62009CC0099_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az Európai Elektronikus Hírközlési Szabályozók Testületének (BEREC)(2) létrehozásával egy időben újabb előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztettek a Bíróság elé a távközlési reform egyik legfőbb intézkedésének, nevezetesen az európai fogyasztók számára a 2002/22/EK irányelv(3) 30. cikkében biztosított számhordozhatósághoz való jog érvényesülésével kapcsolatban.
2. Ez a jog minden előfizető számára lehetővé teszi, hogy szolgáltatóváltás esetén megtartsa ugyanazt a hívószámot, adott esetben díj megfizetése ellenében. Az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok felügyeljék egyrészt a számhordozhatóság biztosításához szükséges összekapcsolással összefüggésben a szolgáltatóknál felmerülő költségeket, másrészt az előfizetőknek e célból esetlegesen felszámított díjak mértékét is. Ez a rendelkezés tulajdonképpen lehetővé teszi a szolgáltató számára, hogy eldöntse: áthárítja‑e az előfizetőre az e szolgáltatás nyújtásával összefüggésben felmerülő költségeit. Amennyiben ezért díjat számít fel, az a fent említett rendelkezés szerint nem lehet visszatartó erejű.
3. A Mobistar‑ügyben 2006. július 13‑án hozott ítélet(4) lehetővé tette a Bíróság számára, hogy pontosítsa azt a mérlegelési jogkört, amely a nemzeti szabályozó hatóságokat a szolgáltatóknál az összekapcsolással összefüggésben felmerülő költségek vizsgálata során megilleti. A jelen ügy most arra kínál lehetőséget, hogy a Bíróság pontosan meghatározza azt, hogy a nemzeti szabályozó hatóságoknak egészen konkrétan milyen módon kell vizsgálnia az előfizetőnek nyújtott számhordozhatóság árképzését.
4. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére a Polska Telefonia Cyfrowa sp. zoo és a Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (az Elektronikus Távközlési Hivatal elnöke, a továbbiakban: az UKE elnöke) közötti jogvita keretein belül került sor, amelynek tárgya az UKE elnöke által a felperessel szemben a számhordozhatóságra vonatkozó rendelkezések megsértése címén kiszabott 100 000 PLN (körülbelül 24 350 euró) összegű pénzbírság volt. Az UKE elnöke úgy ítélte meg, hogy a felperes által az előfizetőknek felszámított 122 PLN (körülbelül 29,70 euró) összegű díj alkalmas volt arra, hogy visszatartsa őket a számhordozás igénylésétől. E tekintetben az UKE elnöke úgy foglalt állást, hogy a díj mértékét nem a szolgáltatóknál felmerült költségek függvényében, hanem a fogyasztók szemszögéből kell meghatározni, így különösen a körükben végzett közvélemény-kutatás eredményeire támaszkodva.
5. Jelen ügy keretei között a Bíróságnak nem a számhordozhatóság mint a szolgáltatás ingyenességének kérdésében kell állást foglalnia. Ha a jelen állapot szerint egyes tagállamok ebben a tárgyban már jogszabályokat alkottak, a szóban forgó rendelkezés nem teszi lehetővé, hogy a szolgáltatót e szolgáltatás ingyenes nyújtására lehessen kötelezni. Utóbbi tehát a fenti rendelkezéssel és a hatályos nemzeti joggal összhangban döntheti el, hogy e szolgáltatásért díjat számít‑e fel az előfizetőnek. A kérdés tehát akként merül fel, hogy miként lehet a legjobban ellenőrzés alatt tartani az ilyen szolgáltatásra alkalmazott árképzést.
6. A jelen ügyben a Sąd Najwyższy (Legfelsőbb Bíróság) (Lengyelország) azt kérdezi tehát a Bíróságtól, hogy felügyeleti jogkörükben a nemzeti szabályozó hatóságok kötelesek‑e figyelembe venni a szolgáltatónál a számhordozhatósággal összefüggésben felmerülő költségeket az előfizetőnek felszámított közvetlen díjak visszatartó jellegének értékelése során.
7. Jelen indítványban kifejtjük azokat az indokokat, amelyek alapján úgy véljük, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok a számhordozhatóság árképzésének értékelése során nem vonatkoztathatnak el a szolgáltatóknál felmerülő költségektől, tekintettel arra az általános szabályozási rendszerre, amelybe a hordozhatóság szolgáltatása is illeszkedik, valamint azokra a célokra, amelyeket az uniós jogalkotó a tárgykörben követett.
8. Kétségeinket fejezzük ki továbbá az UKE elnöke által megállapított módszer tekintetében is, amely végeredményben pusztán egy közvélemény-kutatásra alapozva állapít meg közigazgatási szankciót.
I – Jogi háttér
A – Az uniós szabályozás
9. A távközlési ágazat megnyitása a verseny előtt három nagy hullámban zajlott, nevezetesen a liberalizáció, a harmonizáció és a versenyszabályok távközlési vállalatokra való alkalmazása útján.(5)
10. A távközlési ágazat liberalizációjának folyamata 1988-ban kezdődött. Az uniós jogalkotó a 88/301/EGK irányelv, a 90/388/EGK irányelv és a 96/19/EK irányelv(6) elfogadásával egy pontos ütemterv szerint megszervezte azoknak a különleges vagy kizárólagos jogoknak az eltörlését, amelyekkel a meglévő szolgáltatók általánosan rendelkeztek a végberendezéseken (nevezetesen a végberendezések behozatalára, értékesítésére, felszerelésére, üzembe helyezésére és karbantartására vonatkozó jog), valamint a távközlési szolgáltatások nyújtása terén. 1998. január 1‑je óta ez a piac főszabály szerint teljesen liberalizált.
11. Az Európai Közösségek Bizottsága által elfogadott liberalizációs irányelvekkel párhuzamosan az Európai Unió Tanácsa több harmonizációs intézkedést is elfogadott az EK‑Szerződés 100a. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 95. cikk) alapján. A szabályozási rendszer középpontjában álló 90/387/EGK irányelv(7) közös szabályokat állapít meg a nyílt hálózatellátás árképzésére. Az 1990. évi keretirányelvet kiegészítette a 97/33/EK irányelv(8), amely konkrétabb szabályokat állapít meg a hálózatok összekapcsolásának és a szolgáltatások interoperabilitásának biztosítása érdekében.(9)
12. Az összekapcsolással összefüggő díjak kérdése meghatározónak bizonyult az ágazatban érvényesülő verseny szerkezete és intenzitása tekintetében. Következésképpen a Tanács szigorú szabályozást vezetett be erre az árképzésre vonatkozóan, amelynek nemzeti szintű végrehajtását a nemzeti szabályozó hatóságok hatáskörébe utalta.
13. A 97/33/EK irányelv 7. cikke alapján a nemzeti szabályozó hatóságok kötelesek biztosítani, hogy az összekapcsolással összefüggő árképzés megfeleljen az átláthatóság és a költségalapúság elvének.(10)
14. A hálózatok közösségi szintű teljes összekapcsolhatóságának biztosításával és a szolgáltatók közötti hatékonyabb verseny feltételeinek megteremtésével az uniós jogalkotó elsősorban a szolgáltatások szélesebb körét kívánta elérhetővé tenni az európai fogyasztók számára, jobb minőségben és kedvezőbb áron.
15. E szolgáltatások közé tartozik a számhordozhatóság is, amelyet az új szabályozási csomag(11) elfogadása során vezettek be 2002. március 7‑én az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkében foglaltak szerint. Ez a szolgáltatás lehetővé teszi a távközlési szolgáltató valamennyi ügyfele számára, hogy szolgáltatóváltás esetén megtartsa ugyanazt a hívószámot.
16. Ugyanezen irányelv 30. cikkének (1) bekezdése alapján a tagállamok biztosítják, hogy a nyilvánosan elérhető telefonszolgáltatások, köztük a mobilszolgáltatások minden előfizetője, aki ezt kéri, a szolgáltatást nyújtó vállalkozástól függetlenül kihasználhassa ezt a funkciót.
17. A szolgáltatás árképzésével kapcsolatos szabályokat a fent hivatkozott irányelv 30. cikkének (2) és (3) bekezdése tartalmazza. A rendelkezés szövege a következő:
„(2) A nemzeti szabályozó hatóságok biztosítják, hogy a számhordozhatóság biztosításához szükséges összekapcsolás tekintetében az árképzés költségalapú legyen, és hogy az előfizetők által fizetendő, esetlegesen felszámított közvetlen díjak ne hassanak visszatartólag az ilyen lehetőségek igénybevételére[(12) ].
(3) A nemzeti szabályozó hatóságok nem állapíthatnak meg a számhordozásra vonatkozó kiskereskedelmi díjszabást versenytorzító módon, így például egyedi vagy közös kiskereskedelmi díjszabások rögzítése révén.”
18. Végül a 2002. évi keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése kötelezi a tagállamokat arra, hogy olyan hatékony jogorvoslati mechanizmusokat hozzanak létre, amelyek keretében a nemzeti szabályozó hatóság határozata által érintett valamennyi felhasználó, illetve szolgáltató megtámadhatja a határozatot.
B – A nemzeti szabályozás
19. A számhordozhatóság feltételeit Lengyelországban a távközlésről szóló, 2004. július 16‑i törvény (Prawo telekomunikacyjne)(13) 41. és 71. cikke szabályozza.
20. E törvény 41. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a számhordozhatóság biztosításához szükséges összekapcsolás tekintetében a díjakat a költségek alapján kell meghatározni.
21. A fent hivatkozott törvény 71. cikke szerint:
„(1) Üzemeltetőváltás esetén az előfizető, az üzemeltető nyilvános telefonhálózatához való csatlakozást biztosító szolgáltatóval szerződő félként –
1. földrajzi számok esetén az adott szám területén,
2. nem földrajzi számok esetén az állam egész területén
– kérheti a kiosztott számnak egy másik üzemeltető meglévő hálózatára történő átvitelét.
[…]
(3)	Üzemeltetőváltás esetén történő számhordozásért a szolgáltató az előfizetővel szemben a díjszabásában rögzített egyszeri díjat számíthat fel, amelynek összege nem tarthatja vissza az előfizetőt e lehetőség igénybevételétől [(14) ].”
22. A törvény 74. cikkének (1) bekezdése értelmében a nyilvános telefonhálózathoz való csatlakozást biztosító szolgáltató (átadó szolgáltató) és az üzemeltető, amelynek hálózatához az előfizető csatlakozott (átvevő szolgáltató), kötelesek a számhordozás jogának gyakorlását biztosítani. E rendelkezés megsértése esetén a törvény 74. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi, hogy az UKE elnöke ugyanezen törvény 209. cikke (1) bekezdésének 16. pontjában meghatározott pénzbírságot szabjon ki.
23. Ez utóbbi rendelkezés értelmében pénzbírságot kell kiszabni azokkal szemben, akik az előfizetőket megakadályozzák a kiosztott számok hordozásához való – a 70. és 71. cikk szerinti – jog gyakorlásában.
II – Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat ténybeli háttere
24. A távközlésről szóló törvény 74. cikkének (3) bekezdése és 209. cikke (1) bekezdésének 16. pontja alapján az UKE elnöke 100 000 PLN (körülbelül 24 350 euró) összegű pénzbírságot szabott ki a felperesre, miután az 2006. március 28. és 2006. május 31. között megsértette a kiosztott szám hordozásával kapcsolatos szabályokat. Az UKE elnökének álláspontja szerint a felperes által felszámított – 122 PLN (körülbelül 29,70 euró) összegű – díj az előfizetőket visszatartja attól, hogy számhordozást igényeljenek.
25. Az UKE elnökének álláspontja szerint a díj mértékét nem az üzemeltetőnél a számhordozhatóság biztosításával összefüggésben felmerülő költségek, hanem e díjak szubjektív megítélése alapján kell meghatározni, a fogyasztók közötti közvélemény-kutatás eredményeire támaszkodva. Így Lengyelországban arra a kérdésre, hogy „a helyhez kötött telefonok és a mobiltelefonok használói mekkora összeget lennének hajlandóak a szám egy másik üzemeltetőhöz történő átviteléért fizetni?” a következő válaszokat adták: a kártyás – prepaid – készülékkel rendelkező felhasználók 46 PLN‑t (körülbelül 11,20 euró), míg az előfizetéssel rendelkezők 48 PLN‑t (körülbelül 11,70 euró). Erre tekintettel jutott az UKE elnöke arra az eredményre, hogy az 50 PLN‑t (körülbelül 12,20 euró) meghaladó mértékű egyszeri díj a felhasználókat visszatartja attól, hogy számhordozáshoz való jogukat gyakorolják, amely ellentétes a távközlésről szóló törvény 71. cikkének (3) bekezdésével, és így pénzbírság kiszabásának van helye.
26. A felperes által a határozat ellen benyújtott keresetet a Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (verseny- és fogyasztóvédelmi bíróság) (Lengyelország) 2007. március 6‑án elutasította. Az ítélet szerint az UKE elnöke eljárása során helyesen értelmezte az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdését, és helyesen alkalmazta a távközlésről szóló törvény 71. cikkének (3) bekezdését.
27. Az ítéletet 2008. február 5‑i ítéletével a Sąd Apelacyjny w Warszawie (varsói fellebbviteli bíróság) (Lengyelország) egészében megváltoztatta és az UKE elnökének határozatát hatályon kívül helyezte. Utóbbi ezért felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Sąd Najwyższyhez, amely, miután az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikke (2) bekezdésének értelmezését illetően kétségei támadtak, az előtte folyamatban lévő eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az [egyetemes szolgáltatási] irányelv 30. cikkének (2) bekezdését, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti szabályozó hatóság annak biztosítása során, hogy az előfizetők által fizetendő, esetlegesen felszámított közvetlen díjak ne hassanak visszatartólag a számhordozhatóság lehetőségének igénybevételére, köteles egy mobilhálózat üzemeltetőjénél az e szolgáltatás nyújtásával összefüggésben felmerülő költségekre tekintettel lenni?”
28. A felperes, az UKE elnöke, a lengyel kormány és a Bizottság írásbeli és szóbeli észrevételeket terjesztett elő. A szlovák kormány csak írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
III – Elemzés
29. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok kötelesek egy távközlési szolgáltatónál a számhordozhatóság biztosításával összefüggésben felmerülő költségekre tekintettel lenni annak megállapítása során, hogy az előfizetőknek erre tekintettel felszámítható díjak visszatartólag hatnak‑e.
30. A kérdés két vonatkozásban merül fel, egyrészt mivel az ezen díjra vonatkozó árképzés elvei nincsenek meghatározva, ugyanis a fenti rendelkezés mindössze azt írja elő, hogy a díj összege nem hathat visszatartólag, másrészt mivel a nemzeti szabályozó hatóságok felügyeleti jogkörük gyakorlása, ezen belül pedig szabályozási gyakorlatuk meghatározása során mérlegelési jogkörrel rendelkeznek.
31. Jelen ügyben az UKE elnöke, azaz a hatáskörrel rendelkező nemzeti szabályozó hatóság úgy határozott, hogy a felperes által felszámított díj visszatartó jellegének értékelése kizárólag a fogyasztók körében végzett közvélemény-kutatás eredményeire alapítható, és nem kell tekintettel lennie a szolgáltatóknál a hordozhatósággal összefüggésben felmerülő költségekre.
A – Előzetes megállapítások
32. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálatának megkezdése előtt, még azt megelőzően, hogy hivatkoznánk a Bíróságnak a nemzeti szabályozó hatóságok mérlegelési jogkörével kapcsolatban kimunkált ítélkezési gyakorlatára, úgy vélem, előzetesen meg kell határozni a számhordozhatóság tárgyát és az ezzel összefüggő árképzést.
33. Az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikke szerint a számhordozhatóság biztosítása valamennyi távközlési szolgáltatót terhelő kötelezettség, és valamennyi előfizetőt megillető jog. E szolgáltatásnak lehetővé kell tennie, hogy megszűnjenek a fogyasztók szabad választásának akadályai, és biztosítania kell a hatékony versenyt a távközlési piacon.(15)
34. A mindaddig monopolisztikus piac megnyitásának elősegítése és a visszaélések elkerülése érdekében az uniós jogalkotó szabályozta a szolgáltatók által a számhordozhatósággal összefüggésben alkalmazott árképzési gyakorlatot. Lényegében kétféle díjról beszélhetünk.
35. Az első az összekapcsolás árképzéséhez kapcsolódik. Amikor egy előfizető tényleges számhordozhatóságot igényel, az átadó szolgáltató(16) (általában róla van szó) felszámítja az átvevő szolgáltatónak(17) az igénylés teljesítésével kapcsolatban felmerült összekapcsolási költségeket. Ezek a költségek annyiban merülnek fel, amennyiben – miként azt a Bíróság feltárta – szükséges, hogy az üzemeltetők közötti platformok kompatibilisek legyenek, hogy az előfizető számát egyik üzemeltetőtől a másikra ruházzák, és hogy olyan műszaki műveleteket léptessenek életbe, amelyek lehetővé teszik a telefonhívásoknak a hordozott szám felé történő átirányítását.(18) Az összekapcsolás árképzésében az átadó szolgáltatónak tiszteletben kell tartania a költségalapú megközelítés elvét, amelyet a nemzeti szabályozó hatóság ellenőriz.
36. Az összekapcsolás árképzésének szabályozása azt a célt szolgálja, hogy előmozdítsa a hatékony és életképes szolgáltatók piacra lépését, és hogy elkerülhető legyen az árrögzítésből eredő versenytorzulás veszélye, amely nem lenne igazolható. Az összekapcsolásért felszámított túlzottan magas árak tulajdonképpen a piacra lépés korlátját képeznék, és megerősítenék a már piacon lévő szolgáltatók piaci erőfölényes helyzetét.(19) Amint azt a Bíróság megállapította, az ilyen árképzés egyúttal azzal a kockázattal is járna, hogy a szolgáltatók a díjat igyekeznének áthárítani az új előfizetőre, amely gyakorlat ezáltal alkalmas lenne arra, hogy visszatartsa a fogyasztókat a számhordozhatóság szolgáltatásának igénybevételétől.(20) Hasonlóképpen, a valós költségek határa alatti díjszabás azzal a kockázattal járna, hogy nem hatékony versenytársak lépnek a piacra.
37. A második díj a fenti szolgáltatás nyújtásáért az előfizetőnek felszámítható díjat jelenti. Ezt a díjat általában az átvevő szolgáltató számítja fel, és ezzel egészben vagy részben fedezi az általa viselt költségeket.
38. A fenti díj egyúttal a piaci verseny meghatározó elemét is képezi, különösen a piacra lépő szolgáltatók számára. Ez utóbbiak számára a számhordozhatóság ugyanis kereskedelmi szükséglet, amellyel olyan új ügyfeleket szerezhetnek, akik addig a már meglévő szolgáltatókhoz tartoztak. Ha a számhordozhatóság díját az átvevő szolgáltató számítja fel, akkor ez utóbbi a verseny nyomása alá kerül, és nyilvánvalóan abban érdekelt, hogy ne tántorítsa el az új ügyfeleket, és hogy árképzése ésszerű legyen. Ezzel szemben, ha a díjat az átadó szolgáltató számítja fel, akkor ez utóbbi túlzottan magas árakat állapíthat meg abból a célból, hogy eltántorítsa ügyfelét attól, hogy egy versenytárs szolgáltatóhoz vigye át a számát. E feltételek mellett az uniós jogalkotó keretek közé szorította az előfizetők által fizetendő díjak árképzését is azáltal, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdésében foglaltak szerint a nemzeti szabályozó hatóságok hatáskörébe utalta annak ellenőrzését, hogy a díjak ne hassanak visszatartólag.
39. A nemzeti szabályozó hatóságok mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az uniós jogalkotó által rögzített szabályok végrehajtása során.(21) Mivel ezeket a szabályokat elsősorban irányelvek határozzák meg, felmerül a különböző, átültetést szolgáló nemzeti intézkedések, valamint az egyes hatóságok által elfogadott szabályozási politikák közötti összhang problémája. Így a felhasználónak felszámított díj tekintetében megállapítottuk, hogy az Institut Luxembourgeois de Régulation azt írja elő, hogy „a számhordozás felhasználóra áthárítható költségeinek megállapításakor tiszteletben kell tartani a hátrányos megkülönböztetés tilalmát és a hatékonyság elvét”, és hogy a költségtérítésnek –amelyet kizárólag az átvevő szolgáltató kérhet a felhasználótól – ésszerűnek kell lennie.(22) Hasonlóképpen a francia és a brit szabályozás is előírja, hogy a szolgáltatók kötelesek ésszerű áron felkínálni előfizetőik számára, hogy megtartsák hívószámukat.(23) Ezzel szemben, amint láthattuk, Lengyelországban a távközlésről szóló törvény 71. cikke eredetileg úgy rendelkezett, hogy a díj összege nem hathat visszatartólag. A rendelkezés hatályos szövege jelenleg egyszerűen megtiltja, hogy az előfizető díjat fizessen.
40. Mindenekelőtt azt kell megállapítani, hogy ezek a szabályozások eltérnek egymástól. A díjszabás értékelése és kiszámítása céljából kiválasztott eszközök különbözőségén túl különböznek ezen eszközök alkalmazásának módjai is, következésképpen felmerül bennünk a kérdés, hogy nem lenne‑e szükséges nagyobb összhangot teremteni a nemzeti szabályozó hatóságok szabályozási gyakorlatai között. A szabályozások különbözősége ugyanis súlyos torzulásokat eredményezhet a versenyben, amely káros lehet az egységes európai távközlési piac létrehozására nézve.
41. Tudjuk, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok mérlegelési jogkörrel rendelkeznek felügyeleti kötelezettségeik ellátása során. Ezzel összefüggésben a Bíróság pontosított néhány kérdést a fent hivatkozott Mobistar‑ügyben hozott ítéletében.
42. Abban az ügyben azt kérdezték a Bíróságtól, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdése ellentétes‑e azzal, hogy a belga szabályozó hatóság elméleti modell segítségével előzetesen meghatározza az átadó szolgáltató által az átvevő szolgáltatótól létesítési költség címén kérhető legmagasabb árat. A Bíróság nemlegesen válaszolt, és álláspontját tovább árnyalta. Lényegében úgy ítélte meg, hogy attól kezdve, hogy a nemzeti szabályozó hatóság felügyeleti hatáskörét gyakorolja, ellenőrizve, hogy a díjakat a költségek alapján határozták meg, oly módon, hogy azok a fogyasztókat ne térítsék el a számhordozhatóság igénybevételétől, az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdése „meghatározott mérlegelési jogkört” ruház a nemzeti hatóságokra a helyzet értékelésére és a számukra leginkább megfelelő módszer meghatározására. Mindazonáltal a kiválasztott módszernek nemcsak a számhordozhatóság teljes hatékonyságának megvalósulását kell lehetővé tennie, de egyúttal biztosítania kell, hogy az ellen a hatáskörrel rendelkező igazságszolgáltatási szerv előtti hatékony jogorvoslat legyen benyújtható.(24)
43. Most a Bíróságnak azt kell meghatároznia, hogy mekkora a nemzeti szabályozó hatóságok mérlegelési szabadságának terjedelme a díjak visszatartó erejének értékelése során, és nevezetesen azt a kérdést kell megválaszolnia, hogy ezen értékelés keretein belül az egyetemes szolgáltatási irányelv értelmében tekintettel kell‑e lenniük a szolgáltatóknál a számhordozhatósággal összefüggésben felmerülő költségekre.
44. Ez a kérdés azért fontos, mert az egyetemes szolgáltatási irányelv 19. cikkének (3) bekezdésében egy ezzel azonos szabály található a közvetítőválasztás és a közvetítő‑előválasztás vonatkozásában.(25)
B – Az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikke (2) bekezdésének értelmezése
45. A jelen eljárásba beavatkozó tagállamokkal és a Bizottsággal szemben arra a következtetésre jutottunk, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok nem vonatkoztathatnak el a szolgáltatóknál felmerülő költségektől az előfizetőknek felszámított díj visszatartó jellegének értékelése során.
46. Noha ez a megállapítás nem következik az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikke (2) bekezdésének szövegéből, ezzel szemben egyenesen adódik abból az általános szabályozási rendszerből, amelybe a számhordozhatósági szolgáltatás is illeszkedik, valamint az uniós jogalkotó által követett célokból.
47. A rendelkezés szövegezését illetően meg kell állapítani, hogy az semmilyen módszert nem határoz meg a nemzeti szabályozó hatóságok számára az előfizetőknek felszámított díj visszatartó erejének értékelése tekintetében.
48. Noha az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikke (2) bekezdésének francia nyelvi változatában a „közvetlen díjra” alkalmazott kifejezés („redevance”) szemantikai értelmezése arra utalhat, hogy a felhasználótól kért összeg a nyújtott szolgáltatás költségeivel arányos, ugyanakkor a rendelkezés a többi nyelvi változatban olyan kifejezést használ, amely egyaránt vonatkozhat a költség, díj, ár, díjazás, illetve akár a hozzájárulás fogalmára is. Így van ez az eljárás nyelvét képező lengyel nyelvi változat esetében is, amelyben az „obciążenia” kifejezés szerepel, amely díjat jelent, vagy az angol („direct charges”), olasz („oneri diretti”), spanyol („cuotas directas”), illetve német („direkte Gebühren”) nyelvi változatban is.
49. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján az uniós jogi rendelkezések egységes értelmezésének és alkalmazásának szükségessége kizárja azt, hogy a rendelkezés valamely nyelvi változatának szövegét elszigetelten vizsgálják, hanem azt követeli meg, hogy azt valamennyi hivatalos nyelven elfogadott változat fényében, valamint a szabályozás általános rendszerére és az adott aktus kibocsátója által követett célra tekintettel értelmezzék.(26)
50. Annak az általános szabályozási rendszernek a vizsgálatát, amelybe a számhordozhatóság szolgáltatása illeszkedik, valamint az uniós jogalkotó céljait illetően nemcsak az egyetemes szolgáltatási irányelvben foglalt különös rendelkezésekre, hanem az 1990. évi és a 2002. évi keretirányelvekben, továbbá a hozzáférési irányelvben lefektetett általánosabb szabályokra is figyelemmel kell lenni.
51. E jogszabályszövegek vizsgálata segítségével levezethetővé válnak a díjszabás azon elvei, amelyek a távközlési szabályozás, és különösen az összekapcsolás árképzésének alapját képezik.
52. Ezek az elvek a következők:
– Az árképzésnek objektív szempontokon kell alapulnia, és a költségalapú árképzés elvén kell nyugodnia.(27) . Amint azt a Bíróság az Arcor és társai ügyben 2008. július 17‑én hozott ítéletében(28) megállapította, ez az elv arra kötelezi a szolgáltatókat, hogy a kapcsolódási hozzájárulás összegét a tényleges költségek alapján határozzák meg.(29) Így megbecsülhető az a költség, amelyet egy tökéletes versenypiacon tapasztalnánk, és amely így egy olyan ágazatban érvényesül, mint az összekapcsolás, ahol még nem létezik olyan hatékony verseny, amely biztosíthatná az árképzés ésszerű jellegét. Ezt az elvet alkalmazni kell a végfelhasználóknak felszámított egyes díjakra is, mint például a nyilvános, helyhez kötött telefonhálózat használati díja, a távbeszélő-szolgáltatás(30), illetve a bérelt vonalak(31) díja;
– az árképzésnek átláthatónak kell lennie, és azt megfelelő módon közzé kell tenni(32) ;
– az árképzésnek egyenlő hozzáférést kell biztosítania, és a hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kell lennie;
– az árképzésnek a Közösség egészében biztosítania kell a szolgáltatások hatékonyságát, és
– az árképzéssel szemben hatékony jogorvoslatot kell biztosítani a hatáskörrel rendelkező igazságszolgáltatási szervek előtt.(33)
53. Noha e szempontok tiszteletben tartása elsősorban a szolgáltatókat kötelezi, de ugyanennyire korlátozza a nemzeti szabályozó hatóságok számára biztosított mérlegelési jogkör gyakorlását is. Emlékeztetni kell tehát arra, hogy a fent hivatkozott Mobistar‑ügyben hozott ítélet 34. és 41. pontjában a Bíróság kifejezetten megállapította, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok ugyan rendelkeznek meghatározott mérlegelési jogkörrel az összekapcsolás díjának legmagasabb összegének megállapítását szolgáló, a számukra leginkább megfelelő módszer meghatározására, ugyanakkor ennek a módszernek biztosítania kell a hordozhatóság teljes hatékonyságát, valamint a felhasználók és a szolgáltatók hatékony jogi védelmét.
54. A nemzeti szabályozó hatóságokra ruházott mérlegelési jogkör tehát nem tévesztendő össze a diszkrecionális jogkör gyakorlásával.
55. A nemzeti szabályozó hatóságok által meghatározandó, a díjak visszatartó jellegének értékelésére szolgáló módszernek összhangban kell lennie az imént kifejtett árképzési elvekkel. A fogyasztói jólét biztosítása mellett lehetővé kell tennie az egészséges piaci verseny kialakulását is.
56. Különösen fontos, hogy ez a módszer kellően világos és objektív elemeken alapuljon annak érdekében, hogy a hatáskörrel rendelkező igazságszolgáltatási szervek a 2002. évi keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésében foglaltak szerint hatékony ellenőrzést gyakorolhassanak a nemzeti szabályozó hatóságok által lefolytatott értékelő vizsgálatok felett. Mindennek annál is inkább érvényesülnie kell, mivel a lengyel szabályozó hatóság felügyeleti jogkörében közigazgatási szankciós jogkörrel rendelkezik, amely a jelen ügyben ahhoz vezetett, hogy a felperest több mint 24 000 euró összegű bírság megfizetésére kötelezték.
57. Mindezek figyelembevételével egyértelműnek tűnik, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok az előfizetőnek felszámított díj összegének értékelése során nem tekinthetnek el teljes mértékben egy olyan objektív elem figyelembevételétől, mint amilyen a szolgáltatás költsége. Mindez annál is inkább egyértelműnek tűnik, hogy az uniós jogalkotó az egyetemes szolgáltatási irányelv (26) preambulumbekezdésében kifejezetten előírja, hogy a végfelhasználói díjszabásoknak a keresleti körülményeket és a költségkörülményeket is tükrözniük kell (34), mégpedig hatékonysági és szociális okokból.
58. A szolgáltatók által viselt költségeken alapuló mérőszám objektív mérőszám, mivel az a felhasználóknak nyújtott szolgáltatás tényleges költségeihez kapcsolódik. Így a nemzeti szabályozó hatóságok számára a felhasználónak felszámított díj objektív mércéjéül szolgálhat. Bár, amint azt a Bizottság megállapította, ezen költségek meghatározása a szolgáltatás jellege miatt összetett, a nemzeti szabályozó hatóságok mára olyan – egyes esetekben a Bizottság által is támogatott – értékelési módszereket fogadtak el, amelyek alkalmasak a költségek összegének megbecslésére.(35)
59. Ez a mérőszám továbbá összhangban áll azokkal az árképzési elvekkel, amelyeket az uniós jogalkotó a számhordozhatósággal kapcsolatban előír. Azáltal, hogy a jogalkotó az összekapcsolással kapcsolatos árképzésre költségalapú megközelítést alkalmaz, végeredményben a felhasználónak felszámított végösszeget kívánja keretek közé szorítani. Véleményünk szerint ugyanis az összekapcsolási díj a legfőbb olyan költség, amelyet a szolgáltató közvetlenül vagy közvetve átháríthat az előfizetőre. Ezen díjszabás összege közvetlen és meghatározó befolyással lehet a díjakra, mivel minél magasabb a költségek összege, ez annál inkább ösztönzi majd a szolgáltatót arra, hogy ezek egy részét áthárítsa az előfizetőre. Az összekapcsolás árképzése és a felhasználóknak felszámított díj közötti, fent említett kapcsolatot elsőként a 97/33/EK irányelv 12. cikke (5) bekezdésének második albekezdése(36) tette egyértelművé. Noha ez az összefüggés az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikke (2) bekezdésének jelenlegi szövegében már nem szerepel, a Bíróság a fent hivatkozott Mobistar‑ügyben hozott ítélet 29. és 37. pontjában újból bevezette azt. Emlékeztetünk arra, hogy a Bíróság kifejezetten rögzítette, hogy az összekapcsolás legmagasabb árát „a költségek alapján [kell meghatározni], oly módon, hogy az a fogyasztókat ne térítse el a hordozhatóság lehetőségének igénybevételétől”(37) .
60. Végül megállapítható, hogy megbízható mérőszámról van szó, mivel az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdésében telepített felügyeleti jogkörük alapján a nemzeti szabályozó hatóságok biztosítják, hogy az összekapcsolás tekintetében az árképzés ne járjon versenytorzító hatással, és hogy költségalapú legyen. Ebből az előfeltevésből kiindulva véleményünk szerint nem megalapozottak az UKE elnöke és a lengyel kormány által jelzett azon aggályok, amelyek szerint az összekapcsolás árának figyelembevétele nem biztosítaná kellőképpen a fogyasztók jogait, mivel az árakat így indokolatlan szinten lehetne rögzíteni. Éppen ellenkezőleg, amennyiben a nemzeti szabályozó hatóságok megfelelően gyakorolják felügyeleti jogkörüket a tekintetben, hogy a jelzett árképzés költségalapú legyen, akkor ez a legmegfelelőbb biztosítéka annak, hogy a díjszabás ne legyen önkényes és esetleges.
61. Ez az érvelés nem tiltja a nemzeti szabályozó hatóságnak, hogy a világosan meghatározott költségelemek mellett az általa legmegfelelőbbnek ítélt módon a kérelemben foglalt szempontokat is figyelembe vegye. A fogyasztók körében végzett közvélemény-kutatás eredményei így olyan értékelési szempontként szolgálhatnak, amelyek információval szolgálhatnak a nemzeti szabályozó hatóságok számára a felhasználók elvárásairól.
62. Mindazonáltal egyértelműnek tűnik a számunkra, hogy ezek az eredmények önmagukban nem szolgálhatnak meghatározó elemzési szempontként a díj visszatartó jellegének megítélése során.
63. Ugyanis az ilyen típusú eredmények értelmezése és felhasználása nagyfokú óvatosságot igényel, mivel esetleges és szubjektív jellegükre tekintettel önmagukban nem könnyítik meg a nemzeti szabályozó hatóságok döntéseinek jogszerűségét felülvizsgáló bíróság feladatának ellátását.
64. Egyrészt a fogyasztói közvélemény-kutatások eredményei olyan különböző változóktól függnek, mint például az adott állam gazdasági, szociális és kulturális adottságai, a kiválasztott minta összetétele (kor, foglalkozás, földrajzi vagy társadalmi-gazdasági származás), az alkalmazott módszer, a válaszok komolysága, a kérdezőbiztosok személye, illetve a feltett kérdések szerkezete és tartalma.(38)
65. Másrészt véleményünk szerint ezek az eredmények semmilyen szempontból nem tekinthetők megbízhatónak. Ugyanis még az egyébként körültekintő fogyasztónak sincsenek pontos elképzelései a számhordozhatóság szolgáltatásával összefüggő költségekről. Lehetséges tehát, hogy az általa megjelölt ár, amelyet még hajlandó lenne kifizetni, jóval meghaladja a szolgáltatóknál felmerült tényleges költséget, és ebben az esetben pusztán ennek az eredménynek a figyelembevétele nem szolgálja a lehető legjobban a fogyasztó érdekeit. Tehát ez a módszer nem tükrözi a szolgáltatás valós költségét, sem pedig a szolgáltatás színvonalának a végrehajtott műszaki fejlesztésekre, illetve a kereslet növekedésére tekintettel végbemenő fejlődését.
66. Egyébként ez a módszer nem biztosítja az előreláthatóságot sem, és a nemzeti szabályozó hatóságok által meghatározott díj mértékével kapcsolatban bizonytalanságot vezet be a szolgáltató kárára.
67. Végezetül és legfőképpen felmerül a kérdés, hogy az általános uniós jogelvek áthágása nélkül mennyiben lehetséges egy egyszerű közvélemény-kutatás alapján megállapítani egy olyan jogsértés tényállási elemeinek megvalósulását, amely alapján a szolgáltató pénzbeli szankcióval sújtható. Ugyanis úgy tűnik, hogy az ilyen előre nem látható és szubjektív módszer különösen szűk jogalapot teremt egy ilyen szankcionálási jogkör gyakorlására, hacsak nem egyenesen összeegyeztethetetlen a szóban forgó általános jogelvekkel. Ugyanis nem világos, hogy ilyen körülmények között miként lehet képes a szolgáltató objektíven értékelni a felelősségre vonásának feltételeit.
68. Következésképpen mindezen körülmények figyelembevételével úgy véljük, hogy a lengyel hatóságok által támogatott módszer, amely kizárólag a fogyasztók körében végzett közvélemény-kutatás eredményein alapul, nem biztosítja kellőképpen sem a számhordozhatóság teljes hatékonyságának garanciáit, sem a piaci szereplők jogainak hatékony védelmét.
69. Egy ennyire szubjektív módszer olyan túlkapásokhoz vezethet, amelyeket véleményünk szerint a nemzeti szabályozó hatóságoknak a szolgáltatóknál a szolgáltatás nyújtásával összefüggésben felmerülő költségek figyelembe vételével kell ellensúlyozniuk.
70. Mindezek alapján azt javasoljuk, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróságnak akként válaszoljon, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzeti szabályozó hatóságoknak – az általuk legmegfelelőbbnek ítélt módon – tekintettel kell lenniük a távközlési szolgáltatónál a számhordozhatóság biztosításával összefüggésben felmerülő költségek alapján megállapított mérőszámra annak vizsgálatakor, hogy visszatartólag hatnak‑e az ebből a célból az előfizetőnek felszámítható díjak.
71. Az összegzést megelőzően szeretnénk egy utolsó megjegyzést tenni a számhordozhatóság-szolgáltatás Unión belüli árképzésével kapcsolatban.
72. Amint azt a Bizottság a tárgyaláson megjegyezte, egyes tagállamok úgy döntöttek, hogy a számhordozhatóság szolgáltatását mostanra ingyenesen kell nyújtani az előfizetőknek. Ez a megoldás, amelynek helyességét mi is osztjuk, több szempontból is előnyös lenne, többek között biztosítaná, hogy a fogyasztók a szolgáltatás lehető legtöbb előnyéből részesülhessenek. Ezenkívül e megoldás uniós szintű bevezetése lehetővé tenné a tagállamok sok esetben széttartó szabályozásának összehangolását, amely hátrányosan hat az egységes távközlési piac megerősödésére. Noha a fenti megoldást az uniós jogalkotónak kell egyértelművé tennie, ugyanakkor megjegyezzük, hogy a 2009. december 18‑án hatályba lépett új szabályozási csomag keretei között nem került sor annak elfogadására, mivel az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikke (2) bekezdésének rendelkezései érdemben nem módosultak.
IV – Végkövetkeztetések
73. A fenti megfontolásokra tekintettel azt indítványozzuk, hogy a Bíróság a Sąd Najwyższy előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésére a következő választ adja:
„Az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7–i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 30. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzeti szabályozó hatóságoknak – az általuk legmegfelelőbbnek ítélt módon – tekintettel kell lenniük a távközlési szolgáltatónál a számhordozhatóság biztosításával összefüggésben felmerülő költségek alapján megállapított mérőszámra annak vizsgálatakor, hogy visszatartólag hatnak‑e az ebből a célból az előfizetőnek felszámítható díjak.”
(1) .
(2)  –	Az Unió törvényhozása 2009. november 25‑én új szabályozási keretet fogadott el az elektronikus hírközlési hálózatokkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban. E keretek között került sor 2010. január 28‑án a BEREC létrehozására az Európai Elektronikus Hírközlési Szabályozók Testületének (BEREC) és Hivatalának létrehozásáról szóló, 2009. november 25‑i 1211/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 337., 1. o.) alapján.
(3)  –	Az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („egyetemes szolgáltatási irányelv”) (HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.; a továbbiakban: egyetemes szolgáltatási irányelv).
(4)  –	C‑438/04. sz. ügy (EBHT 2006., I‑6675. o.).
(5)  –	Áttekintésként lásd Bazex, M., „Le droit communautaire et l’accès des entreprises du secteur concurrentiel aux réseaux publics”, Revue des affaires européennes,
1994/2 103. o.; Encaoua, D., és Flochel, L., „Droit des télécommunications: entre déréglementation et régulation – La tarification: du monopole à la concurrence régulée”, L’actualité juridique – Droit administratif,
(AJDA), 1997., 254. o.; Ravaioli, P., „Le cadre législatif européen des télécommunications et son application”, Revue du Marché Unique Européen,
3. szám, 1997., 175. o. és Geradin, D., „L’ouverture à la concurrence des entreprises de réseau – Analyse des principaux enjeux du processus de libéralisation”, Cahiers de Droit européen,
1999., 1. és 2. szám, 13. o.
(6)  –	Lásd a távközlési végberendezések piacának versenyéről szóló, 1988. május 16‑i 88/301/EGK bizottsági irányelvet (HL L 131._73. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 1. kötet, 25. o.), a távközlési szolgáltatások piacának versenyérõl szóló, 1990. június 28‑i 90/388/EGK bizottsági irányelvet (HL L 192., 10. o.) és a távközlési piacon való teljes verseny megvalósítására vonatkozóan a 90/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1996. március 13‑i 96/19/EK bizottsági irányelvet (HL L 74., 13. o.).
(7)  –	A távközlési szolgáltatások belső piacának a nyílt hálózatellátás bevezetése révén történő létrehozataláról szóló, 1990. június 28‑i 90/387/EGK tanácsi irányelv (HL L 192., 1. o., a továbbiakban: 1990. évi keretirányelv).
(8)  –	Az 1998. szeptember 24‑i 98/61/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 268., 37. o.) módosított, az egyetemes szolgáltatásnak és az együttműködési képességnek a nyílt hálózatellátás (ONP) elvei alkalmazása révén történő biztosítását szolgáló távközlési összekapcsolásról szóló, 1997. június 30‑i 97/33/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 199., 32. o., a továbbiakban: 97/33/EK irányelv). Lásd továbbá a Bizottság közleményét a liberalizált távközlési piacon érvényesülő összekapcsolással összefüggő árképzésről (HL 1998. C 84., 3. o.).
(9)  –	A 97/33/EK irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján az összekapcsolás „olyan nyilvános távközlési hálózatok fizikai és logikai összekapcsolása, amelyeket ugyanaz a szervezet vagy valamely különböző szervezet használ azzal a céllal, hogy az egyik szervezet ügyfelei számára lehetővé váljon az ugyanazon szervezet vagy valamely másik szervezet ügyfeleivel való kommunikáció, vagy pedig a másik szervezet által nyújtott szolgáltatásokhoz való hozzáférés”.
(10)  –	A nemzeti szabályozó hatóságok gondoskodnak „az összekapcsolási referenciaajánlat” közzétételéről, amely meghatározza az összekapcsolásra vonatkozó részletes szabályokat és annak feltételeit.
(11)  –	Az egyetemes szolgáltatási irányelven kívül sor került az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („hozzáférési irányelv”) (HL L 108., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 323. o., a továbbiakban: hozzáférési irányelv), valamint az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („keretirányelv”) (HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o., a továbbiakban: a 2002. évi keretirányelv) elfogadására.
(12)  – Az egyetemes szolgáltatási irányelv 30. cikkének (2) bekezdését a 2009. november 25‑i 2009/136/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosította (HL L 337., 11. o.). A rendelkezés szövege a módosítást követően az alábbi:
„A nemzeti szabályozó hatóságok biztosítják, hogy a számhordozhatóság garantálása tekintetében az üzemeltetők és/vagy szolgáltatók által egymás irányában alkalmazott árképzés költségalapú legyen, és hogy az előfizetők által fizetendő, esetlegesen felszámított közvetlen díjak ne tartsák vissza az előfizetőket a szolgáltatóváltástól”.
(13)  –	Dz. U. 2004., 171. szám, 1800. alszám.
(14)  –	A távközlésről szóló törvény 2009. április 24‑i módosítása nyomán a 71. cikk (3) bekezdése a továbbiakban kizárja az előfizető általi díjfizetést. Ez a 2009. július 6‑án hatályba lépett rendelkezés mindazonáltal a jelen ügyben nem alkalmazható.
(15)  –	A fent hivatkozott Mobistar‑ügyben hozott ítélet 25. pontja.
(16)  –	Az a szolgáltató, amelytől a szám átvitelre kerül, és amelynél sor kerül az előfizetés felmondására.
(17)  –	Az a szolgáltató, amellyel az előfizető új szerződést köt, és amelyhez telefonszámát átviszi.
(18)  –	A fent hivatkozott Mobistar‑ügyben hozott ítélet 24. pontja.
(19)  –	Különösen az eltérő méretű hálózatok esetében a piaci erőfölényben lévő szolgáltatóhoz általában jóval nagyobb számban érkezik hozzáférési kérelem, mint amennyit versenytársaival közöl. Így tehát megvannak az eszközei arra, hogy a tárgyalások során a hálózatához való hozzáférésért magasabb árat szabjon.
(20)  –	A fent hivatkozott Mobistar‑ügyben hozott ítélet 28.és 29. pontja.
(21)  –	Ezt a fajta decentralizált szabályozást a távközlés területén fennálló jelentős nemzeti sajátosságok figyelembe vétele érdekében tartották szükségesnek, amelyek főként a közérdek felfogásában, a liberalizáció fokában és a technikai fejlettségben megnyilvánuló különbségekből erednek.
(22)  –	Lásd a 2004. július 6‑i, a mobilhívószámok hordozhatóságának bevezetésével kapcsolatos részletes szabályokról szóló 04/77/ILR határozatot és a mobilhívószámok hordozhatóságának bevezetéséhez szükséges technikai megoldás szabályairól szóló 04/78/ILR határozatot. Ezek a határozatok az Institut Luxembourgeois de Régulation honlapján hozzáférhetőek (www.ilr.public.lu).
(23)  –	Lásd a postáról és az elektronikus hírközlésről szóló, 2010. január 13‑án módosított francia törvény L 44. cikkét és a hírközlésről szóló 2003-as törvény (Communications Act 2003) 48. cikkének (1) bekezdése alapján a brit szabályozó hatóság által megállapított általános feltételek 18.1. pontját.
(24)  –	34., 40. és 41. pont (kiemelés tőlem).
(25)  –	Ez a rendelkezés előírja, hogy „[a] nemzeti szabályozó hatóságok biztosítják, hogy [a közvetítőválasztás és a közvetítő‑előválasztás] szolgáltatás[ána]k biztosításához kapcsolódó hozzáférés és összekapcsolás tekintetében az árképzés költségalapú legyen, és az előfizetőknél esetleg felmerülő közvetlen díjak ne hassanak az ilyen szolgáltatások igénybevétele ellen”.
(26)  –	Lásd különösen a Bíróság C‑347/08. sz. Vorarlberger Gebietskrankenkasse ügyben 2009. szeptember 19‑én hozott ítéletének 26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot (az EBHT‑ban még nem tették közzé), valamint a C‑473/08. sz. Eulitz‑ügyben 2010. január 28‑án hozott ítélet 22. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot (az EBHT‑ban még nem tették közzé).
(27)  –	Lásd például az 1990. évi keretirányelv 3. cikkének (1) bekezdését, valamint II. mellékletének 4. pontját; a 97/33/EK irányelv (10) preambulumbekezdését és 7. cikkének (2) bekezdését; a hozzáférési irányelv (20) preambulumbekezdését és 13. cikkének (1) bekezdését, valamint az egyetemes szolgáltatási irányelv (26), (40) és (42) preambulumbekezdését és 30. cikkének (2) bekezdését. Lásd még a liberalizált távközlési piacon megvalósuló összekapcsolásról szóló, 1998. január 8‑i 98/195/EK bizottsági ajánlást (1. rész – Összekapcsolási árképzés) (HL L 73., 42. o.), továbbá a 8. pontban hivatkozott bizottsági közleményt (3.2. pont).
(28)  –	C‑152/07–C‑154/07. sz. egyesített ügyek (EBHT 2008., I‑5959. o.).
(29)  –	22. és 23. pont.
(30)  –	Lásd a nyílt hálózatellátás távbeszélő-szolgáltatásra történő alkalmazásáról szóló, 1995. december 13‑i 95/62/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 321., 6. o.) (28)–(30) preambulumbekezdését és 12. cikkét.
(31)  –	Lásd a nyílt hálózatellátás bérelt vonalakra történő alkalmazásáról szóló, 1992. június 5‑i 92/44/EGK tanácsi irányelv (HL L 165., 27. o.) (17)–(19) preambulumbekezdését és 10. cikkének (1) és (2) bekezdését.
(32)  –	Lásd a 97/33/EK irányelv 7. cikkének (2) és (3) bekezdését, illetve az egyetemes szolgáltatási irányelv (41) preambulumbekezdését. Lásd még a hozzáférési irányelv 9. cikkének (2) bekezdését, amelynek értelmében a nemzeti szabályozó hatóságok megkövetelhetik, hogy az üzemeltető referenciaajánlatot tegyen közzé, amelynek megfelelően részletesnek kell lennie annak érdekében, hogy biztosítsa, hogy a vállalkozásoknak ne kelljen olyan eszközökért fizetniük, amelyek az igényelt szolgáltatáshoz nem szükségesek, továbbá tartalmaznia kell a vonatkozó ajánlatok leírását, valamint az árakat is.
(33)  –	Lásd a 2002. évi keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését.
(34)  –	Kiemelés tőlem.
(35)  –	Lásd például a hivatkozott Mobistar‑ügyben hozott ítélet 10. és 11. pontját, amely kifejti a belga szabályozó hatóság által követett módszert (a hatékony szolgáltató költsége). Lásd még a Bizottság 25. pontban hivatkozott közleményét.
(36)  –	Ez a rendelkezés a következőket írja elő:
„A fogyasztó által fizetendő díjak ésszerű mértékének biztosítása érdekében [a nemzeti szabályozó hatóságok] ügyelnek arra, hogy az e szolgáltatásokhoz kapcsolódó összekapcsolási díj ésszerű legyen.”
(37)  –	Az ítélet 37. pontja és rendelkező része (kiemelés tőlem).
(38)  –	Lásd ebben az értelemben Dussaix, A.‑M., „La qualité dans les enquêtes”, Revue MODULAD,
39. szám, 2009., 137. o., különösen a 142–168. o.