61993CC0017_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Er en national lovgivning, hvorefter det er forbudt at saelge broed og andre bagerivarer med et indhold af salt paa mere end 2% af toerstoffet, forenelig med EOEF-traktatens artikel 30, og kan lovgivningen i mangel af en saadan forenelighed da begrundes i henhold til traktatens artikel 36, naar den har til foelge at hindre indfoersel af produkter hidroerende fra en anden medlemsstat, hvor de lovligt er bragt i omsaetning?
2. Dette er det vaesentlige indhold af de praejudicielle spoergsmaal, som Rechtbank van eerste aanleg, Gent (Belgien), under en straffesag har forelagt Domstolen; den nationale ret anmoder endvidere Domstolen om at fortolke visse bestemmelser i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (herefter benaevnt "direktivet") (1).
3. Det skal bemaerkes, at forelaeggelseskendelsens indhold er beklageligt lakonisk. Jeg mener imidlertid ikke, at der er anledning til at anvende den ved dommen i Telemarsicabruzzo-sagen (2) knaesatte praksis, idet de i den foreliggende sag indgivne dokumenter indeholder de elementer, der er noedvendige, for at Domstolen kan besvare spoergsmaalene.
4. Jeg mener, ligesom i den sag, der foerte til Domstolens dom i Vaneetveld og Le Foyer-sagen (3), at
"... spoergsmaalene er af rent teknisk karakter og goer det muligt for Domstolen at give en relevant besvarelse, uanset at den nationale retsinstans ikke udtoemmende har redegjort for sagens retlige og faktiske baggrund" (4).
5. Sagens faktiske omstaendigheder kan sammenfattes i korthed. Selskabet Hema forhandler i Belgien broed og andre bagerivarer, der er indkoebt i Nederlandene. Van der Veldt er i sin egenskab af bestyrer af en butik, der ejes af dette selskab, sat under tiltale for den forelaeggende ret for at have solgt broed, hvis indhold af salt ikke var i overensstemmelse med den belgiske lovgivning, og for at have tilsidesat sin forpligtelse til ved maerkning af bagerivarer at angive den specifikke betegnelse eller EOEF-nummeret for det anvendte konserveringsmiddel, jf. direktivets bestemmelser.
6. Den 8. september og den 9. november 1988 foretog den belgiske levnedsmiddelkontrol kontrolundersoegelser af proever af varer, der solgtes i ovennaevnte butik, og konstaterede herved, at broedet indeholdt 2,17% henholdsvis 2,11% salt, mens den belgiske lovgivning fastsatte et maksimumsindhold paa 2%. Desuden var de omhandlede varers emballage forsynet med betegnelsen "konserveringsmiddel" og ikke, som foreskrevet i lovgivningen, forsynet med angivelse af den specifikke betegnelse eller EOEF-nummeret (ifoelge tiltalte i hovedsagens indlaeg "propionsyre" eller "E 280").
7. I Nederlandene, hvor de omhandlede varer fremstilles, fastsaetter lovgivningen imidlertid et maksimumsindhold af salt i broed paa 2,5% og tillader, at der med hensyn til ingredienser anvendes den generiske betegnelse, nemlig "konserveringsmiddel".
8. Van der Veldt har for den nationale ret anfoert, at de belgiske bestemmelser er i strid med faellesskabsforskrifterne om frie varebevaegelser.
9. Den forelaeggende ret spoerger med sit foerste spoergsmaal, om en lovgivning, der forbyder salg af broed med et indhold af salt paa mere end 2% af toerstoffet, er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion efter artikel 30.
10. Det fremgaar af Domstolens faste praksis, at en saadan retsforskrift falder ind under denne artikels anvendelsesomraade, naar den
"... direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Faellesskabet ...",
jf. den velkendte formulering i dommen i Dassonville-sagen (5).
11. Domstolen har imidlertid i dommen i Keck og Mithouard-sagen (6) vaeret noedsaget til at aendre raekkevidden af denne formulering, idet den med virkning for fremtiden har udelukket
"nationale bestemmelser, som begraenser eller forbyder bestemte former for salg ... forudsat at saadanne nationale bestemmelser finder anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade" (7).
12. Domstolen har paa linje med det, som jeg vil betegne som den "traditionelle" praksis, gentaget, at:
"... ved foranstaltninger med tilsvarende virkning, der er forbudt i henhold til artikel 30, [forstaas] saadanne hindringer for de frie varebevaegelser, der i mangel af en harmonisering af lovgivningerne foelger af, at der paa varer fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning, anvendes regler om, hvilke betingelser saadanne varer skal opfylde (f.eks. med hensyn til benaevnelse, form, dimensioner, vaegt, sammensaetning, praesentation, maerkning og emballage), og det uanset om saadanne regler anvendes uden forskel paa alle varer, naar en saadan anvendelse ikke kan begrundes ud fra et alment hensyn, der gaar forud for hensynet til de frie varebevaegelser" (8).
13. Ifoelge Domstolens praksis vedroerende fremstilling og forhandling af produkter har medlemsstaterne, naar der ikke er foretaget harmonisering paa faellesskabsplan, kompetence til at udstede regler paa omraadet (9), som dog ikke maa
"indebaere en forskelsbehandling paa bekostning af indfoerte varer, eller hindre indfoerslen af varer fra andre medlemsstater" (10).
14. Domstolen har i dommen i Kelderman-sagen udtalt, at:
"hvis man udvider et krav om et bestemt toerstofindhold til at omfatte importerede produkter, kan det medfoere, at salget i den paagaeldende stat af broed fra andre medlemsstater udelukkes. Kravet kan medfoere, at fremstillingen maa aendres, alt efter broedets bestemmelsessted, og at der saaledes laegges hindringer i vejen for salget af broed, der lovligt fremstilles i eksportmedlemsstaten, saafremt der ikke stilles samme krav til fremstillingen i denne stat" (11).
Domstolen udtalte derefter, at en saadan lovgivning kan hindre samhandelen.
15. Den samme loesning traenger sig paa i denne sag. Den omhandlede lovgivning indeholder et absolut forbud mod salg af produkter hidroerende fra en anden medlemsstat, naar de ikke er fremstillet i overensstemmelse med de i importmedlemsstaten fastsatte bestemmelser. Lovgivningen er derfor omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 30.
16. Jeg skal herefter gennemgaa det andet spoergsmaal vedroerende den eventuelle begrundelse for en saadan lovgivning ud fra hensynet til den offentlige sundhed.
17. Det skal anfoeres, at Domstolens praksis ikke udelukker anvendelse af traktatens artikel 36 efter en harmonisering paa omraadet, hvilket Domstolen bl.a. har fastslaaet i dommen i sagen Tedeschi mod Denkavit (12):
"... naar de i medfoer af traktatens artikel 100 udstedte faellesskabsdirektiver foreskriver harmonisering af foranstaltninger, som er noedvendige for at sikre beskyttelsen af menneskers og dyrs sundhed og indfoerer faellesskabsprocedurer for at kontrollere, om disse foranstaltninger respekteres, ophoerer begrundelsen for at anvende artikel 36, og de egnede kontrolforanstaltninger og beskyttelsesforanstaltninger maa traeffes inden for de rammer, som harmoniseringsdirektiverne angiver" (13).
18. Vi befinder os netop paa et omraade, der paa nuvaerende tidspunkt ikke er blevet gjort til genstand for nogen form for harmonisering, saaledes at den gaeldende faellesskabsret paa dette omraade er forblevet uaendret siden ovennaevnte dom i Kelderman-sagen, hvori Domstolen udtalte foelgende:
"... da der ikke findes en faelles ordning vedroerende fremstilling og salg af broed, tilkommer det medlemsstaterne at anordne alle de regler, der paa deres omraade skal gaelde for fremstilling og salg af dette levnedsmiddel" (14).
19. Det skal herefter undersoeges, om en saadan foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion kan begrundes ud fra kriteriet om noedvendighed og proportionalitet paa grundlag af en af undtagelserne i artikel 36, eller ° da det drejer sig om en lovgivning, der finder anvendelse uden forskel ° ud fra et af de tvingende hensyn, som Domstolen har anerkendt i henhold til artikel 30.
20. I dommen i Debus-sagen (15) har Domstolen ved gennemgangen af retsforskrifter, der ikke indebar forskelsbehandling, undersoegt om de nationale retsforskrifter kunne
"begrundes ud fra hensynet til beskyttelse af menneskers sundhed efter traktatens artikel 36" (16).
21. Det skal bemaerkes, at medlemsstaternes befoejelse til at paaberaabe sig hensynene i denne artikel ikke er uden graenser, idet denne bestemmelse ifoelge Domstolens dom i sagen Kommissionen mod Graekenland (17),
"... er en undtagelse ° der skal fortolkes indskraenkende ° fra reglen om frie varebevaegelser inden for Faellesskabet, som hoerer til faellesmarkedets grundlaeggende principper" (18).
22. Denne indskraenkende fortolkning foerer mig til at praecisere indholdet og raekkevidden af undtagelserne i artikel 36.
23. Domstolen har i dommen i De Pijper-sagen (19) fastslaaet, at den restriktive virkning paa importen
"... kun er forenelig med traktaten, for saa vidt den (de omhandlede retsforskrifter) er noedvendige for en effektiv beskyttelse af menneskers liv og sundhed" (20),
og
"en national lovgivning eller praksis er altsaa ikke omfattet af undtagelsen i artikel 36, naar menneskers liv og sundhed kan beskyttes lige saa effektivt ved foranstaltninger, som er mindre restriktive for samhandelen inden for Faellesskabet" (21).
24. Desuden har Domstolen for saa vidt angaar en undtagelse til princippet om frie varebevaegelser udtalt, at
"det paahviler ... de nationale myndigheder i hvert enkelt tilfaelde at godtgoere, at deres bestemmelser er noedvendige for effektivt at beskytte de interesser, der er naevnt i traktatens artikel 36, og navnlig, at forhandlingen af den paagaeldende vare frembyder en vaesentlig fare for den offentlige sundhed" (22).
25. Det skal derfor undersoeges, om en national lovgivning, der forbyder salg af broed med et indhold af salt paa mere end 2% af toerstoffet, selv om de lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning i en anden medlemsstat, opfylder de ovennaevnte kriterier.
26. Det kan ganske vist forekomme overraskende at gennemgaa denne lovgivning under hensyn til kriteriet om noedvendighed og proportionalitet i forbindelse med et praejudicielt spoergsmaal, men dette er hvad Domstolen har gjort i dommen i Debus-sagen (23), skoent generaladvokaten i sit forslag til afgoerelse anfoerte, at denne vurdering tilkom den forelaeggende ret.
27. I den sag, der gav anledning til naevnte dom, forboed den italienske lovgivning forhandling af oel indeholdende en bestemt maengde svovldioxid. Domstolen udtalte, at:
"... EOEF-traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter der ikke maa bringes oel i omsaetning, der er indfoert fra en anden medlemsstat, hvor det lovligt er bragt i omsaetning, saafremt det indeholder mere end 20 mg svovldioxid pr. liter" (24).
28. Den Italienske Republik havde ganske vist i naevnte sag forsvaret de nationale bestemmelser, mens Kongeriget Belgien i den foreliggende sag har frafaldet at indgive skriftlige indlaeg eller afgive indlaeg under den mundtlige forhandling. De argumenter, der er blevet paaberaabt som begrundelse for den paagaeldende lovgivning, er imidlertid gengivet i tiltalte i hovedsagens indlaeg, hvilket goer det muligt for Domstolen at give den forelaeggende ret et hensigtsmaessigt svar.
29. Jeg skal sige det ligeud. Jeg mener ikke, at de grunde, som er fremfoert af den belgiske sundhedsminister i dennes skrivelse af 6. august 1990 til anklagemyndigheden i Gent, saaledes som de ordret er gengivet i tiltalte i hovedsagens indlaeg, kan begrunde et saadant forbud.
30. Det anfoeres i sundhedsministerens skrivelse:
"Ved anvendelsen af den nederlandske graensevaerdi ville den daglige indtagelse af salt andrage 3,1 g, dvs. ° uden at tage hensyn til dem, der spiser saerlig meget broed ° en daglig foroegelse paa 0,6 g salt for gennemsnitsbefolkningen. De belgiske myndigheder, der er ansvarlige for sundhedspolitikken, finder, at de nederlandske graensevaerdier er for hoeje." (25)
31. Der foreligger saaledes blot simple generelle betragtninger, og vedkommende nationale myndighed har ikke godtgjort nogen som helst risiko for den offentlige sundhed, som ville blive foelgen af en saadan foroeget saltindtagelse.
32. Domstolen har i dommen i Melkunie-sagen (26) anerkendt, at muligheden af en risiko for forbrugerne kan begrunde vedtagelsen af restriktive retsforskrifter for samhandelen, idet Domstolen har udtalt, at:
"... nationale bestemmelser, der har til formaal at sikre, at det paagaeldende mejeriprodukt paa forbrugstidspunktet ikke indeholder et antal kim, der kan fremkalde en fare for sundheden for visse saerligt modtagelige forbrugere, [maa] anses for at vaere i overensstemmelse med kravene i artikel 36" (27).
33. Den potentielle risiko skal imidlertid vurderes ikke ud fra generelle betragtninger, men paa grundlag af relevante videnskabelige undersoegelser, hvilket Domstolen har understreget paa foelgende maade i dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland vedroerende loven om det saakaldte "Reinheitsgebot" for oel (28),
"navnlig konklusionerne fra Faellesskabets Videnskabelige Udvalg for Levnedsmidler og Codex Alimentarius-udvalget under FAO og WHO" (29).
34. Da det ikke er godtgjort, at der foreligger en fare for den offentlige sundhed, mener jeg, at en lovgivning som den af den nationale ret beskrevne boer anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, der ikke kan begrundes i henhold til artikel 36.
35. Jeg mener derfor, at de to foerste spoergsmaal boer besvares saaledes: EOEF-traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for en national lovgivning, der forbyder salg af broed og andre bagerivarer indfoert fra en anden medlemsstat, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning, naar de har et indhold af salt paa mere end 2% af toerstoffet.
36. Det er derfor noedvendigt at gennemgaa det tredje spoergsmaal vedroerende raekkevidden af visse bestemmelser i direktivet.
37. Der boer tages hensyn til de omstaendigheder, der gav anledning til den nationale rets forelaeggelse. I forbindelse med den belgiske levnedsmiddelkontrols foretagelse af kontrolundersoegelser af proever af bagerivarer blev det konstateret, at der forelaa utilstraekkelig maerkning, for saa vidt som de omhandlede varers emballage kun var forsynet med betegnelsen "konserveringsmiddel" og ikke ° som foreskrevet i den gaeldende lovgivning ° den specifikke betegnelse eller EOEF-nummeret for den anvendte ingrediens. Den nederlandske lovgivning foreskriver nemlig kun anvendelse af den generiske betegnelse, nemlig i det foreliggende tilfaelde "konserveringsmiddel".
38. Direktivets artikel 6, stk. 5, litra b), bestemmer:
"° ingredienser, der henhoerer under en af de i bilag II anfoerte kategorier, [skal] betegnes ved navnet paa denne kategori, efterfulgt af deres specifikke navn eller deres EOEF-nummer".
39. Direktivets bilag II omhandler netop konserveringsstoffer ("konserveringsmidler"), og artikel 22, stk. 1, andet led, bestemmer i det vaesentlige, at handel med varer, som ikke er i overensstemmelse med direktivets bestemmelser, skal forbydes.
40. Da direktivet udgoer en indledende harmonisering (30) indtil vedtagelsen af udtoemmende retsforskrifter, giver det medlemsstaterne en valgfrihed, der udtrykkeligt er fastsat i artikel 23, stk. 1, hvorefter:
"Uanset artikel 22, stk. 1, andet led, kan medlemsstaterne undlade at goere de bestemmelser obligatoriske, der vedroerer:
a) den i artikel 6, stk. 5, litra b), andet led, fastsatte angivelse af det specifikke navn paa eller EOEF-nummer for de ingredienser, der henhoerer under en af de kategorier, der er opregnet i bilag II."
41. Det er foerst med virkning fra den 20. juni 1992, at medlemsstaterne har skullet goere maerkning obligatorisk under de former, der er foreskrevet i artikel 6, stk. 5, litra b), da direktiv 79/112 er blevet aendret ved direktiv 89/395/EOEF (31), der, idet den ophaevede artikel 23, med virkning fra denne dato i sin artikel 2 ophaevede foernaevnte valgmulighed (32).
42. Indtil den 20. juni 1992 havde medlemsstaterne saaledes ret til paa omraadet at opretholde retsforskrifter, der kun foreskrev anvendelse af angivelsen "konserveringsmiddel".
43. Kunne en importstat, der foreskrev anvendelse af saadanne angivelser, med rette forbyde forhandling af et produkt hidroerende fra en anden medlemsstat, hvor angivelserne ikke var obligatoriske?
44. Det skal bemaerkes, at forpligtelsen til at paafoere bestemte angivelser paa et produkt, for saa vidt som den eventuelt paalaegger fabrikanten eller importoeren at aendre varens ydre fremtraeden, kan goere forhandlingen mere vanskelig i andre medlemsstater og derfor beroere samhandelen inden for Faellesskabet.
45. Domstolen har i dommen i Fietje-sagen (33) fastslaaet:
"Forpligtelsen til ogsaa for indfoerte varer at anvende en bestemt betegnelse paa etiketten udelukker ganske vist ikke fuldstaendigt indfoersel til den paagaeldende medlemsstat af varer med oprindelse i andre medlemsstater, eller som befinder sig i fri omsaetning i disse stater, men den kan ikke desto mindre vanskeliggoere forhandlingen af disse, isaer i tilfaelde af parallelimport." (34)
46. Ganske vist
"... er det ... kun, naar faellesskabsdirektiver i henhold til artikel 100 foreskriver fuldstaendig harmonisering af nationale lovgivninger, at begrundelsen for at anvende artikel 36 ophoerer" (35),
men i det foreliggende tilfaelde var harmoniseringen, som jeg har anfoert, kun gennemfoert delvist.
47. Da den omhandlede foranstaltning anvendtes uden forskel paa indenlandsk fremstillede og importerede produkter, skal det undersoeges, om denne forpligtelse til paa solgte produkters emballage at angive den generiske betegnelse samt ingrediensens specifikke betegnelse eller EOEF-nummer kan begrundes ud fra et af hensynene i artikel 36 eller ud fra tvingende hensyn.
48. Det er naermere bestemt under synsvinklen forbrugerbeskyttelse, og derfor ud fra tvingende hensyn, at dette spoergsmaal er blevet droeftet baade af Kommissionen og tiltalte i hovedsagen, der begge mener, at paafoerslen af den generiske betegnelse sikrer en tilstraekkelig beskyttelse.
49. Selv om man let kan forstaa tiltalte i hovedsagens opfattelse, bliver man ikke overrasket af Kommissionens opfattelse, for saa vidt som den af Raadet vedtagne bestemmelse paa dette punkt er i overensstemmelse med Kommissionens eget forslag (36).
50. Domstolen har endvidere fastslaaet:
"Forbuddet mod kvantitative restriktioner samt foranstaltninger med tilsvarende virkning gaelder ... ikke blot for nationale foranstaltninger, men ogsaa for foranstaltninger, der udgaar fra faellesskabsinstitutionerne ..." (37)
51. I mangel af en begrundelse skal en vedtagen foranstaltning ° ogsaa udstedt i form af et direktiv ° saasom et krav om maerkning, ikke desto mindre vaere i overensstemmelse med kravene i artikel 30. Vi har imidlertid set, at angivelsen af den generiske betegnelse efterfulgt af det specifikke navn eller EOEF-nummer er obligatorisk i alle medlemsstater siden den 20. juni 1992.
52. Raekkevidden af de direktiver, der foreskrev valgfrihed, er allerede blevet gennemgaaet i dommen af 20. juni 1991 (38) i sagen Denkavit, der, selv om den ikke vedroerte det i denne sag omhandlede direktiv, blev afsagt i en sammenhaeng, der ligger snaevert op ad den i denne sag foreliggende.
53. Jeg skal omtale de vaesentligste omstaendigheder. Selskabet Denkavit oenskede at indfoere foderblandinger fra Nederlandene uden at overholde forpligtelsen i tysk lovgivning til paa emballagen at angive alle blandingens bestanddele i raekkefoelge efter faldende vaegt. Den nederlandske lovgivning foreskrev ikke en saadan angivelse. Direktiv 79/373/EOEF, der fandt anvendelse i sagen, og naermere bestemt direktivets artikel 5, tillod denne angivelse ° den saakaldte halvaabne deklaration ° uden dog at foreskrive den.
54. Domstolen blev forelagt spoergsmaalet, om en saadan deklaration er forenelig med traktatens regler, og udtalte, at det ved de tyske retsforskrifter indfoerte krav tilsigtede beskyttelse af sundheden samt forbrugerbeskyttelse og god handelsskik; Domstolen udtalte i oevrigt, at et efterfoelgende direktiv gjorde denne angivelse obligatorisk med virkning fra den 22. januar 1992 i samtlige medlemsstater.
55. Dette raesonnement kan overfoeres til naervaerende sag.
56. Det skal bemaerkes, at de ingredienser, der er naevnt i bilag II, ikke kan sidestilles med produkter, der er aabenlyst uskadelige. Dette gaelder saa meget desto mere, som direktiv 64/54/EOEF (39) foreskrev allerede i artikel 9, at bestemte konserveringsstoffer "... til anvendelse i levnedsmidler ... kun bringes i handelen i pakninger eller beholdere, der baerer ... b) nummer og betegnelse for konserveringsstofferne ..." (herunder propionsyre).
57. Kravet om angivelse af det specifikke navn eller EOEF-nummer paa emballage til levnedsmidler foruden den generiske betegnelse forekommer ikke uforholdsmaessig, naar henses til det maal, der forfoelges med retsforskrifter til beskyttelse af forbrugerne, navnlig under hensyn til den mangfoldighed af konserveringsstoffer, der kan tilsaettes saadanne produkter. Forbrugerne skal med noejagtighed kunne faa kendskab til alle anvendte konserveringsmidler, hvorfor anvendelsen af den generiske betegnelse "konserveringsmiddel" synes at vaere utilstraekkelig.
58. Et medlem af Europa-Parlamentet har i oevrigt stillet spoergsmaal til Kommissionen vedroerende noedvendigheden af beskyttelse af forbrugerne, der "i stadig stigende grad [interesserer sig] for naturlige helseprodukter".
59. I sit svar paa dette spoergsmaal anfoerte Martin Bangemann, at
"ifoelge Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om maerkning af levnedsmidler, senest aendret ved direktiv 91/72/EOEF, saerlig artikel 3 og 6, skal maerkningen af levnedsmidler indeholde en ingrediensliste.
Ingredienslisten bestaar i en opregning af samtlige ingredienser i levnedsmidler, herunder tilsaetningsstofferne. Under disse forudsaetninger kan forbrugerne traeffe deres valg paa et solidt informationsgrundlag" (40).
60. Domstolen har i ovennaevnte dom af 20. juni 1991 i Denkavit-sagen fastslaaet:
"Det staar fast, at maerkning er et af de midler, der er mindst restriktive for disse varers frie bevaegelighed i Faellesskabet." (41)
61. Afslutningsvis skal jeg fremsaette to bemaerkninger.
62. Traktatens artikel 100 A, stk. 3, som blev indsat ved den europaeiske faelles akt, forpligter Kommissionen til i sine forslag paa omraadet at bygge paa et "hoejt beskyttelsesniveau", hvilket kraever, at maerkning for at naa et saadant formaal skal vaere fuldstaendig.
63. Endelig har direktivet ikke forvaerret de vanskeligheder, der foelger af forskellene i de nationale lovgivninger. Snarere tvaertimod; harmoniseringen har i det vaesentlige vedroert ° ikke princippet ° men noejagtigheden i angivelserne ° generiske og/eller specifikke ° som blev anvendt i den faellesskabsretlige bestemmelse, som overlod det til medlemsstaternes vurdering, i det mindste indtil 20. juni 1992. Siden direktivets ikrafttraeden i 1978 har de erhvervsdrivende ikke laengere skullet indrette sig efter samtlige de i importstaternes retsforskrifter fastsatte krav om maerkning. Det har for de erhvervsdrivende for frit at kunne importere vaeret tilstraekkeligt paa produkternes emballage at angive de ingredienser, der er naevnt i faellesskabsbestemmelserne.
64. Sammenfattende skal jeg derfor foreslaa Domstolen foelgende besvarelse:
"1) EOEF-traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for en national lovgivning, der forbyder salg af broed og andre bagerivarer indfoert fra en anden medlemsstat, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning, naar de har et indhold af salt paa mere end 2% af toerstoffet.
2) Den ved en medlemsstats lovgivning fastsatte forpligtelse til paa emballagen at angive den generiske betegnelse paa ingredienser i levnedsmidler, efterfulgt af deres specifikke navn eller EOEF-nummer er begrundet ud fra hensynene til forbrugerbeskyttelse efter EOEF-traktatens artikel 30."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) ° EFT 1979 L 33, s. 1.
(2) ° Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Sml. I, s. 393. Jf. ligeledes kendelserne af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchero, Sml. I, s. 1085, og af 26.4.1993, sag C-386/92, Monin Automobiles, Sml. I, s. 2049.
(3) ° Dom af 3.3.1994, sag C-316/93, Sml. I, s. 763.
(4) ° Praemis 13.
(5) ° Dom af 11.7.1974, sag 8/74, Sml. s. 837, praemis 5.
(6) ° Dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097.
(7) ° Praemis 16.
(8) ° Praemis 15, min fremhaevelse.
(9) ° Jf. dom af 20.2.1979, den saakaldte Cassis de Dijon-sag, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 649, praemis 8.
(10) ° Dom af 7.2.1984, sag 237/83, Jongeneel Kaas, Sml. s. 483, praemis 13.
(11) ° Dom af 19.2.1981, sag 130/80, Sml. s. 527, praemis 7; jf. ligeledes dom af 17.3.1983, sag 94/82, De Kikvorsch, Sml. s. 947, praemis 8.
(12) ° Dom af 5.10.1977, sag 5/77, Sml. s. 1555. Jf. endvidere dom af 15.12.1976, sag 35/76, Simmenthal, Sml. s. 1871, praemis 36, og af 8.11.1979, sag 251/78, Denkavit, Sml. s. 3369, praemis 14.
(13) ° Praemis 35.
(14) ° Praemis 5.
(15) ° Dom af 4.6.1992, forenede sager C-13/91 og C-113/91, Sml. I, s. 3617.
(16) ° Praemis 12. Jf. endvidere dom af 11.10.1990, sag C-196/89, Nespoli og Crippa, Sml. I, s. 3647, praemis 14.
(17) ° Dom af 19.3.1991, sag C-205/89, Sml. I, s. 1361.
(18) ° Praemis 9.
(19) ° Dom af 20.5.1976, sag 104/75, Sml. s. 613. Jf. ligeledes dom af 13.3.1986, sag 54/85, Mirepoix, Sml. s. 1067, praemis 13, og af 13.12.1990, sag C-42/90, Bellon, Sml. I, s. 4863, praemis 11.
(20) ° Praemis 16.
(21) ° Praemis 17.
(22) ° Dom af 30.11.1983, sag 227/82, Van Bennekom, Sml. s. 3883, praemis 40.
(23) ° Ovennaevnte dom i forenede sager C-13/91 og C-113/91. Jf. desuden senest dom af 2.2.1994, sag C-315/92, Clinique og Estée Lauder, Sml. I, s. 317.
(24) ° Praemis 30 og domskonklusionen.
(25) ° S. 14 i den franske oversaettelse af tiltalte i hovedsagens indlaeg.
(26) ° Dom af 6.6.1984, sag 97/83, Sml. s. 2367.
(27) ° Praemis 18 in fine.
(28) ° Dom af 12.3.1987, sag 178/84, Sml. s. 1227.
(29) ° Praemis 52.
(30) ° Jf. bl.a. ottende betragtning.
(31) ° Raadets direktiv af 14.6.1989 om aendring af direktiv 79/112/EOEF om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT L 186, s. 17).
(32) ° For fuldstaendighedens skyld bemaerkes, at Kommissionens direktiv 93/102/EF af 16.11.1993 om aendring af direktiv 79/112/EOEF har udvidet listen over de i bilag II omhandlede produkter og har forbudt forhandling af produkter, der ikke er i overensstemmelse hermed, med virkning fra den 30.6.1996 (EFT L 291, s. 14).
(33) ° Dom af 16.12.1980, sag 27/80, Sml. s. 3839; jf. endvidere i samme retning dommen af 17.3.1983 (De Kikvorsch-sagen, naevnt ovenfor i fodnote 11, praemis 10).
(34) ° Praemis 10.
(35) ° Dom af 20.6.1991, sag C-39/90, Denkavit, Sml. I, s. 3069, praemis 19.
(36) ° Jf. artikel 6, stk. 3, litra b), i forslag til Raadets direktiv om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT 1976 C 91, s. 3).
(37) ° Dom af 17.5.1984, sag 15/83, Denkavit Nederland, Sml. s. 2171, praemis 15, hvori EOEF-traktatens artikel 34 var blevet paaberaabt.
(38) ° Jf. henvisninger ovenfor i fodnote 35.
(39) ° Raadets direktiv af 5.11.1963 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om konserveringsstoffer, som maa anvendes i levnedsmidler (EFT 1963-1964, s. 92).
(40) ° Skriftlig forespoergsel E-2673/93 (EFT 1994 C 46, s. 57).
(41) ° Praemis 24.