62007CO0242_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-242/07 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i Domstolens statut, iværksat den 16. maj 2007,
Kongeriget Belgien
ved L. Van den Broeck, som befuldmægtiget, bistået af avocats J.-P. Buyle og C. Steyaert,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved L. Flynn og A. Steiblytė, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af dommerne K. Schiemann, som fungerende formand for Sjette Afdeling, P. Kūris og C. Toader (refererende dommer),
generaladvokat: J. Kokott
justitssekretær: R. Grass,
og efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1. I appelskriftet har Kongeriget Belgien nedlagt påstand om ophævelse af den kendelse, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 15. marts 2007, Belgien mod Kommissionen (sag T-5/07, ikke trykt i Samling af Afgørelser, herefter »den appellerede kendelse«), hvorved Retten afviste Kongeriget Belgiens søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens beslutning, der var indeholdt i en skrivelse af 18. oktober 2006, hvorefter Kommissionen gav afslag på at tilbagebetale det beløb, appellanten havde betalt for hovedstol og renter af Den Europæiske Socialfonds fordring (herefter »den anfægtede beslutning«). Begrundelsen for kendelsen var, at sagen var blevet anlagt efter fristens udløb, og at de faktiske omstændigheder, der blev gjort gældende, ikke var omstændigheder, som ikke kunne forudses i henhold til artikel 45, stk. 2, i Domstolens statut, hvilken bestemmelse ifølge samme statuts artikel 53 finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten.
Sagens baggrund og den appellerede kendelse
2. Det fremgår af den appellerede kendelse, at den anfægtede beslutning blev modtaget af Kongeriget Belgien den 19. oktober 2006, og at Belgien havde frist til den 2. januar 2007 med henblik på at anlægge sag med påstand om annullation af beslutningen i henhold til artikel 230 EF.
3. Den 21. december 2006 fremsendte Kongeriget Belgien en genpart af den underskrevne stævning pr. telefax, vedlagt bilag, til Rettens Justitskontor. I overensstemmelse med artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement kunne der ved afgørelsen af, om procesfristerne var overholdt, henses til denne dato, såfremt det underskrevne originaleksemplar af stævningen var blevet indleveret til Rettens Justitskontor senest ti dage senere.
4. Det fremgår imidlertid af den appellerede kendelse, at Retten kun modtog de originale bilag den 27. december 2006, mens det underskrevne originaleksemplar af stævningen, der ved en fejltagelse blev fremsendt med diplomatpost til Belgiens ambassade i Luxembourg, først blev indleveret til Rettens Justitskontor den 5. januar 2007.
5. I den appellerede kendelse var Retten derfor af den opfattelse, at da Kongeriget Belgien ikke havde indleveret det underskrevne originaleksemplar af stævningen inden udløbet af de ti dage efter fremsendelsen af genparten af denne pr. telefax, kunne alene datoen for indleveringen af det underskrevne originaleksemplar af stævningen, dvs. den 5. januar 2007, tages i betragtning med henblik på afgørelsen af, om procesfristerne var overholdt. Følgelig fastslog Retten, at stævningen blev indleveret efter fristens udløb.
6. I en skrivelse af 2. februar 2007 påberåbte Kongeriget Belgien sig imidlertid, at der var sket en undskyldelig fejl, og at den omhandlede frist derfor skulle fraviges. Det gjorde endvidere gældende, at der var tale om en omstændighed, som ikke kunne forudses, som omhandlet i artikel 45, stk. 2, i Domstolens statut.
7. Den belgiske regering anførte i denne skrivelse, at dens tjenestegrene havde udvist den fornødne agtpågivenhed, idet de pr. telefax havde sendt genparten af den underskrevne stævning længe før udløbet af fristen for at anlægge sag, og at de først havde mulighed for at få kendskab til den manglende befordring af originaleksemplaret af stævningen, da Rettens Justitskontor underrettede dem herom den 5. januar 2007. Den belgiske regering understregede desuden, at man ikke kan anse en stævning for ugyldig, der er underskrevet og sendt pr. telefax, med den begrundelse, at den originale udgave ikke var indgivet inden for en frist på ti dage.
8. I den appellerede kendelse anførte Retten, efter at have gjort opmærksom på fællesskabsretspraksis vedrørende omstændigheder, som ikke kan forudses, at det forhold, at originaleksemplaret af stævningen ikke blev indgivet rettidigt, skyldtes, at det pågældende ministerium havde fremsendt originalen til Belgiens ambassade i Luxembourg, der først indleverede den til Rettens Justitskontor den 5. januar 2007. Retten anførte endvidere, at der ikke var fremført anden dokumentation for, at der forelå ganske særlige omstændigheder eller usædvanlige begivenheder, som den belgiske regerings tjenestegrene ikke havde indflydelse på, og som var årsag til de omstændigheder, som angiveligt ikke kunne forudses. Endelig fastslog Retten, for så vidt angår den påberåbte undskyldelige fejl, at forholdene vedrørende den belgiske regerings tjenestegrenes arbejdsgang ikke alene kunne gøre den fejl, der var begået, undskyldelig.
Om appellen
9. Kongeriget Belgien har til støtte for følgende påstande i appelskriftet gjort fire anbringender gældende:
– Den appellerede kendelse ophæves.
– Søgsmålet med påstand om annullation af den anfægtede beslutning antages til formalitetsbehandling, og de for Retten nedlagte påstande tiltrædes.
– I givet fald hjemvises sagen til Retten til realitetsbehandling.
– Kommissionen tilpligtes at betale appelsagens omkostninger, såvel som omkostningerne i sagen ved Retten.
10. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.
11. I henhold til artikel 119 i Domstolens procesreglement kan Domstolen, når det er åbenbart, at appellen helt eller delvist skal afvises eller forkastes, når som helst på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste appellen.
Om det første anbringende vedrørende den manglende begrundelse for den appellerede kendelse
Parternes argumenter
12. Kongeriget Belgien har kritiseret Retten for at have gengivet fællesskabsretspraksis, uden i den appellerede kendelse at anføre en begrundelse for, at der i det foreliggende tilfælde ikke var tale om omstændigheder, som ikke kunne forudses, eller en undskyldelig fejl.
13. Den belgiske regering har navnlig anført, at Retten har afvist, at der foreligger omstændigheder, som ikke kunne forudses, alene på grundlag af regeringens tjenestegrenes fejltagelse, og ved urigtigt at anføre, at Kongeriget Belgien ikke havde gjort yderligere forhold gældende. Således har Retten bl.a. ikke begrundet, hvorfor den ikke fastslog, at der forelå omstændigheder, der ikke kunne forudses, som følge af bestemte forhold, der ikke desto mindre blev gjort gældende, såsom det forhold, at en af de befuldmægtigede i sag C-227/06, der verserer for Domstolen, omkring den 27. december 2006 var i telefonisk kontakt med Domstolens Justitskontor, hvilket kontor bekræftede modtagelsen af to kuverter, og forsikrede vedkommende om, at alt var i orden, samt den omstændighed, at Retten først den 5. januar 2007 underrettede den belgiske regering om, at originaleksemplaret af stævningen manglede, hvor bilagene faktisk var modtaget den 27. december 2007.
14. Hvad angår den undskyldelige fejl har Kongeriget Belgien anført, at Retten ikke har forklaret, hvorfor den ganske særlige og hidtil usete omstændighed, at originaleksemplaret af stævningen, i modsætning til bilagene, ikke blev modtaget af Justitskontoret inden for den fastsatte frist, i den foreliggende sag ikke gjorde det muligt at fastslå en undskyldelig fejl. Som følge heraf har Retten endvidere på dette punkt tilsidesat begrundelsespligten.
15. Kommissionen har gjort gældende, at kendelsen er tilstrækkeligt retligt begrundet, og at den giver Kongeriget Belgien mulighed for at gøre sig bekendt med årsagerne til, at sagen blev afvist.
Domstolens bemærkninger
16. Det bemærkes, at Domstolen gentagne gange har fastslået, at anvendelsen af fællesskabsbestemmelserne vedrørende procesfrister kun kan fraviges under helt særlige omstændigheder, når der foreligger omstændigheder, som ikke kunne forudses, eller force majeure som omhandlet i artikel 45, stk. 2, i Domstolens statut, idet en streng overholdelse af disse bestemmelser er i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen (jf. i denne retning bl.a. dom af 26.11.1985, sag 42/85, Cockerill-Sambre mod Kommissionen, Sml. s. 3749, præmis 10, og kendelse af 5.2.1992, sag C-59/91, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 525, præmis 8, og af 7.5.1998, sag C-239/97, Irland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2655, præmis 7).
17. Domstolen har endvidere fastslået, at begreberne force majeure og omstændigheder, som ikke kunne forudses, omfatter dels et objektivt element, hvorefter der skal foreligge usædvanlige omstændigheder, som den berørte ikke har indflydelse på, dels et subjektivt element, hvorefter vedkommende med henblik på at undgå konsekvenserne af de usædvanlige begivenheder skal træffe egnede foranstaltninger, idet det dog ikke kræves, at vedkommende træffer urimeligt belastende foranstaltninger. Den berørte skal navnlig nøje følge procedurens forløb og herunder udvise agtpågivenhed med henblik på at overholde de fastsatte frister (Domstolens dom af 15.12.1994, sag C-195/91 P, Bayer mod Kommissionen, Sml. I, s. 5619, præmis 32).
18. I det foreliggende tilfælde har Retten, efter at have anført ovennævnte retspraksis, i den appellerede kendelses præmis 16 fastslået, at den omstændighed, at originaleksemplaret af stævningen blev indleveret for sent skyldtes, at Kongeriget Belgien havde befordret originalen pr. diplomatpost.
19. Hvad angår de andre punkter, som Kongeriget Belgien har gjort gældende, må det for det første fastslås, at Belgien for første gang under appelsagen har hævdet, at der fandt en telefonsamtale sted med Domstolens Justitskontor, som angiveligt bekræftede, at alt var i orden. I den forbindelse er det tilstrækkeligt at fastslå, at for så vidt et sådant punkt ikke er fremført for Retten, kan Retten ikke kritiseres for ikke at have medtaget det i begrundelsen for den appellerede kendelse.
20. Dernæst bemærkes, for så vidt angår den omstændighed, at Justitskontoret først den 5. januar 2007 nævnte, at originaleksemplaret af stævningen ikke var indgivet, at Rettens forpligtelse til at begrunde sine afgørelser ikke kan fortolkes som en forpligtelse til at tage nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som var blevet påberåbt af appellanten, navnlig når det ikke var tilstrækkeligt klart og præcist og ikke var underbygget af udførlige beviser (jf. i denne retning dom af 11.1.2007, sag C-404/04 P, Technische Glaswerke Ilmenau mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 90, og den deri nævnte retspraksis).
21. I det foreliggende tilfælde skal det imidlertid fastslås, at selv om det i den nævnte skrivelse af 2. februar 2007 ganske vist påstås, at den omstændighed, at Justitskontoret ikke straks bekræftede modtagelsen af forsendelsen fra Kongeriget Belgien er et forhold, som Kongeriget Belgien ikke havde indflydelse på, har Belgien ikke desto mindre på ingen måde underbygget denne påstand, således at den bliver tilstrækkeligt klar og præcis til, at det kan vurderes, om den kan være af betydning for bedømmelsen af, om der foreligger omstændigheder, som ikke kunne forudses.
22. På denne baggrund kunne Retten med føje, uden at tilsidesætte begrundelsespligten, i præmis 16 i den appellerede kendelse fastslå, at der ikke var fremført andre forhold som dokumentation for, at der forelå ganske særlige omstændigheder eller usædvanlige begivenheder, som den belgiske regerings tjenestegrene ikke havde indflydelse på, og som indebar, at der forelå omstændigheder, som angiveligt ikke kunne forudses.
23. Kongeriget Belgien kan under alle omstændigheder ikke med føje påberåbe sig, at Rettens Justitskontor ikke underrettede det rettidigt om den manglende indgivelse af originaleksemplaret af stævningen, da det alene påhviler sagsøgeren nøje at følge procedurens forløb og herunder udvise agtpågivenhed med henblik på at overholde de fastsatte frister (jf. i denne retning, Bayer mod Kommissionen, præmis 32), og det tilkommer følgelig ikke Retten at afhjælpe en sagsøgers manglende agtpågivenhed.
24. For så vidt angår den omstændighed, at originaleksemplaret af stævningen ikke blev indleveret til Rettens Justitskontor inden for den fastsatte frist, selv om bilagene blev indleveret inden for søgsmålsfristen, må det endelig fastslås, at Kongeriget Belgien i skrivelsen af 2. februar 2007 ikke har forklaret, hvorfor dette udgør en ganske særlig omstændighed, der indebærer, at der foreligger en undskyldelig fejl.
25. Det bør desuden tilføjes, at et sådant forhold under alle omstændigheder hverken, er noget helt exceptionelt i retssager, eller en begivenhed, som den belgiske regerings tjenestegrene ikke havde indflydelse på.
26. På baggrund af ovenstående er det åbenbart, at det første anbringende må forkastes.
Om det andet anbringende vedrørende en retlig fejl ved anvendelsen af begrebet undskyldelig fejl
Parternes argumenter
27. Ifølge Kongeriget Belgien har Retten gjort sig skyldig i en urigtig retsanvendelse, idet den i den appellerede kendelses præmis 18 fastslog, at forholdene vedrørende den belgiske regerings tjenestegrenes arbejdsgang ikke alene kunne gøre den fejl, der var begået, undskyldelig.
28. Kommissionen er af den opfattelse, at Retten korrekt har anvendt fællesskabsretspraksis, og at den med føje i nævnte præmis 18 fastslog, at den berørte medlemsstat ikke kan påberåbe sig mangelfulde arbejdsgange i dens tjenestegrene med henblik på at godtgøre, at den fejl, der i det foreliggende tilfælde måtte være tale om, er undskyldelig.
Domstolens bemærkninger
29. Det bemærkes, at fuldstændigt kendskab til en afgørelses endelige karakter og til den i henhold til artikel 230 EF gældende søgsmålsfrist ikke i sig selv udelukker, at en person kan påberåbe sig en undskyldelig fejl, der kan retfærdiggøre, at hans søgsmål bliver anlagt for sent, idet en sådan fejl i henhold til fast retspraksis (jf. bl.a. dommen i sagen Bayer mod Kommissionen, præmis 26) navnlig kan indtræde, når den pågældende institution har udvist en adfærd, der i sig selv eller i afgørende omfang har været egnet til at fremkalde en undskyldelig fejl hos en retsundergiven, der har handlet i god tro og med den agtpågivenhed, som kræves af en normalt påpasselig person (dom af 15.5.2003, sa g C-193/01 P, Pitsiorlas mod Rådet og ECB, Sml. I, s. 4867, præmis 24).
30. I den appellerede kendelse har Retten korrekt anvendt den nævnte retspraksis. Den fastslog nemlig med rette, efter i den appellerede kendelses præmis 16 at have anført, at det forhold, at stævningen ikke blev indgivet rettidigt, skyldtes de mangelfulde arbejdsgange i det omhandlede ministeriums tjenestegrene, at forholdene med hensyn til den belgiske regerings tjenestegrenes arbejdsgange i det foreliggende tilfælde, og i mangel af andre elementer, ikke alene kunne gøre den således begåede fejl undskyldelig, eftersom fejlen i det foreliggende tilfælde netop viste disse tjenestegrenes manglende agtpågivenhed.
31. Følgelig må det andet anbringende forkastes som åbenbart ugrundet.
Om det tredje anbringende vedrørende en urigtig retsanvendelse eller manglende begrundelse, da Retten har undladt at behandle et argument
Parternes argumenter
32. Kongeriget Belgien har gjort gældende, at Retten ikke har behandlet det i skrivelsen af 2. februar 2007 anførte argument, hvorefter det forhold, at indleveringen af det underskrevne originaleksemplar af stævningen til Rettens Justitskontor efter fristen på ti dage medførte stævningens ugyldighed, er udtryk for en overdrevent streng anvendelse af procesreglerne og i strid med udviklingen af de aktuelle kommunikationsmidler, der bl.a. kommer til udtryk i bestemmelserne om en fællesskabsramme for elektroniske signaturer.
Domstolens bemærkninger
33. Da datoen for modtagelsen af telefaxen ikke kunne tages i betragtning med henblik på overholdelsen af de processuelle bestemmelser, kunne datoen for indgivelsen af originaleksemplaret af stævningen til Justitskontoret med rette lægges til grund. Da sidstnævnte tidspunkt ligger uden for den frist, der var givet Kongeriget Belgien med henblik på at anlægge sagen, måtte Retten fastslå – ikke, som medlemsstaten har anført, at stævningen var ugyldig – men at sagen ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi stævningen blev indgivet for sent.
34. Det argument, appellanten har anført i skrivelsen af 2. februar 2007, udtrykker i realiteten nærmere en generel kritik af bestemmelserne i procesreglementet, hvilke bestemmelser Retten, som nævnt i denne kendelses præmis 16, skal sikre en streng overholdelse af. Den forpligtelse, som Retten har til at begrunde sine afgørelser, kan ikke fortolkes som en forpligtelse til at tage nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som var blevet påberåbt af appellanten, navnlig når det ikke var tilstrækkeligt klart og præcist og ikke var underbygget af udførlige beviser (jf. dom af 6.3.2001, sag C-274/99 P, Connolly mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, præmis 121, og af 11.9.2003, sag C-197/99 P, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 8461, præmis 81).
35. Følgelig må det tredje anbringende forkastes som åbenbart ugrundet.
Om det fjerde anbringende vedrørende tilsidesættelsen af proportionalitetsprincippet
Parternes argumenter
36. Kongeriget Belgien har gjort gældende, at afvisningen af en stævning, fordi originaleksemplaret af denne ikke er indgivet til Rettens Justitskontor inden ti dage efter fremsendelsen af en genpart heraf pr. telefax, hvilken genpart blev indgivet inden for den i artikel 230 EF fastsatte frist, udgør en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Når der ikke foreligger et afgørende hensyn til retssikkerheden indebærer overholdelsen af dette princip, at en stævning, der indgives pr. telefax inden for den i EF-traktaten fastsatte frist, ikke bør afvises, for så vidt som stævningen indgives inden for ti dage efter udløbet af den frist, der er fastsat for indleveringen af stævningen pr. telefax. Hertil kommer, at originaleksemplaret af stævningen kan anses for at være delvist indleveret inden for den af Rettens Justitskontor fastsatte frist, da de originale bilag blev indleveret den 27. december 2006.
37. Kommissionen har anført, at dette anbringende bør afvises for så vidt som det i realiteten tilsigter at anfægte lovligheden af artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement. Ifølge Kommissionen kan Kongeriget Belgien ikke gyldigt accessorisk gøre en ulovlighedsindsigelse gældende over for en af Rettens bestemmelser, som gyldigt kunne have været anfægtet inden for en frist på to måneder i henhold til artikel 230 EF. Subsidiært er Kommissionen af den opfattelse, at anbringendet er ugrundet, i det omfang fællesskabslovgiver hverken har ønsket at tillade eller forpligte Retten til sag for sag at undersøge, om en formalitetsindsigelse, der er fremført under omstændigheder som i den foreliggende sag, er forholdsmæssig.
Domstolens bemærkninger
38. Selve ordlyden af artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement indeholder ingen skønsbeføjelse til Retten under anvendelsen af denne bestemmelse. En sagsøgers mulighed for, med henblik på overholdelsen af de processuelle bestemmelser, at påberåbe sig datoen for Rettens Justitskontors modtagelse af en telefax er betinget af, at det underskrevne originaleksemplar af den retsakt, hvis genpart således er blevet fremsendt, indleveres til Justitskontoret senest ti dage efter.
39. I øvrigt bemærkes, at når telefaxen som i denne sag er modtaget mere end ti dage før udløbet af den frist, der er fastsat med henblik på at anlægge sag ved Retten, medfører bestemmelserne i artikel 43, stk. 6, i Rettens procesreglement ikke, at denne frist forlænges (Domstolens kendelse af 18.1.2005, sag C-325/03 P, Zuazaga Meabe mod KHIM, Sml. I, s. 403, præmis 18).
40. På denne baggrund kan Kongeriget Belgien ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, da sagen, som Retten fastslog i den appellerede kendelse, blev afvist på grund af medlemsstatens manglende agtpågivenhed med hensyn til indleveringen til Rettens Justitskontor af det underskrevne originaleksemplar af stævningen inden for søgsmålsfristen, og ikke på grund af Rettens anvendelse af procesreglementets artikel 43, stk. 6. Denne bestemmelse tager – i form af ændringer fastsat af Retten efter Domstolens tiltrædelse og efter Rådets enstemmige godkendelse i beslutning af 6. december 2000 (EFT L 322, s. 4) – højde for moderne kommunikationsteknikker, og en af betingelserne for anvendelsen af bestemmelsen var i det foreliggende tilfælde ikke opfyldt.
41. Endelig kan Kongeriget Belgien ikke med føje gøre gældende, at originaleksemplaret af stævningen blev delvist indleveret inden for fristen, i det omfang de originale bilag faktisk blev indleveret til Rettens Justitskontor. Selv om en sagsøger i henhold til artikel 44, stk. 6, i Rettens procesreglement har mulighed for at berigtige stævningen, bl.a. ved at fremsende de manglende bilag, er denne berigtigelse dog kun mulig, i det omfang den afgørende forudsætning for indbringelse af et søgsmål for Retten er opfyldt, dvs. indgivelsen af stævningen, som omhandlet i artikel 21 i Domstolens statut, der finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten. Parterne er nemlig forpligtet til at angive søgsmålets genstand i stævningen, som er det dokument, hvorved retssagen iværksættes (jf. i denne retning Domstolens dom af 25.9.1979, sag 232/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 2729, præmis 3, og af 6.4.2000, sag C-256/98, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 2487, præmis 31), og bilagene fungerer i forhold hertil blot som bevismateriale og et middel til sagens oplysning (jf. i denne retning Domstolens dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P - C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 99). På denne baggrund kan indleveringen af bilagene ikke anses for en delvis indlevering af stævningen.
42. Følgelig må det fjerde anbringende forkastes som åbenbart ugrundet.
43. På baggrund af ovenstående må appellen forkastes som åbenbart ugrundet.
Sagens omkostninger
44. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfør af samme reglements artikel 118 finder anvendelse i en appelsag, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Kongeriget Belgien har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Sjette Afdeling):
1) Appellen forkastes.
2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.