62019CC0097
GERARD HOGAN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. február 25. (
1
)
C‑97/19. sz. ügy
Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG
kontra
Hauptzollamt Köln
(a Finanzgericht Düsseldorf [düsseldorfi pénzügyi bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 2913/92/EGK tanácsi rendelet – Közösségi Vámkódex – Vámáru‑nyilatkozat – A nyilatkozat módosítása – A nyilatkozattevő nevének a behozatali engedély jogosultjának a nevével való felváltása révén történő módosítás – A nyilatkozat érvénytelenítése – Képviselet”
1.
A 2016. április 30‑ig hatályban lévő, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: 1992. évi Vámkódex) 78. cikkének (1) bekezdése lehetővé tette, hogy a vámhatóság hivatalból vagy a nyilatkozattevő kérelmére, a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áru kiadása után módosítsa a vámáru‑nyilatkozatot. A jelen előzetes döntéshozatalra utalás keretében most az vetődik fel kérdésként, hogy e rendelkezés értelmében a vámhatóság módosíthatta‑e a nyilatkozattevő nevét, amennyiben látszólag jóhiszemű tévedésből kifolyólag tévesen tüntették fel a nyilatkozattevő személyét.
2.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi pénzügyi bíróság, Németország) a Pfeifer & Langen GmbH & Co KG (a továbbiakban: Pfeifer & Langen) és a Hauptzollamt Köln (kölni fővámhivatal, Németország; a továbbiakban: vámhivatal) között a nádcukor csökkentett vámtétellel történő behozatala tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztette elő.
3.
A jelen ügy által felvetett fő kérdés tárgyát az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének hatálya képezi. E kérdés vizsgálata előtt azonban először a releváns jogszabályi rendelkezéseket kell ismertetni.
I. Jogi háttér
4.
Az 1992. évi Vámkódex ötödik és hatodik preambulumbekezdése a következőképpen szólt:
„mivel egyrészről a vámhatóságoknak a vámjogszabályok helyes alkalmazása biztosítására vonatkozó igénye, másrészről a gazdasági szereplők tisztességes bánásmódhoz való joga közötti egyensúly biztosítása érdekében, az említett hatóságoknak, többek között, széles körű ellenőrzési hatáskört, az említett szereplőknek pedig jogorvoslati jogot kell biztosítani; mivel a vámügyi jogorvoslati rendszer átültetéséhez az Egyesült Királyságban új közigazgatási eljárásokat kell bevezetni, amelyek 1995. január 1‑je előtt nem léptethetők hatályba;
mivel, tekintettel a külkereskedelem elsőrendű fontosságára a Közösség számára, a vámalakiságokat és ellenőrzéseket el kell törölni vagy legalábbis a minimális szinten kell tartani”.
5.
Az 1992. évi Vámkódex 5. cikke akként rendelkezett, hogy:
„(1)   A 64. cikk (2) bekezdésében megállapított feltételek mellett és a 243. cikk (2) bekezdésének b) pontja keretén belül elfogadott rendelkezéseknek megfelelően bármely személy képviselőt jelölhet ki a vámhatóságok előtti ügyeiben a vámjogszabályok által megállapított cselekmények és alakiságok elvégzésére.
(2)   A fenti képviselet lehet:
–
közvetlen, amikor a képviselő egy másik személy nevében és érdekében jár el, vagy
–
közvetett, amikor a képviselő saját nevében, de egy másik személy érdekében jár el.
A tagállam korlátozhatja
–
a közvetlen képviselettel, vagy
–
a közvetett képviselettel
történő vámárunyilatkozat‑tételi jogot azáltal, hogy a képviselőnek olyan vámügynöknek kell lennie, aki üzleti tevékenységét ezen ország területén folytatja.
(3)   A 64. cikk (2) bekezdésének b) pontjában és (3) bekezdésében említett eseteket kivéve, a képviselőnek a Közösség területén belül letelepedett személynek kell lennie.
(4)   A képviselőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el, valamint arról, hogy a képviselet közvetlen vagy közvetett, és meghatalmazással kell rendelkeznie ahhoz, hogy képviselőként eljárjon.
Azt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni arról, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, illetve aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el anélkül, hogy erre meghatalmazással rendelkezne, úgy kell tekinteni, mint aki saját nevében és saját érdekében jár el.
(5)   A vámhatóságok előírhatják, hogy az a személy, aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, igazolja azon jogosultságát, hogy képviselőként járhat el.”
6.
E kódex 64. cikke szerint:
„(1)   Az 5. cikkre is figyelemmel, vámáru‑nyilatkozatot bárki tehet, aki a szóban forgó árut az illetékes vámhatóság elé állítja vagy állíttatja, az összes olyan irattal együtt, amelyek az adott vámeljárásra vonatkozó szabályok alkalmazásához szükségesek.
(2)   Azonban,
a)
ha valamely vámáru‑nyilatkozat elfogadása külön kötelezettségeket ró valamely személyre, a bejelentést ennek a személynek vagy ennek a személynek a nevében kell megtenni;
b)
a nyilatkozattevőnek a Közösség területén letelepedett személynek kell lennie.
A Közösség területén való letelepedésre vonatkozó feltétel nem vonatkozik azonban azokra a személyekre, akik:
–
árutovábbítási eljárásra vagy ideiglenes behozatalra tesznek vámáru‑nyilatkozatot,
–
csak alkalmi jelleggel tesznek vámáru‑nyilatkozatot, ha ezt a vámhatóság indokoltnak tekinti.”
7.
Az 1992. évi Vámkódex 65. cikke a következőképpen szólt:
„A nyilatkozattevő, kérelmére, engedélyt kap a bejelentés egy vagy több adatának módosítására, miután azt a vámhatóság már elfogadta. A módosítás nem járhat azzal a hatással, hogy annak eredményeként az az eredeti áruktól eltérő árukra vonatkozzon.
Nem lehet módosítást engedélyezni azonban, ha annak jóváhagyását azután kérik, miután a vámhatóság:
a)
értesítette a nyilatkozattevőt arról, hogy szeretné megvizsgálni az árut; vagy
b)
megállapította, hogy a szóban forgó adatok nem helytállóak; vagy
c)
már kiadta az árut.”
8.
E kódex 66. cikke a következőképpen szólt:
„(1)   A vámhatóság, a nyilatkozattevő kérelmére, érvényteleníti a már elfogadott nyilatkozatot, ha a nyilatkozattevő bizonyítja, hogy az árut tévesen jelentette be a nyilatkozatban foglalt vámeljárásra, vagy hogy különleges körülmények folytán az áru azon vámeljárás alá vonása, amelyre bejelentették, már nem indokolt.
Ha azonban a vámhatóság már értesítette a nyilatkozattevőt arról a szándékáról, hogy meg kívánja vizsgálni az árut, a vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítése iránti kérelmet addig nem lehet elfogadni, amíg a vizsgálatot el nem végezték.
(2)   A bizottsági eljárásnak megfelelően meghatározott esetek kivételével, az áru kiadását követően a vámáru‑nyilatkozatot nem lehet érvényteleníteni.
(3)   A vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítése nem érinti a hatályban lévő büntetőjogi rendelkezések alkalmazását.”
9.
Az 1992. évi Vámkódex 78. cikke rögzítette, hogy:
„(1)   A vámhatóság saját kezdeményezésére [helyesen: hivatalból] vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot.
(2)   A vámhatóság az áru kiadása után, és azért, hogy meggyőződjön a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságáról, megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import‑ vagy exportműveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatokat és kereskedelmi okmányokat. Az ilyen vizsgálat a nyilatkozattevő, az említett műveletekben üzlettársi minőségben közvetlenül vagy közvetve részt vevő valamilyen más személy, vagy az említett okmányt és adatokat üzleti célból birtokában tartó valamilyen más személy telephelyén végezhető el. A vámhatóság, amennyiben erre még lehetőség van, meg is vizsgálhatja az árut.
(3)   Ha a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata vagy utólagos ellenőrzése azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóság, a megállapított rendelkezésnek megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meghoz minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére.”
10.
Ezenfelül e kódex 201. cikke a következőképpen rendelkezett:
„(1)   A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a)
behozatalivám‑köteles áru szabad forgalomba bocsátásakor; vagy
b)
ilyen árunak a behozatali vámok alóli részleges mentesség melletti ideiglenes behozatali eljárás alá helyezésekor.
(2)   A vámtartozás a szóban forgó vámáru‑nyilatkozat elfogadásának időpontjában keletkezik.
(3)   Az adós a nyilatkozattevő. Közvetett képviselet esetén az a személy, akinek nevében a vámáru‑nyilatkozatot tették, szintén adósnak minősül.
Ha az (1) bekezdésben említett valamelyik eljárás vonatkozásában olyan adatok alapján készítenek vámáru‑nyilatkozatot, amelyek a jogszerűen felszámítható vámok egy része vagy teljes egésze beszedésének elmulasztásához vezetnek, az a személy, aki a vámáru‑nyilatkozat elkészítéséhez szükséges adatokat szolgáltatta, és tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy az adatok valótlanok, szintén adósnak tekinthető a hatályban lévő nemzeti rendelkezéseknek megfelelően.”
11.
Az 1992. évi Vámkódex 221. cikkének (3) bekezdése szerint:
„A vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. Ez a határidő a 243. cikk értelmében vett fellebbezés benyújtásának napjától kezdve a fellebbezési eljárás időtartamára felfüggesztésre kerül.”
12.
Ugyanezen kódex 236. cikke a következőképpen szólt:
„(1)   A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
A behozatali vagy kiviteli vámokat el kell engedni, amennyiben megállapításra kerül, hogy könyvelésbe vételükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
Visszafizetés vagy elengedés nem nyújtható, ha valamely, nem jogszabály szerint fizetendő összegnek a kifizetése vagy könyvelésbe vétele az érintett személy szándékos cselekedetének eredménye.
(2)   A behozatali vagy kiviteli vámokat a megfelelő vámhivatalnál a szóban forgó vámösszegnek az adóssal való közlésétől számított 3 éven belül benyújtott kérelemre fizetik vissza vagy engedik el.
Ezt a határidőt meg kell hosszabbítani, ha az érintett személy igazolja, hogy előre nem látható körülmény vagy vis maior miatt akadályoztatva volt a kérelem említett határidőn belüli benyújtásában.
Ha e határidőn belül a vámhatóság maga fedezi fel, hogy az (1) bekezdés első és második albekezdésében foglalt helyzet áll fenn, saját kezdeményezésére [helyesen: hivatalból] hajtja végre a visszafizetést vagy elengedést.”
II. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13.
Az SC Zahărul Oradea SA (a továbbiakban: Zahărul Oradea) egy Romániában székhellyel rendelkező társaság, amely a Pfeifer & Langen leányvállalata. A Zahărul Oradea 45000 tonna Brazíliából származó nádcukrot vásárolt, amelyet a két fél között kötött megállapodás értelmében a Pfeifer & Langen németországi euskircheni üzemébe szántak finomításra. A finomított cukrot a Pfeifer & Langen részére kellett értékesíteni.
14.
A hatáskörrel és illetékességgel rendelkező román hatóság 2011. december 13‑án45000 tonna finomításra szánt nádcukor behozatalát engedélyezte a Zahărul Oradea számára. A Zahărul Oradea 2012. február 2‑án meghatalmazást adott a Pfeifer & Langen számára, hogy a nevében vámáru‑nyilatkozatot tegyen és a vámkezeléshez szükséges valamennyi alakiságot teljesítse.
15.
2012. február 24‑én a Pfeifer & Langen szabad forgalomba bocsátás céljából a saját nevében a teljes mennyiség egy részéről, hozzávetőlegesen 499 tonna nádcukorról nyújtott be vámáru‑nyilatkozatot a vámhivatalhoz. A vámáru‑nyilatkozatban a Pfeifer & Langen a Zahărul Oradea behozatali engedélyére hivatkozott. A vámhivatalnál előterjesztett dokumentumok között szerepelt a Zahărul Oradea által részére adott meghatalmazás egy példánya is. A Pfeifer & Langen azonban nem használta fel ezt a meghatalmazást.
16.
A vámhivatal elfogadta a nyilatkozatot, és tonnánként 252,50 euró csökkentett vámtétel alkalmazásával vámot vetett ki a Pfeifer & Langenre mint a vámtartozás adósára. A vámhivatal a behozott mennyiséget levonta a Zahărul Oradea részére kiállított engedélyben szereplő mennyiségből. Ezt követően a Pfeifer & Langen megfizette a vámot.
17.
A Pfeifer & Langen egy héaellenőrzést követően két, 2013. január 10‑én és 11‑én kelt levelével a vámhivatalhoz fordult, és kérelmezte a 2012. február 24‑i vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálatát, mivel nem volt biztos abban, hogy igénybe vehette‑e a nádcukorra alkalmazandó csökkentett vámtételt. (
2
)
18.
A vámhivatal 2013. január 24‑i határozatával 83158,41 EUR vám megfizetésére kötelezte a Pfeifer & Langent. Ezt az összeget a nádcukor behozatalára alkalmazandó általános vámtétel, jelesül tonnánként 419 EUR vámtétel alkalmazásával állapította meg. Ennek alátámasztására a vámhivatal kifejtette, hogy a Pfeifer & Langen nem volt jogosult a csökkentett vámtétel alkalmazására, ugyanis a behozatali engedélyt a Zahărul Oradea számára állították ki.
19.
A Pfeifer & Langen arra hivatkozva támadta meg ezt a határozatot, hogy a 2012. február 24‑i vámáru‑nyilatkozat módosítására vonatkozó kérelmének helyt kellett volna adni, vagyis a vámhivatalnak úgy kellett volna tekintenie, hogy a Pfeifer & Langen a Zahărul Oradea közvetett képviselőjeként járt el.
20.
A vámhivatal a 2018. április 26‑i határozatával elutasította a kifogást arra való hivatkozással, hogy a Pfeifer & Langen a vámáru‑nyilatkozatban nem jelölte meg, hogy a Zahărul Oradea nevében és érdekében jár el. E határozat értelmében a vámáru‑nyilatkozatokban a nyilatkozattevő nevének megjelölése a későbbiekben nem módosítható. E tekintetben nem releváns, hogy a Pfeifer & Langen vámáru‑nyilatkozata nem felel meg a Zahărul Oradea meghatalmazásában foglalt feltételeknek, vagy hogy e meghatalmazás egy példányát mellékelték a vámáru‑nyilatkozathoz, mivel – legalábbis a vámhivatal álláspontja szerint – a Pfeifer & Langen úgy határozott, hogy nem használja fel ezt a meghatalmazást.
21.
A Pfeifer & Langen a 2018. április 26‑i határozat ellen keresetet terjesztett a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi pénzügyi bíróság, Németország) elé, amelyben a vámhivatal határozatát azon az alapon támadta meg, hogy az általa tett vámáru‑nyilatkozatot a kérelmének megfelelően helyesbíteni kellett volna, és úgy kellett volna tekinteni, hogy a Pfeifer & Langen a Zahărul Oradea közvetett képviselőjeként jár el. A Pfeifer & Langen e tekintetben azzal érvel, hogy kizárólag amiatt nem használta fel az Oradeától kapott meghatalmazást, hogy a vámhivatal tisztviselőjétől téves tájékoztatást kapott. Előadta, hogy a tisztviselő a kérdésére azt közölte, hogy a vámáru‑nyilatkozatokat saját nevében és saját érdekében kell megtennie. A Pfeifer & Langen ugyanakkor hangsúlyozta, hogy a vámáru‑nyilatkozathoz mellékelte az Oradeától kapott meghatalmazás egy példányát.
22.
A vámhivatal előadja, hogy a Pfeifer & Langen az állítólagos tájékoztatást nem kapta meg a vámtisztviselőtől, és hogy a Pfeifer & Langen által a vámáru‑nyilatkozatában megadott adatok nem voltak tévesek. Mivel a saját nevében tette meg a vámáru‑nyilatkozatot, és nem használta fel a kapott meghatalmazást, érvényesen vette fel a nyilatkozattevő jogállását.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság kétségeket táplál azzal kapcsolatban, hogy ilyen körülmények között lehetett volna‑e az alapeljárás tárgyát képező vámáru‑nyilatkozatot úgy módosítani, hogy nyilatkozattevőként a Pfeifer & Langen helyett az általa képviselt Zahărul Oradea szerepeljen. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis rámutatott arra, hogy nemrégiben mind a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága), mind pedig a Finanzgericht Hamburg (hamburgi pénzügyi bíróság, Németország) úgy ítélte meg, hogy az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének (3) bekezdése nem teszi lehetővé a vámáru‑nyilatkozatban nyilatkozattevőként megjelölt személy nevének módosítását.
24.
Ilyen körülmények között a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi pénzügyi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az [1992. évi Vámkódex] 78. cikkének (3) bekezdését, hogy az alapján az alapeljáráshoz hasonló ügyben a vámáru‑nyilatkozatot úgy kell felülvizsgálni és kijavítani, hogy a nyilatkozattevő adatait a behozott árukra vonatkozó behozatali engedélyes nevével váltsák fel, és e személy képviseletében azon személy jár el, akit a vámáru‑nyilatkozatban nyilatkozattevőnek megadtak, és aki a vámhivatalhoz a behozatali engedélyestől származó meghatalmazást nyújtott be?”
III. Elemzés
25.
A nemzeti bíróság a kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2016. április 30‑ig hatályban lévő 1992. évi Vámkódex 78. cikkét, (
3
) hogy a nyilatkozattevő neve abban az esetben módosítható a szóban forgó áru kiadását követően, ha a nyilatkozattevő személyét jóhiszemű tévedésből kifolyólag jelölték meg tévesen.
26.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az 1992. évi Vámkódex 59. cikkének (1) bekezdésével összhangban a vámeljárás alá vonandó árukról vámáru‑nyilatkozatot kellett benyújtani. (
4
) E kódex 4. cikkének 17. pontja alapján a vámáru‑nyilatkozat a nyilatkozattevő azon szándékának előírt formában és módon tett jelzése, hogy az árut adott vámeljárás alá kívánja helyezni. (
5
) E kódex 71. cikkének (2) bekezdése akként rendelkezett, hogy ha nem kerül sor a vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésére, azon vámeljárás rendelkezései alkalmazásának, amelyre az árut bejelentették, meg kell felelnie az ezen vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatoknak. (
6
) Az 1992. évi Vámkódex 62. cikkének (1) bekezdésével összhangban a nyilatkozattevőnek a szándéka ilyen kinyilvánítása mellett az áruk azonosításához és az árukra vonatkozó rendelkezések alkalmazásához szükséges összes információt rendelkezésre kellett bocsátania. (
7
) A 62. cikk (2) bekezdésében szereplő rendelkezés szerint a bejelentéshez mellékelni kell azokat az iratokat, amelyek azokhoz a vámeljárásra vonatkozó rendelkezések alkalmazásához szükségesek, amelyre az árut bejelentették.
27.
Az 1992. évi Vámkódex 1994. január 1‑jei hatálybalépését megelőzően a nyilatkozattevő nem módosíthatta nyilatkozatát az áru kiadása után. Ezt a tilalmat a 78. cikk új változata megszüntette. Ettől az időponttól kezdve a vámhatóságok módosíthatták a vámáru‑nyilatkozatot a nyilatkozattevő kérelmére az áru kiadása után. Következésképpen a 1992. évi Vámkódex 65. és 78. cikke a vámáru‑nyilatkozatok módosítását illetően két eltérő szabályozást vezetett be attól függően, hogy a kérelmet az áruk kiadása előtt vagy után terjesztették‑e elő. (
8
)
28.
Az áru kiadását megelőzően e kódex 65. cikke megengedte, hogy maga a nyilatkozattevő egyoldalúan maga módosítsa vámáru‑nyilatkozatát, amennyiben az árut még nem adták ki. Ennek az volt a magyarázata, hogy az áru kiadásáig a vámhatóságok szükség esetén az áru fizikai ellenőrzése útján könnyen ellenőrizhették a módosítás helyességét. (
9
)
29.
Az áru kiadását követően azonban a nyilatkozat módosításával kapcsolatos álláspont talán már nem volt ennyire egyértelmű. Az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének (1) bekezdése ugyanis akként rendelkezett, hogy „a vámhatóság saját kezdeményezésére [helyesen: hivatalból] vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot”. (
10
) A vámhatóság tehát a kérelemnek nem volt köteles helyt adni, azonban meg kellett azt vizsgálnia legalábbis arra nézve, hogy szükséges‑e, vagy sem, ez a felülvizsgálat. (
11
) Értékelésük végén a vámhatóságoknak ekképpen vagy indokolással ellátott határozatban kellett elutasítaniuk a nyilatkozattevő kérelmét, tekintettel a bírósági jogorvoslat lehetőségére, vagy el kellett végezniük a kért felülvizsgálatot. (
12
)
30.
Ha a nyilatkozat vizsgálata azt mutatta, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, és az aktív feldolgozási eljárás célkitűzései nem sérültek, az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének (3) bekezdése alapján a vámhatóságok kötelesek voltak a rendelkezésükre álló új információk figyelembevételével minden szükséges intézkedést meghozni a helyzet rendezésére. (
13
)
31.
Ha nyilvánvaló volt, hogy a nyilatkozattevő által megfizetett vámok végeredményben meghaladták azokat a vámokat, amelyeket tévedés hiányában kellett volna megfizetni, a nyilatkozattevő felülvizsgálatot kérhetett. (
14
) E felülvizsgálatot az 1992. évi Vámkódex 236. cikkével összhangban az e rendelkezésben meghatározott feltételek teljesülése esetén el kellett végezni. E feltételek között szerepelt egy olyan rendelkezés is, amelynek értelmében a módosítási kérelmet az alkalmazandó, főszabály szerint hároméves határidőn belül kellett benyújtani. (
15
)
32.
Amennyiben viszont a megfizetett vám amiatt bizonyult elégtelennek, mert a vámtartozásból eredő vám összegét nem vették könyvelésbe, vagy azt a jogszabály szerint fizetendő összegnél alacsonyabb mértékben vették könyvelésbe, a vámhatóság – az 1992. évi Vámkódex 220. és azt követő cikkeivel összhangban – a különbözet megfizetését a vámtartozás keletkezésének napjától számított hároméves időszakon belül követelhette.
33.
A német vámhatóságok, a cseh kormány és a holland kormány ebben az összefüggésben azt állítja, hogy az 1992. évi Vámkódex 78. cikkében biztosított módosítási hatáskör nem terjedt ki a nyilatkozattevő nevének módosítására. Előadják, hogy e rendelkezés a vámáru‑nyilatkozat visszavonhatatlanságának elve alóli kivételnek minősült, és hogy azt következésképpen szigorúan kell értelmezni. A vámáru‑nyilatkozat az 1992. évi Vámkódex 78. cikke alapján tehát olyan konkrét helyzetekben lett volna módosítható, amelyek között nem szerepelt a nyilatkozattevő nevének téves megjelölése.
34.
Az említett felek ezen érv alátámasztása céljából először is előadják, hogy az 1992. évi Vámkódex akkori 201. cikkének (3) bekezdésével összhangban a nyilatkozattevőnek kellett gondoskodnia a vámáru‑nyilatkozatban szereplő információ pontosságáról. Mivel a nyilatkozattevő neve döntő jelentőségű információnak számított, annak bárminemű módosítása a nyilatkozat érvénytelenítésének minősülne. Az 1992. évi Vámkódex 66. cikke – kivételes, a jelen ügyben nem teljesülő feltételek fennállásának kivételével – az áru kiadását követően nem tette lehetővé a vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítését.
35.
Másodszor, az 1992. évi Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdése egyértelműen a képviselő kötelezettségévé tette, hogy nyilatkozzon arról, hogy a meghatalmazó nevében jár el. Következésképpen e rendelkezés értelmét vesztené, ha az olyan személy, aki eredetileg nem nyilatkozott arról, hogy képviselőként jár el, módosíthatná a nyilatkozatát. Ezenfelül az ilyen helyesbítés lehetővé tétele esetén jelentős kockázatként merült volna fel az, hogy a vámot már nem lehetne a szóban forgó kódex 221. cikkének (3) bekezdésében rögzített határidőben közölni az új adóssal.
36.
Harmadszor, a felek azzal érvelnek, hogy az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének kontextusa szükségszerűen kizárja a nyilatkozattevő nevének módosítását. A nyilatkozattevő személyével kapcsolatos rendelkezéseket ugyanis az 1992. évi Vámkódex I. címe, míg a 78. cikket az áru vámeljárás alá vonásával foglalkozó IV. cím tartalmazta.
37.
Negyedszer, mivel az 1992. évi Vámkódex 78. cikke (1) bekezdésének szövege a nyilatkozattevőre utalt, úgy kell tekinteni, hogy a nyilatkozattevő neve nem tartozott a módosítható elemek közé.
38.
Jóllehet, ezek az érvek első látásra meggyőzőnek tűnhetnek, úgy vélem, hogy azokat nem támasztja alá a 78. cikk szövege, kontextusa és céljai, valamint a Bíróság ítélkezési gyakorlata. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ugyanis valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi. (
16
)
39.
A 78. cikk szövegét illetően megjegyezhető, hogy az teljesen általános és nyitott rendelkezésnek tűnik. Közelebbről, az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének (3) bekezdése nem rendelkezett a vámáru‑nyilatkozat bizonyos elemeinek a vámáru‑nyilatkozatból való ex ante kizárásáról azon az alapon, hogy azok nem módosíthatók. (
17
) Az uniós jogalkotó, ha ez lett volna a szándéka, könnyedén rendelkezhetett volna úgy, hogy a vámáru‑nyilatkozat bizonyos elemeinek – például a nyilatkozattevő személyének – sérthetetleneknek kell maradniuk, és azok a 78. cikk (3) bekezdésében szereplő mechanizmus alkalmazásával nem módosíthatók. Ezzel szemben, amint a Bíróság az Overland Footwear ítélet (
18
) 63. pontjában megállapította, a 78. cikk (3) bekezdése „nem tesz különbséget olyan tévedések vagy hiányosságok között, amelyeket ki lehet küszöbölni, és amelyeket nem.”
40.
Ami a kontextust és a célkitűzéseket illeti, igaz, hogy – mind a vámhivatal, mind pedig a holland kormány tárgyaláson előadott érvelésének megfelelően – a nyilatkozattevő személyével foglalkozó rendelkezéseket az 1992. évi Vámkódex I. címe, míg a 78. cikket az áru vámjogi sorsával foglalkozó IV. cím tartalmazta. Rá kell azonban mutatni arra, hogy a Bíróság megállapította, hogy az áru értékével kapcsolatos nyilatkozatok bizonyos körülmények között módosíthatók voltak (
19
) még akkor is, ha ezen értékkel kapcsolatos rendelkezések a IV. cím helyett a II. címben szerepeltek. Ez önmagában is cáfolhatja azt az érvet, hogy a nyilatkozattevő nevét kizárólag amiatt nem lehetett helyesbíteni a 78. cikk alapján, hogy a nyilatkozattevő nevével kapcsolatos rendelkezések az 1992. évi Vámkódex egy másik címe alatt szerepeltek. (
20
)
41.
Mindenesetre, ahogyan arra a Bíróság a Terex Equipment és társai ítéletben rámutatott, „e cikk logikáj[a] […] a vámeljárásnak a tényleges helyzethez való igazítására irányul”. (
21
) Ennek alapján a 78. cikk (3) bekezdése az 1992. évi Vámkódex keretében kizárólag abban az esetben teszi lehetővé a dokumentumban szereplő tévedés kijavítását, ha ez célszerű és igazságos. Természetesen a dokumentumban szereplő tévedés kijavításához való ilyen általános jog valamennyi tagállam közjogának jól ismert jellemzője.
42.
Hasonlóképpen, nem értek egyet azzal az állásponttal sem, amely szerint a nyilatkozattevő nevének módosíthatósága esetén a vámhatóságok nehézségbe ütköztek volna a fizetendő vám végleges összegének közlésére az 1992. évi Vámkódex 236. cikkének (2) bekezdésében rögzített határidő betartását illetően. Ahhoz ugyanis, hogy a nyilatkozat pontos maradjon, és hogy az ilyen helyettesítés megtörténjen, a nyilatkozattevő nevének, ezen belül elérhetőségének bármely módosítása szükségszerűen azt eredményezné, hogy a nyilatkozattevővel kapcsolatos adatokat e célból frissíteni kellene. Ennek megfelelően úgy tűnik, hogy a nyilatkozattevő nevének megváltoztatása nem okozott különösebb nehézséget a vámhatóságoknak az említett határidő betartását illetően. (
22
)
43.
Az 1992. évi Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdésében egyértelműen előírt kötelezettség, amely szerint a képviselőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el, azt mutatja, hogy a nyilatkozattevő nevének megjelölése bizonyos körülmények között e kódex 78. cikke értelmében vett olyan tévedésnek minősülhetett, amely – ahogyan azt az alábbiakban kifejtem – pontosan a szóban forgó rendelkezés alkalmazásának egyik feltételét képezte.
44.
Ebben az összefüggésben azt is megjegyzem, hogy a szóban forgó kódex 76. cikke (1) bekezdésének a) pontja akként rendelkezett, hogy a vámalakiságok és vámeljárások elvégzésének lehető legnagyobb mértékű egyszerűsítése érdekében, ugyanakkor a műveletek megfelelő módon történő végrehajtása biztosításával, a vámhatóság, a bizottsági eljárásnak megfelelően megállapított feltételek mellett, engedélyt adhat a nyilatkozatnak a szükséges információ bizonyos vonatkozásainak elhagyására. Ez az általam alább bemutatott egyes kivételektől eltekintve azt látszik igazolni, hogy a nyilatkozat tartalmának nem kell azonnal és teljes mértékben kikristályosodnia.
45.
A Bíróság néha kétségkívül azt a látszatot kelthette, hogy vonakodik e rendelkezés túlságosan tág értelmezésétől. A Bíróság például megállapította, hogy mivel az 1992. évi Vámkódex nem kötelezi a vámhatóságokat az ilyen vizsgálat rendszeres elvégzésére, a nyilatkozattevőnek teljes körű és pontos információt kell a vámhatóságok rendelkezésére bocsátania. (
23
) E kötelezettség velejárója a már elfogadott vámáru‑nyilatkozat visszavonhatatlanságának elve, amely elv alóli kivételeket az e tárgyú uniós szabályozás szigorúan meghatározza. (
24
) E tekintetben a Bíróság azt is megállapította, hogy az ügyleti érték utólagos kiigazításának lehetősége olyan különös esetekre korlátozódik, amelyek többek között a termék hibás minőségére vagy a szabad forgalomba bocsátását követően felfedezett gyártási hibákra irányulnak. (
25
)
46.
A Bíróság azonban számos más ítéletben kevésbé megszorító értelmezést alkalmazott, és inkább az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének alapját képező azon elgondolást vette alapul, amely szerint e cikk a vámeljárásnak a tényleges helyzethez való igazítására irányult. (
26
) Ezenfelül a Bíróság hangsúlyozta, hogy e rendelkezés nem tesz különbséget olyan tévedések vagy hiányosságok között, amelyeket ki lehet küszöbölni vagy módosítani lehet, és amelyeket nem. (
27
) Ennek megfelelően ezen ítéletek értelmében a „helytelen vagy hiányos adatok” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az egyszerre vonatkozik tárgyi tévedésekre és hiányosságokra, valamint az alkalmazandó jog értelmezési hibáira. Ezen ítélkezési gyakorlat azt mutatja, hogy a nyilatkozat módosítását nem csak tárgyi tévedés, hanem az alkalmazandó jog értelmezési hibái esetén is lehetett kérni. (
28
)
47.
A Bíróság tehát megállapította, hogy a vámáru‑nyilatkozat módosítható az áru értékével, (
29
) a nyilatkozattevő által az árura megválasztott vámeljárást meghatározó vámeljárási kóddal, (
30
) vagy az exportőr nevével (
31
) összefüggésben. A Bíróság azt is megállapította, hogy valamely nyilatkozat dátuma módosítható olyan későbbi dátumra, amelyen az exportőr már érvényes kiviteli engedéllyel rendelkezik. (
32
)
48.
A Bíróság mindezen ügyekben a következtetésének levonása során két elvet, jelesül azt vette alapul, hogy a 78. cikk a vámeljárásnak a tényleges helyzethez való igazítására irányult, és hogy e rendelkezés nem tett különbséget olyan tévedések vagy hiányosságok között, amelyeket ki lehet küszöbölni, és amelyeket nem. Ezen elvek alkalmazása mindenesetre lehetővé tenné a nyilatkozattevő nevének módosítását. (
33
)
49.
Álláspontom szerint mindezt az 1992. évi Vámkódex célja igazolja, amely e kódex ötödik preambulumbekezdése alapján arra irányult, hogy biztosítsa az abban foglalt adók helyes alkalmazását úgy, hogy közben mind a gazdasági szereplők, mind a vámhatóság érdekében biztosítja az eljárások gyors és hatékony lefolytatását, azáltal hogy utóbbiakat mentesíti a vámáru‑nyilatkozatban szereplő valamennyi áru módszeres vizsgálatának kötelezettsége alól, és így – a kódex hatodik preambulumbekezdésének megfelelően – amennyire lehetséges, minimális szinten tartja a vámalakiságokat és ‑ellenőrzéseket. (
34
) E kódex ugyanis – eltérően az olyan más jogrendszerektől, amelyekben a nyilatkozattevőnek pusztán tényadatokat kell rendelkezésre bocsátania az árura vonatkozóan – az adóst arra kötelezte, hogy a nyilatkozatát magára nézve kötelező módon fogalmazza meg. Ennek köszönhetően a vámhatóságok gyorsabban és hatékonyabban tudták a vizsgálataikat elvégezni.
50.
Ugyanakkor el kellene ismerni, hogy ez a gazdasági szereplők gyakran összetett jogi szövegek értelmezésre tett erőfeszítéseit is magában foglalta. Ilyen körülmények között elkerülhetetlen a jóhiszemű tévedés bekövetkezése. Az 1992. évi Vámkódex 78. cikke ezzel foglalkozott, és lehetővé tette, hogy a vámhatóságok kijavítsák az ilyen tévedéseket legalábbis akkor, ha a kijavítás mások (köztük a vámhatóság) jogainak és jogos érdekeinek sérelme nélkül lehetséges volt. Mindezt alátámasztja a Bíróság ítélkezési gyakorlata, amely eddig csak három olyan esetet ismer el, amelyben a vámhatóság elutasíthatja a vámáru‑nyilatkozat módosítása iránti kérelmet. (
35
)
51.
Az első kizáró ok az 1992. évi Vámkódex 65. és 78. cikkének a kölcsönhatásából eredt. Mivel a 78. cikk kizárólag az áru kiadását követően, vagyis abban a szakaszban benyújtott módosítási kérelmekre vonatkozott, amelyben az érintett áruval kapcsolatos információ pontossága már nem ellenőrizhető, e cikket szükségszerűen úgy kell értelmezni, hogy nem tette lehetővé a nyilatkozatban megjelölt áru természetével vagy jellemzőivel kapcsolatos információ módosítását. (
36
)
52.
A második kizáró ok, amely hallgatólagosan a joggal való visszaélés tilalmából eredt, abban az esetben valósult meg, ha a kért módosítás valószínűsíthetően sértette a vámjogi szabályozás céljait. (
37
)
53.
A harmadik kizáró ok akkor valósult meg, ha a módosítási kérelemmel érintett elemet nem tévedésből, hanem szándékos döntés eredményeként nem jelölték meg. (
38
)
54.
A Bíróság azonban – ellentétben a német vámhivatal, a cseh kormány és a holland kormány által felhozott érvvel – soha nem zárta ki a nyilatkozat bizonyos elemeit az 1992. évi Vámkódex 78. cikkének hatálya alól amiatt, hogy azok a nyilatkozat lényegéhez tartoznak. Megjegyzem, hogy amellett, hogy a szóban forgó rendelkezés szövege nem utalt ilyen előzetes kizárásra, a fent említettek szerint a Bíróság elfogadta, hogy a nyilatkozat benyújtásának napja helyesbíthető annak ellenére, hogy ez az adat a közigazgatási jogban főszabály szerint ugyanolyan fontos, mint a nyilatkozattevő személye. (
39
) Ezenkívül a Terex ügyben hozott ítéletet úgy is lehet értelmezni, hogy a nyilatkozatok a választott vámeljárással összefüggésben is módosíthatók annak ellenére, hogy az 1992. évi Vámkódex 4. cikkének 17. pontja és 59. cikkének (1) bekezdése szerint a nyilatkozat a nyilatkozattevő azon szándéka kinyilvánításának minősült, hogy az árut adott vámeljárás alá kívánja helyezni. Végezetül, a Bíróság azt is megállapította, hogy az exportőr neve annak ellenére módosítható, hogy a pénzügyi támogatás nyújtása az exportőr személyétől függ. (
40
)
55.
Mindenesetre az az érv, hogy a nyilatkozattevő nevének módosítása a nyilatkozat érvénytelenítésével ért volna fel, azon a feltevésen alapul, hogy a nyilatkozat módosítása és érvénytelenítése között a nyilatkozat kijavítandó elemei szempontjából van különbség. Az 1992. évi Vámkódex 66. cikke ugyanakkor az érvénytelenítés lehetőségét csak két esetben, jelesül akkor biztosította, ha a nyilatkozattevő bizonyította, hogy az árut tévesen jelentette be a nyilatkozatban foglalt vámeljárásra, vagy ha különleges körülmények folytán az áru azon vámeljárás alá vonása, amelyre bejelentették, már nem volt indokolt. (
41
) A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy érvénytelenítésre főként akkor kerülhetett sor, ha a gazdasági szereplő végül úgy döntött, hogy nem végzi el a vámügyi műveletet, vagy ha megváltozott az áru vámjogi sorsa. (
42
)
56.
E második feltételt kétségtelenül indokolt lehetett volna úgy értelmezni, hogy az korlátozza a 78. cikk hatályát, mivel a kiválasztott vámeljárás kizárólag az adott vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítése révén változtatható meg, amennyiben a vámáru‑nyilatkozat elsődleges céljáról van szó. A 66. cikk hatékony érvényesülésének (effet utile) fenntartása érdekében úgy lehetett tekinteni, hogy ez az egyetlen olyan információ, amelynek helyesbítése a nyilatkozat érvénytelenítését szükségessé teszi. A fentieknek megfelelően azonban úgy tűnik, hogy a Bíróság azt állapította meg, hogy a nyilatkozattevő által az áruk tekintetében megválasztott vámeljárás a 78. cikk alapján helyesbíthető. (
43
)
57.
Ezen a kontextuson kívül azonban úgy tűnik, hogy az érvénytelenítés és a módosítás közötti eltérés elsődlegesen nem a megváltoztatandó elemek jellegén alapult. Bizonyos más elemek módosítása lehetőségének kizárása ugyanis jelentősen korlátozta volna annak lehetőségét, hogy a vámhatóság a vámtartozást az adott helyzetre tekintettel fizetendő mértékben határozza meg. Az is megjegyezhető, hogy amennyiben úgy kellene tekinteni, hogy bizonyos elemek kizárólag érvénytelenítés révén helyesbíthetők, az ilyen elemeket a hatóság soha, még szükség esetén sem módosíthatná hivatalból, mivel a hatóság a nyilatkozattevő helyett nem készíthet új nyilatkozatot.
58.
A meglévő ítélkezési gyakorlat tükrében az érvénytelenítés és a módosítás közötti egyetlen különbség azok joghatásaiban mutatkozik meg. Amennyiben a vámhatóság helyt ad az érvénytelenítési kérelemnek, a vámtartozás megszűnik. (
44
) A nyilatkozattevő a továbbiakban mentesül a vámtartozás megfizetésének kötelezettsége alól. Módosítás esetén azonban a tartozás összege növekedhet vagy csökkenthet, de a tartozás nem szűnik meg. (
45
)
59.
A Bíróság által elismert e három kizáró ok alapján nem tekinthető úgy, hogy a nyilatkozattevő nevének megváltoztatása nem tartozik a 78. cikk hatálya alá.
60.
Először is, a nyilatkozattevő nevének nem volt köze az áruhoz. Az áru kiadása tehát valószínűsíthetően nem érintette az ezen információ pontosságának, vagy annak ellenőrzését, hogy a nyilatkozattevő teljesíti‑e a vámáru‑nyilatkozat benyújtásához szükséges feltételeket.
61.
Másodszor, látszólag nem valószínű, hogy a nyilatkozattevő személyének módosítása meghiúsítaná a vámjogi szabályok célját. Épp ellenkezőleg, a 78. cikk által konkrétan követett cél, vagyis a vámeljárásnak a tényleges helyzethez való igazítása azt a következtetést támasztja alá, hogy el lehetett volna végezni ezt a helyesbítést.
62.
Ugyanakkor nem hagyom figyelmen kívül azt, hogy a nyilatkozat módosítására vonatkozó hatáskör a csalás kockázatának megnövekedésével járhat. Természetesen az 1992. évi Vámkódex által követett célok között szerepel a csalás elleni küzdelem is. (
46
) Úgy hiszem azonban, hogy az 1992. évi Vámkódex alapján a nyilatkozattevő nevének módosítása nem növeli meg jelentős mértékben az említett kockázatot. A nyilatkozattevőt ugyanis nem szabad összetéveszteni az importőrrel és az exportőrrel. A szóban forgó kódex 64. cikkének (1) bekezdése szerint az minősülhet nyilatkozattevőnek, aki „a szóban forgó árut az illetékes vámhatóság elé állítja vagy állíttatja, az összes olyan irattal együtt, amelyek az adott vámeljárásra vonatkozó szabályok alkalmazásához szükségesek”. (
47
)
63.
Kétségtelen, hogy az 1992. évi Vámkódexen kívül más vámjogi szabályok bizonyos előnyök, például preferenciális vámtétel vagy export‑visszatérítés biztosítását attól tették függővé, hogy az áru importőre vagy exportőre legyen a nyilatkozattevő. Az alapeljárásban például az 1291/2000EK bizottsági rendelet (
48
) 24. cikke akként rendelkezett, hogy a vámáru‑nyilatkozatot az engedélyesnek kell megtennie, illetve ahol indokolt, az engedély vagy tanúsítvány kedvezményezettjének vagy az 1992. évi Vámkódex 5. cikkének (2) bekezdésében foglaltak szerinti képviselőiknek.
64.
Azonban olyan esetben, amikor a nyilatkozattevő nevét az importőr vagy exportőr nevére változtatták meg, a csalás kockázatát semlegesítették a szóban forgó előnyre irányadó szabályok, amelyek az importőri vagy exportőri minőségében érintett személyt terhelő bizonyos kötelezettségeket írtak elő. (
49
)
65.
Ezenfelül, ha a nyilatkozatban a nyilatkozattevő nevét azért módosították az importőr vagy exportőr nevére, hogy ez utóbbi preferenciális behozatali vámtételben vagy export‑visszatérítésben részesülhessen, e módosítás nem biztosított jogtalan előnyt a szóban forgó személy javára, hanem lehetővé tette, hogy e személy olyan előnyben részesüljön, amely őt megillette volna, ha eredetileg nyilatkozattevőként jelölik meg. (
50
) Az alapügyhöz hasonló ügyben tehát a csalás kockázata egészen addig változatlan, amíg az importált áruk mennyiségét levonják az importőr behozatali engedélyében szereplő mennyiségből.
66.
A behozatali engedélyekre vagy az export‑visszatérítésre irányadó szabályokon felül (
51
) az 1992. évi Vámkódex más rendelkezései is jelentősen csökkentették a nyilatkozattevő nevének megváltoztatásából eredő csalás kockázatát. Közelebbről, az alábbi megjegyzéseket lehet tenni:
67.
Először is, az 1992. évi Vámkódex 74. cikkének (1) bekezdése úgy szólt, hogy a vámtartozást meg kell fizetni vagy arra biztosítékot kell nyújtani az áru kiadásának elrendelése előtt. (
52
) Mivel egyrészről a 78. cikk e kiadás elrendelését, vagyis azt követően volt alkalmazható, hogy a vámtartozást megfizették vagy arra biztosítékot nyújtottak, másrészről pedig a nyilatkozattevő személyének módosítása szükségszerűen azt eredményezte volna, hogy a korábbi nyilatkozattevő jogai és kötelezettségei az új nyilatkozattevőt illeték volna meg, illetve terhelték volna, a nyilatkozattevő neve kizárólag akkor lett volna megváltoztatható, ha a meglévő biztosíték vagy a teljesített kifizetés átruházható lett volna az új nyilatkozattevőre, vagy ha ez utóbbi megfizette volna a vámtartozást, vagy új biztosítékot hozott volna létre. A gyakorlatban tehát úgy tűnik, hogy a vámtartozás meg nem fizetésének kockázata nem volt magasabb pusztán amiatt, hogy a nyilatkozattevő neve megváltozott.
68.
Másodszor, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló behozatalt illetően az 1992. évi Vámkódex 201. cikke (3) bekezdésének második albekezdése akként rendelkezett, hogy ha téves adatok alapján készítenek vámáru‑nyilatkozatot, „az a személy, aki a vámáru‑nyilatkozat elkészítéséhez szükséges adatokat szolgáltatta, és tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy az adatok valótlanok, szintén adósnak tekinthető a hatályban lévő nemzeti rendelkezéseknek megfelelően”. Mivel az első nyilatkozattevőnek szükségszerűen rendelkezésre kellett bocsátania a nyilatkozatban szereplő egyéb adatokat, amennyiben azok valótlannak bizonyultak volna, e nyilatkozattevőt is úgy lehetett tekinteni, mint aki felel a vámtartozásért.
69.
E szabály alapján konkrétan nem vagyok meggyőződve arról, hogy – a holland kormány érvelésének megfelelően – a nyilatkozattevő nevének módosítása minden esetben kizárólag akkor engedhető meg, ha kizárólag a közvetlen képviselet közvetett képviseletté történő átalakítását eredményezi, mivel kizárólag az ilyen módosítás teszi lehetővé, hogy az eredeti nyilatkozattevő a vámtartozás adósa maradjon. Az 1992. évi Vámkódex 201. cikke (3) bekezdése második albekezdésének szövege alapján ugyanis az eredeti nyilatkozattevő akkor is a vámtartozás adósa maradt volna, ha a nyilatkozattevő nevét amiatt módosították, hogy az tükrözze azt, miszerint az eredetileg megjelölt személyt új nyilatkozattevő képviseli, mivel az eredeti nyilatkozattevő az a személy, aki eredetileg rendelkezésre bocsátotta az adatokat.
70.
Harmadszor, hangsúlyozandó, hogy az új nyilatkozattevőnek a visszatérítéshez az 1992. évi Vámkódex 236. cikkében szereplő feltételeket is teljesítenie kellett.
71.
Ami a nyilatkozattevő nevének módosításával a vámhatóságok számára okozott bizonytalanságra vonatkozóan felhozott érveket illeti, úgy tűnik, e bizonytalanság az uniós jogalkotó azon döntésének következménye, hogy – először is – lehetővé teszi a nyilatkozatnak az áru kiadását követő helyesbítését, másodszor pedig hogy biztosítja az esélyegyenlőséget függetlenül attól, hogy a módosítást a hatóság végzi hivatalból, vagy az a nyilatkozattevő kérésére történik‑e. (
53
) Következésképpen a nyilatkozattevő is kérhette valamennyi, a vámhatóság által hivatalból módosítható elem módosítását. (
54
)
72.
Mivel az 1992. évi Vámkódex 78. cikke a nyilatkozattevő nevének módosítását nem zárta ki a lehetséges módosítások köréből, és mivel úgy tűnik, a nemzeti bíróság kizárja a joggal való visszaélést, (
55
) a még vizsgálandó kulcskérdés annak megállapításához, hogy az alapügyben a vámhatóságok jogosultak voltak‑e elutasítani a nyilatkozattevő nevének a megváltoztatását, az, hogy a nyilatkozattevő nevének téves megjelölése tényleges tévedésből vagy félreértésből fakadt‑e, vagy azt szándékos döntés eredményezte. (
56
) Álláspontom szerint ez az e kódex 78. cikkének (1) bekezdése által a vámhatóságoknak biztosított mérlegelési mozgástér („[…] módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot”) valódi természete, mivel ha a módosítási kérelem vizsgálatát követően egyértelmű, hogy a nyilatkozat nem tükrözi a tényleges helyzetet, azt főszabály szerint módosítani szükséges, kivéve azt az esetet, ha a módosítás sértené a vámjogszabályok által kitűzött célokat, és ezáltal bármely más olyan fél jogát és jogos érdekét, különösen pedig az Unió pénzügyi érdekeit, amely érdekében a vámhatóságok beszedik a vámot.
73.
A nemzeti bíróság által feltett kérdés megválaszolásához tehát arról kell megbizonyosodni, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló körülmények között úgy kell‑e tekinteni, hogy a Pfeifer & Langen nyilatkozattevőként való megjelölése tévedésből ered.
74.
A Bíróság ismételten viszonylag tágabb hatályt tulajdonított ennek a kifejezésnek. A Bíróság például megállapította, hogy a „tévedés” fogalma akkor is magában foglalja a nem szándékos mulasztást, ha úgy tűnik, az ilyen mulasztásra kizárólag abból következtettek, hogy a nyilatkozattevő a nyilatkozat módosítása iránt kérelmet nyújtott be. (
57
) A Bíróság a CEVA Freight Holland ítéletben (
58
) megállapította, hogy a nyilatkozattevő az áru ügyleti értékének módosítását kérheti, noha ezen érték megállapítása a választott számítási módszertől függ, (
59
) ha a módosítási kérelmet a vámhatóság által a vámtarifaalszámmal kapcsolatban tett módosításra válaszul nyújtotta be. (
60
) Úgy tűnik tehát, hogy a tévedés fogalma nemcsak az érdemi tévedésekre, hanem arra is kiterjedt, ha a nyilatkozatot a vámjogi szabályok figyelmen kívül hagyásával tették meg.
75.
Úgy tűnik, az alapügyben nem férhet sok kétség ahhoz, hogy a nyilatkozattevő nevének eredeti megjelölése tévedésből ered. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben előadja, hogy a Pfeifer & Langen meghatalmazást kapott az Oradeától arra, hogy annak nevében járjon el. E tekintetben megjegyezhető, hogy a 2012. február 2‑án kelt meghatalmazás 6. pontja akként rendelkezett, hogy:
„Tudomásul vesszük, hogy a nyilatkozat benyújtása révén a Vámkódex szerinti nyilatkozattevőnek minősülünk, és kötelezettséget vállalunk a Pfeifer & Langen KG által a vámhivatalnak fizetendő behozatali vám viselésére.”
76.
Álláspontom szerint ez a nem vitatott körülmény elegendő annak megállapításához, hogy az 1992. évi Vámkódex 78. cikke értelmében vett tévedés valósult meg.
77.
A szóban forgó kódex 5. cikkének (4) bekezdése alapján ugyanis, ha a nyilatkozattevő a meghatalmazó érdekében jár el, nyilatkoznia „kell” arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el, valamint arról, hogy a képviselet közvetlen vagy közvetett, és meghatalmazással kell rendelkeznie. Következésképpen, ha a nyilatkozattevő a meghatalmazó érdekében jár el, azonban erről nem nyilatkozik, megsérti az 1992. évi Vámkódex 5. cikke (4) bekezdésének első albekezdését.
78.
Ezenfelül megjegyzendő, hogy a jelen ügyben a vámhatóság preferenciális vámot alkalmazott a Pfeifer & Langenre, és levonta a behozatal mennyiségét a Zahărul Oradea engedélyében szereplő mennyiségből. A vámhatóság tehát hallgatólagosan, de szükségszerűen úgy tekintette, hogy a Pfeifer & Langen a Zahărul Oradea érdekében és a saját érdekében is eljár, ami ellentétes az 1992. évi Vámkódex 5. cikkének (2) bekezdésével. Ez, a vámhatóság előtt képviselethez való jogot kimerítő jelleggel szabályozó rendelkezés (
61
) ugyanis kizárólag a mások nevében és érdekében való eljárást, vagy azt teszi lehetővé, hogy az adott személy a saját érdekében járjon el, mások érdekében azonban nem.
79.
Az 1992. évi Vámkódex 5. cikke (4) bekezdésének második albekezdése valóban úgy szól, hogy „[a]zt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni arról, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, illetve aki azt állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el anélkül, hogy erre meghatalmazással rendelkezne, úgy kell tekinteni, mint aki saját nevében és saját érdekében jár el”. Az azonban, hogy az 1992. évi Vámkódex 5. cikke (4) bekezdése első albekezdésének megsértése vélelem alkalmazásával orvosolható, nem változtat azon, hogy – ahogyan az a „kell” ige használatából következik – a nyilatkozattevőnek nyilatkoznia kellett arról, hogy egy másik személy nevében vagy érdekében jár el. Következésképpen, ha valamely személy nem használ fel meghatalmazást, a nyilatkozattevő az 1992. évi Vámkódex 78. cikk értelmében véve hibát követ el.
80.
Az alapügyben, mivel a meghatalmazást mellékelték a nyilatkozathoz, nem vitás, hogy a nyilatkozat keltekor létezett az említett meghatalmazás.
81.
A fentiek alapján a nemzeti bíróság által feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben a vámjogi nyilatkozattevő akként nyilatkozott, hogy kizárólag a saját nevében jár el, bár azzal bízták meg, hogy a vámáru‑nyilatkozatot harmadik személy nevében és érdekében nyújtsa be, az 1992. évi Vámkódex 78. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az áru kiadását követően a nyilatkozat módosítható úgy, hogy a meghatalmazót jelölje meg nyilatkozattevőként, ha bizonyítható, hogy a meghatalmazás a nyilatkozat benyújtását megelőzően is létezett.
IV. Végkövetkeztetés
82.
A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi pénzügyi bíróság, Németország) által feltett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
Amennyiben a vámjogi nyilatkozattevő akként nyilatkozott, hogy kizárólag a saját nevében jár el, bár azzal bízták meg, hogy a vámáru‑nyilatkozatot harmadik személy nevében és érdekében nyújtsa be, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 78. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az áru kiadását követően a nyilatkozat módosítható úgy, hogy a meghatalmazót jelölje meg nyilatkozattevőként, ha bizonyítható, hogy a meghatalmazás a nyilatkozat benyújtását megelőzően is létezett.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Jóllehet, az iratanyag e héaellenőrzésre vonatkozóan nem tartalmaz részleteket, rá kell mutatni arra, hogy a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.) 85. cikke akként rendelkezik, hogy „[t]ermékimport esetében az adóalap a hatályos közösségi rendelkezéseknek megfelelően megállapított vámérték.”
(
3
)	A vámkódex ezt követő, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 2008. április 23‑i 450/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (Modernizált Vámkódex) (HL 2008. L 145, 1. o.) beiktatott változatában elhagyták a 78. cikket, és annak helyébe a 27. cikk lépett. A Vámkódex e változata értelmében a Bizottság határozza meg, hogy a vámáru‑nyilatkozat mely körülmény fennállása esetén módosítható az áruk elszállítását követően (lásd a 89. cikk (2) bekezdését, a 113. és 181. cikket). A kódex ezt követő, az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló, 2013. október 9‑i 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 269., 1. o.; helyesbítések: HL 2016. L 267., 2. o.; HL 2018. L 173., 35. o.) elfogadásából eredő, jelenleg hatályos változata szerint a vám‑árunyilatkozatnak az áruk átengedését követő módosítása kizárólag annak érdekében engedhető meg, hogy a nyilatkozattevő megfeleljen az áruknak a szóban forgó vámeljárás alá vonásával kapcsolatos kötelezettségeinek (lásd a 173. cikket). Ugyanez a változat akként rendelkezik, hogy végrehajtási jogi aktusok révén a Bizottság határozza meg az e kérelemre vonatkozó eljárási szabályokat (lásd a 176. cikket).
(
4
)	Lásd: 2011. szeptember 15‑iDP grup ítélet (C‑138/10, EU:C:2011:587, 33. pont).
(
5
)	Lásd: 2011. szeptember 15‑iDP grup ítélet (C‑138/10, EU:C:2011:587, 35. pont).
(
6
)	A Bíróság a 2019. március 7‑iSuez II ítéletében (C‑643/17, EU:C:2019:179, 46. pont) megállapította, hogy „a beléptetésért felelős vagy az áru fuvarozásáért felelősséget vállaló személy[nek] [kellett biztosítania], hogy […] a szóban forgó árucikk vagy termék típusára vonatkozó valamennyi adatról, valamint ezen áruk mennyiségéről is értesítsék. Ugyanis ezek azok az információk, amelyek lehetővé teszik az áruk megfelelő azonosítását tarifális besorolásuk, és adott esetben a behozatali vám kiszámítása céljából.” E kódex 43. cikkéből azonban az következik, hogy e személy a szóban forgó információt ideiglenes jellegű gyűjtő árunyilatkozat keretében nyújtja. A 29. cikkből következően a vám meghatározása a nyilatkozattól, ennélfogva a nyilatkozattevő által nyújtott információtól függött.
(
7
)	Lásd: 2006. október 5‑iASM Lithography ítélet (C‑100/05, EU:C:2006:645, 33. pont).
(
8
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 61–64. pont); 2019. július 10‑iCEVA Freight Holland ítélet (C‑249/18, EU:C:2019:587, 29. pont).
(
9
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 65. pont); 2019. július 10‑iCEVA Freight Holland ítélet (C‑249/18, EU:C:2019:587, 30. pont).
(
10
)	Kiemelés tőlem.
(
11
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 46. pont).
(
12
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 50. pont). A Bíróság elismerte, hogy előfordulhat, hogy valamely nyilatkozat tekintetében több módosítás iránti kérelmet nyújtanak be. Lásd a 2015. december 10‑iVeloserviss ítéletet (C‑427/14, EU:C:2015:803, 25. pont), amelyben a Bíróság az alapeljárás nyelvén, jelesül litvánul az „atkārtotu pārskatīšanu” kifejezést használta. E pont francia változata a következőképpen szól: „[…] ne contient de restriction
ni en ce qui concerne la possibilité pour les autorités douanières de répéter une révision” (kiemelés tőlem).
(
13
)	Lásd e tekintetben: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 52. pont); 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 62. pont).
(
14
)	Lásd e tekintetben: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 53. pont); 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 63. pont).
(
15
)	Lásd e tekintetben: 2006. október 5‑iASM Lithography ítélet (C‑100/05, EU:C:2006:645, 42. pont); 2014. február 27‑iGreencarrier Freight Services Latvia ítélet (C‑571/12, EU:C:2014:102, 40. pont); 2017. október 12‑iX ítélet (C‑661/15, EU:C:2017:753, 63. pont). Az 1992. évi Vámkódex 78. cikke nem rögzített konkrét határidőt a vámáru‑nyilatkozat módosítására vonatkozóan. Lásd: 2015. december 10‑iVeloserviss ítélet (C‑427/14, EU:C:2015:803, 25. pont).
(
16
)	Lásd: 2017. október 12‑iTigers ítélet (C‑156/16, EU:C:2017:754, 21. pont).
(
17
)	Lásd e tekintetben: 2015. december 10‑iVeloserviss ítélet (C‑427/14, EU:C:2015:803, 25. pont).
(
18
)	2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 63. pont). E tekintetben lásd még: 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 56. pont).
(
19
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 70. pont); 2017. december 20‑iHamamatsu Photonics Deutschland ítélet (C‑529/16, EU:C:2017:984, 30. pont).
(
20
)	Álláspontom szerint azt, hogy a jogalkotó a 78. cikket, valamint a nyilatkozat jogi szabályozásával kapcsolatos rendelkezéseket (59–77. cikk) az áru vámjogi sorsával foglalkozó IV. címben szerepeltette, egyszerűen megindokolható azzal, hogy a vámáru‑nyilatkozatok elsődleges célja az alkalmazandó vámeljárás meghatározása. Ennélfogva a nyilatkozat jogkövetkezményei előtt az arra vonatkozó jogi szabályozást kellett meghatározni.
(
21
)	2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 56. pont).
(
22
)	E módosítás elvégzése érdekében meghatalmazást kellett adni a korábbi nyilatkozattevőnek, mivel az 1992. évi Vámkódex 5. cikkének (4) bekezdésével összhangban a korábbi nyilatkozattevő kizárólag ebben az esetben kérhette a módosítást az új nyilatkozattevő érdekében. Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy mivel a 78. cikk nem a nyilatkozat kicserélésére, hanem annak módosítására vonatkozik, úgy kell tekinteni, hogy az új nyilatkozattevőt – az esetleges határidőre tekintettel is – a korábbi nyilatkozattevő jogai illetik meg, és annak kötelezettségei terhelik.
(
23
)	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL 1993. L 253, 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.; helyesbítés: magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 16. kötet, 133. o.) 199. cikke is akként rendelkezik, hogy a nyilatkozattevő felel a vámáru‑nyilatkozatban megadott adatok helyességéért. Mivel azonban e rendelet alacsonyabb szintű előírás, amelyet ráadásul az 1992. évi Vámkódex rendelkezéseinek megsértése miatt részben megsemmisítették (lásd: 2017. október 12‑iX‑ítélet, C‑661/15, EU:C:2017:753), az a szóban forgó kódex rendelkezéseinek értelmezése céljából nem vehető figyelembe.
(
24
)	Lásd: 2011. szeptember 15‑iDP grup ítélet (C‑138/10, EU:C:2011:587, 40. és 41. pont). Úgy tűnik azonban, hogy a nyilatkozat visszavonhatatlanságának elve az 1992. évi Vámkódex elfogadása előtt uralkodó helyzetnek felel meg. E kódex alapján a 78. cikk elfogadása, valamint a nyilatkozat érvénytelenítése lehetőségének a 66. cikkben történő előírása miatt ezen elv fennállása még vitathatóbbnak tűnik.
(
25
)	Lásd e tekintetben: 2017. december 20‑iHamamatsu Photonics Deutschland ítélet (C‑529/16, EU:C:2017:984, 30–34. pont). Ezenfelül a Bíróságnak a 2014. szeptember 17‑iBaltic Agro ítéletben (C‑3/13, EU:C:2014:2227) az 1992. évi Vámkódex 66. cikk érvényességével kapcsolatban kellett állást foglalnia. A nemzeti bíróság kétségeket táplált azzal kapcsolatban, hogy e rendelkezés sértheti‑e az egyenlő bánásmód elvét, mivel nem teszi lehetővé azt, hogy a hibás vámáru‑nyilatkozatot az áruk címzettjének kijavítása céljából érvénytelenítsék. A Bíróság erre a kérdésre nemleges választ adott, azonban nem kérdőjelezte meg ezt a felvetést. Épp ellenkezőleg, a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a nyilatkozattevő az információt a lehető legpontosabban köteles rendelkezésre bocsátani (lásd ezen ítélet 41–46. pontját).
(
26
)	Lásd: 2017. október 12‑iTigers ítélet (C‑156/16, EU:C:2017:754, 31. pont).
(
27
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 63. pont); 2014. február 27‑iGreencarrier Freight Services Latvia ítélet (C‑571/12, EU:C:2014:102, 33. pont).
(
28
)	Lásd például: 2019. július 10‑iCEVA Freight Holland ítélet (C‑249/18, EU:C:2019:587, 32. pont); 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 56. pont); 2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítélet (C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11, EU:C:2012:444, 47. pont); 2014. október 16‑iVAEX Varkens‑ en Veehandel ítélet (C‑387/13, EU:C:2014:2296, 50. pont); 2019. július 10‑iCEVA Freight Holland ítélet (C‑249/18, EU:C:2019:587, 32. pont).
(
29
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 70. pont). A Bíróság azonban a 2017. december 20‑iHamamatsu Photonics Deutschland ítélet (C‑529/16, EU:C:2017:984) 30. pontjában azt állapította meg, hogy azon esetek, amelyekben lehetőség van az ügyleti érték utólagos kiigazítására, olyan különös esetekre korlátozódnak, amelyek többek között a termék hibás minőségére vagy a szabad forgalomba bocsátását követően felfedezett gyártási hibákra irányulnak.
(
30
)	Lásd: 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 65. pont).
(
31
)	Lásd: 2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítélet (C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11, EU:C:2012:444, 47. pont).
(
32
)	Lásd: 2014. október 16‑iVAEX Varkens‑ en Veehandel ítélet (C‑387/13, EU:C:2014:2296, 52. pont).
(
33
)	Igaz, a Bíróság megállapította, hogy a vámhatóságok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek annak eldöntésében, hogy helyt adnak‑e a nyilatkozattevő módosítás iránti kérelmének. Lásd: 2015. december 10‑iVeloserviss ítélet (C‑427/14, EU:C:2015:803, 27. pont). Ezt a megállapítást azonban kontextusba kell helyezni, jelesül az arra vonatkozik, hogy a hatóság hivatalból felülvizsgálatot végezhet. A Bíróság fent említett ítélkezési gyakorlata tükrében úgy tűnik, e mérlegelési mozgástér viszonylag korlátozott, ami a módosítási kérelmek teljesítését illeti. Álláspontom szerint a 78. cikkben szereplő „módosíthatja” kifejezést az indokolja, hogy e rendelkezés elismeri, hogy a hatóság helyesbíthet egyes információkat és azt is, hogy a nyilatkozattevő jogosult arra, hogy a nyilatkozat módosítását kérje.
(
34
)	Lásd: 2014. február 27‑iGreencarrier Freight Services Latvia ítélet (C‑571/12, EU:C:2014:102, 32. pont). Lásd még: 2011. szeptember 15‑iDP grup ítélet (C‑138/10, EU:C:2011:587, 37. pont).
(
35
)	E három eset mellett az 1992. évi Vámkódex 66. cikkének (1) bekezdéséből kikövetkeztethető, hogy az ilyen választás főszabály szerint csak érvénytelenítés révén módosítható.
(
36
)	Lásd: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 47. pont); 2014. október 16‑iVAEX Varkens en Veehandel ítélet (C‑387/13, EU:C:2014:2296, 53. pont). Ahogyan azonban azt a Bíróság a 2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítéletében (C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11, EU:C:2012:444, 50. pont) megállapította, pusztán az, hogy az áru fizikai ellenőrzése lehetetlenné vált, nem jelenti azt, hogy nincs lehetőség a nyilatkozat felülvizsgálatára. Ezen indok alapján a módosítási kérelmet kizárólag abban az esetben lehet elutasítani, ha az ilyen ellenőrzésre az uniós jogi szabályozásnak való megfelelés és e szabályozás céljainak teljesítése érdekében van szükség. Közelebbről, ez nem zárta ki az áruk nyilatkozatban szereplő leírása alapján történő besorolásának utólagos ellenőrzését. Lásd: 2012. november 22‑iDigitalnet és társai ítélet (C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 és C‑383/11, EU:C:2012:745, 65–67. pont); 2014. február 27‑iGreencarrier Freight Services Latvia ítélet (C‑571/12, EU:C:2014:102, 36. pont).
(
37
)	Lásd különösen: 2014. október 16‑iVAEX Varkens en Veehandel ítélet (C‑387/13, EU:C:2014:2296, 54. pont); 2006. október 5‑iASM Lithography ítélet (C‑100/05, EU:C:2006:645, 43. pont).
(
38
)	Lásd például: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 69. pont).
(
39
)	Lásd: 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 51. pont).
(
40
)	Lásd: 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15 53–66. pont). Ebben az ügyben a Terex vagy a vevők megbízásából eljáró vámügyintézők a közösségi áruk kivitelét jelölő 10 00‑s vámeljárási kódot tüntették fel a kiviteli nyilatkozatokon, a vámfelfüggesztés tárgyát képező áruk újrakivitelét jelölő 31 51‑es kód helyett. A Bíróság a 65. pontban megállapította, hogy az 1992. évi Vámkódex 78. cikke lehetővé teszi a kiviteli vámáru‑nyilatkozat módosítását a vámeljárási kód kijavítása érdekében. Annyiban, amennyiben a Bíróság általános megállapításokat tett a Vámkódex 78. cikkének hatályát illetően, ezen ítéletet úgy lehet értelmezni, hogy az megállapítja, hogy a Vámkódex 78. cikke kiterjedt a vámeljárás megválasztásának módosítására, amennyiben a kérdéses vámeljárást tévesen alkalmazták, és az 1992. évi Vámkódex céljai nem kerültek veszélybe. Azon megoldást, amelyre a Bíróság ezen ügyben jutott, úgy is lehet értelmezni, hogy csak olyan helyzetekre vonatkozik, amelyekben a megválasztott kóddal kapcsolatos hiba merül fel. Következésképpen a Bíróság megállapítását úgy lehet tekinteni, mint amely azon vámeljárási kódok módosításának lehetővé tételére korlátozódik, amelyek nem voltak összhangban a megválasztott vámeljárással, nem pedig úgy, mint amely általános felhatalmazást ad a nyilatkozatban választott vámeljárás megváltoztatására. Ugyan a tényleírás nem pontosítja, hogy a nyilatkozat – az említett kód mellett – tartalmazta‑e a megválasztott vámeljárást, e második értelmezés véleményem szerint meggyőzőbb. Ugyanis a 66. cikkre tekintettel, és mivel a vámeljárás megválasztása a nyilatkozat kulcseleme, azt csak érvénytelenítés útján lehetett volna megváltoztatni.
(
41
)	Igaz, hogy a 66. cikk (2) bekezdése akként rendelkezett, hogy az áru kiadását követően a vámáru‑nyilatkozatot bizonyos esetekben érvényteleníteni lehet. E rendelkezés azonban nem terjesztette ki a 66. cikk hatályát, hanem kizárólag azt tette lehetővé, hogy az áru kiadását követően érvényteleníteni lehessen a vámáru‑nyilatkozatot egyes olyan esetekben, amelyek – a 66. cikk (1) bekezdésében foglaltak szerint – mindazonáltal a 66. cikk hatálya alá tartoznak.
(
42
)	Ahogyan ugyanis azt a jelen indítvány 26. és 56. pontjában kifejtettem, a vámáru‑nyilatkozat elsődleges célja, hogy az árut adott vámeljárás alá helyezzék.
(
43
)	Lásd: 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 56. pont).
(
44
)	Lásd az 1992. évi Vámkódex 233. cikkét.
(
45
)	Ezt a következtetést nem vonja kétségbe a 2011. szeptember 15‑iDP grup ítélet (C‑138/10, EU:C:2011:587). Habár a Bíróság abban, a számítási hibával kapcsolatos ügyben utal az érvénytelenítés lehetőségére, ezen ítéletből nem következik az, hogy a Bíróság a szóban forgó ügy alapeljárásának tárgyát képező helyzetben az ilyen érvénytelenítés lehetőségét állapította volna meg. A Bíróság a feltett kérdés megválaszolására szorítkozott, és ennek során rámutatott arra, hogy bár a bíróság nem semmisíthet meg nyilatkozatot, a nyilatkozattevő bizonyos helyzetekben kérheti a nyilatkozat érvénytelenítését. Álláspontom szerint az, hogy a Bíróság nem kívánt állást foglalni azzal kapcsolatban, hogy lehetőség van‑e az érvénytelenítésre a jelen ügyben szereplőhöz hasonló körülmények esetén, egyértelműen következik abból, hogy a Bíróság a jogi háttér ismertetése során még azt sem jelölte meg, hogy a végrehajtási rendelet alapján az érvénytelenítés mely esetekben engedhető meg.
(
46
)	Lásd: 2014. október 16‑iVAEX Varkens‑ en Veehandel ítélet (C‑387/13, EU:C:2014:2296, 54. pont).
(
47
)	Lásd továbbá: 1996. május 14‑iFaroe Seafood és társai ítélet (C‑153/94 és C‑204/94, EU:C:1996:198, 108. és 109. pont); 2011. április 7‑iSony Supply Chain Solutions (Europe) ítélet (C‑153/10, EU:C:2011:224, 28. pont).
(
48
)	A mezőgazdasági termékekre vonatkozó behozatali és kiviteli engedélyek és előzetes rögzítési igazolások rendszerének alkalmazására kialakított részletes közös szabályok megállapításáról szóló, 2000. június 9‑i 1291/2000/EK rendelet (HL 2000. L 152., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 29 kötet, 145. o.; helyesbítés: magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 34 kötet, 485. o.).
(
49
)	Lásd például: 2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítélet (C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11, EU:C:2012:444, 56. pont); 2014. október 16‑iNordex Food ítélet (C‑334/13, EU:C:2014:2294, 59. pont); 2014. október 16‑iVAEX Varkens‑ en Veehandel ítélet (C‑387/13, EU:C:2014:2296, 34. pont).
(
50
)	Lásd e tekintetben: 2012. július 12‑iSüdzucker és társai ítélet (C‑608/10, C‑10/11 és C‑23/11, EU:C:2012:444, 66. pont).
(
51
)	Lásd például: 2014. március 13‑iSICES és társai ítélet (C‑155/13, EU:C:2014:145).
(
52
)	Lásd az 1992. évi Vámkódex 192. cikkét.
(
53
)	Kétségtelen, hogy a nyilatkozat mindennemű módosítása költséggel jár a hatóság számára, mivel azonban a 78. cikk (3) bekezdése szerint a módosítást „a megállapított rendelkezéseknek megfelelően” kell elvégezni, a tagállamok – adott esetben – ezeket a költségeket a nyilatkozattevőre terhelhették.
(
54
)	Lásd e tekintetben: 2015. december 10‑iVeloserviss ítélet (C‑427/14, EU:C:2015:803, 41. pont).
(
55
)	Lásd a jelen indítvány 51–53. pontját.
(
56
)	Lásd e tekintetben: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 47. és azt követő pontok); 2010. január 14‑iTerex Equipment és társai ítélet (C‑430/08 és C‑431/08, EU:C:2010:15, 56. és azt követő pontok).
(
57
)	Lásd e tekintetben: 2005. október 20‑iOverland Footwear ítélet (C‑468/03, EU:C:2005:624, 63. pont); 2019. július 10‑iCEVA Freight Holland ítélet (C‑249/18, EU:C:2019:587, 32. pont).
(
58
)	2019. július 10‑i ítélet (C‑249/18, EU:C:2019:587).
(
59
)	Az importőr ugyanis az egyes értékesítések kapcsán elfogadott árak közül szabadon választhatja ki azt, amelyet az érintett áruk vámértéke meghatározásának alapjául használ majd, feltéve hogy az általa kiválasztott árat illetően minden szükséges elemet és dokumentumot a vámhatóság rendelkezésére tudott bocsátani (uo., 25. pont).
(
60
)	Lásd: 2019. július 10‑iCEVA Freight Holland ítélet (C‑249/18, EU:C:2019:587, 26. és 36–39. pont).
(
61
)	Lásd: 2011. április 7‑iSony Supply Chain Solutions (Europe) ítélet (C‑153/10, EU:C:2011:224, 30. pont).