61993CJ0463_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 18. november 1993, indgaaet til Domstolen den 13. december 1993, har Verwaltungsgericht Duesseldorf i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et spoergsmaal om fortolkningen af den ordning med tillaegsafgift paa maelk, der er indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 856/84 af 31. marts 1984 om aendring af forordning (EOEF) nr. 804/68 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 10), Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13), som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 590/85 af 26. februar 1985 om aendring af forordning (EOEF) nr. 857/84 (EFT L 68, s. 1), og Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1546/88 af 3. juni 1988 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 (EFT L 139, s. 12).
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, som Katholische Kirchengemeinde St. Martinus Elten (herefter »Kirchengemeinde«), en menighed, efter en forpagtningsaftales ophoer har anlagt mod Landwirtschaftskammer Rheinland (herefter »Landwirtschaftskammer«) vedroerende tilknytning af en referencemaengde til forpagtede arealer i Tyskland og i Nederlandene.
3 Kirchengemeinde ejer efter egne oplysninger nettofoderarealer paa ca. 23,7 ha. Stoerstedelen, nemlig ca. 17,7 ha, ligger i Nederlandene og den resterende del i Tyskland. Alle arealerne har vaeret bortforpagtet i mange aar. Forpagteren, som selv ejede en bedrift paa ca. 1,07 ha i Tyskland, benyttede arealerne til at producere maelk i dette land, som han leverede til et tysk mejeri.
4 For at begraense produktionen af maelk og mejeriprodukter inden for Faellesskabet blev der ved forordning nr. 856/84 i Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT 1968 I, s. 169) indsat en artikel 5c, hvorefter der skal betales en tillaegsafgift, naar de producerede maengder maelk overstiger en referencemaengde, som naermere skal fastsaettes. I henhold til ordningens formel A, som Forbundsrepublikken Tyskland og Kongeriget Nederlandene har valgt, er den referencemaengde, der er fritaget for tillaegsafgiften, som udgangspunkt den maengde maelk, som en producent har leveret i referenceaaret. Forbundsrepublikken Tyskland har som referenceaar valgt 1983.
5 Artikel 5c, stk. 3, i forordning nr. 804/68 bestemmer foelgende: »Summen af ... (referencemaengderne) kan ikke overstige en samlet garantimaengde svarende til summen af de maengder maelk, der i kalenderaaret 1981 er leveret til behandlings- eller forarbejdningsvirksomheder for maelk eller andre mejeriprodukter i hver medlemsstat, forhoejet med 1%«.
6 Forpagteren fik saaledes i 1984 tildelt en referencemaengde af Landwirtschaftskammer. Paa grundlag af forpagterens samlede maelkeproduktion i referenceaaret udgjorde denne maengde paa davaerende tidspunkt 182 000 kg.
7 Efter forpagterens doed i 1989 blev referencemaengden, som efter en berigtigelse var blevet aendret til 191 004 kg, af Landwirtschaftskammer foerst overfoert til et interessentskab, som var oprettet af forpagterens arving og Arnold Derksen, som er adciteret i hovedsagen, med henblik paa faelles forvaltning af deres referencemaengder. Efter at interessentskabet den 15. november 1990 var blevet oploest som foelge af en ophaevelse af forpagtningsforholdet, fik Derksen paa grundlag af en ansoegning af 13. december 1990 ud over sine egne referencemaengder tildelt arvingens referencemaengder, efter at han havde erhvervet de jorder, der tilhoerte sidstnaevnte, samt arvingens referencemaengder.
8 Den 5. december 1991 anmodede Kirchengemeinde med hensyn til arealerne i Nederlandene om, at der blev udstedt en attest i henhold til § 9, stk. 2, nr. 3, i Milch-Garantiemengen-Verordnung (bekendtgoerelse om maelkegarantimaengder), om, at referencemaengderne ville blive tildelt Kirchengemeinde, efter at forpagtningsforholdet var blevet ophaevet, og brugsretten over arealerne i Nederlandene var overgaaet til menigheden.
9 Landwirtschaftskammer afslog anmodningen med den begrundelse, at eftersom hver medlemsstat tildeles en samlet garantimaengde, som hver referencemaengde indgaar i, er princippet om, at referencemaengden er knyttet til det benyttede areal, noedvendigvis begraenset til det nationale omraade, saaledes at det ikke er tilladt at knytte en tysk maelkekvote til arealer uden for Tyskland.
10 Kirchengemeinde anlagde paa denne baggrund sag ved Verwaltungsgericht. Denne ret giver i forelaeggelseskendelsen udtryk for tvivl om lovligheden af Landwirtschaftskammer's afslag. Det fremgaar af kendelsen, at retten er af den opfattelse, at hvis arealerne ikke havde ligget i Nederlandene, men i Tyskland, havde Landwirtschaftskammer skullet udstede en attest vedroerende overgang af en forholdsmaessig del af den referencemaengde, der er knyttet til Kirchengemeinde's arealer.
11 Verwaltungsgericht Duesseldorf har derfor udsat sagen og i medfoer af traktatens artikel 177 forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Kunne den maelkereferencemaengde, som den 2. april 1984 blev tildelt en tysk maelkeproducent, hvis bedrift er beliggende i Tyskland, og som har forpagtet arealer i Tyskland og i Nederlandene og leverer til en tysk koeber, delvis knyttes til denne maelkeproducents nederlandske forpagtede arealer med den foelge, at den hertil svarende referencemaengde efter forpagtningsaftalens ophoer overgaar til bortforpagteren, eller kunne den kvote, som tildeltes den tyske maelkeproducent, kun knyttes til de tyske arealer?«
12 Med sit spoergsmaal oensker den nationale ret reelt for det foerste at faa oplyst, hvilke dele af forpagtede arealer, som anvendes til maelkeproduktion, en referencemaengde er knyttet til, naar en del af arealerne ligger i en anden medlemsstat. For det andet oensker den nationale ret at faa afklaret, hvilke regler der finder anvendelse paa en saadan referencemaengde i tilfaelde af en forpagtningsaftales ophoer.
Maelkekvotens tilknytning til arealer i en anden medlemsstat
13 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at spoergsmaalet drejer sig om det princip for maelkekvoteordningen, at en referencemaengde, naar den tildeles en producent, knyttes til de arealer, producenten anvender til maelkeproduktion. Dette princip gaelder ifoelge den nationale ret i henhold til faellesskabsbestemmelserne om tillaegsafgift.
14 Hertil bemaerkes, at princippet om referencemaengdens tilknytning til arealerne foelger af artikel 2 i forordning nr. 857/84, sammenholdt med samme forordnings artikel 12, litra c) og d).
15 For saa vidt angaar formel A fastslaas det i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 857/84, at referencemaengden »er lig med den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten har leveret i kalenderaaret 1981 ... forhoejet med 1%«.
16 Ifoelge definitionen i artikel 12, litra c), i forordning nr. 857/84 er en producent en »landmand, fysisk eller juridisk person eller sammenslutning af fysiske eller juridiske personer, hvis bedrift ligger paa Faellesskabets geografiske omraade ...«. I henhold til forordningens artikel 12, litra d), forstaas der ved udtrykket »bedrift« »samling af produktionsenheder, hvis drift ledes af producenten, og som ligger paa Faellesskabets geografiske omraade«.
17 Ifoelge Domstolens dom af 9. juli 1992 i Maier-sagen (sag C-236/90, Sml. I, s. 4483, praemis 11) fremgaar det af definitionerne af begrebet »producent« og foelgelig af begrebet »bedrift« i artikel 12, litra c) og d), i forordning nr. 857/84, at begrebet producent kun omfatter en landmand, der med henblik paa maelkeproduktion leder en helhed af produktionsenheder paa eget ansvar.
18 I Maier-dommen, praemis 11 og 12, fastslog Domstolen, at forpagteren - i modsaetning til bortforpagteren - havde egenskab af producent, og det samme boer gaelde for en landmand, der producerer den leverede maengde maelk paa alle egne og forpagtede arealer, og selv leder driften af disse arealer dels som ejer, dels som forpagter.
19 Hvad naermere angaar de betingelser, der skal opfyldes af den samling af produktionsenheder, hvis drift ledes af producenten, dvs. de forskellige egne og forpagtede arealer, har Landwirtschaftskammer i sit mundtlige indlaeg og Derksen anfoert, at referencemaengden kun kan knyttes til arealer, der ligger i den medlemsstat, som har tildelt den. Denne begraensning af tilknytningen til arealer, der ligger i den medlemsstat, som har tildelt maelkekvoten, er noedvendig for at sikre, at den enkelte medlemsstats samlede garantimaengde fastholdes. Kirchengemeinde og Kommissionen har derimod afvist, at der skulle gaelde nogen form for territorialitetsprincip i forbindelse med tildelingen af maelkekvoter.
20 Sidstnaevnte opfattelse maa tiltraedes.
21 Det fremgaar nemlig af Domstolens dom af 13. juli 1989 i Wachauf-sagen (sag 5/88, Sml. s. 2609, praemis 9), at artikel 12, litra d), i forordning nr. 857/84 omfatter enhver samling af produktionsenheder, som opfylder to betingelser, nemlig for det foerste, at de er ledet af en producent, dvs. en person, som saelger maelk eller andre mejeriprodukter direkte til forbrugeren, eller som leverer til en opkoeber [artikel 12, litra c), i forordning nr. 857/84], og for det andet er beliggende paa Faellesskabets geografiske omraade.
22 Begrebet bedrift er dermed ikke undergivet noget krav om, at de omhandlede produktionsenheder i tilfaelde af bortforpagtning skal ligge i den medlemsstat, hvor maelken leveres, og som har tildelt referencemaengden. Referencemaengdeordningen er saaledes ikke til hinder for, at en del af produktionsenhederne ligger i en anden medlemsstat end den, hvor det mejeri, maelken leveres til, er beliggende.
23 Det maa derfor fastslaas, at artikel 2, stk. 1, og artikel 12, litra c) og d), tilsammen opstiller et princip om, at referencemaengden tildeles arealerne, for saa vidt som den fastlaegges ud fra alle de arealer, som en producent har ledet driften af i referenceaaret med henblik paa maelkeproduktion.
24 Dette princip om, at referencemaengden knyttes til de arealer, hvis drift ledes af producenten ved tildelingen af referencemaengden, er i oevrigt i forbindelse med delvis overdragelse af en bedrift kommet saerligt til udtryk i det generelle princip om, at referencemaengden tildeles erhververen i forhold til det areal, der er overdraget (jf. dom af 19.5.1993, sag C-81/91, Twijnstra, Sml. I, s. 2455, praemis 25).
25 Med hensyn til virkningerne af denne fortolkning bemaerkes dernaest, at reglerne om referencemaengder ud fra en saadan fortolkning i det foreliggende tilfaelde hverken medfoerer en tilsidesaettelse af det ufravigelige krav om at fastholde de samlede garantimaengder, der tildeles hver enkelt medlemsstat, som haevdet af Landwirtschaftskammer og Derksen, eller saerligt af formaalet med reglerne om referencemaengder, som er at begraense maelkeproduktionen inden for Faellesskabet.
26 Ifoelge artikel 5c, stk. 3, i forordning nr. 804/68 kan summen af de individuelle referencemaengder, en medlemsstat tildeler producenterne, ikke overstige den paagaeldende medlemsstats samlede garantimaengde. Den samlede garantimaengde medfoerer saaledes, at produktionen i hver enkelt medlemsstat begraenses til de maengder maelk, der blev produceret i 1981.
27 Hvis det antages, at producentens samlede maelkeproduktion i 1981, herunder den del af produktionen, der kan henfoeres til arealerne i den anden medlemsstat, blev leveret til et mejeri i den paagaeldende medlemsstat, hvorved bemaerkes, at sagsakterne ikke indeholder noget, der taler imod denne antagelse, er denne produktion - i modsaetning til, hvad der var situationen i Graff-sagen (dom af 14.7.1994, sag C-351/92, Sml. I, s. 3361) - indgaaet i beregningen af denne medlemsstats samlede garantimaengde. Der ses herefter ikke at vaere nogen risiko for en overskridelse af den samlede garantimaengde, saafremt der efterfoelgende tildeles en referencemaengde svarende til den maengde, der saaledes blev taget hensyn til ved fastsaettelsen af den samlede garantimaengde.
28 Den foerste del af spoergsmaalet boer herefter besvares med, at den referencemaengde, en medlemsstat i 1984 har tildelt en producent inden for rammerne af tillaegsafgiftsordningen, er knyttet til alle de egne eller forpagtede arealer, som producenten driver med henblik paa maelkeproduktion, selv om en del af arealerne ligger i en anden medlemsstat.
De regler, der finder anvendelse i tilfaelde af en forpagtningsaftales ophoer
29 Med henblik paa en brugbar besvarelse af denne del af spoergsmaalet vedroerende de regler, der finder anvendelse i tilfaelde af en forpagtningsaftales ophoer, bemaerkes indledningsvis, at det fremgaar af artikel 7 i forordning nr. 857/84 og i nr. 1546/88, at i tilfaelde af en bedrifts salg, bortforpagtning eller overdragelse ved arv overfoeres den tilsvarende referencemaengde som hovedregel helt eller delvis til koeberen, forpagteren eller arvingen.
30 For saa vidt angaar den situation, at en forpagtningsaftale udloeber, har Domstolen i Wachauf-dommen (jf. ovenfor, praemis 13) ud fra en samlet fortolkning af artikel 7, stk. 1 og 4, i forordning nr. 857/84 fastslaaet, at faellesskabslovgiver har fastsat som hovedregel, at referencemaengden ved en forpagtningsaftales udloeb skal tilfalde bortforpagteren, som igen overtager bedriften, dog med det forbehold, at medlemsstaterne kan tildele den afgaaende forpagter referencemaengden helt eller delvis.
31 Domstolen udtalte naermere i Wachauf-dommen (praemis 15) - under henvisning til den paa det for hovedsagen relevante tidspunkt gaeldende artikel 5, nr. 3, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11), jf. nu artikel 7, stk. 1, nr. 3, i forordning nr. 1546/88 - at tilbagegivelsen ved forpagtningsaftalens udloeb af en bortforpagtet bedrift medfoerer retsvirkninger, som kan sammenlignes, jf. artikel 5, nr. 3, i forordning nr. 1371/84, med retsvirkningerne af overfoerslen af bedriften ved bortforpagtningsaftalen, idet begge transaktioner indebaerer en aendring af besiddelsesforholdene vedroerende de paagaeldende produktionsenheder inden for de kontraktforhold, som foelger af forpagtningsaftalen. Derfor henhoerer tilbagegivelsen ved forpagtningsaftalens udloeb af en samling bortforpagtede landbrugsproduktionsenheder under artikel 5, nr. 3, i forordning nr. 1371/84, saafremt overfoerslen ved forpagtningsaftalens indgaaelse er omfattet af reglen i nr. 1 i samme artikel. Dette er tilfaeldet, naar der er tale om en »bedrift«, som omhandlet i artikel 12, litra d), i forordning nr. 857/84, saaledes som bestemmelsen er fortolket ovenfor i besvarelsen af den nationale rets spoergsmaal.
32 Det foelger af det saaledes anfoerte, at mens spoergsmaalene om forpagtningsaftalen og navnlig om dennes ophoer skal afgoeres ud fra de nationale retsregler, der i det foreliggende tilfaelde finder anvendelse i hovedsagen, er det faellesskabsbestemmelserne om tillaegsafgiften, som i relation til referencemaengderne afgoer, hvilke konsekvenser der skal drages heraf.
33 Som anfoert af generaladvokaten i punkt 26 i forslaget til afgoerelse gaar de referencemaengder, en forpagter raader over, saaledes som udgangspunkt tilbage til ejeren, naar forpagteren forlader en bedrift, medmindre medlemsstaterne benytter sig af den mulighed, der er givet dem ved artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 857/84, som affattet ved forordning nr. 590/85, og ved artikel 7, nr. 4, i forordning nr. 1546/88.
34 Spoergsmaalet om, hvorvidt bemyndigelsen i henhold til artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 857/84, som affattet ved forordning nr. 590/85, og i henhold til artikel 7, nr. 4, i forordning nr. 1546/88 er blevet benyttet til fordel for den afgaaende forpagter, opstaar ikke i det foreliggende tilfaelde. Det fremgaar nemlig af ordlyden af artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 857/84, som aendret, at bemyndigelsen kun kan benyttes til fordel for den afgaaende forpagter, hvis han oensker at fortsaette maelkeproduktionen. Det fremgaar imidlertid af sagens akter, at arvingen efter salget af sin bedrift ikke laengere agtede at producere maelk.
35 Denne del af spoergsmaalet maa herefter besvares med, at ved en forpagtningsaftales udloeb gaar referencemaengden tilbage til bortforpagteren, hvis den tidligere forpagter ikke oensker at fortsaette maelkeproduktionen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Verwaltungsgericht Duesseldorf ved kendelse af 18. november 1993, for ret:
Den referencemaengde, en medlemsstat i 1984 har tildelt en producent inden for rammerne af tillaegsafgiftsordningen, er knyttet til alle de egne eller forpagtede arealer, som producenten driver med henblik paa maelkeproduktion, selv om en del af arealerne ligger i en anden medlemsstat. Ved en forpagtningsaftales udloeb gaar referencemaengden tilbage til bortforpagteren, hvis den tidligere forpagter ikke oensker at fortsaette maelkeproduktionen.