62023CC0440
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. szeptember 4. (
1
)
C‑440/23. sz. ügy
FB
kontra
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd
(a Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili [a polgári bíróság első tanácsa, Málta] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – EUMSZ 56. cikk – Szerencsejáték – Az A tagállamban letelepedett és engedélyezett, a B tagállamban online szerencsejátékokat kínáló szerencsejáték‑szolgáltatók – Az online szerencsejátékok B tagállam nemzeti jogában fennálló tilalma – A szerződés B tagállam joga szerinti jogellenessége alapján a szerencsejáték‑szerződés felbontása és a megtett tétek visszatérítése iránt az A tagállamban indított polgári jogi kereset – E jognak az EUMSZ 56. cikkel való összeegyeztethetetlenségére alapított védekezés – Az A tagállam bíróságainak arra vonatkozó joghatósága, hogy a B tagállam jogának uniós joggal való összeegyeztethetőségét vizsgálja – Az uniós joggal való visszaélésre alapított védekezés”
I. Bevezetés
1.
A Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (a polgári bíróság első tanácsa, Málta) által benyújtott jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem egy Németországban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező fogyasztó engedményese által két, Máltán letelepedett társasággal szemben az előbbi bírósághoz benyújtott kérelemre vonatkozik. A felperes azon téteket kívánja visszatéríttetni, amelyeket e fogyasztó az e társaságok által kínált szerencsejátékokban való részvétel során tett meg (és veszített el). E célból azt állítja, hogy mivel e szerencsejátékokat Németországban, a szerencsejátékokra vonatkozó német szabályok megsértésével kínálták, az alapul szolgáló szerencsejáték‑szerződés jogellenes, és ennélfogva semmis volt. Következésképpen e társaságoknak vissza kell téríteniük ezeket a téteket.
2.
Az alperes társaságok e visszatérítési követeléssel szemben védekezésként két érvre hivatkoznak. Először is, a szóban forgó szerencsejáték‑szerződés jogszerű, és ennélfogva érvényes. A szerencsejátékokra vonatkozó német szabályok ugyanis nem alkalmazhatóak az alapügyben, mivel ellentétesek a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikkben előírt szabadságával. Másodszor, az ilyen követelés mindenesetre az uniós joggal való visszaélésnek minősül.
3.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések e két jogalap köré épülnek. Mindazonáltal a Bíróság kérésének megfelelően a jelen indítvány i. az első védekezéshez kapcsolódó kérdések elfogadhatóságának, és ezzel összefüggésben annak a kényes kérdésnek az elemzésére szorítkozik, hogy valamely tagállam (a jelen esetben Málta) bíróságai joghatósággal rendelkeznek‑e egy másik tagállam (a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság) szabályai uniós joggal való összeegyeztethetőségének vizsgálatára, valamint ii. a második védekezés elemzésére összpontosít.
II. Jogi háttér
A. Az uniós jog
4.
Az 593/2008/EK rendelet (
2
) (a továbbiakban: „Róma I” rendelet) „Fogyasztói szerződések” címet viselő 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 5. és 7. cikk sérelme nélkül egy olyan szerződésre, amelyet egy természetes személy üzleti vagy szakmai tevékenységén kívüli célra (»a fogyasztó«) kötött egy másik, az üzleti vagy szakmai tevékenysége gyakorlásának keretében eljáró személlyel (»a vállalkozó«), annak az országnak a joga az irányadó, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található, feltéve, hogy a vállalkozó:
[…]
b)
minden más esetben ilyen jellegű tevékenységei ebbe az országba vagy az ezen országot is magában foglaló országokba irányulnak,
és a szerződés e tevékenységekkel kapcsolatos.
(2)   Az (1) bekezdés ellenére, a felek a 3. cikknek megfelelően megválaszthatják az alkalmazandó jogot azon szerződésükre, amely megfelel az (1) bekezdés követelményeinek. A felek jogválasztása azonban nem eredményezheti azt, hogy a fogyasztót megfosztják az olyan rendelkezések által biztosított védelemtől, amelyektől – az (1) bekezdés alapján jogválasztás hiányában alkalmazandó jog értelmében – megállapodás útján nem lehet eltérni.”
B. A német jog
5.
A releváns időpontban a 2011. december 15‑i Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (a németországi szerencsejátékokról szóló államszerződés; a továbbiakban: a szerencsejátékokról szóló német szabályozás) 4. §‑a kimondta:
„(1)   Nyilvános szerencsejátékok csak az egyes tartományok hatáskörrel rendelkező hatóságainak engedélyével szervezhetők vagy közvetíthetők. Ilyen játékok szervezése az említett engedély hiányában tilos (tiltott szerencsejáték), valamint tilos a tiltott szerencsejátékkal összefüggő kifizetésekben való részvétel.
[…]
(4)   Tilos nyilvános szerencsejátékok interneten keresztül történő szervezése.
(5)   A (4) bekezdéstől eltérően a tartományok az 1. §‑ban foglalt célok jobb megvalósítása érdekében megengedhetik a sorsolásos játékok saját értékesítését és közvetítését, valamint sportfogadások interneten történő szervezését és közvetítését […]”
6.
A Bürgerliches Gesetzbuch (a továbbiakban: német polgári törvénykönyv) 134. §‑a kimondja, hogy „[a] törvényi tilalomba ütköző jogügylet törvény eltérő rendelkezése hiányában semmis”.
7.
A német polgári törvénykönyv 812. §‑a kimondja, hogy „[a]ki harmadik személy rovására e harmadik személy szolgáltatása révén vagy más módon jogalap nélkül jut vagyoni előnyhöz, köteles ezt az előnyt visszatéríteni”. (
3
)
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
8.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és a kérdést előterjesztő bíróságnak a Bíróság felvilágosításkérésére adott válaszából kitűnik, hogy a European Lotto and Betting Ltd és a Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd (a továbbiakban együtt: alperes társaságok) online „másodlagos sorsolásos játékokat” (a sorsolásosjáték‑szolgáltatók által szervezett sorsolásos játékok kimenetelére vonatkozó fogadások egy formája) és online pénznyerő automatákat kínálnak máltai székhelyükről. E társaságok tevékenysége többek között Németországra irányul a Lottoland.com weboldalon keresztül. A releváns időpontban az alperes társaságok a máltai jog alapján a Malta Gaming Authority (máltai szerencsejáték‑hatóság, a továbbiakban: MGA) által kiadott szerencsejáték‑engedéllyel rendelkeztek. Németországban azonban nem rendelkeztek a szerencsejátékokról szóló német szabályozás alapján szükséges szerencsejáték‑engedéllyel. (
4
)
9.
2019. június 5. és 2021. július 12. között egy Erfurtban (Németország) szokásos tartózkodási hellyel rendelkező fogyasztó (a továbbiakban: játékos) „másodlagos sorsolásos játékokban” vett részt és online pénznyerő automatákkal játszott az alperes társaságok weboldalán. E célból elfogadta az általános szerződési feltételeiket, így ténylegesen szerencsejáték‑szerződést kötött e társaságokkal (azok egyikével). (
5
) Ily módon jelentős pénzösszeget tett fel (és veszített el).
10.
Ezt követően a játékos az e szerencsejátékokban megtett tétjeinek visszatérítése iránti keresetet indított az alperes társaságok ellen a Landesgericht Erfurt (erfurti regionális bíróság, Németország) előtt.
11.
A játékos ezt a követelést egy 2022. november 21‑én kötött szerződéssel FB‑re engedményezte, miközben ez az eljárás még folyamatban volt. Az előbbi ezt követően elállt keresetétől.
12.
2023. január 21‑én FB az engedményezett visszatérítési követelés tárgyában keresetet indított az alperes társaságokkal szemben a Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (a polgári bíróság első tanácsa) előtt. FB ott azt állította, hogy e társaságok jogellenesen kínáltak szerencsejátékokat Németországban, mivel nem rendelkeztek a német hatóságoktól származó, erre vonatkozó engedéllyel, amint azt a szerencsejátékokról szóló német szabályozás megköveteli. Így a játékos által kötött szerencsejáték‑szerződés jogellenes volt, és mint ilyen, a német polgári törvénykönyv 134. §‑a értelmében semmis. Következésképpen e társaságok e törvénykönyv 812. §‑a (jogalap nélküli gazdagodás) alapján kötelesek voltak visszatéríteni a játékos által megtett téteket.
13.
Az alperes társaságok kérték FB keresetének érdemben történő elutasítását. E tekintetben védekezésként két érvre hivatkoztak. Először is, Máltán letelepedett és érvényes máltai szerencsejáték‑engedély alapján működő társaságokként a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikkben előírt szabadsága alapján jogszerűen nyújtották szolgáltatásukat Németországban. A szerencsejátékokról szóló német szabályozás rendelkezései e szabadság indokolatlan korlátozását írják elő, ezért azokat az alapeljárásban nem lehet alkalmazni. Ennélfogva a szóban forgó szerencsejáték‑szerződést jogszerűnek, érvényesnek és érvényesíthetőnek kell tekinteni. Másodszor, az ilyen visszatérítési követelés az uniós joggal való visszaélésnek minősül, mivel a játékos szabad akaratából kereste a szóban forgó szerencsejátékokat és vett részt azokban, teljes tudatában annak, hogy azokat Máltán letelepedett és Németországban engedéllyel nem rendelkező gazdasági szereplők kínálták.
14.
E körülmények között határozott úgy a Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (a polgári bíróság első tanácsa), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. [cikket], hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának megsértése, amelyet az online pénznyerő automatákra a fogyasztó tagállamában (rendeltetési hely szerinti állam) vonatkozó általános tilalom valósít meg az online kaszinókat üzemeltető, a származási államukban (Málta) engedélyezett és szabályozott szolgáltatók tekintetében, nem igazolható a közjóra vonatkozó kényszerítő indokokkal,
–
ha a rendeltetési hely szerinti tagállam ugyanakkor megenged hasonló, mindenütt megtalálható hagyományos szerencsejátékokat, így a magánszolgáltatók számára a játéktermekben és éttermekben elhelyezett, engedélyezett pénznyerő automatákat, intenzívebb szerencsejátékot a hagyományos kaszinókban, az állami szolgáltatók által szervezett, engedélyezett nemzeti sorsolásos játékokat a nyilvánosság számára nyitva álló több mint 20000, ügynöki alapon működő üzletben, és
–
megengedi az engedélyezett online szerencsejáték‑tevékenységeket a sportfogadásokat és lóversenyfogadásokat kínáló magánszolgáltatók számára, valamint az online sorsolásos játékok magánközvetítői számára, akik az állami tulajdonban álló szerencsejáték[‑társaságok] és más engedélyezett szerencsejáték[‑társaságok] termékeit értékesítik,
noha ugyanez a tagállam – a Bíróság Deutsche Parkinson ítéletével (C‑148/15, 35. pont), Markus Stoß ítéletével (C‑316/07) és Lindman ítéletével (C‑42/02) ellentétben – nyilvánvalóan nem szolgáltatott olyan tudományos bizonyítékokat, amelyek azt mutatnák, hogy e játékok sajátos veszélyekkel járnak, amelyek jelentősen hozzájárulnak a szabályozása által kitűzött célok eléréséhez, különösen a problematikus játék megelőzéséhez, és e veszélyekre tekintettel a tilalomnak az online pénznyerő automatákra történő korlátozása – ellentétben mindazzal a játékkínálattal, amely mind az online, mind a hagyományos pénznyerő automaták esetében engedélyezett – a szabályozási célok elérése szempontjából megfelelőnek, kötelezőnek és arányosnak tekinthető[?]
2)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy azzal ellentétes az online kaszinójátékokra vonatkozó, a [szerencsejátékokról szóló német szabályozás] 4. §‑ának (1) és (4) bekezdésben előírt teljes tilalom alkalmazása, amennyiben [e szabályozásnak] az 1. §‑a szerint a célja nem a szerencsejátékok teljes tilalma, hanem »a lakosság természetes játékösztönének rendezett és ellenőrzött mederbe terelése, valamint a tiltott szerencsejáték feketepiacokon történő megjelenése és elterjedése elleni küzdelem«, és a játékosok részéről az online pénznyerő automaták iránti jelentős igény áll fenn?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy az online kaszinók kínálatára vonatkozó általános tilalom nem alkalmazható, ha
–
e tagállam valamennyi szövetségi tartományának kormánya már egyetértett abban, hogy az ilyen online szerencsejáték‑kínálathoz kapcsolódó veszélyek hatékonyabban kezelhetők az előzetes hivatalos jóváhagyásra vonatkozó rendszer révén, mint teljes tilalommal, és
–
egy megfelelő államszerződés útján – amely a teljes tilalmat előzetes jóváhagyási rendszerrel váltja fel – megszövegeztek egy jövőbeli szabályozási keretet és megállapodtak e keretről, [és]
–
e jövőbeli szabályozásra tekintettel úgy döntenek, hogy a német engedélyek kibocsátásáig – bizonyos követelmények betartása esetén – német engedély nélkül elfogadják a vonatkozó szerencsejáték‑kínálatot,
noha a […] Winner Wetten ítélet [(C‑409/06)] szerint az uniós jogot nem lehet ideiglenesen felfüggeszteni[?]
4)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy a (rendeltetési hely szerinti) tagállam nem igazolhat valamely nemzeti szabályozást a közjóra vonatkozó kényszerítő indokokkal, ha
–
e szabályozás megtiltja a fogyasztóknak, hogy egy másik (származási) tagállamban a rendeltetési hely szerinti tagállambeli – ott megengedett és szabályozott – engedélyezett sorsolásos játékokra vonatkozó határokon átnyúló fogadásokat tegyenek, és
–
a sorsolásos játékokat a rendeltetési hely szerinti tagállamban engedélyezték, és a szabályozás célja a játékosok és a kiskorúak védelme, [továbbá]
–
a származási tagállamban a sorsolásos játékokra vonatkozó engedélyezett fogadásokra irányadó szabályozás célja szintén a játékosok és a kiskorúak védelme, és az a sorsolásos játékok fogadó tagállambeli szabályozásával azonos szintű védelmet nyújt?
5)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy e szabállyal ellentétes a (másodlagos) sorsolásos játékokban való részvétel során elveszített tétek visszakövetelése az ügyleteknek a fogyasztó tagállamában fennálló engedély hiánya miatt állítólagos jogellenessége alapján, ha
–
a magán (másodlagos) sorsolásos játékokra vonatkozó ilyen engedélyt a törvény kizárja,
–
és ezt a kizárást a nemzeti bíróságok egy, az állam által szervezett sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy állami szolgáltatónál tett fogadás és egy állami sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy magánszervezőnél tett fogadás közötti állítólagos különbséggel igazolják?
6)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy azzal ellentétes a (másodlagos) sorsolásos játékokban való részvétel során elveszített tétek visszakövetelése az ügyleteknek a fogyasztó tagállamában fennálló engedély hiánya miatt állítólagos jogellenessége alapján, ha
–
a magán (másodlagos) sorsolásos játékokra vonatkozó ilyen engedélyt a törvény kizárja,
–
és ezt az állami sorsolásosjáték‑szervezők javára szóló kizárást a nemzeti bíróságok egy, az állam által szervezett sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy állami szolgáltatónál tett fogadás és ugyanezen állami sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy magánszervezőnél tett fogadás közötti állítólagos különbséggel igazolják?
7)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket és a joggal való visszaélés tilalmát ([…] Niels Kratzer ítélet [C‑423/15]), hogy azokkal ellentétes az elveszített tétek visszatérítése iránti, német engedély hiányán és jogalap nélküli gazdagodáson alapuló követelés, ha a szervezőt egy másik tagállam hatóságai engedélyezték és felügyelik, és a játékos követelési egyenlegét és kifizetésre vonatkozó követeléseit a szervező letelepedési helye szerinti tagállam joga biztosítja?”
15.
A 2023. július 11‑én kelt jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2023. július 14‑én nyújtották be. FB, az alperes társaságok, a máltai, a cseh, a német, a belga és az olasz kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket. A cseh és az olasz kormány kivételével ugyanezen érdekelt felek képviseltették magukat a 2025. április 9‑én tartott tárgyaláson.
IV. Elemzés
16.
A jelen ügy a Máltán letelepedett társaságok által online kínált szerencsejátékokkal kapcsolatos ügyek sorába illeszkedik. Az e társaságok által fenntartott weboldalak általában más tagállamokból nemcsak elérhetőek, hanem (e weboldalak nevén, az ott használt nyelveken, hirdetéseken stb. keresztül) e tagállamokba is irányulnak (a jelen esetben Németországot is beleértve). Ezek a társaságok tipikusan a máltai hatóságok által a máltai jog alapján kiadott szerencsejáték‑engedélyek (amelyek szövegük szerint nemcsak a szerencsejátékok Máltán történő nyújtására, hanem azok Máltáról történő nyújtására is kiterjednek) alapján nyújtják szolgáltatásaikat. Ugyanakkor nem rendelkeznek a céltagállamok hatóságai által kiadott, arra vonatkozó engedéllyel, hogy ezen államok területén ilyen játékokat kínáljanak, amint azt az ezen államok szerencsejátékokra vonatkozó szabályai megkövetelik (vagy olyan játékokat kínálnak, amelyek a szóban forgó államban teljes mértékben tiltottak, mint az alapeljárásban szóban forgó online pénznyerő automaták és „másodlagos sorsolásos játékok” (
6
)).
17.
E céltagállamokban jelentős számú fogyasztó vesz részt ilyen online szerencsejátékokban. Sokan jelentős összegeket veszítenek. Az elmúlt években az ilyen játékosok megkísérelték visszatéríttetni veszteségeiket oly módon, hogy saját „helyi” bíróságaik előtt polgári eljárásokat indítottak (vagy szakosodott ügyvédeket bíztak meg, hogy nevükben ilyen eljárásokat indítsanak) máltai szerencsejáték‑társaságok ellen. Tipikusan azt állítják, hogy i. a fogyasztó az ezen társaságok egyikével kötött szerencsejáték‑szerződés alapján tett meg és veszített el téteket valamely szerencsejátékban; ii. mivel a szóban forgó társaság nem rendelkezett a céltagállam hatóságai által kiadott engedéllyel, e szerződés valójában jogellenes, és ezért a „helyi” szerződési jog alapján semmis volt; iii. ennélfogva a szóban forgó társaságnak a jogalap nélküli gazdagodásra vonatkozó „helyi” jog alapján vissza kell térítenie ezeket a téteket. Úgy tűnik, hogy Ausztriában és Németországban több ezer ilyen követelést bíráltak el, vagy azok jelenleg is folyamatban vannak. (
7
) Úgy tűnik továbbá, hogy eddig az esetek többségében e bíróságok helyt adtak az ilyen követeléseknek. (
8
)
18.
A máltai szerencsejáték‑társaságok nem meglepő módon vitatják e visszatérítési követeléseket. Úgy tűnik, hogy gyakran megtagadják a velük szemben hozott ítéleteknek való megfelelést, mivel ezen ítéleteket nyilvánvalóan tévesnek tartják. E tekintetben támogatásra találtak a máltai jogalkotó személyében. E jogalkotó, mivel úgy ítélte meg, hogy i. a céltagállamok azáltal, hogy a máltai szerencsejáték‑társaságokra kényszerítik a szerencsejátékokra vonatkozó „helyi” szabályaikat, indokolatlanul korlátozzák e társaságok szolgáltatásnyújtásának az EUMSZ 56. cikk szerinti szabadságát, valamint, hogy ii. az ilyen követelések súlyos hatással lehetnek a máltai szerencsejáték‑ágazatra, 2023. június 12‑én elfogadott egy jogszabályt, az úgynevezett „Bill 55”‑ot (55. sz. törvénytervezet), amely egy új 56A. cikkel egészítette ki a máltai Gaming Actet (szerencsejátékokról szóló törvény). Ez a cikk lényegében azt mondja ki, hogy a játékosok azon követelései, amelyek megkérdőjelezik a máltai társaságok által kínált játékok jogszerűségét, a máltai bíróságok előtt elfogadhatatlanok, valamint hogy az ilyen követelésnek helyt adó külföldi ítéleteket Máltán közrendi alapon nem fogják elismerni, illetve végrehajtani.
19.
Ebben a sajátos összefüggésben a jelen ügy érzékeny jellegű, mivel olyan visszatérítés iránti keresetre vonatkozik, amelyet nem a játékos indított a „helyi” (jelen esetben német) bírósága előtt, hanem egy ügyvéd, aki ezt a követelést megvásárolta, és akire azt engedményezték, indította máltai bíróság előtt. E bíróságnak kell – az alperes társaságok által felhozott védekezések alapján – vizsgálnia i. a szerencsejátékokról szóló német szabályozásnak a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikkben előírt szabadságával való összeegyeztethetőségét, valamint ii. az ilyen visszatérítési követelések visszaélésszerű jellegét. (
9
)
20.
Az első–hatodik kérdés az első védekezésre összpontosít. A Bíróság kérésére az alábbi A. szakaszban nem e kérdések érdemével, hanem kizárólag elfogadhatóságával fogok foglalkozni, amelyet több, észrevételeket előterjesztő kormány is vitat. A hetedik kérdés az alperes társaságok által felhozott második védekezésre vonatkozik, amely szerint a szóban forgóhoz hasonló visszatérítés iránti követelés az uniós joggal való visszaélésnek minősül. Ezt az alábbi B. szakaszban fogom megvizsgálni.
A. Az első –hatodik kérdés elfogadhatósága
21.
A máltai kormány (viszonylag meglepő módon), valamint a német és az olasz kormány a Bíróság alapvető jelentőségű Foglia I ítéletének (
10
) és Foglia II ítéletének (
11
) fényében vitatja az első–hatodik kérdés elfogadhatóságát.
22.
Érdemes emlékeztetni arra, hogy az ezen ítéletek alapjául szolgáló ügy egy olasz bíróság előtt folyamatban lévő, két olasz állampolgár közötti szerződéses jogvitára vonatkozott, amelyben járulékos jelleggel felvetették egy francia adó EGK 95. cikkel (jelenleg EUMSZ 110. cikk) való összeegyeztethetőségének kérdését. Ez az olasz bíróság előzetes döntéshozatal céljából több kérdést terjesztett a Bíróság elé, amelyek célja az volt, hogy segítsék ezen összeegyeztethetőség értékelésében. Ebben az összefüggésben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „különösen körültekintően kell eljárnia” az elfogadhatóságot (
12
) illetően akkor, ha az „elé terjesztett kérdés[ek] annak lehetővé tételére irányul[nak], hogy a nemzeti bíróság el tudja dönteni, hogy egy másik tagállam szabályozása összhangban áll‑e az [uniós] joggal”. (
13
) Ezenkívül az ügy körülményeire (vagyis arra, hogy úgy tűnt, az alapeljárás felei egyetértenek abban, hogy a francia adó összeegyeztethetetlen az uniós joggal, és azt a francia bíróságok előtt nem vitatták) tekintettel megtagadta az előterjesztett kérdések megválaszolását azon az alapon, hogy az ügy „konstruált eljárás, amelyet a felek azért rendeztek meg”, hogy elérjék a francia jog olasz bíróság általi felülvizsgálatát, és ebben az összefüggésben „a Bíróságot állásfoglalásra késztessék a[z uniós] jog olyan kérdéseiről, amelyek objektíve nem szükségesek [egy valós] jogvita elbírálásához”. (
14
)
23.
A jelen ügyben a máltai, a német és az olasz kormány által felhozott kifogások közelebbről arra vonatkoznak, hogy (1) az előzetes döntéshozatalra utaló határozat állítólag nem tartalmaz elegendő információt ahhoz, hogy a Bíróság meggyőződhessen arról, hogy a szerencsejátékokról szóló német szabályozásban foglaltakhoz hasonló szabályoknak az EUMSZ 56. cikkel való összeegyeztethetőségére vonatkozó válasza „szükséges”‑e a kérdést előterjesztő bíróság számára ítélete meghozatalához az EUMSZ 267. cikk értelmében; (2) az ilyen válasz mindenesetre soha nem lehet „szükséges”, mivel egy tagállam bíróságai állítólag nem rendelkeznek joghatósággal arra, hogy egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét vizsgálják; és (3) még ha létezne is ilyen joghatóság, az alapjogvita a Foglia I ítélet és a Foglia II ítélet alapjául szolgáló jogvitához hasonlóan állítólag nem „valós”. Az alábbi szakaszokban egymás után foglalkozom ezekkel a kifogásokkal.
1.
Elegendőek‑e a szolgáltatott információk?
24.
A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk állítólagos elégtelenségére vonatkozó, kizárólag a német kormány által felhozott kifogás kettős.
25.
Egyrészt e kormány előadja, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem pontosítja, hogy FB ténylegesen rendelkezik‑e keresetindítási joggal a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Először is, e végzésben semmi nem utal arra, hogy a visszatérítési követelést jogszerűen engedményezték FB‑re. Épp ellenkezőleg, úgy tűnik, hogy a mögöttes szerencsejáték‑szerződésre alkalmazandó általános szerződési feltételek megtiltották a játékosoknak, hogy az e szerződésből eredő jogaikat engedményezzék. Másodszor, a szerencsejátékokról szóló máltai törvény 56A. cikke az ilyen visszatérítés iránti követelést elfogadhatatlanná teszi a máltai bíróságok előtt. (
15
) Ha FB követelését eleve el kellene utasítani azzal az indokkal, hogy nem rendelkezik ilyen keresetindítási joggal, nem kellene megvizsgálni e követelés megalapozottságát, és így az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések hipotetikussá válnának.
26.
E tekintetben megjegyzem, hogy a Bíróság felvilágosításkérése nyomán a kérdést előterjesztő bíróság elutasította ezeket az aggályokat, és a Bíróság rendelkezésére álló információkban semmi nem enged arra következtetni, hogy FB követelése nyilvánvalóan elfogadhatatlan. Először is, ami a szóban forgó általános szerződési feltételeket illeti, a kérdést előterjesztő bíróság azokat – hallgatólagosan – nem tekintette problémának, és az EUMSZ 267. cikk alapján nem tartozik a Bíróság hatáskörébe az ilyen szerződési feltételek potenciális hatásának vizsgálata. (
16
) Másodszor, ami a szerencsejátékokról szóló máltai törvény 56A. cikkét illeti, a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy FB követelését e rendelkezés hatálybalépése (2023. június 12.) előtt nyújtotta be (2023. január 21‑én), e rendelkezésnek nincs visszaható hatálya, és ezért az nem befolyásolja e követelés elfogadhatóságát. (
17
)
27.
Másrészt a német kormány arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat semmilyen magyarázatot nem tartalmaz arra vonatkozóan, hogy az alapjogvitára miért a német jog alkalmazandó. Nyilvánvaló, hogy ha a kérdést előterjesztő bíróságnak e jogvitát valójában nem a német jog alapján kellene eldöntenie, az első–hatodik kérdésre adandó válasz e tekintetben „szükségtelen” lenne. (
18
)
28.
Bár a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban részletesebben kifejthette volna ezt a kérdést, számomra úgy tűnik, hogy i. az e végzésben ismertetett tények és ii. az ügyre irányadó releváns uniós jogi aktus fényében ez a kifogás nem állja meg a helyét.
29.
Emlékeztetek arra, hogy FB követelése a szóban forgó szerencsejáték‑szerződés (e szerződés állítólagosan jogellenes tárgya miatti) állítólagos érvénytelenségére vonatkozik, amelynek az alperes társaságok számára a játékos által megtett tétek visszatérítésére vonatkozó kötelezettséget kell eredményeznie. Lényegében polgári és kereskedelmi ügyekre, pontosabban szerződéssel kapcsolatos ügyekre vonatkozik. Az e követelésre irányadó jogot a „Róma I” rendeletben rögzített egységes szabályok fényében kell meghatározni. E jogi aktusnak megfelelően nem kétséges, hogy az e követelés által felvetett különböző kérdéseket a kérdést előterjesztő bíróságnak a német jog alapján kell eldöntenie.
30.
Először is, az, hogy egy adott szerződés érvénytelen‑e, ha jogellenes a tárgya, és hogy ez az érvénytelenség valamennyi fél számára jogot keletkeztet‑e azon előnyök visszatérítésére, amelyeket az adott fél a másik féltől kapott, a „Róma I” rendelet 10. cikkének (1) bekezdése és 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja alapján a szóban forgó szerződésre irányadó jog hatálya alá tartozó kérdésnek minősül, és a szóban forgó szerencsejáték‑szerződésre e rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a német jog az irányadó. (
19
) Az a tény, hogy – amint azt a német kormány a Bíróság előtt hangsúlyozta – az e szerződésre alkalmazandó általános szerződési feltételek a máltai jogra hivatkoztak, nem változtat ezen a következtetésen. (
20
)
31.
Másodszor, számomra egyértelműnek tűnik, hogy annak meghatározásához, hogy a szóban forgó szerencsejáték‑szerződésnek valóban jogellenes volt‑e a tárgya, figyelembe kell venni az e szerződés teljesítésének helye szerinti ország joga által előírt tilalmakat. A jelen ügyben ez Németország volt. Még ha az alperes társaságok szerencsejáték‑szolgáltatásaikat Máltáról nyújtották is, e szolgáltatásokat a játékos Németországban vette igénybe, ahonnan a szóban forgó szerencsejátékokban részt vett és a szóban forgó téteket megtette. (
21
) A kérdést előterjesztő bíróságnak a jogvita elbírálása során nyilvánvalóan figyelembe kell vennie a szerencsejátékokról szóló német szabályozást.
32.
Egyébiránt véleményem szerint ez a következtetés ugyanaz lett volna, ha a szóban forgó szerencsejáték‑szerződésre a máltai jog lett volna irányadó. (
22
) A „Róma I” rendelet 9. cikkének (3) bekezdése ugyanis lehetővé teszi a szerződéses jogvitában eljáró bíróság számára, hogy a szerződésre irányadó jogtól függetlenül figyelembe vegye „azon ország jogának imperatív rendelkezései[t], (
23
) amelyben a szerződésből eredő kötelezettségeket teljesíteni kell vagy teljesítették, amennyiben ezek az imperatív rendelkezések a szerződés teljesítését jogszerűtlenné teszik”. Az olyan szabályok, mint amelyeket a szerencsejátékokról szóló német szabályozás rögzít, amelyek a nemzeti jogalkotó által alapvetőnek ítélt közrendi célokat követnek (lásd az alábbi 70. pontot), és amelyek e célok védelme érdekében minden olyan szerencsejáték‑ügyletet szabályoznak, amelyre az ország területén kerül sor (vagy amelyet úgy kell tekinteni, hogy arra ott kerül sor), minden további nélkül „imperatív rendelkezéseknek” minősíthetők. Ezenkívül, bár az eljáró tagállami bíróságok főszabály szerint bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az ilyen „imperatív rendelkezések”„érvényre […] juttat[ása]” során, (
24
) számomra úgy tűnik, hogy abban az esetben, ha egy adott szerződés jogellenességére azon az alapon hivatkoznak, hogy az sérti egy másik tagállam ilyen „rendelkezéseit” (mint a jelen ügyben), e bíróságoknak ezt főszabály szerint meg kell tenniük. E „rendelkezések” érvényre juttatása kézelfogható bizonyítéka a tagállamok közötti lojális együttműködésnek, amely a közöttük fennálló „különös kapcsolatokra” tekintettel indokolt.
2.
Joghatósággal rendelkeznek‑e egy tagállam bíróságai arra, hogy vizsgálják egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét
33.
A jelen ügyben egyértelmű (és nem is vitatott), hogy a kérdést előterjesztő bíróság, egy máltai bíróság, joghatósággal rendelkezik FB követelésének elbírálására a polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállami bíróságok joghatóságát szabályozó uniós jogi aktus, nevezetesen az 1215/2012/EU rendelet (
25
) (a továbbiakban: „Brüsszel Ia” rendelet) és különösen annak 4. cikke (1) bekezdése alapján. (
26
) Mindazonáltal, amint azt az előző szakaszban kifejtettem, a „Róma I” rendelet értelmében e bíróságnak ezt a német jog alapján kell megtennie. Ez valójában meglehetősen gyakori helyzet a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben.
34.
Ami FB követelésének megalapozottságát illeti, ugyanilyen egyértelmű, hogy amennyiben a kérdést előterjesztő bíróságnak az ügyben az online szerencsejátéknak a szerencsejátékokról szóló német szabályozásban előírt tilalmát kellene alkalmaznia, e bíróságnak meg kellene állapítania, hogy a szóban forgó szerencsejáték‑szerződés jogellenes, és ennélfogva semmis, amint azt FB állítja (ami megalapozhatja a játékos által megtett tétek visszatérítéséhez való jogot). (
27
)
35.
Emlékeztetek azonban arra, hogy az alperes társaságok védekezésként azt állítják, hogy ez a tilalom (amennyiben azt a hozzájuk hasonló, más tagállamokban letelepedett és engedéllyel rendelkező szerencsejáték‑szolgáltatókra alkalmazzák) ellentétes az EUMSZ 56. cikkel. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság i. nem alkalmazhatja a szerencsejátékokról szóló német szabályozás vonatkozó rendelkezéseit, e bíróságnak ii. logikus következményként a szóban forgó szerződést jogszerűnek és érvényesnek kell tekintenie, és iii. el kell utasítania FB kérelmét.
36.
Az összeegyeztethetőség kérdése tehát (nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdésként merül fel a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Ugyanis, mivel FB követelésének az az előfeltétele, hogy a szerencsejátékokról szóló német szabályozásban előírt tilalom érvényesíthető, e bíróságnak logikusan először is e kérdéssel kell foglalkoznia, majd ennek megfelelően kell elbírálnia azon fő kérdéseket, hogy érvényes‑e a szerencsejáték‑szerződés, vagy sem, és következésképpen, hogy FB jogosult lehet‑e a megtett tétek visszatérítésére. Ez az oka az első–hatodik kérdésnek.
37.
Az olasz kormány mindazonáltal úgy véli, hogy valamely tagállam bíróságai nem rendelkeznek joghatósággal arra, hogy egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét vizsgálják, még magánszemélyek közötti polgári vagy kereskedelmi jogvitában felmerülő (nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdésként sem. Ezt csak azon tagállam bíróságai tehetik meg, amelynek jogszabályairól szó van. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság, egy máltai bíróság köteles lenne a szerencsejátékokról szóló német szabályozást az uniós joggal összeegyeztethetőnek tekinteni (amíg a német bíróságok másként nem határoznak).
38.
Természetesen, ha ez lenne a helyzet, az első–hatodik kérdés tisztán hipotetikus lenne. A Bíróságnak tehát a jelen ügyben foglalkoznia kell a joghatóság e kérdésével. Ezenkívül a Bíróság ítélkezési gyakorlata e tekintetben nem teljesen egyértelmű. A Foglia I ítéletben és a Foglia II ítéletben a Bíróság szkeptikusnak tűnt azon elgondolással kapcsolatban, hogy valamely tagállam bíróságai vizsgálhatják egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét. Ugyanakkor, bár a Bíróság jelezte, hogy „különösen körültekintően” fog eljárni az e célból előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elfogadhatóságát illetően, nem zárta ki kifejezetten a nemzeti bíróságok ilyen vizsgálat elvégzésével kapcsolatos joghatóságát. A Bíróság ugyanis mind az e két ítéletet megelőző, mind az azokat követő több ügyben hallgatólagosan elismerte a tagállami bíróságok ilyen joghatóságát, mivel elfogadta az ilyen előzetes döntéshozatal iránti kérelmeket. (
28
) Az Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 ítéletében (
29
) a Bíróság még azt is kijelentette, hogy a tagállami bíróság előterjeszthet olyan kérdéseket, amelyeknek „az a célja, hogy lehetővé tegye […] számára annak meghatározását, hogy […] a döntéshozatalt kérő bíróság tagállamától eltérő tagállam rendelkezései összeegyeztethetők‑e [az uniós] joggal”. A Bíróság azonban soha nem foglalkozott kifejezetten a joghatóság mögöttes kérdésével.
39.
A jelen ügy ideális lehetőséget kínál a Bíróság számára annak tisztázására, hogy a tagállami bíróságok nemcsak joghatósággal rendelkeznek arra, hogy más tagállamok jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét vizsgálják, hanem erre kötelesek is akkor, ha ez a kérdés (nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdésként merül fel valamely előttük folyamatban lévő polgári vagy kereskedelmi jogvitában (a). E bíróságoknak azonban visszafogottságot kell tanúsítaniuk e joghatóság gyakorlása során (b).
a)
A tagállami bíróságok joghatósággal rendelkeznek arra, hogy vizsgálják egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét
40.
Véleményem szerint a tagállami bíróságok ilyen joghatóságát alátámasztják az uniós anyagi jog (1) és az uniós nemzetközi magánjog általános elvei (2), és sem a nemzetközi közjogi szokásjog (3), sem az azon tagállam védelemhez való jogával kapcsolatos aggályok, amelynek joga a jogvitára alkalmazandó (4), sem pedig e joghatóság gyakorlati alkalmazhatósága (5) nem kérdőjelezi meg azt.
1) Az uniós anyagi jog általános elvei
41.
A Bíróság alapvető jelentőségű van Gend & Loos ítéletében (
30
) rögzítette azt az általános elvet, amely szerint a kellően egyértelmű, pontos és feltétel nélküli uniós jogi rendelkezések közvetlen hatállyal bírnak, és így olyan „jogokat keletkeztet[nek]”, amelyekre a magánszemélyek a tagállami bíróságok előtt hivatkozhatnak, még a magánszemélyek közötti jogvitákban is. Az ilyen jogvitában eljáró tagállami bíróságok e rendelkezéseknek megfelelően kötelesek határozatot hozni. Ezenkívül, ha valamelyik fél arra hivatkozik, hogy valamely, a jogvitára főszabály szerint alkalmazandó nemzeti szabály ténylegesen összeegyeztethetetlen az uniós jog ilyen, közvetlen hatállyal bíró rendelkezésével, a Simmenthal ítélet (
31
) óta az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e bíróságok az uniós jog elsőbbségének elve alapján nemcsak joghatósággal rendelkeznek arra, hogy vizsgálják ezt az összeegyeztethetőséget, hanem erre kötelesek is, és ha az összeütközés megállapítást nyer, az előttük folyamatban lévő jogvitában nem alkalmazhatják e nemzeti szabályt. Mindkét elv célja az, hogy biztosítsa a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak védelmét és egységes alkalmazását a tagállamokban.
42.
Ezen elvek és az alapjukat képező elgondolás szempontjából nem látok okot a jelen ügyben szóban forgó helyzet megkülönböztetésére, amely ügyben egy tagállam bíróságának egy másik tagállam joga alapján kell egy polgári és kereskedelmi jogvitát eldöntenie. A magánszemélyeknek ilyen esetben is képesnek kell lenniük arra, hogy e bíróságok előtt érvényesíthessék az uniós jog közvetlen hatályából eredő jogaikat. (
32
) Ebből következik, hogy egy másik tagállam szabályai és a közvetlenül alkalmazandó uniós jogi rendelkezések közötti állítólagos összeütközés esetén az eljáró bíróság joghatósággal rendelkezik arra, hogy e kérdésről határozzon, és amennyiben a jogvita kimenetele szempontjából szükséges, köteles arról határozni, továbbá az összeegyeztethetetlenség megállapítása esetén nem alkalmazhatja a szóban forgó szabályokat. Ellenkező esetben a szóban forgó eljárásban meg lehetne tagadni ezeket a jogokat.
43.
A jelen ügyben például nem vitatott, hogy az alperes társaságok által a kérdést előterjesztő bíróság előtt hivatkozott EUMSZ 56. cikk közvetlen hatállyal bír, még a magánszemélyek közötti jogvitákban is. (
33
) Abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság megvizsgálná a szerencsejátékokról szóló német szabályozásnak az EUMSZ 56. cikkel való összeegyeztethetőségét, és az e rendelkezések közötti összeütközést állapítana meg, e bíróság a Szerződés alapján az alperes társaságokat megillető jogokat védelemben részesíthetné azáltal, hogy i. mellőzi e szabályozás alkalmazását, ii. következésképpen úgy határoz, hogy a szóban forgó szerencsejáték‑szerződés érvényes, és iii. FB követelését mint megalapozatlant elutasítja. (
34
) Ezzel szemben, ha e bíróság nem rendelkezne a vizsgálatra vonatkozó ilyen jogosultsággal (és kötelezettséggel), az alperes társaságokat teljes mértékben megfosztanák az FB követelésével szembeni elsődleges védekezésüktől. Mivel ugyanis e bíróság az uniós jog jelenlegi állapotában a szerencsejátékokról szóló német szabályozás érvényességére vonatkozó közbenső kérdést sem intézhet a német bíróságokhoz, köteles lenne e jogot az uniós joggal összeegyeztethetőnek tekinteni, és ennek megfelelően határozni. E követelésnek tehát az uniós jogból eredő esetleges jogok ellenére is helyt lehetne adni. (
35
)
44.
Az ezzel ellentétes megoldás az uniós jog egységes alkalmazását is sértené. Ha valamely tagállam nemzeti szabályainak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét csak e tagállam bíróságai vizsgálhatnák, ez a gyakorlatban azt jelentené, hogy e jog alkalmazása teljesen eltérő lenne attól függően, hogy ugyanazt a polgári és kereskedelmi jogvitát a szóban forgó tagállam bíróságai vagy egy másik tagállam bíróságai elé terjesztik‑e.
2) Az uniós nemzetközi magánjog általános elvei
45.
Az uniós nemzetközi magánjogot illetően emlékeztetek arra, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet alapján a polgári és kereskedelmi ügyekben felmerülő joghatósági összeütközésekre irányadó elvek értelmében, amennyiben valamely tagállam bíróságai e rendelet alapján joghatósággal rendelkeznek valamely jogvita elbírálására (mint a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság), e bíróságok joghatósággal rendelkeznek az e jogvitában esetlegesen felmerülő (nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdések (
36
) elbírálására is. (
37
) Ezenkívül kötelesek gyakorolni ezt a joghatóságot. Nem tagadhatják meg a jogvitának vagy egyes releváns vetületeinek az elbírálását. (
38
) Mindkét elv célja, hogy a felek számára biztosítsa a megfelelő igazságszolgáltatást és a jogbiztonságot.
46.
Ezen elvek fényében nem látom okát annak, hogy miért kellene eltérően kezelni egy (nemzetközi magánjogi értelemben vett) olyan előzetes kérdést, amely egy másik tagállam szabályainak az uniós joggal való összeegyeztethetőségére vonatkozik. Azon tagállami bíróságok, amelyek a „Brüsszel Ia” rendelet alapján joghatósággal rendelkeznek egy olyan jogvita elbírálására, amelyben ilyen kérdés merül fel, joghatósággal rendelkeznek ezen előzetes kérdés elbírálására is, és erre kötelesek is, ha ez az ügy kimenetele szempontjából szükséges.
47.
A jogok közötti kollízió szempontjából ugyanez az eredmény. Ha ugyanis valamely tagállam bíróságának a „Róma I” rendelet szabályai alapján egy másik tagállam jogát kell „alkalmaznia” egy jogvitára, az e rendeletben rögzített több mechanizmus is lehetővé teszi, sőt kötelezi e bíróságot arra, hogy adott esetben vizsgálja e nemzeti jognak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, és ellentmondás esetén mellőzze a nemzeti jog alkalmazását.
48.
Először is, az eljáró bíróság ilyen jogosultsága (és kötelezettsége) a kijelölt jognak a jogvitára való „alkalmazásában” álló feladat szerves részének tekinthető. Amikor ugyanis e rendelet szabályai egy adott külföldi jogot „alkalmazandóként” jelölnek meg, azok az idegen jogrend egészére hivatkoznak. Az eljáró bíróságnak az e jogrendet alkotó különböző szabályokra és azok hierarchiájára tekintettel a jogvitában olyan döntést kell hoznia, amely a lehető legnagyobb mértékben tükrözi azt a döntést, amelyre az érintett állam bírósága jutott volna. (
39
) Ez alapvető fontosságú a „Róma I” rendelet által követett, a jogbiztonságra és a határozatok nemzetközi koherenciájára irányuló célkitűzések szempontjából. (
40
)
49.
Nyilvánvaló, hogy amikor a „Róma I” rendelet egy tagállam jogát valamely jogvitára alkalmazandó jogként határozza meg, az uniós jog a szóban forgó jogrend szerves részét képezi, és hierarchiája csúcsán helyezkedik el. Ezen állam bírósága, ha ugyanabban a jogvitában kellene határoznia, köteles lenne (amint azt a jelen indítvány 41. pontjában kifejtettem) megvizsgálni az azzal ellentétes nemzeti szabályt, és mellőzni annak alkalmazását. Így az eljáró bíróságnak ugyanezt kell tennie. (
41
)
50.
Másodszor, az eljáró bíróság vizsgálhatja egy másik tagállam szabályainak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, és összeütközés esetén mellőzheti azok alkalmazását a „Róma I” rendelet 21. cikkében előírt közrendi záradék alapján.
51.
E rendelkezés ugyanis lehetővé teszi az eljáró bíróság számára, hogy ne alkalmazza a kijelölt jogot, amennyiben e jog alkalmazása „nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az eljáró bíróság országának közrendjével (»ordre public«)”. Nyilvánvaló, hogy ugyanúgy, ahogy az uniós jog azon tagállam jogrendjének részét képezi, amelynek jogát az ügyben alkalmazandó jogként kijelölték (a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság), az az ügyben eljáró bíróság jogrendjének (a jelen esetben a máltai jogrendnek) is szerves részét képezi. Így az uniós joggal (vagy legalábbis az uniós jogrendben alapvetőnek tekintett bizonyos rendelkezésekkel) való „nyilvánvaló összeegyeztethetetlenség” igazolja az ütköző nemzeti szabályok alkalmazásának e kikötés alapján történő mellőzését. (
42
)
52.
Végül, amennyiben valamely tagállam szabályaira egy másik tagállam kérdést előterjesztő bírósága előtt a „Róma I” rendelet 9. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „imperatív rendelkezésekként” hivatkoznak, e bíróság e rendelkezés alapján teljes mérlegelési jogkörrel rendelkezik a tekintetben, hogy vizsgálja e szabályok uniós joggal való összeegyeztethetőségét, és összeegyeztethetetlenség esetén megtagadja azok „érvényre juttatását”.
3) Nemzetközi közjogi szokásjog
53.
Ellentétben azzal, amit a szakirodalomban olykor állítanak, úgy vélem, hogy nem sérti a nemzetközi közjogi szokásjogot az egyik tagállam bíróságainak arra vonatkozó joghatósága (és kötelezettsége), hogy vizsgálja egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, amennyiben ez a kérdés valamely polgári és kereskedelmi jogvitában (nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdésként merül fel. Közelebbről, nem kerül sor a második tagállam bíróságainak hatáskörébe való jogellenes beavatkozásra. (
43
)
54.
Elfogadott, hogy valamely tagállam bíróságai a be nem avatkozás elvével összhangban nem hozhatnak olyan határozatot, amelynek célja egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetetlenség miatti megsemmisítése, és e tekintetben nem fogadhatnak el erga omnes megállapítást sem. Ennek oka nyilvánvaló: valamely állam bíróságai nem érvényteleníthetik egy másik állam szervének (a jelen esetben a jogalkotónak) az aktusait. E tekintetben azon állam bíróságai, amelyhez a szerv tartozik, a nemzetközi közjog alapján kizárólagos anyagi joghatósággal rendelkeznek. (
44
) Következésképpen a jelen esetben a máltai bíróságok nem hozhattak érvényesen olyan határozatot, amely erga omnes hatállyal az uniós joggal összeegyeztethetetlennek nyilvánítja a szerencsejátékokról szóló német szabályozást. Ezt csak a német bíróságok tehetnék meg.
55.
Mindazonáltal, amikor egy tagállam bíróságai valamely polgári és kereskedelmi jogvita keretében (nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdésként egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét vizsgálják, ezt a vizsgálatot, és összeegyeztethetetlenség esetén az ütköző szabályok alkalmazásának mellőzését csupán a szóban forgó jogvita keretében végzik el, kizárólag abból a célból, hogy a szóban forgó követelés megalapozottságáról határozzanak. Az ilyen határozat a felek magánjogi jogait állapítja meg, és mint ilyen, csak inter partes hatállyal bír. Nem célja, hogy befolyásolja a másik tagállam jogának érvényességét. Tiszteletben tartják ezen állam bíróságainak kizárólagos hatáskörét. (
45
)
56.
A teljesség kedvéért emlékeztetek arra, hogy a tagállamok akkor, amikor csatlakoztak az Európai Unióhoz, és úgy döntöttek, hogy részt vesznek a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségben, elfogadták, hogy megfelelnek az uniós jognak. Elfogadták azt is, hogy azon polgári és kereskedelmi jogvitákat, amelyekre (a „Róma I” rendelet alapján) az „ő” szabályaik irányadóak, más tagállamok bíróságai bírálják el (a „Brüsszel Ia” rendelet alapján). Az előző két szakaszban adott magyarázatok fényében ez azt jelenti, hogy a tagállamok hallgatólagosan azt is elfogadták, hogy az „ő” szabályaik összeegyeztethetőségét e más bíróságok ilyen jogvitában (nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdésként vizsgálják.
4) Az érintett tagállam védelemhez való joga
57.
A Foglia II ítéletben úgy tűnt, hogy a Bíróságnak aggályai vannak azzal kapcsolatban, hogy ha valamely tagállam bíróságai magánszemélyek közötti jogvitában vizsgálnák egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, a második tagállam védelemhez való jogát nem lehetne megfelelően biztosítani, mivel az nem képviseltetné magát az első tagállam bíróságai előtt. (
46
) A jelen ügyben a Bírósághoz észrevételeket benyújtó több kormány is hangsúlyozta ezt a szempontot. Különösen arra mutattak rá, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően, ha egy magánszemély azt állítja, hogy valamely nemzeti jogszabály korlátozza a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikk szerinti szabadságát, az érintett tagállamnak kell bizonyítania, hogy e nemzeti jog objektíve igazolható és arányos. (
47
) Olyan esetben azonban, mint amely a jelen ügyben fennáll, meg lenne fosztva ennek lehetőségétől.
58.
Kiindulásként szeretném hangsúlyozni, hogy ez az ítélkezési gyakorlat a valamely tagállammal szemben a szabad mozgásra vonatkozó uniós jog megsértése miatt indított eljárásokban (akár kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásokban, akár a nemzeti bíróságok előtt indított eljárásokban) fennálló bizonyítási teherre vonatkozik. Ezzel szemben, ha egy ilyen kérdés magánszemélyek közötti eljárásban, járulékos jelleggel merül fel, a bizonyítási teher a lex forira bízott eljárási kérdés. (
48
)
59.
Ezzel a pontosítással nem gondolom, hogy valóban az érintett tagállam védelemhez való jogával kapcsolatos probléma állna fenn. (
49
)
60.
Először is, meglehetősen gyakori, hogy egy állam nem képviselteti magát a magánszemélyek közötti olyan eljárásban, amelyben járulékos jelleggel felmerül a nemzeti jog érvényességének kérdése. Úgy tűnik, hogy a jelen esetben a német kormány sem képviseltette volna magát, ha az eljárás valamely nemzeti bírósága előtt lett volna folyamatban. Ezt az indokolja, hogy – ismétlem – a meghozandó határozat kizárólag inter partes hatállyal bír, és ezért nem fogja kötni e tagállam hatóságait.
61.
Másodszor, azonkívül, hogy az eljáró bíróságok által alkalmazott eljárásjog értelmében fennállhat az érintett tagállam arra való lehetősége, hogy e bíróságok előtt beavatkozzon, (
50
) az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárás megfelelő és elégséges biztosítékot nyújt ezen állam érdekeinek védelmére.
62.
E tekintetben úgy vélem, hogy ha valamely tagállam bíróságai előtt egy másik tagállam joga alapján elbírálandó polgári vagy kereskedelmi jogvita van folyamatban, és az egyik fél vitatja az alkalmazandó nemzeti jognak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, helyénvaló, hogy e bíróságok az EUMSZ 267. cikk alapján előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszenek elő. Ilyen kérelem előterjesztése esetén az érintett tagállamnak joga van írásbeli és szóbeli észrevételeket tenni, még akkor is, ha az alapeljárásban félként nem vesz részt. Az a tény, hogy ezen állam ezen eljárásban nem rendelkezik az EUMSZ 258. cikk szerinti kontradiktórius eljárás keretében rendelkezésére álló szélesebb körű védekezési lehetőségekkel, véleményem szerint nem releváns. Ugyanis, amint azt a Bíróság több alkalommal elismerte, a két eljárás alapvetően különbözik egymástól. (
51
)
5) Az ilyen joghatóság gyakorlati alkalmazhatósága
63.
Azon érdekelt felek, amelyek a tárgyaláson képviseltették magukat, a bírósági tanács kérésére megvitatták azt a kérdést is, hogy valamely tagállam bíróságai gyakorlati szempontból képesek‑e felülvizsgálni egy másik tagállam szabályainak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét. A nyelvi és kulturális különbségeken túl e bíróságok számára nehéz lehet bizonyossággal megállapítani e szabályok tartalmát. Előfordulat, hogy e szabályok téves ismerete alapján feltételezik az uniós joggal való összeegyeztethetetlenséget.
64.
Könnyen belátható, hogy e kétségek honnan erednek. A külföldi jogot a tagállamok bíróságainak eljárási szabályai hagyományosan a „saját” joguktól eltérőnek tekintik. E tekintetben a „iura novit curia” elv nem alkalmazható. Nem vélelmezik, hogy e bíróságok ismerik más államok jogát. Így hagyományosan a külföldi jogra hivatkozó feleket kötelezik arra, hogy – ténykérdésként – bizonyítsák e jog tartalmát. E felek azonban ezt gyakran nem teszik objektív vagy akár meggyőző módon. Ehelyett hajlamosak a külföldi jogot az általuk alkalmazott és fizetett szakértők eskü alatt tett nyilatkozatait felhasználva, részrehajló módon bemutatni. (
52
) E nehézségek bizonyos fokig az alapügyben is fennállnak (
53
)
65.
Ezek az aggályok azonban enyhíthetők.
66.
Véleményem szerint az a kérdés, hogy az alkalmazandó jog tartalmát hogyan kell megállapítani, jellegénél fogva az egyes tagállamok eljárási szabályainak hatálya alá tartozik. Mindazonáltal az ilyen eljárási szabályok nem foszthatják meg hatékony érvényesülésüktől a „Róma I” rendeletben előírt kollíziós szabályokat. Ahhoz, hogy a külföldi jogot hűen „alkalmazzák”, amint azt a „Róma I” rendelet szabályai megkövetelik, valamint hogy teljesüljenek az e rendelet által követett, a jogbiztonságra és a határozatok nemzetközi koherenciájára irányuló célkitűzések, a külföldi jogot megfelelően kell megállapítani. Ez véleményem szerint bizonyos gondossági kötelezettséget jelent az eljáró bíróság számára, különösen akkor, ha megkérdőjelezik e külföldi jognak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét.
67.
E tekintetben megjegyzem, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségen belül egyre könnyebbé válik az egyik tagállam bíróságai számára a többi tagállam jogához való hozzáférés. Egyre több törvény és határozat könnyen hozzáférhető online (különösen az európai igazságügyi portálnak és az európai esetjogi azonosító [ECLI] rendszerének köszönhetően). Ezenkívül különböző együttműködési mechanizmusok lehetővé teszik e bíróságok számára, hogy azon tagállam hatóságaitól, amelynek joga a jogvitára alkalmazandó, pontosításokat kérjenek e jog tartalmáról, többek között i. a külföldi jogról való tájékoztatásról szóló, 1968. június 7‑én Londonban aláírt európai egyezmény, és ii. a polgári és kereskedelmi ügyekben illetékes Európai Igazságügyi Hálózat. (
54
) Úgy vélem ugyanis, hogy a lojális együttműködés elve alapján e bíróságoknak igénybe kell venniük ezeket a mechanizmusokat abban az esetben, ha kétség merül fel e jog tartalmával kapcsolatban (és az érintett tagállam hatóságainak e tekintetben megfelelően segíteniük kell őket).
b)
A tagállamok bíróságainak a szóban forgó joghatóság gyakorlása során visszafogottságot kell tanúsítaniuk
68.
Bár a tagállami bíróságok joghatósággal rendelkeznek arra, hogy (a nemzetközi magánjogi értelemben vett) előzetes kérdésként vizsgálják más tagállamok jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, a legitimitással (1) és a kölcsönös bizalommal (2) kapcsolatos megfontolások indokolják, hogy e bíróságok bizonyos fokú visszafogottságot tanúsítsanak e tekintetben.
1) A legitimitás hiányával kapcsolatos aggályok
69.
Amint arra a Bizottság rámutat, egy másik tagállam jogának az uniós joggal való összeegyeztethetőségére vonatkozó vizsgálat alatt nem mindig ugyanazt a feladatot kell érteni. Olykor az uniós jog harmonizál vagy egységesít egy adott területet anélkül, hogy mérlegelési mozgásteret hagyna a tagállamok számára. Ilyen esetben az összeegyeztethetetlenség megállapítható pusztán azon tény révén, hogy egy adott nemzeti szabály a szóban forgó uniós jogi aktus hatálya alá tartozik, és e jogi aktus nem tartalmaz és nem is tesz lehetővé ilyen szabályt. (
55
) Olykor az uniós jog hagy bizonyos mérlegelési mozgásteret a nemzeti hatóságok számára a jogalkotásra, de e mozgástér korlátai teljes mértékben az uniós jog által meghatározott közös normáktól függenek (például, hogy egy bizonyos eljárási határidő elegendő időt hagy‑e valamely fél számára ahhoz, hogy hatékonyan védekezhessen a Charta 47. cikke értelmében). (
56
)
70.
Ezzel szemben más területeken az uniós jog jelentős mérlegelési mozgásteret ismer el a nemzeti hatóságok számára. Általában ez a helyzet akkor, ha az uniós jog csak negatív harmonizációt ír elő. A jelen ügyben például nem vitatott, hogy a szerencsejátékokról szóló német szabályozás korlátozza a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikk szerinti szabadságát. Az ilyen nemzeti jogi szabályozás azonban megengedett, ha i. azt közérdeken alapuló kényszerítő indok igazolja (ami a jelen ügyben szintén egyértelműen fennáll, mivel e szabályozás célja a csalás, a szerencsejáték‑függőség stb. megelőzése), és ii. arányos az elérni kívánt céllal (ami az összeegyeztethetőségi kérdés tényleges kritikus pontja).
71.
Ezenkívül, amint azt a cseh, a belga és az olasz kormány megjegyezte, a Bíróság mindig is elismerte, hogy „a szerencsejátékok szabályozása azon területek közé tartozik, amelyek tekintetében jelentős erkölcsi, vallási és kulturális hátterű különbségek állnak fenn a tagállamok között”. Így főszabály szerint minden tagállam széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a tekintetben, hogy e területet saját, többek között történelmi, kulturális, gazdasági és társadalmi‑politikai jellemzőivel összhangban szabályozza. Az elfogadott intézkedések arányosságát e jellemzők fényében kell vizsgálni. (
57
)
72.
E tekintetben van létjogosultsága az olasz kormány által előadott azon érvnek, amely szerint az érintett tagállam bíróságai a legalkalmasabbak az ilyen vizsgálat elvégzésére. Mivel a nemzeti jogrend szerves részét képezik, és a lehető legteljesebb ismeretekkel rendelkeznek az e tagállamban fennálló helyzetről, e bíróságok érthetik meg a legjobban a versengő érdekek jogalkotó által elvégzett értékelését. (
58
) Ezzel szemben egy másik tagállam bíróságai nem a legalkalmasabbak ennek elvégzésére. Valójában könnyen állítható, hogy nem rendelkeznek legitimitással egy másik állam ilyen szuverén döntéseinek felülvizsgálatára. (
59
)
73.
A jelen ügyben a legitimitással kapcsolatos kifogás még inkább érvényes, ha figyelembe vesszük a két érintett tagállam megközelítésének (és érdekeinek) szembetűnő eltérését: egyrészt a Máltai Köztársaság mint az online szerencsejáték‑szolgáltatók letelepedési helye szerinti állam, amely az ezen ágazat számára kedvező szabályozást fogadott el; másrészt a Németországi Szövetségi Köztársaság mint – szándéka ellenére – ezen online szolgáltatások címzettje. Ezenkívül a jelen ügynek a fenti 16–18. pontban felidézett sajátos összefüggése sem hagyható figyelmen kívül. E tényezők fényében sokak számára ellentmondásosnak tűnne az a gondolat, hogy egy máltai bíróság vizsgálja a szerencsejátékokról szóló német szabályozás arányosságát.
74.
Mindazonáltal úgy vélem, hogy ezek az aggályok enyhíthetők, ha a kérdést előterjesztő bíróság helyzetében lévő tagállami bíróságok bizonyos visszafogottságot tanúsítanak az ilyen vizsgálat során. Kellően figyelembe kell venniük a külföldi jogalkotó mérlegelési mozgásterét, és a kontextusra vonatkozó korlátozott ismereteik és korlátozott legitimitásuk miatt csak az uniós joggal való nyilvánvaló összeegyeztethetetlenség esetén mellőzhetik egy másik tagállam jogának alkalmazását (például, ha a Bíróság ítélkezési gyakorlata állandó, teljes körű és egyértelmű azzal kapcsolatban, hogy a tagállamok mit tehetnek és nem tehetnek bizonyos területeken). Természetesen minél nyilvánvalóbb a szóban forgó szabályok aránytalansága, annál kevésbé róható fel illegitim aktivizmus a külföldi bíróságnak. (
60
) E célból, és amint azt a fentiekben kifejtettem, helyénvaló, hogy e bíróságok az EUMSZ 267. cikk alapján előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Bírósághoz forduljanak annak érdekében, hogy ne önmagukban jussanak ilyen drasztikus következtetésre, és hogy az érintett tagállamot megfelelően meg lehessen hallgatni.
2) Kölcsönös bizalom
75.
Véleményem szerint a kölcsönös bizalommal kapcsolatos megfontolások alátámasztják ezt a megközelítést. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a kölcsönös bizalom elve, amelynek alapvető jelentősége van az uniós jogban, különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében, mindegyik tagállamtól megköveteli, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot. (
61
)
76.
Ily módon, amikor valamely tagállam bíróságainak valamely polgári és kereskedelmi jogvitában egy másik tagállam jogát kell alkalmazniuk, a „Róma I” rendelet értelmében e bíróságok kötelesek vélelmezni, hogy ez a jog az uniós joggal összeegyeztethető. Bár ez a vélelem nem megdönthetetlen, (
62
) erősnek kell lennie, máskülönben megkérdőjeleződne a kölcsönös bizalom. Így egy másik tagállam joga csak az uniós joggal való összeegyeztethetetlenség nyilvánvaló bizonyítéka esetén vizsgálható felül, (
63
) és azt csak akkor lehet figyelmen kívül hagyni, ha a felülvizsgálat alapján az uniós joggal való nyilvánvaló összeütközés áll fenn.
77.
Ezzel kapcsolatban egy utolsó megjegyzést kívánok tenni. Amint azt a belga kormány megjegyzi, amennyiben azon tagállam bíróságai, amely a vitatott nemzeti szabályokat elfogadta, már hoztak határozatokat e szabályoknak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét illetően, (
64
) a kölcsönös bizalom elve megköveteli, hogy valamely másik tagállam bíróságai, amelyek járulékos jelleggel foglalkoznak ezzel a kérdéssel, az ügyre vonatkozó saját vizsgálatuk keretében megfelelően figyelembe vegyék az ilyen határozatok alapjául szolgáló indokokat. (
65
) A jelen ügyben tehát a kérdést előterjesztő bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül azt a tényt, hogy a német bíróságok már megállapították, hogy a szerencsejátékokról szóló német szabályozás összeegyeztethető az EUMSZ 56. cikkel. Csak a német bíróságok érvelésének alapos vizsgálatát követően határozhatna másképp.
3.
A jogvita állítólagos „konstruált” jellegéről
78.
Az utolsó vizsgálandó kifogás az alapjogvita állítólagos „konstruált” jellegére vonatkozik. Az olasz kormány szerint ez a jogvita „a felek által konstruált eljárás” lehet, amelyet azért rendeztek meg, hogy megkérdőjelezzék a szerencsejátékokról szóló német szabályozás uniós joggal való összeegyeztethetőségét.
79.
E tekintetben óvatosságra kell intenem a Bíróságot.
80.
Megértem, hogy a Bíróság a Foglia I és a Foglia II ítélet alapjául szolgáló ügyben vonakodott segítséget nyújtani egy olasz bíróságnak ahhoz, hogy felülvizsgálja egy francia adótörvény uniós joggal való összeegyeztethetőségét. Az előző szakaszokban vizsgált kifogásokon kívül ebben a kontextusban ki kell emelni egy fontos szempontot. Többször jeleztem, hogy magánszemélyek közötti jogvitában a tagállami bíróságok határozatai csak inter partes hatállyal bírnak, ami hozzájárul ahhoz, hogy egy másik tagállam jogának ilyen felülvizsgálatát megengedhetőnek lehessen tekinteni. Ezzel szemben a Bíróság által előzetes döntéshozatali eljárásban hozott határozatok erga omnes hatályúak, mivel kötelező jelleggel úgy értelmezik az uniós jog vonatkozó rendelkezéseit, hogy azokat mindig is értelmezni kellett volna. Bár az ilyen előzetes döntéshozatal keretében hozott határozat nem nyilváníthat az uniós joggal összeegyeztethetetlennek egy adott nemzeti jogszabályt, a Bíróság által az uniós jog értelmezésére vonatkozóan adott támpontok lehetnek olyan konkrétak, hogy az eredmény valójában ugyanaz lehet. Az ilyen előzetes döntéshozatal végső soron lényegesen súlyosabb hatást gyakorolhat a felülvizsgált nemzeti jogra.
81.
E tényre tekintettel egyrészt a Bíróságnak valóban különösen „körültekintőnek” kell lennie a tekintetben, hogy válasza „szükséges”‑e a kérdést előterjesztő bíróság számára az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntéséhez az EUMSZ 267. cikk értelmében. A téma kényes jellegére tekintettel a nemzeti bíróságnak nem pusztán a teljesség kedvéért, hanem akkor kell vizsgálnia valamely másik tagállam joga uniós joggal való összeegyeztethetőségét, ha ez elengedhetetlen. A Bíróság nem segítheti ezt a bíróságot, és nem értelmezheti erga omnes az uniós jogot akkor, ha nyilvánvalóan nem ez a helyzet. (
66
)
82.
Amennyiben úgy tűnik, hogy a nemzeti bíróságnak elkerülhetetlenül el kell végeznie ezt a felülvizsgálatot az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntése érdekében (ami úgy tűnik, hogy a jelen esetben fennáll), és így az ehhez kapcsolódó, általa előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések e tekintetben „szükségesek”, a Bíróságnak válaszolnia kell azokra. Amint azt az előző szakaszban jeleztem, valójában helyénvaló, hogy a nemzeti bíróság ebben a konkrét összefüggésben előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen elő. A Bíróságnak be kell töltenie a rá ruházott szerepet. Nem hagyhatja e nemzeti bíróságra az uniós jog értelmezését. Véleményem szerint a jelen ügyben ez a helyes megközelítés.
83.
Mindazonáltal a Bíróságnak a válaszadás módja tekintetében figyelembe kell vennie a helyzet érzékeny jellegét és a kérdést előterjesztő bíróság joghatóságának a jelen indítvány 70–74. pontjában kifejtett korlátait. A szóban forgó nemzeti jog minden részletének átfogó vizsgálata helyett véleményem szerint arra kell szorítkoznia, hogy a nemzeti bíróságnak elegendő értelmezési szempontot bocsásson rendelkezésére annak értékeléséhez, hogy a vizsgált nemzeti jog nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen‑e az uniós joggal. Ez az alapeljárásban tipikusan annak kifejtését jelentené, hogy a releváns ítélkezési gyakorlat fényében a szerencsejátékokról szóló német szabályozásban foglaltakhoz hasonló szabályok általában elfogadhatónak, vagy éppen ellenkezőleg, nyilvánvalóan aránytalannak tűnnek‑e.
84.
Ezzel szemben nem gondolom, hogy a Bíróságnak vizsgálnia kellene az alapul szolgáló jogvita „valós jellegét”. Emlékeztetek arra, hogy a Foglia I ítéletet és a Foglia II ítéletet különösen bírálták e tekintetben. (
67
) Ezt a megközelítést a Bíróság valójában soha nem követte más, magánszemélyek közötti jogvitákkal kapcsolatos olyan ügyekben, amelyekben a nemzeti jogot közvetetten megkérdőjelezték, még akkor sem, ha a jogvita „konstruált” jellege meglehetősen nyilvánvaló volt. (
68
)
85.
Nem fogom megismételni a tudományos szakirodalomban az ilyen vizsgálattal szemben felhozott valamennyi érvet. Csupán emlékeztetek arra, hogy az a kérdés, hogy az alapjogvita „valós” jellegű‑e, vagy hogy a máltai szerencsejáték‑ágazat által indított „próbaperről” van‑e szó, nem bírhat jelentőséggel a Bíróság hatásköre szempontjából. Aminek jelentőséggel kell bírnia, az az, hogy egy nemzeti bíróságnak el kell‑e bírálnia az ügyet, és hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre adandó válasz segítené‑e ebben ezt a bíróságot. Ezzel szemben az EUMSZ 267. cikk alapján a Bíróságnak nem feladata, hogy vizsgálja a feleknek a keresetindításkor fennálló mögöttes szándékát. Még ha ezt meg is tehetné, a „valós jelleg” hiányát rendkívül nehéz (sőt lehetetlen) lenne megállapítani.
86.
A jelen esetben például, noha az ügy körülményei gyanút kelthetnek e tekintetben, az iratanyagban szereplő egyetlen információ sem elegendő a jogvita „konstruált” jellegének bizonyossággal történő megállapításához.
87.
Először is, lehetne elmélkedni a játékos követelésének engedményezéséről. FB német ügyvéd, de az alperes társaságok a tárgyaláson azt állították, hogy be van jegyezve a máltai ügyvédi kamaránál. Azt állítja, hogy az ilyen fogyasztói követelések érvényesítése az „üzleti modelljének” részét képezi, és hogy „számos játékostól” vásárolt követeléseket, de amikor a bírósági tanács felhívta annak megerősítésére, hogy hány játékosról van szó, azt állította, hogy „tíznél kevesebb” (ami jelentheti csupán a szóban forgó egy követelést is). FB‑nek továbbá nehezére esett elmagyaráznia, hogy miért vásárolt olyan követelést, amelyről tudta, hogy nehéz lesz behajtani, mivel a máltai társaságok elutasítják az ilyen követeléseket, és Málta elfogadta az 55. sz. törvénytervezetet. Mindazonáltal lehetetlen lenne biztosan megtudni, hogy milyen indítékok állnak döntése mögött.
88.
Másodszor, felvethető a kérdés – amint azt az olasz kormány teszi –, hogy miért Máltán indítottak eljárást, tekintettel a szóban forgó helyzetben az e tagállam és a Németországi Szövetségi Köztársaság érdekei közötti eltérésre. Ugyanakkor, amint azt a Bizottság állítja, ebben önmagában véve nincs semmi kivetnivaló. Amint arra rámutattam, a máltai bíróságok a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke alapján általános joghatósággal rendelkeznek a jogvita elbírálására. Ezenkívül, bár a játékosok indíthatnak eljárást a máltai szerencsejáték‑társaságok ellen a származási tagállamukban (a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaságban) az e rendeletben foglalt fogyasztóvédelmi szabályok, különösen a 18. cikk (1) bekezdése alapján, (
69
) FB nem hivatkozhatott volna ezekre a szabályokra, mivel ő maga nem fogyasztó. (
70
)
89.
Végül, az a tény, hogy mindkét fél egyetértett a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem kérdést előterjesztő bíróság általi benyújtásával, amint azt az olasz kormány megjegyzi, szintén nem bizonyítja az összejátszást. Ezenkívül megjegyzem, hogy – noha önmagában ennek az ellenkezője sem utalna arra – a felek nem értenek egyet a Bíróság által adandó választ illetően.
B. Az uniós joggal való visszaélésnek minősülnek‑e a játékosok visszatérítés iránti követelései? (a hetedik kérdés)
90.
A kérdést előterjesztő bíróság hetedik kérdése az alperes társaságok által felhozott második védekezésre vonatkozik. E kérdésével e bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy amennyiben egy fogyasztó a szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamból olyan online szerencsejátékokban vett részt, amelyeket egy másik tagállamban letelepedett szerencsejáték‑szolgáltató – az előbbi állam hatóságai által kiállított engedély nélkül – kínált az előbbi államban, ellentétes‑e az uniós joggal való visszaélés tilalmának elvével az, hogy e fogyasztó polgári jogi keresetet indít e szolgáltató ellen az általa megtett tétek visszatérítése iránt, azzal az indokkal, hogy az alapul szolgáló szerencsejáték‑szerződés az alkalmazandó szerződési jog értelmében semmis. (
71
)
91.
Az e kérdésre adandó válasz véleményem szerint egyértelmű.
92.
Egyrészt, ha a Bíróságnak az első–hatodik kérdésre adott válaszából az következne, hogy a szerencsejátékokról szóló német szabályozás (nyilvánvalóan) összeegyeztethetetlen az EUMSZ 56. cikkel, akkor a játékos ilyen visszatérítési követelését mint megalapozatlant el kell utasítani. E szabályozás ugyanis nem alkalmazható, és a játékos és a szerencsejáték‑társaság között létrejött szerencsejáték‑szerződés ezért nem tekinthető jogellenesnek, és így az alkalmazandó szerződési jog (a jelen esetben a német jog) értelmében semmisnek.
93.
Ezzel szemben, ha megállapítást nyerne, hogy a szerencsejátékokról szóló német szabályozásban foglalt szabályok összeegyeztethetőek az EUMSZ 56. cikkel, az uniós joggal nem lennének ellentétesek a nemzeti jog által az e szabályok értelmében tiltott szerencsejáték kínálása (vagy az abban való részvétel) esetére előírt következmények. Következésképpen az alapul szolgáló szerencsejáték‑szerződést jogellenesnek és ennélfogva az alkalmazandó szerződési jog alapján semmisnek lehetne tekinteni. Hangsúlyozom, hogy az alperes társaságok állításával ellentétben ez a (ha úgy tetszik) „szankció” nem a szolgáltatásnyújtás szabadságának külön korlátozását jelentené, amelynek esetében a jogszerűség külön értékelésére van szükség, hanem a szerződés jogellenességéből eredő szükségszerű és logikus következményt. Az, hogy a szerződés felbontása maga után vonja‑e az egyes felek által a másik féltől kapott előnyök visszatérítéséhez való jogot, és ha igen, milyen mértékben, szintén kizárólag a szóban forgó szerencsejáték‑szerződésekre irányadó jog körébe tartozó kérdés lenne. (
72
)
94.
Ezzel szemben az uniós joggal való visszaélés tilalmának általános elve ebben az összefüggésben nem releváns. Emlékeztetek arra, hogy ezzel az elvvel az ellentétes, ha az uniós jogra visszaélésszerűen hivatkoznak. (
73
) A játékosok visszatérítés iránti követelései azonban nem az uniós jog valamely rendelkezésén, hanem teljes egészében a nemzeti jogon (tudniillik a jelen esetben a szerencsejátékról szóló német szabályozáson és a német polgári törvénykönyvön) alapulnak. (
74
)
95.
Nem állja meg a helyét az alperes társaságok és a máltai kormány által a Bíróságnak az ennek az ellenkezőjéről való meggyőzése érdekében előadott, meglehetősen kreatív érvelés. A helyzet – amint azt ezen érdekelt felek állítják – határokon átnyúló jellege miatt egyértelműen az EUMSZ 56. cikk hatálya alá tartozik. Mindazonáltal ezen érdekelt felek állításával ellentétben az ilyen visszatérítés iránti kérelmeket benyújtó játékosok nem élnek vissza az e rendelkezés alapján őket megillető azon joggal, hogy Máltáról vegyenek igénybe szolgáltatásokat, azon az alapon, hogy e szabadság tette lehetővé számukra, hogy a szóban forgó szerencsejáték‑szerződéseket egyáltalán megkössék. Először is, nem volt szükségük e szabadságra a szóban forgó szerződések megkötéséhez. Azt az internet puszta létezése tette lehetővé számukra. Másodszor, azzal, hogy e szerződések felbontását kérik, szintén nem e szabadságra támaszkodnak, hanem az azt korlátozó nemzeti szabályokra. Ezzel szemben az alperes társaságok első védekezése az EUMSZ 56. cikken alapul. Valójában ők azok, akik az e rendelkezésben foglalt szabadságra hivatkoznak.
96.
Következésképpen az, hogy a játékos jogosult‑e az általa megtett tétek visszatérítésére, vagy hogy az ilyen visszatérítést korlátozni kell‑e vagy el kell‑e utasítani, amint azt az alperes társaságok és a máltai kormány állítják, azon az alapon, hogy a követelés rosszhiszeműségről tanúskodik, vagy hogy a játékos maga bűncselekményt követett el azzal, hogy úgy döntött, hogy a szóban forgó szerencsejátékokban részt vesz (a latin jog szerinti nemo auditur propriam turpitudinem allegans vagy a common law szerinti „estoppel” elve értelmében), amint azt korlábban jeleztem, kizárólag a szóban forgó szerencsejáték‑szerződésre irányadó nemzeti jog (vagyis a német jog) alapján eldöntendő kérdés.
97.
Ugyanis, amint azt a német kormány a tárgyaláson tisztázta, úgy tűnik, hogy a német jogban létezik az e kérdésre vonatkozó rendelkezés, nevezetesen a német polgári törvénykönyv 817. §‑a. E kormány azt is kifejtette, hogy e rendelkezést a német bíróságok vizsgálták, amikor a játékosok visszatérítési követeléseiről döntöttek. Úgy tűnik, hogy a bíróságok többsége megtagadta e rendelkezés alkalmazását azzal az indokkal, hogy noha a német jog a jogellenes szerencsejátékban való részvételt is tiltja, (
75
) a játékosok nem követtek el bűncselekményt, mivel akkor, amikor a szóban forgó szerencsejátékokban részt vettek, nem tudták, hogy e játékok Németországban jogellenesek (mivel a szolgáltató megtévesztette őket, ennek ellenkezőjét hitetve el velük). (
76
) A Bíróság előtt az alperes társaságok tagadták, hogy megtévesztették volna a játékosokat, és megkérdőjelezték, hogy annak, hogy tudomással voltak a jogellenességről, valóban a német polgári törvénykönyv 817. §‑a alkalmazása feltételét kell‑e képeznie. Természetesen nem a Bíróság, hanem a kérdést előterjesztő bíróság feladata az ilyen ténykérdések és a német jog értelmezésére vonatkozó ilyen kérdések eldöntése.
98.
A fentiekre tekintettel a hetedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben egy fogyasztó a szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamból olyan online szerencsejátékokban vett részt, amelyeket egy másik tagállamban letelepedett szerencsejáték‑szolgáltató – az előbbi állam hatóságai által kiállított engedély nélkül – kínált az előbbi államban, nem ellentétes az uniós joggal való visszaélés tilalmának elvével az, hogy e fogyasztó polgári jogi keresetet indít e szolgáltató ellen az általa megtett tétek visszatérítése iránt, azzal az indokkal, hogy az alapul szolgáló szerencsejáték‑szerződés az alkalmazandó szerződési jog értelmében semmis.
V. Végkövetkeztetés
99.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság:
–
a Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (a polgári bíróság első tanácsa, Málta) által előterjesztett kérdéseket nyilvánítsa elfogadhatónak;
–
az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hetedik kérdésre a következő választ adja:
Amennyiben egy fogyasztó a szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamból olyan online szerencsejátékokban vett részt, amelyeket egy másik tagállamban letelepedett szerencsejáték‑szolgáltató – az előbbi állam hatóságai által kiállított engedély nélkül – kínált az előbbi államban, nem ellentétes az uniós joggal való visszaélés tilalmának elvével az, hogy e fogyasztó polgári jogi keresetet indít e szolgáltató ellen az általa megtett tétek visszatérítése iránt, azzal az indokkal, hogy az alapul szolgáló szerencsejáték‑szerződés az alkalmazandó szerződési jog értelmében semmis.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról (Róma I.) szóló, 2008. június 17‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o.).
(
3
)	A német jog e rendelkezéseinek angol fordítását a kérdést előterjesztő bíróság bocsátotta rendelkezésre az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában.
(
4
)	Bár e tekintetben vita áll fenn (lásd az alábbi 53. lábjegyzetet), úgy tűnik, hogy a releváns időpontban az alperes társaságok nem tudtak volna ilyen engedélyt szerezni, mivel az online szerencsejátékok főszabály szerint tiltottak voltak (lásd a szerencsejátékokról szóló német szabályozás 4. §‑ának (4) bekezdését). Bár egy kivétel lehetővé tette a sorsolásos játékokra vonatkozó engedély megadását (lásd e szabályozás 4. §‑ának (5) bekezdését), úgy tűnik, hogy i. a „másodlagos sorsolásos játékokat” nem valódi sorsolásos játékoknak, hanem a tiltott online fogadás egy formájának tekintették, és ii. a sorsolásos játékok szervezésére vonatkozó engedélyeket csak a német tartományok ellenőrzése alatt álló gazdasági szereplőknek adtak (ami az alperes társaságok esetében nem állt fenn).
(
5
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből nem derül ki egyértelműen, hogy melyik alperes társasággal kötötte a szerződést.
(
6
)	Lásd a fenti 4. lábjegyzetet.
(
7
)	Lásd: Pena, P., Schumann, H. és Peigné, M., „EU citizens lose out as Malta regulatory »sledgehammer« protects gambling giants”, Investigate Europe, 2025. március 6.
(
8
)	Bár nem mindig; lásd az alábbi B. szakaszt.
(
9
)	Lásd a fenti 13. pontot.
(
10
)	1980. március 11‑i Foglia ítélet (104/79, a továbbiakban: Foglia I ítélet, EU:C:1980:73).
(
11
)	1981. december 16‑i Foglia ítélet (244/80, a továbbiakban: Foglia II ítélet, EU:C:1981:302).
(
12
)	Pontosabban e két ítéletben a Bíróság megállapította, hogy amennyiben a (jelenlegi) EUMSZ 267. cikkben előírt feltételek nem teljesülnek, nem rendelkezik hatáskörrel az előterjesztett kérdések elbírálására (lásd: Foglia I ítélet [13. pont és a rendelkező rész]; Foglia II ítélet [19. és 30. pont]). Ezzel szemben más ítéletekben azt állapította meg, hogy ilyen esetben a kérdések elfogadhatatlanok (lásd például: 2025. április 3‑iSwiftair ítélet [C‑701/23, EU:C:2025:237, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]). Mivel a két megközelítés a gyakorlatban ugyanarra az eredményre vezet, a jelen ügyben nem szükséges foglalkozni ezzel az eltéréssel. A kérdést az egyszerűség kedvéért az elfogadhatóság kérdésének fogom tekinteni.
(
13
)	Foglia II ítélet (30. pont).
(
14
)	Foglia II ítélet (18. pont).
(
15
)	Lásd a fenti 18. pontot.
(
16
)	Mindenesetre könnyen érthető, hogy a kérdést előterjesztő bíróság miért hagyta figyelmen kívül ezeket az általános szerződési feltételeket. FB követelése nem a játékos szerződésből eredő jogain, hanem e szerződés állítólagos semmisségén és a jogalap nélküli gazdagodásra vonatkozó jogon alapul.
(
17
)	Bár e máltai jogszabály uniós joggal való összeegyeztethetőségét valójában egyes, a Bírósághoz észrevételeket benyújtó érdekelt felek erősen vitatják, a jelen ügyben nem szükséges és nem is helyénvaló ezzel a kérdéssel foglalkozni.
(
18
)	Lásd analógia útján: 2003. január 21‑iBacardi‑Martini és Cellier des Dauphins ítélet (C‑318/00, EU:C:2003:41, 45–54. pont).
(
19
)	Pontosabban a 6. cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a fogyasztók és a vállalkozók között létrejött szerződésekre annak az országnak a joga az irányadó, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található (a jelen esetben Németország), amennyiben a vállalkozó tevékenységei ebbe az országba irányulnak és a szerződés e tevékenységgel kapcsolatos. A jelen esetben i. a szóban forgó szerencsejáték‑szerződés egy fogyasztó (a játékos) és egy vállalkozó (az egyik alperes társaság) között jött létre. E tekintetben nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a játékos ezt követően a visszatérítési követelését FB‑re engedményezte (aki nem fogyasztó). Az ilyen követelésengedményezés ugyanis nem változtatja meg az alapul szolgáló szerződés jellegét. Ezenkívül, ha az ilyen engedményezés azzal a hatással járna, hogy megváltoztatja az e szerződésre alkalmazandó jogot, megkérdőjeleződne a jogbiztonság. Ezenkívül ii. az alperes társaságok szerencsejáték‑tevékenysége Németországba irányult (lásd a fenti 8. pontot), és iii. a szóban forgó szerződés egyértelműen e tevékenységgel volt kapcsolatos. Végül, a 6. cikk (4) bekezdésében foglalt kivétel, amely az olyan „szerződések[re vonatkozik], ha a szolgáltatást a fogyasztó számára kizárólag a szokásos tartózkodási helye szerinti országtól eltérő országban nyújtják”, a jelen esetben nem alkalmazandó, mivel az alperes társaságok a megállapodás szerinti szolgáltatásokat Németországban nyújtották, a weboldalukon keresztül (lásd az alábbi 31. pontot, valamint lásd analógia útján: 2019. október 3‑iVerein für Konsumenteninformation ítélet [C‑272/18, EU:C:2019:827, 52. és 53. pont]).
(
20
)	Bár a „Róma I” rendelet 6. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a felek számára, hogy más jogot válasszanak, az ilyen jogválasztás „nem eredményezheti azt, hogy a fogyasztót megfosztják a [szokásos tartózkodási helye szerinti ország jogának imperatív] rendelkezése[i] által biztosított védelemtől”. Ezenkívül, mivel a szóban forgó általános szerződési feltételekben szereplő jogválasztási megállapodás e tekintetben nem volt átlátható (amit az alperes társaságok nem is vitatnak), azt a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) 3. cikkének (1) bekezdése értelmében „tisztességtelennek”, és ennélfogva érvénytelennek kell tekinteni (lásd: 2016. július 28‑iVerein für Konsumenteninformation ítélet [C‑191/15, EU:C:2016:612, 71. pont]).
(
21
)	Lásd analógia útján: az NM és OU ügyre vonatkozó indítványom (C‑77/24, EU:C:2025:432, 65. és 66. pont); 2019. október 3‑iVerein für Konsumenteninformation ítélet (C‑272/18, EU:C:2019:827, 53. pont); 2024. november 28‑iVariusSystems digital solutions ítélet (C‑526/23, EU:C:2024:985, 22. pont).
(
22
)	Feltételezve, hogy a máltai szerződési jog a német szerződési joghoz hasonlóan tartalmaz olyan szabályt, amely szerint a szerződésnek jogszerű tárgyra kell irányulnia, ami kétségkívül fennáll.
(
23
)	A Róma I. rendelet 9. cikkének (1) bekezdése úgy határozza meg ezt a fogalmat, mint „olyan rendelkezések, amelyek betartását valamely ország a közérdek – mint például politikai, társadalmi vagy gazdasági rendjének megőrzése – szempontjából döntő fontosságúnak ítéli, és megköveteli a hatálya alá eső valamennyi tényállásra történő alkalmazását […]”.
(
24
)	Lásd a „Róma I” rendelet 9. cikke (3) bekezdésének második mondatát.
(
25
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.).
(
26
)	E tekintetben emlékeztetek arra, hogy i. a „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikkének (1) bekezdése általános joghatóságot biztosít az alperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bíróságai számára, és ii. az alperes társaságok székhelye Máltán található, következésképpen úgy kell tekinteni, hogy ott „rendelkeznek székhellyel” (lásd e rendelet 63. cikkének (1) bekezdését).
(
27
)	De nem feltétlenül. Ezzel kapcsolatban lásd az alábbi B. szakaszt.
(
28
)	Lásd többek között: 1965. február 4‑iAlbatros ítélet (20/64, EU:C:1965:8); 1976. szeptember 22‑iImport Gadgets ítélet (22/76, EU:C:1976:126); 1977. november 30‑iCayrol ítélet (52/77, EU:C:1977:196); 1979. július 12‑iUnion laitière normande ítélet (244/78, EU:C:1979:198); 1982. november 10‑iRau Lebensmittelwerke ítélet (261/81, EU:C:1982:382); 1989. november 23‑iEau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 ítélet (C‑150/88, EU:C:1989:594); 1992. június 9‑iDelhaize és Le Lion ítélet (C‑47/90, EU:C:1992:250); 1997. június 5‑iCelestini ítélet (C‑105/94, EU:C:1997:277); 2022. július 7‑iLKW WALTER ítélet (C‑7/21, EU:C:2022:527). 2002. december 10‑ider Weduwe ítéletében (C‑153/00, EU:C:2002:735) és 2003. január 21‑iBacardi‑Martini és Cellier des Dauphins ítéletében (C‑318/00, EU:C:2003:41) a Bíróság elfogadhatatlannak nyilvánította az ilyen előzetes döntéshozatalra utalást, azonban a szolgáltatott információk hiánya és/vagy az előterjesztett kérdések egyértelműen hipotetikus jellege miatt.
(
29
)	1989. november 23‑i ítélet (C‑150/88, EU:C:1989:594, 12. pont).
(
30
)	1963. február 5‑i ítélet (26/62, EU:C:1963:1, EBHT 1963., 11–13. o.).
(
31
)	1976. december 15‑i ítélet (35/76, EU:C:1976:180).
(
32
)	Lásd: Warner főtanácsnok Foglia ügyre vonatkozó indítványa (104/79, EU:C:1980:22, EBHT, 764. o.); Hatzopoulos, V., „De l’arrêt »Foglia‑Novello« à l’arrêt »TWD Textilwerke« – La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels”, Revue trimestrielle de droit économique européen, 3. kötet, 1994, 206–207. o.; és Bebr, G., „The possible implications of Foglia v. Novello II”, Common Market Law Review, 19. kötet, 3. szám, 1982, 437–439. o.
(
33
)	Lásd: 2007. december 18‑iLaval un Partneri ítélet (C‑341/05, EU:C:2007:809, 97. és 98. pont). Lásd még analógia útján: 1992. június 9‑iDelhaize és Le Lion ítélet (C‑47/90, EU:C:1992:250, 28. és 29. pont).
(
34
)	Így, ellentétben azzal, amit a Bíróság a Foglia II ítéletben (28. pont) sugallt, az ilyen, polgári és kereskedelmi ügyekben folyamatban lévő jogvitában eljáró tagállami bíróságok képesek hatékony védelmet biztosítani a felek számára egy másik tagállam joga viszonylatában, amennyiben az uniós joggal való összeütközés áll fenn (még akkor is, ha – és valószínűleg ez az, amire a Bíróság gondolt – e bíróságok nem semmisíthetik meg a szóban forgó nemzeti jogot [lásd az alábbi 54. pontot]).
(
35
)	Egyértelmű, hogy bizonyos helyzetekben a tagállamok bíróságai felfüggeszthetik az eljárást, megvárhatják, hogy a felek keresetet indítsanak azon tagállam bíróságai előtt, amelynek jogáról szó van, és e bíróságok megállapítsák az összeegyeztethetőséget vagy összeegyeztethetetlenséget, majd ennek megfelelően határozhatnak. Ugyanakkor lehet, hogy a felek ezt nem mindig tudják megtenni, és nem mindig lehet ily módon felfüggeszteni az eljárást anélkül, hogy ne késleltetnék az igazságszolgáltatást a felek számára.
(
36
)	Kivéve, ha a „Brüsszel Ia” rendelet 24. cikkének (4) bekezdése alkalmazandó.
(
37
)	Ez akkor is így van, ha ez a kérdés önmagában véve nem „polgári és kereskedelmi ügyre” vonatkozik (például közjogi kérdés, mint az engedély nélküli szerencsejátékok tilalma). Lásd: a BSH Hausgeräte ügyre vonatkozó első indítványom (C‑339/22, EU:C:2024:159, 42. és 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
38
)	Lásd: 2005. március 1‑jei Owusu ítélet (C‑281/02, EU:C:2005:120, 37. pont).
(
39
)	Lásd: Cerqueira, G., „La hiérarchie étrangère des normes devant le juge français”, in: Société de législation comparée (szerk.), L’application du droit étranger, Collection „Colloques”, 36. szám, 2018, 95–129. o., a 101–105., 110., 112. és 113. o., valamint Bergé, J.‑S., „Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité”, in: Société de législation comparée (szerk.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, Collection „Colloques”, 34. szám, 2017, 17–35. o., a 20. és 32. o.
(
40
)	Lásd ebben az értelemben a „Róma I” rendelet (6) preambulumbekezdését.
(
41
)	Lásd ebben az értelemben: Neumayer, K.H., „Fremdes Recht und Normenkontrolle”, RabelsZ, 1958, 23. kötet, 585. és azt követő oldalak; H. Kahn‑Freund, O., General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff, 2. kiadás, 1980, 306. o.; valamint Michaels, R. és Jansen, N., „Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts”, Zeitschrift für Zivilprozess, 2003, 116. kötet, 1. szám, 3–55. o., a 33. o.
(
42
)	Lásd analógia útján: 1999. június 1‑jei Eco Swiss ítélet (C‑126/97, EU:C:1999:269, 35–39. pont); 2000. március 28‑iKrombach ítélet (C‑7/98, EU:C:2000:164, 37. pont).
(
43
)	A be nem avatkozás elve értelmében egy állam nem avatkozhat be olyan ügyekbe, amelyek alapvetően egy másik állam hatáskörébe tartoznak.
(
44
)	Lásd analógia útján: 2025. február 25‑iBSH Hausgeräte ítélet (C‑339/22, EU:C:2025:108, 73. pont); a BSH Hausgeräte ügyre vonatkozó második indítványom (C‑339/22, EU:C:2024:687, 15. és 16. pont).
(
45
)	Lásd analógia útján: 2025. február 25‑iBSH Hausgeräte ítélet (C‑339/22, EU:C:2025:108, 74. és 75. pont); a BSH Hausgeräte ügyre vonatkozó második indítványom (C‑339/22, EU:C:2024:687, 17. és 18. pont).
(
46
)	Foglia II ítélet (29. pont).
(
47
)	Lásd többek között: 2025. július 10‑iINTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 101. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
48
)	Vagy a szerződéses kötelezettségek területén a „Róma I” rendelet 18. cikke alapján a lex causae.
(
49
)	Megjegyzem, hogy úgy tűnik, hogy a Foglia II ítéletet követően a Bíróság sem foglalkozott különösebben ezzel a kérdéssel (lásd e tekintetben a fenti 28. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
(
50
)	Lásd: Foglia II ítélet (24. pont).
(
51
)	Lásd: 1968. április 3‑iMolkerei‑Zentrale Westfalen kontra Lippe ítélet (28/67, EU:C:1968:17). Lásd még: Slynn főtanácsnok Foglia ügyre vonatkozó indítványa (244/80, EU:C:1981:175, 3074. o.); Barav, A., „Preliminary censorship? The judgment of the European Court in Foglia v. Novello”, European Law Review, 5. kötet, 1980, 443–468. o., a 465–467. o.; Hatzopoulos, V., 32. lábjegyzet, i. m., 208. o.; és Bebr, G., 32. lábjegyzet, i. m., 433–434. o.
(
52
)	Lásd: Mélin, F., „La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques”, in: Société de législation comparée (szerk.), L’application du droit étranger, 39. lábjegyzet, i. m., 39–49. o., a 42. o.
(
53
)	Bizonytalanság áll fenn a szerencsejátékokról szóló német szabályozás alapján a „másodlagos sorsolásos játékokra” irányadó szabályokat illetően. Az alperes társaságok azt állítják, hogy e „másodlagos sorsolásos játékokat” ezen szabályozás 4. §‑ának (5) bekezdése alapján sorsolásos játékként szabályozzák. Így vitatják az e rendelkezésben előírt engedélyezési kötelezettség arányosságát, különösen azt a tényt, hogy e szabályozás 10. §‑a értelmében kizárólag az állam által ellenőrzött szolgáltatók szerezhetnek ilyen engedélyt (lásd a kérdést előterjesztő bíróság negyedik–hatodik kérdését). A német kormány azonban azt állítja, hogy a „másodlagos sorsolásos játékok” valójában az e szabályozás 4. §‑ának (4) bekezdése értelmében tiltott online fogadások egyik formáját képezik. Így a sorsolásos játékokra Németországban alkalmazandó szabályozás az alapügy kimenetele szempontjából nem releváns.
(
54
)	Lásd a 2009. június 18‑i 568/2009/EK európai parlamenti és tanácsi határozattal (HL 2009. L 168., 35. o.) módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben az Európai Igazságügyi Hálózat létrehozásáról szóló, 2001. május 28‑i 2001/470/EK tanács határozat (HL 2001. L 174., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 145. o.; helyesbítés: HL 2019. L 242., 28. o.) 3. cikke (2) bekezdésének b) pontját és 5. cikke (2) bekezdésének c) pontját.
(
55
)	Ilyen forgatókönyvért lásd: 1989. november 23‑iEau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 ítélet (C‑150/88, EU:C:1989:594).
(
56
)	Ezen esetre vonatkozóan lásd: 2022. július 7‑iLKW WALTER ítélet (C‑7/21, EU:C:2022:527).
(
57
)	Lásd többek között: 2009. szeptember 8‑iLiga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ítélet (C‑42/07, EU:C:2009:519, 57. pont); 2023. március 2‑iRecreatieprojecten Zeeland és társai ítélet (C‑695/21, EU:C:2023:144, 15. pont).
(
58
)	Lásd például: 2016. június 2‑iBogendorff von Wolffersdorff ítélet (C‑438/14, EU:C:2016:401, 78. pont).
(
59
)	Lásd: Batiffol, H. és Lagarde, P., Droit international privé, 1. kötet, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 6. kiadás, 331. szám, 1974. A legitimitás ezen észlelt hiánya magyarázza, hogy például az Egyesült Királyságban a bíróságok miért tagadják meg a más államok jogában kifejezésre jutó szuverén döntések felülvizsgálatát (az „Act of State” tana alapján) (lásd e tekintetben: Dickinson, A., „Acts of State and the frontiers of private (international) law”, Journal of Private International Law, 14. kötet, 1. szám, 2018, 1–37. o.).
(
60
)	Lásd analógia útján: de Vareilles‑Sommières, P., „Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Applications à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère”, in: Société de législation comparée (szerk.), 39. lábjegyzet, i. m., 49–62. o., az 59. és 60. o.
(
61
)	Lásd: 2014. december 18‑i 2/13 (Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása) vélemény (EU:C:2014:2454, 191. és 192. pont).
(
62
)	Lásd ebben az értelemben: 2011. december 21‑iN.S. és társai ítélet (C‑411/10 és C‑493/10, EU:C:2011:865, 99., 100. és 105. pont).
(
63
)	Lásd analógia útján: 2024. július 29‑iBreian ítélet (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
64
)	Emlékeztetek arra, hogy a „Brüsszel Ia” rendeletben foglalt elismerési és végrehajtási mechanizmusok e határozatokra nem alkalmazhatók. Azon külföldi ítéletek ugyanis, amelyek tárgya valamely általános hatályú jogszabály érvényessége, nem tartoznak a polgári és kereskedelmi ügyek körébe.
(
65
)	Lásd analógia útján: 2025. június 19‑iKN ítélet (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, 45–52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
66
)	Lásd: 2002. december 10‑ider Weduwe ítélet (C‑153/00, EU:C:2002:735); 2003. január 21‑iBacardi‑Martini és Cellier des Dauphins ítélet (C‑318/00, EU:C:2003:41).
(
67
)	Lásd többek között: Barav, A., 51. lábjegyzet, i. m.; Bebr, G., 32. lábjegyzet, i. m.; Hatzopoulos, V., 32. lábjegyzet, i. m.; és Albers‑Llorens, A., „Judicial protection before the Court of Justice of the European Union”, in: Peers, S. és Barnard, C. (szerk.), European Union Law, 2. kiadás, Oxford University Press, Oxford, 2017, 299. o.
(
68
)	Lásd például: 1995. február 9‑iLeclerc‑Siplec ítélet (C‑412/93, EU:C:1995:26); 2001. március 13‑iPreussenElektra ítélet (C‑379/98, EU:C:2001:160); 2005. november 22‑iMangold ítélet (C‑144/04, EU:C:2005:709).
(
69
)	A „Brüsszel Ia” rendelet 18. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a fogyasztó eljárást indíthat többek között „saját lakóhelyének bíróságai”(forum actoris) előtt a vállalkozóval szemben.
(
70
)	Lásd: 1993. január 19‑iShearson Lehman Hutton ítélet (C‑89/91, EU:C:1993:15, 23–25. pont).
(
71
)	A német kormány arra hivatkozik, hogy ez a kérdés is elfogadhatatlan, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmaz elegendő magyarázatot azon okokat illetően, amelyek a kérdést előterjesztő bíróságot arra késztették, hogy kérdést tegyen fel ezzel kapcsolatban. Nem értek egyet ezzel. E határozat szerint az alperes társaságok FB követelésének elutasítását kérik (többek között) azzal az indokkal, hogy az az uniós joggal való visszaélésnek minősül. A határozat azt is leírja, hogy miben áll a játékos általi állítólagos visszaélés (az online szerencsejátékban való önkéntes részvétel, majd ezt követően e játék jogellenessége alapján a pénz visszatérítésének követelése). Így a Bíróság elegendő információval rendelkezik ahhoz, hogy i. megértse e kérdés relevanciáját, és ii. hasznos választ adjon.
(
72
)	Lásd a „Róma I” rendelet 12. cikke (1) bekezdésének e) pontját.
(
73
)	Lásd többek között: 2014. március 13‑iSICES és társai ítélet (C‑155/13, EU:C:2014:145, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
74
)	E tekintetben nincs jelentősége annak a ténynek, hogy – amint arra az alperes társaságok hivatkoznak – a játékosok követeléseiket általában a „Brüsszel Ia” rendelet 18. cikkének (1) bekezdésére támaszkodva saját „hazai” bíróságaikhoz nyújtják be. Ez a joghatóságot, nem pedig az e játékosok által a követeléseik alátámasztása érdekében hivatkozott anyagi jogokat érinti.
(
75
)	Lásd a Strafgesetzbuch (büntető törvénykönyv) 285. §‑át.
(
76
)	Úgy tűnik, hogy a német és a belga kormány által hivatkozott bizonyos ügyekben a német bíróságok a polgári törvénykönyv 817. §‑a alapján elutasították az ilyen visszatérítést.