62023CJ0126
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
7. november 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2004/80/EF – artikel 12, stk. 2 – nationale ordninger for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser – manddrabsforbrydelse – erstatning til nærtstående familiemedlemmer til den afdøde person – begrebet »ofre« – ordning med »kaskade«-erstatning i henhold til arverækkefølgen – national lovgivning, hvorefter det er udelukket at udbetale erstatning til andre familiemedlemmer til den afdøde person, når sidstnævnte har efterladt sig børn og en efterlevende ægtefælle – den afdøde persons forældre og søskende – »rimelig og passende« erstatning«
I sag C-126/23 [Burdene] (
1
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale Ordinario di Venezia (retten i Venedig, Italien) ved afgørelse af 15. februar 2023, indgået til Domstolen den 2. marts 2023, i sagen
UD,
QO,
VU,
LO,
CA
mod
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero dell’Interno,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af formanden for Fjerde Afdeling, I. Jarukaitis, som fungerende formand for Femte Afdeling, samt dommerne D. Gratsias og E. Regan (refererende dommer),
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: fuldmægtig C. Di Bella,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 21. februar 2024,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
QO og UD ved avvocato G. Sicchiero,
–
LO og VU ved avvocati M.G. Bergamo, F. Sicchiero og G. Sicchiero,
–
CA ved avvocati E. Pertile og G. Sicchiero,
–
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato E. De Bonis, S. Fiorentino og G. Palatiello,
–
Europa-Kommissionen ved E. Montaguti og S. Noë, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 8. maj 2024,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkning af artikel 12, stk. 2, i Rådets direktiv 2004/80/EF af 29. april 2004 om erstatning til ofre for forbrydelser (EUT 2004, L 261, s. 15) samt af artikel 20 og 21, artikel 33, stk. 1, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side forældrene og søsteren til et offer for manddrab og dette offers børn og på den anden side Presidenza del Consiglio dei Ministri (statsministeriet, Italien) og Ministero dell’Interno (indenrigsministeriet, Italien) vedrørende den erstatning, som den italienske stat på grund af manglende betalingsevne hos gerningsmanden til dette manddrab skal udbetale for den skade, som de har lidt som følge af manddrabet.
Retsforskrifter
EU-retten
Rammeafgørelse 2001/220/RIA
3
Artikel 1 i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager (EFT 2001, L 82, s. 1) har overskriften »Definitioner« og er affattet på følgende måde:
»I denne rammeafgørelse forstås ved:
a)
»offer«: en fysisk person, som har lidt skade, herunder fysisk eller psykisk skade, følelsesmæssige lidelser eller økonomisk tab, der er direkte forvoldt af handlinger eller undladelser, der strider mod en medlemsstats straffelov
[...]«
Direktiv 2004/80
4
Femte og tiende betragtning til direktiv 2004/80 har følgende ordlyd:
»(5)
Rådet vedtog den 15. marts 2001 rammeafgørelse 2001/220/RIA [...]. Afgørelsen, som er baseret på afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union, giver ofre for forbrydelser mulighed for at kræve erstatning fra gerningsmanden som led i en straffesag.
[...]
(10)
Ofre for forbrydelser vil ofte ikke kunne opnå erstatning fra gerningsmanden, fordi denne ikke har de nødvendige midler til at honorere et domspålæg om erstatning, eller fordi denne er ukendt eller ikke kan retsforfølges.«
5
Direktivets artikel 12, som er indeholdt i dette direktivs kapitel II med overskriften »Nationale erstatningsordninger«, bestemmer:
»1.   De regler om adgang til erstatning i grænseoverskridende situationer, som fastsættes ved dette direktiv, bygger på de enkelte medlemsstaters ordninger for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser begået på deres eget område.
2.   Alle medlemsstater sikrer, at der i kraft af deres nationale regler forefindes en ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser begået på deres eget område, som garanterer en rimelig og passende erstatning til ofre.«
6
I det nævnte direktivs kapitel III, der har overskriften »Gennemførelsesbestemmelser«, fastsætter direktivets artikel 17 med overskriften »Gunstigere bestemmelser« følgende:
»Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne:
a)
indfører eller opretholder gunstigere bestemmelser til fordel for ofre for forbrydelser eller andre personer, der berøres af en forbrydelse[…]
b)
indfører eller opretholder bestemmelser om erstatning til ofre for forbrydelser begået uden for deres eget område eller til andre personer, der berøres af en sådan forbrydelse, på vilkår, som medlemsstaterne selv specifikt fastsætter[,]
for så vidt sådanne bestemmelser er forenelige med dette direktiv.«
Direktiv 2012/29/EU
7
Artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA (EUT 2012, L 315, s. 57) bestemmer:
»1.   I dette direktiv forstås ved:
a)
»offer«:
i)
en fysisk person, som har lidt skade, herunder fysisk, psykisk eller følelsesmæssig skade eller økonomisk tab, som direkte er forvoldt ved en forbrydelse
ii)
familiemedlemmer til en person, hvis død direkte blev forvoldt ved en forbrydelse, og som har lidt skade som følge af personens død
b)
»familiemedlemmer«: offerets ægtefælle, den person, der lever sammen med offeret i et fast nært forhold i en fælles husstand og på et stabilt og varigt grundlag, slægtningе i direkte linje, søskende samt personer, som offeret har forsørgerpligt over for
[...]
2.   Medlemsstaterne kan indføre procedurer:
a)
til at begrænse antallet af familiemedlemmer, som kan være omfattet af de rettigheder, der er fastsat i dette direktiv, idet der tages hensyn til de specifikke omstændigheder i hver sag, og
b)
i forbindelse med stk. 1, litra a), nr. ii), for at afgøre, hvilke familiemedlemmer der har prioritet med hensyn til udøvelsen af de rettigheder, der er fastsat i dette direktiv.«
Italiensk ret
8
Artikel 11 i legge n. 122 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2015-2016 (lov nr. 122 om bestemmelser til gennemførelse af forpligtelser som følge af Italiens medlemskab af Den Europæiske Union – EU-lovgivning 2015-2016) af 7. juli 2016 (GURI nr. 158 af 8.7.2016, s. 1), som ændret ved artikel 6 i lov nr. 167 af 20. november 2017 og artikel 1, stk. 593-596, i lov nr. 145 af 30. december 2018 (herefter »lov nr. 122/2016«), fastsætter:
»1.   Med forbehold af de foranstaltninger til fordel for ofre for forbrydelser, der er omhandlet i andre, gunstigere lovbestemmelser, har ofre for forsætlige voldsforbrydelser, og under alle omstændigheder ofre for forbrydelsen i artikel 603a i codice penale [(straffeloven)], med undtagelse af forbrydelserne i artikel 581 og 582, medmindre de skærpende omstændigheder i straffelovens artikel 583 foreligger, ret til erstatning fra staten.
2.   Ofre for manddrab, seksuelle overgreb eller meget grov legemsbeskadigelse i henhold til straffelovens artikel 583, andet afsnit, […] eller de i stk. 2a nævnte erstatningsberettigede personer ydes erstatning efter den tabel, der er fastlagt ved det i stk. 3 nævnte dekret. For andre forbrydelser end de ovennævnte ydes erstatningen i form af godtgørelse af udgifter til lægehjælp og pleje.
2a.   Hvis offeret afgår ved døden som følge af forbrydelsen, ydes erstatningen til den efterlevende ægtefælle og børnene eller, hvis offeret hverken efterlader sig ægtefælle eller børn, til offerets far eller mor eller, hvis offeret ikke efterlader sig en far eller en mor, til de med offeret samboende søskende, som offeret forsørgede på tidspunktet for forbrydelsen. [...]
2b.   Hvis flere erstatningsberettigede kan gøre krav på erstatning, fordeles denne efter den tabel, der er bestemt i bog II, afsnit II, i codice civile [(den civile lovbog)].
3.   Erstatningsbeløbene fastsættes ved dekret udstedt af Ministro dell’interno [(indenrigsministeren, Italien)] og Ministro della giustizia [(justitsministeren, Italien)] i samråd med Ministro dell’economia e delle finanze [(økonomi- og finansministeren, Italien)], som bekendtgøres inden seks måneder efter datoen for nærværende lovs ikrafttræden, inden for midlerne i den i artikel 14 omhandlede [Fondo di rotazione per la solidarietà alle vittime dei reati di tipo mafioso, delle richieste estorsive, dell’usura e dei reati intenzionali violenti (den revolverende fond for solidaritet med ofre for mafiaforbrydelser, pengeafpresning, åger og forsætlige voldsforbrydelser, Italien, herefter »solidaritetsfonden«)], således at en større erstatning ydes til ofre for seksuelle overgreb og manddrab og navnlig til offerets børn i tilfælde af, at manddrabet blev begået af ægtefællen, selv om parret måtte være separeret eller skilt, eller af en person, som har eller har haft følelsesmæssige bånd til offeret.«
9
Artikel 1, stk. 1, litra b), i decreto ministeriale – Determinazione degli importi dell’indennizzo alle vittime dei reati intenzionali violenti (ministerielt dekret om fastsættelse af erstatningsbeløb til ofre for forsætlige voldsforbrydelser) af 22. november 2019 (GURI nr. 18 af 23.1.2020, s. 9, herefter »det ministerielle gennemførelsesdekret«), der blev vedtaget i medfør af artikel 11, stk. 3, i lov nr. 122/2016, bestemmer:
»i tilfælde af, at manddrabet blev begået af ægtefællen, selv om parret måtte være separeret eller skilt, eller af en person, som har eller har haft følelsesmæssige bånd til offeret: et fast beløb på 60000 EUR udelukkende til offerets børn«.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10
Den 18. september 2018 idømte Tribunale di Padova (retten i Padova, Italien) gerningsmanden til et manddrab på sin ekspartner begået i Italien 30 års fængsel og pålagde ham at betale en foreløbig erstatning til offerets familiemedlemmer, som var indtrådt som civile parter. Hvert af offerets to børn blev således tildelt 400000 EUR, offerets far, mor og søster hver 120000 EUR og offerets efterlevende ægtefælle, som hun var separeret, men ikke skilt fra, 30000 EUR.
11
Da drabsmanden hverken havde formue eller indtægt og var blevet bevilget gratis retshjælp, udbetalte den italienske stat i overensstemmelse med den nationale lovgivning alene en erstatning på 20000 EUR til hvert af de to børn, mens den fraseparerede ægtefælle fik en erstatning på 16666,66 EUR.
12
Den 1. februar 2022 anlagde sagsøgerne i hovedsagen, dvs. offerets forældre, søster og børn, sag ved Tribunale Ordinario di Venezia (retten i Venedig, Italien), som er den forelæggende ret, idet de har gjort gældende, at der ved lov nr. 122/2016 i strid med direktiv 2004/80 er blevet indført væsentlige begrænsninger med hensyn til udbetalingen af erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser.
13
De af sagsøgerne i hovedsagen nedlagte påstande tilsigter, at når der er blevet set bort fra anvendelsen af det ministerielle gennemførelsesdekret på grund af dettes ulovlighed, skal de beløb, der skal udbetales til dem i erstatning i kraft af deres slægtskab med offeret for manddrabet, fastsættes på »rimelig og passende« vis som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 under hensyntagen til – men med fradrag af det beløb, der allerede er udbetalt til offerets børn – graden af den skade, som blev fastslået ved den dom, hvorved gerningsmanden til det nævnte manddrab blev dømt, og dette selv om solidaritetsfonden ikke råder over de nødvendige økonomiske midler. Subsidiært har sagsøgerne i hovedsagen nedlagt påstand om, at statsministeriet, der er den italienske stats repræsentant, tilpligtes at udbetale de samme beløb i erstatning for den skade, som de har lidt som følge af den ukorrekte gennemførelse af direktiv 2004/80, navnlig direktivets artikel 12.
14
For det første har sagsøgerne i hovedsagen gjort gældende, at den ved artikel 11, stk. 2a, i lov nr. 122/2016 indførte begrænsning, der indebærer, at erstatning kun indrømmes offerets forældre, hvis offeret ikke efterlader sig en efterlevende ægtefælle eller børn, og kun offerets søskende, hvis offeret ikke efterlader sig nogen, som henhører under de førnævnte personkategorier, udgør en tilsidesættelse af den i artikel 12 i direktiv 2004/80 fastsatte pligt til at betale erstatning, idet denne bestemmelse blandt de skadelidte, som i teorien anerkendes retten til erstatning, vilkårligt udpeger dem, der i praksis skal ydes erstatning, uden at der i den konkrete sag henvises til rimelige og passende kriterier. I øvrigt er drabsofferets efterlevende ægtefælle – som blev separeret fra drabsofferet i 2006, næsten 11 år før hendes død – i den foreliggende sag ligeledes blevet tildelt erstatning. Retten til erstatning er således blevet anerkendt, selv om det var åbenbart, at det følelsesmæssige bånd var så svækket, at det nærmest var ikke-eksisterende.
15
For det andet har sagsøgerne i hovedsagen gjort gældende, at et beløb på 20000 EUR, der tildeles et drabsoffers børn i henhold til det ministerielle gennemførelsesdekret, og som svarer til 5% af det ved retsafgørelsen tildelte foreløbige beløb, ikke forekommer at være i overensstemmelse med det, som Domstolen fastslog i præmis 69 i dom af 16. juli 2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri (C-129/19, EU:C:2020:566), hvoraf det fremgår, at en fast erstatning ydet i henhold til en national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser skal udgøre en tilstrækkelig erstatning for den lidte økonomiske og ikke-økonomiske skade for at kunne anses for »rimelig og passende« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80.
16
For det tredje er sagsøgerne i hovedsagen af den opfattelse, at den nationale lovgivning ligeledes er ulovlig, for så vidt som den gør udbetalingen af erstatningen betinget af, at staten har afsat de midler, der gør det muligt at yde erstatningen, hvilket er i strid med tiende betragtning til direktiv 2004/80.
17
De italienske myndigheder har anført, at fastsættelsen af erstatningsbeløbet for så vidt angår børnenes situation er foregået under streng efterlevelse af gældende lov, idet der er taget hensyn til den efterlevende ægtefælles underholdsmidler. De har ligeledes anført, at Domstolen – efter i præmis 58 i dom af 16. juli 2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri (C-129/19, EU:C:2020:566), at have bemærket, at medlemsstaterne råder over en bred skønsmargen med hensyn til fastsættelsen af beløbet på den i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 omhandlede erstatning – i den nævnte doms præmis 65 og 69 fastslog, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en fast erstatning til ofrene, men alene kræver, at erstatningen er »rimelig og passende«, hvilket indebærer, at den skal udgøre en tilstrækkelig erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som offeret har lidt.
18
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det med henblik på en bedømmelse af grundlaget for det erstatningskrav, som den har fået forelagt, og som er støttet på en ukorrekt gennemførelse af direktiv 2004/80, indledningsvis skal afgøres, om den nationale lovgivning, således som denne fremgår af artikel 11, stk. 2a, 2b og 3, i lov nr. 122/2016, er i overensstemmelse med EU-retten.
19
Den forelæggende ret har anført, at den nævnte nationale lovgivning, hvorefter udbetalingen af erstatningen – selv når det ved en endelig dom er fastslået, at visse familiemedlemmer har ret til erstatning for de lidte skader, og med hvilke beløb – for drabsofferets forældres vedkommende er betinget af, at dette offer ikke har efterladt sig en efterlevende ægtefælle eller børn, og for offerets søskendes vedkommende af, at faren og moren ikke længere lever, og af, at de var samboende med offeret og blev forsørget af vedkommende på tidspunktet for forbrydelsen, ser bort fra det ikke-økonomiske aspekt af den lidelse, der knytter sig til det voldsomme tab af offeret.
20
Hvad i øvrigt angår den efterlevende ægtefælle og børnene har den forelæggende ret anført, at graden af den lidte skade ikke er taget i betragtning. I det foreliggende tilfælde er det forhold, at den efterlevende ægtefælle havde været separeret fra offeret i et vist tidsrum, således ikke tillagt nogen betydning, idet der alene er fastsat en fordeling af erstatningen på basis af de arveretlige bestemmelser med forbehold af tilstrækkelige midler i solidaritetsfonden. Der er derfor i strid med dom af 16. juli 2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri (C-129/19, EU:C:2020:566), ikke taget hensyn til alvoren af de konsekvenser, som den begåede handling har for ofrene. Endvidere er erstatningen til børnene blevet fastsat til et beløb, der stort set er på niveau med erstatningen til den efterlevende ægtefælle, og som overhovedet ikke står mål med det beløb, der i forbindelse med straffesagen blev udmålt i foreløbig erstatning, og ved hvis fastsættelse ingen af de sædvanligvis anvendte kriterier i forbindelse med tabet af en forælder – f.eks. offerets alder, den efterlevendes alder samt graden af slægtskab og bofællesskab – er blevet taget i betragtning med deraf følgende mulighed for at korrigere det endelige beløb alt efter de nærmere omstændigheder. Det beløb, der er tildelt børnene i den foreliggende sag, kan derfor ikke anses for at være »rimelig[t] og passende« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80.
21
På denne baggrund har Tribunale Ordinario di Venezia (retten i Venedig) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
På baggrund af bestemmelsen i artikel 11, stk. 2a, i lov nr. 122/2016, ifølge hvilken ydelsen af erstatning til forældrene og søsteren til et offer for manddrab er betinget af, at [offeret] hverken var gift eller havde nogle børn, selv efter der er blevet afsagt en endelig dom, som fastslår, at også de har ret til erstatning for skade, og fastsætter de beløb, der skal betales af gerningsmanden:
Kan ydelsen af erstatning til forældrene og søsteren til et offer for forsætlige voldsforbrydelser – nærmere bestemt i tilfælde af manddrab – i henhold til artikel 11, stk. 2a, i [lov nr. 122/2016], som er betinget af, at [offeret] hverken havde [nogen] børn eller var gift (med hensyn til forældrene), eller at [offerets] forældre ikke er i live (med hensyn til eventuelle søskende), anses for at være i overensstemmelse med artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80, med artikel 20 (lighed [...]) [og] 21 (ikke-forskelsbehandling), [artikel] 33, stk. 1 (beskyttelse af familien), og [artikel] 47 (adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol) i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt med artikel 1 i protokol nr. 12 til [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950] (forbud mod diskrimination)?
2)
Vedrørende begrænsninger for ydelsen af erstatning:
Kan den betingelse vedrørende ydelsen af erstatning, som er fastsat i artikel 11, stk. 3, i [lov nr. 122/2016], og som består i vendingen »[...] inden for midlerne i [solidaritetsfonden]«, uden at nogen bestemmelse forpligter den italienske stat til at hensætte midler, som konkret er tilstrækkelige til at yde erstatningerne, der eventuelt kan være opgjort på et statistisk grundlag, men under alle omstændigheder faktisk er egnede til at erstatte ydelsesberettigede personer inden for et rimeligt tidsrum, anses for at medføre »en rimelig og passende erstatning til ofre« til gennemførelse af artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80?«
Domstolens kompetence og formaliteten med hensyn til spørgsmålene
22
Den italienske regering er i tvivl om Domstolens kompetence og om, hvorvidt de præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, idet tvisten i hovedsagen vedrører en situation, som ikke falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 2004/80. Den forelæggende ret har nemlig ikke undersøgt, om sagsøgerne i hovedsagen har egenskab af »ofre« som omhandlet i direktiv 2004/80. I forbindelse med dette direktiv skal begrebet »ofre« forstås således, at det alene henviser til den person, der direkte har lidt skade som følge af en forsætlig voldsforbrydelse. Derfor henhører den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, for så vidt som den udvider begrebet »ofre« til visse nærtstående familiemedlemmer til offeret for et manddrab, under medlemsstaternes enekompetence.
23
Den italienske regering og Europa-Kommissionen er i øvrigt af den opfattelse, at det andet spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling. Forelæggelsesafgørelsen indeholder således ingen oplysninger, der gør det muligt at fastslå, om den i national ret fastsatte betingelse vedrørende solidaritetsfondens økonomiske kapacitet har haft en indvirkning på fastlæggelsen af de faste erstatningsbeløb, som denne fond har fastsat. Desuden har den forelæggende ret – skønt den er af den opfattelse, at størrelsen på den erstatning, der i det foreliggende tilfælde er blevet ydet børnene til offeret for manddrabet, er utilstrækkelig – hverken fremlagt nogen oplysninger til støtte for denne vurdering eller anmodet Domstolen om at tage stilling hertil.
24
Hvad for det første angår Domstolens kompetence til at besvare de præjudicielle spørgsmål skal det bemærkes, at Domstolen i henhold til artikel 267 TEUF har kompetence til at fortolke retsakter udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer.
25
Under disse omstændigheder har Domstolen, for så vidt som de to præjudicielle spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, vedrører fortolkningen af direktiv 2004/80, navnlig direktivets artikel 12, stk. 2, kompetence til at besvare disse spørgsmål.
26
Hvad for det andet angår spørgsmålet om formaliteten med hensyn til de nævnte spørgsmål skal det bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale retsinstans har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge, og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national retsinstans, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en hensigtsmæssig besvarelse af de stillede spørgsmål (dom af 11.4.2024, Sozialministeriumservice, C-116/23, EU:C:2024:292, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
27
Hvad angår det første spørgsmål er det tilstrækkeligt at fastslå, at spørgsmålet om, hvorvidt begrebet »ofre« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 i tilfælde af manddrab skal kunne omfatte nærtstående familiemedlemmer til den person, der er afgået ved døden som følge af den forsætlige voldsforbrydelse, henhører under det forelagte spørgsmåls realitet og ikke under spørgsmålet om, hvorvidt det kan antages til realitetsbehandling.
28
Hvad angår det andet spørgsmål skal det bemærkes, at den forelæggende ret med dette spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den erstatning, som denne medlemsstat tildeler offeret for en forsætlig voldsforbrydelse, udbetales til offeret inden for et loft, der følger af det budget, som medlemsstaten har afsat til en særlig fond, der er oprettet til dette formål.
29
Det må imidlertid konstateres, at det hverken fremgår af forelæggelsesafgørelsen eller af de til Domstolen indgivne indlæg, at dette loft har haft nogen som helst indflydelse på størrelsen af de erstatninger, som den italienske stat har tildelt i hovedsagen. Desuden forholder det sig således, at selv om den forelæggende ret – således som det fremgår af nærværende doms præmis 20 – i den nævnte afgørelse har anført, at størrelsen af den erstatning, som i det foreliggende tilfælde er blevet tildelt den afdøde persons børn, efter dens opfattelse ikke er tilstrækkelig til at udgøre en »rimelig og passende« erstatning som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80, har den nævnte ret ikke, som Kommissionen med rette har anført, forelagt Domstolen noget præjudicielt spørgsmål i denne henseende. Endvidere har den forelæggende ret ikke fremlagt nogen oplysninger vedrørende national ret, der kan give en klarere forståelse af, hvordan den herved oprettede særlige fond fungerer.
30
Under disse omstændigheder må det fastslås, at det andet spørgsmål er hypotetisk og derfor ikke kan antages til realitetsbehandling.
31
Det er derfor kun det første spørgsmål, der skal besvares.
Om det første spørgsmål
32
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fastsætter en ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, som i tilfælde af manddrab gør retten til erstatning for den afdøde persons forældre betinget af, at den afdøde person ikke har efterladt sig en efterlevende ægtefælle eller børn, og retten til erstatning for den afdøde persons søskende betinget af, at de nævnte forældre ikke længere er i live.
33
Det skal bemærkes, at det af artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 fremgår, at alle medlemsstater er forpligtet til at sikre, at der i kraft af deres nationale regler forefindes en ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser begået på deres eget område, som garanterer en rimelig og passende erstatning til disse ofre.
34
Som det fremgår af dom af 16. juli 2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri (C-129/19, EU:C:2020:566, præmis 41-45 og 52), pålægger den nævnte bestemmelse derfor hver enkelt medlemsstat en forpligtelse til at indføre en ordning for erstatning til ofre for enhver lovovertrædelse henhørende under forsætlige voldsforbrydelser, der er blevet begået på dens område, hvad enten disse ofre befinder sig i en grænseoverskridende situation eller ej, således at medlemsstaterne kan opfylde deres forpligtelser med hensyn til adgang til erstatning i den sidstnævnte situation, således som de følger af dette direktiv, for så vidt som det af direktivets artikel 12, stk. 1, fremgår, at reglerne om adgang til erstatning i en grænseoverskridende situation »bygger på de enkelte medlemsstaters ordninger for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser begået på deres eget område«.
35
Med henblik på at besvare det forelagte spørgsmål skal det indledningsvis afgøres, om de »ofre« for forsætlige voldsforbrydelser, for hvilke medlemsstaterne i medfør af artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 skal indføre en national erstatningsordning, i tilfælde af manddrab ud over den person, der er afgået ved døden som følge af denne forbrydelse, også omfatter denne persons nærtstående familiemedlemmer, såsom personens forældre og søskende, og derefter, i bekræftende fald, om en national ordning for »kaskade«-erstatning i henhold til arverækkefølgen – som den ordning, der er omhandlet i nærværende doms præmis 32 – kan anses for at sikre disse ofre en »rimelig og passende« erstatning i denne bestemmelses forstand.
36
Hvad for det første angår begrebet »ofre« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 skal det bemærkes, at eftersom hverken bestemmelsen eller direktivet indeholder en definition af dette begreb, og eftersom der i den nævnte bestemmelse ikke foretages nogen henvisning til national ret med hensyn til den betydning, begrebet skal tillægges, skal begrebet – hvorved det tilsigtes at fastlægge de personer, der er omfattet af de nationale ordninger for erstatning til ofre for forsætlige forbrydelser – anses for et selvstændigt EU-retligt begreb, som skal fortolkes ensartet på Unionens område i overensstemmelse med begrebets normale mening i sædvanlig sprogbrug og under hensyntagen til de mål, der forfølges med den lovgivning, som det udgør en del af, og til den sammenhæng, hvori det anvendes (jf. i denne retning dom af 7.9.2023, KRI, C-323/22, EU:C:2023:641, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
37
Hvad for det første angår den normale mening af ordet »ofre« i sædvanlig sprogbrug skal det fastslås, at det kan forstås således, at det omfatter såvel de personer, der selv har været udsat for forsætlige voldsforbrydelser i deres egenskab af direkte ofre, som nærtstående familiemedlemmer til disse personer, når de som en utilsigtet følge heraf rammes af konsekvenserne af disse forbrydelser i deres egenskab af indirekte ofre.
38
Hvad for det andet angår det mål, der forfølges med artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80, skal det bemærkes, at bestemmelsen har til formål at sikre unionsborgerne retten til en rimelig og passende erstatning for de skader, som de lider på en medlemsstats område, hvor de befinder sig, ved at pålægge hver enkelt medlemsstat at indføre en ordning for erstatning til ofre for enhver forsætlig voldsforbrydelse begået på dens område (jf. i denne retning dom af 11.10.2016, Kommissionen mod Italien, C-601/14, EU:C:2016:759, præmis 45).
39
Selv om medlemsstaterne principielt råder over kompetencen til at fastsætte rækkevidden af begrebet forsætlige voldsforbrydelser i deres nationale ret, tillader denne kompetence dem imidlertid ikke at begrænse anvendelsesområdet for den ordning for erstatning til ofre, som medlemsstaterne skal indføre i henhold til dette direktiv, til kun at gælde visse af de forbrydelser, der er omfattet af dette begreb, idet artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 ellers ville blive frataget sin effektive virkning (jf. i denne retning dom af 11.10.2016, Kommissionen mod Italien, C-601/14, EU:C:2016:759, præmis 46).
40
Det skal imidlertid fastslås, at såfremt begrebet »ofre« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 – som anført af den italienske regering – skulle fortolkes således, at det i denne bestemmelses personelle anvendelsesområde udelukkende henfører de direkte ofre for forsætlige voldsforbrydelser, ville de lovovertrædelser, der henhører under denne form for forbrydelser, og som har medført døden for den person, der har været udsat for den, ikke være omfattet af bestemmelsens materielle anvendelsesområde, hvilket ville være i strid med bestemmelsens formål.
41
Ifølge den fortolkning af artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80, som den italienske regering har plæderet for, ville den pågældende medlemsstat nemlig i tilfælde af manddrab ikke være forpligtet til at udbetale nogen erstatning i henhold til den nationale erstatningsordning, som denne bestemmelse pålægger medlemsstaten at indføre, da det i et sådant tilfælde forholder sig således, at eftersom det eneste »offer« for den forsætlige voldsforbrydelse er afgået ved døden, er der i princippet ingen anden person – såsom bl.a. den efterlevende ægtefælle eller børn – der skal tilkendes erstatning i den nævnte egenskab.
42
En sådan fortolkning ville føre til, at artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 i det væsentlige ville miste sin effektive virkning, eftersom bestemmelsen kun ville pålægge medlemsstaterne at indføre en national erstatningsordning for forsætlige voldsforbrydelser, når den person, der har været udsat for denne forbrydelse, overlever sine skader, men ikke når personen afgår ved døden som følge af skaderne.
43
I denne henseende skal det i øvrigt bemærkes, at der i forslaget til Rådets direktiv om erstatning til ofre for forbrydelser (KOM(2002) 562 endelig udg.) (EUT 2003, C 45 E, s. 69) – som ikke alene havde til formål at gøre adgangen til erstatning lettere i situationer, hvor forbrydelsen var blevet begået i en anden medlemsstat end offerets bopælsstat, men ligeledes til formål at fastsætte minimumsstandarder for erstatning til ofre for forbrydelser – i artikel 2, stk. 1, litra b), der var indeholdt i den del af direktivet, som fastsatte disse minimumsstandarder, udtrykkeligt var fastsat en forpligtelse for medlemsstaterne til at yde erstatning til »nære slægtninge« eller »personer, der har mistet en forsørger«, som er afgået ved døden som følge af den skadevoldende handling.
44
Selv om en sådan præcisering ganske vist ikke findes i direktiv 2004/80, fremgår det imidlertid af forarbejderne til dette direktiv, navnlig af det kompromisforslag, som Rådets formandskab fremsatte den 26. marts 2004 (dok. 7752/04), at dette alene skyldes den omstændighed, at EU-lovgiver ikke fulgte forslaget vedrørende det nævnte andet formål bestående i at fastsætte minimumsstandarder for erstatning til ofre for forbrydelser. Denne omstændighed er derfor på ingen måde udtryk for, at EU-lovgiver skulle have ønsket at udelukke de nærtstående familiemedlemmer til den person, der er afgået ved døden som følge af en handling, der udgør en forsætlig voldsforbrydelse, fuldstændigt fra det nævnte direktivs personelle anvendelsesområde og derved fratage personer, som ellers er blevet berørt af en sådan handling, enhver beskyttelse.
45
Denne fortolkning underbygges for det tredje af den sammenhæng, hvori artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 indgår.
46
Det skal nemlig bemærkes, at direktiv 2012/29, der bl.a. vedrører beskyttelse af ofre for kriminalitet, i artikel 2, stk. 1, litra a), definerer begrebet »ofre« således, at det ud over de personer, der selv direkte har lidt skade, som er forvoldt ved en forbrydelse, omfatter familiemedlemmer til en person, hvis død direkte blev forvoldt ved en sådan forbrydelse, og som har lidt skade som følge af personens død, idet begrebet »familiemedlemmer« for sin del i overensstemmelse med stk. 1, litra b), i nævnte artikel 2 omhandler offerets ægtefælle, den person, der lever sammen med offeret i et fast nært forhold i en fælles husstand og på et stabilt og varigt grundlag, slægtningе i direkte linje, søskende samt personer, som offeret har forsørgerpligt over for.
47
Ifølge forarbejderne til direktiv 2012/29, således som de fremgår af begrundelsen til forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse (KOM(2011) 275 endelig, s. 7), er denne definition af begrebet »ofre« begrundet i den betragtning, at familiemedlemmerne også bliver berørt af forbrydelsen og i tilfælde af offerets død ofte anerkendes som repræsentanter for offeret.
48
Det må fastslås, at den i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 2012/29 fastsatte definition af begrebet »ofre« belyser rækkevidden af dette begreb, således som det fremgår af artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80. Som Kommissionen har anført på s. 3 i den begrundelse, hvortil der er blevet henvist i den foregående præmis, har direktiv 2012/29 nemlig til formål at udstikke »de generelle rammer for opfyldelsen af de behov, alle ofre for kriminalitet har«. For så vidt som direktiv 2004/80 og 2012/29 vedrører beskyttelse af ofre for kriminalitet, har de således, som det fremgår af femte betragtning til direktiv 2004/80, overlappende anvendelsesområder.
49
I retsmødet har den italienske regering imidlertid gjort gældende, at nævnte femte betragtning ikke henviser til direktiv 2012/29, som blev vedtaget efter direktiv 2004/80, men til rammeafgørelse 2001/220, der – selv om den blev erstattet af direktiv 2012/29 – var den retsakt, der var gældende på tidspunktet for vedtagelsen af direktiv 2004/80. Rammeafgørelsens artikel 1, litra a), definerer begrebet »offer« således, at det kun omfatter direkte ofre for en forbrydelse. Eftersom direktiv 2012/29 blev vedtaget på grundlag af artikel 82, stk. 2, TEUF efter den almindelige lovgivningsprocedure med kvalificeret flertal, kan det ikke medføre en ændring af direktiv 2004/80, som blev vedtaget på grundlag af artikel 352 TEUF efter reglen om enstemmighed. Den i femte betragtning til direktiv 2004/80 foretagne henvisning til rammeafgørelse 2001/220 bør derfor anses for at udelukke en hensyntagen til den efterfølgende lovgivningsmæssige udvikling, der har påvirket rammeafgørelsen.
50
Det skal imidlertid for det første bemærkes, at denne argumentation er støttet på den fejlagtige forudsætning, at den i artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2001/220 indeholdte definition af begrebet »offer« allerede nødvendigvis udelukkede indirekte ofre for en strafbar handling. Selv om denne bestemmelse ganske vist, for at en person kunne anses for at have egenskab af »offer« for en forbrydelse, krævede, at den skade, som denne person havde lidt, var direkte forvoldt af en sådan forbrydelse, krævede bestemmelsen nemlig på ingen måde, at den nævnte person selv direkte havde været udsat for denne forbrydelse.
51
For det andet, og således som generaladvokaten har anført i punkt 40 i forslaget til afgørelse, er den nævnte argumentation, for så vidt som den er støttet på retsgrundlaget for direktiv 2012/29, uden relevans, for så vidt som dette direktiv, således som det er anført i nærværende doms præmis 48, har til formål at fastsætte de generelle EU-retlige rammer, der finder anvendelse på ofre for kriminalitet.
52
I denne henseende skal den i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 2012/29 indeholdte definition af begrebet »offer« forstås således, at den alene har til formål at klarlægge rækkevidden af den definition, der fremgik af artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2001/220, hvortil direktiv 2004/80 henviser. Denne definition ændrer således ikke rækkevidden af begrebet »ofre« som indeholdt i sidstnævnte direktivs artikel 12, stk. 2.
53
Den fortolkning, der fremgår af nærværende doms præmis 38-48, kan i modsætning til, hvad den italienske regering har gjort gældende, heller ikke drages i tvivl af artikel 17 i direktiv 2004/80, hvorefter medlemsstaterne kan indføre eller opretholde gunstigere bestemmelser til fordel ikke alene for »ofre« for forbrydelser, men ligeledes for »andre personer, der berøres« af en sådan forbrydelse. Sidstnævnte kategori kan nemlig ikke forstås således, at den nødvendigvis er sammenfaldende med nærtstående familiemedlemmer til den person, der er afgået ved døden som følge af en handling, der udgør en forsætlig voldsforbrydelse, eftersom disse netop selv kan have egenskab af »ofre«, der er omfattet af dette direktiv.
54
Artikel 17 i direktiv 2004/80, som udgør en del af dette direktivs kapitel III om gennemførelsesbestemmelser, gør det således muligt for medlemsstaterne, når de gennemfører deres nationale ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, at udvide kategorien af personer, der er omfattet af denne ordning, til andre personer end »ofre« som omhandlet i dette direktivs artikel 12, stk. 2.
55
Det skal derfor fastslås, at begrebet »ofre« i den nævnte bestemmelses forstand, til fordel for hvilke medlemsstaterne skal indføre en national erstatningsordning i henhold til bestemmelsen, skal forstås således, at det kan omfatte indirekte ofre for en handling, der udgør en forsætlig voldsforbrydelse, såsom nærtstående familiemedlemmer til den person, der er afgået ved døden som følge af denne kriminalitet, når de som en utilsigtet følge heraf rammes af konsekvenserne af kriminaliteten.
56
På denne baggrund skal det for det andet undersøges, om en national lovgivning, som i tilfælde af manddrab gør retten til erstatning for forældrene til den person, der er afgået ved døden som følge af en handling, der udgør en forsætlig voldsforbrydelse, betinget af, at den afdøde person ikke har efterladt sig en efterlevende ægtefælle eller børn, og retten til erstatning for dette offers søskende betinget af, at de nævnte forældre ikke længere er i live, kan anses for at garantere disse ofre en »rimelig og passende« erstatning som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80.
57
I denne henseende skal det bemærkes, at, henset til dels den skønsmargen, som medlemsstaterne er tillagt ved den nævnte bestemmelse for så vidt angår såvel spørgsmålet om, hvorvidt størrelsen af erstatningen til ofre for forsætlige voldsforbrydelser er »rimelig og passende«, som fremgangsmåden for fastsættelse af en sådan erstatning, dels nødvendigheden af at sikre, at de nationale erstatningsordninger er finansielt bæredygtige, skal den i bestemmelsen omhandlede erstatning ikke nødvendigvis svare til det beløb i erstatning og renter, som gerningsmanden til en lovovertrædelse henhørende under forsætlige voldsforbrydelser kan skulle betale til offeret for denne overtrædelse. Følgelig skal denne erstatning ikke nødvendigvis sikre en fuld erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som dette offer har lidt (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C-129/19, EU:C:2020:566, præmis 58-60).
58
I denne sammenhæng tilkommer det i sidste ende den nationale domstol at sikre i lyset af de nationale bestemmelser, hvorved den pågældende erstatningsordning er blevet indført, at det beløb, som ofre for forsætlige voldsforbrydelser tildeles i medfør af denne ordning, udgør »en rimelig og passende erstatning« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 (dom af 16.7.2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C-129/19, EU:C:2020:566, præmis 61).
59
En medlemsstat overskrider imidlertid den ved den nævnte bestemmelse indrømmede skønsmargen, såfremt medlemsstatens nationale bestemmelser fastsætter en erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, der er rent symbolsk eller åbenbart utilstrækkelig i lyset af alvoren af den begåede lovovertrædelses følger for disse ofre (dom af 16.7.2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C-129/19, EU:C:2020:566, præmis 63).
60
For så vidt som den erstatning, der ydes til sådanne ofre, nemlig udgør et bidrag til at erstatte den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som disse ofre har lidt, kan et sådant bidrag kun anses for værende »rimelig[t] og passende«, såfremt det i tilstrækkelig grad kompenserer for de lidelser, som de har været udsat for (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C-129/19, EU:C:2020:566, præmis 64).
61
Det forholder sig følgelig således, at selv om det nævnte bidrag kan følge af en national ordning, som fastsætter en fast erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, der kan variere i forhold til arten af den vold, som de er blevet udsat for, skal erstatningstabellen imidlertid være tilstrækkeligt detaljeret, således at det undgås, at den faste erstatning, der er fastsat for en bestemt form for vold, viser sig at være åbenbart utilstrækkelig i lyset af omstændighederne i en konkret sag (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C-129/19, EU:C:2020:566, præmis 65 og 66).
62
En fast erstatning, der ydes i henhold til en national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, skal derfor for at kunne anses for »rimelig og passende« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 fastsættes under hensyntagen til alvoren af den begåede lovovertrædelses følger for ofrene og dermed udgøre en tilstrækkelig erstatning for den lidte økonomiske og ikke-økonomiske skade (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri, C-129/19, EU:C:2020:566, præmis 69).
63
Henset til disse betragtninger skal det fastslås, at medlemsstaterne under udøvelsen af det skøn, som de råder over, i lighed med Den Italienske Republik i den foreliggende sag kan beslutte at indføre en national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, som begrænser adgangen til denne ordning til nærtstående familiemedlemmer til den afdøde person, samtidig med at visse af disse medlemmer, såsom den efterlevende ægtefælle og børn, i øvrigt gives prioritet i forhold til andre medlemmer af denne familie, såsom forældre og søskende.
64
En sådan »kaskade«-tilgang svarer i øvrigt til den tilgang, der udtrykkeligt er omhandlet i artikel 2, stk. 2, i direktiv 2012/29, hvorefter medlemsstaterne kan indføre procedurer til at begrænse antallet af familiemedlemmer, som kan være omfattet af de rettigheder, der er fastsat i dette direktiv, idet der tages hensyn til de specifikke omstændigheder i hver sag.
65
En national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser kan imidlertid ikke i henhold til logikken i arverækkefølgen automatisk udelukke visse familiemedlemmer fra enhver erstatning alene på grund af andre familiemedlemmers tilstedeværelse, uden at der kan tages hensyn til andre betragtninger end denne rækkefølge, såsom bl.a. de materielle konsekvenser, som den pågældende persons død ved manddrab har for disse familiemedlemmer, eller den omstændighed, at disse medlemmer blev forsørget af den afdøde person eller boede sammen med denne. En sådan national erstatningsordning tager nemlig i strid med de krav, der er nævnt i nærværende doms præmis 60 og 62, ikke hensyn til lidelsen og alvoren af konsekvenserne af forbrydelsen for disse, og den bidrager derfor ikke i tilstrækkelig grad til at erstatte deres økonomiske og ikke-økonomiske skade.
66
Navnlig skal den omstændighed, at visse familiemedlemmer principielt fratages enhver erstatning, anses for at være uforenelig med sådanne krav, når en straffedomstol, således som det er tilfældet i hovedsagen, har tilkendt disse familiemedlemmer et i øvrigt ikke ubetydeligt beløb i erstatning og renter for den skade, der er lidt som følge af, at den person, der blev udsat for en forsætlig voldsforbrydelse, er afgået ved døden, men gerningsmanden på grund af sin manglende betalingsevne ikke er i stand til selv at betale det nævnte beløb i erstatning og renter.
67
Det følger heraf, således som generaladvokaten har anført i punkt 47 i forslaget til afgørelse, at en national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser – såsom den i hovedsagen omhandlede – hvorefter visse ofre helt uden skelen til omfanget af deres skader fortrænges på grund af en på forhånd fastlagt rangorden mellem de forskellige erstatningsberettigede ofre, der alene er baseret på arten af familiebåndene, hvorfra der udledes simple formodninger om skadernes eksistens eller omfang, ikke kan føre til »en rimelig og passende erstatning« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80.
68
Følgelig skal det første forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fastsætter en erstatningsordning for forsætlige voldsforbrydelser, hvorefter det i tilfælde af manddrab forholder sig således, at den afdøde persons forældres ret til erstatning er betinget af, at den afdøde person ikke efterlader sig en efterlevende ægtefælle eller børn, og den afdøde persons søskendes ret til erstatning er betinget af, at de nævnte forældre ikke længere er i live.
Sagsomkostninger
69
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
Artikel 12, stk. 2, i Rådets direktiv 2004/80/EF af 29. april 2004 om erstatning til ofre for forbrydelser
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fastsætter en erstatningsordning for forsætlige voldsforbrydelser, hvorefter det i tilfælde af manddrab forholder sig således, at den afdøde persons forældres ret til erstatning er betinget af, at den afdøde person ikke efterlader sig en efterlevende ægtefælle eller børn, og den afdøde persons søskendes ret til erstatning er betinget af, at de nævnte forældre ikke længere er i live.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
1
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.