Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2025 m. rugsėjo 4 d.(1)
Byla C-147/24 (Safi)(i)
V
prieš
Staatssecretaris van Justitie Veiligheid
(Rechtbank Den Haag (Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Sąjungos pilietybė – SESV 20 straipsnis – Nejudus Sąjungos pilietis, kuris yra trečiosios šalies piliečio išlaikomas nepilnametis – Vieno iš tėvų išvestinė teisė gyventi šalyje – Vienas iš tėvų, turintis teisę gyventi kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios pilietybę turi ir kurioje gyvena jo nepilnametis vaikas – Neteisėtai šalyje esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimas – Direktyva 2008/115/EB – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnis – Teisė į privatų ir šeimos gyvenimą – Chartijos 24 straipsnio 2 ir 3 dalys – Vaiko interesai“
I.      Įvadas
1.        Kada Sąjungos pilietis gali remtis fraze Civis Europeus Sum prieš savo valstybę narę?(2)
2.        Ši byla susijusi su Nyderlandų pilietybę turinčiu nepilnamečiu, kuris niekada nepasinaudojo Sąjungoje taikoma laisvo judėjimo teise išvykti iš savo valstybės narės ir kurį Nyderlandų valdžios institucijos gali priversti išvykti iš šios valstybės narės ir persikelti į Ispaniją.
3.        Nyderlandų kompetentingos institucijos atsisakė suteikti šio nepilnamečio motinai, kuri yra trečiosios šalies pilietė, išvestinę teisę gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį, remdamosi vieno iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų teise gyventi Ispanijoje. Institucijos padarė išvadą, kad SESV 20 straipsnis netaikomas, nes dėl atsisakymo suteikti teisę gyventi šalyje atitinkamas Sąjungos pilietis (trečiosios šalies pilietės vaikas) būtų priverstas išvykti ne iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, o tik iš Nyderlandų teritorijos.
4.        Ar tokiomis aplinkybėmis SESV 20 straipsniu suteikiama išvestinė teisė gyventi šalyje?
5.        Tam, kad atsakytų į šį klausimą, Teisingumo Teismas turės persvarstyti jurisprudenciją, suformuotą byloje Ruiz Zambrano(3).
II.    Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
6.        V yra trečiosios šalies pilietė, gyvenanti Nyderlanduose su savo nepilnamečiu vaiku, kuris yra Nyderlandų pilietis, ir sutuoktiniu, kuris turi dvigubą pilietybę – Nyderlandų ir trečiosios šalies.
7.        Vaikas gimė Nyderlanduose ir niekada nebuvo išvykęs iš šios valstybės narės teritorijos. Taigi jis yra nejudus Sąjungos pilietis. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis vaikas turi kalbos sunkumų, dėl kurių jam teikiamas specialusis ugdymas ir organizuojamas vežimas į specialiąją ugdymo įstaigą ir iš jos.
8.        V sutuoktinis turi sveikatos sutrikimą ir gauna socialines išmokas.
9.        V gyvena Nyderlanduose nuo 2014 m., neturėdama galiojančio leidimo gyventi šalyje, ir niekada nebuvo susidūrusi su teisingumo sistema.
10.      2020 m. lapkričio 13 d. V pateikė prašymą išduoti Sąjungos (EEE) dokumentą, patvirtinantį jos išvestinę teisę gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį.
11.      2021 m. lapkričio 11 d. Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (teisingumo ir saugumo valstybės sekretorius, Nyderlandai; toliau – valstybės sekretorius) atmetė V prašymą. Jis nusprendė, kad V neturi teisės įgyti išvestinę teisę gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį, nes jos išlaikomas nepilnametis vaikas nebūtų priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, o galėtų prisijungti prie jos Ispanijoje, kur ji turi teisę gyventi šalyje.
12.      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad V, 1999–2014 m. gyvenusi Ispanijoje, tebeturi galiojantį leidimą gyventi šioje valstybėje narėje.
13.      Atmetęs V prašymą, grindžiamą SESV 20 straipsniu, valstybės sekretorius ex officio išnagrinėjo jos teisę pagal Europos žmogaus teisių konvencijos (EŽTK) 8 straipsnį, kuriuo saugomas privatus ir šeimos gyvenimas. Jis nustatė, kad V neturi teisės gyventi šalyje ir pagal šią nuostatą. Nors atsakovas nustatė, kad pareiškėjos privatus ir šeimos gyvenimas vyksta Nyderlanduose, jis konstatavo, kad Nyderlandų interesai imigracijos srityje nusveria asmeninį pareiškėjos ir jos šeimos interesą.
14.      Šis atsisakymas pripažinti V teisę gyventi Nyderlanduose reiškia, kad ji šios valstybės narės teritorijoje buvo neteisėtai. Todėl, remdamasis Direktyva 2008/115/EB(4), valstybės sekretorius nurodė V nedelsiant grįžti į Ispaniją(5). Neįvykdžius šios nutarties, dėl V būtų priimtas sprendimas grąžinti.
15.      V pateikė skundą dėl šio sprendimo; jį valstybės sekretorius 2022 m. birželio 20 d. atmetė kaip akivaizdžiai nepagrįstą.
16.      Tą pačią dieną V apeliacine tvarka apskundė sprendimą atmesti skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam Rechtbank Den Haag (Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai).
17.      Šis teismas klausia, ar aplinkybė, kad V turi teisę gyventi kitoje valstybėje narėje (Ispanijoje), yra pakankamas pagrindas atsisakyti suteikti jai išvestinę teisę gyventi šalyje, nepaisant to, kad ją ir jos nepilnametį vaiką sieja priklausomybės ryšys(6). Nors persikėlimas į Ispaniją reikštų, kad V ir jos nepilnametis vaikas nebūtų priversti išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, vaikas vis dėlto privalėtų išvykti iš Nyderlandų ir taip būtų faktiškai priverstas pasinaudoti laisvo judėjimo teise. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia, kokiu momentu vertinant prašymus dėl išvestinės teisės gyventi šalyje turėtų būti atsižvelgiama į vaiko interesus ir teisę į šeimos gyvenimą.
18.      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar ši Direktyvos 2008/115 5 straipsnio a ir b punktuose nustatyta pareiga atsižvelgti į vaiko interesus ir šeimos gyvenimą vienodai taikoma ir tuo atveju, kai trečiosios šalies piliečiui nurodoma nedelsiant persikelti į kitą valstybę narę pagal šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalį, palyginti su sprendimu grąžinti pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį(7).
19.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas supaprastinta tvarka sustabdė ginčijamo sprendimo teisines pasekmes, kol bus pasirengęs priimti sprendimą dėl apeliacinio skundo esmės.
20.      Šiomis aplinkybėmis Rechtbank Den Haag (Hagos apylinkės teismas) sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad neatmestina, jog vienam iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, turi būti suteikiama išvestinė teisė gyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi jo nepilnametis vaikas ir kurioje tas vaikas gyvena, bet nėra pasinaudojęs savo kaip piliečio teisėmis, o šis vienas iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, turi teisę gyventi kitoje valstybėje narėje?
Jei neatmestina, kad vienam iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, turi būti suteikiama išvestinė teisė gyventi valstybėje narėje, kurios pilietybę turi ir kurioje gyvena jo nepilnametis vaikas, bet nėra pasinaudojęs savo kaip piliečio teisėmis, o šis vienas iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, turi teisę gyventi kitoje valstybėje narėje:
2.      Ar iš SESV 20 straipsnio, atsižvelgiant į Direktyvos 2008/115 5 straipsnio a ir b punktus ir 6 straipsnio 2 dalį, esant priklausomumo santykiui, kuris pateisina išvestinės teisės gyventi šalyje suteikimą pagal SESV 20 straipsnį, kyla sprendimą priimančios institucijos pareiga prieš įpareigojant vieną iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, nedelsiant išvykti į valstybę narę, kurioje jis turi leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti toje valstybėje narėje, įsitikinti, ar naudojimasis teise laisvai judėti ir laisvai gyventi šalyje atitinka vaiko interesus ir ar bus toliau užtikrinamas šeimos gyvenimas, ir ar į šiuos veiksnius turėtų būti atsižvelgiama nagrinėjant prašymą suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje?“
21.      2025 m. kovo 25 d. vyko teismo posėdis, jame V, Nyderlandų ir Danijos vyriausybės ir Europos Komisija pateikė savo argumentus.
III. Analizė
22.      SESV 20 straipsniu trečiosios šalies piliečiui suteikiama išvestinė teisė gyventi šalyje, kai būtina apsaugoti valstybių narių piliečių teisės į pilietybę(8).
23.      Nagrinėjamu atveju Nyderlandų kompetentingos institucijos nusprendė, kad nebūtina suteikti V išvestinę teisę gyventi šalyje siekiant apsaugoti jos nepilnamečio vaiko teises į Sąjungos pilietybę. Pagrindinė šio sprendimo priežastis – tai, kad V turėjo teisę gyventi Ispanijoje. Tai reiškia, kad nors V nepilnametis vaikas taip pat turės išvykti iš Nyderlandų, nes yra nuo jos priklausomas(9), jis nebus priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai. Sprendžiančioji institucija laikėsi nuomonės, kad šeima gali įsikurti Ispanijoje, todėl SESV 20 straipsnis netaikomas.
24.      Nusprendusi, kad V neturi nei Sąjungos teise, nei kitais pagrindais pagrįstos teisės gyventi Nyderlanduose, kompetentinga institucija nurodė jai nedelsiant persikelti į Ispaniją. Šis sprendimas buvo grindžiamas Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 2 dalimi.
25.      Tokiomis aplinkybėmis pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar vienas iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų gali remtis SESV 20 straipsniu, kad jam būtų suteikta išvestinė teisė gyventi šalyje tik tuo atveju, kai išlaikomas nejudus nepilnametis Sąjungos pilietis priešingu atveju būtų priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, ar yra ir kitų atvejų, kai taikomas SESV 20 straipsnis.
26.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal SESV 20 straipsnį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, prieš priimdamos tokį nurodymą, privalo įvertinti, ar nurodymas vienam iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, persikelti į kitą valstybę narę atitinka vaiko interesus ir ar toje kitoje valstybėje narėje gali būti tęsiamas atitinkamų asmenų privatus ir šeimos gyvenimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia išsiaiškinti, ar į šias pagrindines teises reikia atsižvelgti sprendžiant, ar suteikti vienam iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų išvestinę teisę gyventi šalyje.
27.      Nors atsakymai į šiuos du klausimus yra glaudžiai susiję, vis dėlto juos analizuosiu atskirai, nes į antrąjį klausimą prašoma atsakyti tik tuo atveju, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai.
28.      Siūlysiu Teisingumo Teismui teigiamai atsakyti į pirmąjį klausimą, kad SESV 20 straipsnis taikytinas, neatsižvelgiant į tai, ar nepilnametis Sąjungos pilietis ir vienas iš trečiosios šalies pilietybę turinčių jo tėvų galėtų persikelti į kitą valstybę narę, kurioje šis vienas iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų turi teisę gyventi.
29.      Šiuo atžvilgiu tvirtinu, kad SESV 20 straipsniu saugomų teisių į Sąjungos pilietybę esmė apima teisę nekeliauti (A dalies 2 skirsnis). Atsižvelgiant į tai, kad šis aiškinimas grindžiamas Teisingumo Teismo argumentais Sprendime Ruiz Zambrano ir vėlesne jurisprudencija, savo analizę pradėsiu nuo šio sprendimo ir jo pasekmių apžvalgos (A dalies 1 skirsnis). Jei Teisingumo Teismas nepriimtų A dalies 2 skirsnyje mano siūlomo atsakymo, pasiūlysiu alternatyvią analizę, kurioje teigiama, kad kompetentinga sprendžiančioji institucija turėtų patikrinti, ar visos šeimos perkėlimas į kitą valstybę narę iš tiesų yra įmanomas pagal Sąjungos teisę (A dalies 3 skirsnis).
30.      Atsakydama į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą, paaiškinsiu jurisprudenciją, suformuotą byloje Ruiz Zambrano, ir parodysiu, jog pagal ją reikalaujama, kad kompetentingos institucijos, vertindamos, ar Sąjungos piliečio ir trečiosios šalies piliečio priklausomybės laipsnis yra toks, kad Sąjungos pilietis būtų priverstas vykti kartu su vienu iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, kai šis vienas iš tėvų yra priverstas išvykti iš valstybės narės, kurios pilietybę turi priklausomas nepilnametis Sąjungos pilietis, atsižvelgtų į vaiko interesus ir teisę į šeimos gyvenimą. Jei sprendžiančioji institucija nustato, kad priklausomybė yra tokio laipsnio, kad taikomas SESV 20 straipsnis, ji turi suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje, kad būtų apsaugota priklausomo Sąjungos piliečio teisė nekeliauti, net jei tai būtų persikėlimas į kitą valstybę narę (B dalis).
31.      Pasiūlytą argumentaciją toliau taikysiu nagrinėjamos bylos aplinkybėms (C dalis).
A.      Dėl pirmojo prejudicinio klausimo
32.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar išvestinė teisė gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį gali atsirasti tik tuo atveju, jei priešingu atveju Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai.
33.      Šio klausimo pagrindą lėmė standartinė formuluotė, sukurta po Sprendimo Ruiz Zambrano suformuotoje jurisprudencijoje. Ji yra tokia: „[e]gzistuoja labai specifinių situacijų, kai, nepaisant to, jog netaikoma su trečiųjų šalių piliečių teise gyventi šalyje susijusi Sąjungos išvestinė teisė, o atitinkamas Sąjungos pilietis nepasinaudojo teise laisvai judėti, trečiosios šalies piliečiui, kuris yra šio Sąjungos piliečio šeimos narys, vis dėlto turi būti suteikta teisė gyventi šalyje, antraip būtų pakenkta Sąjungos pilietybės veiksmingumui, jei dėl atsisakymo suteikti tokią teisę minėtas Sąjungos pilietis faktiškai privalėtų išvykti iš Sąjungos teritorijos apskritai, ir taip iš jo būtų atimta galimybė naudotis pagrindinėmis šio statuso teikiamomis teisėmis“(10).
34.      Iš pradžių gali atrodyti, kad ši formuluotė patvirtina Nyderlandų valdžios institucijų poziciją, kad SESV 20 straipsniu trečiosios šalies piliečiui suteikiama išvestinė teisė gyventi šalyje tik tuomet, kai priešingu atveju nepilnametis Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai.
35.      Vis dėlto, atidžiau įsiskaičius šią jurisprudenciją, matyti, kad Teisingumo Teismas neketino teigti, jog tai, kad asmuo yra priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, yra vienintelis atvejis, kai SESV 20 straipsnis gali būti taikomas siekiant suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje vienam iš Sąjungos piliečio tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis. Reikia pažymėti, kad SESV 20 straipsniu saugoma ne tik Sąjungos piliečių teisė gyventi Europos Sąjungoje, dėl kurios kilo ginčas minėtoje jurisprudencijoje, bet ir Sąjungos piliečių teisė pasirinkti nekeliauti. Pastarąją teisę apima teisė „laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje“, kuri Sąjungos piliečiams suteikiama pagal SESV 20 straipsnio 2 dalies a punktą ir 21 straipsnio 1 dalį ir kurią toliau vadinsiu „teise laisvai judėti ir gyventi“.
1.      Sprendimas Ruiz Zambrano ir jo pasekmės
36.      Sprendimo Ruiz Zambrano faktinės aplinkybės yra gerai žinomos. Kolumbietis, dviejų Belgijos pilietybę turinčių vaikų tėvas, kuris niekada nebuvo išvykęs iš šios valstybės narės, savo prašymą suteikti išvestinę teisę gyventi ir leidimą dirbti Belgijoje grindė
SESV 20 straipsniu ir savo vaikų Sąjungos pilietybe(11). Šioje byloje susiklosčiusi situacija, vartojant Sąjungos vidaus rinkos teisės leksiką, buvo vidaus situacija.
37.      Iki Sprendimo Ruiz Zambrano teisė laisvai judėti ir gyventi šalyje – svarbiausia dėl pilietybės
įgyjama teisė – buvo taikoma tik tarpvalstybinio judėjimo atvejais(12). Tikėtina, kad taip buvo todėl, kad ji atsirado vidaus rinkoje(13). Taigi valstybės narės pilietis negalėjo remtis SESV 20 straipsniu, kad būtų apsaugotas nuo priemonių, kurių ėmėsi jo valstybė narė, jeigu jis niekada nebuvo išvykęs iš tos valstybės narės, kad galėtų dirbti, teikti paslaugas, studijuoti ar gyventi kitoje valstybėje narėje.
38.      Tai pasikeitė priėmus Sprendimą Ruiz Zambrano(14). Jo pasekmė –dėl Sąjungos pilietybės įgyjamų teisių įgyvendinimas nebesiejamas su reikalavimu dėl tarpvalstybinio judėjimo(15).
39.      Nepaisant to, kad toje byloje G. Ruiz Zambrano vaikai nejudėjo tarp valstybių, Teisingumo Teismas nusprendė, jog SESV 20 straipsnis yra taikytinas. Jis konstatavo, kad šia nuostata būtų galima remtis siekiant uždrausti nacionalines priemones, „kuriomis iš Sąjungos piliečių atimama galimybė veiksmingai naudotis pagrindinėmis teisėmis, kurios jiems, kaip Sąjungos piliečio statusą turintiems asmenims, priklauso“(16).
40.      Teisingumo Teismas nepateikė bendros apibrėžties ar paaiškinimo, kas gali būti laikoma galimybės veiksmingai naudotis pilietybe suteikiamomis teisėmis atėmimu arba kokia gali būti Sąjungos pilietybe suteikiamų teisių esmė. Teisingumo Teismas tik paaiškino, kad iš G. Ruiz Zambrano vaikų būtų atimta galimybė veiksmingai naudotis pilietybe suteikiamomis teisėmis, jei jų tėvui nebūtų buvusi suteikta teisė gyventi ir dirbti Belgijoje, nes jei šios teisės nebūtų buvusios suteiktos, G. Ruiz Zambrano vaikai būtų buvę priversti kartu su tėvu išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos(17).
41.      Sprendime
Ruiz Zambrano svarstyta galima pasekmė, kad šie vaikai turės išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, atsirado dėl ypatingų tos bylos aplinkybių. Todėl, mano nuomone, šis sprendimas negali būti aiškinamas taip, tarsi Teisingumo Teismas manytų, kad šios aplinkybės yra vienintelės sąlygos, kurioms esant iš Sąjungos piliečio gali būti atimta galimybė veiksmingai naudotis pilietybe suteikiamomis teisėmis.
42.      Vis dėlto vėlesniuose sprendimuose, pradedant Sprendimu McCarthy(18) ir Sprendimu Dereci(19), „galimybė veiksmingai naudotis teisėmis“ pradėta sieti su tuo, kad Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, ir šiais kriterijais remtasi taikant SESV 21 straipsnį pirmuoju atveju arba SESV 20 straipsnį antruoju. Taigi priverstinis išvykimas iš Sąjungos teritorijos apskritai pradėtas suprasti kaip SESV 20 straipsnio taikymo sąlyga. Atrodo, kad tokiu supratimu Nyderlandų kompetentingos institucijos vadovaujasi ir šioje byloje.
43.      Kai kurios vėlesnės bylos, taip pat susijusios su išvestine teise gyventi šalyje, kilo dėl aplinkybių, kai, panašiai kaip ir Ruiz Zambrano byloje, nepilnamečiai Sąjungos piliečiai būtų buvę priversti persikelti į trečiąją šalį, jei trečiosios šalies piliečiui, nuo kurio jie priklausomi, būtų atsisakyta išduoti leidimą gyventi šalyje(20). Vis dėlto net ir faktiškai skirtingose bylose, kai nebuvo pavojaus, kad Sąjungos pilietis bus priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos apskritai, Teisingumo Teismas taikė tą pačią ankstesnėje jurisprudencijoje suformuluotą taisyklę, pagal kurią „galimybę veiksmingai naudotis teisėmis“ ir toliau siejo su galimybe, kad Sąjungos pilietis bus priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai(21).
44.      Galiausiai trijose bylose, kuriomis Nyderlandų vyriausybė remiasi šioje byloje – Alokpa(22), M. D.(23) ir Rendón Marín(24), Teisingumo Teismas tarsi leido suprasti, kad SESV 20 straipsniu trečiosios šalies piliečiui negali būti suteikiama išvestinė teisė gyventi šalyje, kai Sąjungos piliečiai lieka Europos Sąjungos teritorijoje, tačiau persikelia į kitą valstybę narę.
45.      Šios trys bylos nuo nagrinėjamos bylos gali skirtis dviem aspektais: pirma, dėl konkrečių faktinių aplinkybių(25) ir, antra (o tai yra svarbiau), dėl nacionalinių teismų pateiktų klausimų formulavimo skirtumų. Dėl ankstesnio nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo dialogo lemtų apribojimų, šie klausimai buvo suformuluoti taip, kad pagal juos Teisingumo Teismas turėjo spręsti bylas, susijusias su teise gyventi Europos Sąjungos teritorijoje, todėl šios aplinkybės skiriasi nuo nagrinėjamos bylos(26).
46.      Priešingai, šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar teisės gyventi Europos Sąjungos teritorijoje atėmimas apskritai iš tiesų yra vienintelė aplinkybė, dėl kurios asmuo negali veiksmingai naudotis jam Sąjungos pilietybe suteikiamomis teisėmis.
47.      Todėl, kitaip nei minėtose ankstesnėse bylose, šioje byloje Teisingumo Teismo tiesiogiai prašoma atsakyti, ar Sąjungos piliečiai yra saugomi pagal SESV 20 straipsnį tik tais atvejais, kai priešingu atveju jie būtų priversti išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai. Taigi ši byla suteikia galimybę Teisingumo Teismui išsamiau paaiškinti pilietybe suteikiamų teisių, kurių veiksmingas įgyvendinimas saugomas pagal SESV 20 straipsnį, esmę.
48.      Apibendrinant galima teigti, kad visose vėlesnėse po Sprendimo Ruiz Zambrano nagrinėtose bylose SESV 20 straipsnis buvo aiškinamas kaip taikytinas tais atvejais, kai Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti iš apskritai Europos Sąjungos teritorijos(27), o tai suprantama kaip galimybės veiksmingai naudotis dėl pilietybės suteikiamomis pagrindinėmis teisėmis atėmimas iš šio piliečio.
49.      Vis dėlto, manau, svarbu pažymėti, jog Teisingumo Teismas niekada išsamiai nenurodė, kaip dėl gyvenimo trečiojoje šalyje iš Sąjungos piliečių iš tikrųjų atimama galimybė naudotis Sąjungos pilietybe suteikiamomis teisėmis ir apie kokias teises kalbama. Atsižvelgiant į SESV 21 straipsnyje įtvirtintas teises – „teisę laisvai judėti ir gyventi šalyje“, – mano manymu, teisė judėti ir gyventi kitoje valstybėje narėje nėra pažeidžiama, jei Sąjungos pilietis gyvena trečiojoje šalyje. Taip yra todėl, kad Sąjungos pilietis, net ir gyvendamas trečiojoje šalyje, gali nuspręsti atvykti į kitą valstybę narę nei jo pilietybės valstybė narė ir joje apsigyventi tokiomis pačiomis sąlygomis, kaip ir tuo atveju, jei jis nuspręstų tai padaryti išvykdamas iš savo pilietybės valstybės narės(28). Šios sąlygos reglamentuojamos Pilietybės direktyvoje(29).
50.      Jei Sąjungos pilietis, persikeliantis į kitą valstybę narę nei ta, kurios pilietybę jis turi, yra nepilnametis, gali prireikti, kad trečiosios šalies pilietybę turinčiam jo šeimos nariui, nuo kurio jis yra priklausomas, būtų suteikta išvestinė teisė gyventi šalyje. Pagal Pilietybės direktyvą tokia išvestinė teisė gali būti suteikta, jei Sąjungos pilietybę turintis vaikas persikelia į kitą valstybę narę ir turi pakankamai išteklių, kad galėtų būti išlaikomas toje valstybėje narėje, tačiau negali joje likti be trečiosios šalies piliečio, kurio yra išlaikomas(30). Tas pats galiotų, jei nepilnametis Sąjungos pilietis iš trečiosios šalies persikeltų į kitą valstybę narę nei jo pilietybės valstybė narė. Vis dėlto jei nepilnametis Sąjungos pilietis gyvena trečiojoje šalyje ir nusprendžia persikelti į savo pilietybės valstybę narę, taikoma ne Pilietybės direktyva, o norint suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje vienam iš jo tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis ir nuo kurio šis nepilnametis Sąjungos pilietis yra priklausomas, taikomas SESV 20 straipsnis(31).
51.      Taigi,
draudimu priversti Sąjungos pilietį persikelti į trečiąją šalį, nėra apsaugoma dėl pilietybės suteikiama teisė persikelti į kitą Sąjungos valstybę narę ir joje gyventi, nes ta teisė taip pat gali būti įgyvendinta būnant toje trečiojoje šalyje. Visgi draudimu faktiškai išsiųsti Sąjungos pilietį iš Sąjungos teritorijos šiam piliečiui užtikrinama galimybė gyventi Europos Sąjungos teritorijoje, o tai yra viena iš „teisės laisvai judėti ir gyventi šalyje“ išraiškų(32).
52.      Vis dėlto tai, kad Sprendime Ruiz Zambrano ir kitose iki šiol nagrinėtose bylose Teisingumo Teismas gynė teisę gyventi Europos Sąjungoje, savaime nereiškia, kad tai yra vienintelė nejudaus Sąjungos piliečio pilietybe suteikiama teisė, kuriai taikoma apsauga pagal SESV 20 straipsnį.
53.      Sprendimo Ruiz Zambrano 42 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad „pagal SESV 20 straipsnį draudžiamos nacionalinės priemonės, kuriomis iš Sąjungos piliečių atimama galimybė veiksmingai naudotis pagrindinėmis teisėmis, kurios jam, kaip Sąjungos piliečio statusą turinčiam asmeniui, priklauso“. Taigi būtent dėl atimtos galimybės naudotis dėl pilietybės suteikiamomis teisėmis reikėjo taikyti SESV 20 straipsnį. Šio sprendimo 44 punkte Teisingumo Teismas taip pat išaiškino, kad, atsisakius išduoti leidimą gyventi ir dirbti trečiosios šalies pilietybę turinčiam nepilnamečių Sąjungos piliečių tėvui, šie vaikai taip pat turėtų išvykti iš Sąjungos teritorijos kartu su savo tėvu. Tai buvo vertinama kaip galimybės veiksmingai naudotis pilietybe suteikiamomis teisėmis atėmimas, tačiau ne kaip vienintelis atvejis, kai ji gali būti atimta.
54.      Kitame skyriuje siūlysiu Teisingumo Teismui SESV 20 straipsnį aiškinti kaip apimantį Sąjungos pilietybe suteikiamą pagrindinę teisę pasirinkti nekeliauti, kurios veiksmingas įgyvendinimas saugomas šiuo straipsniu.
2.      Teisė nekeliauti kaip Sąjungos piliečių teisės laisvai judėti ir gyventi šalyje elementas
55.      Iš SESV 20 ir 21 straipsnių formuluočių, ligšiolinės Sąjungos pilietybės sampratos raidos ir Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad pilietybe suteikiamos teisės laisvai judėti ir gyventi šalyje esmę sudaro ne tik teisė gyventi Europos Sąjungos teritorijoje apskritai.
56.      Teigsiu, kad Sąjungos pilietybe suteikiamų teisių esmė taip pat apima Sąjungos piliečių teisę pasirinkti nekeliauti.
57.      Pirma, SESV 20 ir 21 straipsnių formuluotėmis Sąjungos piliečiams užtikrinama ne tik teisė gyventi šalyje, bet ir teisė laisvai judėti Sąjungos valstybių narių teritorijoje.
58.      Ši teisė judėti yra teisė, o ne pareiga. Todėl ji turi apimti ir teisę nekeliauti.
59.      Be to, Sutarties tekste vartojant prielinksnį laisvai, daroma prielaida, kad egzistuoja laisvė judėti, o tai būtinai reiškia galimybę pasirinkti, ar šia teise pasinaudoti, ar ne(33).
60.      Antra, Sąjungos piliečių pasirinkimą gyventi kitoje nei jų pilietybės valstybėje narėje saugo Sąjungos teisė, pagal kurią iš esmės draudžiama juos išsiųsti. Išsiųsti Sąjungos pilietį iš šalies leidžiama tik tuo atveju, jei tai būtina viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui apsaugoti(34), t. y. esant pagrindams, kurie patys savaime turi būti aiškinami siaurai(35).
61.      Nėra pagrindo manyti, kad nejudūs Sąjungos piliečiai, kurie gali remtis SESV 20 straipsniu, yra vertinami mažiau palankiai nei judūs. Dėl šios priežasties tokiu atveju, kai nejudus Sąjungos pilietis būtų faktiškai priverstas palikti savo valstybės narės teritoriją, dėl pilietybės šio piliečio pasirinkimas pasilikti saugomas panašiai, kaip toks judaus Sąjungos piliečio pasirinkimas.
62.      Akivaizdu, kad nejudžius Sąjungos piliečius nuo išsiuntimo iš jų valstybės narės saugo tarptautinė teisė, įskaitant EŽTK 4 protokolo 3 straipsnį(36).
63.      SESV 20 straipsniu, kuriuo nejudžiam piliečiui garantuojama teisė nekeliauti, pilietis apsaugomas nuo faktinio išsiuntimo, ir taip užtikrinama jo teisė likti savo pilietybės valstybėje narėje.
64.      Trečia, didžioji dauguma Sąjungos valstybių narių piliečių nesinaudoja teise judėti(37). Nepaisant to, kad pagal SESV 20 straipsnį Sąjungos pilietybės statusas suteikiamas visų valstybių narių piliečiams, didžioji dauguma jų nusprendė nekeliauti(38). Visgi tai nereiškia, kad jie nėra Sąjungos piliečiai(39).
65.      Jų turimai pilietybei taip pat būtina teisinė apsauga.
66.      Ketvirta, jei Sąjungos pilietybės statusas, kaip nustatė Teisingumo Teismas, yra pagrindinis visų valstybių narių piliečių statusas(40), nejudžių Sąjungos piliečių daugumai negali būti uždrausta naudotis su šiuo statusu susijusiomis teisėmis. Juk Sąjungos pilietybės statusą vargu ar galima vadinti pagrindiniu, jei jis svarbus tik mažumai valstybių narių piliečių, nusprendusių judėti(41).
67.      Penkta, jei pagrindinė priežastis, dėl kurios Teisingumo Teismas gina teisę gyventi Sąjungos teritorijoje, yra užtikrinimas, kad Sąjungos piliečiai galėtų naudotis Sąjungos teritorijoje gyvenantiems asmenims Sąjungos teisės suteikiamomis teisėmis(42), ta pati nauda užtikrinama pripažįstant Sąjungos piliečio teisę nekeliauti iš valstybės narės, kurioje jis gyvena ir kurios pilietybę turi.
68.      Dauguma Sąjungos antrinėje teisėje asmenims sukurtų teisių nesiejamos su jų judėjimu į kitą valstybę narę.
69.      Jei Teisingumo Teismas aiškintų Sąjungos piliečių teisių esmę taip, kad šios teisės apimtų teisę nekeliauti, ar toks aiškinimas reikštų vienašališką pilietybės sąvokos išplėtimą? Laikausi kitokios nuomonės.
70.      Sąjungos valstybių narių piliečiai jau naudojosi judėjimo teisėmis, kylančiomis iš vidaus rinkos, iki Sąjungos pilietybės statuso sukūrimo. Šios teisės buvo susijusios su ekonomiškai aktyviais ir judžiais piliečiais (darbuotojais, savarankiškai dirbančiais asmenimis, darbo ieškančiais asmenimis ir studentais) ir apėmė išvestines kai kurių jų šeimos narių teises. Taigi teisė laisvai judėti ir gyventi šalyje, kaip Sąjungos pilietybe suteikiamų teisių elementas, Sutartyse įtvirtintas nauju Sąjungos integracijos proceso etapu, turi įgyti papildomą reikšmę ir prasmę. Iš pasirinktos formuluotės „Sąjungos pilietybė“ akivaizdu, kad šia sąvoka siekiama sukurti papildomą valstybių narių piliečių ryšį – ryšį, kuris ne tik grindžiamas ekonomine rinkos logika, bet ir susieja valstybių narių piliečius su platesne Europos visuomene, pagrįsta bendromis vertybėmis(43), neatimant iš jų nacionalinės tapatybės(44). Šis ryšys egzistuoja nepriklausomai nuo to, ar Sąjungos pilietis keliauja, ar lieka gyventi savo valstybėje narėje.
71.      Taigi net jei galimybė persikelti į kitą valstybę narę yra svarbi Sąjungos pilietybės dalis, šis statusas turi būti aiškinamas kaip ne tik suteikiantis teises asmenims, kurie nusprendžia pasinaudoti šia galimybe, bet ir saugantis tuos, kurie nusprendžia ja nepasinaudoti.
72.      Dėl visų šių priežasčių, mano nuomone, SESV 20 straipsnis turėtų būti aiškinamas kaip saugantis teisę nekeliauti. Siekiant apsaugoti šią teisę, nėra svarbu, ar pilietis priverstas persikelti į trečiąją šalį, ar į kitą valstybę narę. Abiem atvejais Sąjungos piliečiams kyla pavojus, kad iš jų bus atimta laisvė pasirinkti nekeliauti, taip pažeidžiant jų pilietybės statusą. Todėl abiem atvejais dėl tokio pavojaus gali atsirasti išvestinė teisė gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui, nuo kurio Sąjungos pilietis yra priklausomas.
73.      Remdamasi tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą atsakyti: SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiama, kad vienam iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, turi būti suteikta išvestinė teisė gyventi valstybėje narėje, kurios pilietis yra nuo jo priklausomas nejudus nepilnametis vaikas, nors šis vienas iš tėvų turi teisę gyventi kitoje valstybėje narėje. Sąjungos pilietybe suteikiama teisė „laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje“ apima teisę pasirinkti nekeliauti, todėl klausimas, ar Sąjungos pilietis yra priverstas persikelti į trečiąją šalį, ar į kitą valstybę narę, nėra svarbus.
3.      Papildomos pastabos
74.      Jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad SESV 20 straipsnis taikomas tik tuo atveju, kai Sąjungos pilietis yra priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, vis dėlto sprendžiančioji institucija turi patikrinti, ar šis Sąjungos pilietis iš tiesų gali atitikti galiojančio leidimo gyventi kitoje valstybėje narėje sąlygas.
75.      Net jei V turi teisę gyventi Ispanijoje(45), tai neišsprendžia klausimo, ar visa šeima, t. y. jos nepilnametis vaikas ir jos vyras, taip pat galėtų prisijungti prie jos šioje valstybėje narėje.
76.      Atrodo, Nyderlandų valdžios institucijos savo vertinimą grindė tik prielaida, kad V sutuoktinis ir jų sūnus yra Sąjungos piliečiai, bet neatliko jokio konkretaus patikrinimo, ar jie iš tiesų galėtų teisėtai gyventi Ispanijoje.
77.      Negalima tiesiog preziumuoti visos šeimos perkėlimo galimybės. Todėl, prieš atsisakydamos išduoti V leidimą gyventi šalyje ir nurodydamos jai persikelti į Ispaniją, Nyderlandų valdžios institucijos privalėjo įsitikinti, kad šeimos perkėlimas yra teisiškai įmanomas.
78.      Priešingu atveju V, gavusi nurodymą išvykti iš Nyderlandų, turėtų grįžti į savo kilmės trečiąją šalį. Dėl priklausomybės nuo motinos, kurios nė viena pagrindinės bylos šalis neginčijo, V vaikas, Sąjungos pilietis, būtų priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai. Tai reikštų, kad pagal Teisingumo Teismo argumentus Sprendime Ruiz Zambrano ir vėlesnėse bylose būtų taikomas SESV 20 straipsnis ir Nyderlandų valdžios institucijos būtų įpareigotos pripažinti išvestinę V teisę gyventi šalyje(46).
79.      Ar V vaikas ir vyras galėtų persikelti į Ispaniją?
80.      Kaip Sąjungos piliečiai, tiek V sutuoktinis, tiek jų vaikas gali naudotis teise persikelti į Ispaniją ir gyventi joje iki trijų mėnesių (Pilietybės direktyvos 5 ir 6 straipsniai).
81.      Pasibaigus šiam trijų mėnesių terminui, taikytinos Pilietybės direktyvos 7 straipsnyje nustatytos tam tikros sąlygos.
82.      V sutuoktinis ir jų vaikas gali gyventi Ispanijoje, jeigu jie yra darbuotojai arba savarankiškai dirbantys asmenys (7 straipsnio 1 dalies a punktas), turintys pakankamai lėšų pragyventi (7 straipsnio 1 dalies b punktas), arba studijuojantys, kartu turintys pakankamai lėšų ir visapusį sveikatos draudimą (7 straipsnio 1 dalies c punktas). V sūnus yra vaikas ir nėra tikėtina, kad jis atitinka kurią nors iš šių sąlygų(47). V vyras gauna socialines išmokas ir yra iš dalies atleistas nuo darbo dėl sveikatos būklės, todėl taip pat mažai tikėtina, kad jam galėtų būti taikomas vienas iš šių atvejų.
83.      Pagal Pilietybės direktyvos 7 straipsnio 1 dalies d punktą Sąjungos pilietis gali nevykdyti veiklos ir gyventi kitoje valstybėje narėje, jei jis prisijungia prie kito Sąjungos piliečio. Visgi šiuo atveju taip nėra, nes V yra trečiosios šalies pilietė.
84.      Taigi, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo atliktą patikrinimą, neatrodo, kad galimybė gyventi Ispanijoje pagal Sąjungos teisę būtų teisiškai įmanoma V ir jos šeimai.
85.      Bet kuriuo atveju Nyderlandų valdžios institucijos neturėjo atsisakyti suteikti V teisę gyventi šalyje, neišsiaiškinusios, ar jos vaikas ir vyras iš tiesų gali vykti su ja į Ispaniją remiantis Sąjungos teise.
B.      Dėl antrojo prejudicinio klausimo
86.      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kada sprendžiančioji institucija, spręsdama, ar suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje vienam iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų, turi atsižvelgti į vaiko interesus ir teisę į šeimos gyvenimą. Visų pirma šis teismas norėtų sužinoti, ar sprendimas, kuriuo pagal Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad vienas iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, nedelsdamas išvyktų ir persikeltų į kitą valstybę narę, kurioje jis turi teisę gyventi, gali būti priimtas neįvertinus vaiko interesų ir jo teisės į šeimos gyvenimą.
1.      Didelis priklausomybės laipsnis, nuo kurio galima pradėti remtis SESV 20 straipsniu kaip išvestinės teisės gyventi šalyje šaltiniu
87.      Jurisprudencijoje kišimosi į teisę į šeimos gyvenimą ir vaiko interesus vertinimas glaudžiai susijęs su priklausomybės laipsnio, kuris, jei yra pakankamas, gali būti pagrindas suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje vienam iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų pagal SESV 20 straipsnį, nustatymu.
88.      Didelį priklausomybės laipsnį Teisingumo Teismas nustatė kaip pagrindą suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje tais atvejais, kai antraip dėl priklausomybės Sąjungos pilietis turėtų išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai. Lygiai taip pat ir dėl tos pačios priežasties, dėl kurios teisė gyventi Europos Sąjungos teritorijoje gali būti svarbesnė už nacionalines su imigracija susijusias priemones tik „labai specifinėse situacijose“(48), šiuo dabartiniu Sąjungos integracijos raidos laikotarpiu teisė nekeliauti taip pat saugoma tik tais atvejais, kai Sąjungos pilietį ir trečiosios šalies pilietį sieja pakankamas priklausomybės ryšys.
89.      Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad SESV 20 straipsniu negalima remtis ginčijant nacionalines priemones, jei jomis tik trukdoma pasirinkti nekeliauti. Išvestinės teisės gyventi šalyje suteikimo riba veikiau yra tokio pasirinkimo atėmimas, o jis egzistuoja tik tuo atveju, kai nacionaline priemone Sąjungos pilietis yra faktiškai verčiamas
judėti.
90.      Kaip suprantu, tokio apribojimo pagrindas yra kišimasis į valstybių narių prerogatyvas imigracijos politikos srityje įgyvendinant Sąjungos pilietybe suteikiamas teises. Kai taikomas SESV 20 straipsnis, jis gali turėti viršenybę prieš nacionalines priemones, įskaitant atsisakymą išduoti leidimą gyventi šalyje trečiosios šalies piliečiui. Todėl būtina atidžiai suderinti šiuodu interesus.
91.      Atsižvelgiant į tai, reikalavimas dėl didelio priklausomybės laipsnio gali būti laikomas naudingu siekiant apriboti situacijų, kai pagal SESV 20 straipsnį trečiosios šalies piliečiui gali būti suteikta išvestinė teisė gyventi šalyje, apimtį.
2.      Priklausomybė ir vaiko interesai
92.      Pagal jurisprudenciją pilietybe suteikiamos teisės atimamos tik tuo atveju, jei Sąjungos pilietis iš tikrųjų arba praktiškai(49) turėtų išvykti su trečiosios šalies piliečiu.
93.      Teisingumo Teismas nemano, kad taip yra tuomet, kai priklausomybė yra mažesnio laipsnio.
94.      Pavyzdžiui, Sprendime Dereci Teisingumo Teismas konstatavo, kad „vienintelės aplinkybės, kad valstybės narės pilietis dėl ekonominių sumetimų arba norėdamas turėti neišskirtą šeimą Sąjungos teritorijoje pageidauja, kad jo šeimos nariai, kurie neturi vienos iš valstybių narių pilietybės, gyventų su juo Sąjungos teritorijoje, savaime dar nepakanka nuspręsti, kad, nepripažinus tokios teisės, Sąjungos pilietis būtų priverstas palikti Sąjungos teritoriją“(50).
95.      Vadinasi, vien pageidavimo tęsti šeimos gyvenimą nepakanka(51). Pavyzdžiui, daugumoje Teisingumo Teismo nagrinėtų bylų, kuriose suaugęs Sąjungos pilietis būtų turėjęs išvykti iš savo valstybės narės, jei būtų norėjęs tęsti šeimos gyvenimą su trečiosios šalies piliečiu, Teisingumo Teismas nemanė, kad SESV 20 straipsnis suteikia išvestinę teisę gyventi šalyje. Taigi atrodo, kad Teisingumo Teismas yra linkęs pripažinti, jog „suaugęs asmuo iš esmės gali gyventi nepriklausomai nuo savo šeimos narių“(52).
96.      Vis dėlto situacija yra kitokia, kai kalbama apie nepilnamečius Sąjungos piliečius(53).
97.      Vertindamos vaiko, Sąjungos piliečio, priklausomybę nuo jo šeimos nario, paprastai vieno iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, kompetentingos institucijos turi atsižvelgti ne tik į šio vaiko teisę į pagarbą šeimos gyvenimui, įtvirtintą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7 straipsnyje, bet ir į šio vaiko interesus, saugomus Chartijos 24 straipsnio 2 dalimi(54).
98.      Vertindamos priklausomybės laipsnį, sprendžiančiosios nacionalinės institucijos kiekvienu konkrečiu atveju turi visapusiškai įvertinti visas konkrečias aplinkybes(55).
99.      Jos turi atsižvelgti į vaiko amžių, fizinį ir emocinį išsivystymą, emocinio ryšio su vienu iš tėvų, trečiosios šalies piliečiu, laipsnį ir grėsmę, kurią išsiskyrimas su juo sukeltų vaiko pusiausvyrai(56).
100. Jeigu, remdamasi išsamiu išlaikomo vaiko, kuris yra Sąjungos pilietis, ir vieno iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, santykių vertinimu, kompetentinga institucija, nagrinėjanti vieno iš tėvų prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje, padaro išvadą, kad vaikas būtų priverstas išvykti iš valstybės narės su šiuo vienu iš tėvų tuo atveju, jeigu prašymas būtų atmestas, ši institucija turi pripažinti pakankamą priklausomybės laipsnį ir suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį.
101. Toks pasekmėmis grindžiamas požiūris, pagal kurį, siekiant nustatyti, ar taikytinas SESV 20 straipsnis, reikia išnagrinėti Chartiją, kritikuojamas(57). Vis dėlto su tokiu požiūriu susijusias problemas galima išspręsti atskiriant SESV 20 straipsnio taikymą ir jo taikymą konkrečiais atvejais siekiant pagrįsti išvestinių teisių gyventi šalyje suteikimą.
102. SESV 20 straipsnio taikymas vidaus situacijose priklauso tik nuo to, ar asmuo yra valstybės narės pilietis.
103. Tai aiškiai išplaukia iš jurisprudencijos. Pavyzdžiui, Sprendime X (Motina tailandietė)(58), spręsdamas dėl SESV 20 straipsnio taikymo, Teisingumo Teismas nurodė: „naudojimasis iš SESV 20 straipsnio kylančia išvestine teise gyventi šalyje priklauso ne nuo to, ar šis vaikas naudojasi teise laisvai judėti ir gyventi Sąjungoje, bet nuo jo Sąjungos pilietybės – statuso, kurį jis turi, nepaisant to, ar naudojasi šia teise, nes šį statusą įgijo vien dėl to, kad turi valstybės narės pilietybę“(59).
104. Taigi situacija patenka į SESV 20 straipsnio taikymo sritį vien dėl to, kad asmuo yra valstybės narės pilietis, net jei tas asmuo niekada nebuvo išvykęs iš savo kilmės valstybės. Tai leidžia taikyti Chartiją pagal jos 51 straipsnio 1 dalį, pagal kurią šiame dokumente įtvirtintos teisės valstybėms narėms taikomos tik tada, kai jos įgyvendina Sąjungos teisę(60).
105. Kaip minėta, SESV 20 straipsnio taikymas siekiant suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje konkrečiu atveju priklauso nuo Sąjungos piliečio ir trečiosios šalies piliečio priklausomybės laipsnio, kurį vertindama sprendžiančioji institucija turi atsižvelgti į Chartijoje įtvirtintas teises, visų pirma į vaiko interesus ir teisę į šeimos gyvenimą.
106. Toks yra atsakymas į dalį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrojo prejudicinio klausimo. Chartijos 7 ir 24 straipsniuose įtvirtintos teisės yra svarbios vertinant, ar Sąjungos pilietis būtų priverstas lydėti vieną iš savo tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis ir kuris privalo išvykti.
107. Taigi, jei priklausomybės laipsnis yra toks, kad nepilnametis Sąjungos pilietis būtų priverstas išvykti, kompetentingos institucijos turi suteikti vienam iš trečiosios šalies pilietybę turinčių jo tėvų išvestinę teisę gyventi šalyje, kad būtų apsaugota nepilnamečio Sąjungos piliečio pilietybe suteikiama teisė, apimanti teisę nekeliauti.
108. Jei Teisingumo Teismas sutiks su mano pasiūlymu, kad Sąjungos pilietybės teisės apima ne tik teisę gyventi Sąjungos teritorijoje, bet ir teisę pasirinkti nekeliauti, faktas, kad šeima gali būti priversta persikelti į kitą valstybę narę, o ne už Europos Sąjungos teritorijos ribų apskritai, yra pakankamas, kad būtų galima pripažinti išvestinės teisės gyventi šalyje egzistavimą pagal SESV 20 straipsnį.
109. Priešingai, jei Teisingumo Teismas nesutiktų su tokiu siūlomu pilietybe suteikiamų teisių esmės aiškinimu, o apsiribotų SESV 20 straipsnio taikymu tik tais atvejais, kai Sąjungos pilietis yra priverstas išvykti iš Europos Sąjungos teritorijos apskritai, sprendžiančioji institucija vis dėlto privalėtų patikrinti, ar šeima iš tiesų gali persikelti ir tęsti šeimos gyvenimą Ispanijoje, ir kad toks persikėlimas nepažeidžia vaiko ir jo šeimos interesų.
110. Net jei nepilnametis Sąjungos pilietis dėl savo priklausomybės nuo trečiosios šalies piliečio būtų priverstas išvykti iš valstybės narės su šiuo trečiosios šalies piliečiu, kai pastarajam nesuteikiama teisė gyventi šalyje, valstybė narė gali pateisinti atsisakymą patenkinti prašymą suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį kitais pagrindais. Pavyzdžiui, ji gali remtis tokiais pagrindais, kaip viešoji tvarka ar visuomenės saugumas, atsisakydama patenkinti tokį prašymą(61). Vertindama rėmimosi tokiais pagrindais, kuriais grindžiamas prašymo atmetimas pagal SESV 20 straipsnį, proporcingumą, sprendžiančioji institucija vis tiek turėtų atsižvelgti į vaiko interesus ir teisę į šeimos gyvenimą.
111. Šioje byloje, kokia ji pateikta Teisingumo Teismui, nekeliamas klausimas dėl galimo nacionalinių valdžios institucijų atsisakymo išduoti leidimą gyventi šalyje pagrįstumo. Atrodytų, kad kompetentingos institucijos atsisakė suteikti V teisę gyventi šalyje, remdamosi tuo, kad SESV 20 straipsnis netaikomas, todėl nebandė pagrįsti atsisakymo jokiais kitais motyvais.
112. Vis dėlto Teisingumo Teismas, norėdamas išsamiai atsakyti į antrąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, taip pat turi išaiškinti, kad kompetentingos institucijos negali priimti Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 2 dalimi grindžiamo sprendimo nenustačiusios, ar dėl vaiko interesų ir jo teisės į šeimos gyvenimą reikėtų suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje ir ar šios teisės gali būti apribotos kitais teisėtais pagrindais.
113. Taigi siūlau Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą atsakyti taip: SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį kompetentingos institucijos, vertindamos, ar suteikti vienam iš priklausomo nepilnamečio Sąjungos piliečio tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, išvestinę teisę gyventi šalyje, atsižvelgdamos į vaiko interesus ir teisę į šeimos gyvenimą, turi patikrinti, ar šio nepilnamečio ir vieno iš tėvų priklausomybės laipsnis yra toks didelis, kad, atsisakius suteikti teisę gyventi šalyje vienam iš tėvų, nepilnametis būtų priverstas išvykti kartu su juo. Prieš priimant Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 2 dalimi grindžiamą sprendimą, kuriuo reikalaujama, kad trečiosios šalies pilietis išvyktų ir persikeltų į kitą valstybę narę, kurioje jis turi teisę gyventi, turi būti įvertinti vaiko interesai ir teisė į šeimos gyvenimą.
C.      Taikymas esamos bylos faktinėms aplinkybėms
114. Šiuo atveju taikomas SESV 20 straipsnis, nes V vaikas yra Sąjungos pilietis.
115. Norėdamos nuspręsti dėl V išvestinės teisės gyventi šalyje, kompetentingos institucijos turi įvertinti, ar vaiką, kuris yra Sąjungos pilietis, ir jo motiną, trečiosios šalies pilietę, kuri pateikė prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje, sieja toks priklausomybės ryšys, kad vaikas būtų priverstas išvykti iš Nyderlandų teritorijos, jei jo motinai būtų nurodyta išvykti.
116. Remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, akivaizdu, kad V yra pagrindinė vaiko globėja, nes jo tėvas negali dirbti nuolatinio darbo ir dėl šios priežasties gauna socialines išmokas(62). Be to, atrodo, kad vaiką ir jo motiną sieja didelis priklausomybės ryšys. Todėl vaiko interesus geriausiai atitinka tai, kad jis liktų kartu su motina.
117. Taigi vaikas būtų priverstas išvykti iš Nyderlandų su motina, jei būtų atsisakyta suteikti jai teisę gyventi toje valstybėje narėje. Ši aplinkybė nėra ginčijama ir, atrodo, atitinka Nyderlandų kompetentingų institucijų išvadą.
118. Jeigu vaiko motina privalo išvykti iš Nyderlandų, o vaikas dėl priklausomybės santykių pobūdžio yra priverstas ją lydėti, atsižvelgiant į tai, kad SESV 20 straipsniu Sąjungos piliečiams suteikiama teisė nekeliauti, klausimas, ar ji su sūnumi turėtų persikelti į Ispaniją, ar į trečiąją šalį, tampa nesvarbus.
119. Jeigu vaiko interesus geriausiai atitinka jo teisė nekeliauti, Nyderlandų valdžios institucijos turi suteikti jo motinai, kuri yra trečiosios šalies pilietė, išvestinę teisę gyventi šalyje.
120. Be to, konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis atrodo, kad buvimas Nyderlanduose geriausiai atitinka šio vaiko interesus. Taigi pilietybe suteikiama jo teisė nekeliauti būtų apsaugota tik tuo atveju, jei jo motinai būtų pripažinta išvestinė teisė gyventi šalyje.
IV.    Išvada
121. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Rechtbank Den Haag (Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama, kad vienam iš tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, būtų suteikta išvestinė teisė gyventi valstybėje narėje, kurios pilietis yra nuo jo priklausomas nejudus nepilnametis vaikas, nors šis tėvas ar motina turi teisę gyventi kitoje valstybėje narėje. Sąjungos pilietybe suteikiama teisė „laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje“ apima teisę pasirinkti nekeliauti, todėl klausimas, ar Sąjungos pilietis yra priverstas išvykti į trečiąją šalį, ar į kitą valstybę narę, tampa nesvarbus.
2.      SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį kompetentingos institucijos, vertindamos, ar suteikti vienam iš priklausomo nepilnamečio Sąjungos piliečio tėvų, kuris yra trečiosios šalies pilietis, išvestinę teisę gyventi šalyje, atsižvelgdamos į vaiko interesus ir teisę į šeimos gyvenimą, turi patikrinti, ar šio nepilnamečio ir vieno iš tėvų priklausomybės laipsnis yra toks didelis, kad, atsisakius suteikti teisę gyventi šalyje minėtam vienam iš tėvų, nepilnametis būtų priverstas išvykti kartu su juo. Prieš priimant 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse 6 straipsnio 2 dalimi grindžiamą sprendimą, kuriuo reikalaujama, kad trečiosios šalies pilietis išvyktų ir persikeltų į kitą valstybę narę, kurioje jis turi teisę gyventi, turi būti įvertinti vaiko interesai ir teisė į šeimos gyvenimą.
1      Originalo kalba: anglų.
i Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      Pasiskolinau generalinio advokato F. G. Jacobs žodžius, jo išvadoje byloje Konstantinidis (C-168/91, EU:C:1992:504, 46 punktas) pavartotus kitomis aplinkybėmis iki Sąjungos pilietybės sukūrimo Mastrichto sutartimi. Generalinis advokatas F. G. Jacobs šiais žodžiais įrodinėjo, kad asmuo, kuris persikelia į kitą valstybę narę kaip darbuotojas ar savarankiškai dirbantis asmuo, turi turėti galimybę remtis žmogaus teisėmis, kurias garantuoja Sąjungos teisės sistema.
3      2011 m. kovo 8 d. Sprendimas Ruiz Zambrano (C-34/09, EU:C:2011:124; toliau – Sprendimas Ruiz Zambrano).
4      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98).
5      Nors nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepaaiškinta, šis sprendimas greičiausiai buvo priimtas pagal Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 2 dalį.
6      Nepaisant akivaizdaus V ir jos sutuoktinį siejančio priklausomybės ryšio, atrodo, kad prašymas išduoti leidimą gyventi šalyje buvo pateiktas remiantis tik V ir jos nepilnamečio vaiko ryšiu.
7      Remiantis Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalimi, „[v]alstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu, nepažeisdamos 2–5 dalyse nurodytų išimčių“. Šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta: „[r]eikalaujama, kad neteisėtai valstybės narės teritorijoje esantys trečiosios šalies piliečiai, kurie turi kitos valstybės narės išduotą galiojantį leidimą gyventi ar kitą joje būti teisę suteikiantį leidimą, nedelsdami vyktų į tos kitos valstybės narės teritoriją. Kai suinteresuotas trečiosios šalies pilietis nesilaiko šio reikalavimo arba kai trečiosios šalies piliečio neatidėliotinas išvykimas yra būtinas viešosios tvarkos ar nacionalinio saugumo sumetimais, taikoma 1 dalis.“
8      Žr., pavyzdžiui, 2023 m. birželio 22 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepilnamečio Nyderlandų piliečio motina tailandietė) (C-459/20, EU:C:2023:499; toliau – Sprendimas X (Motina tailandietė)). „Vis dėlto SESV nuostatomis, susijusiomis su Sąjungos pilietybe, nesuteikiama jokios savarankiškos teisės trečiųjų šalių piliečiams. Teisės, kurios gali būti suteikiamos tokiems piliečiams, yra ne savarankiškos jų teisės, bet išvestinės iš teisių, kuriomis naudojasi Sąjungos pilietis.“
9      Iš šio nacionalinės institucijos argumento matyti, jog vaiko priklausomybės nuo V laipsnis yra toks, kad jei V turėtų išvykti iš Nyderlandų, vaikas taip pat būtų priverstas išvykti.
10      Pirmą kartą tokią formuluotę Teisingumo Teismas pavartojo 2012 m. lapkričio 8 d. Sprendime Iida (C-40/11, EU:C:2012:691, 73 punktas; toliau – Sprendimas Iida). Nuo to laiko jis tą formuluotę pakartojo daugelyje vėlesnių bylų, vienaip ar kitaip susijusių su išvestine trečiosios šalies piliečio teise gyventi šalyje. Ta formuluotė yra ir 2013 m. gegužės 8 d. Sprendime Ymeraga ir kt. (C-87/12, EU:C:2013:291, 36 punktas; toliau – Sprendimas Ymeraga), 2013 m. spalio 10 d. Sprendime Alokpa ir Moudoulou (C-86/12, EU:C:2013:645, 32 punktas; toliau – Sprendimas Alokpa), 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendime CS (C-304/14, EU:C:2016:674, 29 punktas; toliau – Sprendimas CS), 2016 m. rugsėjo 13 d. Sprendime Rendón Marín (C-165/14, EU:C:2016:675, 74 punktas; toliau – Sprendimas Rendón Marín), 2017 m. gegužės 10 d. Sprendime Chavez-Vilchez ir kt. (C-133/15, EU:C:2017:354, 63 punktas; toliau – Sprendimas Chavez-Vilchez), 2022 m. gegužės 5 d. Sprendime Subdelegación del Gobierno en Toledo (Šeimos nario gyvenimas šalyje – Nepakankami ištekliai) (C-451/19 ir C-532/19, EU:C:2022:354, 45 punktas; toliau – Sprendimas Subdelegación del Gobierno en Toledo), 2023 m. balandžio 27 d. Sprendime M. D. (Draudimas atvykti į Vengriją) (C-528/21, EU:C:2023:341, 58 punktas; toliau – Sprendimas M. D.), Sprendimo X (Motina tailandietė) 24 punkte ir 2024 m. balandžio 25 d. Sprendime NW ir PQ (Įslaptinta informacija) (C-420/22 ir C-528/22, EU:C:2024:344, 60 punktas). Nepaisant nuorodų tiek į Sprendimą Ruiz Zambrano, tiek kartais į 2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Dereci ir kt. (C-256/11, EU:C:2011:734; toliau – Sprendimas Dereci), šiuose sprendimuose vartojama formuluotė nėra identiška.
11      G. Ruiz Zambrano prašymą greičiausiai motyvavo ankstesnis, 2004 m. spalio 19 d. Sprendimas Zhu ir Chen (C-200/02, EU:C:2004:639; toliau – Sprendimas Zhu ir Chen), kuriame Teisingumo Teismas nustatė, kad vienam iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų išvestinė teisė gali būti suteikta remiantis šio asmens nepilnamečio vaiko turima Sąjungos pilietybe.
12      Žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimą Uecker ir Jacquet (C-64/96 ir C-65/96, EU:C:1997:285, 23 punktas) ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimą Garcia Avello (C-148/02, EU:C:2003:539, 26 punktas). Vidaus rinkoje vidaus situacijų neįtraukimas į Sąjungos taisyklių taikymo sritį dažnai buvo pateisinamas lūkesčiais, kad valstybė narė pasirūpins savo piliečiais, todėl Sąjungos teisė neturi kištis atvirkštinės diskriminacijos atvejais.
13      Pavyzdžiui, Nic Shuibhne, N., „The Resilience of EU Market Citizenship?“, CMLR, 2010, 1597.
14      Tikėtina, kad Teisingumo Teismas jau 2010 m. kovo 2 d. Sprendime Rottmann (C-135/08, EU:C:2010:104; toliau – Sprendimas Rottmann) taikė pilietybės nuostatas vien šalies vidaus atveju. Visgi, nors J. Rottmann ginčijo Vokietijos valdžios institucijų sprendimą panaikinti sprendimą dėl natūralizacijos, kuriuo jis Vokietijoje įgijo Vokietijos pilietybę, pagrindinės šios bylos aplinkybės reiškė ankstesnį tarpvalstybinį judėjimą, nes jis gimė ir prieš persikeldamas į Vokietiją gyveno Austrijoje,
o įgijęs Vokietijos pilietybę neteko Austrijos pilietybės. Vis dėlto priimdamas sprendimą Teisingumo Teismas nesirėmė šiuo praeityje įvykusiu judėjimu. Jis laikėsi nuomonės, kad galimas Sąjungos pilietybės netekimas dėl valstybės narės pilietybės netekimo patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį „pagal savo pobūdį ir pasekmes“ (Sprendimo Rottmann 42 punktas).
15      Šiuo klausimu žr. Lenaerts, K., ir Gutiérrez-Fons, J. A., „Epilogue on EU citizenship: Hopes and Fears“, Kochenov, D. (ed.), EU Citizenship and Federalism: The Role of Rights, Cambridge, CUP, 2017, 751, p. 761.
16      Sprendimo Ruiz Zambrano 42 punktas (išskirta mano).
17      Sprendimo Ruiz Zambrano 43 ir 44 punktai.
18      2011 m. gegužės 5 d. Sprendimas McCarthy (C-434/09, EU:C:2011:277, 50 punktas).
19      Sprendimo Dereci 66 punktas.
20      Žr., pavyzdžiui, 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimą O ir kt. (C-356/11 ir C-357/11, EU:C:2012:776; toliau – Sprendimas O ir kt.), taip pat Sprendimą CS ir Sprendimą Chavez-Vilchez.
21      Pavyzdžiui, Sprendimo Iida 71 punktas. Vis dėlto ta byla buvo susijusi su Vokietijoje gyvenančiu trečiosios šalies pilietybę turinčiu tėvu, kuris rėmėsi SESV 20 straipsniu, siekdamas įrodyti savo išvestinę teisę gyventi šalyje tuo atveju, kai jo dukra, Vokietijos pilietė, persikėlė gyventi į Austriją pas savo motiną po poros skyrybų. Šios bylos faktinės aplinkybės neatskleidė jokios galimybės, kad vaikas, kuris yra Sąjungos pilietis, būtų priverstas išvykti iš Europos Sąjungos apskritai, jei tėvui nebūtų suteiktas leidimas gyventi Vokietijoje. Panašiai žr. Sprendimo Ymeraga 36 punktą.
22      Sprendimo Alopka 35 punktas.
23      Sprendimo M. D. 62 punktas.
24      Sprendimo Rendón Marín 79 punktas.
25      Byloje Alokpa nepilnamečiai Sąjungos piliečiai buvo priversti persikelti į savo pilietybės valstybę narę, o ne iš jos. Bylose M. D. ir Rendón Marín išvestinė teisė gyventi nebuvo suteikta arba panaikinta viešosios tvarkos pagrindu.
26      Iš tiesų, pavyzdžiui, Sprendime Rendón Marín (78 punktas), Teisingumo Teismas aiškiai išaiškino, jog jis sprendė dėl išvestinės teisės gyventi būtent tos bylos aplinkybėmis, atsižvelgdamas į teisę gyventi šalyje, kai konstatavo, kad atsisakymas išduoti leidimą gyventi šalyje „galėtų lemti minėtos teisės, konkrečiai – teisės gyventi šalyje, apribojimą, nes vaikai būtų priversti vykti kartu su A. Rendón Marín, taigi išvykti iš Sąjungos teritorijos apskritai“ (išskirta mano).
27      Nors tai nebuvo visada išreikšta tiksliai tomis pačiomis formuluotėmis ir nors skirtingose kalbose yra formuluočių skirtumų, Teismas šį susirūpinimą iš esmės išreiškė šiuose sprendimuose: Sprendimo Dereci 66 punktą, Sprendimo O ir kt. 47 punktą, Sprendimo Ymeraga 36 punktą, Sprendimo Alokpa 32 punktą, Sprendimo Rendón Marín 74 punktą, Sprendimo Chavez-Vilchez 63 punktą, Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Toledo 45 punktą ir Sprendimo M. D. 58 punktą.
28      Šiuo klausimu taip pat žr. Davies, G., „The Right to Stay at Home: A Basis for Expanding European Family Rights“, Kochenov, D. (ed.), nurodytą 15 išnašoje, 468 –488 p., p. 471. Taip pat žr. Nic Shuibuhne, N., „Ruiz Zambrano and the Essential Core of Union Citizenship“, Craig, P., ir Schütze, R. (eds.), Landmark Cases in EU Law, 2 t., Bloombsboory, 2025, 169, p. 178.
29      2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičianti Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinanti direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, 2004, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46, klaidų ištaisymas OL L 274, 2009, p. 47; toliau – Pilietybės direktyva), 5–7 ir 14 straipsniai.
30      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Zhu ir Chen. Pakankamus išteklius gali teikti tas pats trečiosios šalies pilietis.
31      Šiuo klausimu žr. Sprendimą X (Motina tailandietė).
32      Be SESV 20 ir 21 straipsnių formuluočių, kuriose kalbama apie teisę gyventi šalyje, šią teisę galima sieti su nauda, kuri atsiranda gyvenant Europos Sąjungos teritorijoje. Tai suteikia galimybę naudotis daugybe teisių, kurias Sąjungoje esantiems asmenims suteikia Sąjungos teisė, nesvarbu, ar jie būtų vartotojai, darbuotojai, ar tiesiog gyventojai, turintys teisę kvėpuoti švariu oru. Šios įvairios teisės priklauso visiems Europos Sąjungos teritorijoje gyvenantiems asmenims, ne tik Sąjungos piliečiams – tai nėra Sąjungos pilietybe suteikiamos teisės, su kurių atėmimu susijusi jurisprudencija, suformuota byloje Ruiz Zambrano. Vis dėlto tai gali paaiškinti, kodėl svarbu pripažinti, kad Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi Europos Sąjungos teritorijoje.
33      Šiek tiek kitokiomis aplinkybėmis nei šioje byloje generalinė advokatė E. Sharpston jau siūlė, kad „[s]varbi laisvė pasirinkti judėti arba ne. Priemonė, dėl kurios asmuo priverčiamas judėti, riboja tokį pasirinkimą. Todėl ji prieštarauja SESV 21 straipsnio 1 daliai.“ Žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvadą byloje O ir kt. (C-456/12 ir C-457/12, EU:C:2013:837, 134 punktas). Taip pat žr. Sager, T., „Freedom as Mobility – Implications of the Distinction between Actual and Potential Travelling“,
Mobilities, 2006, p. 465–488. Dėl galimos teisės nekeliauti Sąjungos teisėje aptarimo žr. Iglesias Sánchez, S., „A Citizenship Right to Stay? The Right Not to Move in a Union Based on Free Movement“, Kochenov, D. (ed.), ir 15 išnašoje nurodytame straipsnyje p. 371–393.
34      Žr. Pilietybės direktyvos 28 straipsnį.
35      Žr., pavyzdžiui, 2010 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Tsakouridis (C-145/09, EU:C:2010:708, 48 punktas) ir Sprendimo CS 37 punktą.
36      Taigi Teisingumo Teismas pripažino, kad, remdamasi tarptautine teise, valstybė narė negali neleisti atvykti savo piliečiui ar paneigti jo teisės būti jos teritorijoje. Žr., pavyzdžiui, 2011 m. gegužės 5 d. Sprendimą McCarthy (C-434/09, EU:C:2011:277, 29 punktas) ir 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą A (Sienų kirtimas pramoginiu laivu) (C-35/20, EU:C:2021:813, 69 punktas). Tačiau verta pažymėti, kad šiuo atveju akivaizdu, jog Nyderlandų valdžios institucijos nemanė, kad tarptautinė teisė draudžia joms de facto priversti savo pilietį palikti šalį, kurios pilietis jis yra.
37      2022 m. sausio 1 d. judžių piliečių (piliečių, kurie yra persikėlę gyventi, dirbti arba studijuoti į kitą valstybę narę) yra 13,7 mln. 2021 m. į kitą valstybę narę persikėlė 1,4 mln. iš pradžių vienoje Sąjungos valstybėje narėje gyvenusių asmenų. Žr. Europos Komisija, Komisijos ataskaita Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui pagal SESV 25 straipsnį dėl pažangos, padarytos siekiant veiksmingos ES pilietybės 2020–2023 m., COM(2023) 931 final, p. 19. Tai reiškia, kad teise laisvai judėti pasinaudojo mažiau nei 3 % Sąjungos piliečių. 2021 m. teise laisvai judėti pasinaudojo tik apie 0,2 % Sąjungos piliečių.
38      Šiuo klausimu van Roermund (G.C.G.J., „Migrants, humans and human rights – The right to move as the right to stay“, Lindahl, H. (ed.), A Right to Inclusion and Exclusion? Normative Fault Lines of the EU's Area of Freedom, Security and Justice, Hart, Oksfordas, 2009, p. 171) rašė: „[V]isiškai romantiška teigti, kad kiekvienas žmogus trokšta būti tyrinėtoju. Daugumai žmonių judėjimo laisvė yra teisė, kuria jie nenorėtų naudotis, nes ji siejama su visai kitokiu vaidmens modeliu: pažeidžiamo nuolatinės gyvenamosios vietos neturinčio, o ne savimi pasitikinčio tarnautojo modeliu.“
39      Sara Iglesias Sánchez (op. cit., 33 išnaša, p. 388 ir 389) savo straipsnyje pateikė 2013 m. atliktos apklausos duomenis, pagal kuriuos daugiau nei 60 % Sąjungos piliečių laiko save Europos Sąjungos piliečiais, nors laisvo judėjimo teise naudojasi tik nedidelė jų dalis. Naujausi (2025 m.) Eurobarometro duomenys rodo panašius skaičius – 63 % Sąjungos piliečių jaučia ryšį su Europos Sąjunga (Standartinis Eurobarometras 103, 2025 m. kovo–balandžio mėn.).
40      2025 m. balandžio 29 d. Sprendimas Komisija / Malta (Pilietybės suteikimas investuotojams) (C-181/23, EU:C:2025:283, 92 punktas; toliau – Sprendimas Komisija / Malta). Nors šiame sprendime Teisingumo Teismas nurodė, kad „Sąjungos piliečio statusas yra pagrindinis valstybių narių piliečių statusas“, jis rėmėsi ankstesne savo jurisprudencija, kurioje buvo nuspręsta, kad toks statusas „valstybių narių piliečiams yra pagrindinis statusas“. Taigi galima daryti išvadą, kad nuo 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk (C-184/99, EU:C:2001:458, 31 punktas), kuriame Teisingumo Teismas tai konstatavo pirmą kartą, šiuo atžvilgiu įvyko tam tikrų pokyčių. Teisingumo Teismas pakartojo savo formuluotę, pateiktą Sprendime Grzelczyk, daugelyje kitų bylų, įskaitant Sprendimą Ruiz Zambrano (žr. 41 punktą). Vienintelis atvejis, kai iki Sprendime Komisija / Malta Teisingumo Teismas buvo praleidęs žodžius „yra“ arba „skirtas“, buvo 2023 m. rugsėjo 5 d. Sprendimas Udlændinge- og Integrationsministeriet (Danijos pilietybės netekimas) (C-689/21, EU:C:2023:626, 38 punktas). Taigi manytina, kad formuluotė Sprendime Komisija / Malta buvo pakeista sąmoningai, o tai rodo tvirtesnį Sąjungos pilietybės statuso svarbos patvirtinimą. Mano nuomone, tokia raida rodo, kad Sąjungos pilietybė pasiekė brandą, kuri leidžia ją toliau plėtoti.
41      Kai kurios kitos teisės, kurios pagal SESV 20 straipsnį suteikiamos Sąjungos piliečiams ir kurios išsamiau išdėstytos SESV 22–24 straipsniuose, taip pat yra susijusios su judžiais piliečiais. Teisė balsuoti vietos arba Sąjungos rinkimuose valstybėje narėje, kurioje yra gyvenamoji vieta, yra aktuali piliečiams, gyvenantiems kitoje valstybėje narėje nei jų pilietybės valstybė. Teisė į diplomatinę ir konsulinę apsaugą trečiosiose šalyse, kurią teikia valstybių narių, išskyrus Sąjungos piliečio pilietybės valstybę, atstovybės, yra aktuali piliečiams, kurie keliauja į trečiąsias šalis, bet ne nejudiems ar judiems piliečiams, kiek tai susiję su laisvo judėjimo teisėmis. Vis dėlto teisės teikti peticijas Europos Parlamentui, kreiptis į Europos ombudsmeną arba rašyti Sąjungos institucijoms savo kalba yra vienodai svarbios ir nejudiems, ir judiems piliečiams.
42      Žr. šios išvados 32 išnašą.
43      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Malta 95 punktą. Atsižvelgdamas į šį sprendimą ir argumentuodamas už Europos dimensijos įtvirtinimą švietime, K. Grimonprez manė, kad „Teisingumo Teismo pripažinimas, kad pilietybė grindžiama solidarumu ir sąžiningumu, patvirtina, kad ji reikšminga ne tik judiems piliečiams. Jos poveikis taikomas ir tiems, kurie neperžengia sienų.“ Grimonprez, K., „EU citizenship based on common values: implications of Commission v Malta (C-181/23) for the European dimension in citizenship education (Case Comment)’ E.L. Rev. 2025, p. 502-514, p. 512.
44      Šiuo klausimu žr. 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Čekija (Teisė būti kandidatu ir narystė politinėje partijoje) (C-808/21, EU:C:2024:962, 163 punktas) ir 2024 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisė būti kandidatu
ir narystė politinėje partijoje) (C-814/21, EU:C:2024:963, 160 punktas).
45      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar V iš tiesų turi teisę gyventi Ispanijoje. V paaiškino, kad ji bandė atsisakyti šios teisės, tačiau neaišku, ar tai įmanoma. Analizę tęsiu remdamasi nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta prielaida, kad V iš tiesų gali teisėtai gyventi Ispanijoje.
46      Norėčiau pridurti, kad nereikėtų pamiršti, jog nors atrodo, kad abu tėvai turi trečiosios šalies pilietybę, tačiau jų sūnaus atveju taip nėra, todėl jo persikėlimui į šią trečiąją šalį ir gyvenimui joje vis tiek gali būti taikomi papildomi reikalavimai.
47      Vis dėlto, remiantis Sprendimu Zhu ir Chen, galima teigti, kad V sūnus galėtų persikelti į Ispaniją, jei jo motina turėtų pakankamai lėšų jį išlaikyti toje valstybėje narėje.
48      Daugumoje bylų, susijusių su SESV 20 straipsniu grindžiama išvestine teise gyventi šalyje, Teisingumo Teismas vartojo šią formuluotę. Žr., pavyzdžiui, Sprendimo NW ir PQ 60 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
49      Pavyzdžiui, Sprendimo Chavez-Vilchez 63 punktas.
50      Sprendimo Dereci 68 punktas.
51      Taip pat žr. 2011 m. gegužės 5 d. Sprendimą McCarthy (C-434/09, EU:C:2011:277, 49 ir 50 punktai) arba Sprendimo Ymeraga 38, 39 ir 43 punktus.
52      Žr., pavyzdžiui, 2022 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teisės gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį pobūdis) (C-624/20, EU:C:2022:639, 40 punktas).
53      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Subdelegación del Gobierno en Toledo 56 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją.
54      Sprendimo Chavez-Vilchez 70 punktas.
55      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Rendón Marín (85 punktas), Sprendimą Subdelegación del Gobierno en Toledo (53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2024 m. balandžio 25 d. Sprendimą NW ir PQ (Įslaptinta informacija) (C-420/22 ir C-528/22, EU:C:2024:344, 77 punktas).
56      Šiuo klausimu žr. Sprendimo Chavez-Vilchez 71 punktą. Šiuo klausimu taip pat žr., be kita ko, 2018 m. gegužės 8 d. sprendimą K. A. ir kt. (Šeimos susijungimas Belgijoje) (C-82/16, EU:C:2018:308, 72 punktas), 2022 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Teisės gyventi šalyje pagal SESV 20 straipsnį pobūdis) (C-624/20, EU:C:2022:639, 38 ir 39 punktai) ir Sprendimą X (Motina tailandietė) (48 punktas).
57      Žr., pavyzdžiui, Šadl, U., „Case – Case-Law – Law: Ruiz Zambrano as an Illustration of How the Court of Justice of the European Union Constructs Its Legal Arguments“, EuConst, 2013, p. 205–229, p. 225.
58      Šios bylos aplinkybės buvo tokios, kad atitinkamas nepilnametis Sąjungos pilietis, kurio pilietybės teisėmis remdamasi trečiosios šalies pilietybę turinti motina siekė, kad būtų pripažinta išvestinė teisė gyventi Nyderlanduose, visą gyvenimą gyveno trečiojoje šalyje.
59      Sprendimo X (Motina tailandietė) 29 punktas (išskirta mano).
60      Šiuo klausimu žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimą Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013:105).
61      Žr., pavyzdžiui, Sprendimą CS.
62      Teisingumo Teismas išaiškino, kad kai atitinkamas Sąjungos pilietis yra vaikas, kompetentingos institucijos turi nustatyti, kas yra pagrindinis šio vaiko globėjas ir ar vaiką ir vieną iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų iš tiesų sieja priklausomybės ryšys (Sprendimo Chavez-Vilchez 70 punktas). Be to, net jei vaikas yra priklausomas nuo abiejų tėvų, iš kurių vienas yra trečiosios šalies pilietis, o kitas – Sąjungos pilietis, vien to, kad vienas iš tėvų yra Sąjungos pilietis ir dalyvauja vaiko gyvenime, nepakanka, kad būtų atsisakyta suteikti išvestinę teisę gyventi šalyje vienam iš trečiosios šalies pilietybę turinčių tėvų, jei vaikas iš tikrųjų yra nuo jo priklausomas.