenų sveikatos būklės.
32. Antra, reikia priminti, kad nors Teisingumo Teismas nusprendė, jog Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos dėl „darbuotojų“, net jeigu jie nevykdo profesinės veiklos, taikomos pensininkams todėl, kad jie yra apdrausti socialiniu draudimu, jis vis dėlto nurodė, kad ši taisyklė taikoma tik asmenims, kuriems netaikomos specialiosios nuostatos (minėto sprendimo Pierik
4 punktas).
33. Šiuo klausimu pažymėdamas, kad Reglamento Nr. 1408/71 27–33 straipsniuose numatytos specialiosios nuostatos taikomos tik pensininkams, Teisingumo Teismas patikslino, kad 31 straipsnis reglamentuoja šių apdraustų asmenų teisę į išmokas natūra, jeigu šios išmokos tampa būtinos būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena (minėto sprendimo Pierik 5 ir 6 punktai).
34. Tokiomis aplinkybėmis, priešingai nei nurodė daugelio valstybių narių vyriausybės, negalima teigti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punktas taikomas pensininkams jiems būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, ar kad šio straipsnio nuostatomis reikia remtis aiškinant to paties reglamento 31 straipsnį.
35. Iš tikrųjų, kaip pabrėžė Belgijos, Suomijos vyriausybės ir Komisija, išaiškinimu, kuriuo suvienodinama abiejuose minėtuose straipsniuose numatyta tvarka, neatsižvelgiama į šio sprendimo 31 punkte nurodytus formuluočių skirtumus ir į tai, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė, jog tikslinga numatyti specialiąsias nuostatas socialiniu draudimu apdraustų asmenų grupei, kurią sudaro pensininkai ir jų šeimos nariai.
36. Dėl šių priežasčių, priešingai nei teigė Airijos ir Nyderlandų vyriausybės, negalima manyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22a straipsniu šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą tvarką siekiama taikyti pensininkams. Be to, toks išaiškinimas nėra pagrįstas nei 22a straipsnio, iš kurio pavadinimo matyti, kad jame įtvirtintos „specialios taisyklės, taikomos tam tikroms asmenų grupėms“, formuluote, nei, kaip pastebėjo Suomijos vyriausybė, 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 3095/95, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 1408/71, Reglamentą Nr. 574/72, Reglamentą (EEB) Nr. 1247/92, iš dalies keičiantį Reglamentą Nr. 1408/71 ir Reglamentą (EEB) Nr. 1945/93, iš dalies keičiantį Reglamentą (EEB) Nr. 1247/92 (OL L 335, p. 1), kuris papildė Reglamentą Nr. 1408/71 22a straipsniu, konstatuojamosiomis dalimis.
37. Airijos ir Nyderlandų vyriausybių argumentas, kad tik Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto taikymas pagal analogiją galėtų užtikrinti būtiną socialiniu draudimu apdraustų asmenų lygybę, taip pat nėra priimtinas.
38. Kaip rašytinėse pastabose pažymėjo Graikijos vyriausybė, o išvados 32 punkte – generalinis advokatas, tai, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nenorėjo, jog nedirbantiems pensininkams būtų taikoma tokia pati tvarka, kokia taikoma pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbantiems asmenims, galima paaiškinti siekiu palengvinti šios socialiniu draudimu apdraustų asmenų grupės veiksmingą judėjimą, atsižvelgiant į kai kuriuos šiai grupei būdingus ypatumus, pavyzdžiui, į didesnį pažeidžiamumą ir galinčią egzistuoti didesnę priklausomybę sveikatos srityje bei į galimybę dažniau lankytis kitose valstybėse narėse dėl mažesnio užimtumo.
39. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytą sistemą reikia skirti nuo šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos sistemos.
40. Ypač Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis negali būti aiškinamas taip, kad juo užtikrinama teisė į išmokas natūra taikoma tik pensininkams, dėl kurių būklės reikia neatidėliojant skirti išmokas jiems būnant kitoje valstybėje narėje, t. y. kad skiriama tik gydymo, dėl kurio mediciniškai nustatyta, kad jis būtinas nedelsiant, atveju (1996 m. gegužės 2 d. Sprendimo Paletta, C‑206/94, Rink. p. I‑2357, 20 punktas), ir kuris negali būti atidėtas iki apdraustojo asmens sugrįžimo į valstybę, kurioje jis gyvena.
41. Ši nuostata taip pat negali būti aiškinama taip, kad šis skyrimas galimas tik tais atvejais, kai suteiktas gydymas yra būtinas dėl ūmios ligos. Būtent to, kad socialiniu draudimu apdrausto asmens būtinas gydymas dėl pasikeitusios sveikatos būklės jam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje galbūt yra susijęs su jau turėta ir žinoma apdraustojo asmens patologija, pavyzdžiui, chroniška liga, negali pakakti, kad suinteresuotajam asmeniui būtų sutrukdyta pasinaudoti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio nuostatomis.
42. Be to, reikia pažymėti, kad, skirtingai nuo Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto, šio reglamento 31 straipsnyje nenumatyta leidimo procedūra, susijusi su išmokomis natūra, kurios pagal šį straipsnį užtikrinamos pensininkams ir jų šeimos nariams, esantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena.
43. Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog valstybė narė negali numatyti, kad išmokų natūra, kurios pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį užtikrinamos pensininkams jiems būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, skyrimo atveju būtų taikoma leidimo procedūra ar reikalavimas, kad liga, dėl kurios atitinkamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireikštų jam būnant toje valstybėje, dėl ko minėtas gydymas tapo būtinas.
Dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio praktinio įgyvendinimo
44. Kaip matyti iš pirmojo prejudicinio klausimo formuluotės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla klausimas dėl Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnio, susijusio su Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio įgyvendinimu, taikymo srities.
45. Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes reikia priminti, kad šiame straipsnyje, be kita ko, numatyta, jog tam, kad gautų išmokas natūra pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį, pensininkas turi pateikti buvimo vietos įstaigai gyvenamosios vietos įstaigos išduotą pažymą, patvirtinančią, kad jis turi teisę gauti minėtas išmokas. Tačiau tame pačiame straipsnyje patikslinama, kad jeigu suinteresuotasis asmuo minėtos pažymos nepateikia, buvimo vietos įstaiga turi tiesiogiai kreiptis į gyvenamosios vietos įstaigą, kad gautų šią pažymą.
46. Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tokia pažyma, t. y. E 111 forma, buvo išduota V. Ioannidis dar iki jam išvykstant į Vokietiją.
47. Tačiau, kaip pažymėjo Airijos vyriausybė, šiame prašyme nepatikslinta, ar ši forma buvo pateikta Vokietijos ligonių kasai. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad galimas spontaniškas pažymos nepateikimas negali turėti lemiamų pasekmių. Iš tiesų tokiu atveju buvimo vietos įstaiga pati turi įsitikinti, kad suinteresuotasis asmuo neturi tokios formos, ir jeigu taip yra, prašyti, kad ją išduotų kompetentinga įstaiga, kaip numatyta Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnyje.
48. Tačiau pagrindinėje byloje Vokietijos ligonių kasa, remdamasi Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktu, paprašė IKA
pateikti jai E 112 formą, t. y. pažymą, kuri naudojama prašant leidimo išvykti gydytis į kitą valstybę narę.
49. Reikia konstatuoti, kad toks elgesys tolygus atsisakymui taikyti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį, nepaisant to, ar apdraustasis asmuo pateikė E 111 formą, ar ne. Iš tiesų buvimo vietos įstaigos reikalavimas pateikti E 112 formą, užuot priėmus socialiniu draudimu apdrausto asmens pateiktą E 111 formą arba kreipusis į gyvenamosios vietos įstaigą su prašymu šią formą pateikti, neišvengiamai suponuoja, kad buvimo vietos įstaiga mano, jog suinteresuotajam asmeniui išmokos natūra negali būti suteiktos remiantis Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsniu.
50. Kad būtų galima atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia patikslinti, kad dėl tokio buvimo vietos įstaigos atsisakymo ir reikalavimo kompetentinga gyvenamosios vietos įstaiga, pirmiau išdavusi savo apdraustajam asmeniui E 111 formą, negali apsiriboti, kaip pagrindinėje byloje greičiausiai padarė IKA, tik prielaida, jog sąlygos, reikalingos tam, kad būtų taikomas Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis, nėra įvykdytos.
51. Iš tiesų buvimo vietos įstaiga ir gyvenamosios vietos įstaiga bendrai atsakingos už Reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsnių ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsnių įgyvendinimą ir pagal EB 10 straipsnį bei Reglamento Nr. 1408/71 84 straipsnį turi bendradarbiauti, kad užtikrintų teisingą minėtų nuostatų įgyvendinimą ir kartu Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsniu pensininkams ir jų šeimos nariams suteiktų teisių laikymąsi tam, kad palengvintų šių socialiniu draudimu apdraustų asmenų laisvą judėjimą (pagal analogiją žr. 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Picard, C‑335/95, Rink. p. I‑5625, 18 punktą ir 2000 m. vasario 10 d. Sprendimo FTS, C‑202/97, Rink. p. I‑883, 51 ir 56 punktus).
52. Iš to visų pirma matyti, kad jeigu buvimo vietos įstaiga kreipėsi į gyvenamosios vietos įstaigą, pirmiau išdavusią savo apdraustajam asmeniui E 111 formą, su prašymu pateikti E 112 formą, pastaroji, prireikus paprašydama buvimo vietos įstaigos pateikti visą reikiamą informaciją, turi įsitikinti, kad tariamas atsisakymas suteikti išmokas natūra pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį yra pagrįstas. Jeigu gyvenamosios vietos įstaiga yra įsitikinusi, kad reikėjo taikyti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį, todėl ir 36 straipsnį bei Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnį, reglamentuojančius atsiskaitymą tarp įstaigų, ji turi apie tai informuoti buvimo vietos įstaigą. Pastaroji turi peržiūrėti savo pozicijos pagrįstumą ir prireikus ją pakeisti.
Dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytų gydymo išlaidų kompensavimo
53. Atsižvelgdamas į pagrindinės bylos dalyką, kuris yra susijęs su galbūt egzistuojančia pareiga atlyginti suinteresuotojo asmens hospitalizavimo kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis gyvena, išlaidas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kaip matyti iš pirmojo prejudicinio klausimo, galiausiai nori sužinoti, kokia Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnio ir Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnio taikymo sritis.
54. Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį išlaidos už išmokas natūra, kurias teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos Reglamente Nr. 574/72 numatyta tvarka pagal patvirtintas faktines išlaidas arba fiksuotas sumas, išskyrus, jeigu dvi atitinkamos valstybės narės ar šių valstybių kompetentingos valdžios institucijos nustatė kitus atsiskaitymo būdus arba atsisakė bet kokio atsiskaitymo tarp jų jurisdikcijai priklausančių įstaigų.
55. Užtikrinant šios nuostatos įgyvendinimą Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnyje, be kita ko, numatyta, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį buvimo vietos įstaigos suteiktų išmokų natūra faktinę sumą šiai įstaigai kompensuoja suinteresuotųjų asmenų gyvenamosios vietos įstaiga paprastai pagal faktinį išmokų dydį, nurodytą buvimo vietos įstaigos ataskaitose. Jeigu faktinė išmokų suma šiose ataskaitose nenurodyta ir atitinkamos valstybės narės ar tų valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos nesusitarė dėl kitų nustatymo būdų, kompensuojama remiantis fiksuotomis sumomis pagal Europos Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos nustatytą dydį.
56. Šios nuostatos paprastai turi būti taikomos, jeigu pensininkui išmokos natūra buvo suteiktos remiantis Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsniu.
57. Tačiau, kaip buvo pabrėžta šio sprendimo 48 ir 49 punktuose, pagrindinėje byloje Vokietijos ligonių kasa atsisakė suteikti V. Ioannidis tokias išmokas natūra ir iš to galima daryti išvadą, nors prašyme priimti prejudicinį sprendimą tai nėra aiškiai nurodyta, kad suinteresuotasis asmuo tikriausiai pats sumokėjo už suteiktą gydymą, kurio išlaidas IKA
iki šiol atsisako kompensuoti.
58. Iš tikrųjų iš Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio išplaukia, kad jeigu neįmanoma sutvarkyti šio reglamento 31 straipsnyje numatytų formalumų būnant valstybėje narėje, kurioje suteikiamas gydymas, suinteresuotasis asmuo gali prašyti, kad jo gyvenamosios vietos įstaiga kompensuotų patirtas išlaidas, neviršydama šioje nuostatoje nustatytų sumų.
59. Tačiau reikia pažymėti, kaip teisingai rašytinėse pastabose pabrėžė Graikijos vyriausybė, o išvados 53 punkte – generalinis advokatas, kad buvimo vietos įstaigos atsisakymo taikyti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį ir reikalavimo pateikti E 112 formą negalima prilyginti Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnyje numatytų formalumų nesutvarkymui.
60. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 50–52 punktų, esant tokiam atsisakymui ir tokiam reikalavimui, kompetentinga gyvenamosios vietos įstaiga, pirmiau pateikusi savo apdraustajam asmeniui E 111 formą, turi palengvinti teisingą Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio įgyvendinimą.
61. Iš to matyti, kad jeigu paaiškėja, jog buvimo vietos įstaiga neteisingai atsisakė taikyti šią nuostatą, o gyvenamosios vietos įstaiga, informuota apie šį atsisakymą, atsisakė palengvinti šios nuostatos teisingą įgyvendinimą, nors turėjo tokią pareigą, pastaroji, nepažeisdama galinčios kilti buvimo vietos įstaigos atsakomybės, turi tiesiogiai apdraustajam asmeniui kompensuoti jo patirtas gydymosi išlaidas, užtikrinant, kad jis gautų tokio dydžio kompensaciją, kokią būtų gavęs, jeigu būtų laikomasi šio straipsnio nuostatų (pagal analogiją žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Vanbraekel ir kt ., C‑368/98, Rink. p. I‑5363, 34 punktą).
62. Be to, kadangi tokiu atveju šis kompensavimas patenka į išmokų natūra, kurios pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį užtikrinamos pensininkams, grupę, valstybė narė šiam kompensavimui negali numatyti nei kokios nors leidimo procedūros, nei reikalavimo, kad liga, dėl kurios aptariamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireikštų būnat kitoje valstybėje narėje, dėl ko minėtą gydymą buvo būtina suteikti nedelsiant.
63. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip:
Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios pagal šią nuostatą užtikrinamos pensininkams, būnantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, negalima numatyti sąlygos, kad liga, dėl kurios reikėjo atitinkamo gydymo, ūmiai pasireikštų būnant toje valstybėje, dėl ko minėtą gydymą buvo būtina suteikti nedelsiant. Ši nuostata draudžia valstybei narei šio naudojimosi atžvilgiu nustatyti tokią sąlygą.
Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis draudžia valstybei narei, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios užtikrinamos pagal šį straipsnį, būtų nustatyta kokia nors leidimo procedūra.
Paslauga ir Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytų išmokų natūra kompensavimas paprastai turi būti suteikiami remiantis šio straipsnio bei šio reglamento 36 straipsnio ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsnių nuostatomis.
Jeigu paaiškėja, kad buvimo valstybės įstaiga neteisingai atsisakė suteikti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytas išmokas natūra, o gyvenamosios vietos įstaiga, informuota apie šį atsisakymą, atsisakė palengvinti šios nuostatos teisingą įgyvendinimą, nors turėjo tokią pareigą, pastaroji, nepažeisdama galinčios kilti buvimo vietos įstaigos atsakomybės, turi tiesiogiai apdraustajam asmeniui kompensuoti jo patirtas gydymosi išlaidas, užtikrinant, kad jis gautų tokio dydžio kompensaciją, kokią būtų gavęs, jeigu būtų laikomasi šio straipsnio nuostatų.
Tokiu atveju Reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsniai draudžia, kad nacionalinės teisės aktuose tokio kompensavimo atžvilgiu būtų numatyta sąlyga gauti a posteriori
leidimą, kuris išduodamas tik nustačius, kad liga, dėl kurios aptariamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireiškė būnant kitoje valstybėje, dėl ko minėtą gydymą reikėjo suteikti nedelsiant.
Dėl antrojo, trečiojo, ketvirtojo ir penktojo prejudicinių klausimų
64. Iš antrojo, trečiojo, ketvirtojo ir penktojo prejudicinių klausimų formuluotės matyti, kad jie buvo pateikiami tik tam atvejui, jeigu į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta, jog Reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsniai nedraudžia taikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų. Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį prejudicinį klausimą, šių klausimų nagrinėti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
65. Graikijos, Belgijos, Ispanijos, Airijos, Nyderlandų, Austrijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2000 m. sausio 31 d. Nutartimi pateikė Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, nusprendžia:
1. 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3096/95, 31 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios pagal šią nuostatą užtikrinamos pensininkams, būnantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, negalima numatyti sąlygos, kad liga, dėl kurios reikėjo atitinkamo gydymo, ūmiai pasireikštų būnant toje valstybėje, dėl ko minėtą gydymą buvo būtina suteikti nedelsiant. Ši nuostata draudžia valstybei narei šio naudojimosi atžvilgiu
nustatyti tokią sąlygą.
2. Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 straipsnis draudžia valstybei narei, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios užtikrinamos pagal šį straipsnį, būtų nustatyta kokia nors leidimo procedūra.
3. Paslauga ir Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 straipsnyje numatytų išmokų natūra kompensavimas paprastai turi būti suteikiami remiantis šio straipsnio bei šio reglamento 36 straipsnio ir 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 ir 93 straipsnių nuostatomis.
4. Jeigu paaiškėja, kad buvimo valstybės įstaiga neteisingai atsisakė suteikti Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 straipsnyje numatytas išmokas natūra, o gyvenamosios vietos įstaiga, informuota apie šį atsisakymą, atsisakė palengvinti šios nuostatos teisingą įgyvendinimą, nors turėjo tokią pareigą, pastaroji, nepažeisdama galinčios kilti buvimo vietos įstaigos atsakomybės, turi tiesiogiai apdraustajam asmeniui kompensuoti jo patirtas gydymosi išlaidas, užtikrinant, kad jis gautų tokio dydžio kompensaciją, kokią būtų gavęs, jeigu būtų laikomasi šio straipsnio nuostatų.
5. Tokiu atveju Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 bei 36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 bei 93 straipsniai draudžia, kad nacionalinės teisės aktuose tokio kompensavimo atžvilgiu būtų numatyta sąlyga gauti a posteriori
leidimą, kuris išduodamas tik nustačius, kad liga, dėl kurios aptariamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireiškė būnant kitoje valstybėje, dėl ko minėtą gydymą reikėjo suteikti nedelsiant.