62024CJ0272
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)
13. november 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 2 TEU – artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU – princippet om dommeres uafhængighed – direktiv 2003/88/EF – ugentlig arbejdstid – overarbejdstimer præsteret af dommere – national lovgivning, der fastsætter en godtgørelse i form af afspadsering, hvorved en finansiel godtgørelse er udelukket – passende løn«
I sag C-272/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) ved afgørelse af 8. april 2024, indgået til Domstolen den 17. april 2024, i sagen
HZ
mod
Tribunalul Galaţi,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Biltgen, Domstolens vicepræsident, T. von Danwitz, som fungerende dommer i Første Afdeling, samt dommerne I. Ziemele (refererende dommer), A. Kumin og S. Gervasoni,
generaladvokat: T. Ćapeta,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
den rumænske regering ved E. Gane, L. Ghiţă og L. Liţu, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved K. Herrmann, D. Recchia og E.A. Stamate, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU, med punkt 5 og 7 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, der blev vedtaget på Det Europæiske Råds samling i Strasbourg den 9. december 1989, samt med artikel 3 og 5-7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side HZ, der er dommer ved Tribunalul Galaţi (retten i første instans i Galați, Rumænien), og på den anden side den nævnte retsinstans vedrørende udbetaling af en finansiel godtgørelse for de arbejdstimer, som HZ har præsteret i forbindelse med de supplerende opgaver, som han har haft siden 2019.
Retsforskrifter
EU-retten
Fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder
3
Punkt 5 og 7 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder bestemmer:
»5. Enhver beskæftigelse skal være rimeligt aflønnet.
Der skal med henblik herpå, alt efter de særlige forhold i det enkelte land, gennemføres følgende:
–
[A]rbejdstagerne skal sikres en rimelig løn, dvs. en løn, der er tilstrækkelig til at sikre dem en rimelig levestandard[.]
–
[A]rbejdstagere, som er ansat på andre arbejdsvilkår end en tidsubegrænset fuldtidsarbejdskontrakt, skal aflønnes på grundlag af en rimelig referenceløn[.]
–
[D]er skal kun kunne foretages indeholdelse, gøres udlæg i eller ske overdragelse af lønnen, såfremt det er i overensstemmelse med de nationale bestemmelser; disse bestemmelser bør omfatte foranstaltninger, der sikrer arbejdstageren de fornødne midler til sit eget og sin families underhold.
[...]
7.
Etableringen af det indre marked skal føre til en forbedring af arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår inden for Det Europæiske Fællesskab. Dette skal opnås ved indbyrdes tilnærmelse på et stadigt stigende niveau af disse vilkår, bl.a. med hensyn til arbejdstidens længde og tilrettelæggelse og andre former for arbejde end tidsubegrænset arbejde, som tidsbegrænset arbejde, deltidsarbejde, vikarbureauarbejde og sæsonarbejde.
Denne forbedring skal desuden om fornødent indebære en udvikling af visse aspekter af arbejdsmarkedslovgivningen, såsom procedurerne ved kollektiv afskedigelse og i forbindelse med konkurs.«
Direktiv 2003/88
4
Artikel 3 i direktiv 2003/88 med overskriften »Daglig hviletid« har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en minimumshvileperiode på 11 sammenhængende timer inden for hver 24-timersperiode.«
5
Direktivets artikel 5, der har overskriften »Ugentlig hviletid«, fastsætter:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere for hver syvdagesperiode får en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, hvortil lægges de [11] timers daglig hviletid, som er omhandlet i artikel 3.
Hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget, kan der fastsættes en minimumshvileperiode på 24 timer.«
6
Det nævnte direktivs artikel 6 med overskriften »Maksimal ugentlig arbejdstid« er sålydende:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for, at det, henset til kravene om at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, sikres:
a)
at den ugentlige arbejdstid begrænses ved love eller administrative bestemmelser eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter
b)
at den gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode ikke overstiger 48 timer, inklusive overarbejde.«
7
Direktivets artikel 7, som har overskriften »Årlig ferie«, bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.
2.   Den minimale årlige betalte ferieperiode kan ikke erstattes med en finansiel godtgørelse, medmindre arbejdsforholdet ophører.«
Rumænsk ret
8
Artikel 21, stk. 1, i Legea-cadru nr. 153/2017 privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice (rammelov nr. 153/2017 om løn til ansatte, der aflønnes med offentlige midler) af 28. juni 2017 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 492 af 27.6.2017) (herefter »rammelov nr. 153/2017«) fastsætter, at overarbejdstimer, der præsteres ud over de normale arbejdstimer, skal godtgøres med betalt afspadsering inden for 60 kalenderdage, efter at de er præsteret. I den situation, hvor godtgørelsen i form af betalt afspadsering ikke er mulig inden for den i nævnte stk. 1 foreskrevne frist, bestemmer artikel 21, stk. 2, i rammelov nr. 153/2017 imidlertid, at de overarbejdstimer, der er præsteret ud over de normale arbejdstimer, skal godtgøres i den efterfølgende måned sammen med et tillæg på 75% af grundlønnen, tjenestebeløbet og ansættelsesgodtgørelsen svarende til de præsterede overarbejdstimer.
9
Henset til, at det er bydende nødvendigt at overholde det i EUF-traktaten fastsatte mål om et underskud på under 3% af bruttonationalproduktet (BNP), og henset til Rådet for Den Europæiske Unions vedtagelse af henstillinger med henblik på at bringe situationen med et uforholdsmæssigt stort underskud i Rumænien til ophør, navnlig Rådets henstilling af 3. april 2020 om at bringe situationen med et uforholdsmæssigt stort underskud i Rumænien til ophør (2020/C 116/01) (EUT 2020, C 116, s. 1), vedtog den rumænske regering flere på hinanden følgende nøddekreter, som fraviger bestemmelserne i artikel 21 i rammelov nr. 153/2017, idet de fastsætter, at overarbejdstimer præsteret af personale, der aflønnes med offentlige midler, og som har udøvende eller ledelsesmæssige funktioner, ud over de normale arbejdstidstimer samt arbejde, der udføres på ugentlige hviledage, helligdage og andre feriedage, kun kan godtgøres med afspadsering, hvorved enhver form for finansiel godtgørelse er udelukket.
10
Denne foranstaltning blev oprindeligt indført for perioden 2019-2021 i artikel 35, stk. 1, i Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 114/2018 privind instituirea unor măsuri în domeniul investițiilor publice și a unor măsuri fiscal-bugetare, modificarea și completarea unor acte normative și prorogarea unor termene (regeringens nøddekret nr. 114/2018 om indførelse af foranstaltninger angående offentlige investeringer og af visse skatteretlige og budgetmæssige foranstaltninger, om ændring og supplering af lovgivningsakter samt om forlængelse af visse frister) af 28. december 2018 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 1116 af 29.12.2018) (herefter »regeringens nøddekret nr. 114/2018«). Foranstaltningen blev forlænget for 2022 i artikel II, stk. 1, i Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 130/2021 privind instituirea unor măsuri în domeniul investițiilor publice și a unor măsuri fiscal-bugetare, modificarea și completarea unor acte normative și prorogarea unor termene (regeringens nøddekret nr. 130/2021 om indførelse af foranstaltninger angående offentlige investeringer og af visse skatteretlige og budgetmæssige foranstaltninger, om ændring og supplering af lovgivningsakter samt om forlængelse af visse frister) af 17. december 2021 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 1202 af 18.12.2021) (herefter »regeringens nøddekret nr. 130/2021«). Den nævnte foranstaltning blev opretholdt for 2023 i artikel II, stk. 1, i Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 168/2022 privind unele măsuri fiscal-bugetare, prorogarea unor termene, precum și pentru modificarea și completarea unor acte normative (regeringens nøddekret nr. 168/2022 om visse skatteretlige og budgetmæssige foranstaltninger, om forlængelse af visse frister samt om ændring og supplering af lovgivningsakter) af 8. december 2022 (Monitorul Oficial al României, del I, nr. 1186 af 9.12.2022) (herefter »regeringens nøddekret nr. 168/2022«).
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
11
HZ har udøvet embedet som dommer ved Tribunalul Galați (retten i første instans i Galați) siden den 1. april 2017. Denne retsinstans har siden 2019 oplevet en underbemanding som følge af, at visse dommerstillinger ikke er blevet besat.
12
I perioden fra den 6. maj 2019 til den 15. marts 2020 arbejdede HZ i den nævnte retsinstans’ afdeling for forvaltnings- og skatteretlige sager, og han blev derefter i perioden fra den 16. marts 2020 til den 1. september 2021 tilknyttet dens første afdeling for civile sager. Ifølge sagsøgeren i hovedsagen var situationen med hensyn til tildelte og besatte stillinger i afdelingen for forvaltnings- og skatteretlige sager som følger. I perioden mellem 2019 og 2021 blev der tildelt ni stillinger, hvoraf syv blev besat, og to forblev ledige; i 2022 blev der tildelt ni stillinger, hvoraf fem blev besat, og fire forblev ledige, mens det i perioden fra den 16. marts 2020 til den 1. september 2021 forholdt sig således, at selv om stillingsoversigten for den første afdeling for civile sager angav fjorten dommerstillinger, blev kun tolv besat, heraf to af dommere på barselsorlov.
13
HZ er af den opfattelse, at han siden 2019 ikke alene har udført de opgaver, som har været knyttet til hans egen stilling, men også delvist de opgaver, der har henhørt under de ledige stillinger, og som er blevet fordelt mellem de dommere, der faktisk har været i tjeneste ved hans retsinstans. Da HZ mente, at dette medførte udførelse af overarbejdstimer, ansøgte han om at få løn for disse timer i form af en del af den nettoløn og de godtgørelser, der var knyttet til de ledige stillinger, divideret med antallet af faktisk aktive dommere, for perioden fra 2019 til 2021 samt for de efterfølgende år, og dette indtil disse ledige stillinger bliver besat.
14
Ved dom af 11. januar 2023 forkastede Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) det søgsmål, som HZ havde anlagt med påstand om betaling af den nævnte løn, som ugrundet med den begrundelse bl.a., at det af artikel 35, stk. 1, i regeringens nøddekret nr. 114/2018, artikel II, stk. 1, i regeringens nøddekret nr. 130/2021 og artikel II, stk. 1, i regeringens nøddekret nr. 168/2022 fremgår, at de overarbejdstimer, som personale, der aflønnes med offentlige midler, og som har udøvende eller ledelsesmæssige funktioner, præsterer ud over de normale arbejdstidstimer, samt de arbejdstimer, der præsteres på ugentlige hviledage, helligdage og andre dage, hvor der i overensstemmelse med den gældende lovgivning ikke præsteres nogen arbejdstimer i den normale arbejdstid, kun kan godtgøres med afspadsering i et tilsvarende antal timer.
15
HZ har iværksat appel til prøvelse af den nævnte dom ved Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien), som er den forelæggende ret, idet han bl.a. har gjort gældende, at muligheden for, at de således præsterede overarbejdstimer godtgøres med afspadsering, kun er teoretisk i betragtning af hans faktiske arbejdsbyrde.
16
Under henvisning til, at Curtea Constituțională (forfatningsdomstol, Rumænien) har fastslået, at dommeres finansielle stabilitet er en af garantierne for retsvæsenets uafhængighed, har den forelæggende ret anført, at som en undtagelse fra den ordning, der er fastsat i artikel 21 i rammelov nr. 153/2017, fastsætter regeringens nøddekret nr. 114/2018, regeringens nøddekret nr. 130/2021 og regeringens nøddekret nr. 168/2022, at for årene 2019-2023 kan godtgørelse for overarbejdstimer præsteret af dommere kun ske ved tildeling af afspadsering.
17
Den forelæggende ret har for det første anført, at den lovgivning om overarbejdstimer, der finder anvendelse med hensyn til alle de ansatte, som aflønnes med offentlige midler, ikke ophæver retten til godtgørelse, men blot begrænser reglerne herfor til tildeling af afspadsering.
18
Når det er sagt, er sagsøgeren i hovedsagen af den opfattelse, at en situation med kronisk underbemanding ved en retsinstans medfører en forøgelse af de opgaver, som hver enkelt af de aktive dommere ved denne retsinstans skal udføre, samt en forøgelse af risikoen for fejl og for, at dommerne ifalder disciplinært ansvar. I en sådan situation kan tildelingen af en kompenserende afspadsering desuden vise sig at være rent teoretisk, således at den løn, der tildeles dommerne, kan forekomme ikke at svare til det ansvar, som følger af deres opgaver.
19
For det andet er den forelæggende ret af den opfattelse, at kvalifikationen som overarbejde skal vurderes i forhold til den reelle arbejdsmængde på et givet tidspunkt og ikke kun i forhold til stillingernes besættelsesgrad.
20
Under alle omstændigheder har den forelæggende ret præciseret dels, at sagsøgeren i hovedsagens arbejdsgiver aldrig har givet ham afslag på en anmodning om ferie eller om kompenserende afspadsering for de præsterede overarbejdstimer, dels at HZ ikke har indgivet en anmodning herom for den i hovedsagen omhandlede periode.
21
På denne baggrund har Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU, med punkt 5 og 7 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder samt med artikel 3 og 5-7 i [direktiv 2003/88/EF], fortolkes således, at princippet om dommeres uafhængighed under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede er til hinder for en national ordning, der forbyder betaling af godtgørelse for en dommers overarbejde som følge af personalemangel ved den retsinstans, hvor denne udøver sit embede, i en situation hvor godtgørelsen kun sker i form af afspadsering i et tilsvarende antal timer som overarbejdet præsteret ud over den normale arbejdstid samt på ugentlige hviledage og helligdage, og som, hvis den blev anvendt, ville have negativ indflydelse på den lovbestemte årlige ferie?«
Om det præjudicielle spørgsmål
22
Indledningsvis skal det bemærkes, at det af forelæggelsesafgørelsen fremgår, at HZ har nedlagt påstand om, at han får udbetalt en del af den nettoløn og de godtgørelser, som er knyttet til de dommerstillinger, der ikke er blevet besat ved hans retsinstans i perioden fra 2019 til 2022, samt for de efterfølgende år, og dette indtil den faktiske besættelse af disse stillinger, i løn for de arbejdstimer, som han har præsteret for at udføre de opgaver, der ville have påhvilet de dommere, hvis stillinger forblev ledige i den nævnte periode og derefter.
23
Den forelæggende ret har for det første præciseret, at HZ ikke over for sin arbejdsgiver har gjort nogen ret til tildeling af afspadsering gældende i henhold til regeringens nøddekret nr. 114/2018, regeringens nøddekret nr. 130/2021 og regeringens nøddekret nr. 168/2022 for de overarbejdstimer, som han angiveligt præsterede i den i hovedsagen omhandlede periode. I denne henseende er der intet i sagsakterne, som tyder på, at hans arbejdsgiver skulle have afholdt ham fra eller endog forhindret ham i at udøve denne ret. For det andet har den forelæggende ret anført, at disse overarbejdstimer hverken er blevet opgjort af arbejdsgiveren eller af sagsøgeren i hovedsagen selv, idet sidstnævnte har udledt den ekstra arbejdsbyrde, som han skulle udføre, af antallet af ledige dommerstillinger ved hans retsinstans for hvert år, der er omhandlet i hans påstand.
24
I denne henseende skal det bemærkes, at de særlige kendetegn ved dommerembedet, som er tæt forbundet med dette erhvervs status, kan være til hinder for en nøjagtig opgørelse af deres arbejdstid med hensyn til normal arbejdstid og overarbejdstimer. Dommervirksomhed har således kendetegn, der kan gøre det vanskeligt, hvis ikke umuligt, at måle denne arbejdstid efter de metoder, der anvendes i andre erhverv. Den retslige behandling af sager kan nemlig være underlagt bindende lovbestemte frister, kan omfatte hasteprocedurer, bl.a. i form af foreløbige forholdsregler, og skal generelt opfylde kravet om, at der skal afsiges dom inden for en rimelig frist, idet alle omstændigheder regelmæssigt kræver udførelse af opgaver uden for normal arbejdstid. På samme måde kan tilstedeværelsen i retsmøderne ikke begrænses af præcise tidsplaner, som dommeren eller den retsinstans, som vedkommende er tilknyttet, har fuld kontrol over.
25
Som den forelæggende ret har anført, skal behovet for at udføre supplerende arbejde under alle omstændigheder undersøges i forhold til en dommers faktiske arbejdsmængde på et givet tidspunkt og kan ikke lægges til grund eller anslås udelukkende på grundlag af stillingsbesættelsesgraden ved den retsinstans, som den pågældende dommer er tilknyttet. Endvidere forholder det sig ifølge den rumænske regering således, at dommernes arbejdsbyrde kvantificeres af Consiliul Superior al Magistraturii (det øverste råd for retsvæsenet, Rumænien), som sikrer ligevægten i byrdefordelingen mellem retsinstanserne og fastsætter det antal dommere, der skal tilknyttes retsinstanserne i forhold til denne byrde.
26
Den påstand om finansiel godtgørelse for de overarbejdstimer, som HZ angiveligt præsterede i den periode, der er omhandlet i hans påstand, er imidlertid – således som den forelæggende ret selv har anført – ikke blevet nedlagt for denne retsinstans på grundlag af den almindelige ordning for overarbejdstimer, der er fastsat i artikel 21, stk. 1-6, i rammelov nr. 153/2017, som fandt anvendelse før indførelsen af de undtagelser, der er fastsat i regeringens nøddekret nr. 114/2018, regeringens nøddekret nr. 130/2021 og regeringens nøddekret nr. 168/2022, men ved at fastsætte størrelsen af hans krav på grundlag af den nettoløn og de godtgørelser, der er knyttet til de dommerstillinger, som ikke er blevet besat ved hans retsinstans, divideret med antallet af faktisk besatte dommerstillinger.
27
I denne henseende skal det bemærkes, at begrebet »løn« skal fortolkes bredt, således at det bl.a. omfatter samtlige ydelser i penge eller i naturalier, aktuelle eller fremtidige, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet tildeles af arbejdsgiveren, eventuelt indirekte, i henhold til en ansættelseskontrakt, ifølge lov eller frivilligt (dom af 22.2.2024, Randstad Empleo m.fl., C-649/22, EU:C:2024:156, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det skal fastslås, at HZ ved at kræve løn for overarbejdstimer – hvilken løn er beregnet på grundlag af den nettoløn og de godtgørelser, der er knyttet til de dommerstillinger, som ikke er blevet besat ved hans retsinstans – uden at have gjort retten til afspadsering svarende til disse overarbejdstimer gældende eller endog retten til finansiel godtgørelse i henhold til den almindelige ordning, der er fastsat i artikel 21, stk. 1-6, i rammelov nr. 153/2017, med sit søgsmål for den forelæggende ret synes at sætte spørgsmålstegn ved den løn, der tilkommer ham som dommer ved en underbemandet retsinstans, snarere end ved arten af den godtgørelse, der tilkommer ham for præstationen af overarbejdstimer.
29
I denne sammenhæng ønsker den forelæggende ret oplyst, om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning er forenelig med domstolenes uafhængighed, således som den er sikret i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU, med punkt 5 og 7 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder samt med artikel 3 og 5-7 i direktiv 2003/88.
30
For så vidt angår de regler, som den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at fortolke, skal det for det første bemærkes, at denne retsinstans ikke har præciseret, i hvilket omfang punkt 7 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, hvorefter en forbedring af leve- og arbejdsvilkårene for arbejdstagerne i Den Europæiske Union skal indebære en udvikling af visse aspekter af arbejdsmarkedslovgivningen, er relevant for besvarelsen af det nævnte spørgsmål.
31
Hvad for det andet angår direktiv 2003/88 skal det bemærkes, at det principielt ikke finder anvendelse på arbejdstagernes løn, med undtagelse af årlig betalt ferie (jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Ministrstvo za obrambo, C-742/19, EU:C:2021:597, præmis 96 og den deri nævnte retspraksis).
32
Det er korrekt, at den forelæggende ret synes at være af den opfattelse, at godtgørelse i form af afspadsering svarende til de overarbejdstimer, der er blevet præsteret ud over den normale arbejdstid samt på ugentlige hviledage og helligdage, såfremt den kunne gennemføres, ville kunne udgøre et indgreb i retten til lovbestemt årlig ferie.
33
Der er imidlertid intet i de for Domstolen fremlagte sagsakter, der angiver grundene til, at den nationale lovgivning, som fastsætter den nævnte godtgørelse, skulle kunne udgøre et indgreb i den pågældende ret. Under disse omstændigheder kan det ikke lægges til grund, at det forelagte spørgsmål skal undersøges i lyset af bestemmelserne i direktiv 2003/88.
34
Henset til ovenstående betragtninger skal det fastslås, at den forelæggende ret med sit præjudicielle spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og med punkt 5 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, der ved alene at fastsætte tildeling af en kompenserende afspadsering for den arbejdstid, som en dommer har præsteret med henblik på udførelsen af opgaver, der er knyttet til en ledig stilling ved den pågældendes retsinstans, ud over de opgaver, der påhviler vedkommende i kraft af den stilling, som denne beklæder, udelukker enhver finansiel godtgørelse for det arbejde, der er udført med henblik på varetagelsen af disse supplerende opgaver.
35
Indledningsvis skal det bemærkes, at artikel 19 TEU, som konkretiserer det i artikel 2 TEU fastsatte retsstatsprincip, betror de nationale retsinstanser og Domstolen opgaven med at garantere, at EU-retten anvendes fuldt ud i alle medlemsstaterne, og at sikre domstolsbeskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten. Med henblik herpå er det afgørende, at disse retsinstansers uafhængighed bevares (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
36
Kravet om retsinstansernes uafhængighed, som er uløseligt forbundet med udøvelsen af dømmende myndighed, er således en del af kerneindholdet i den grundlæggende ret til en effektiv retsbeskyttelse og til en retfærdig rettergang, der har afgørende betydning som garant for beskyttelsen af samtlige de rettigheder, som borgerne afleder af EU-retten, og for bevarelsen af de i artikel 2 TEU nævnte værdier, herunder retsstatsprincippet, der er fælles for medlemsstaterne, og som definerer selve EU’s identitet som fælles retsorden (jf. i denne retning dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
37
Begrebet retsinstansernes uafhængighed indebærer bl.a., at den pågældende retsinstans udøver sit juridiske hverv helt uafhængigt og uden at være underlagt noget hierarkisk forhold eller stå i afhængighedsforhold til nogen og uden at modtage ordrer eller instrukser fra nogen, således at den dermed er beskyttet mod indgreb og pres udefra, der kan bringe dens medlemmers uafhængige bedømmelse i fare og påvirke deres afgørelser. Ligesom det forhold, at dommerne ved den omhandlede retsinstans er uafsættelige, udgør det forhold, at de oppebærer en løn, der er passende i forhold til betydningen af det hverv, som de udøver, en garanti, der er uløseligt forbundet med dommernes uafhængighed (dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16, EU:C:2018:117, præmis 44 og 45, af 7.2.2019, Escribano Vindel, C-49/18, EU:C:2019:106, præmis 66, og af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 49).
38
Medlemsstaterne råder ganske vist over et vidt skøn i forbindelse med deres valg af offentlige udgifter, særligt når de fastsætter metoden til beregning af disse udgifter, herunder af dommeres løn (jf. i denne retning dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 51).
39
De nationale regler vedrørende aflønning af dommere må imidlertid ikke give anledning til, at der hos borgerne opstår rimelig tvivl om, hvorvidt de pågældende dommere er uimodtagelige for påvirkninger udefra og neutrale i forhold til de interesser, som står over for hinanden (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
40
Navnlig, og således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 37, udgør det forhold, at dommere oppebærer en løn, hvis niveau er passende i forhold til betydningen af det hverv, som de udfører, en garanti, der er uløseligt forbundet med deres uafhængighed.
41
I denne henseende skal det bemærkes, at ud over den omstændighed, at den løn, som dommere bør oppebære, skal være rimelig som omhandlet i punkt 5 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, skal dommeres lønniveau under hensyntagen til den pågældende medlemsstats socioøkonomiske kontekst desuden være tilstrækkelig højt til at give dem en vis økonomisk uafhængighed, der kan beskytte dem mod risikoen for, at eventuelle indgreb eller eventuelt pres udefra kan skade objektiviteten af de afgørelser, som de skal træffe. Lønniveauet skal således være af en sådan art, at det beskytter dommerne mod risikoen for korruption (jf. i denne retning dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
42
Selv om dommeres løn kan variere afhængigt af ancienniteten og arten af det hverv, som de er blevet betroet, skal den derfor altid være passende i forhold til betydningen af det hverv, som de udfører i en retsstat (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 60).
43
Vurderingen af, om dommeres løn er passende, forudsætter, at der ud over den almindelige grundløn tages hensyn til de forskellige tillæg og godtgørelser, som de modtager, bl.a. på grundlag af deres anciennitet eller det hverv, som de er betroet, men også til en eventuel fritagelse for sociale bidrag (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 61).
44
Endvidere skal spørgsmålet om, hvorvidt dommeres løn er passende, vurderes under hensyntagen til den pågældende medlemsstats økonomiske, sociale og finansielle situation. Ud fra dette perspektiv er det hensigtsmæssigt at sammenligne dommernes gennemsnitsløn med gennemsnitslønnen i denne stat (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 62).
45
For at sikre dommernes uafhængighed og mere generelt kvaliteten af retsvæsenet i en retsstat bør retspolitikken desuden også tage hensyn til lønningerne i andre juridiske erhverv for at gøre dommerembedet attraktivt for højt kvalificerede retlige aktører. Det kan imidlertid ikke heraf udledes, at princippet om dommeres uafhængighed er til hinder for, at dommeres løn fastsættes på et lavere niveau end gennemsnitslønnen for andre jurister, navnlig dem, der udøver et liberalt erhverv, såsom advokater, for så vidt som disse åbenbart befinder sig i en anden situation end dommere (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 63).
46
I overensstemmelse med det princip om magtens tredeling, som er kendetegnende for en retsstats funktionsmåde, bør de nærmere regler for fastsættelse af dommeres løn under alle omstændigheder ikke give anledning til tvivl om domstolenes uafhængighed i forhold til den lovgivende og den udøvende magt (jf. i denne retning dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 50).
47
Endelig skal de nærmere regler for fastsættelse af dommeres løn kunne gøres til genstand for en effektiv domstolsprøvelse i henhold til de processuelle regler, der er fastsat i den pågældende medlemsstats lovgivning (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 64).
48
Hvad angår vedtagelsen af en lovgivningsmæssig foranstaltning, der som en undtagelse fra den nationale lovgivning og i tilfælde af underbemanding fastsætter, at den ekstra arbejdsbyrde for en dommer, der opstår som følge af varetagelsen af opgaver, der er knyttet til en ledig dommerstilling ved en retsinstans, ikke godtgøres finansielt, men ved tildeling af kompenserende afspadsering, skal en sådan fravigelsesforanstaltning også opfylde en række krav for at være i overensstemmelse med princippet om dommeres uafhængighed.
49
For det første skal en fravigelsesforanstaltning som den, der er omhandlet i den foregående præmis, i lighed med de almindelige regler om fastsættelse af dommeres løn, som den fraviger, være fastsat ved lov. Desuden skal de nærmere regler for aflønning af dommere, der er fastsat i denne fravigelsesforanstaltning, være objektive, forudsigelige og gennemsigtige (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 66).
50
For det andet skal den nævnte fravigelsesforanstaltning være begrundet i et mål af almen interesse, såsom et krav om nedbringelse af et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud som omhandlet i artikel 126, stk. 1, TEUF (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
51
De budgetmæssige grunde, der ligger til grund for vedtagelsen af en foranstaltning, der fraviger de almindelige retsregler om aflønning af dommere, skal præciseres klart. Med forbehold af behørigt begrundede ekstraordinære omstændigheder bør disse foranstaltninger desuden ikke specifikt være rettet mod medlemmer af de nationale domstole, men skal indgå i en mere generel ramme, der har til formål at sikre, at en bredere gruppe af medlemmer af den nationale offentlige forvaltning bidrager til den finanspolitiske indsats, der forfølges (jf. i denne retning dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16, EU:C:2018:117, præmis 49, af 7.2.2019, Escribano Vindel, C-49/18, EU:C:2019:106, præmis 67, og af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 69).
52
Når en medlemsstat vedtager budgetbegrænsende foranstaltninger, der rammer dens tjenestemænd og offentligt ansatte, kan den således i et samfund præget af solidaritet, således som det er fremhævet i artikel 2 TEU, beslutte også at anvende disse foranstaltninger på de nationale dommere (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 71).
53
For det tredje skal en fravigelsesforanstaltning som den, der er omhandlet i nærværende doms præmis 48, i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, som udgør et almindeligt princip i EU-retten, være af en sådan art, at den sikrer gennemførelsen af det forfulgte mål af almen interesse, begrænse sig til, hvad der er strengt nødvendigt for at nå dette mål, og ikke stå i misforhold til det nævnte mål, hvilket indebærer en afvejning af betydningen af dette mål og alvoren af indgrebet i princippet om dommeres uafhængighed (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 72).
54
I denne henseende skal en foranstaltning af denne art, selv om den forekommer at kunne gøre det muligt at nå det mål af almen interesse, der er omhandlet i nærværende doms præmis 50, imidlertid forblive ekstraordinær og midlertidig, for så vidt som den ikke må finde anvendelse ud over den periode, der er nødvendig for at nå det forfulgte legitime mål, såsom nedbringelse af et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 73).
55
Desuden må den nævnte foranstaltnings indvirkning på dommeres aflønning ikke stå i misforhold til det forfulgte mål (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 74).
56
For det fjerde kræver bevarelsen af dommernes uafhængighed, at selv om der anvendes en budgetmæssig begrænsende foranstaltning over for dem, og selv om en sådan foranstaltning er knyttet til eksistensen af en alvorlig økonomisk, social og finansiel krise, skal niveauet for dommeres løn altid være passende i forhold til betydningen af det hverv, som de udøver, således at de forbliver beskyttet mod indgreb og pres udefra, der kan bringe deres uafhængige bedømmelse i fare og påvirke deres afgørelser, i overensstemmelse med den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 37 (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 75).
57
For det femte skal en fravigelsesforanstaltning som den, der er omhandlet i nærværende doms præmis 48, ligeledes kunne gøres til genstand for en effektiv domstolsprøvelse (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 76).
58
Selv om det inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i artikel 267 TEUF, ikke tilkommer Domstolen at anvende de EU-retlige regler på et bestemt tilfælde, kan Domstolen med henblik på at give de forelæggende retter et hensigtsmæssigt svar på grundlag af det i hovedsagerne oplyste samt de for Domstolen indgivne skriftlige indlæg vejlede disse retsinstanser på en sådan måde, at de kan træffe afgørelse (dom af 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku og Adoreikė, C-146/23 og C-374/23, EU:C:2025:109, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).
59
I det foreliggende tilfælde tilkommer det den forelæggende ret at bekræfte følgende forhold, der følger af forelæggelsesafgørelsen og af de skriftlige indlæg, som er blevet indgivet til Domstolen.
60
For det første blev den nationale foranstaltning, der udelukker betaling for overarbejdstimer præsteret af en dommer, indført ved regeringens nøddekret nr. 114/2018, regeringens nøddekret nr. 130/2021 og regeringens nøddekret nr. 168/2022 for perioden fra 2019 til 2022. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at disse retsakter er af lovgivningsmæssig karakter, og at den deri indeholdte undtagelse er begrænset til det år, som hver af disse retsakter vedrører.
61
For det andet fremgår det af præamblen til regeringens nøddekret nr. 114/2018, regeringens nøddekret nr. 130/2021 og regeringens nøddekret nr. 168/2022, at vedtagelsen af disse retsakter er begrundet i, at »det er bydende nødvendigt at overholde det i [EUF-traktaten] fastsatte mål om et underskud på under 3% af bruttonationalproduktet«. Således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 50, udgør et krav om nedbringelse af et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud som omhandlet i artikel 126, stk. 1, TEUF et mål af almen interesse. Når det er sagt, skal det efterprøves, om de stillinger, der ikke er besatte, er opført på budgettet eller ej, idet dette i bekræftende fald ville rejse tvivl om den systematiske og sammenhængende forfølgelse af det tilsigtede mål.
62
I medfør af de bestemmelser i regeringens nøddekret nr. 114/2018, regeringens nøddekret nr. 130/2021 og regeringens nøddekret nr. 168/2022, hvorved der blev indført en undtagelse fra den ordning, der gælder for overarbejdstimer – således som disse bestemmelser er blevet gengivet i forelæggelsesafgørelsens del vedrørende den retlige ramme – finder disse desuden anvendelse på »personale, der aflønnes med offentlige midler, og som har udøvende eller ledelsesmæssige funktioner«. Følgelig er disse foranstaltninger ikke specifikt rettet mod dommere.
63
Hvad for det tredje angår proportionaliteten af den i hovedsagen omhandlede foranstaltning skal det bemærkes, at den med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse heraf for det første kan vise sig at være egnet til at sikre opfyldelsen af målet om at nedbringe det offentlige underskud, og at den kan være nødvendig i lyset af det mål, der skal nås.
64
Hvad for det andet angår proportionaliteten i snæver forstand tilkommer det den forelæggende ret at fastslå, at den i hovedsagen omhandlede foranstaltning ikke udgør en direkte reduktion af dommeres løn, idet den skal efterprøve, om regeringens nøddekret nr. 114/2018, regeringens nøddekret nr. 130/2021 og regeringens nøddekret nr. 168/2022 faktisk blot begrænser arten af godtgørelsen for præsterede overarbejdstimer til tildeling af den tilsvarende afspadsering.
65
Henset til de risici, som den forelæggende ret har anført, og som dommere kan blive udsat for som følge af udførelse af ekstra arbejde, tilkommer det denne retsinstans at efterprøve, om de pågældende dommere i praksis afholdes fra eller endog forhindres i at gøre denne afspadsering gældende.
66
Under alle omstændigheder, og for så vidt som den forelæggende ret ønsker oplysninger om, hvorvidt den løn, som HZ har oppebåret, er af passende karakter, fremgår det af nærværende doms præmis 44 og 56, at det for så vidt angår dommere påhviler den nævnte retsinstans at vurdere denne karakter under hensyntagen til den økonomiske, sociale og finansielle situation i den pågældende medlemsstat og ved at sammenligne dommernes gennemsnitsløn med gennemsnitslønnen i den nævnte stat.
67
Under henvisning til EU’s resultattavle for retlige anliggender for 2024 har Europa-Kommissionen i sit skriftlige indlæg anført, at en rumænsk dommer i begyndelsen af sin karriere oppebærer en gennemsnitsløn svarende til 2,9 gange den gennemsnitlige årlige bruttoløn i Rumænien, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
68
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og med punkt 5 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, skal fortolkes således, at princippet om dommeres uafhængighed ikke er til hinder for en national lovgivning, der ved alene at fastsætte tildeling af en kompenserende afspadsering for den arbejdstid, som en dommer har præsteret med henblik på udførelsen af opgaver, der er knyttet til en ledig stilling ved den pågældendes retsinstans, ud over de opgaver, der påhviler vedkommende i kraft af den stilling, som denne beklæder, udelukker enhver finansiel godtgørelse for det arbejde, der er udført med henblik på varetagelsen af disse supplerende opgaver, forudsat at denne dommer faktisk kan gøre den kompenserende afspadsering, som den pågældende har optjent, gældende, og denne lovgivning ikke bevirker, at vedkommendes løn ikke er passende i forhold til betydningen af de funktioner, som denne varetager.
Sagsomkostninger
69
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og med punkt 5 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, der blev vedtaget på Det Europæiske Råds samling i Strasbourg den 9. december 1989,
skal fortolkes således, at
princippet om dommeres uafhængighed ikke er til hinder for en national lovgivning, der ved alene at fastsætte tildeling af en kompenserende afspadsering for den arbejdstid, som en dommer har præsteret med henblik på udførelsen af opgaver, der er knyttet til en ledig stilling ved den pågældendes retsinstans, ud over de opgaver, der påhviler vedkommende i kraft af den stilling, som denne beklæder, udelukker enhver finansiel godtgørelse for det arbejde, der er udført med henblik på varetagelsen af disse supplerende opgaver, forudsat at denne dommer faktisk kan gøre den kompenserende afspadsering, som den pågældende har optjent, gældende, og denne lovgivning ikke bevirker, at vedkommendes løn ikke er passende i forhold til betydningen af de funktioner, som denne varetager.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.