62003CC0109_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolev College van Beroep voor het bedrijfsleven’i (Hollandi Kaubandus- ja Tööstuskoja Halduskohus) eelotsusetaotlus puudutab telekommunikatsiooniteenuste turu liberaliseerimist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, millises ulatuses on kõnesideteenuse osutajad kohustatud esitama andmeid universaalsete telefonikataloogide tarvis. Euroopa Kohtul palutakse tõlgendada direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõiget 3.(2) Lisaks annavad eelotsust taotleva kohtu küsimused ja põhikohtuasja menetluse asjaolud alust EÜ artikli 82 võimaliku kohaldamise kaalumiseks.
I. Ühenduse õiguslik raamistik kataloogiteenuste osas vaidluse perioodil
2. Kõnealuse vaidluse ajal reguleerivad telefonikataloogiteenuseid erisätetega kolm direktiivi: direktiiv 98/10/EÜ, direktiiv 97/66/EÜ(3) ning direktiiv 96/19 EÜ(4) .
3. Direktiiv 98/10/EÜ põhineb EÜ asutamislepingu endisel artiklil 100a ning käsitleb üldkasutatavate püsitelefonsidevõrkudele ja üldkasutatavate püsitelefonsideteenustele avatud ja tõhusa juurdepääsu ning nende kasutamise tingimuste ühtlustamist avatud ja konkurentsivõimelise turu keskkonnas kooskõlas avatud võrgu (ONP) põhimõtetega.(5) Selle eesmärgiks on „määratleda teenuste kogum, millele peaksid universaalteenuse kontekstis konkreetseid siseriiklikke tingimusi arvesse võttes taskukohase hinnaga juurde pääsema kõik kasutajad, sealhulgas tarbijad.”(6)
4. Artikli 2 lõike 2 punkti f kohaselt on universaalteenus teatava piiritletud kvaliteediga teenuste määratletud miinimumpakett, mis on saadaval kõikidele klientidele, olenemata nende geograafilisest asukohast, ning millel on konkreetsetes siseriiklikes tingimustes taskukohane hind.
5. Direktiiv arvab laiahaardelised telefonikataloogiteenused niisuguse määratletud teenustepaketi hulka, mida võib rahastada universaalteenuse kontekstis. Direktiivi preambuli 7. põhjendus selgitab seda järgmiselt: „arvestades, et kataloogiteenuste osutamine on konkurentsiline ala; […] arvestades, et kliendid ja tarbijad soovivad laiahaardelisi katalooge ja numbripäringuteenust, mis hõlmavad kõik nimekirja hõlmatud telefoniabonendid ja nende numbrid (sealhulgas püsi-, mobiil- ja isiklikud telefoninumbrid); arvestades, et käesolev direktiiv ei mõjuta olukorda, kus teatud telefonikatalooge ja kataloogiteenuseid osutatakse viisil, mida tajutakse kui kliendi jaoks tasuta teenust.”
6. Direktiivi 98/10/EÜ artikkel 6 sätestab:
„1. Käesoleva artikli sätete kohaldamisel kehtivad asjakohaste õigusaktide, nagu direktiivi 95/46/EÜ ja direktiivi 97/66/EÜ, nõuded seoses isikuandmete ja eraelu kaitsega.
2. Liikmesriigid tagavad, et:
a) abonentidel on õigus olla sisse kantud üldkasutatavatesse kataloogidesse ning õigus kontrollida ja vajaduse korral korrigeerida seda sissekannet või taotleda selle kõrvaldamist;
b) kataloogid kõikide abonentide kohta, kes ei ole avaldanud vastuväidet nimekirja hõlmamise suhtes, sealhulgas püsi-, mobiil- ja isiklikud numbrid, on kasutajatele saadaval siseriikliku reguleeriva asutuse heaks kiidetud vormis, olenemata sellest, kas need on trükitud või elektroonilised või mõlemal kujul, ning neid katalooge ajakohastatakse korrapäraselt;
c) kõikidele kasutajatele, sealhulgas taksofonikasutajatele, on saadaval vähemalt üks telefoninumbripäringuteenistus, mis hõlmab kõiki nimekirja hõlmatud abonendinumbreid.
3. Selleks, et tagada lõike 2 punktides b ja c osutatud teenuste osutamine, tagavad liikmesriigid, et kõik organisatsioonid, mis eraldavad abonentidele telefoninumbreid, täidavad kõik põhjendatud taotlused, muutmaks kättesaadavaks asjakohast teavet kokkulepitud vormingus tingimustel, mis on ausad, kulupõhised ja mittediskrimineerivad.
4. Liikmesriigid tagavad, et lõike 2 punktides b ja c viidatud teenust osutavad organisatsioonid peavad neile antud teabe töötlemisel ja esitamisel kinni diskrimineerimatuse põhimõttest.”
7. Direktiiv 97/66/EÜ käsitleb isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset telekommunikatsioonisektoris. Direktiivi artikkel 11 käsitleb “abonendikatalooge”. Lõige 1 sätestab:
„Üldsusele avatud või kataloogiteenuste kaudu kasutatavates trükitud või elektroonilistes abonendikataloogides sisalduvate isikuandmete puhul tuleks piirduda andmetega, mis on vajalikud konkreetse abonendi kindlakstegemiseks, kui abonent ei ole täiendavate isikuandmete avaldamiseks andnud oma ühemõttelist nõusolekut. Abonentidel on õigus tasuta taotleda oma andmete väljajätmist trükitud või elektroonilisest kataloogist, teatada, et nende isikuandmeid ei või kasutada otseturustamiseks, taotleda oma aadressi osalist väljajätmist ja seda, et kataloogis ei viidata abonendi soole, kui see on keeleliselt võimalik.”
8. Komisjoni direktiivi 96/19/EÜ (millega muudetakse direktiivi 90/388/EMÜ(7) artiklit 4) artikli 1 lõige 6 sätestab muu hulgas:
„[…] Liikmesriigid tagavad, et nende territooriumil kaotatakse kõik ainuõigused seoses kataloogiteenuste loomise ja osutamisega, sealhulgas telefonikataloogide avaldamise ja numbripäringuteenustega.”
9. Eespool mainitud direktiivid – ehkki neid kohaldati põhikohtuasja vaidluse tekkimiseni viinud sündmuste asetleidmise ajal – on praeguseks kehtetud. Direktiivi 97/66/EÜ artiklile 11 ligikaudselt vastav säte abonendikataloogide ja isikuandmete kaitse kohta sisaldub direktiivis 2002/58/EÜ, kuigi sätted telefonikataloogiteenuste kohta sisalduvad uues elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid käsitlevas ühises reguleerivas raamistikus.(8) Vastavalt direktiivi 2002/22/EÜ(9) artikli 5 lõike 1 punktile a on liikmesriigid kohustatud tagama, et lõppkasutajatele on riigi asjaomase võimuorgani heakskiidetud kujul (trükituna või elektrooniliselt) kättesaadav vähemalt üks ulatuslik kataloog, mida ajakohastatakse regulaarselt vähemalt kord aastas. Direktiivi 2002/22/EÜ artikli 25 lõige 2 sätestab:
„2. Liikmesriigid tagavad, et kõik abonentidele telefoninumbrite eraldamisega tegelevad ettevõtjad rahuldavad kõik põhjendatud taotlused avaldada asjakohane teave üldkasutatava numbriinfoteenuse ja üldkasutatavate kataloogide jaoks kokkulepitud kujul ja tingimustel, mis on õiglased, objektiivsed, kulupõhised ja mittediskrimineerivad.”
II. Faktilised asjaolud, siseriiklik õigus ja eelotsuse küsimused
10. KPN Telecom BV (edaspidi „KPN”) on universaalsete telekommunikatsiooniteenuste osutaja Madalmaades. Tema telekommunikatsiooniseadusest ( Telecommunicatiewet ) tulenevaks kohustuseks on avaldada universaalne telefonikataloog. KPN ostab selle kataloogi avaldamise ja levitamise teenust Telefoongids Media BV-lt.
11. Denda Multimedia BV kui menetlusse astuja (edaspidi „Denda”) ja Topware CD-Service AG (edaspidi „Topware”) palusid KPN-il edastada neile põhiandmed iga KPN abonendi kohta (st nimi, aadress, alev/linn, telefoninumber ja postiindeks ning märge selle kohta, kas numbrit kasutatakse vaid faksinumbrina) ühes lisaandmetega (v.a reklaamid), mida KPN avaldab oma nn valgetel lehtedel (st mobiiltelefoninumbrid, amet, esinemine mõne teise nime all või mõne teise asula kataloogis), eesmärgiga koostada konkureerivad telefonikataloogid CD-ROM-il.
12. KPN keeldus lisateabe andmisest. Lisaks sellele keeldus ta väljastamast põhiandmeid hinnaga alla 0,85 Hollandi kuldna (0,39 eurot) andmeühiku kohta.
13. 1997. aastal esitasid Denda ja Topware Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit’ile (Hollandi sõltumatu posti- ja sideamet) (edaspidi „OPTA”) KPN-i kohta kaebuse, väites, et KPN-i keeldumine lisaandmete andmisest ning põhiandmete eest nõutud tasu on vastuolus telekommunikatsiooniseadusega ning iseäranis ONP telefoni ja rendiliinide määruse artikliga 43 (Besluit ONP huurlijnen en telefonie) (edaspidi „BOHT”)(10) .
14. BOHT-i artikkel 43 sätestab, et kes iganes väljastab numbri üldkasutatavate püsitelefoniteenuste, mobiiltelefoniteenuste ja isiklike numbriteenuste kasutamiseks, „avaldab taotlejale numbrid ühes kaasneva teabega ettenähtud vormis, kulupõhiselt, mittediskrimineerivatel tingimustel, eesmärgiga koostada telefonikatalooge ja tagada Besluit universele dienstverlening’is (Universaalteenuste osutamise määrus) nimetatud telefoni infoliini teenus.” BOHT-i artikkel 43 on Madalmaades direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 rakendussätteks.
15. 29. septembril 1999 otsustas OPTA, et KPN on kohustatud esitama vaid oma abonentide põhiandmed. Siiski ei tohiks KPN-i poolt küsitud hind ületada põhiandmete esitamise tegelikku piirkulu, millele võib lisada mõistliku kasumi. Täpsemalt öeldes pidi KPN-i küsitud hind olema väiksem kui 0,005 Hollandi kuldnat (0,0023 eurot) andmeühiku kohta. Selle otsuse peale esitasid kaebused nii KPN, Denda kui ka Topware.
16. 4. detsembri 2000. aasta otsusega muutis OPTA oma 1999. aasta septembri otsust ning leidis, et KPN on kohustatud edastama kõik andmed, mis ta saab oma abonentidelt kasutusvalmina ( kant en klaar ). See hõlmab ühenduse telefoninumbrit; nime ja initsiaale, võimaluse korral ettevõtja nime; täielikku aadressi, sealhulgas postiindeksit; võimalikku lisamärget teise nime all olevate telefoninumbrite kohta; märget selle kohta, kas numbrit kasutatakse (vaid) faksinumbrina; lisamärget mobiiltelefoninumbri või -numbrite kohta; lisamärkeid abonendi ameti ning teiste omavalitsuste kataloogides esinemise kohta. Ta kinnitas oma varasemat seisukohta lubatava tasu osas andmeühiku kohta.
17. KPN kaebas OPTA otsuse edasi Rotterdami Arrondissementsrechtbank’i (ringkonnakohus). See kaebus jäeti 21. juuni 2001. aasta otsusega rahuldamata. Seejärel kaebas KPN otsuse edasi College van Beroep voor het bedrijfsleven’i. Võttes arvesse, et BOHT-i artikkel 43 on direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 rakendussäte, otsustas College esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas direktiivi 98/10/EÜ (EÜT 1998 L 101, lk 24) artikli 6 lõike 3 sõnu „asjakohane teave” peab tõlgendama nii, et hõlmatud on vaid asjaomaste isikute poolt eraldatud telefoninumbrid ühes abonendi nime, aadressi, elukoha ja postiindeksiga ning teatud juhtudel ka märge selle kohta, et number on kasutusel (üksnes) faksinumbrina, või on hõlmatud ka kõnealuste isikute valduses olevad teised andmed, nagu lisamärge abonendi ameti, teise nime, teise asula või mobiiltelefonide numbrite kohta?
2. Kas esimeses küsimuses mainitud sätte sõnu „täidavad kõik põhjendatud taotlused […] kokkulepitud vormingus tingimustel, mis on ausad, kulupõhised ja mittediskrimineerivad” peab tõlgendama nii, et:
a) abonendi numbreid ühes nime, aadressi, elukoha ja postiindeksiga peab väljastama tasu eest, mis vastab vaid andmete kättesaadavaks tegemise kuludele, ning
b) teised andmed, mida punktis a pole mainitud, peab kättesaadavaks tegema tasu eest, mille puhul andmete omanik näitab, kui palju talle on maksma läinud nende andmete omandamine või edastamine?”
III. Õiguslik hinnang
A. Missugune teave on „asjakohane” direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 tähenduses?
18. Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, missugune teave on „asjakohane” kõnealuse direktiivi artikli 6 lõike 3 tähenduses.
19. Direktiivis 98/10/EÜ ei ole artikli 6 lõikes 3 kasutatud „asjaomase teabe” mõistet konkreetsemalt määratletud. Et vastata siseriikliku kohtu poolt esitatud esimesele küsimusele, tuleb vaadelda antud sätte konteksti ja direktiivi eesmärki.(11)
20. Nagu täheldatud, on direktiivi eesmärk tagada kogu ühenduses üldkasutatavate kvaliteetsete püsitelefoniteenuste kättesaadavus ning määratleda teenused, mis peavad olema kõigile kasutajatele, sealhulgas tarbijatele, mõistliku hinnaga kättesaadavad. Kahtlemata toetab püüdlus määratleda ja ühtlustada universaalseid telefoniteenuseid, iseäranis kataloogiteenuseid, kõnesideturgude liberaliseerimist. Tarbijate seisukohast oleks ebapraktiline, kui mitme kõnesideteenuse osutaja tõttu oleks kataloogiteave jaotatud mitmesse erinevasse telefonikataloogi. Samuti muutuks teenuseosutaja vahetamine vähem atraktiivseks, kui sellega kaasneks telefonikataloogidest soovimatu väljajätmine. Need puudused võivad lõpptarbija jaoks isegi halvata konkurentsi kõnesideteenuste turul. Seetõttu kaitseb direktiivi artikkel 6 universaalsete kataloogiteenuste olemasolu juhul, kui turul neid ei osutata. See võimaldab universaalsete telefonikataloogide tootmist, kohustades liikmesriike tagama, et kõik telefoniteenuse osutajad teevad kataloogiteabe kättesaadavaks. Kõnealuse sätte osana tuleb „asjakohase teabe” mõistet vaadelda direktiivi peamiselt kasutajakeskse eesmärgi valguses.
21. Euroopa Kohtule esitati kolm „asjakohase teabe” mõiste tõlgendust. KPN-i tõlgendus seostab „asjakohast” millegagi, mis on vajalik kõnesideühenduse loomiseks ja säilitamiseks. KPN on seisukohal, et „asjakohane teave” hõlmab üksnes abonentide poolt telefonikataloogis avaldamiseks esitatud teavet ning on samal ajal lahutamatult seotud püsitelefoniteenuste osutamisega.
22. Teine tõlgendus, mida toetavad OPTA ja Denda, seostab mõistet „asjakohane” millegagi, mis on vajalik konkurentsi loomiseks kataloogiteenuste turul. OPTA ja Denda tõlgenduse kohaselt hõlmab „asjakohane teave” kõiki KPN-i oma telefonikataloogis avaldatud andmeid. Seda tõlgendust toetab soov tasakaalustada KPN-i konkurentsieelist telefonikataloogiteenuste turul, mis tulenes tema peamise ning kuni viimase ajani monopoolse kõnesideteenuse osutaja ja universaalsete telefonikataloogide väljaandja staatusest Madalmaades. Selleks, et avaldada telefonikataloogi, mis suudaks konkureerida KPN-i kataloogiga, peavad konkurendid tingimata saama oma käsutusse kõik eelnimetatud kataloogis sisalduvad andmed.
23. Kolmas tõlgendus, mida kaitseb komisjon, seostab „asjakohast” millegagi, mis on vajalik universaalsete kataloogiteenuste osutamiseks.
24. Üksnes kolmas tõlgendus teenib direktiivi 98/10/EÜ eesmärki. Nagu komisjon õigesti märkis, ei viita mõiste „asjakohane” direktiivis suutlikkusele konkureerida universaalsete kataloogiteenuste turul, vaid viitab nimetatud teenuste osutamise tagamisele. Direktiiv – kooskõlas komisjoni d irektiivi 96/19/EÜ artikliga 6 – möönab, et kataloogiteenuste osutamine on konkurentsiline ala ning võimaldab seetõttu mitmete põhjalike telefonikataloogide loomist, nõudes samal ajal vähemalt ühe olemasolu, kuid see ei tähenda, et direktiivi eesmärgiks on edendada kataloogiteenuste turul konkurentsi, selle asemel et tagada kindlaksmääratud kvaliteediga universaalteenuste säilimine.
25. Ühtlasi nähtub direktiivi 98/10/EÜ eesmärgist, et vastupidiselt KPN-i väidetele ei saa „asjakohast teavet” piirata kõnesideteenuste osutamisega lahutamatult seotud teabega. Kõnesideteenuse osutajate kohustus anda „asjakohast teavet” universaalse telefonikataloogi tarvis hõlmab ka kohustust niisugust teavet koguda, isegi juhul, kui see pole kõnesideteenuste osutamiseks rangelt vajalik.(12) Ilmselt ei võta nimetatud teenuste osutajate kohustus koguda asjakohast kataloogiteavet abonentidelt õigust keelduda isikuandmete avaldamisest või keelata nende avaldamine universaalsetes telefonikataloogides.
26. Arvestades, et direktiiv 98/10/EÜ ei paku selget määratlust ning et universaalteenuse mõistet mõjutavad turu areng ja kasutajate erinevad huvid eri riikides, on mõiste „asjakohane teave” täpne ulatus vastavalt riigisisestele vajadustele jäetud iga liikmesriigi määratleda.(13) Samas tuleb tõlgendamisel arvesse võtta järgmisi aspekte.
27. Eelkõige peaks „asjakohane teave” sisaldama vähemalt abonentide püsi-, mobiil- ja isiklikke telefoninumbreid koos nendega seotud nime, aadressi ja alevi/linnaga. Need on minimaalsed andmed, mida telefonikataloogide kasutajad otsitavate abonentide identifitseerimiseks vajavad. Järelikult tuleb niisugust teavet lugeda direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 tähenduses „asjakohaseks”.
28. Teiseks, nagu tuvastati ülalpool, viitab mõiste „asjakohane” artikli 6 lõike 3 tähenduses universaalteenuse osutamisele. Lisaks miinimumandmetele asjakohase teabe kindlaksmääramisel võiksid liikmesriigid arvesse võtta seda, mida tüüpiline kasutaja telefonikataloogilt nõuab; see võib aga liikmesriigiti erineda. Siinjuures saavad nad arvesse võtta seda, mida kasutajad tavaliselt telefonikataloogist leida loodavad – näiteks abonendi elukutse, ametinimetus jne –, ja kahtlemata võib telefonikataloogide pikaajaline ainuväljaandja olla suurel määral kujundanud kasutaja ootusi ning soove, nagu OPTA oma kirjalikes avaldustes märkis. Siiski ei saa automaatselt eeldada, et kõike, mida eelnimetatud telefonikataloogide väljaandja oma kataloogides avaldab, tuleb pidada asjakohaseks direktiivi tähenduses. Madalmaades seaks see universaalsete kataloogiteenuste standardi ning iga kõnesideteenuse osutaja kohustuse koguda ja esitada vastavaid andmeid täielikku sõltuvusse sellest, mida KPN otsustab oma telefonikataloogis avaldada. Niisugust tinglikku tõlgendust ei toeta ei artikli 6 sõnastus ega eesmärk.(14)
29. OPTA on märkinud, et BOHT-i artikkel 43 seab KPN-ile kohustuse väljastada kõik tema käsutuses olevad kataloogiandmed ja seda isegi juhul, kui KPN-il poleks kohustust vastavaid andmeid koguda. Samas direktiiv ise niisugust tõlgendust ei toeta. Artikli 6 lõige 3 kehtestab igale kõnesideteenuse osutajale võrdse kohustuse koguda ja esitada kataloogiandmeid sõltumata turu struktuurist või seadusest tulenevast kohustusest avaldada ulatuslik telefonikataloog. Pelgalt direktiivi artikli 6 lõikele 3 viidates ei saa eeldada, et KPN koguks või esitaks rohkem andmeid kui teised kõnesideteenuse osutajad.
30. Pealegi rõhutab direktiivi preambuli 7. põhjendus, et kataloogiteenuste osutamine on konkurentsiline ala. Kataloogiteenuste osutajate vaheline konkurents võib laieneda ka kataloogide sisule. Kõnesideteenuste osutajad võivad igal juhul hankida rohkem teavet kui see, mis on asjakohane direktiivi artikli 6 lõike 3 tähenduses, tingimusel, et selle tegevuse käigus ei rikuta eraelu ja andmekaitse nõudeid. Nad on võrdselt vabad avaldama või laskma enda nimel avaldada kataloogi, milles sisaldub „asjakohasest” teabest rohkem andmeid. Võimalus, et mõned telefonikataloogid pakuvad enam teavet kui teised, ei vähenda universaalsete kataloogiteenuste kättesaadavust seni, kuni kasutajad on suutelised leidma teavet, mida nad tavaliselt peavad asjakohaseks.
31. Kataloogide sisu osas võib konkurentsi kontrollida, kui KPN keelab juurdepääsu teabele, mis on konkurentsivõime tagamiseks vajalik. Selles osas tuleb märkida, et üldisi konkurentsireegleid võib rakendada koos direktiivides 98/10/EÜ ja 96/19/EÜ sätestatud sektorispetsiifiliste reeglitega. Kui KPN on kohustatud esitama rohkem andmeid, kui peetakse asjakohaseks universaalsete kataloogiteenuste osutamisel, siis ei tulene see direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõikest 3, vaid tõenäoliselt EÜ artikli 82 kohaldamisest.
EÜ artikli 82 kohaldamine
32. OPTA ja Denda on väitnud, et KPN-i kataloogis avaldatud abonentide andmed on hädavajalikud neile, kes soovivad avaldada telefonikataloogi, mis suudab KPN-i kataloogiga tõhusalt konkureerida. Euroopa Kohtu EÜ artikli 82 osas kujundatud praktikast nähtub, et tarnest keeldumist võidakse käsitleda turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena, kui see ei võimalda tootel tulla järelturule konkurentsis turgu valitseva ettevõtja oma tootega samal turul.(15) Lisaks direktiivi analüüsile arutan ma antud kohtupraktika (mida sageli nimetatakse ka „oluliste vahendite doktriiniks”)(16) võimalikku kohaldamist ka siseriiklikus kohtus menetluses oleva kohtuasja puhul. Ma ei aruta kõiki tingimusi EÜ artikli 82 kohaldamiseks, vaid keskendun sellele, kas kõnesideteenuse osutaja keeldumine nõutud abonentide andmete avaldamisest on käsitletav turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena.(17)
33. Magill’i kohtuasjas(18) leidis Euroopa Kohus, et omanikupoolse ainuõiguse teostamisega võib kaasneda konkurentsivastane käitumine. Selles kohtuasjas tuginesid kolm ringhäälinguettevõtjat oma ainuõigustele, kui keeldusid iganädalast telekava avaldada soovivale väljaandjale esitamast andmeid oma teleprogrammide kohta. Juurdepääsu keelamisega põhiandmetele, mis on hädavajalik alusmaterjal niisuguse kava koostamiseks, jätsid need kolm ringhäälinguettevõtjat enda kätte televisiooni nädalakavade järelturu, välistades konkurentsi sellel turul. Sellist keeldumist käsitleti kõiki kirjeldatud juhtumiga seotud asjaolusid arvestades turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena ja EÜ asutamislepingu artikli 86 (praegu EÜ artikkel 82) rikkumisena.(19)
34. Magill’i kohtuasja argumentatsiooni kinnitas Euroopa Kohtu otsus Bronner’i kohtuasjas, kuigi viimases leidis kohus, et päevalehtede levitamise kavale juurdepääsu võimaldamisest keeldumine pole käsitletav turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena EÜ asutamislepingu artikli 86 tähenduses.(20)
35. Magill’i ja Bronner’i kohtuasjadele tuginedes kordas Euroopa Kohus 29. aprilli 2004. aasta kohtuasjas IMS Health(21) tehtud eelotsuses kumulatiivseid tingimusi, mis käsitlevad autoriõigust omava äriühingu keeldumist juurdepääsu võimaldamisest tootele või teenusele, mis on hädavajalik vastava äritegevuse arendamiseks, turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena, täpsemalt: a) keeldumist, mis välistab igasuguse konkurentsi järelturul, b) keeldumist, mis takistab sellise uue toote turuletulekut, mida tarbijad potentsiaalselt nõuavad, või c) keeldumist, mis ei tugine objektiivsetele kaalutlustele.(22)
36. Selleks, et avaldamisest keeldumisele oleks võimalik kohaldada EÜ artiklit 82, tuleb esmalt kindlaks teha turgu valitseva seisundi olemasolu, mis võimaldab turgu valitseval ettevõtjal takistada konkurentsi järelturul. Selleks tuleb määratleda esmane turg ja selle sisendid ning järelturg, mille jaoks need sisendid on vajalikud.(23)
37. Magill’i kohtuasjas leiti, et kõnealuse nädala telekava andmed kujutavad endast eriturgu, mida ei saa samastada televisiooniprogrammidega seotud teabe turuga üldiselt.(24) Niisugune kaubaturu kitsas määratlus tulenes asjaolust, et ringhäälinguorganisatsioonide valduses olevaid andmeid ei saanud vahetada muu televisiooniprogrammide teabe vastu. Asjaolude sunnil olid ringhäälinguorganisatsioonid oma televisiooniprogrammidega seotud teabe ainsateks allikateks ning neile kuulus seega nimetatud andmete osas faktiline monopol.(25) Samuti võib asuda seisukohale, et kõnesideteenuste osutajatel on abonentide andmete osas faktiline monopol, kui need andmed pole asendatavad ja on hädavajalikud järelturul tegutsemiseks.
38. Kõnealuseid asjaolusid arvestades tuleks hinnata, kas KPN-i seisus võimaldab tal direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 kohaldamisalast väljapoole jäävate abonentide andmete mitteavaldamisega takistada tõhusat konkureerimist oma telefonikataloogiga. Niisuguse hindamise käigus tuleks ka kindlaks teha, kas konkurent on faktiliselt või põhjendatult suutmatu iseseisvalt koguma ja ajakohastama nõutud teavet abonentide kohta, st kas kataloogi avaldamine nõutud andmeteta või nende kogumine muul viisil pole majanduslikult tasuv(26) .
39. Samas ei tohiks turgu valitseva ettevõtja EÜ artiklist 82 tulenevat konkurentide aitamise kohustust käsitleda liiga kergekäeliselt ning konkurendile andmete avaldamisest keeldumist ei tohiks automaatselt lugeda turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks üksnes seepärast, et kõnealused sisendandmed on vajalikud järelturul konkureerimiseks. Huvi turul vaba konkurentsi säilitamise ja loomise vastu ning huvi mitte peletada investeeringuid ja uuendusi nõudega, et äriedu vilju tuleb jagada konkurentidega, tuleb hoida tasakaalus.
40. Näiteks võib objektiivse põhjenduse puudumisel turgu valitseva ettevõtja keeldumist tarnida tooteid või teenuseid, mis on vajalikud turgu valitseva ettevõtja tootega konkureerimiseks järelturul, pidada turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks, kui sellega kaasneb tarnete lõpetamine olemasolevale kliendile,(27) toote sidumine mõne teise tootega,(28) välismaiste konkurentide diskrimineerimine seadusjärgset monopoolset seisundit omava ettevõtja poolt,(29) või intellektuaalsete omandiõiguste kontekstis, kui selline keeldumine takistab mõne niisuguse uue toote turuletulekut, mida tarbijad potentsiaalselt nõuavad(30) .
41. Turgu valitseva ettevõtja keeldumine võib olla tõlgendatav turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena hiljuti piirangutest vabastatud tegevusharu oludes, kus ettevõtja hankis teisendtoodete turule vajalikud sisendid oma varasemat seadusjärgset monopoolset seisundit otseselt ära kasutades ning kus juurdepääs nimetatud sisenditele pole reguleeritud sektorispetsiifiliste õigusaktidega. Olukorras, kus tarnijal on järelturul konkurentsieelis, mille ta omandas seeläbi, et oli varasemalt kaitstud konkurentsi eest, on talle tarnimiskohustuse panemisest johtuv võimalik investeeringute ja uuenduste peletamise oht minimaalne, mille kaalub tõenäoliselt üles huvi konkurentsi edendamise vastu. Nagu üks kommentaator märkis, oleks tööstussektorite piirangutest vabastamise ja liberaliseerimise meetmetest „vähe kasu, kui asjaomased ettevõtjad, kellest enamikul on oma tegevusvaldkonnas turgu valitsev seisund, võivad oma ärihuve silmas pidades vabalt ühineda ning konkurente diskrimineerida”.(31)
42. Siinkohal tuleb märkida, et investeeringute ja uuenduste hüvitamiseks piisab, kui nõuda vajaliku sisendi ostjalt õiglast hüvitust. Isegi kui nimetatud sisendi tarnimisest keeldumist tuleb pidada turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks, peab tarnetingimuste kindlaksmääramisel järgima eelkirjeldatud tasakaalu põhimõtet, mis tähendab, et need tingimused peavad olema õiglased ja mittediskrimineerivad, võttes seejuures ühelt poolt arvesse mõistliku tulu teenimist, mis on vajalik investeeringute ja uuenduste hüvitamiseks selle kohtuasja asjaolude valguses ning teiselt poolt huvi kõnealusel järelturul konkurentsi edendamise vastu.
43. Just eeltoodu valguses tuleb hinnata, kas KPN-i seisund vastab nendele kriteeriumidele, mis võimaldavad käsitleda tema keeldumist direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 kohaldamisalast väljuvate abonentide andmete avaldamisest turgu valitseva seisundi kuritarvitamisena EÜ artikli 82 tähenduses.
44. Kokkuvõttes peaksid liikmesriigid lisaks „asjakohase teabena” käsitletavatele miinimumandmetele oma siseriiklike asjaolude valguses määratlema ka universaalsete kataloogiteenuste osutamiseks vajaliku asjakohase teabe. Iga kõnesideteenuse osutaja on oma abonentide õigusi arvestades kohustatud kirjeldatud andmeid oma abonentidelt koguma ja täitma kõik mõistlikud palved, mis seonduvad nimetatud andmete avalikustamisega neile, kes kavatsevad avaldada universaalse telefonikataloogi. Kui KPN on kohustatud esitama rohkem andmeid, kui tuleb pidada asjakohaseks universaalsete kataloogiteenuste osutamisel, siis ei tulene see direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõikest 3, vaid tõenäoliselt EÜ artikli 82 kohaldamisest. Tuleks hinnata, kas KPN-i seisus võimaldab tal direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 kohaldamisalast väljapoole jäävate abonentide andmete mitteavaldamisega takistada tõhusat konkureerimist oma telefonikataloogiga.
B. Telefoniabonendi andmete eest makstava tasu arvutamine
45. Teise küsimusega direktiivi 98/10 sama sätte kohta palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendust sõnadele „täidavad kõik põhjendatud taotlused […] kokkulepitud vormingus tingimustel, mis on ausad, kulupõhised ja mittediskrimineerivad”, et otsustada, kuidas arvutada tasu, mida KPN võib ülalnimetatud andmete eest küsida. Täpsemalt väljendudes soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millised on need kuluelemendid abonentide asjakohase teabe kogumiseks, ajakohastamiseks ning edastamiseks, mis võivad sisalduda eelnimetatud andmete hinnas.
46. On ütlematagi selge, et kõnesideteenuse osutajad kannavad seoses abonentide andmete kogumise, säilitamise ja edastamisega kulusid. Sama kehtib kataloogi mittelisatavate andmete kohta ehk andmete kohta, mida isik ei soovi telefonikataloogis avaldada. Isegi kui neid andmeid pole kõnesideteenuste osutamiseks hädasti tarvis, tuleneb direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõigetest 2 ja 3, et iga kõnesideteenuse osutaja on kohustatud talletama andmeid klientide kohta, kes ei soovi oma andmeid kataloogis avaldada.
47. Kataloogiväliste andmete säilitamisega seotud kulude jaotamine oli üheks kohtu poolt komisjoni ja Prantsusmaa vahelises kohtuasjas(32) 6. detsembril 2001 tehtud otsuses käsitletud teemaks. See kohtuasi puudutas muu hulgas riiklikku universaalteenuste osutamisega seotud kulude jagamise kava. Nimetatud kava hõlmas kataloogiväliste andmete säilitamist kui universaalteenusena ulatusliku telefonikataloogi koostamise kulukomponenti. Samas leidis Euroopa Kohus, et kataloogiväliste andmete säilitamine on pigem osa teenuseosutaja oma kliendiarvestusest kui universaalteenusena ulatusliku telefonikataloogi koostamisest.(33) Minu arvates tuleb samast eeldusest lähtuda ka asjakohase kataloogiteabe puhul.
48. Kulude jaotamisel tuleb asjakohaseid kataloogiandmeid ja kataloogiväliseid andmeid sisaldava andmebaasi säilitamist käsitleda eelkõige tegevusena, mis on seotud kõnesideteenuste osutamisega ning mitte eraldi tegevusena, millega seoses tuleb teha kulutusi, et teha võimalikuks universaalsete telefonikataloogide avaldamine. Lõppude lõpuks on abonentide mainimine telefonikataloogides kõnesideteenuste osutajatele äärmiselt tähtis, kuna ergutab tarbijaid nende teenuseid kasutama.
49. Kui artikli 6 lõige 3 viitab „asjakohase teabe” esitamisele kulupõhistel tingimustel, siis tähendab see seda, et vastavaid andmeid sisaldava andmebaasi koostamise ja säilitamisega seotud kulude hüvitamine ei saa olla osa neist tingimustest. Neid kulusid peavad kandma kõik kõnesideteenuste osutajad ning need on juba haaratud tavapärase kõnesideteenuse kuludesse ja tuludesse. Nende kulude panemine andmetele juurdepääsu soovijatele kas tagasiulatuva jaotamisega või muul teel tooks kaasa alusetu kulude ülekompenseerimise, mis ei saa olla vastavuses artikli 6 lõike 3 nõuete ja eesmärgiga.
50. KPN-i ettepanekut seostada “asjakohase teabe” hind telefonikataloogi lõpptarbijate arvuga ei saa pidada kulupõhiseks direktiivi artikli 6 lõike 3 tähenduses. Vastavate andmete kogumise ja säilitamise kulud on seotud telefoniabonentide arvuga, mitte universaalsete telefonikataloogide või nende tarbijate arvuga.
51. Olukord oleks teistsugune üksnes juhul, kui kõnesideteenuse osutaja suudab tõendada, et ta pidi tegema täiendavaid spetsiifilisi kulutusi, et täita talle pandud kohustust koguda ja esitada asjakohaseid kataloogiandmeid ulatuslike telefonikataloogide väljaandjatele ning et üksnes oma kliendiarvestuse raames poleks ta selliseid kulutusi pidanud kandma. Ilmseks näiteks on siinkohal kolmandatest isikutest väljaandjatele kataloogiandmete edastamise kulu. Artikli 6 lõikes 3 sätestatud õiglaste ja kulupõhiste tingimuste mõiste eeldab, et nimetatud kulud kannab telefonikataloogi väljaandja.
52. Artikli 6 lõike 3 klassikaline tagajärg oleks see, et kõnesideteenuse lõpptarbijad kannavad kataloogiandmete kogumise ja säilitamisega seotud kulud(34) ning telefonikataloogide lõpptarbijad kannavad vastavate andmete „nende” kataloogi väljaandjale kättesaadavaks tegemisega seotud kulud.(35)
53. Sellest tuleb järeldada, et mõiste “kulupõhine” eeldab, et kõnesideteenuse osutajad võivad nõuda universaalsete telefonikataloogide väljaandjalt nende kulude hüvitamist, mis on seotud vastavale väljaandjale asjakohaste kataloogiandmete edastamisega. Ülejäänud kulutusi võib arvesse võtta vaid juhul, kui kõnesideteenuse osutaja suudab tõendada, et ta pidi tegema täiendavaid spetsiifilisi kulutusi, et täita talle pandud kohustust koguda ja esitada asjakohaseid kataloogiandmeid ning et vaid oma kliendiarvestuse raames poleks ta selliseid kulutusi pidanud kandma.
54. Teisalt lubavad tingimused, mis reguleerivad selliste andmete esitamist, millele ei laiene direktiivi artikli 6 lõige 3, kuid mis kuuluvad esitamisele EÜ artikli 82 alusel, teenida mõistlikku tulu vastavate andmete kogumiseks ja säilitamiseks tehtud investeeringutelt.
55. Kuid sellele vaatamata nõuavad nii direktiivi artikli 6 lõige 3 kui ka EÜ artikkel 82, et andmete kättesaadavaks tegemise tingimused peavad olema mittediskrimineerivad. Seega ei tohi need tingimused ilma objektiivse põhjenduseta panna konkureerivat telefonikataloogide väljaandjat ebasoodsasse olukorda võrreldes kõnesideteenuse osutajaga seotud konkurendiga, kellelt abonendiandmeid taotletakse.
IV. Ettepanek
56. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata College van Beroep voor het Bedrijfsleven’i esitatud küsimustele järgmiselt:
1. Asjakohane teave Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiivi 98/10/EÜ avatud võrgu pakkumise kohaldamise kohta kõneside suhtes ja telekommunikatsiooni universaalteenuse kohta konkurentsitingimustele vastavas keskkonnas artikli 6 lõike 3 tähenduses on teave, mille avaldamine telefonikataloogis on vajalik universaalsete kataloogiteenuste osutamiseks siseriiklike tingimuste raames. See hõlmab tingimata minimaalseid andmeid, mida telefonikataloogide kasutajad otsitavate abonentide identifitseerimiseks tavaliselt vajavad.
2. Mis puudutab „asjakohase teabe” edastamist „ausatel, kulupõhistel ja mittediskrimineerivatel” tingimustel direktiivi 98/10/EÜ artikli 6 lõike 3 tähenduses, siis tuleb arvesse võtta üksnes vastava teabe kättesaadavaks tegemisega seotud tegelikke kulusid ning muid kulusid, mida kõnesideteenuse osutaja suudab tõendada kui kulusid, mida ta pidi kandma selleks, et täita talle pandud kohustust koguda ja esitada asjakohaseid kataloogiandmeid, ning mida ta vaid oma kliendiarvestuse raames poleks pidanud kandma.
(1) .
(2) –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiivi 98/10/EÜ avatud võrgu (ONP) pakkumise kohaldamise kohta kõneside suhtes ja telekommunikatsiooni universaalteenuse kohta konkurentsitingimustele vastavas keskkonnas (EÜT 1998 L 101, lk 24). See direktiiv asendas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 1995. aasta direktiivi 95/62/EÜ, mis käsitleb avatud võrgu (OPN) kohaldamist kõneside suhtes (EÜT 1995 L 321, lk 6).
(3) –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiiv 97/66/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset telekommunikatsioonisektoris (EÜT 1998 L 24, lk 1).
(4) –	Komisjoni 13. märtsi 1996. aasta direktiiv 96/19/EÜ, millega muudetakse direktiivi 90/388/EMÜ artiklit 4 täieliku konkurentsi kehtestamise osas telekommunikatsiooniturgudel (EÜT 1996 L 74, lk 13).
(5) –	Vt ka kõneside direktiivi, millega rakendatakse ONP põhimõtteid kõnesidele.
(6) –	Artikli 1 lõige 1.
(7) –	Komisjoni 28. juuni 1990. aasta direktiiv 90/388/EMÜ konkurentsi kohta telekommunikatsiooniteenuse turgudel (EÜT 1990 L 192, lk 10).
(8) –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuli 2002. aasta direktiiv 2002/58/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev direktiiv) (EÜT 2002 L 201, lk 37; ELT eriväljaanne 13/29, lk 514), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT 2002 L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).
(9) –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT 2002 L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367).
(10) –	Staatsblad
1998, lk 639.
(11) –	Vt näiteks 6. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-245/00: Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) v.
Nederlandse Omroep Stichting (NOS) (EKL 2003, lk I-1251, punkt 23); 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-287/98: Linster (EKL 2000, lk I-6917, punkt 43); 18. jaanuari 1984. aasta otsus kohtuasjas 327/82: Ekro BV Vee- en Vleeshandel v.
Produktschap voor Vee en Vlees (EKL 1984, lk 107, punkt 11).
(12) –	Sama olukord on kataloogiväliste andmetega ehk nende andmetega, mida isik ei soovi telefonikataloogis avaldada. Kuigi neid andmeid pole ilmtingimata tarvis kõnesideteenuste osutamiseks, on iga kõnesideteenuse osutaja kohustatud talletama andmeid klientide kohta, kes ei soovi oma andmeid kataloogis avaldada.
(13) –	Vt direktiivi 98/10/EÜ artikli 1 lõiget 1.
(14) –	Teine küsimus on, kas direktiiv keelab liikmesriikidel kehtestada kõnesideteenuste osutajatele kohustuse esitada abonentide kohta muid andmeid lisaks nendele andmetele, mis on vajalikud universaalse kataloogiteenuse tagamiseks. Kuigi niisugused meetmed peaksid loomulikult olema kooskõlas ühenduse õigusega, leian ma, et direktiivis endas ei sisaldu midagi, mis ei lubaks liikmesriikidel nimetatud täiendavaid kohustusi kehtestada.
(15) –	Vt ka 6. märtsi 1974. aasta otsus liidetud kohtuasjades 6/73 ja 7/73: Commercial Solvents v.
komisjon (EKL 1974, lk 223); 3. oktoobri 1985. aasta otsus kohtuasjas 311/84: CBEM v.
CLT ja IPB (EKL 1985, lk 3261); 6. aprilli 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-241/91 P ja C-242/91 P: RTE ja ITP v.
komisjon („Magill”) (EKL 1995, lk I-743) ning kohtujurist Jacobs’i ettepaneku punkt 43 kohtuasjas C-7/97: Bronner v.
Mediaprint (EKL 1998, lk I-7791).
(16) –	Mõte on selles, et konkurentsi välistamine järelturul saavutatakse keeldumisega oluliste sisendandmete esitamisest või olulistele rajatistele juurdepääsu võimaldamisest. Seda doktriini nimetatakse ka „mitte niivõrd doktriiniks, kuivõrd epiteediks, mis viitab mõningatele eranditele õigusest jätta oma looming enesele, kuid ei ütle meile, millised need erandid on.” (Areeda, P., “Essential Facilities: An Epithet in Need of Limiting Principles”, Antitrust Law Journal, 58. köide, 1990, lk 841). Euroopa Kohtu hiljutise praktika põhjalikuma analüüsi selles küsimuses võib leida kohtujurist Tizzano 2. oktoobri 2003. aasta ettepanekus kohtuasjas C-418/01: IMS Health GmbH & Co. OHG v.
NDC Health GmbH & Co. KG. Kohtujurist Jacobs andis ülevaate hiljutisest kohtupraktikast nii Euroopa Liidus kui ka Ameerika Ühendriikides oma 28. mail 1998 eespool viidatud kohtuasjas Bronner v.
Mediaprint ettepaneku punktides 35–53. Ülevaate saamiseks asjade hetkeseisust seoses oluliste rajatiste doktriiniga Ameerika Ühendriikide õiguses vt Ameerika Ühendriikide Ülemkohtu 13. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas Verizon Communications Inc. v . Law Offices of Curtis V. Trinko, 540 U.S. ___ (2004). Ühendriikide ülemkohus ei tunnusta ega tunnista kõlbmatuks „madalama astme kohtute loodud” oluliste rajatiste doktriini.
(17) –	Euroopa Kohtule esitatud andmed pole piisavad selleks, et viia EÜ artikli 82 alusel läbi põhjalikum analüüs, mis tavaliselt hõlmaks ka liikmesriikidevahelise kaubanduse ning ühisturu suuremas osas valitseva seisundi omamise mõju.
(18) –	Liidetud kohtuasjad C-241/91 P ning C-242/91 P: RTE ja ITP v.
komisjon (EKL 1995_lk I-743).
(19) –	Nimetatud kohtuotsuse punktid 46–57.
(20) –	26. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-7/97: Bronner v.
Mediaprint (EKL 1998, lk I-7791, punktid 41–47).
(21) –	29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-418/01: IMS Health GmbH & Co. OHG v.
NDC Health GmbH & Co. KG (EKL 2004, lk I-5039).
(22) –	Eespool viidatud kohtuotsus JMS Health, punkt 38.
(23) –	Isegi kui need turud eksisteerivad vaid potentsiaalselt. Vt 16. joonealuses märkuses viidatud kohtujurist Tizzano ettepanek kohtuasjas IMS Health, punktid 57 ja 59.
(24) –	10. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas T-69/89: RTE v.
komisjon, EKL 1991, lk II-485, punkt 61.
(25) –	18.  joonealuses märkuses viidatud Magill’i kohtuotsus, punkt 47. Vt ka 20. joonealuses märkuses viidatud Bronner’i kohtuotsus, punktid 33–35.
(26) –	Selleks, et määratleda, mis on majanduslikult tasuv, ei saa üksnes eeldada, et potentsiaalsed konkurendid järelturul omavad või omandavad turuvõimu kanda pikaajalisi investeeringukulusid, mis kaasnevad esmaturul valitsevat seisundit omava ettevõtjaga sarnase seisuse omandamisega.
(27) –	Otsus liidetud kohtuasjades 6/73 ja 7/73: Commercial Solvents v.
komisjon (EKL 1974, 223, punkt 25).
(28) –	3. oktoobri 1985. aasta otsus kohtuasjas 311/84: CBEM v.
CLT ja IPB (EKL 1985, lk 3261, punkt 26); 13. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C-18/88: GB-Inno-BM, EKL 1991, lk I-5941, punktid 18–19).
(29) –	18. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C-260/89: ERT (EKL 1991_lk I-2925, punkt 37).
(30) –	18. joonealuses märkuses viidatud Magill’i kohtuotsus, punkt 54 ja 21. joonealuses märkuses viidatud IMS Health’i kohtuotsus, punkt 38.
(31) –	Temple Lang, J., „Defining legitimate competition: companies’ duties to supply competitors and access to essential facilities”, Fordham International Law Journal, 18. kd (1994), lk 437–524, 483.
(32) –	Kohtuasi C-146/00: komisjon v.
Prantsusmaa (EKL 2001, lk I-9767).
(33) –	Punkt 68.
(34) –	Sarnaselt peavad kõnesideteenuste lõpptarbijad kandma kulud, mis on seotud kataloogiväliste andmete tarvis andmete kogumise ja säilitamisega. Direktiivi 97/66/EÜ artikli 11 lõige 1 sätestab, et abonendil on õigus tasuta taotleda oma andmete väljajätmist kataloogist. See tähendab, et tal pole õigust nõuda väljajätmist taotlevalt abonendilt tasu andmete kogumise ja säilitamise eest kataloogiväliselt. Sellele vaatamata võib eeldada, et kataloogi- ja kataloogiväliste andmete säilitamise eest võib tasu nõuda kõnesideteenuste lõpptarbijalt, mitte telefonikataloogi lõpptarbijalt.
(35) –	Mööndavasti võib kulude jaotamine olla tegelikkuses keerulisem, nt seetõttu, et nende katmiseks kasutatakse teisi tuluallikaid (nt reklaamitulu) või et ettevõtja on nii kõnesideteenuse osutaja kui ka universaalse telefonikataloogi väljaandja. Viimati nimetatud juhtudel võib teenuseosutaja (tingimusel, et konkurentsireeglid seda lubavad) otsustada jaotada vastavad kulud eelnimetatud kahe lõpptarbijate grupi vahel erinevalt. Samas ei mõjuta ettevõttesisene tegevuste ristfinantseerimine hinnangu andmist selle kohta, missugused on õiglased ja kulupõhised tingimused asjakohaste kataloogiandmete avaldamiseks teisele ettevõtjale.