62002CC0102_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. De præjudicielle spørgsmål, som er forelagt af Verwaltungsgericht Stuttgart (forvaltningsdomstol, der træffer afgørelse i første instans), vedrører de generelle ordninger for anerkendelse af erhvervsuddannelser, som er indført ved direktiv 89/48/EØF (2) og direktiv 92/51/EØF (3) .
2. De seks spørgsmål er blevet rejst under en retssag vedrørende virkningerne i den tyske delstat Baden-Württemberg af et eksamensbevis, som er opnået i Østrig, og som giver adgang til at udøve lærergerningen i grundskolen.
I – De faktiske omstændigheder og tvisten i hovedsagen
3. Ingeborg Beuttenmüller, der er østrigsk statsborger, gennemgik efter studentereksamen en uddannelse over fire semestre i sit hjemland (4), hvorved hun opnåede eksamensbevis som folkeskolelærer.
4. I perioden 1978-1988 udøvede hun lærergerningen i de offentlige skoler i delstaten Niederösterreich. Fra 1991-1993 arbejdede hun som lærer i Baden-Württemberg i en kirkelig hjælpeorganisation for unge indvandrere. Den 6. december 1993 begyndte hun at undervise som kontraktansat ved de offentlige skoler i den nævnte tyske delstat.
5. Ingeborg Beuttenmüller er imidlertid indplaceret i en lavere faglig kategori end lærere, der har gennemgået den uddannelse, der kræves i Baden-Württemberg, og hun er lavere lønnet end disse (5) . Ved skrivelse af 16. marts 1998 indgav hun derfor ansøgning til Oberschulamt Stuttgart (det kompetente administrative organ på uddannelsesområdet) om, at hendes østrigske eksamensbevis i medfør af direktiv 89/48 og direktiv 92/51 måtte blive sidestillet med et eksamensbevis, der er erhvervet i den delstat, hvor hun arbejder, samt om at blive oprykket i en højere lønklasse (6) .
6. Under forvaltningsretssagen fremlagde Ingeborg Beuttenmüller en skrivelse af 8. april 1999 fra Stadtschulrat für Wien (byrådets skoleudvalg), hvori det udtales, at den østrigske uddannelse over fire semestre giver adgang til ansættelse som folkeskolelærer i grundskolen, såfremt der er ledige stillinger. Lærere med denne uddannelse indplaceres dog i en lavere personalegruppe (7) end lærere, som har taget en uddannelse over seks semestre (8), medmindre de gennemfører en supplerende uddannelse og består en eksamen inden for fagområderne moderne fremmedsprog og førskoleundervisning eller generel specialundervisning i de fag, der er indeholdt i læseplanen. Begge uddannelser er imidlertid anerkendt som ligestillede med hensyn til ansættelse (9) .
7. Ved afgørelse af 26. august 1999 afslog Oberschulamt Stuttgart Ingeborg Beuttenmüllers ansøgning og meddelte hende, at en sidestilling af hendes uddannelse med uddannelsen til lærergerningen i grund- og hovedskolen i Baden-Württemberg ikke kunne indrømmes. Denne afgørelse blev bekræftet ved klageafgørelse af 21. november 2000.
8. Den 20. december 2000 har Ingeborg Beuttenmüller indbragt sagen for Verwaltungsgericht Stuttgart til prøvelse af den administrative afgørelse, idet hun har nedlagt påstand om ophævelse af de omtvistede afgørelser og om, at den sagsøgte forvaltning tilpligtes at meddele hende den begærede sidestilling af hendes østrigske eksamensbevis for læreruddannelsen med eksamensbeviset for uddannelsen til lærer i grund- og hovedskolen i Baden-Württemberg, eller eventuelt at give hende mulighed for gennem de relevante udligningsforanstaltninger at opfylde betingelserne for den begærede sidestilling.
II – De præjudicielle spørgsmål
9. Eftersom Ingeborg Beuttenmüllers påstande hviler på den forudsætning, at direktiv 89/48 og direktiv 92/51 er umiddelbart anvendelige, og henset til de forskellige anbringender, som er blevet fremført under sagen, har Verwaltungsgericht Stuttgart besluttet at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Er artikel 3, sammenholdt med artikel 4, i Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed umiddelbart anvendelig i den forstand, at en statsborger i en medlemsstat umiddelbart kan påberåbe sig direktivets bestemmelser ved en mangelfuld gennemførelse af direktivet i national ret?
2) Er artikel 3, sammenholdt med artikel 4, i Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF umiddelbart anvendelig i den forstand, at en statsborger i en medlemsstat i tilfælde af manglende gennemførelsesforanstaltninger inden for den givne frist umiddelbart kan påberåbe sig direktivets bestemmelser i forhold til alle nationale bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med direktivet?
Såfremt spørgsmål 1 og/eller 2 besvares bekræftende:
3) Er Rådets direktiv 89/48/EØF […] eller Rådets direktiv 92/51/EØF […] til hinder for en bestemmelse i national ret (i denne sag: […] delstaten Baden-Württembergs Undervisningsministeriums forordning til gennemførelse af Rådets direktiv 89/48/EØF […], vedrørende lærergerningen – af 15.8.1996, herefter »EU-EWR-LehrerVO«), hvorefter en anerkendelse af en kvalifikation, der er erhvervet eller anerkendt i en anden af Den Europæiske Unions medlemsstater, til at udøve erhvervet som lærer
a) ubetinget forudsætter en videregående uddannelse af mindst tre års varighed
b) kræver, at denne kvalifikation omfatter mindst to af de undervisningsfag, der er fastsat for den pågældende lærerstilling i Baden-Württemberg?
Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende:
4) Skal artikel 1, litra a), andet afsnit, i direktiv 89/48/EØF fortolkes således, at den kvalifikation til lærergerningen, der er erhvervet ved den tidligere østrigske toårige uddannelse, er sidestillet med et eksamensbevis i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 89/48/EØF, når den kompetente østrigske myndighed attesterer, at det efter den toårige uddannelse erhvervede eksamensbevis med hensyn til anvendelsen af artikel 1, litra a), andet afsnit, i direktiv 89/48/EØF anses for sidestillet med det eksamensbevis (certifikat), der opnås efter den nuværende treårige uddannelse, og i Østrig giver de samme rettigheder med hensyn til adgangen til eller udøvelsen af erhvervet som lærer?
Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende:
5) Skal artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/51/EØF fortolkes således, at den dér forudsatte »post-gymnasiale uddannelse af en varighed på over fire år« alene omfatter den fastsatte uddannelse ved en højere læreanstalt (studie ved en højere læreanstalt) eller tillige således, at den »post-gymnasiale uddannelse af en varighed på over fire år« omfatter forberedelsestiden til den praktiske prøve efter embedseksamen (praktikperiode – Lehramtsreferendariat)?
6) Såfremt artikel 3, stk. 1, i direktiv 92/51/EØF finder anvendelse på den i Østrig opnåede erhvervskompetencegivende (videregående) uddannelse på kun to år:
Følger det – i tilfælde af en manglende gennemførelse af direktiv 92/51/EØF inden for den frist, der er fastsat i artikel 17 – af artikel 3, stk. 1, litra a), i dette direktiv, at der består et krav på sidestilling af den i en medlemsstat erhvervede kvalifikation som lærer med den tilsvarende kvalifikation for en lærerkarriere i værtsmedlemsstaten, uden at værtsmedlemsstaten forinden – når forudsætningerne herfor er opfyldt – kan kræve udligningsforanstaltninger i henhold til artikel 4 i direktiv 92/51/EØF?«
III – Retsforhandlinger ved Domstolen
10. Der er inden for den i artikel 20 i Domstolens statut fastsatte frist indgivet skriftlige indlæg af parterne i hovedsagen, af Kommissionen og af den østrigske regering.
11. Eftersom ingen af parterne har anmodet om at afgive mundtlige indlæg, har Domstolen i medfør af procesreglementets artikel 104, stk. 4, besluttet ikke at afholde mundtlig forhandling i sagen.
IV – Anerkendelse af uddannelsesbeviser for erhvervskompetencegivende uddannelser i henhold til fællesskabsretten
A – Den primære ret
12. I artikel 3, stk. 1, litra c), EF nævnes som et af midlerne til at nå Fællesskabets mål, som er angivet i artikel 2 EF, oprettelsen af »et indre marked ved fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital mellem medlemsstaterne« (10) .
13. Dette instrument skal i henhold til artikel 12, stk. 1, EF (tidligere EF-traktatens artikel 6) anvendes uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Dette bekræftes i artikel 43 EF (tidligere EF-traktatens artikel 52), som i stk. 1 bestemmer, at der er »forbud mod restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område« (11) . Artikel 43 EF sikrer således gennemførelsen af ovennævnte almindelige princip inden for etableringsrettens område (12) .
14. Nogle af de hindringer, som artikel 3 EF tager sigte på at fjerne, opstår netop ved, at medlemsstaterne i kraft af deres bestemmelser eller deres administrative praksis kræver, at personer, der ønsker at udøve visse former for erhvervsvirksomhed, skal være i besiddelse af bestemte kvalifikationsbeviser. Herved kan den frie bevægelighed for mange europæiske statsborgere indirekte blive begrænset, uden at dette er berettiget, idet de forskelsbehandles på grundlag af deres nationalitet, når en medlemsstat kræver et eksamensbevis, som hidrører fra dens eget uddannelsessystem.
15.
På denne baggrund og for at lette adgangen til at optage selvstændig erhvervsvirksomhed er Rådet ved traktaten pålagt at udstede »direktiver om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser« (artikel 47, stk. 1, EF, tidligere EF-traktatens artikel 57, stk. 1) (13) .
16. Bestemmelserne om etableringsfrihed uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet er imidlertid umiddelbart anvendelige, uanset at de relevante direktiver ikke er udstedt. Dette fastslog Domstolen allerede i Reyners-dommen (14) . Under disse omstændigheder bevarer medlemsstaterne principielt kompetencen til at fastsætte betingelserne for at anvende de faglige kvalifikationer på deres eget område. Denne kompetence er dog ikke ubegrænset, for anvendelsen heraf må ikke udgøre nogen hindring for den faktiske udøvelse af etableringsfriheden (15) . Det ville være en ulovlig begrænsning af denne frihed, såfremt en europæisk borger, der er i besiddelse af et eksamensbevis, som etableringslandet har anerkendt som ligestillet, og som ydermere opfylder de i samme land gældende særlige uddannelseskrav, formentes adgang til at udøve et bestemt erhverv, alene fordi han ikke er i besiddelse af det nationale eksamensbevis, som svarer til det eksamensbevis, han er indehaver af (16) .
17. Ovenstående følger af medlemsstaternes forpligtelse i henhold til artikel 10 EF (tidligere EF-traktatens artikel 5) til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af traktaten, og afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af dens målsætning i fare (17) . Heraf følger også, at når der til en medlemsstat indgives ansøgning om tilladelse til at udøve et erhverv, hvortil adgangen ifølge national ret er betinget af, at vedkommende har et eksamensbevis eller tilsvarende erhvervsmæssige kvalifikationer, skal medlemsstaten, uanset om der er udstedt sektordirektiver, tage hensyn til eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som vedkommende har erhvervet med henblik på at kunne udøve dette erhverv i en anden medlemsstat, idet den skal foretage en sammenligning mellem den kompetence, der er dokumenteret ved beviserne, og de krav om kundskaber og kvalifikationer, der stilles efter de nationale regler (18) .
18. Under alle omstændigheder er en situation, hvor der ikke er udstedt direktiver om anerkendelse af eksamensbeviser, langt fra ideel, da det er meget vanskeligt at foretage en sammenligning af forskellige uddannelsessystemer og forskellige kvalifikationsbeviser, som reguleres og tilrettelægges af forskellige medlemsstater (19) .
B – Afledt ret
1. Sektordirektiverne
19. For at overvinde disse vanskeligheder og lette den faktiske udøvelse af etableringsretten blev der mellem 1975 og 1985 udstedt særlige direktiver vedrørende bestemte former for erhvervsvirksomhed. Denne ordning, som kaldes »sektorbestemt og vertikal« (20), gjorde det nødvendigt at vedtage to regelsæt for hvert erhverv: ét med henblik på at samordne og harmonisere uddannelserne i medlemsstaterne og ét med henblik på at regulere den automatiske anerkendelse af eksamensbeviserne.
20. På denne måde er der fastsat bestemmelser for udøvelse af erhvervsvirksomhed som læge (21), sygeplejerske (22), tandlæge (23), dyrlæge (24), jordemoder (25), arkitekt (26) og farmaceut (27) .
2. Direktiverne om den generelle ordning
21. Vedtagelsen af de syv »sektordirektiver« gik langsomt, og i praksis var deres virkninger begrænsede. På Det Europæiske Råds møde i Fontainebleau den 25. og 26. juni 1984 blev det derfor foreslået at indføre en generel ordning for godkendelse af universitetseksamensbeviser for at gennemføre etableringsfriheden i Fællesskabet (28) .
22. Dette var udgangspunktet for direktiv 89/48, hvorved der blev indført en generel ordning med en horisontal struktur (29), som var baseret på princippet om gensidig tillid (30) . Ifølge dette princip gælder der en formodning for, at de uddannelser, forskellige medlemsstater kræver for adgangen til at udøve et bestemt erhverv, er sammenlignelige.
a) Direktiv 89/48
23. Formålet med direktivet er således at fremme den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser og derved gøre det muligt for EF-borgere, som har erhvervet deres kvalifikationer i én medlemsstat, at udnytte disse i en anden.
24. Direktivet gælder således for enhver statsborger i en medlemsstat, der er i besiddelse af et eksamensbevis, og som ønsker at udøve et lovreguleret erhverv som selvstændig eller lønmodtager i en anden medlemsstat. Direktivet gælder dog ikke for de erhverv, der er omfattet af et særligt direktiv om anerkendelse af eksamensbeviser, idet dette da finder anvendelse (artikel 2).
25. I direktivet forstås ved eksamensbevis ethvert dokument (31), som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, hvoraf det fremgår, at indehaveren med positivt resultat har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed ved et universitet eller en anden højere læreanstalt eller ved en anden uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau (og i påkommende tilfælde den erhvervsmæssige uddannelse, der eventuelt kræves), og at han besidder de kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til et lovreguleret erhverv i den pågældende medlemsstat eller udøve det [artikel 1, litra a), første afsnit].
26. I henhold til samme bestemmelses andet afsnit sidestilles med sådanne eksamensbeviser ethvert eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, såfremt der er tale om beviser for en uddannelse, der har fundet sted i Fællesskabet, og i den medlemsstat, der har udstedt det pågældende bevis, anerkendes af en kompetent myndighed som værende på tilsvarende niveau, og såfremt der til disse beviser er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til og udøvelse af et lovreguleret erhverv (32) .
27. Et erhverv er lovreguleret i en medlemsstat, når der er tale om erhvervsmæssig virksomhed, for hvilken der enten direkte eller indirekte ifølge love eller administrative bestemmelser kræves et eksamensbevis for at optage eller udøve denne virksomhed eller en form heraf [artikel 1, litra c) og d)]. Et erhverv er med andre ord lovreguleret, når der ved den pågældende medlemsstats retsorden gennemføres en ordning, hvorved den erhvervsmæssige virksomhed forbeholdes personer, som opfylder visse betingelser, og hvorved personer, som ikke opfylder betingelserne, forbydes retten til at optage virksomheden (33), eller når der er en indirekte lovmæssig kontrol med retten til at optage eller udøve dette erhverv (34) .
28. I artikel 3, hvor det nævnte princip om gensidig tillid kommer til udtryk, anerkendes det således, at der gælder en formodning for, at uddannelser i forskellige medlemsstater, der gennemføres med henblik på at opnå et eksamensbevis, der giver adgang til at udøve ét og samme erhverv, er ligeværdige. Bestemmelsen lyder således:
»Når der i værtslandet kræves et eksamensbevis for at optage eller udøve et bestemt lovreguleret erhverv, kan den kompetente myndighed ikke under henvisning til manglende kvalifikationer nægte en EF-statsborger adgang til at optage eller udøve et sådant erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere,
a) såfremt ansøgeren er i besiddelse af det eksamensbevis, som i en anden medlemsstat er foreskrevet som betingelse for adgang til dér at optage eller udøve det samme erhverv, og som er opnået i en medlemsstat, eller
b) såfremt ansøgeren på fuldtidsbasis har udøvet det pågældende erhverv i mindst to år i løbet af de forudgående ti år i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret i henhold til artikel 1, litra c), og artikel 1, litra d), første afsnit, og den pågældende er i besiddelse af et eller flere kvalifikationsbeviser:
– som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med medlemsstatens love eller administrative bestemmelser
– hvoraf det fremgår, at indehaveren med positivt resultat har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed eller af tilsvarende varighed på deltid, ved et universitet eller en anden højere læreanstalt eller ved en anden uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau i en medlemsstat, og, i givet fald, at han med positivt resultat har gennemgået den erhvervsmæssige uddannelse, der kræves ud over den post-gymnasiale uddannelse, og
– som har forberedt ham til at udøve det pågældende erhverv.
Med det i første afsnit omhandlede kvalifikationsbevis sidestilles ethvert kvalifikationsbevis eller samtlige sådanne kvalifikationsbeviser under ét, som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, såfremt der er tale om beviser for en uddannelse, der har fundet sted i Fællesskabet og af denne medlemsstat anerkendes som værende på tilsvarende niveau, på betingelse af at denne anerkendelse er blevet meddelt de øvrige medlemsstater og Kommissionen.«
29. Den nævnte formodning gælder dog ikke ubetinget, men kan afkræftes. Varigheden af den uddannelse, ansøgeren har gennemgået i oprindelsesmedlemsstaten for at opnå sit eksamensbevis, kan være kortere end den uddannelsestid, der kræves i værtsmedlemsstaten, eller der kan være væsentlige forskelle mellem uddannelserne i de to medlemsstater eller mellem erhvervets aktivitetsområder. I sådanne tilfælde kan værtsmedlemsstaten i medfør af direktivets artikel 4 alt efter omstændighederne anvende tre forskellige udligningsforanstaltninger (35) .
30. Den første indebærer, at værtsmedlemsstaten af ansøgeren kræver, at han beviser, at han har supplerende erhvervserfaring, som udligner en forskel i uddannelsens varighed på mindst ét år. Kravene til erhvervserfaringens længde afhænger af forskellige parametre, men må under ingen omstændigheder overstige fire år. Ved erhvervserfaring forstås »faktisk og lovmæssig udøvelse af et bestemt erhverv i en medlemsstat« (36) .
31. De to andre udligningsforanstaltninger består i, at ansøgeren gennemgår en prøvetid
eller består en egnethedsprøve . Disse foranstaltninger anvendes kun for at afhjælpe væsentlige forskelle mellem uddannelserne eller erhvervets aktivitetsområder. Prøvetiden, som ikke må overstige tre år, er udøvelse af det pågældende erhverv i værtsmedlemsstaten på en kvalificeret fagmands ansvar (37) . Ved egnethedsprøve forstås en kontrol af de fag, som det er nødvendigt at have kendskab til for at kunne udøve erhvervet i værtsmedlemsstaten, og som ikke er omfattet af det eksamensbevis, ansøgeren er i besiddelse af (38) .
32. Ansøgeren vælger selv mellem disse to udligningsforanstaltninger, medmindre der er tale om erhverv, for hvis udøvelse det er nødvendigt at have nøje kendskab til national ret, eller som kræver en afgørelse truffet af værtsmedlemsstaten på grundlag af direktivets artikel 10, i hvilket tilfælde valget foretages af denne (artikel 4, stk. 1, sidste afsnit).
33. Som bevis for, at de i artikel 3 og 4 nævnte betingelser er opfyldt, accepteres »de attester og dokumenter, som medlemsstaternes kompetente myndigheder har udstedt, og som vedkommende skal fremlægge til støtte for sin ansøgning […]« (artikel 8, stk. 1).
b) Direktiv 92/51
34. Den generelle ordning, som blev indført ved direktiv 89/48, omfatter som allerede nævnt kun eksamensbeviser for post-gymnasiale uddannelser af mindst tre års varighed. Det viste sig at være nødvendigt at udvide ordningen til også at omfatte erhverv, som ikke kræver en videregående uddannelse, men som kun må udøves i medlemsstaterne af personer, som er i besiddelse af et bestemt eksamensbevis eller certifikat.
35. Dette tomrum blev udfyldt ved direktiv 92/51, som også har til formål at gøre det muligt for EF-statsborgere at udøve disse erhverv i en anden medlemsstat end den, hvori de har opnået deres erhvervsmæssige kvalifikationer (39), og værtsmedlemsstaten skal derfor tage hensyn til de kvalifikationer, der er erhvervet i den anden medlemsstat, og vurdere, om de svarer til de kvalifikationer, som landet selv kræver (40) .
36. Med dette mål for øje blev der ved direktiv 92/51 indført en generel ordning for anerkendelse af eksamensbeviser, som hviler på de samme principper og følger de samme regler som den ordning, der gælder efter direktiv 89/48, som den supplerer (41) .
37. Direktiv 92/51 har samme personelle anvendelsesområde som det foregående direktiv, og dets materielle anvendelsesområde omfatter, af relevans for sagen her, dokumenter, som svarer til de i det pågældende direktiv omhandlede, og hvoraf det fremgår, at indehaveren med positivt resultat har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af højst tre og mindst et års varighed (og eventuelt en supplerende erhvervsmæssig uddannelse), og at han besidder de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til et lovreguleret erhverv i den medlemsstat, der har udstedt dokumentet. Det gælder ubetinget, at uddannelsen skal være påbegyndt efter gennemførelse af det uddannelsesforløb på sekundærtrinnet, der er adgangsgivende til universiteter og højere læreanstalter [artikel 1, litra a), i direktiv 92/51, sammenholdt med artikel 1, litra a), andet led, i direktiv 89/48].
38. Direktiv 92/51 sidestiller ligeledes ethvert uddannelsesbevis, som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, med et eksamensbevis, såfremt der er tale om beviser for »en uddannelse, der har fundet sted i Fællesskabet, og i denne medlemsstat anerkendes af en kompetent myndighed som værende på tilsvarende niveau, og såfremt der i den pågældende medlemsstat til disse beviser er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til og udøvelse af et lovreguleret erhverv« [artikel 1, litra a), sidste afsnit].
39. Artikel 3 bestemmer følgende:
»Når der i værtslandet kræves et eksamensbevis som defineret i dette direktiv eller i direktiv 89/48/EØF for at optage eller udøve et bestemt lovreguleret erhverv, kan den kompetente myndighed ikke – medmindre andet er fastsat i direktiv 89/48/EØF – under henvisning til manglende kvalifikationer nægte en EF-statsborger adgang til at optage eller udøve et sådant erhverv på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere,
a) såfremt ansøgeren er i besiddelse af et eksamensbevis som defineret i dette direktiv eller direktiv 89/48/EØF, som i en anden medlemsstat er foreskrevet som bet ingelse for adgang til dér at optage eller udøve det samme erhverv, og som er opnået i en medlemsstat, eller
b) såfremt ansøgeren på fuldtidsbasis har udøvet det pågældende erhverv i mindst to år eller i en tilsvarende periode på deltid i løbet af de forudgående ti år i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er hverken lovreguleret i henhold til artikel 1, litra e), og artikel 1, litra f), første afsnit, i dette direktiv eller i henhold til artikel 1, litra c), og artikel 1, litra d), første afsnit, i direktiv 89/48/EØF, og den pågældende er i besiddelse af et eller flere uddannelsesbeviser
– som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne stats love eller administrative bestemmelser
– hvoraf det fremgår, at indehaveren med positivt resultat har gennemgået en post-gymnasial uddannelse, dog bortset fra den, der er nævnt i artikel 1, litra a), andet led, i direktiv 89/48/EØF, af mindst et års varighed eller af tilsvarende varighed på deltid, hvortil et af adgangskravene som den generelle regel er gennemførelse af det uddannelsesforløb på sekundærtrinnet, der er adgangsgivende til universiteter og højere læreanstalter, samt den eventuelle erhvervsmæssige uddannelse, der indgår i denne post-gymnasiale uddannelse, eller
– som attesterer lovreguleret uddannelse, jf. bilag D, og
– som har forberedt ham til at udøve det pågældende erhverv.
Den ovenfor omhandlede erhvervserfaring på to år kan dog ikke kræves, når det eller de uddannelsesbeviser, som ansøgeren er i besiddelse af, og som er omhandlet i dette litra, er udstedt som bevis for en lovreguleret uddannelse.
Ethvert uddannelsesbevis eller flere sådanne beviser under ét, som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, sidestilles med det i første afsnit omhandlede uddannelsesbevis, såfremt der er tale om beviser for en uddannelse, der har fundet sted i Fællesskabet og af denne medlemsstat anerkendes som værende på tilsvarende niveau, på betingelse af, at denne anerkendelse er blevet meddelt de øvrige medlemsstater og Kommissionen.
Uanset stk. 1 er værtsmedlemsstaten ikke forpligtet til at anvende denne artikel, når der i dette kræves et eksamensbevis som defineret i direktiv 89/48/EØF for at optage eller udøve et bestemt lovreguleret erhverv, og når en af betingelserne for udstedelse af dette eksamensbevis er gennemførelse med positivt resultat af en post-gymnasial uddannelse af en varighed på over fire år.«
40. Direktivets artikel 4 indeholder bestemmelser om anvendelse af de samme udligningsforanstaltninger som direktivet fra 1989 i tilfælde, hvor der er forskel på uddannelsestiden, eller hvor der er væsentlige forskelle mellem uddannelserne eller erhvervets aktivitetsområder. Reglerne er de samme i begge tilfælde, undtagen på to punkter.
41. For det første kan værtsmedlemsstaten ikke kræve erhvervserfaring af en ansøger, der er i besiddelse af et eksamensbevis for et post-gymnasialt uddannelsesforløb som omhandlet i samme direktivs artikel 1, litra a), andet led, eller et eksamensbevis som defineret i artikel 1, litra a), i direktiv 89/48, hvis medlemsstaten som betingelse for adgang til at udøve det pågældende erhverv kræver eksamensbevis for en af de uddannelser med særlig struktur, der er omhandlet i bilag C og D til direktivet [artikel 4, stk. 1, litra a), sidste afsnit].
42. For det andet er reglerne forskellige for så vidt angår valget af udligningsforanstaltning. Som hovedregel har ansøgeren ret til at vælge mellem prøvetid og egnethedsprøve [artikel 4, stk. 1, litra b), andet afsnit]. Dog tilkommer det værtsmedlemsstaten at foretage valget i de tilfælde, der er angivet i direktiv 89/48, samt i tilfælde, hvor følgende to betingelser er opfyldt: 1) at der i værtsmedlemsstaten for at optage eller udøve erhvervet kræves et eksamensbevis som defineret i direktiv 89/48, og en af betingelserne for udstedelse af dette eksamensbevis er gennemførelse med positivt resultat af en post-gymnasial uddannelse af en varighed på over tre år, og 2) at ansøgeren er i besiddelse af et eksamensbevis eller et uddannelsesbevis som defineret i direktiv 92/51 [artikel 4, stk. 1, litra b), tredje afsnit, andet led].
43. Artikel 12, stk. 1, i direktiv 92/51 indeholder en bestemmelse, som svarer til bestemmelsen i artikel 8, stk. 1, i direktiv 89/48 (42) .
V – De tyske bestemmelser
44. I Tyskland henhører reguleringen af lærergerningen under delstaterne.
45. I Baden-Württemberg bestemmer Landesbeamtengesetz (delstatens tjenestemandslov), som affattet den 19. marts 1996 (43), i § 28 a, der har overskriften »Karrierekvalifikationer i henhold til fællesskabsretlige bestemmelser«, at sådanne kvalifikationer kan opnås på grundlag af direktiv 89/48 eller direktiv 92/51, og at det tilkommer ministerierne at fastsætte de nærmere gennemførelsesbestemmelser inden for deres respektive ressortområder.
46. På grundlag af denne lovbestemmelse udstedte Undervisningsministeriet den 15. august 1996 en forordning til gennemførelse af direktiv 89/48 vedrørende lærergerningen (44) . Denne forordnings § 1, med overskriften »Anerkendelse«, bestemmer følgende:
»1) Efter ansøgning anerkendes som kvalifikation for udøvelse af lærergerning ved offentlige skoler i Baden-Württemberg et eksamensbevis, som er opnået i en anden af Den Europæiske Unions medlemsstater eller i en anden EØS-medlemsstat, som omhandlet i Rådets direktiv 89/48/EØF […], som er opnået efter mindst tre års videregående studier eller et anerkendt kvalifikationsbevis for læreruddannelse, såfremt
1. ansøgeren er statsborger i en af Den Europæiske Unions medlemsstater eller i en anden EØS-medlemsstat
2. kvalifikationsbeviset omfatter mindst to af de undervisningsfag, der er fastsat for den pågældende lærerstilling i Baden-Württemberg
3. ansøgeren råder over et sådant kendskab til tysk tale- og skriftsprog, som er nødvendigt for at undervise i Baden-Württemberg
4. den uddannelse, som danner grundlag for ansøgerens eksamensbevis som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 89/48/EØF ikke frembyder væsentlige mangler i henseende til faglige kundskaber, fagdidaktik, pædagogik eller skolepraksis, i forhold til uddannelsen i Baden-Württemberg, og
5. varigheden af den uddannelse, som danner grundlag for eksamensbeviset som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 89/48/EØF, ikke er mere end ét år kortere end den uddannelsesvarighed, der er fastsat for udøvelse af lærergerningen ved det pågældende skoletrin i Baden-Württemberg.
2) Såfremt uddannelsens indhold ikke opfylder de i stk. 1, nr. 4, anførte krav, kan det kræves, at ansøgeren enten gennemfører en prøvetid eller består en egnethedsprøve.
3) Såfremt uddannelsens varighed ikke opfylder de i stk. 1, nr. 5, anførte krav, kan det kræves, at ansøgeren skal kunne godtgøre erhvervserfaring.
4) Det kan alene kræves, at ansøgeren enten gennemfører en foranstaltning som omhandlet i stk. 2 eller fremlægger dokumentation som nævnt i stk. 3. Såfremt der konstateres mangler i henseende til såvel indhold (stk. 1, nr. 4) som til varighed (stk. 1, nr. 5), kan der alene kræves udligning med hensyn til uddannelsens indhold.«
VI – Gennemgang af de præjudicielle spørgsmål
A – Indledning
47. Verwaltungsgericht Stuttgarts spørgsmål er formuleret uklart og på en usystematisk måde, og de bør derfor, som Kommissionen med rette har anført, omformuleres.
48. Det centrale i diskussionen er fortolkningen af artikel 3 og 4 i begge direktiver og nærmere bestemt spørgsmålet, om disse bestemmelser er til hinder for en bestemmelse i national ret, hvorefter en anerkendelse af et eksamensbevis for læreruddannelsen forudsætter, at der er tale om en videregående uddannelse af mindst tre års varighed, som kvalificerer den pågældende til at undervise i to fag (tredje spørgsmål).
49. Ved besvarelsen af dette spørgsmål skal det, for så vidt angår direktiv 89/48, indledningsvis undersøges, om et eksamensbevis, som er erhvervet i Østrig efter den toårige læreruddannelse, i henhold til artikel 1, litra a), andet afsnit, i direktiv 89/48 er et eksamensbevis i dette direktivs forstand (fjerde spørgsmål).
50. Når dette er afklaret, skal det undersøges, om artikel 3 og 4 i de to direktiver er umiddelbart anvendelige og dermed kan påberåbes af statsborgere i medlemsstaterne ved en manglende eller mangelfuld gennemførelse i national ret (første og andet spørgsmål).
51. Hvis de pågældende bestemmelser kan påberåbes, og værtsmedlemsstaten ikke har tilpasset sin lovgivning efter direktiv 92/51, skal det undersøges, om der af artikel 3, stk. 1, litra a), følger et krav på sidestilling af eksamensbeviset, uden at der kan pålægges udligningsforanstaltninger som omhandlet i artikel 4 (sjette spørgsmål).
52. Det skal ligeledes afgøres, om den »post-gymnasiale uddannelse af en varighed på over fire år«, som nævnes i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/51, og som fritager værtsmedlemsstaten for anerkendelsesforpligtelsen, omfatter lærernes praktikperiode (femte spørgsmål).
53. Inden de forskellige præjudicielle spørgsmål gennemgås, skal der dog redegøres for, hvordan de generelle ordninger for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, som er indført ved de to direktiver, fungerer.
B – Redegørelse for, hvordan de generelle ordninger i henhold til direktiv 89/48 og direktiv 92/51 fungerer
54. I den foreliggende sag skal der sondres mellem to typer erhvervskompetencegivende uddannelser, som er omhandlet i hvert sit direktiv:
1) Post-gymnasiale uddannelser af mindst tre års varighed, for hvilke den kompetente myndighed udsteder et eksamensbevis, hvoraf det fremgår, at indehaveren besidder de kvalifikationer, der er påkrævet for at få adgang til et lovreguleret erhverv eller til at udøve det i den medlemsstat, hvori det er udstedt (45) . Med denne type eksamensbeviser sidestilles eksamensbeviser for andre uddannelser, hvis den medlemsstat, hvori de er udstedt, anerkender den pågældende uddannelse som værende på tilsvarende niveau, og såfremt der i den pågældende medlemsstat til disse beviser er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til og udøvelse af et lovreguleret erhverv (46) .
2) Post-gymnasiale uddannelser af mindst ét og højst tre års varighed, hvortil der er knyttet tilsvarende betingelser vedrørende udstedelse af eksamensbevis og kvalifikationer (47) . Med disse uddannelser sidestilles andre uddannelser, hvis de samme betingelser er opfyldt (48) .
55. En person, som er kvalificeret til at udøve et erhverv i sin oprindelsesmedlemsstat, har krav på anerkendelse af sit eksamensbevis med henblik på at udøve dette erhverv i værtsmedlemsstaten (49) . Dette princip bygger på ligheden mellem den uddannelse, der kræves i den medlemsstat, hvori den pågældende har erhvervet eksamensbeviset, og den, der kræves i den anden medlemsstat for adgangen til at udøve samme erhverv.
56. Hvis det pågældende erhverv er lovreguleret i begge medlemsstater, således som det er tilfældet i hovedsagen, kan flere forskellige situationer foreligge:
1) Hvis der i begge medlemsstater kræves et eksamensbevis i direktiv 89/48’s forstand, skal værtsmedlemsstaten anerkende eksamensbeviset, og den kan om nødvendigt pålægge de i samme direktivs artikel 4 omhandlede udligningsforanstaltninger.
2) Hvis der i værtsmedlemsstaten som betingelse for adgangen til at udøve erhvervet kræves et eksamensbevis som defineret i direktiv 92/51, mens der i oprindelsesmedlemsstaten kræves et eksamensbevis for en uddannelse af mindst tre års varighed, sker anerkendelsen automatisk.
3) Hvis der i begge medlemsstater kræves et eksamensbevis som omhandlet i direktiv 92/51, sker anerkendelsen også automatisk, idet der dog i påkommende tilfælde kan pålægges de relevante udligningsforanstaltninger.
4) Endelig kan den situation foreligge, at værtsmedlemsstaten kræver et eksamensbevis i direktiv 89/48’s forstand, og ansøgeren er i besiddelse af et eksamensbevis som omhandlet i direktiv 92/51. Også i dette tilfælde skal anerkendelsen ske automatisk, når udligningsforanstaltningerne er gennemført, medmindre det foreskrevne eksamensbevis kræver en post-gymnasial uddannelse af en varighed på over fire år.
57. Som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, kan der i den anden og den fjerde situation etableres en »bro« mellem de to direktiver; der er tale om den såkaldte bromekanisme (50) .
58. De argumenter, der er blevet fremført i denne præjudicielle sag, har i vidt omfang drejet sig om, hvilken type eksamensbevis Ingeborg Beuttenmüller er i besiddelse af. Dette spørgsmål er imidlertid uden betydning, for uanset om der er tale om et eksamensbevis som defineret i det første eller det andet direktiv, skal anerkendelsesordningen anvendes, med forbehold af anvendelsen af de i direktiverne omhandlede udligningsforanstaltninger og undtagelser.
59. Efter disse bemærkninger skal de præjudicielle spørgsmål i sagen gennemgås i den ovenfor anførte rækkefølge.
C – Det fjerde præjudicielle spørgsmål
60. Verwaltungsgericht Stuttgart ønsker oplyst, om et eksamensbevis for den gamle læreruddannelse over fire semestre i Østrig er et eksamensbevis i direktiv 89/48’s forstand.
61. I overensstemmelse med dette direktivs artikel 1, litra a), første afsnit, forstås ved eksamensbevis et dokument, hvoraf det fremgår, at indehaveren har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af mindst tre års varighed, og i henhold til artikel 3, stk. 1, litra a), skal et sådant eksamensbevis som udgangspunkt anerkendes automatisk. Man må dog ikke glemme de alternative uddannelser, som er omhandlet i artikel 1, litra a), andet afsnit, og som skal sidestilles med de eksamensbeviser, der er nævnt i samme bestemmelses første afsnit.
62. Disse alternative uddannelser kan være uddannelser, der gennemføres parallelt med en hoveduddannelse, eller ældre uddannelser (51) ; hvis et kvalifikationsbevis, et eksamensbevis eller et certifikat for en uddannelse, som ikke er omhandlet i direktivets artikel 1, litra a), første afsnit, erstattes af en anden uddannelse, som er omfattet af denne bestemmelse, finder artikel 1, litra a), andet afsnit, anvendelse på personer, som er i besiddelse af det gamle kvalifikationsbevis, såfremt deres studier i henhold til national ret udtrykkeligt anerkendes som værende på tilsvarende niveau som den nye uddannelse, og såfremt der hertil er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til erhvervet (52) . Var dette ikke tilfældet, ville det være umuligt at ændre, udvikle og tilpasse de nationale uddannelsessystemer efter nye forhold.
63. Eksamensbeviser for de alternative uddannelser, som er omhandlet i artikel 1, litra a), andet afsnit, svarer altså med andre ord til eksamensbeviser i henhold til første afsnit, og giver i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, litra a), ret til automatisk anerkendelse (53) .
64. De pågældende eksamensbeviser falder således inden for anvendelsesområdet for direktiv 89/48, hvis de er anerkendt som ligestillede og giver samme adgang til at udøve erhvervet. Det tilkommer den nationale ret på grundlag af de foreliggende faktiske og retlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde at afgøre, om begge disse betingelser er opfyldt (54) .
D – Det tredje præjudicielle spørgsmål
65. Den tyske forvaltningsdomstol ønsker også oplyst, om artikel 3 og 4 i begge direktiver er til hinder for en bestemmelse i national ret, hvorefter følgende to betingelser skal være opfyldt, for at et eksamensbevis kan anerkendes med henblik på erhvervsudøvelse: 1) der skal være tale om et bevis for en videregående uddannelse af mindst tre års varighed, og 2) uddannelsen skal kvalificere indehaveren til at undervise i mindst to af de fag, som værtsmedlemsstaten kræver for adgangen til at udøve lærergerningen.
1. Uddannelse af mindst tre års varighed
66. Det fremgår klart, og uden behov for nogen yderligere begrundelse, af ovenstående betragtninger, at den første af disse betingelser ikke er i overensstemmelse med direktiv 92/51. Værtsmedlemsstaten skal – eventuelt efter anvendelse af de i artikel 4 omhandlede udligningsforanstaltninger – anerkende eksamensbeviser for videregående uddannelser af mindst ét og højst tre års varighed, selv om adgangen til at udøve det pågældende erhverv i henhold til denne stats retsorden er betinget af, at den pågældende person er i besiddelse af et eksamensbevis for en videregående uddannelse af mellem tre og fire års varighed (55) .
67. Hvad angår direktiv 89/48 må besvarelsen på grundlag af gennemgangen af det fjerde præjudicielle spørgsmål blive den samme. Hvis der findes uddannelser, der – selv om de er kortere end tre år – fører til udstedelse af et eksamensbevis i dette direktivs forstand, er det åbenbart, at direktivet er til hinder for en bestemmelse i national ret, hvorefter en anerkendelse er betinget af, at der er tale om en uddannelse af mindst tre års varighed. Dette følger i øvrigt også af den bromekanisme, som er indført ved direktiv 92/51, og hvorefter værtsmedlemsstaten som udgangspunkt er forpligtet til at anerkende eksamensbeviser for uddannelser af under tre års varighed, selv om der i henhold til denne stats retsorden kræves en uddannelse på tre år eller længere.
2. Uddannelse, som omfatter mindst to af de fag, der kræves i værtsmedlemsstaten
68. Ved undersøgelsen af den anden betingelse skal man være opmærksom på de særlige forhold med hensyn til anerkendelsen af eksamensbeviser, der gør sig gældende for lærergerningen.
69. Uddannelsen af lærere er ikke harmoniseret gennem fællesskabsretten, og medlemsstaterne har derfor fortsat ret til at fastsætte minimumskvalifikationsniveauet for at udøve lærergerningen på deres område (56), idet dette dog ikke påvirker deres forpligtelse til at anerkende eksamensbeviser udstedt i andre medlemsstater med henblik på udøvelsen af dette erhverv. Spørgsmål vedrørende lærergerningen er imidlertid meget følsomme, fordi der er tale om et emne, som vedrører uddannelsen af de generationer, som skal styre samfundet i fremtiden, og dette er tilstrækkeligt til at begrunde, at de kompetente offentlige myndigheder træffer de nødvendige foranstaltninger for at opretholde kvalifikationsniveauet for landets lærere. Formålet er til syvende og sidst at sikre den frie bevægelighed for kvalificerede arbejdstagere (57) .
70. Disse foranstaltninger må imidlertid ikke bruges som et middel til at unddrage sig anvendelsen af direktiverne om gensidig anerkendelse af kvalifikationer og eksamensbeviser. Disse bygger på princippet om gensidig tillid og formodningen om, at en uddannelse, som i én medlemsstat giver adgang til at udøve et lovreguleret erhverv, er ligeværdig med den uddannelse, der kræves i en anden medlemsstat for dér at få adgang til at udøve det samme erhverv, idet der dog kan pålægges udligningsforanstaltninger, hvis der er væsentlige forskelle mellem uddannelsernes varighed eller indhold eller mellem erhvervets aktivitetsområder.
71. De enkelte EU-medlemsstater kan derfor regulere adgangen til at udøve lærergerningen, som de finder det hensigtsmæssigt, og – som det sker i de tyske delstater (58) – uddanne deres lærere til at kunne undervise i mindst to fag. En unionsborger, som i en medlemsstat har erhvervet et eksamensbevis, der giver adgang til at undervise i et enkelt fag, og som ønsker at udøve sit erhverv i en anden medlemsstat, som kræver eksamensbevis for to fag, kan imidlertid ikke nægtes anerkendelse af sit eksamensbevis under henvisning til, at eksamensbeviserne vedrører forskellige erhverv, hvilket er det eneste, der kan begrunde et afslag. Han kan højst pålægges udligningsforanstaltninger på grund af væsentlige forskelle mellem uddannelserne eller erhvervets aktivitetsområder.
72. Henset til ovenstående er det min opfattelse, at det generelle krav om, at en lærer fra en anden medlemsstat, uanset de konkrete omstændigheder, skal være i besiddelse af et eksamensbevis, som giver ham ret til at undervise i to fag, er i strid med både direktivernes ånd og bogstav, og det er desuden ude af proportioner med målet om at opretholde et tilstrækkeligt kvalifikationsniveau hos de lærere, som skal uddanne nye generationer.
73. Jeg deler den opfattelse, som Kommissionen har givet udtryk for (59), og hvorefter det strider mod direktivernes formål, at der f.eks. træffes en beslutning om at nægte at lade en person undervise i matematik i Tyskland, selv om den pågældende er kvalificeret hertil i Østrig, fordi den uddannelse, han har gennemgået, og som han har eksamensbevis for, ikke garanterer, at han også er i stand til at undervise i musik.
74. Sammenfattende foreslår jeg Domstolen, at det tredje af de spørgsmål, der er forelagt af Verwaltungsgericht Stuttgart, besvares bekræftende.
E – Det første og det andet præjudicielle spørgsmål
75. Disse to spørgsmål vedrører den umiddelbare anvendelighed af artikel 3 og 4 i begge direktiver og dermed spørgsmålet, om en statsborger i en medlemsstat umiddelbart kan påberåbe sig bestemmelserne heri.
76. I henhold til fast retspraksis kan der i alle tilfælde, når bestemmelser i et direktiv, som tillægger private rettigheder i forhold til staten, ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, ved en manglende eller mangelfuld gennemførelse af direktivet i national ret støttes ret herpå over for enhver national regel, der ikke er i overensstemmelse med direktivet (60) .
77. Der er ikke den mindste tvivl om, at begge direktiver, og særlig artikel 3 i disse, tillægger statsborgere i medlemsstaterne rettigheder. Dette har Domstolen udtrykkeligt fastslået for så vidt angår det første direktiv (61) . Der synes heller ikke at kunne sættes spørgsmålstegn ved, om bestemmelserne om anerkendelse er ubetingede og præcise, for det fremgår klart af direktivernes tekst, at en indehaver af et eksamensbevis, et kvalifikationsbevis eller et certifikat, som er erhvervet i en medlemsstat, ikke i en anden medlemsstat kan nægtes adgang til at udøve det erhverv, som han i kraft af det pågældende dokument har ret til at udøve, såfremt de øvrige – også ufravigelige – betingelser, som er fastsat i disse bestemmelser, er opfyldt, og med det forbehold, at han kan pålægges udligningsforanstaltninger som omhandlet i direktivernes artikel 4. I artikel 3 i begge direktiver fastsættes der altså ubetingede forpligtelser, som påhviler medlemsstaterne, og begge bestemmelser er tilstrækkeligt præcise til, at de kan påberåbes af private og anvendes af de nationale domstole (62) .
78. Spørgsmålet har ingen betydning hvad angår artikel 4, for så vidt som direktiverne ikke tillægger private rettigheder, men giver medlemsstaterne ret til under visse omstændigheder at betinge de i artikel 3 i begge direktiver omhandlede rettigheder af, at visse yderligere krav er opfyldt. Medlemsstaterne kan med andre ord begrænse disse rettigheder.
79. Retspraksis vedrørende direktivernes umiddelbare anvendelighed, der hører til Domstolens mest banebrydende og dristige, blev indledt i 1970 med dommen i Grad-sagen (63) og tager udgangspunkt i den direkte virkning af andre bestemmelser i den afledte fællesskabsret end forordningsbestemmelser. Når der kan støttes ret på disse bestemmelser, skyldes det den såkaldte sanktionsvirkning, der på engelsk kaldes »estoppel«, og som snarere skal henføres til den omstændighed, at staten ikke har opfyldt sin forpligtelse til at gennemføre bestemmelserne, end til retsvirkningen af deres indhold. Den vigtigste konsekvens af denne tankegang er, at der kun kan støttes ret på et direktiv i forhold til den stat, som har ansvaret for dets manglende eller ukorrekte gennemførelse i national ret (64) .
Som jeg for længe siden har påpeget (65), savner det princip om direktivers horisontale virkning, som Domstolen har fastslået, en overbevisende begrundelse, og vægtige grunde taler for et kursskifte (66), men som retspraksis er i dag, er der ikke udsigt til, at den nuværende situation vil blive ændret, således at en medlemsstat, som ikke rettidigt eller ikke forskriftsmæssigt har gennemført direktivbestemmelser i national ret, kan påberåbe sig rettigheder i henhold til direktivet over for private.
80. Sammenfattende må det fastslås, at artikel 4 i begge direktiver (direktiv 89/48 og direktiv 92/51) ikke kan tillægges direkte virkning af den simple grund, at de ikke opfylder den første forudsætning herfor, som er opstillet i Domstolens praksis, nemlig at der skal være tale om bestemmelser, som tillægger private rettigheder i forhold til staten.
81. Det skal dog erindres, at artikel 3 og 4 i de to direktiver udgør et uadskilleligt hele. Artikel 3 indeholder bestemmelser om en rettighed, og artikel 4 giver medlemsstaterne mulighed for under visse omstændigheder at pålægge udøvelsen heraf en betingelse med suspensiv virkning, nemlig at en af udligningsforanstaltningerne fuldføres. Bestemmelserne i artikel 4 i de to direktiver skyldes den manglende harmonisering af uddannelserne inden for de forskellige nationale systemer hvad angår uddannelsernes varighed eller undervisningens indhold eller det pågældende erhvervs fagområde. De tager sigte på at afhjælpe eventuelle mangler i den uddannelse, som den vandrende arbejdstager har modtaget i sin oprindelsesmedlemsstat.
82. Det forhold, at artikel 3 i begge direktiver har direkte virkning og kan påberåbes inden for rammerne af den nationale retsorden, indebærer ikke, at alle de heri omhandlede kvalifikationsbeviser, som er udstedt og anerkendt af myndighederne i en anden medlemsstat, uanset omstændighederne automatisk giver ret til at udøve erhvervet i værtsmedlemsstaten, hvis denne ikke har gennemført direktiverne korrekt. Det indebærer blot, at en statsborger i en EU-medlemsstat kan påberåbe sig bestemmelsen over for de nationale myndigheder, herunder domstolene, med henblik på at opnå en afgørelse, som giver ham adgang til at udøve erhvervet.
F – Det sjette præjudicielle spørgsmål
83. Et eksamensbevis som det, sagsøgeren i hovedsagen er i besiddelse af, anses i henhold til artikel 1, litra a), andet afsnit, i direktiv 89/48 for et eksamensbevis i dette direktivs forstand, såfremt det i den medlemsstat, der har udstedt det, anerkendes som værende på tilsvarende niveau som et eksamensbevis som defineret i første afsnit, og såfremt der til dette bevis er knyttet de samme rettigheder vedrørende adgang til og udøvelse af erhvervet. Det skal selvfølgelig også anses for et eksamensbevis som defineret i artikel 1, litra a), i direktiv 92/51.
84. Eksamensbeviset er følgelig omfattet af artikel 3, stk. 1, i sidstnævnte direktiv og kan anerkendes, idet der dog kan pålægges udligningsforanstaltninger som omhandlet i artikel 4.
85. Hvis direktivet ikke er blevet gennemført inden for den frist, der er fastsat i artikel 17 (67), kan man rejse det spørgsmål, om anerkendelsen skal ske automatisk, uden at der kan pålægges udligningsforanstaltninger. Dette er grundlaget for det sjette af Verwaltungsgericht Stuttgarts spørgsmål.
86. Det allerede anførte under afsnit VI-E gør det lettere at besvare dette spørgsmål.
87. En medlemsstat, som ikke har opfyldt sin forpligtelse til rettidigt og forskriftsmæssigt at gennemføre direktivbestemmelser i national ret, må ikke nægte EF-statsborgere adgang til at udøve en rettighed, de er tillagt ved det pågældende direktiv. Medlemsstaten må heller ikke pålægge dem sådanne forpligtelser eller begrænsninger, som følger af den fællesskabsbestemmelse, som ikke er blevet gennemført i national ret. Den forsømmelige medlemsstat bør ikke kunne opnå fordele af sin forsømmelighed.
88. Såfremt et eksamensbevis opfylder alle betingelserne i direktivet og derfor falder inden for anvendelsesområdet for artikel 3, har medlemsstaten følgelig ikke ret til at nægte at anerkende det med henblik på erhvervsudøvelse med den begrundelse, at der først skal anvendes en af de i artikel 4 omhandlede udligningsforanstaltninger.
89. Det samme resultat kan nås ved hjælp af andre argumenter: Bestemmelserne i artikel 4 er ikke bindende, men giver blot medlemsstaterne mulighed for – i tilfælde af forskelle i uddannelserne eller erhvervets fagområder – at udligne forskellen ved at kræve, at ansøgeren består en egnethedsprøve, gennemfører en prøvetid eller godtgør erhvervserfaring af en vis længde. Der er intet til hinder for, at medlemsstaterne trods disse forskelle foretager anerkendelsen uden at kræve foranstaltninger, der kan udligne forskellen og skabe ligevægt. Det må derfor være rimeligt at antage, at hvis en medlemsstat ikke har gennemført direktivet i national ret inden for den fastsatte frist, må det skyldes, at medlemsstaten ikke finder det nødvendigt at vedtage foranstaltninger med henblik på ligestilling af egne og andre landes uddannelser og former for erhvervsudøvelse.
G – Det femte præjudicielle spørgsmål
90. Som allerede anført skal værtsmedlemsstaten, når den som betingelse for adgangen til at udøve et erhverv kræver et eksamensbevis i henhold til direktiv 89/48, og ansøgeren er i besiddelse af et eksamensbevis i henhold til direktiv 92/51, anerkende dette, efter at der eventuelt er pålagt udligningsforanstaltninger, medmindre det foreskrevne eksamensbevis kræver gennemførelse af en post-gymnasial uddannelse af en varighed på over fire år (artikel 3, sidste stykke, i direktiv 92/51).
91. Den tyske ret ønsker oplyst, om der ved beregningen af en uddannelses varighed kun skal tages hensyn til selve studietiden, eller om praktikperioder også kan medregnes.
92. Dette spørgsmål kan besvares ved hjælp af en systematisk fortolkning af artikel 3 i direktiv 92/51.
93. Når der er tale om et erhverv, som e r lovreguleret i begge medlemsstater, er anerkendelsen obligatorisk, hvis ansøgeren er i besiddelse af et eksamensbevis eller et kvalifikationsbevis som defineret i et af direktiverne [artikel 3, stk. 1, litra a)].
94. Når erhvervet ikke er lovreguleret i oprindelsesmedlemsstaten, gælder den samme forpligtelse for værtsmedlemsstaten, såfremt ansøgeren har udøvet det pågældende erhverv i mindst to år i løbet af de forudgående ti år i oprindelsesmedlemsstaten, og den pågældende er i besiddelse af et eller flere uddannelsesbeviser, som er udstedt af den kompetente myndighed, og som har forberedt ham til at udøve det pågældende erhverv, og hvoraf det fremgår, at han har gennemgået en post-gymnasial uddannelse af mindst et års varighed, hvortil et af adgangskravene er gennemførelse af det uddannelsesforløb, der er adgangsgivende til universiteter og højere læreanstalter, samt den eventuelle erhvervsmæssige uddannelse, der indgår i denne post-gymnasiale uddannelse (68) . Der kan ikke kræves erhvervserfaring, hvis der er tale om uddannelsesbeviser, der er udstedt som bevis for en lovreguleret uddannelse [artikel 3, stk. 1, litra b)].
95. En lovreguleret uddannelse er en uddannelse, som er specifikt rettet mod et bestemt erhverv, og som består af et uddannelsesforløb, suppleret med en erhvervsuddannelse, en praktisk uddannelse eller erhvervspraktik, hvis struktur og niveau er fastlagt ved lovregler eller omfattet af en kontrol eller godkendelse (69) .
96. Som en undtagelse hertil er værtsmedlemsstaten ikke forpligtet til at anerkende eksamensbeviset, når der i dette kræves et eksamensbevis som defineret i direktiv 89/48 for at optage eller udøve det pågældende lovregulerede erhverv, og når en af betingelserne for udstedelse af dette eksamensbevis er gennemførelse af en post-gymnasial uddannelse af en varighed på over fire år (artikel 3, sidste stykke).
97. Henset til bestemmelsens opbygning må Verwaltungsgericht Stuttgarts spørgsmål besvares benægtende: I den nævnte post-gymnasiale uddannelse på fire år medregnes praktikperioder ikke.
98. Bestemmelsens første stykke omhandler eksamensbeviser for uddannelsesforløb og den krævede erhvervsmæssige uddannelse, men på ingen måde praktikperioder, som udgør en undtagelse, og som i givet fald indebærer, at kravet om erfaring falder bort, hvis erhvervet ikke er lovreguleret i oprindelsesmedlemsstaten (70) . Når værtsmedlemsstaten ved artikel 3, sidste stykke, fritages for forpligtelsen til at anerkende eksamensbeviser i henhold til direktiv 89/48 for post-gymnasiale uddannelser af en varighed på over fire år, må det af hensyn til ligevægten i bestemmelsen og sammenhængen mellem begreberne antages, at der henvises til selve studietiden og den erhvervsmæssige uddannelse, som eventuelt kræves, men ikke til praktikperioder.
99. Sådanne praktikperioder kan kun undtagelsesvis tages i betragtning, nemlig når der er tale om en af de uddannelser med særlig struktur, der er nævnt i bilag C, og som er omhandlet i artikel 1, litra a), andet led, punkt II, i direktiv 92/51 i forbindelse med definitionen af begrebet eksamensbevis, idet nogle af disse omfatter praktikperioder. Ingen af disse vedrører dog lærergerningen.
100. Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare dette sidste spørgsmål med, at der med henblik på anerkendelse af eksamensbeviser ikke skal medregnes praktikperioder i uddannelsen på post-gymnasialt niveau af mindst fire års varighed.
VII – Forslag til afgørelse
101. Sammenfattende foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, der er forelagt af Verwaltungsgericht Stuttgart, som følger:
»1) Et kvalifikationsbevis, der er udstedt i Østrig som bevis for den gamle, toårige læreruddannelse, er et »eksamensbevis« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, såfremt det pågældende kvalifikationsbevis er anerkendt som ligestillet og giver samme adgang til at udøve erhvervet som dem, der udstedes i dag efter tre års uddannelse. Det tilkommer den nationale ret på grundlag af de foreliggende faktiske og retlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde at afgøre, om begge disse betingelser er opfyldt.
2) Artikel 3 og 4 i direktiv 89/48 og artikel 3 og 4 i Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48 er til hinder for nationale forskrifter som dem, der er indført ved det baden-württembergske undervisningsministeriums forordning af 15. august 1996, hvorefter følgende to betingelser skal være opfyldt, for at et eksamensbevis kan anerkendes med henblik på udøvelse af erhvervet som lærer: 1) der skal være tale om et bevis for en videregående uddannelse af mindst tre års varighed, og 2) uddannelsen skal kvalificere indehaveren til at undervise i mindst to af de fag, som værtsmedlemsstaten kræver for den pågældende lærerstilling.
3) Artikel 3 i begge direktiver har direkte virkning og kan påberåbes af statsborgere i medlemsstaterne, uanset at bestemmelserne heri ikke er gennemført eller ikke er gennemført forskriftsmæssigt i national ret.
4) En medlemsstat, som ikke har opfyldt sin forpligtelse til rettidigt og forskriftsmæssigt at gennemføre bestemmelserne i direktiv 92/51 i national ret, må ikke nægte EF-statsborgere adgang til at udøve den rettighed, de er tillagt ved artikel 3, ligesom den ikke må pålægge dem først at gennemgå de i artikel 4 omhandlede udligningsforanstaltninger.
5) I forbindelse med anerkendelse af eksamensbeviser for læreruddannelsen skal der ikke medregnes praktikperioder i den post-gymnasiale uddannelse af mindst fire års varighed, som nævnes i artikel 3, sidste stykke, i direktiv 92/51.«
(1) .
(2)
–	Rådets direktiv af 21.12.1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed (EFT 1989 L 19, s. 16).
(3)
–	Rådets direktiv af 18.6.1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48 (EFT L 209, s. 25).
(4)
–	Ved Pädagogische Akademie der Erzdiözese Wien.
(5)
–	I henhold til retningslinjerne fra Baden-Württembergs Finansministerium vedrørende indplacering af delstatens lærerpersonale, for hvilke Bundes-Angestelltentarif (herefter »BAT«) finder anvendelse, (EingrRL/Lehrer) var Ingeborg Beuttenmüller indtil den 29.7.1996 indplaceret i lønklasse V b BAT og herefter i lønklasse IV b BAT.
(6)
–	Hun anmoder om at blive oprykket op i lønklasse III BAT. I de forudgående år har hun allerede flere gange anmodet forvaltningen i Baden-Württemberg om en sidestilling af sin uddannelse med uddannelsen til lærer i Grund- und Hauptschule (grund- og hovedskolen, som giver adgang til erhvervsuddannelser) i delstaten Baden-Württemberg.
(7)
–	L2a1.
(8)
–	L2a2.
(9)
–	Jf. den østrigske regerings besvarelse af Domstolens spørgsmål, særlig punkt 1.2.1, 1.2.2 og 1.4.
(10)
–	Den frie bevægelighed, og den dermed naturligt forbundne ret til frit at vælge opholdssted på medlemsstaternes område, blev senere, ved Maastricht-traktaten, gjort til rettigheder, der er knyttet til unionsborgerskabet (artikel 8 A, stk. 1, EU og artikel 8, stk. 1, EU, samt artikel 18, stk. 1, EF og artikel 17, stk. 1, EF). I dag indgår de i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (artikel 45, stk. 1, EFT 2000 C 364, s. 1), og i udkastet til traktat om indførelse af en forfatning for Europa (artikel 8, stk. 2, første led, CONV 820/03, 797/1/03 REV 1).
(11)
–	I artikel 39, stk. 2, EF og artikel 49, stk. 1, EF fastslås samme princip for så vidt angår henholdsvis arbejdskraftens frie bevægelighed og fri udveksling af tjenesteydelser.
(12)
–	Jf. Domstolens dom af 21.6.1974, sag 2/74, Reyners, Sml. s. 631, præmis 17.
(13)
–	Denne ligestilling af kvalifikationsbeviser suppleres af artikel 149, stk. 2, andet led, EF (tidligere EF-traktatens artikel 126, stk. 2, andet led), hvor den »akademiske anerkendelse« nævnes. Jf. vedrørende sondringen mellem de to former for gensidig anerkendelse og forholdet mellem disse J. Pertek, »Une dynamique de la reconnaissance des diplômes à des fins professionnelles et à des fins académiques: réalisations et nouvelles réflexions«, i La reconnaissance des qualifications dans un espace européen des formations et des professions, forlaget Bruylant, Bruxelles, 1998, s. 119-204. Jf. af samme forfatter »La reconnaissance mutuelle des diplômes d’enseignement supérieur (Commentaire de la directive du Conseil du 21 décembre 1988)«, Revue trimestrielle de droit européen, 1989, nr. 4, s. 623-646, særlig s. 624. Denne sondring er også behandlet af J.-P. Crayencour i en ældre artikel med titlen »La reconnaissance mutuelle des diplômes dans le Traité de Rome«, offentliggjort i Revue du Marché Commun, 1970, nr. 137, s. 447-461, særlig s. 452.
(14)
–	Punkt 1 i domskonklusionen. Domstolen har udtalt sig i samme retning i dom af 28.6.1977, sag 11/77, Patrick, Sml. s. 1199, præmis 17, og af 15.10.1987, sag 222/86, Heylens, Sml. s. 4097, præmis 11.
(15)
–	Dom af 31.3.1993, sag C-19/92, Kraus, Sml. I, s. 1663, præmis 27 og 28.
(16)
–	Dom af 28.4.1977, sag 71/76, Thieffry, Sml. s. 765, præmis 19.
(17)
–	Heylens-dommen, præmis 12.
(18)
–	Dom af 7.5.1991, sag C-340/89, Vlassopoulou, Sml. I, s. 2357, præmis 16. Jf. ligeledes dom af 7.5.1992, sag C-104/91, Aguirre Borrell m.fl., Sml. I, s. 3003, præmis 11.
(19)
–	Jf. J. Pertek, »La reconnaissance des diplômes, un acquis original à développer«, i Journal des Tribunaux. Droit européen, nr. 62, 1999, s. 177-183, særlig s. 178-179.
(20)
–	Jf. M. Alvargonzález Figaredo, »El sistema general de reconocimiento de los diplomas de enseñanza superior. La libre circulación de personas y servicios y el ejercicio de las profesiones liberales«, i Noticias C.E.E ., årgang VIII/1992, nr. 90, s. 35-45, særlig s. 39, og J.-M. Favret, »Le système général de reconnaissance des diplômes et des formations professionnelles en droit communautaire; l'esprit et la méthode (Règles actuelles et développements futurs)«, Revue trimestrielle de droit européen,
nr. 2, 1990, s. 259-280, særlig s. 259 og 260.
(21)
–	Rådets direktiv 75/362/EØF af 16.6.1975 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 167, s. 1), og Rådets direktiv 75/363/EØF af 16.6.1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge (EFT L 167, s. 14). Begge disse direktiver blev ophævet ved Rådets direktiv 93/16/EØF af 5.4.1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1).
(22)
–	Rådets direktiv 77/452/EØF af 27.6.1977 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje samt om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af etableringsretten og den fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 176, s. 1), og Rådets direktiv 77/453/EØF af 27.6.1977 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om virksomhed som sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje (EFT L 176, s. 8).
(23)
–	Rådets direktiv 78/686/EØF af 25.7.1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlæger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 233, s. 1), og Rådets direktiv 78/687/EØF af 25.7.1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlæge (EFT L 233, s. 10).
(24)
–	Rådets direktiv 78/1026/EØF af 18.12.1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for dyrlæger, omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 362, s. 1), og Rådets direktiv 78/1027/EØF af 18.12.1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som dyrlæge (EFT L 362, s. 7).
(25)
–	Rådets direktiv 80/154/EØF af 21.1.1980 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for jordemødre og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser (EFT L 33, s. 1), og Rådets direktiv 80/155/EØF af 21.1.1980 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af virksomhed som jordemoder (EFT L 33, s. 8).
(26)
–	Rådets direktiv 85/384/EØF af 10.6.1985 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, herunder om foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 223, s. 15). Der er ikke udstedt noget harmoniseringsdirektiv for arkitekter.
(27)
–	Rådets direktiv 85/432/EØF af 16.9.1985 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse former for virksomhed på det farmaceutiske område (EFT L 253, s. 34) og Rådets direktiv 85/433/EØF af 16.9.1985 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser i farmaci samt om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udøvelse af etableringsretten i forbindelse med visse former for virksomhed på det farmaceutiske område (EFT L 253, s. 37).
(28)
–	Punkt I.i i Komissionens beretning til Europa-Parlamentet og Rådet om anvendelsen af den generelle ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for videregående uddannelser
af 15.2.1996 (KOM(96) 46 endelig). Domstolen har for nylig i dommen af 19.6.2003 (sag C-110/01, Tennah-Durez, endnu ikke offentliggjort i Samling af Afgørelser, præmis 30-34 og 65) påpeget forskellene mellem de to ordninger (sektordirektiverne og direktiverne om den generelle ordning).
(29)
–	Jf. J.-M. Favret, nævnt i fodnote 20.
(30)
–	Jf. indledningen til den nævnte beretning fra Kommissionen.
(31)
–	I direktivet bruges formuleringen »eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis eller samtlige sådanne eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser under ét«.
(32)
–	I den spanske version af direktiverne anvendes udtrykkene »diploma« og »título« i flæng, hvorfor de må opfattes som synonymer.
(33)
–	Jf. dom af 1.2.1996, sag C-164/94, Aranitis, Sml. I, s. 135, præmis 19, og af 8.7.1999, sag C-234/97, Fernández de Bobadilla, Sml. I, s. 4773, præmis 17.
(34)
–	Jf. dom af 11.7.2002, sag C-294/00, Gräbner, Sml. I, s. 6515, præmis 32 in fine.
(35)
–	Jf. vedrørende udligningsforanstaltningerne de allerede nævnte artikler af J. Pertek og J.-M. Favret.
(36)
–	Direktivets artikel 1, litra e).
(37)
–	Direktivets artikel 1, litra f).
(38)
–	Direktivets artikel 1, litra g).
(39)
–	Første betragtning in fine.
(40)
–	Anden betragtning in fine.
(41)
–	Jf. fjerde og femte betragtning til direktivet.
(42)
–	De to direktiver er blevet ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14.5.2001 (EFT L 206, s. 1), hvorved begrebet »lovreguleret uddannelse«, der blev indført ved direktiv 92/51, blev udvidet til at gælde for den første generelle ordning (direktiv 89/48), således at den efter eksamensbeviset erhvervede erfaring også kan tages i betragtning med henblik på anerkendelse.
(43)
–	BGB1. s. 286.
(44)
–	Verordnung des Baden-Württembergischen Kultusministeriums zur Umsetzung der Richtlinie 89/48/EWG des Rates vom 21. Dezember 1988 über eine allgemeine Regelung zur Anerkennung der Hochschuldiplome, die eine mindestens dreijährige Berufsausbildung abschließen, für Lehrerberufe (delstaten Baden-Württembergs Undervisningsministeriums forordning til gennemførelse af Rådets direktiv 89/48/EØF af 21.12.1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, vedrørende lærergerningen) af 15.8.1996 (BGB1. s. 564).
(45)
– Artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 89/48.
(46)
– Artikel 1, litra a), andet afsnit, i samme direktiv. Denne bestemmelse blev indsat for at tage hensyn til personer, som ikke har gennemført en videregående uddannelse af tre års varighed, men som besidder kvalifikationer, som giver dem de samme arbejdsmæssige rettigheder. Denne situation forekommer bl.a. i Det Forenede Kongerige, Irland og Belgien [jf. punkt III, artikel 1, litra a), nr. v) og vi), i den nævnte beretning fra Kommissionen].
(47)
– Artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 92/51.
(48)
– Samme bestemmelses andet afsnit.
(49)
–	Artikel 3, stk. 1, litra a), i begge direktiver.
(50)
–	Jf. J.-M. Favret, anført i fodnote 20, s. 267. Jf. også beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om gennemførelsen af direktiv 92/51/EØF i henhold til artikel 18 i direktiv 92/51/EØF (KOM/2000/0017 endelig), punkt 201 og 202.
(51)
–	Jf. punkt 53 i Kommissionens beretning KOM/2000/0017 endelig udg.
(52)
–	Jf. punkt III, artikel 1, litra a), nr. vi), i Kommissionens beretning KOM(96) 46 endelig.
(53)
–	Kommissionen har i sit skriftlige indlæg anført, at anerkendelsen sker på grundlag af artikel 3, stk. 2, og ikke artikel 3, stk. 1. Efter min opfattelse tager Kommissionen fejl, og fejltagelsen kan være opstået på grund af den terminologiske uklarhed i nogle sprogversioner af direktivet, som f.eks. den spanske, hvor der i artikel 3, stk. 1, litra a) og b), tales om »título« og »títulos de formación«, og hvor det første udtryk optræder igen i artikel 3, stk. 2, således at formuleringen »[s]e equiparará al título contempl ado en el párrafo primero« i sidstnævnte stykke kan henvise til både litra a) og b). I andre sprogversioner anvendes der imidlertid udtryk med forskellig betydning, og i artikel 3, stk. 2, anvendes det udtryk, der er anvendt i artikel 3, stk. 1, litra b), således at det klart fremgår, at der alene henvises til de heri nævnte beviser. Den franske, den engelske og den tyske sprogversion er eksempler på dette. I den franske sprogversion anvendes i artikel 3, stk. 1, litra a), udtrykket »diplôme« og i litra b) »titres de formation«, som også optræder i artikel 3, stk. 2. I den engelske sprogversion anvendes på samme måde »diploma« [artikel 3, stk. 1, litra a)] og »evidence of formal qualifications« [artikel 3, stk. 1, litra b), og artikel 3, stk. 2]. I den tyske sprogversion er det samme tilfældet med udtrykkene »Diplom« [artikel 3, stk. 1, litra a)] og »Ausbildungsnachweis« [artikel 3, stk. 1, litra b), og artikel 3, stk. 2]. Kommissionen har dog i sin skriftlige besvarelse af Domstolens spørgsmål anerkendt, at den fortolkning, jeg foreslår, forekommer plausibel.
(54)
–	Det er ikke korrekt, når sagsøgte i hovedsagen i sin besvarelse af Domstolens spørgsmål gør gældende, at sagsøgerens lærerbevis under ingen omstændigheder kan anses for et eksamensbevis som defineret i direktiv 89/48, eftersom erhvervet er lovreguleret i Østrig, og hun ikke har gennemført en uddannelse af mindst tre års varighed. Fejltagelsen skyldes, at anerkendelsen, efter sagsøgtes opfattelse, ville skulle ske på grundlag af nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, litra b), men som netop anført skal den ske på grundlag af samme bestemmelses litra a), sammenholdt med artikel 1, litra a), andet afsnit.
(55)
–	Jf. artikel 3, stk. 1, litra a), og artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/51.
(56)
–	Jf. femte betragtning til direktiv 89/48.
(57)
–	Jf. J.-P. Crayencour, nævnt i fodnote 13, s. 448 og 449.
(58)
–	Problemet i hovedsagen er ikke tidligere ubeskrevet. De tyske delstaters krav om, at lærere, som ønsker at etablere sig på deres område, skal være i besiddelse af et eksamensbevis, hvoraf det fremgår, at de er kvalificerede til at undervise i to forskellige fag, gælder generelt og har længe givet anledning til bekymring i Kommissionen, som allerede tog problemet op i beretningen af 15.2.1996 [punkt IV, lærere, nr. v)], og som også har indledt traktatbrudsprocedurer mod Forbundsrepublikken Tyskland vedrørende samme problem (jf. punkt 68-70 i Kommissionens skriftlige indlæg). Spørgsmålet blev drøftet under seminarer afholdt i 1990 og 1991; referaterne af disse er offentliggjort under titlen Reconnaissance générale des diplômes et libre circulation des professionnels, Maastricht, 1992. I N. Parkings artikel »La Directive 89/48/CEE: progrès sur la voie de la mise en oeuvre« omtales den særlige tyske ordning på side 50.
(59)
–	Punkt 71 i Kommissionens skriftlige indlæg.
(60)
–	Jf. dom af 19.1.1982, sag 8/81, Becker, Sml. s. 53, præmis 25, af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, præmis 46, og af 22.6.1989, sag 103/88, Fratelli Costanzo, Sml. s. 1839, præmis 29 ff. Fra Domstolens seneste retspraksis kan der henvises til dom af 20.5.2003, forenede sager C-465/00, C-138/01 og C-139/01, Rechnungshof m.fl., Sml. I, s. 4989, præmis 98, og af 22.5.2003, sag C-462/99, Connect Austria m.fl., Sml. I, s. 5197, præmis 114.
(61)
–	Jf. dom af 23.3.1995, sag C-365/93, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 499, præmis 9 in fine.
(62)
–	Dette var hvad angår direktiv 89/48 det standpunkt, Retten i Første Instans indtog i dommen af 11.2.1992 (sag T-16/90, Panagiotopoulou, Sml. II, s. 89, præmis 44), og den holdning, Kommissionen gav udtryk for i den nævnte beretning fra 1996 [punkt II, nr. iv)].
(63)
–	Dom af 6.10.1970, sag 9/70, Sml. 1970, s. 157, org.ref.: Rec. s. 825.
(64)
–	Jf. præmis 48 i Marshall-dommen.
(65)
– D. Ruiz-Jarabo, El juez nacional como juez comunitario, forlaget Civitas, Madrid, 1993, s. 143 og 144.
(66)
– Jf. generaladvokat Lenz’ forslag til afgørelse af 9.2.1994 i Faccini Dori-sagen (dom af 14.7.1994, sag C-91/92, Sml. I, s. 3325), punkt 43 ff.
(67)
–	Denne frist udløb den 18.6.1994.
(68)
–	Eller som attesterer en af de uddannelser med særlig struktur, der er opført på listen i bilag D til direktivet.
(69)
–	Jf. artikel 1, litra g), i direktiv 92/51.
(70)
–	Denne undtagelse blev indført i direktiv 89/48 [artikel 3, stk. 1, litra b), in fine] ved direktiv 2001/19. Domstolen fastslog i Haim-dommen (dom af 9.2.1994, sag C-319/92, Sml. I, s. 425, præmis 28) og i Hocsman-dommen (dom af 14.9.2000, sag C-238/98, Sml. I, s. 6623, præmis 22), at myndighederne ved afgørelsen af, om kravet ifølge de nationale bestemmelser i værtsmedlemsstaten om gennemførelse af en turnus er opfyldt, skal tage hensyn til den faglige erfaring, som den pågældende har erhvervet, herunder den erfaring, han har erhvervet i en anden medlemsstat.