A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1984. április 10.(*)„Férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód – Munkavállalás”A 14/83. sz. ügyben_a Bírósághoz az Arbeitsgericht Hamm által az EGK‑Szerződés 177. cikke alapján benyújtott, az e bíróság előttSabine von Colson és Elisabeth Kamannésa Land Nordrhein-Westfalenközött
folyamatban lévő eljárásban a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód
elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a
munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló,
1976. február 9‑i 76/207 tanácsi irányelv
(HL L 39., 40. o.) értelmezésére vonatkozó előzetes
döntéshozatal iránti kérelem tárgyában_A BÍRÓSÁG_tagjai:
J. Mertens de Wilmars elnök, T. Koopmans, K. Bahlmann és
Y. Galmot tanácselnökök, P. Pescatore, Mackenzie Stuart,
A. O’Keeffe, G. Bosco, O. Due, U. Everling és
C. Kakouris bírák_főtanácsnok: S. Rozès_hivatalvezető: H. A. Rühl főtanácsos_meghozta a következőÍtéletet1        Az
1982. december 6-i végzéssel, amely 1983. január 4-én érkezett a
Bírósághoz, az Arbeitsgericht Hamm az EGK-Szerződés 177. cikke alapján
előzetes döntéshozatal céljából a férfiak és a nők közötti egyenlő
bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a
munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976.február 9-i
76/207 tanácsi irányelv (HL L 39., 40. o.) értelmezésére vonatkozó
kérdéseket terjesztett a Bíróság elé.2        E
kérdések Sabine von Colson és Elisabeth Kamann, okleveles szociális
munkások, Észak-Rajna–Vesztfália tartomány elleni perében merültek fel.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés indokolásából kiderül, hogy a
Werlben működő, férfiak számára fenntartott, és Észak-Rajna–Vesztfália
tartomány igazgatása alá tartozó büntetésvégrehajtási intézet az
alapeljárás felpereseit nemükre való hivatkozással nem alkalmazta. A
felvétellel megbízott tisztviselők a felperesek felvétele elutasításának
indokolásában a női jelöltek ilyen jellegű intézményben való
alkalmazásához köthető problémákra és kockázatokra hivatkoztak, ami
miatt férfi jelölteket részesítettek előnyben, akik pedig alacsonyabb
végzettséggel rendelkeztek.3        A
nemzeti bíróság, miután megállapította a hátrányos megkülönböztetés
tényét, úgy vélte, hogy a német jog értelmében a felvétel során történt
hátrányos megkülönböztetés egyetlen jogi szankciója a „biztatási kár”
(Vertrauensschaden) megtérítése, amely abból fakadt, hogy a
megkülönböztetést elszenvedő jelöltek bíztak abban, hogy a munkaviszony
minden megkülönböztetés nélkül létrejön. Ilyen jellegű kártérítésről a
BGB 611a. cikkének (2) bekezdése rendelkezik.4        E
rendelkezés értelmében a munkaadó, abban az esetben, ha hátrányos
megkülönböztetés történt a munkavállalás kapcsán, köteles megtéríteni „a
munkavállaló kárát, amely a munkavállaló azon bizalmából ered, hogy
ilyen (az egyenlő bánásmód elve elleni) jogsértés miatt nem hiúsul meg a
munkaviszony létesítése”. E cikk célja a fent hivatkozott 76/207
tanácsi irányelv átültetése.5        A
nemzeti bíróság ennek következtében úgy találta, hogy a német jog
értelmében csak a Von Colson felperes állásra történő jelentkezése
kapcsán felmerült útiköltség (7,20 DM) megtérítését ítélheti meg, a
felperesek keresetének többi pontját pedig el kell utasítania.6        Mindazonáltal
a nemzeti bíróság a munkavállalás kapcsán történő hátrányos
megkülönböztetés esetére közösségi szinten alkalmazandó jogi szabályok
meghatározása végett a következő kérdéseket terjesztette Bíróság elé:„1)      A
férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a
szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő
végrehajtásáról szóló, 1976.február 9-i 76/207 tanácsi irányelv
(76/207/EGK) rendelkezéseiből az következik-e, hogy a munkavállalás
kapcsán történő nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést (a jelölt neme
miatt nem jön létre munkaszerződés / a neme miatt másik jelölt előnyben
részesítése) azzal kell szankcionálni, hogy a hátrányos
megkülönböztetés alkalmazásával vádolt munkaadó a hátrányos
megkülönböztetést elszenvedő jelölttel köteles munkaszerződést kötni?2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:a)      A
»munkaszerződés megkötése kötelezettségének« szankciója csak abban az
esetben alkalmazandó-e, ha, miután megállapításra került az, hogy a
munkaadó valóban a nemen alapuló szempontok alapján szubjektív módon
döntött, az is megállapítható, hogy a hátrányos megkülönböztetéssel
érintett jelölt jogszerű szempontok alapján ténylegesen jobban képzett a
szóban forgó munkakör betöltésére, mint az a jelölt, amelyikkel a
munkaszerződést megkötötték?b)      Vagy
pedig a munkaadó abban az esetben is köteles a hátrányos
megkülönböztetéssel érintett jelöltet alkalmazni, ha ugyan az
megállapítást nyert, hogy a munkaadó a nemen alapuló szempontok alapján
szubjektív módon hozta meg döntését, de ténylegesen a hátrányos
megkülönböztetéssel érintett jelölt és az, amelyik előnyben részesült,
azonos képzettséggel rendelkeznek?c)      Végül,
a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő jelölt akkor is jogosan
követelheti-e alkalmazását, ha ténylegesen ugyan kevésbé képzett, mint
az előnyben részesített jelölt, de megállapítást nyert, hogy a munkaadó
már a kezdetektől a neme miatt szubjektív módon kizárta a jelöltet a
jogszerű szempontok alapján történő kiválasztásból?3)      Abban
az esetben, ha a 2) a) és 2) b) kérdések szellemében a megoldás a
jelölt tényleges képzettségétől függ:Ez utóbbit
volt-e alkalma a bírónak teljes alapossággal megvizsgálni, és mely
szempontok, illetve eljárási szabályok alapján kell a kérelem
megalapozottságát elbírálni, valamint a bizonyítási terhet
megállapítani?4)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:Ha
ugyanarra az állásra kettőnél több jelölt volt, és egynél több személyt
neme miatt már a kezdetektől kizártak a jogszerű szempontokon alapuló
kiválasztásból, e személyek mindegyike élhet-e a munkaszerződés
megkötéséhez való joggal?Ebben az esetben,
esetlegesen a bíróságra hárul-e a hátrányos megkülönböztetéssel érintett
jelöltek közötti választás? Az első bekezdésben megfogalmazott kérdésre
adott nemleges válasz esetén az anyagi jog milyen egyéb szankciókat
biztosít?5)      Az első kérdésre adott nemleges válasz esetén:A
76/207/EGK irányelv rendelkezéseinek alkalmazásával mi a szankciója a
munkavállalás kapcsán megállapított hátrányos megkülönböztetésnek?E tekintetben különbséget kell-e tenni a 2) a)–2) c) kérdések szerint?6)      Az
Európai Bíróság által e kérdésekre válaszolva értelmezett 76/207/ EGK
irányelv közvetlenül alkalmazandó-e a Németországi Szövetségi
Köztársaságban?”7        E
kérdések elsősorban annak tisztázására irányulnak, hogy a 76/207
irányelv kötelezi-e a tagállamokat jogi következmények vagy különleges
szankciók alkalmazására a munkavállalással kapcsolatos hátrányos
megkülönböztetés esetében (1–5. kérdés), és hogy adott esetben a
magánszemélyek hivatkozhatnak-e a nemzeti bíróságok előtt az irányelv
rendelkezéseire, amennyiben annak átültetése a nemzeti jogrendszerbe a
meghatározott határidőn belül nem történt meg (6. kérdés). a)     Az első kérdésről8        A
nemzeti bíróság első kérdésében lényegében arra kér választ, hogy a
76/207 irányelv azt írja-e elő, hogy a munkavállalás kapcsán a munkaadó
által alkalmazott nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést azzal kell-e
szankcionálni, hogy a hátrányos megkülönböztetést alkalmazó munkaadó
köteles az azt elszenvedő jelölttel munkaszerződést kötni.9        A
nemzeti bíróság szerint az irányelv preambulumából és szövegéből az
következne, hogy az tényleges szankciókat tartalmazó törvényi
rendelkezések elfogadását írja elő, ugyanakkor véleménye szerint csak a
hátrányos megkülönböztetést elszenvedő személyek alkalmazását
eredményező természetbeni kártérítés lenne hatékony.10      Az
alapeljárás felperesei szerint a BGB 611a. cikkének (2) bekezdése
azzal, hogy a kártérítést a biztatási kár megtérítésére korlátozza,
kizárja az általános jogi szabályokból származó kártérítési
lehetőségeket. Véleményük szerint a 76/207 irányelv arra kötelezi a
tagállamokat, hogy megfelelő rendelkezések bevezetésével kizárják a
jövőbeli hátrányos megkülönböztetéseket. Így tehát legalábbis azt el
kell fogadni, hogy a 611a. cikk (2) bekezdése nem vehető figyelembe. Ez
arra kötelezné a munkáltatót, hogy a hátrányos megkülönböztetést
elszenvedő jelölttel munkaszerződést kössön.11      A
Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya – bár tudatában van az
irányelv hatékony átültetése szükségességének – azt hangsúlyozza, hogy
az EGK-Szerződés 189. cikkének (3) bekezdése értelmében minden tagállam
bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkezik az egyenlő bánásmód elvének
megsértéséből eredő jogkövetkezmények vonatkozásában. E kormány
egyébként azt is kiemeli, hogy a német bíróságok számára lehetőség van
arra, hogy a nemzeti magánjog alapján és az irányelv tartalmával
összhangban, mind az egyenlő bánásmód elvét, mind a peres felek érdekeit
kielégítő megoldásokat dolgozzanak ki. Végezetül, e kormány szerint
érzékelhető jogkövetkezmény elegendő lenne ahhoz, hogy az egyenlő
bánásmód elvét tiszteletben tartsák, és azt csak arra az esetre kellene
előírni, amikor a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő jelölt az adott
munkakör ellátása vonatkozásában a többieknél magasabb képzettséggel
rendelkezik, míg a jelöltek egyenlő képzettségi szintje esetére nem.12      A
dán kormány úgy véli, hogy az irányelv szándékosan a tagállamokra bízza
a nemzeti helyzetüknek és jogrendszerüknek megfelelő szankciók
megválasztását. Szükséges lenne, hogy a tagállamok ugyanolyan módon
alkalmazzanak szankciókat az egyenlő bánásmód elvének megsértése esetén,
mint az ezzel megegyező, a közösségi jog által nem szabályozott hasonló
tárgykörbe tartozó nemzeti jogszabályok megsértésekor.13      Az
Egyesült Királyság Kormánya szintén azon a véleményen van, hogy a
tagállamokra hárul a megítélésük szerint az irányelvből származó
kötelezettségek biztosításához szükséges intézkedések meghozatala. Az
irányelv semmilyen eligazítást nem ad azokról az intézkedésekről,
amelyeket a tagállamoknak el kell fogadniuk, és a Bíróság elé
terjesztett kérdések már önmagukban is, nyilvánvaló módon rámutatnak a
megfelelő intézkedések meghatározása körüli nehézségekre.14      Az
Európai Közösségek Bizottsága úgy véli, hogy bár az irányelv meghagyja a
tagállamoknak a szankciók megválasztásának és meghatározásának
lehetőségét, az irányelv átültetésének, legalábbis annak eredménye
tekintetében, hatékonynak kell lennie. Az irányelv hatékony
átültetésének elve megköveteli, hogy olyan szankciókat alkalmazzanak,
amelyek a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő jelölt számára
megfelelő kártérítést, a munkaadó számára pedig komoly ösztönzést
jelentenek az egyenlő bánásmód elvének betartására vonatkozóan. A csupán
a biztatási kár megtérítésére jogosító nemzeti szabályozás nem elegendő
ezen elv tiszteletben tartásának biztosításához.15      A
189. cikk (3) bekezdése értelmében, „az irányelv az elérendő célokat
illetően minden címzett tagállamra kötelező, azonban a forma és az
eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyja”. Igaz ugyan, hogy e
rendelkezés meghagyja a tagállamoknak az irányelv végrehajtását
biztosítani hivatott eljárások és eszközök szabad megválasztásának
lehetőségét, e szabadság azonban nem érinti a címzett tagállamok azon
kötelezettségét, hogy nemzeti jogrendszerük keretein belül minden
szükséges intézkedést meghozzanak az irányelv teljes érvényesülésének
biztosítása érdekében, az abban kitűzött céloknak megfelelően.16      A
76/207 irányelvet meg kell tehát vizsgálni annak megállapítása végett,
hogy előírja-e a tagállamok számára, hogy jogi következményeket vagy
meghatározott szankciókat helyezzenek kilátásba a munkavállalás
tekintetében az egyenlő bánásmód elve megsértésének esetére.17      Ezen
irányelv célja, hogy a tagállamokban a férfiak és nők közötti egyenlő
bánásmód elve megvalósuljon, valódi esélyegyenlőséget biztosítva mindkét
nem munkavállalói számára a munkavállalás kapcsán. Ennek érdekében a 2.
cikk meghatározza az egyenlő bánásmód elvét, és kijelöli annak
határait, míg a 3. cikk (1) bekezdése annak hatályát éppen a
munkavállalás tekintetében pontosítja. A 3. cikk (2) bekezdésének a)
pontja előírja a tagállamok számára az egyenlő bánásmód elvével
ellentétes minden törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezés
hatályon kívül helyezéséhez szükséges intézkedések megtételét.18      A
6. cikk arra kötelezi a tagállamokat, hogy belső jogrendszerükben
meghozzák azokat a szükséges intézkedéseket, amelyek minden hátrányos
megkülönböztetést elszenvedő személynek lehetővé teszik, hogy „bírói
úton érvényesíthesse jogait”. Ebből a rendelkezésből következően a
tagállamok kötelesek az irányelv céljának elérése érdekében megfelelően
hatékony intézkedéseket hozni, és lehetővé tenni azt, hogy az érintett
személyek a nemzeti bíróságok előtt ezekre hivatkozhassanak. Ezen
intézkedések sorába tartozhatnak például a munkáltatót a hátrányos
megkülönböztetést elszenvedő jelölt felvételére kötelező, vagy megfelelő
pénzbeli kártérítést előíró rendelkezések, amelyeket adott esetben
pénzbírságok rendszerével lehet alátámasztani. Ugyanakkor
megállapítható, hogy az irányelv nem írja elő meghatározott szankció
alkalmazását, meghagyva a tagállamok számára a cél elérését biztosító
különböző megoldások közüli szabad választás lehetőségét.19      Így
tehát az első kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 76/207 irányelv nem
írja elő, hogy a munkavállalás kapcsán a munkaadó által alkalmazott
nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést azzal kell szankcionálni, hogy
a hátrányos megkülönböztetést alkalmazó munkaadó köteles az azt
elszenvedő jelölttel munkaszerződést kötni. b)     A 2–4. kérdésről20      Mivel
a 2–4. kérdés arra az esetre vonatkozott, ha a munkáltató köteles lenne
alkalmazni a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő jelöltet, így
ezekre már nem szükséges válaszolni. c)     Az ötödik és hatodik kérdésről21      Az
ötödik kérdésben a nemzeti bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól,
hogy az irányelvből következően lehet-e hátrányos megkülönböztetés
esetén a munkaszerződés megkötéséhez való jogon kívüli más szankciót
alkalmazni? A hatodik kérdés arra vonatkozik, hogy a hátrányos
megkülönböztetést elszenvedő személyek hivatkozhatnak-e a nemzeti
bíróságok előtt a megfelelően értelmezett irányelvre?22      Erre
vonatkozóan meg kell jegyezni, hogy valódi esélyegyenlőség nem jöhet
létre a megfelelő szankciók rendszere nélkül. Ez nemcsak az irányelv
célkitűzéséből, hanem különösen annak 6. cikkéből is következik, amely
azzal, hogy a hátrányos megkülönböztetést elszenvedett állásra pályázók
számára jogorvoslati lehetőséget teremt, elismeri, hogy olyan jogaik
vannak, amelyekre a bíróság előtt hivatkozni lehet.23      Bár
az irányelv teljes körű alkalmazása – mint az az első kérdésre adott
válaszban megállapítást nyert – nem foglalja magában a hátrányos
megkülönböztetés tilalma megsértésének esetére meghatározott szankció
kilátásba helyezését, az azonban következik belőle, hogy e szankciónak
olyannak kell lennie, amely tényleges és hatékony bírói jogvédelmet
biztosít. Annak továbbá a munkaadókra ténylegesen visszatartó hatást
kell gyakorolnia. Ebből következően, ha a tagállam a kártérítést
választja a hátrányos megkülönböztetés tilalma megsértésének
szankciójaként, annak mindenképpen arányban kell állnia az elszenvedett
kárral.24      Ebből
az következik, hogy az olyan nemzeti jogszabályok, amelyek a
munkavállalás kapcsán hátrányos megkülönböztetést elszenvedett személyek
kártérítési igényét pusztán jelképes kártérítésre korlátozzák – mint
amilyen például a pályázás kapcsán felmerült költségek megtérítése –,
nem felelnek meg az irányelv hatékony átültetésére vonatkozó
követelményeknek.25      A
Bíróság hosszasan vizsgálta a Németországi Szövetségi Köztársaságban a
munkavállalás kapcsán történő hátrányos megkülönböztetés esetére előírt
szankciókat, különös tekintettel arra a kérdésre, hogy a BGB 611a. cikke
(2) bekezdésének szabálya kizárja-e az általános jogi szabályokból
eredő kártérítési lehetőségeket. Ezzel kapcsolatban a Németországi
Szövetségi Köztársaság kormánya a szóbeli szakasz során úgy érvelt, hogy
e cikk nem zárja ki szükségszerűen az általános szabályok alkalmazását a
kártérítés tárgyában. Kizárólag a nemzeti bíróság dönthet a nemzeti
jogra vonatkozó ezen értelmezési kérdésében.26      Azt
azonban pontosítani kell, hogy tagállamoknak egy irányelvből fakadó
azon kötelezettsége, hogy az abban meghatározott eredményeket elérjék,
valamint a Szerződés 5. cikke szerinti azon kötelezettsége, hogy
megtegyenek minden megfelelő általános vagy különös intézkedést e
kötelezettség teljesítésének biztosítása érdekében, a tagállamok
valamennyi hatóságára, így a hatáskörük keretein belül a bíróságokra is
vonatkozik. Következésképpen a nemzeti jog, és különösen a 76/207
irányelv végrehajtására bevezetett nemzeti törvényi rendelkezések
alkalmazásakor a nemzeti bíróságnak saját nemzeti jogát az irányelv
szövegének és céljának fényében kell értelmeznie a 189. cikk (3)
bekezdésében meghatározott eredmény elérése érdekében.27      Mint
ahogy a fenti megállapításokból kiderül, az irányelv az esetlegesen
bekövetkező hátrányos megkülönböztetés szankcióinak vonatkozásában
ellenben nem tartalmaz olyan feltétlen és kellően pontos
kötelezettséget, amelyre magánszemély a határidőn belül elfogadott
végrehajtási intézkedések hiányában hivatkozhatna az irányelv értelmében
meghatározott kártérítés érdekében, amikor a nemzeti jogszabály ilyen
jellegű jogkövetkezményről nem rendelkezik, vagy ilyet tesz lehetővé.28      A
nemzeti bíróság számára ugyanakkor pontosítani kell, hogy bár a 76/207
irányelv a hátrányos megkülönböztetés tilalma megszegésének
szankcionálása tekintetében a célnak megfelelő különböző megoldások
közüli választás szabadságát meghagyja a tagállamoknak, az irányelvből
mindazonáltal az következik, hogy ha egy tagállam a kártérítést
választja a hátrányos megkülönböztetés tilalma megsértésének
szankciójaként, hatékonyságának és visszatartó erejének biztosítása
végett annak mindenképpen arányban kell állnia az elszenvedett kárral,
és annak többnek kell lennie olyan pusztán jelképes kártérítésnél, mint
amilyen a kizárólag a pályázás kapcsán felmerült költségek megtérítése. A
nemzeti bíróság feladata, hogy a közösségi jog követelményeinek
megfelelően értelmezze és alkalmazza az irányelv alkalmazása céljából
hozott törvényt, minden olyan intézkedés során, amikor nemzeti joga
mérlegelési jogkört biztosít számára. A költségekről29      A
Bíróság elé észrevételt terjesztő Németországi Szövetségi Köztársaság,
Dánia és az Egyesült Királyság kormánya, valamint az Európai Közösségek
Bizottsága részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az
eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság
előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a
költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGaz
Arbeitsgericht Hamm 1982. december 6‑i végzésével hozzá
intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:1)      A
76/207 irányelv nem írja elő, hogy a munkavállalás kapcsán a
munkaadó által alkalmazott nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést
azzal kell szankcionálni, hogy a hátrányos megkülönböztetést alkalmazó
munkaadó köteles az azt elszenvedő jelölttel munkaszerződést kötni.2)      Az
irányelv az esetlegesen bekövetkező hátrányos megkülönböztetés
szankcióinak vonatkozásában nem tartalmaz olyan feltétlen és kellően
pontos kötelezettséget, amelyre magánszemély a határidőn belül
elfogadott végrehajtási intézkedések hiányában hivatkozhatna az irányelv
értelmében meghatározott kártérítés érdekében, amikor a nemzeti
jogszabály ilyen jellegű jogkövetkezményről nem rendelkezik, vagy ilyet
nem teszi lehetővé.3)      Bár
a 76/207 irányelv a hátrányos megkülönböztetés tilalma
megszegésének szankcionálása tekintetében a célnak megfelelő különböző
megoldások közüli választás szabadságát meghagyja a tagállamoknak, az
irányelvből mindazonáltal az következik, hogy ha egy tagállam a
kártérítést választja a hátrányos megkülönböztetés tilalma megsértésének
szankciójaként, hatékonyságának és visszatartó erejének biztosítása
végett annak mindenképpen arányban kell állnia az elszenvedett kárral,
és annak többnek kell lennie olyan pusztán jelképes kártérítésnél, mint
amilyen a kizárólag a pályázás kapcsán felmerült költségek megtérítése. A
nemzeti bíróság feladata, hogy a közösségi jog követelményeinek
megfelelően értelmezze és alkalmazza az irányelv alkalmazása céljából
hozott törvényt, minden olyan intézkedés során, amikor nemzeti joga
mérlegelési jogkört biztosít számára.Mertens de WilmarsKoopmansBahlmannGalmotPescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeBosco      DueEverling       KakourisKihirdetve Luxembourgban, az 1984. április 10‑i nyilvános ülésen.P. Heim       J. Mertens de Wilmarshivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: német.