61990CC0333_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Den 19. juni 1982 blev G. Hinger, som er tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, ramt af en ulykke under en sportsskydningskonkurrence. Det er ubestridt under sagen, at Robert Joris var ansvarlig for ulykken.
De udgifter, Hinger maatte afholde til laege og medicin paa grund af ulykken, blev daekket af EF-institutionernes sygekasse. Herudover betalte Kommissionen Hinger et beloeb paa 50 218 BFR, efter at det var blevet anerkendt, at han led af en vedvarende, delvis invaliditet paa 1%. Kommissionen fik refunderet dette beloeb, tillige med et andet beloeb paa 10 619 BFR for laegeudgifter, som ikke var daekket af EF-institutionernes sygekasse, af forsikringsselskabet Royale belge i henhold til en mellem dem indgaaet kontrakt. Ifoelge kontrakten indtraadte selskabet i Kommissionens rettigheder, som paa sin side i medfoer af tjenestemandsvedtaegten (herefter benaevnt "vedtaegten") var indtraadt i Hinger' s rettigheder.
Royale belge anlagde herefter sag mod Joris ved Tribunal de paix de Luxembourg og kraevede under henvisning til sin subrogationsret det i alt udbetalte beloeb paa 60 837 BFR godtgjort af Joris. Joris afviste kravet, idet han gjorde gaeldende, at han allerede den 23. november 1982, altsaa inden Kommissionen udbetalte Hinger de ydelser, han havde krav paa efter vedtaegten, havde indgaaet et forlig med Hinger, hvorved denne modtog 32 000 BFR som erstatning for det tab, han havde lidt paa grund af ulykken. Ifoelge Joris medfoerte dette forlig, at hans skyld over for Hinger var ophoert, da denne, som det fremgik af den af ham udstedte kvittering, ved forliget skriftligt havde erklaeret, at han ikke havde yderligere krav mod Joris eller dennes forsikringsselskab. Hinger' s krav mod Joris var derfor bortfaldet, med den foelge, at Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber - og dermed tillige Royale belge - var udelukket fra i kraft af subrogation at indtraede i Hinger' s rettigheder, da disse ikke laengere bestod.
For at kunne afgoere denne tvist har Tribunal de paix de Luxembourg forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af de paagaeldende bestemmelser i vedtaegten, dels den version heraf, som var i kraft paa tidspunktet for sagens faktiske omstaendigheder (artikel 73, stk. 4), dels den nugaeldende version (artikel 85a, stk.1). Navnlig har den nationale ret, ud fra den antagelse, at adgangen til at paaberaabe sig forliget til afvaergelse af det subrogationskrav, som er fremsat, vil afhaenge af, fra hvilket tidspunkt subrogationen maa antages at vaere sket, spurgt Domstolen om Faellesskabernes lovbestemte subrogation sker med umiddelbar virkning, dvs. straks fra det tidspunkt, da den skadegoerende handling er indtruffet, eller foerst, naar betalingen er erlagt.
2. Jeg skal foerst henvise til den bestemmelse i vedtaegtens artikel 73, stk. 4, som var i kraft paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, og som loed saaledes: "Faellesskaberne indtraeder, inden for graenserne af deres forpligtelser i henhold til artikel 72, 73 og 75, uden videre i tjenestemandens eller hans ydelsesberettigede paaroerendes regresret mod den tredjemand, der er ansvarlig for den ulykke, som har medfoert tjenestemandens eller de gennem ham forsikrede personers doed eller tilskadekomst." Vedtaegtens artikel 85a, stk. 1, som nu regulerer det omhandlede spoergsmaal, afviger ikke vaesentligt herfra hvad angaar problemet i den foreliggende sag (1).
Det fremgaar af artikel 73, stk. 4, som jeg i oevrigt finder er uheldigt formuleret, at Faellesskabernes subrogationsret for det foerste udelukkende sker for de i vedtaegten omhandlede ydelser. Foelgelig bevarer skadelidte eller hans ydelsesberettigede paaroerende deres ret til ydelser, som ikke er omfattet af vedtaegten. For det andet fremgaar det klart, at der er tale om en automatisk subrogation ("uden videre"), saaledes at forstaa, at den sker, uden at der kraeves noget forudgaaende samtykke hertil fra den person, i hvis rettigheder den paagaeldende subrogerer.
3. Selv om subrogationen imidlertid sker automatisk, er det ikke hermed afgjort, fra hvilket tidspunkt denne automatiske virkning indtraeder, hvilket er problemet i den foreliggende sag.
Til stoette for den opfattelse, at subrogationen sker fra tidspunktet for den skadegoerende handling, er der gentagne gange, saavel under den skriftlige som den mundtlige forhandling, blevet henvist til generaladvokat Warner' s forslag til afgoerelse i de forenede sager 63/79 og 64/79 (2), navnlig til den passage i forslaget, hvori generaladvokat Warner udtalte, at Faellesskabernes subrogationsret indebaerer, at "tjenestemanden eller hans ydelsesberettigede paaroerende ... fuldstaendig beroeves deres rettigheder".
Ganske vist synes en saa kategorisk udtalelse om, at EF' s tjenestemaend beroeves enhver soegsmaalsret over for den ansvarlige tredjemand, uden hensyn til, om betaling er erlagt, at stoette den anfoerte opfattelse, men det er dog ikke hermed angivet, fra hvilket tidspunkt de af vedtaegten omfattede personer "fuldstaendig beroeves deres rettigheder" i de tilfaelde, hvor Faellesskaberne har ret til at subrogere. Det fremgik med andre ord af generaladvokat Warner' s forslag til afgoerelse - som i oevrigt vedroerte en sag, hvor den ansvarlige tredjemand havde betalt erstatningen efter, at vedtaegtens ydelser var erlagt - hvilke virkninger, subrogationen havde, men ikke fra hvilket tidspunkt, den skete.
4. Spoergsmaalet i den foreliggende sag er derimod, om subrogationsretten efter vedtaegten medfoerer, at skadelidtes rettigheder overfoeres til den paagaeldende institution direkte som foelge af ulykken, og uanset om der er betalt nogen ydelser. Med andre ord er spoergsmaalet i det vaesentlige, om Faellesskabernes subrogationsret kan betegnes som en atypisk form for subrogation (3).
Det er blevet gjort gaeldende under retsforhandlingerne, at den omstaendighed, at Faellesskaberne subrogerer inden for graenserne af deres vedtaegtsmaessige forpligtelser som foelge af den skadegoerende handling og ikke inden for graenserne af de faktisk udbetalte ydelser, maa indebaere, at subrogationen finder sted fra tidspunktet for den skadegoerende handling.
Efter min opfattelse maa denne bestemmelse i hvert fald indebaere, at betaling ikke er nogen noedvendig betingelse for, at Faellesskaberne kan subrogere i deres tjenestemaends rettigheder. Efter selve bestemmelsens ordlyd er det nemlig tilstraekkeligt for at subrogere, at Faellesskaberne efter vedtaegten er forpligtet til at betale deres tjenestemaend en raekke sociale sikringsydelser, som, for saa vidt det har relevans i denne sag, indebaerer en erstatning af det tab, der er lidt paa grund af en ulykke, som tredjemand er ansvarlig for.
Jeg finder ikke, der kan vaere rimelig tvivl om, at dette kan fastslaas allerede paa tidspunktet for den skadegoerende handling. Det er herom tilstraekkeligt at bemaerke, at der paa et hvilket som helst tidspunkt og under alle forhold bestaar en ret til de ydelser, som er omhandlet i vedtaegtens artikel 72 (godtgoerelse af udgifter til laege og medicin), og at de ulykker, der ikke er omfattet af artikel 73 (som vedroerer de ydelser, der udbetales som foelge af en ulykke), er klart angivet i den ordning, som er vedtaget til gennemfoerelse af denne vedtaegtsbestemmelse.
Under hensyn til, at EF-institutionerne tillige er forpligtet til at betale sociale sikringsydelser som foelge af en ulykke, som tredjemand er ansvarlig for, er det dermed sikkert, at Faellesskaberne er forpligtet til at betale udgifterne i hvert fald for en del af foelgerne af den skadegoerende handling, nemlig i det mindste de udgifter til laegebehandling og medicin, som er daekket af sygekassen. Efter min opfattelse er det derfor en tilstraekkelig betingelse for at subrogere, at det af tjenestemanden lidte tab (eller en del af dette tab) indebaerer en forpligtelse for Faellesskaberne til at betale bestemte sociale sikringsydelser. Det vil nemlig medfoere, at tjenestemanden ikke har nogen ret til at kraeve erstatning af den ansvarlige tredjemand for det samme tab.
Hertil kommer, som Domstolen har fastslaaet, at "formaalet med Faellesskabernes subrogationsret er at undgaa, at en tjenestemand faar erstatning to gange for den samme skade" (4). Selv om dette formaal kan naas paa forskellig maade (og selv uden subrogation), maa det i hvert fald, naar Faellesskaberne under alle forhold er forpligtet til at betale de ydelser, som tjenestemanden har krav paa efter vedtaegten, erkendes, at en kumulation af ydelserne alene vil kunne undgaas, saafremt tjenestemanden fratages enhver soegsmaalsret over for den ansvarlige tredjemand vedroerende erstatningen af tabet, naturligvis forudsat, at tabet erstattes af Faellesskaberne i kraft af de ydelser, som udbetales efter vedtaegten.
Af det anfoerte maa jeg konkludere, at Faellesskaberne indtraeder i deres tjenestemaends rettigheder paa tidspunktet for den skadegoerende handling.
5. Hermed er spoergsmaalet fra den nationale ret besvaret. Efter min opfattelse er det dog noedvendigt at foretage en saerskilt gennemgang af spoergsmaalet om, hvorvidt den ansvarlige tredjemand kan paaberaabe sig et mellem ham og EF-tjenestemanden indgaaet forlig, og mere generelt, om den ansvarlige tredjemand, som har erstattet tjenestemanden tabet direkte, over for EF-institutionerne kan paaberaabe sig, at han har betalt.
Her maa man efter min opfattelse sondre mellem, paa den ene side, forholdet mellem tjenestemanden og EF-institutionen, og, paa den anden side, forholdet mellem EF-institutionen og den ansvarlige tredjemand. Selv om Faellesskabernes subrogation i tjenestemandens rettigheder sker paa tidspunktet for den skadegoerende handling, er jeg noget i tvivl om, hvorvidt denne har en saa automatisk virkning over for den ansvarlige tredjemand, at den udelukker ham fra at paaberaabe sig et forlig, som er gyldigt indgaaet efter den borgerlige rets almindelige regler.
Paa dette punkt vil jeg gerne straks bemaerke, at jeg ikke foeler mig overbevist om den opfattelse, som Kommissionen har gjort gaeldende, og hvorefter den ansvarlige tredjemand ikke kan paaberaabe sig den af ham erlagte ydelse, selv om han har handlet i god tro, fordi vedtaegten er en forordning, og dermed gaelder umiddelbart i alle medlemsstaterne.
6. Jeg skal herom for det foerste bemaerke, at vedtaegtens bestemmelser hovedsagelig har til formaal at fastlaegge tjenestemaendenes retsstilling over for de institutioner, som de er ansat ved. Selv om Domstolen i sag 137/80 udtalte, at "vedtaegten, foruden de virkninger, den har i faellesskabsadministrationens interne forhold, ligeledes forpligter medlemsstaterne i det omfang, deres medvirken er noedvendig for dens gennemfoerelse" (5) - hvorved Domstolen fastslog, at vedtaegten ogsaa kan have retsvirkning over for tredjemand - har jeg nogen vanskelighed ved at acceptere, at en vedtaegtsbestemmelse som den foreliggende ogsaa skulle kunne have direkte virkning for en tredjemands subjektive rettigheder og dermed afskaere ham fra at indgaa et forlig eller beroeve forliget dets retsvirkning, fordi det ikke kan goeres gaeldende over for andre. Det gaelder ikke mindst, naar det betaenkes, at der herved tillige sker en fravigelse af de almindelige regler om subrogation i forbindelse med erstatningsansvar for skade. Hertil kommer, at Domstolens udtalelse vedroerte et tilfaelde, hvor det ikke var muligt at sikre den paagaeldende vedtaegtsbestemmelse dens fulde virkning uden medlemsstaternes samvirke. Det gaelder derimod ikke i den foreliggende sag.
Som det fremgaar af selve vedtaegtsbestemmelsens opbygning, er reglen om subrogation i foerste raekke klart rettet til tjenestemanden, og det er ham, som er forpligtet til at overholde reglen. Det er i den forbindelse tilstraekkeligt, at tjenestemanden ikke accepterer et hvilket som helst beloeb af tredjemanden for det tab, som allerede er erstattet, eller som i hvert fald skal erstattes af den paagaeldende institution.
En modsat loesning ville medfoere, at den tredjemand, som er ansvarlig for ulykken, maatte baere foelgerne af, at tjenestemanden overtraeder vedtaegtsbestemmelsen, da tredjemand i saa fald maatte anlaegge sag for at faa det erlagte beloeb tilbage. Omvendt ville det ikke have nogen betydning for EF-institutionernes interne forhold, om tjenestemanden tilsidesatte en regel, som udtrykkeligt er rettet til ham.
7. Der er dog flere andre omstaendigheder af relevans. Selv om man nemlig forudsatte, at alle de personer, som er bosat paa EF' s omraade, skulle have kendskab til de vedtaegtsbestemmelser, som kan have retsvirkning for dem, blot fordi de kommer i beroering med personer, som er omfattet af vedtaegten (og selv om man endog forudsatte, at det under alle forhold vil vaere muligt at identificere de personer, som er omfattet af vedtaegten (6)), er der andre grunde i den foreliggende sag, som taler mod Kommissionens opfattelse.
Bortset fra det aabenbare forhold, at virkningerne af den af Kommissionen fremfoerte opfattelse i al fald vil vaere begraenset til de ulykker, som sker paa EF' s omraade, skal jeg erindre om, at visse af vedtaegtens bestemmelser henviser til saerlige ordninger, som saa at sige udgoer gennemfoerelsesbestemmelser til vedtaegten. Det gaelder bestemmelsen i vedtaegtens artikel 73, som er af relevans i den foreliggende sag, og hvorefter tjenestemanden er sikret imod risikoen for ulykker "under de betingelser, der er fastsat i henhold til en af Faellesskabernes institutioner efter faelles aftale og efter udtalelse fra Vedtaegtsudvalget vedtaget ordning". Den ordning, som er vedtaget i henhold til vedtaegtens artikel 73, og som benaevnes "ordning om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber", hvori bl.a. er fastlagt, hvilke ulykker og risici, der er daekket af ordningen, har imidlertid ingen som helst retsvirkning udadtil.
Kun saafremt den ansvarlige tredjemand har kendskab til ordningen, vil han saaledes kunne vide, om tjenestemanden er omfattet af ordningen for saa vidt angaar den paagaeldende type af ulykke. I den forbindelse skal jeg noejes med at bemaerke, at en loesning, hvorefter en tredjemand, der er ansvarlig for en ulykke, som en EF-tjenestemand har lidt, skulle vaere forpligtet til ikke blot at kende vedtaegten, men ogsaa de interne regelforskrifter, savner ethvert juridisk grundlag.
8. Der er i oevrigt grund til at henlede opmaerksomheden paa den omhandlede ordnings artikel 8, som indeholder de naermere regler om subrogation i tilfaelde af ulykker. Stk. 1 i denne artikel bestemmer, at der alene udbetales ydelser og erstatninger i henhold til vedtaegten (til tjenestemanden eller hans ydelsesberettigede paaroerende), "saafremt disse lader Faellesskaberne indtraede i deres rettigheder og soegsmaal mod en eventuelt ansvarlig tredjemand".
Denne bestemmelse maa formentlig anses for stiltiende ophaevet under hensyn til den modstaaende bestemmelse herom, som findes i vedtaegten. Jeg kan dog ikke lade vaere med at goere opmaerksom paa den saerdeles tvetydige og usikre situation, som dette medfoerer, ligesom jeg ikke skal laegge skjul paa de fortolkningsvanskeligheder, som denne artikels andet og tredje afsnit giver anledning til. Af betydning for den foreliggende sag taenker jeg her navnlig paa den forskrift, hvorefter "tjenestemanden eller de oevrige ydelsesberettigede skal indhente den paagaeldende institutions godkendelse, inden de indgaar en mindelig ordning vedroerende deres rettigheder eller slutter forlig med en ansvarlig tredjemand", hvilken forskrift kunne taenkes at vaere af relevans i den foreliggende sag. Der kan vaere to forklaringer paa denne situation, nemlig enten, at man ved indfoejelsen af den saerlige vedtaegtsbestemmelse, som regulerer alle tilfaelde af subrogation (vedtaegtens artikel 85a), dermed ansaa ordningens artikel 8 for som helhed at vaere ophaevet (en udtrykkelig ophaevelse heraf havde naturligvis vaeret at foretraekke), eller at den naevnte forskrift - under hensyn til, at tjenestemanden paa dette punkt beroeves sine rettigheder fra tidspunktet for den skadegoerende handling - maa forstaas paa den maade, at den institution, som tjenestemanden er ansat ved, selv kan give afkald paa sin ret til at goere regres mod den ansvarlige tredjemand, og dermed give tjenestemanden mulighed for at indgaa et forlig. Denne sidste forklaring udgoer, om noedvendigt, en bekraeftelse paa, at den ansvarlige tredjemand maa kunne paaberaabe sig et saadant forlig, da han ikke kan vaere forpligtet til at kende den omhandlede ordning, og saa meget mindre vide, om tjenestemanden har indhentet godkendelse fra sin institution til at indgaa en mindelig ordning om erstatningen af det lidte tab.
9. Endelig maa det understreges, at den part, som har handlet i god tro, under alle omstaendigheder bevarer sine rettigheder i medfoer af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er anerkendt i samtlige medlemsstaters retssystemer. Specielt hvad angaar det her i sagen omhandlede spoergsmaal boer det fremhaeves, at der findes tilstraekkelige garantier i samtlige medlemsstaters lovgivning og domspraksis til at beskytte den ansvarlige tredjemand, som maatte have betalt skadelidte en direkte erstatning for tabet som foelge af ulykken (7).
10. Paa baggrund af det anfoerte er det min opfattelse, at den tredjemand, som er ansvarlig for en ulykke, der har ramt en EF-tjenestemand, kan rejse den gyldige indsigelse over for den paagaeldende institution, som er indtraadt i tjenestemandens rettigheder, at han har betalt tjenestemanden en ydelse. Det gaelder dog ikke, saafremt EF-institutionen har underrettet den ansvarlige tredjemand om sin subrogationsret og om sin hensigt til at udnytte denne ret.
Princippet om, at subrogationen sker uden videre, maa altsaa forstaas saaledes, at den sker, uanset om tjenestemanden eller hans ydelsesberettigede har givet forudgaaende samtykke dertil, men ikke uanset om institutionen har givet meddelelse til den ansvarlige tredjemand om sin subrogationsret efter vedtaegten og om sin hensigt til at udnytte denne ret. Det er nemlig denne viljeserklaering, og den alene, som medfoerer, at tredjemand afskaeres fra at kunne goere den indsigelse gaeldende mod institutionen, at der er indgaaet et forlig.
I sit skriftlige svar paa et spoergsmaal, som blev stillet under den mundtlige forhandling, erklaerede Kommissionen, at den ikke underrettede Joris om sin mulighed for at udnytte sin subrogationsret over for denne, fordi dette ikke laengere havde noget formaal i praksis paa grund af den refusion, Kommissionen havde opnaaet hos Royale belge. Som det fremgaar af de faktiske omstaendigheder i sagen, er der heller ikke forsoegt regres for saa vidt angaar de laegeudgifter, som blev daekket af EF-institutionernes sygekasse.
Jeg kan ikke tilslutte mig Kommissionens opfattelse paa dette punkt og skal i den forbindelse noejes med at henvise til, at det efter vedtaegten er EF-institutionen, som indtraeder i tjenestemandens rettigheder paa tidspunktet for den skadegoerende handling. Forsikringsselskabets subrogation i EF-institutionens rettigheder, som er fastlagt ved kontrakt, og for hvilken der gaelder de almindelige regler i belgisk ret, sker foerst paa et senere tidspunkt, nemlig naar refusionen er ydet. Foelgelig har EF-institutionens forsikringsselskab ikke mulighed for at give sig til kende over for den ansvarlige tredjemand, foer den har ydet refusion, dvs. paa et senere tidspunkt. Det er derfor under alle omstaendigheder EF-institutionen, som det paahviler at give sig til kende over for den ansvarlige tredjemand. I modsat fald ville Kommissionen i et tilfaelde som det foreliggende skade forsikringsselskabets subrogationsret.
11. Det anfoerte indebaerer naturligvis ikke, at tjenestemaend kan faa erstatning to gange for den samme skade. Den omhandlede vedtaegtsbestemmelse maa forstaas saaledes, at tjenestemanden eller hans ydelsesberettigede paaroerende er ansvarlig over for EF-institutionen for den skade, de maatte tilfoeje institutionen for saa vidt angaar dennes subrogationsret. Med andre ord er EF-tjenestemanden fuldt ud ansvarlig over for den paagaeldende institution, saafremt han ved sin handlemaade forhindrer denne i at udnytte sin subrogationsret over for den ansvarlige tredjemand.
Af det anfoerte foelger, at institutionen, hvis den endnu ikke har udbetalt tjenestemanden de ydelser, han har krav paa efter vedtaegten, kan og skal fradrage det beloeb, som tjenestemanden i forvejen har oppebaaret. Hvis tjenestemanden har faaet udbetalt saavel en erstatning af den ansvarlige tredjemand som de efter vedtaegten foreskrevne ydelser, er institutionen forpligtet til at tilbagesoege det beloeb, der er udbetalt for meget, dvs. forskellen mellem de naevnte to beloeb.
Jeg maa herefter konkludere foelgende: a) Faellesskaberne subrogerer automatisk i tjenestemandens rettigheder paa tidspunktet for den skadegoerende handling; b) den tredjemand, som er ansvarlig for ulykken, kan rejse den gyldige indsigelse mod den paagaeldende EF-institution, at han allerede har betalt erstatning, medmindre institutionen forud har underrettet ham om sin subrogationsret og om sin hensigt til at udnytte denne ret, og c) tjenestemanden er ansvarlig over for institutionen, saafremt han ved sin handlemaade har skadet dennes subrogationsret.
Jeg skal tilfoeje, at jeg naar til samme konklusion hvad angaar vedtaegtens artikel 85a, stk. 1.
12. Paa grundlag af det anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen, at det af Tribunal de paix de Luxembourg forelagte spoergsmaal besvares paa foelgende maade:
"a) Tjenestemandsvedtaegtens artikel 73, stk. 4, og den nye version heraf i vedtaegtens artikel 85a, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at Faellesskaberne indtraeder i de rettigheder og soegsmaalsrettigheder, som en af vedtaegten omfattet person eller dennes ydelsesberettigede paaroerende har over for den for ulykken ansvarlige tredjemand, paa tidspunktet for den skadegoerende handling, i det omfang de har udbetalt ydelser i medfoer af vedtaegten.
b) Subrogationen faar foerst retsvirkning i forhold til den ansvarlige tredjemand, naar han har modtaget underretning fra EF-institutionen om dens subrogationsret og om, at den har til hensigt at udnytte denne ret.
c) En EF-tjenestemand er ansvarlig over for den institution, han er ansat ved, saafremt han ved et forlig eller ved sin handlemaade i oevrigt skader institutionens subrogationsret. I saa fald kan institutionen, hvis den endnu ikke har udbetalt de ydelser, som tjenestemanden eller hans ydelsesberettigede paaroerende har krav paa efter vedtaegten, fradrage det af tjenestemanden allerede modtagne beloeb i disse ydelser, eller tilbagesoege det beloeb, der er udbetalt for meget, dvs. forskellen mellem de to beloeb."
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) - Denne bestemmelse lyder saaledes: Naar en person, der er omfattet af denne vedtaegt, er afgaaet ved doeden eller er blevet ramt af en ulykke eller en sygdom, hvis aarsag tredjemand kan goeres ansvarlig for, indtraeder Faellesskaberne inden for graenserne af de vedtaegtsmaessige forpligtelser, som paahviler dem som foelge af den ansvarspaadragende handling, uden videre i de rettigheder og soegsmaalsrettigheder, skadelidte eller dennes erstatningsberettigede paaroerende har mod den ansvarlige tredjemand.
(2) - Dom af 16.10.1980 (Boizard mod Kommissionen, Sml. s. 2975, se s. 2999).
(3) - I samtlige medlemsstaters retssystemer forstaas nemlig ved begrebet subrogation alene det forhold, at den person, som subrogerer, indtraeder i den andens rettigheder som foelge af og efter betalingen.
(4) - Jf. dom af 18.3.1982, sag 103/81, Chaumont-Barthel mod Parlamentet (Sml. s. 1003, praemis 11).
(5) - Jf. dom af 20.10.1981, Kommissionen mod Belgien (Sml. s. 2393, praemis 8).
(6) - Det kan maaske vaere nyttigt at fremhaeve, at vedtaegten ogsaa omfatter de personer, som er forsikret i kraft af tjenestemanden, og at Faellesskabernes subrogationsret ogsaa gaelder for de hermed forbundne udgifter til laege og medicin.
(7) - Jeg skal i denne forbindelse navnlig fremhaeve, under hensyn til hvad der er blevet anfoert under retsforhandlingerne, at selv den paaberaabte luxembourgske lovgivning - hvorefter de sociale sikringsinstitutioner indtraeder i den forsikredes rettigheder paa tidspunktet for den skadegoerende handling, og som tillaegger sikringsinstitutionen en selvstaendig soegsmaalsret mod den ansvarlige tredjemand - indeholder en bestemmelse om, at sikringsinstitutionen, naar den forsikrede trods denne regel allerede har faaet tabet erstattet af den ansvarlige tredjemand, skal godtgoere tredjemand de ydelser, den forsikrede har krav paa, indtil det beloeb, som den forsikrede allerede har modtaget af denne (se herom artikel 118 og 237 i code des assurances sociales).