61993CJ0028_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 12. januar 1993 indgaaet til Domstolen den 1. februar s.aa. har Kantongerecht, Haag, i henhold til EOEF-traktatens artikel 177 stillet to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af samme traktats artikel 119 med hensyn til spoergsmaalet, om det er noedvendigt at indfoere en ensartet pensionsalder for mandlige og kvindelige arbejdstagere inden for erhvervstilknyttede pensionsordninger som foelge af dommen af 17. maj 1990 i Barber-sagen (sag C-262/88, Sml. I, s. 1889, herefter benaevnt "Barber-dommen").
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag anlagt af Van den Akker og ti andre kvinder mod Stichting Shell Pensioenfonds vedroerende sidstnaevntes beslutning om at indfoere en ensartet pensionsalder for mandlige og kvindelige arbejdstagere.
3 Sagsoegerne i hovedsagen er alle ansat hos juridiske personer, som hoerer til koncernen Koninklijke Shell, og er derfor tilsluttet den af koncernen oprettede erhvervstilknyttede pensionsordning, Stichting Shell Pensioenfonds.
4 Indtil den 31. december 1984 indeholdt de for ordningen gaeldende bestemmelser en sondring mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere med hensyn til pensionsalderen, som var fastsat til henholdsvis 60 og 55 aar.
5 Denne sondring blev ophaevet med virkning fra den 1. januar 1985, da pensionsalderen blev fastsat til 60 aar for baade maend og kvinder.
6 I forbindelse med denne aendring blev der indfoert overgangsbestemmelser. De kvindelige arbejdstagere, som allerede var tilsluttet ordningen den 1. januar 1985, havde valget mellem at acceptere, at pensionsalderen blev forhoejet fra 55 til 60 aar, eller at opretholde en pensionsalder paa 55 aar. Valget skulle foretages senest den 31. december 1986, saaledes at den paagaeldende, i mangel af en udtrykkelig erklaering om accept af forhoejelsen af pensionsalderen til 60 aar, blev anset for at have valgt at opretholde en pensionsalder paa 55 aar.
7 Alle sagsoegerne i hovedsagen har, udtrykkeligt eller stiltiende, valgt at opretholde en pensionsalder paa 55 aar.
8 Som foelge af Barber-dommen, hvori Domstolen statuerede, at fastsaettelse af forskellige aldersbetingelser for de to koen for saa vidt angaar pensioner, der udbetales i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsordning, er i strid med traktatens artikel 119, har pensionskassen anset det for noedvendigt at aendre bestemmelserne ved med virkning fra den 1. juni 1991 at afskaffe kvinders mulighed for at opretholde en pensionsalder paa 55 aar.
9 Sagsoegerne i hovedsagen har anfaegtet denne sidstnaevnte foranstaltning og bestridt pensionsfondens opfattelse, hvorefter afskaffelsen af denne mulighed var noedvendiggjort af Barber-dommen.
10 Kantongerecht, Haag, som de indbragte sagen for, besluttede at udsaette sagen og stille Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"A. Er det i strid med EOEF-traktatens artikel 119, at pensionsalderen ° i en erhvervstilknyttet pensionsordning, hvorefter pensionsalderen fra den 1. januar 1985 har vaeret fastsat til 60 aar for saavel mandlige som kvindelige medlemmer ° efter den 17. maj 1990 fortsat fastsaettes til 55 aar for en begraenset gruppe kvindelige medlemmer, saafremt dette
a) foelger af en overgangsordning, der blev indfoert pr. 1. januar 1985 (da pensionsalderen, som tidligere var fastsat til 60 aar for mandlige medlemmer og til 55 aar for kvindelige medlemmer, ved en aendring af reglementet blev gjort ens og fastsat til 60 aar), og
b) overgangsordningen udelukkende finder anvendelse paa de kvindelige medlemmer (eller kvinder, som soegte at blive medlemmer), der saavel den 31. december 1984 som den 1. januar 1985 var ansat hos en arbejdsgiver, der var tilsluttet pensionsordningen (' de ringere stillede' ), og
c) overgangsordningen ligeledes gik ud paa, at de ringere stillede kunne vaelge mellem en pensionsalder paa 55 eller 60 aar, og at dette valg skulle foretages i en periode, som allerede (senest) udloeb den 31. december 1986.
B. Goer det nogen forskel for besvarelsen af spoergsmaal A., om overgangsordningen for tilfaelde, hvor der ikke rettidigt er tilkendegivet et udtrykkeligt valg, gaar ud paa, at det saa er den oprindelige pensionsalder paa 55 aar, der gaelder, eller at det saa er den almindelige pensionsalder paa 60 aar, der gaelder?"
Foerste spoergsmaal
11 Den nationale rets foerste spoergsmaal gaar i det vaesentlige ud paa, om traktatens artikel 119 er til hinder for, at en erhvervstilknyttet pensionsordning efter den 17. maj 1990, hvor Barber-dommen blev afsagt, opretholder en aldersbetingelse for pensionering, som er forskellig for de to koen, naar denne forskel er et resultat af den mulighed for at opretholde en pensionsalder paa 55 aar, som kvinder fik, efter at der ° allerede foer Barber-dommen ° var fastsat en pensionsalder paa 60 aar for begge koen.
12 Det bemaerkes, at som Domstolen har haft lejlighed til at praecisere, bl.a. i dommen af 6. oktober 1993 i Ten Oever-sagen (sag C-109/91, Sml. I, s. 4879), kan den direkte virkning af traktatens artikel 119 i henhold til Barber-dommen kun paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, for saa vidt angaar ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede paaroerende forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse.
13 Domstolen har saaledes anerkendt, at en anvendelse af ligebehandlingsprincippet paa erhvervstilknyttede pensioner med tilbagevirkende gyldighed, som i princippet foelger af den direkte virkning af artikel 119, der er fastslaaet af Domstolen i dommen af 8. april 1976 i Defrenne-sagen (sag 43/75, Sml. s. 455), vil kunne paafoere pensionsordningerne omkostninger, der kan forrykke deres finansielle ligevaegt. Domstolen har dog lagt vaegt paa at praecisere, at der ikke kan accepteres nogen begraensning af virkningerne af den fortolkning, der er givet i dommen, for beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990.
14 Heraf foelger, at de erhvervstilknyttede pensionsordninger skulle tilvejebringe ligebehandling fra den 17. maj 1990.
15 Med hensyn til spoergsmaalet om, paa hvilken maade dette maal skal naas, bemaerkes, at Domstolen i Defrenne-dommen, praemis 15 ° i forbindelse med et under hovedsagen fremsat krav om erstatning paa grund af forskelsbehandling med hensyn til loen ° udtalte, at man, fordi artikel 119 er kaedet sammen med udjaevningen af arbejdsvilkaarene paa et stadigt stigende niveau, kan se bort fra indvendingen om, at denne artikel kan overholdes paa anden maade end gennem en stigning i de lavere loenninger.
16 Desuden praeciserede Domstolen i dommen af 7. februar 1991 i Nimz-sagen (sag C-184/89, Sml. I, s. 297, praemis 18, 19 og 20), at den nationale ret har pligt til at tilsidesaette enhver national bestemmelse, der er diskriminerende, uden at den behoever at anmode om eller afvente, at bestemmelsen forinden ophaeves ved overenskomstforhandlinger eller paa en anden, i forfatningen foreskrevet maade, og ligeledes har pligt til at anvende de samme regler paa den gruppe, der stilles ugunstigt, som gaelder for de oevrige ansatte, idet disse regler er de eneste, man kan henholde sig til, naar artikel 119 ikke er korrekt gennemfoert i national ret.
17 Heraf foelger, at naar foerst Domstolen har fastslaaet, at der foreligger en forskelsbehandling med hensyn til loen, og saa laenge der ikke i ordningen er truffet foranstaltninger til at tilvejebringe ligebehandling, kan artikel 119 kun sikres overholdt ved at give personer i den ugunstigt stillede gruppe de samme fordele, som personerne i den privilegerede gruppe har.
18 En anvendelse af dette princip i den foreliggende sag indebaerer, at mandlige arbejdstageres pensionsrettigheder skal beregnes paa grundlag af samme pensionsalder som den, der gaelder for kvindelige arbejdstagere, for saa vidt angaar perioden mellem den 17. maj 1990, hvor Barber-dommen blev afsagt, og den 1. juni 1991, hvor der efter den paagaeldende ordning bindende blev fastsat en pensionsalder paa 60 aar for alle arbejdstagere.
19 Hvad derimod angaar beskaeftigelsesperioder, der tilbagelaegges efter den 1. juli 1991, er traktatens artikel 119 ikke til hinder for foranstaltninger, som tilvejebringer ligebehandling ved at begraense fordelene for de personer, der tidligere var privilegerede. Artikel 119 forlanger nemlig blot, at maend og kvinder faar samme loen for samme arbejde, ikke, at loennen skal ligge paa et bestemt niveau.
20 Disse konklusioner afsvaekkes ikke af, at forskelsbehandlingen som i det foreliggende tilfaelde er et resultat af overgangsforanstaltninger, der er indfoert inden for rammerne af en erhvervstilknyttet ordning, hvorefter der allerede foer Barber-dommen var fastsat en ensartet pensionsalder for de to koen, dog saaledes at kvinder havde mulighed for at opretholde en lavere pensionsalder end maend.
21 Som Domstolen har statueret i Defrenne-dommen, hoerer princippet om ligeloen til Faellesskabets grundlag (praemis 12), og artikel 119 kan anvendes umiddelbart og affoeder rettigheder, som de nationale domstole skal beskytte (praemis 24). Da artikel 119 er ufravigelig, gaelder forbuddet mod forskelsbehandling mellem mandlige og kvindelige arbejdstagere ikke blot for de offentlige myndigheder, men tillige for aftaler mellem private samt for alle overenskomster, som kollektivt regulerer loennet arbejde (praemis 39).
22 Det foerste praejudicielle spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at traktatens artikel 119 er til hinder for, at en erhvervstilknyttet pensionsordning ° der som foelge af Barber-dommen fastsaetter en pensionsalder, der er den samme for alle tilsluttede, ° med hensyn til ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder efter den nye regels ikrafttraeden, opretholder en lavere pensionsalder for kvinder end for maend, selv hvis en saadan forskel er et resultat af et valg foretaget af kvinderne allerede foer Barber-dommen. For saa vidt angaar beskaeftigelsesperioder mellem den 17. maj 1990, hvor Barber-dommen blev afsagt, og det tidspunkt, hvor den regel traadte i kraft, hvorved ordningen fastsatte en ensartet pensionsalder, er artikel 119 til hinder for, at ligebehandlingen tilvejebringes paa anden maade end ved at anvende de samme regler paa mandlige arbejdstagere, som gaelder for kvindelige arbejdstagere.
Andet spoergsmaal
23 Det andet spoergsmaal gaar i det vaesentlige ud paa, om svaret paa det foerste spoergsmaal ville vaere et andet, hvis opretholdelsen af en pensionsalder paa 55 aar for kvinder, som i dette tilfaelde, ikke var et resultat af disse kvinders udtrykkelige valg, men af, at de kvinder, der ikke ° da der foer Barber-dommen blev indfoert en ensartet pensionsalder ° havde anmodet om, at deres pensionsalder blev sat op til 60 aar, ligesom for maend, blev anset for at have valgt at opretholde en pensionsalder paa 55 aar.
24 I denne forbindelse er det tilstraekkeligt at fastslaa, at da den i artikel 119 fastsatte forpligtelse til at overholde princippet om ligeloen er bindende, kan en erhvervstilknyttet ordning ikke unddrage sig denne forpligtelse blot ved at henvise til, at forskelsbehandlingen er resultatet af et valg, som udtrykkeligt eller stiltiende er foretaget af den arbejdstager, som har faaet mulighed herfor.
25 Det andet spoergsmaal skal derfor besvares saaledes, at svaret paa det foerste spoergsmaal ikke paavirkes af, at den beroerte kvindelige arbejdstager i et tilfaelde som det foreliggende, saafremt hun ikke foretager et udtrykkeligt valg, anses for at have valgt at opretholde den pensionsalder, der var gaeldende, foer der blev indfoert en ensartet pensionsalder.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den nederlandske regering, af Det Forenede Kongerige og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Kantongerecht, Haag, ved dom af 12. januar 1993, for ret:
1) EOEF-traktatens artikel 119 er til hinder for, at en erhvervstilknyttet pensionsordning ° der som foelge af Barber-dommen af 17. maj 1990 (sag C-262/88) fastsaetter en pensionsalder, der er den samme for alle tilsluttede ° med hensyn til ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder efter den nye regels ikrafttraeden, opretholder en lavere pensionsalder for kvinder end for maend, selv hvis en saadan forskel er et resultat af et valg foretaget af kvinderne allerede foer Barber-dommen. For saa vidt angaar beskaeftigelsesperioder mellem den 17. maj 1990, hvor Barber-dommen blev afsagt, og det tidspunkt, hvor den regel traadte i kraft, hvorved ordningen fastsatte en ensartet pensionsalder, er artikel 119 til hinder for, at ligebehandlingen tilvejebringes paa anden maade end ved at anvende de samme regler paa mandlige arbejdstagere, som gaelder for kvindelige arbejdstagere.
2) Svaret paa det foerste spoergsmaal paavirkes ikke af, at den beroerte kvindelige arbejdstager i et tilfaelde som det foreliggende, saafremt hun ikke foretager et udtrykkeligt valg, anses for at have valgt at opretholde den pensionsalder, der var gaeldende, foer der blev indfoert en ensartet pensionsalder.