Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. balandžio 23 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Intelektinė nuosavybė – Direktyva 2004/48/EB – Intelektinės nuosavybės teisių gynimas – 9 straipsnio 5 dalis – Laikinosios priemonės – Proceso dėl bylos esmės nepradėjimas – Nacionalinės teisės nuostatos, numatančios laikinųjų priemonių, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį, palikimą galioti “
Byloje C-132/25
dėl Corte suprema di cassazione (Aukščiausias Kasacinis Teismas, Italija) 2025 m. vasario 10 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
M. M. Ristorazione Srl
prieš
Villa Ramazzini Srl
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė O. Spineanu-Matei (pranešėja), teisėjai S. Rodin ir N. Piçarra,
generalinė advokatė T. Ćapeta,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        M. M. Ristorazione Srl, atstovaujamos avvocato B. Pasanisi,
–        Villa Ramazzini Srl, atstovaujamos avvocato M. Machetta,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino, padedamo avvocato dello Stato F. Montanaro ir procuratore dello Stato I. Fresu,
–        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos A. Hanje ir J. Langer,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos C. Biz, J. Samnadda ir J. Szczodrowski,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (OL L 157, 2004, p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32) 9 straipsnio 5 dalies išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant M. M. Ristorazione Srl ginčą su Villa Ramazzini Srl, vaizdinio prekių ženklo „Mò Mò“ savininke, dėl M. M. Ristorazione prašymo pripažinti negaliojančia nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuria šiai įmonei uždrausta naudoti skiriamąjį žymenį „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“ ir bet kokį kitą skiriamąjį žymenį, kuriame yra prekių ženklas „Mò Mò“.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
3        Sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, yra Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties, pasirašytos 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše (Marokas) ir patvirtintos 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 91), 1C priede (toliau – TRIPS sutartis). TRIPS sutarties šalys yra PPO narės, įskaitant visas Europos Sąjungos valstybes nares ir pačią Sąjungą.
4        Šios sutarties III dalyje esančiame 50 straipsnyje numatyta:
„1.      Teismai turi teisę įpareigoti imtis neatidėliotinų bei efektyvių laikinųjų priemonių:
a)      neleisti įvykti nė vienos intelektinės nuosavybės teisės pažeidimui ir ypač neleisti patekti į savo jurisdikcijoje esančius prekybos kanalus prekėms, įskaitant importuojamas prekes tuoj po muitinės dokumentų sutvarkymo;
b)      išsaugoti reikalingus, su įtariamu pažeidimu susijusius įrodymus.
2.      Teismai turi teisę, esant reikalui, leisti imtis laikinųjų priemonių inaudita altera parte, ypač kai bet koks tokių priemonių įvedimo delsimas gali sukelti nepataisomą žalą teisės turėtojui arba kai yra įrodoma rizika, kad gali būti sunaikinti įrodymai.
<...>
6.      Nepažeidžiant šio straipsnio 4 dalies, laikinosios priemonės, kurių imamasi šio straipsnio 1 ir 2 dalių pagrindu, esant atsakovo prašymui, turi būti atšauktos ar kitaip jos netenka galios, jeigu procesas, vedantis prie sprendimo apie bylos esmę, neinicijuojamas per atitinkamą laikotarpį, kurį, kai tai leidžia valstybės narės teisė, nustato teismas, įpareigojantis imtis priemonių, arba, jeigu teismas taip nenustato, laikinųjų priemonių galiojimo laikas negali būti ilgesnis kaip 20 darbo dienų arba 31 kalendorinė diena, priklausomai nuo to, kuris iš šių laikotarpių ilgesnis.
<...>“
Sąjungos teisė
5        Direktyvos 2004/48 4, 5 ir 22 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(4)      Tarptautiniu lygiu visos valstybės narės ir pati [Europos] Bendrija savo kompetencijos ribose privalo laikytis [TRIPS sutarties] <...>.
(5)      TRIPS sutartyje visų pirma yra nuostatos dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo priemonių, kurios yra bendri tarptautiniu lygiu taikomi standartai, įgyvendinami visose valstybėse narėse. Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių tarptautinių įsipareigojimų, įskaitant įsipareigojimus pagal TRIPS sutartį.
<...>
(22)      Taip pat labai svarbu numatyti laikinas priemones, kuriomis tuoj pat sustabdomas [intelektinės nuosavybės teisių] pažeidimas, nelaukiant sprendimo dėl nusikaltimo sudėties [bylos esmės], tačiau paisant gynybos teisių, užtikrinant laikinųjų priemonių proporcingumą pagal bylos ypatybes ir pateikiant garantijas atsakovo išlaidoms ir patirtai žalai padengti nepateisinamo reikalavimo atveju. Tokios priemonės ypač pateisinamos, kai delsimas intelektinės nuosavybės teisės turėtojui padarytų esminę nepataisomą žalą.“
6        Šios direktyvos 2 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Nepažeidžiant priemonių, kurios yra ar gali būti numatytos Bendrijos ar nacionalinės teisės aktuose, jei tokios priemonės yra palankesnės teisių turėtojams, šioje direktyvoje numatytos priemonės, procedūros ir gynybos būdai yra taikomi 3 straipsnio nustatyta tvarka visiems intelektinės nuosavybės teisių pažeidimams, numatytiems Bendrijos ir (arba) atitinkamos valstybės narės nacionaliniuose teisės aktuose.“
7        Minėtos direktyvos 3 straipsnyje „Bendrasis įsipareigojimas“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės numato priemones, procedūras ir gynybos būdus, būtinus užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių, kurioms taikoma ši direktyva, vykdymą [paisymą]. Tos priemonės, procedūros ir gynybos būdai turi būti sąžiningi, teisingi, neturi būti komplikuoti ar brangūs, ar sukelti nepagrįstą vėlavimą ar delsimą.
2.      Tos priemonės, procedūros ir gynybos būdai taip pat turi būti veiksmingi, proporcingi ir atgrasantys; jie turi būti taikomi tokiu būdu, kad nebūtų sukuriamos kliūtys teisėtai prekybai ir numatytų apsaugos priemones nuo piktnaudžiavimo jomis.“
8        Tos pačios direktyvos 9 straipsnyje „Laikinosios ir prevencinės priemonės“ nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad pareiškėjo prašymu teismo institucijos galėtų:
a)      įtariamam pažeidėjui nustatyti laikinąjį draudimą, skirtą užkirsti kelią bet kokiam gresiančiam intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, arba laikinai ir pagal nacionalinės teisės aktus nustatant pakartotinę nuobaudą, [uždrausti] tęsti šių teisių tariamus pažeidimus arba, jei jie tęsiami, reikalauti pateikti užstatą, kuris užtikrintų kompensaciją teisių turėtojui; laikinasis draudimas tomis pačiomis sąlygomis taip pat gali būti taikomas tarpininkui, kurio paslaugas naudoja trečioji šalis, pažeisdama intelektinės nuosavybės teises; draudimui, taikomam tarpininkams, kurių paslaugas naudoja trečioji šalis, pažeisdama autorių teises ar gretutines teises, taikoma [2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230)];
b)      reikalauti atlikti poėmį arba pristatyti intelektinės nuosavybės teisių pažeidimu įtariamas prekes, siekiant, kad jos nepatektų ar nejudėtų prekybos kanaluose.
2.      Jei pažeidimas įvykdytas komerciniu mastu, valstybės narės užtikrina, kad, nukentėjusiai šaliai įrodžius aplinkybes, dėl kurių gali kilti grėsmė žalos atlyginimui, teismo institucijos galėtų reikalauti įtariamo pažeidėjo prevencinio kilnojamojo ir nekilnojamojo turto poėmio, įskaitant jo banko sąskaitų ir kitokių lėšų blokavimą. Tuo tikslu kompetentingos institucijos gali reikalauti pateikti banko, finansinius ar komercinius dokumentus arba leisti tinkamai susipažinti su susijusia informacija.
3.      Teismo institucijos, taikydamos šio straipsnio 1 ir 2 dalyje minėtas priemones, turi teisę reikalauti, kad pareiškėjas pateiktų bet kokius prieinamus įrodymus, kurių pakaktų įsitikinti, jog pareiškėjas yra teisių turėtojas ir kad pareiškėjo teisė yra pažeidžiama arba kad gresia toks pažeidimas.
4.      Valstybės narės užtikrina, kad šio straipsnio 1 ir 2 dalyse minėtos [laikinosios] priemonės būtų taikomos, jeigu reikalinga, neišklausius atsakovo, ypač tuomet, kai bet koks delsimas galėtų padaryti esminę nepataisomą žalą teisių turėtojui. Tokiu atveju, šalims apie tai pranešama be delsimo, ne vėliau kaip tuoj pat pritaikius priemones.
Priemonių peržiūrėjimas, įskaitant teisę būti išklausytam, taikomas atsakovo prašymu, siekiant per pagrįstą laikotarpį po pranešimo apie priemones nuspręsti, ar priemonės turėtų būti pakeistos, atšauktos ar patvirtintos.
5.      Valstybės narės užtikrina, kad 1 ir 2 dalyse minėtos laikinosios priemonės būtų atšauktos arba jų poveikis būtų kitaip panaikintas atsakovo prašymu, jeigu pareiškėjas per pagrįstą laikotarpį nepradeda proceso kompetentingame teisme, kuris priimtų sprendimą dėl bylos esmės; tokį pagrįstą laikotarpį nustato teismo institucija, reikalaujanti taikyti priemones, jei tai leidžiama pagal valstybės narės teisės aktus, o, nesant tokio nustatymo, šis laikotarpis neturi būti ilgesnis kaip 20 darbo dienų arba 31 kalendorinė diena, atsižvelgiant į tai, kuris laikotarpis yra ilgesnis.
<...>“
Italijos teisė
CPI
9        Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2005 m. vasario 10 d. decreto legislativo n. 30 – Codice della proprietà industriale, a norma dell’articolo 15 della legge 12 dicembre 2002, n. 273 (Įstatyminis dekretas Nr. 30 dėl Pramoninės nuosavybės kodekso patvirtinimo pagal 2002 m. gruodžio 12 d. Įstatymo Nr. 273 15 straipsnį) (GURI Nr. 52, 2005 m. kovo 4 d., paprastasis priedas Nr. 28) (toliau – CPI) 131 straipsnyje „Draudimai“ numatyta:
„1.      Pramoninės nuosavybės teisių turėtojas gali prašyti taikyti draudimą dėl bet kokio gresiančio jo teisės pažeidimo, taip pat draudimą tęsti vykdomus pažeidimus ar juos vykdyti pakartotinai. Pagal Civilinio proceso kodekso [toliau – CPC] nuostatas dėl apsaugos priemonių taikymo procedūrų jis gali, be kita ko, prašyti uždrausti bet kuriam asmeniui, kuriam priklauso teises pažeidžiantys produktai arba kuris prie jų gali kitaip prieiti, juos gaminti, pateikti rinkai ar naudoti, taip pat prašyti įpareigoti šį asmenį išimti tuos produktus iš rinkos.
Remiantis tais pačiais pagrindais, minėtą draudimą bei įpareigojimą dėl produktų išėmimo iš rinkos galima prašyti taikyti kiekvienam asmeniui, kurio paslaugomis naudojamasi vykdant pramoninės nuosavybės teisių pažeidimus.
2.      Nustatydamas minėtą draudimą, teismas gali numatyti sumą, mokėtiną už kiekvieną vėliau nustatytą pažeidimą ar draudimo nesilaikymą, taip pat už bet kokį vėlavimą įgyvendinti priemonę.“
10      CPI 132 straipsnyje „Išankstinis apsaugos taikymas ir ryšys tarp laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūros bei bylos nagrinėjimo iš esmės“ nustatyta:
„1.      126, 128, 129, 131 ir 133 straipsniuose nurodytos priemonės taip pat gali būti taikomos patento paraiškos pateikimo ar jo registracijos procedūrų metu, jeigu paraiška buvo paskelbta viešai arba su ja galėjo susipažinti asmenys, kuriems apie ją buvo pranešta.
2.      Jeigu laikinąją priemonę pritaikęs teismas nenustato termino, per kurį šalys turi pradėti procesą dėl bylos esmės, šis turi būti pradėtas per 20 darbo dienų arba per 31 kalendorinę dieną, atsižvelgiant į tai, kuris terminas yra ilgesnis. Terminas pradedamas skaičiuoti nuo nutarties paskelbimo, jei ji priimama per posėdį, arba nuo pranešimo apie ją dienos, jei posėdis nerengiamas. Jeigu kartu su aprašymo priemone arba subsidiariai prašoma taikyti ją papildančias laikinąsias
priemones, skaičiuojant terminą atsižvelgiama į kompetentingo teismo nutartį, kuria, be kita ko, nusprendžiama dėl šių papildančių priemonių.
3.      Jeigu bylos nagrinėjimas iš esmės nepradedamas per 2 dalyje nustatytą privalomą terminą, arba jei jis pradedamas ir užbaigiamas, laikinoji priemonė nustoja galioti.
4.      3 dalies nuostatos netaikomos nei pagal CPC 700 straipsnį pritaikytoms laikinosioms apsaugos priemonėms, nei kitoms laikinosioms priemonėms, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį [(toliau – išankstinės priemonės)]. Tokiais atvejais bet kuri bylos šalis gali pradėti procesą dėl bylos esmės.
<...>“
CPC
11      CPC 700 straipsnyje nustatyta:
„Išskyrus pirmesniuose šio skyriaus skirsniuose numatytus atvejus, bet kuris asmuo, turintis pagrįstų priežasčių nuogąstauti, kad laikotarpiu, kurio reikia jo teisei įgyvendinti įprasta tvarka, jam gresia neišvengiama ir nepataisoma žala, gali kreiptis į teismą, kad šis pritaikytų laikinąsias apsaugos priemones, kurios, atsižvelgiant į aplinkybes, yra tinkamiausios laikinai užtikrinti sprendimo dėl bylos esmės įvykdymą.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
12      Italijoje įsteigta įmonė Villa Ramazzini yra vaizdinio prekių ženklo „Mò Mò“ savininkė.
13      M. M. Ristorazione, taip pat Italijoje įsteigta įmonė, naudojo skiriamąjį žymenį „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“.
14      2018 m. kovo 22 d. nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių Tribunale di Roma (Romos teismas, Italija) patenkino Villa Ramazzini pateiktą prašymą dėl šių priemonių taikymo. Konkrečiau kalbant, šis teismas uždraudė M. M. Ristorazione naudoti žymenį „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“ ir bet kokį kitą skiriamąjį žymenį, kuriame yra prekių ženklas „Mò Mò“, taip pat nurodė pašalinti šį žymenį iš M. M. Ristorazione iškabos ir numatė jai periodinę baudą už kiekvieną vėlavimo įvykdyti nutartį dieną, pradedant skaičiuoti nuo jos įteikimo vykdymui.
15      M. M. Ristorazione kreipėsi į Tribunale di Roma (Romos teismas) su prašymu pripažinti 2018 m. kovo 22 d. nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių negaliojančia. Ji teigė, kad ši nutartis neteko galios pagal CPI 132 straipsnio 3 dalį ir Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalį, nes Villa Ramazzini nepradėjo proceso dėl bylos esmės, kad būtų pripažinta jos teisė.
16      2020 m. liepos 8 d. sprendimu Tribunale di Roma (Romos teismas) šį prašymą pripažinti nutartį negaliojančia atmetė remdamasis CPI 132 straipsnio 4 dalimi, pagal kurią laikinosios priemonės negaliojimo sankcija, skiriama laiku nepradėjus proceso dėl bylos esmės, netaikoma išankstinėms priemonėms, pavyzdžiui, kaip teigia šis teismas, M. M. Ristorazione atžvilgiu nustatytam draudimui atlikti tam tikrus veiksmus. Minėto teismo teigimu, Direktyvos 2004/48 9 straipsnis susijęs tik su tomis priemonėmis, kurios yra laikinosios savo esme, o ne tomis, kuriomis galima iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį.
17      M. M. Ristorazione dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Corte d’appello di Roma (Romos apeliacinis teismas, Italija); šis patvirtino pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą. Pripažinęs, kad CPI 131 straipsnyje nurodyti draudimai atlikti tam tikrus veiksmus yra išankstinės priemonės, šis teismas pažymėjo, kad tais atvejais, kai šios priemonės tampa galutinės, vien jų pakanka, kad ieškovo teisė būtų galutinai apginta. Šiuo klausimu minėtas priemones reikia atskirti nuo Direktyvos 2004/48 9 straipsnyje numatytų priemonių, kuriomis siekiama išsaugoti esamą faktinę padėtį, kad ateityje galėtų būti įvykdytas pagrindinis sprendimas. Minėto teismo teigimu, išankstinių priemonių reguliavimu siekiama laikytis šios direktyvos 3 straipsnyje įtvirtinto proceso ekonomiškumo principo.
18      M. M. Ristorazione pateikė kasacinį skundą Corte suprema di cassazione (Aukščiausias Kasacinis Teismas, Italija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Grįsdama šį skundą, ji nurodė du pagrindus, iš kurių pirmasis buvo grindžiamas, be kita ko, Direktyvos 2004/48 9 straipsnio ir CPI 132 straipsnio pažeidimu. M. M. Ristorazione teigimu, šis 9 straipsnis apima išankstines priemones, pavyzdžiui, draudimus, kuriais siekiama užkirsti kelią pažeidimams arba juos sustabdyti. Be to, pagal šios direktyvos 3 straipsnį nedraudžiama numatyti, kad išankstinės priemonės gali nustoti galioti.
19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, pirma, kad nors CPI 132 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta bendroji taisyklė, pagal kurią laikinoji priemonė nustoja galioti, jeigu procesas dėl bylos esmės nepradedamas per nustatytą privalomą terminą, CPI 132 straipsnio 4 dalyje vis dėlto numatyta, kad ši taisyklė netaikoma pagal CPC 700 straipsnį pritaikytoms laikinosioms apsaugos priemonėms ir kitoms laikinosioms priemonėms, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį, ir taip pat nurodyta, kad kiekviena šalis gali pradėti procesą dėl bylos esmės.
20      Tas teismas priduria, kad iš Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalies matyti, jog šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytos laikinosios priemonės atsakovo prašymu turi būti atšauktos arba jų poveikis turi būti kitaip panaikintas, jeigu pareiškėjas per pagrįstą laikotarpį nepradeda proceso dėl bylos esmės.
21      Minėtas teismas patikslina, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalyje nurodytos priemonės patenka tarp Sąjungos teisės aktų leidėjo numatytų teisinių priemonių, leidžiančių apskritai sušvelninti riziką, kad dėl laikinųjų priemonių atsakovas patirs žalą, ir taip jį apsaugoti.
22      Tas pats teismas pažymi, kad tarp Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytų priemonių yra paminėtas laikinasis draudimas, sutampantis su CPI 131 straipsnio 1 dalyje numatytu draudimu atlikti tam tikrus veiksmus, ir periodinė bauda, atitinkanti CPI 131 straipsnio 2 dalyje numatytą „sumą, mokėtiną už kiekvieną vėliau nustatytą pažeidimą ar draudimo nesilaikymą, taip pat už bet kokį vėlavimą įgyvendinti priemonę“.
23      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad nacionaliniu lygmeniu nei jurisprudencijoje, nei doktrinoje nėra vienareikšmio atsakymo į klausimą, ar CPI 132 straipsnio 4 dalis prieštarauja Direktyvos 2004/48 nuostatoms.
24      Šiomis aplinkybėmis Corte suprema di cassazione (Aukščiausias Kasacinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2004/48] 9 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama nacionalinės teisės nuostata, įtvirtinta [CPI] 132 straipsnio 4 dalyje, pagal kurią, jei procesas dėl bylos esmės nepradedamas per nustatytą privalomą terminą, taisyklė dėl laikinosios priemonės negaliojimo, numatyta to paties CPI 132 straipsnio 3 dalyje, netaikoma pagal [CPC] 700 straipsnį pritaikytoms laikinosioms apsaugos priemonėms ir kitoms laikinosioms priemonėms, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį, net jeigu tokiais atvejais kiekviena bylos šalis gali pradėti procesą dėl bylos esmės?“
Dėl prejudicinio klausimo
25      Savo vieninteliu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią leidžiama palikti galioti tam tikras laikinąsias priemones, pavyzdžiui, laikinąsias priemones, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį, nors pareiškėjas per šio 9 straipsnio 5 dalyje numatytą terminą nepradėjo proceso dėl tokio sprendimo priėmimo, o atsakovas prašo atšaukti šias laikinąsias priemones arba kitaip panaikinti jų poveikį.
26      Pirmiausia reikia priminti, kad TRIPS sutartis, kuri yra neatsiejama Sąjungos teisės sistemos dalis, saisto Sąjungą, todėl turi viršenybę prieš Sąjungos antrinės teisės aktus, taigi šie aktai turi būti aiškinami taip, kad kuo labiau atitiktų jos nuostatas (šiuo klausimu žr. 2024 m. vasario 27 d. Sprendimo EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, 70 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
27      Šiuo klausimu Direktyvos 2004/48 4 ir 5 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad ši direktyva nepažeidžia valstybių narių įsipareigojimų pagal TRIPS sutartį, kuri saisto visas valstybes nares ir pačią Sąjungą. Be to, minėtos direktyvos 9 straipsnyje atspindimas šios sutarties 50 straipsnio tekstas. Darytina išvada, kad ta direktyva turi būti aiškinama taip, kad kuo labiau atitiktų iš šios sutarties kylančius Sąjungos tarptautinius įsipareigojimus.
28      Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į jos kontekstą bei aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus (žr. 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12 punktą ir 2025 m. birželio 19 d. Sprendimo CeramTec, C‑17/24, EU:C:2025:455, 33 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
29      Pirma, pagal Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalį iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad šio straipsnio 1 ir 2 dalyse minėtos laikinosios priemonės būtų atšauktos arba jų poveikis būtų kitaip panaikintas atsakovo prašymu, jeigu pareiškėjas nepradeda proceso kompetentingame teisme, kuris priimtų sprendimą dėl bylos esmės, per šio teismo nustatytą laikotarpį, o, nesant tokio nustatymo, šis laikotarpis neturi būti ilgesnis kaip 20 darbo dienų arba 31 kalendorinė diena, atsižvelgiant į tai, kuris laikotarpis yra ilgesnis.
30      Iš Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalies formuluotės matyti, kad ji apima šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytas laikinąsias priemones. Šiomis priemonėmis siekiama, be kita ko, nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių
užkirsti kelią bet kokiam gresiančiam intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui
arba laikinai uždrausti tęsti šių teisių tariamus pažeidimus, prireikus nustatant, jei tai leidžiama pagal nacionalinės teisės aktus, periodinę baudą, arba, jei jie tęsiami, reikalauti pateikti užstatą, kuris užtikrintų kompensaciją teisių turėtojui.
31      Be to, minėta direktyvos nuostata taip pat apima
laikinąsias priemones, nurodytas šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies b punkte, t. y. priemones, kuriomis reikalaujama atlikti poėmį arba pristatyti intelektinės nuosavybės teisių pažeidimu įtariamas prekes, siekiant, kad jos nepatektų ar nejudėtų prekybos kanaluose.
32      Galiausiai aptariama direktyvos nuostata
apima tos direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje numatytas laikinąsias priemones, kuriomis reikalaujama atlikti įtariamo pažeidėjo prevencinį kilnojamojo ir nekilnojamojo turto poėmį, įskaitant jo banko sąskaitų ir kitokių lėšų blokavimą.
33      Taigi Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalies, siejamos su šio straipsnio 1 ir 2 dalimis, formuluotė apima platų laikinųjų priemonių spektrą, neišskiriant laikinųjų priemonių, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį.
34      Antra, iš Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalies konteksto matyti, kad šia nuostata atsakovui, kuriam skirta laikinoji priemonė, siekiama suteikti teisę ją panaikinti, jei paaiškėja, kad pareiškėjas per nustatytą terminą nepradėjo proceso dėl bylos esmės (pagal analogiją žr. 2001 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Schieving-Nijstad e.a., C‑89/99, EU:C:2001:438, 42 punktą).
35      Iš tiesų pagal Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalį iš valstybių narių nereikalaujama numatyti, kad atitinkamos laikinosios priemonės automatiškai nustoja galioti pasibaigus terminui, per kurį pareiškėjas turėjo pradėti procesą dėl bylos esmės, nes šioje nuostatoje aiškiai numatyta, kad tam reikalingas atsakovo prašymas (pagal analogiją žr. 2001 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Schieving-Nijstad e.a., C‑89/99, EU:C:2001:438, 60 punktą).
36      Be to, šios direktyvos 9 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad net jei laikinosios priemonės buvo pritaikytos neišklausius atsakovo, jos peržiūrimos tik jei pastarasis to prašo.
37      Trečia, kalbant apie Direktyvos 2004/48 tikslus, pažymėtina, kad ji skirta reglamentuoti intelektinės nuosavybės teisių aspektams, kurie susiję, pirma, su šių teisių laikymusi ir, antra, su kėsinimusi į jas, ir jomis reikalaujama užtikrinti, kad egzistuotų veiksmingi teisių gynimo būdai, skirti užkirsti kelią bet kokiam kėsinimuisi į esamą intelektinės nuosavybės teisę, nutraukti tokį kėsinimąsi ar taikyti atkuriamąsias priemones (2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį priemonės, procedūros ir gynybos būdai, būtini užtikrinti šių teisių vykdymą, turi būti, be kita ko, sąžiningi ir teisingi.
38      Be to, minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje pabrėžiama, kad tos priemonės, procedūros ir gynybos būdai turi būti veiksmingi, proporcingi ir atgrasantys; jie turi būti taikomi tokiu būdu, kad nebūtų sukuriamos kliūtys teisėtai prekybai ir būtų numatytos apsaugos priemonės nuo piktnaudžiavimo jomis. Taigi pagal šią nuostatą reikalaujama, kad valstybės narės ir galiausiai nacionaliniai teismai suteiktų garantijas, kad, be kita ko, Direktyvos 2004/48 9 straipsnyje numatytomis priemonėmis ir procedūromis nebūtų piktnaudžiaujama (2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
39      Be to, kaip matyti ir iš Direktyvos 2004/48 22 konstatuojamosios dalies, šios direktyvos 9 straipsnio 5 dalimi siekiama užtikrinti, kad atitinkamos laikinosios priemonės neliktų galioti neribotą laiką, nepriimant sprendimo dėl esmės. Taigi šia 9 straipsnio 5 dalimi, siejama su minėtos direktyvos 3 straipsniu, suteikiant atsakovui galimybę prašyti panaikinti laikinąsias priemones, jei pareiškėjas nepradeda proceso dėl bylos esmės, siekiama užkirsti kelią neproporcingam minėtų priemonių taikymui ar piktnaudžiavimui jomis ir užtikrinti, kad nebūtų sukuriamos kliūtys teisėtai prekybai.
40      Taigi Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalis, kurioje nenumatyta jokia joje įtvirtintos taisyklės išimtis, yra viena iš atsakovo naudai taikomų garantijų, kurias, Sąjungos teisės aktų leidėjo vertinimu, buvo būtina nustatyti kaip atsvarą jo numatytoms greitoms ir veiksmingoms laikinosioms priemonėms, turinčioms neigiamą poveikį atsakovo interesams (šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, 43–48 punktus).
41      Jei tam tikros laikinosios priemonės būtų paliekamos galioti nereikalaujant, kad pareiškėjas pradėtų procesą dėl bylos esmės, galėtų susidaryti situacijų, kai laikinoji priemonė, kuri, ją taikant skubos tvarka, atrodo pateisinama, bet, kaip vėliau paaiškėja, yra nepagrįsta, toliau darytų poveikį atsakovui neatlikus teisminės peržiūros dėl bylos esmės, ir, taikant intelektinės nuosavybės teisių gynimo priemones, galėtų būti pažeistas Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalimi siekiamas tikslas bei jos 3 straipsnio 2 dalyje nurodytas proporcingumo principas.
42      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas proceso ekonomiškumo principas negali būti viršesnis už aiškias Sąjungos antrinės teisės aktų nuostatas, pagal kurias reikalaujama nustatyti garantijas, skirtas apsaugoti teisę į gynybą, įtvirtintą Direktyvos 2004/48 3 ir 9 straipsniuose, siejamuose su TRIPS sutarties 50 straipsniu ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsniais.
43      Galiausiai Direktyvos 2004/48 2 straipsnio 1 dalis, iš kurios matyti, kad ši direktyva taikoma nepažeidžiant priemonių, kurios yra ar gali būti numatytos, be kita ko, nacionalinės teisės aktuose, jei šios priemonės yra palankesnės teisių turėtojams (2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Phoenix Contact, C-44/21, EU:C:2022:309, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), negali būti aiškinama taip, kad pagal ją leidžiama palikti galioti tam tikras laikinąsias priemones, nereikalaujant, kad pareiškėjas, kuris remiasi intelektinės nuosavybės teise, pradėtų procesą dėl bylos esmės. Iš tiesų, net jei nacionalinės teisės nuostata, kurioje numatytas toks palikimas galioti, galėtų būti palankesnė intelektinės nuosavybės teisių turėtojams, Sąjungos teisės aktų leidėjas minėtos direktyvos
3 ir 9 straipsniuose nustatė laikinųjų priemonių taikymo sąlygas, laikydamasis TRIPS sutarties 50 straipsnio, o taip pat užtikrindamas intelektinės nuosavybės teisių turėtojo teisių ir Pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintų teisių į gynybą pusiausvyrą. Taigi tokios taikymo sąlygos nepatenka į valstybių narių procesinės autonomijos sritį.
44      Ketvirta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, remiantis tam tikra doktrinos dalimi, CPI 132 straipsnio 4 dalyje numatytos išankstinės priemonės nepriskiriamos prie Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalyje nurodytų laikinųjų priemonių. Laikoma, kad šiomis priemonėmis, skirtingai nei laikinosiomis priemonėmis siaurąja prasme, siekiama apsaugoti intelektinės nuosavybės teises taip, kaip jos būtų apsaugotos galutiniu sprendimu. Kadangi jomis siekiama iš anksto numatyti sprendimą dėl bylos esmės, jos yra netipinės laikinosios priemonės.
45      Šiuo klausimu nacionalinis teismas turi nustatyti, ar pagrindinėje byloje pritaikytos išankstinės priemonės yra laikinosios priemonės, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 1 dalies a punktą.
46      Vis dėlto galima pažymėti, pirma, kad neginčijama, jog tiek pareiškėjas, tiek atsakovas gali pradėti procesą dėl bylos esmės, todėl neatrodo, kad teisės aktų leidėjas tokias išankstines priemones būtų numatęs kaip teisiniu požiūriu galutines, be to, jis pats jas laikė laikinosiomis priemonėmis (pagal analogiją žr. 1998 m. birželio 16 d. Sprendimo Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, 38 punktą).
47      Antra, reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog „tai, kad šalys galimai sutiktų sprendimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo laikyti „galutiniu“ jų ginčo sprendimu, negali pakeisti priemonės, kuri laikoma „laikina“ pagal [TRIPS sutarties] 50 straipsnį, teisinio pobūdžio“ (1998 m. birželio 16 d. Sprendimo Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, 44 punktas).
48      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2004/48 9 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią leidžiama palikti galioti tam tikras laikinąsias priemones, pavyzdžiui, laikinąsias priemones, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį, nors pareiškėjas per šio 9 straipsnio 5 dalyje numatytą terminą nepradėjo proceso dėl tokio sprendimo priėmimo, o atsakovas prašo atšaukti šias laikinąsias priemones arba kitaip panaikinti jų poveikį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
49      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo 9 straipsnio 5 dalis
turi būti aiškinama taip:
pagal ją draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią leidžiama palikti galioti tam tikras laikinąsias priemones, pavyzdžiui, laikinąsias priemones, kuriomis siekiama iš anksto numatyti sprendimo dėl bylos esmės baigtį, nors pareiškėjas per šio 9 straipsnio 5 dalyje numatytą terminą nepradėjo proceso dėl tokio sprendimo priėmimo, o atsakovas prašo atšaukti šias laikinąsias priemones arba kitaip panaikinti jų poveikį.
Parašai.
*      Proceso kalba: italų.