FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 15. maj 2025 (1)
Sag C-133/24
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sport Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
mod
Autoridade da Concorrência
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (ret i første instans i sager om konkurrence, regulering og tilsyn, Portugal))
» Præjudiciel forelæggelse – konkurrence – artikel 101 TEUF – professionel fodbold – national liga – begreberne konkurrencebegrænsende »formål« og »virkning« – covid-19-pandemien – no-poach-aftale – Meca-Medina-dommen (C-519/04 P) «
I.      Indledning
1.        Domstolen har i en række nyere sager – nemlig ISU-sagen (2), Superleague-sagen (3), Royal Antwerp-sagen (4) og FIFA-sagen (5) – skullet efterprøve, om visse regelsæt, der er vedtaget af internationale eller nationale sportsforbund, er forenelige med EU-retlige konkurrenceregler og regler for det indre marked.
2.        Den foreliggende sag er en naturlig opfølgning på disse sager. Tvisten i hovedsagen vedrører nemlig en no-poach-aftale, der under covid-19-pandemien, efter aftale med det nationale fodboldforbund, blev indgået af de fodboldklubber, der spillede i den bedste og den næstbedste division i den portugisiske fodboldliga. Med henblik på at vurdere aftalens forenelighed med artikel 101 TEUF har den forelæggende ret med sine spørgsmål nærmere bestemt anmodet Domstolen om at give yderligere vejledning om begrebet konkurrencebegrænsende »formål« og om rækkevidden af de principper, der følger af Domstolens »Meca-Medina-retspraksis« (6).
3.        Stort set tilsvarende spørgsmål er også rejst i to andre præjudicielle sager – sag C-209/23, RRC Sports (7), og sag C-428/23, ROGON m.fl. (8) – som jeg fremsætter mit forslag til afgørelse om i dag. Dette forslag til afgørelse skal derfor læses sammen med disse andre forslag til afgørelse. Af hensyn til procesøkonomi og for at hjælpe læserne vil jeg bestræbe mig på at undgå unødvendige gentagelser i de tre forslag til afgørelse og med henblik herpå foretage en række krydshenvisninger mellem dem.
II.    Faktiske omstændigheder, retsforhandlinger og de præjudicielle spørgsmål
4.        Liga Portuguesa de Futebol Profissional (den portugisiske professionelle fodboldliga, herefter »LPFP«) er en privatretlig forening uden fortjeneste for øje, der har til opgave at sikre og regulere aktiviteter inden for professionel fodbold i Portugal, og hvis almindelige medlemmer består af sportsklubber. LPFP organiserer professionelle konkurrencer inden for herrefodbold, herunder Primeira Liga (første division) og Segunda Liga (anden division).
5.        I sæsonen 2019/2020 deltog 18 hold i første division og 13 i anden division. I løbet af denne sæson, den 30. januar 2020, fastslog Verdenssundhedsorganisationen, at udbruddet af covid-19 var en folkesundhedsmæssig krisesituation af international betydning, og den 11. marts 2020 blev det erklæret, at det var en pandemi.
6.        Den 12. marts 2020 bekendtgjorde den portugisiske regering en række foranstaltninger til begrænsning af risikoen for spredning af virusset. Den samme dag, mens der stadig manglede ti spilledage, besluttede og erklærede LPFP en tidsubestemt suspension af første og anden division.
7.        Som følge af forværringen af situationen erklærede de portugisiske myndigheder den 18. marts 2020 undtagelsestilstand (efterfølgende forlænget til den 2.5.2020).
8.        Den 21. marts 2020 nedsatte LPFP og Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (fagforeningen for professionelle fodboldspillere, herefter »SJPF«) et tilsynsudvalg for covid-19 og indledte forhandlinger med henblik på at sikre bæredygtigheden af sportsaktiviteter i både sportslig og økonomisk henseende.
9.        Den 7. april 2020 udsendte LPFP og SJPF hver især en pressemeddelelse om status for deres forhandlinger. I sin pressemeddelelse anførte LPFP indledningsvis, at den havde modtaget SJPF’s accept af en række retlige foranstaltninger, der skulle indarbejdes i den kollektive overenskomst for professionelle fodboldspillere (herefter »overenskomsten«), herunder forlængelsen af ansættelseskontrakter og kontrakter om udlån eller transfer af spillere indtil udgangen af sæsonen 2019/2020, forstået som den dato, hvor den sidste officielle kamp i denne sæson endelig ville blive spillet. LPFP præciserede dernæst, at der ikke var opnået enighed med SJPF om de økonomiske spørgsmål, der var blevet drøftet, herunder muligheden for at aftale en lønreduktion. Denne manglende enighed blev ligeledes nævnt af SJPF i dennes pressemeddelelse af samme dato. Endelig mindede LPFP om, at klubberne i fraværet af en sådan aftale bl.a. frit kunne anvende forenklet midlertidig ledighed eller indlede individuelle forhandlinger med deres spillere.
10.      Samme dag deltog LPFP og de klubber, der deltog i første division, og som for størstedelens vedkommende var repræsenteret af deres respektive præsidenter, i en videokonference, hvorefter LPFP udsendte en pressemeddelelse med titlen »[Første divisions]klubbernes præsidenter fastsætter regel om ensidig opsigelse«. Af denne pressemeddelelse fremgik det, at »ingen klub [ville] ansætte en spiller, som ensidigt opsagde sin arbejdskontrakt under henvisning til de vanskeligheder, der var forårsaget af covid-19-pandemien eller enhver anden heraf følgende ekstraordinær beslutning, og navnlig forlængelsen af sportssæsonen«. Dagen efter udsendte nogle af de klubber, der deltog i anden division, en pressemeddelelse, hvori de meddelte, at de agtede at tilslutte sig den regel, som klubberne i første division havde aftalt.
11.      På europæisk niveau offentliggjorde det internationale fodboldforbund (FIFA) – som havde nedsat en arbejdsgruppe, der skulle behandle de reguleringsspørgsmål, der var opstået som følge af pandemien – den 7. april 2020 et dokument med titlen »Covid-19 – reguleringsspørgsmål i forbindelse med fodbold«. I dette dokument forestillede FIFA sig bl.a., at de nationale fodboldforbund skulle kunne ændre datoerne for deres respektive sæsoner og datoerne for spillernes registreringsperioder. FIFA foreslog også, at klubber og spillere blev tilskyndet til at samarbejde om at nå frem til aftaler om lønudsættelser eller ‑nedsættelser eller alternativt, at aftaler indgået mellem klubber og spillere blev sat i bero i den periode, hvor sæsonen var suspenderet.
12.      Angående anvendelsen af konkurrencereglerne under sundhedskrisen udstedte det europæiske konkurrencenetværk den 23. marts 2020 en samlet erklæring, hvori det anerkendte, at der muligvis var behov for samarbejde mellem virksomheder.
13.      Den 23. april 2020 offentliggjorde den portugisiske regering et lovdekret, der fastsatte en række ekstraordinære og midlertidige foranstaltninger på sportsområdet, herunder en tilladelse til de portugisiske sportsforbund til at ændre deres regler i og for sæsonen 2019/2020 med henblik på at imødegå de vanskeligheder, der var forårsaget af covid-19-pandemien. Efterfølgende vedtog myndighederne den 30. april 2020 en resolution om en strategi for ophævelse af inddæmningsforanstaltningerne, som omfattede muligheden for at genoptage sæsonen 2019/2020 med henblik på at gennemføre konkurrencerne.
14.      Den 4. maj 2020 indgik LPFP, SJPF og Associação Nacional de Treinadores de Futebol (den nationale sammenslutning af fodboldtrænere) et aftalememorandum vedrørende varigheden af kontrakterne og de sportslige relationer. Dette memorandum henviste bl.a. til den »atypiske og ekstraordinære« situation, som covid-19-pandemien havde skabt, og behovet for at sikre konkurrencerne, samtidig med at principperne om integritet og sportslige meritter blev overholdt. Følgende fremgik af memorandummet: i) Sæsonen 2019/2020 skulle afsluttes dagen efter den sidste officielle turneringskamp, og ii) sportskontrakter indgået mellem klubber og spillere med planlagt udløb i løbet af den igangværende sæson blev anset for at være automatisk forlænget til slutningen af sæsonen. Formuleringerne i memorandummet blev senere indarbejdet i overenskomsten.
15.      Den 26. maj 2020 indførte Autoridade da Concorrência (den portugisiske konkurrencemyndighed, herefter »konkurrencemyndigheden«) en midlertidig foranstaltning med henblik på straks og i en periode på 90 dage at suspendere aftalen om ikke at ansætte eller hyre fodboldspillere – fra andre klubber i første og anden division – som ensidigt opsagde deres ansættelseskontrakt (herefter »den omtvistede aftale«). Den 2. juni 2020 erklærede LPFP og de berørte klubber, at de var enige i den midlertidige foranstaltning.
16.      Den 28. april 2022 traf konkurrencemyndigheden en endelig afgørelse i sagen, hvori den omtvistede aftale blev kvalificeret som en konkurrencebegrænsende aftale i strid med artikel 9 (»Aftaler, samordnet praksis og vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder«) i Lei n.º 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência (lov nr. 19/2012 af 8.5.2012 om godkendelse af de nye konkurrenceregler, herefter »konkurrenceloven«) og artikel 101 TEUF, og pålagde de implicerede virksomheder økonomiske sanktioner.
17.      28 af disse virksomheder anfægtede konkurrencemyndighedens afgørelse ved Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (ret i første instans i sager om konkurrence, regulering og tilsyn, Portugal). I denne sag skal den nationale ret således bl.a. at efterprøve, om den omtvistede aftale (9) er forbudt i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF. Idet denne ret er i tvivl om den korrekte fortolkning af denne bestemmelse, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Udgør [en aftale som den omtvistede aftale] under de omstændigheder, der er beskrevet i denne anmodning om præjudiciel afgørelse, en regel, der berører sporten som omhandlet i retspraksis i Meca-Medina-dommen [...]?
2)      Henset til den retspraksis, der følger af [Wouters-dommen og Meca-Medina-dommen], kan en bestemmelse, som er fastsat i [en aftale som den omtvistede aftale], med de kendetegn og formål og under de omstændigheder, der er beskrevet i denne anmodning om præjudiciel afgørelse, anses for at være forholdsmæssig og passende og dermed forenelig med artikel 101, stk. 1, TEUF i henhold til artikel 165 TEUF?
3)      Er artikel 101, stk. 1, TEUF til hinder for en fortolkning, hvorefter en aftale med de kendetegn og formål og under de omstændigheder, der er beskrevet i denne anmodning om præjudiciel afgørelse [såsom den omtvistede aftale], kvalificeres som havende et konkurrencebegrænsende formål, idet den er tilstrækkeligt skadelig for konkurrencen?«
18.      LPFP, CD Tondela – Futebol, SAD, Académico de Viseu Futebol Clube – Futebol, SAD, Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD, Boavista Futebol Clube, Futebol SAD, Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD, Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SAD, Estoril Praia, Futebol, SAD, Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., Leixões Sport Clube, Futebol, SAD, Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD, Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda., Futebol Clube de Penafiel, SAD, Portimonense Futebol, SAD, Rio Ave Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda., Santa Clara Azores – Futebol, SAD, Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda., União Desportiva Vilafranquense, Futebol, SAD, Futebol Clube de Famalicão – Futebol, SAD, Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD, Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda., Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, den græske, den polske og den portugisiske regering og Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg i sagen. Alle ovennævnte fodboldklubber, Futebol Clube do Porto, den portugisiske regering og Kommission har ligeledes afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 13. februar 2025.
III. Bedømmelse
19.      Med sine tre spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en aftale som den »no-poach-aftale«, hvorved de største fodboldklubber i den portugisiske første og anden division aftalte ikke at indgå kontakt med professionelle fodboldspillere fra andre klubber, som ensidigt opsagde deres arbejdskontrakt som følge af spørgsmål i forbindelse med covid-19-pandemien eller enhver anden heraf følgende ekstraordinær beslutning, navnlig forlængelsen af sportssæsonen, kan i) kvalificeres som en aftale inden for en sammenslutning af virksomheder, der har et konkurrencebegrænsende »formål« som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, og ii) er omfattet af anvendelsesområdet for Meca-Medina-retspraksissen.
20.      Jeg vil indlede min bedømmelse med det tredje præjudicielle spørgsmål (A), inden jeg behandler det første og det andet spørgsmål, som kan behandles samlet (B).
A.      Det tredje spørgsmål
21.      Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en no-poach-aftale, som under covid-19-pandemien blev indgået af alle (eller næsten alle) fodboldklubber, der deltog i en national liga, efter aftale med det nationale fodboldforbund, og med de kendetegn, der er nævnt i punkt 19 ovenfor, skal anses for at have et konkurrencebegrænsende »formål« som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF.
22.      Med henblik på at besvare dette spørgsmål vil jeg først præcisere den relevante analyseramme (1), inden jeg behandler de særlige kendetegn ved den form for aftale, der er omhandlet i hovedsagen (2).
1.      En svær definerbar analyseramme, der i sidste ende er blevet klarlagt
23.      Artikel 101, stk. 1, TEUF forbyder aftaler mellem virksomheder, vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og samordnede praksisser, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked.
24.      For blot nogle få år siden fandt generaladvokat Bobek det overraskende, at et nøglebegreb i artikel 101, stk. 1, TEUF mere end 60 år efter Romtraktatens ikrafttræden stadig var forbundet med tvivl og derfor krævede yderligere afklaring fra Unionens retsinstanser (10). Det er nemlig vanskeligt at bestride, at begrebet »konkurrencebegrænsende formål« og sondringen mellem dette begreb og begrebet »konkurrencebegrænsende virkning« i hvert fald indtil for nylig har været ganske svær at definere (11).
25.      Dette er muligvis klarere nu, efter at Domstolen (Store Afdeling) med sine domme i ISU-sagen, Superleague-sagen og Royal Antwerp-sagen har givet klar vejledning om dette emne. Det gjorde den ved i vidt omfang at konsolidere den (ret righoldige) retspraksis, som dens afdelinger i de foregående år havde skabt om emnet. Jeg mener, at tre hovedbetragtninger lå til grund for denne retspraksis: i) at undgå formalisme i definitionen af konkurrencebegrænsende »formål«, ii) at sikre en streng
fortolkning af dette begreb og iii) at foretage en klar sondring mellem konkurrencebegrænsende »formål« og konkurrencebegrænsende »virkning«. I de følgende afsnit vil jeg først definere begrebet konkurrencebegrænsende »formål« [a)] og derefter forklare, hvordan sådanne begrænsninger skal fastslås [b)] og [c)].
a)      Hvad er et konkurrencebegrænsende »formål«?
26.      Det ligger nu fast, at begrebet konkurrencebegrænsende »formål« skal fortolkes strengt (12). Det henviser udelukkende til visse former for samordning mellem virksomheder, der er tilstrækkeligt skadelige for konkurrencen, til at det må fastslås, at en undersøgelse af deres virkninger ikke er nødvendig. Således kan visse former for samordning mellem virksomheder efter deres art betragtes som skadelige for de normale konkurrencevilkår (13).
27.      Udtrykket »tilstrækkeligt skadelige« bør imidlertid ikke forstås som en kvantitativ tærskel (14). Som Domstolen forklarede i Superleague-dommen, omfatter konkurrencebegrænsende »formål« ikke blot former for hemmelig adfærd, som er »særligt skadelige for konkurrencen, såsom horisontale karteller, der resulterer i prisfastsættelse, begrænsning af produktionskapacitet eller opdeling af kunder«, men ligeledes andre former for adfærd, som »[u]den nødvendigvis at være lige så skadelige for konkurrencen [også] i visse tilfælde [kan] anses for at have et konkurrencebegrænsende formål« (15). Dette er navnlig tilfældet for visse andre former for horisontale aftaler end karteller (16) eller visse former for vertikale aftaler (17).
28.      Udtrykket »tilstrækkeligt skadelig« skal således forstås som relaterende sig til et kvalitativt kendetegn ved aftalen eller en anden form for hemmelig adfærd. For at en aftale kan anses for at have et konkurrencebegrænsende formål, skal den have en klart konkurrencebegrænsende økonomisk begrundelse. Det skal med andre ord være klart, at aftalens objektive formål ud fra et økonomisk synspunkt er i strid med de interesser, der er fastsat i artikel 101 TEUF (18). Dette er årsagen til, at myndighederne i disse situationer kan fastslå, at de råder over tilstrækkelige oplysninger til at kvalificere den pågældende adfærd som en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, uden at det er nødvendigt at foretage en såkaldt kontrafaktisk analyse for at fastslå dens virkninger på markedet (19).
29.      En aftales økonomiske begrundelse må hverken forveksles med bevidstheden om at overtræde konkurrencereglerne eller med de deltagende virksomheders subjektive hensigt om at gøre det (20).  Ingen af disse er en afgørende faktor for at fastslå, om der foreligger en overtrædelse af artikel 101 TEUF, selv om de – hvis de bevises – naturligvis kan tages i betragtning ved vurderingen af aftalens konkurrencebegrænsende karakter (21).
30.      Som det fremgår af BIDS-dommen, kan de pågældende virksomheder handle for at forfølge et endeligt mål, som de anser for at være lovligt (i det nævnte tilfælde at reducere sektorens overkapacitet). Selv en potentielt velment handling er imidlertid irrelevant, hvis formålet med og midlerne til det samarbejde, der er aftalt med henblik herpå, i sagens natur er konkurrencebegrænsende (i det foreliggende tilfælde indførelse af en mekanisme, der havde til hensigt at tilskynde konkurrenterne til at trække sig) (22).
31.      Denne fortolkning af artikel 101, stk. 1, TEUF afspejler – så vidt jeg forstår – til en vis grad det oprindelige valg hos traktatens ophavsmænd, som ønskede at forbyde såvel aftaler indgået med det formål at begrænse konkurrencen (konkurrencebegrænsende »formål«) som aftaler, der, selv om de var indgået af en anden grund, ikke desto mindre havde konkurrencebegrænsende virkninger (konkurrencebegrænsende »virkning«) (23). Den nuværende fortolkning er derfor baseret på denne oprindelige tilgang og tager højde for det indlysende faktum, at de involverede virksomheder normalt er juridiske personer, hvorfor det ikke altid er realistisk, ligesom det samtidig kan være temmelig vanskeligt at undersøge deres (subjektive) hensigter.
32.      Hertil kommer, at EU-konkurrenceretten, selv om de sanktioner, der kan pålægges af myndighederne, henhører under det »strafferetlige område« som omhandlet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og den europæiske menneskerettighedskonvention, afviger fra strafferettens hårde kerne (24). Myndighederne behøver ikke at påvise et psykologisk element i den konkurrencebegrænsende adfærd, kun et materielt, for at holde virksomhederne ansvarlige for overtrædelserne.
b)      Hvordan kan man fastslå et konkurrencebegrænsende »formål« (I)?
33.      Domstolen har præciseret, at for at afgøre, om en given adfærd har et konkurrencebegrænsende »formål«, skal tre aspekter undersøges: i) indholdet af den omhandlede aftale, ii) den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori den indgår, og iii) de formål, den tilsigter at opfylde (25).
34.      Undersøgelsen af aftalens indhold – som naturligvis er udgangspunktet for analysen – vedrører genstanden for det samarbejde, som de implicerede virksomheder har iværksat, eller med andre ord den mekanisme, som disse har skabt. Som Domstolen har præciseret, kan det være nødvendigt »at de forskellige aspekter herved undersøges med henblik på at afgøre, om den pågældende samordning har kendetegn, som gør det muligt at knytte den til en form for samordning mellem virksomheder, der af selve sin art skal anses for skadelig for de normale konkurrencevilkår« (26). Kort sagt: Hvordan fungerer denne aftale? Svarer den til en form for adfærd, der, som vi ved, typisk er skadelig?
35.      Hvad i denne henseende angår den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori den pågældende adfærd indgår, har Domstolen udtalt, at »arten af de produkter eller tjenesteydelser, der er tale om, samt hvorledes de pågældende sektorer eller markeder er opbygget og reelt fungerer, [skal] tages i betragtning« (27). Både økonomiske faktorer (f.eks. hindringer for adgang og udvidelse, markedskoncentration, konkurrenters styrke, leverandørers og køberes opvejende magt osv.) og juridiske faktorer (f.eks. gældende lovgivning, relaterede regler udstedt af selvregulerende organer, eksistensen af lignende aftaler på markedet, der kan have kumulative virkninger osv.) kan være relevante i denne forbindelse. Dette afhænger hovedsageligt af omstændighederne i den konkrete sag.
36.      Det er nemlig f.eks. muligt, at »det først, når visse bestemte betingelser er opfyldt, kan formodes, at visse former for samordning [...] kan anses for at være skadelige for de normale konkurrencevilkår« (28). Det er ligeledes muligt, at der på trods af en given adfærds typiske skadelige karakter på et givet marked ganske enkelt ikke er nogen konkurrence, som kan begrænses (29). I visse tilfælde kan det også være nødvendigt at undersøge, hvordan det relevante marked har udviklet sig over tid for at afgøre, om en given praksis, selv om den ikke var konkurrencebegrænsende, da den blev skabt, efterfølgende er blevet opretholdt med henblik på at forfølge et konkurrencebegrænsende formål (30).
37.      Hvad angår de mål, der forfølges med den omhandlede adfærd – det sidste element i analysen og af indlysende grunde afgørende i denne sammenhæng – skal de umiddelbare og direkte mål, som denne adfærd tilsigter at opnå ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt, fastlægges (31). Myndighederne bør med andre ord forsøge at identificere de vigtigste økonomiske årsager til samarbejdet mellem de pågældende virksomheder (32).
38.      Hertil kommer som nævnt ovenfor i punkt 29, at parternes subjektive hensigt, selv om den ikke er en nødvendig faktor ved fastlæggelsen af en aftales konkurrencebegrænsende formål, kan tages i betragtning, hvor dette er relevant. Det ville f.eks. være urimeligt at se bort fra interne dokumenter og andre beviser, der godtgør, at parternes personale vidste, at lovligheden af den omhandlede adfærd var højst tvivlsom, og afgav meget vildledende oplysninger med henblik på at få de offentlige myndigheder til at begå en fejl (33).
39.      Når dette er sagt, er det næste spørgsmål – af mere praktisk art – hvordan disse tre grupper af elementer rent faktisk skal vurderes med henblik på at afgøre, om en given adfærd overhovedet har til formål at begrænse konkurrencen eller ej.
40.      Igen afhænger dette af de specifikke forhold i den enkelte sag. Det forekommer mig, at der i henhold til nyere retspraksis er to hovedlinjer i den analyse, som myndighederne kan lægge til grund.
c)      Hvordan kan man fastslå et konkurrencebegrænsende »formål« (II)?
41.      En første mere »traditionel« analyse følges typisk, når den pågældende aftale synes at tilhøre en kategori af aftaler, hvis skadelige karakter er velkendt og almindeligt anerkendt: f.eks. prisfastsættelse, begrænsning af kapacitet og opdeling af markedet. I disse sager bekræfter erfaringen – dvs. den økonomiske analyse og tidligere administrativ og retslig praksis – nemlig at aftalerne generelt er konkurrencebegrænsende (34).
42.      Når en undersøgelse af aftalernes indhold viser, at aftalen ved første øjekast udgør (det, man ofte kalder) en »åbenbar konkurrencebegrænsning« (35), behøver undersøgelsen af den retlige og økonomiske sammenhæng samt af aftalens formål således ikke altid være meget detaljeret (36). For at bekræfte, at aftalen er konkurrencebegrænsende, skal myndighederne alene kontrollere, at der ikke foreligger særlige omstændigheder, der kan rejse tvivl om den pågældende aftales formodede skadelige karakter (37). Myndighederne skal med andre ord sikre sig, at det materiale, der er indsamlet i forbindelse med deres undersøgelse, herunder det materiale, som de berørte virksomheder har bragt til deres kendskab, bekræfter, at den pågældende aftale, ligesom de fleste aftaler i samme kategori, i sig selv er konkurrencebegrænsende (38). Denne form for analyse giver konkurrencemyndighederne en klar, administrerbar og konkret proceduremæssig ramme mod åbenlyst skadelig adfærd, hvorved disse myndigheder sparer administrative omkostninger, samtidig med at risikoen for fejl minimeres (39).
43.      En anden type analyse vedrører de aftaler, hvor der ikke kan foretages en umiddelbar »sikker« vurdering af deres formål, f.eks. fordi de har væsentlige originale karakteristika, eller fordi de synes at tilhøre en kategori af aftaler, som normalt ikke er problematiske. I sådanne sager vil myndighederne normalt have behov for en nærmere analyse af den pågældende aftales indhold, sammenhæng og formål for at afgøre, om den har et konkurrencebegrænsende formål. Nyere retspraksis, som f.eks. i »pay-for delay sagaen« (40), viser, at et konkurrencebegrænsende formål ikke nødvendigvis udelukkes af den omstændighed, at der ikke findes nogen tidligere administrativ eller retslig praksis vedrørende en lignende adfærd.
44.      Også i disse tilfælde kan erfaringen imidlertid bidrage til at definere det egentlige formål med en – ved første øjekast uskadelig – aftale. Begrebet »erfaring« skal ikke forstås snævert og statisk. Det afgørende er, at myndighederne takket være veletablerede metoder til juridisk og økonomisk analyse har en klar forståelse af den retlige mekanisme, som aftalen skaber, og viden om dens sandsynlige økonomiske indvirkning på markedet. Det er nemlig muligt, at en aftale skjuler eller i økonomisk henseende svarer til en åbenbar konkurrencebegrænsning eller en anden praksis, hvis skadelige karakter er rimelig klar (41).
45.      Desuden er »erfaring« et begreb, der nødvendigvis udvikler sig over tid i lyset af den øgede viden og erfaringer, som de kompetente administrative og retslige myndigheder har gjort sig, udviklingen af mere avancerede analyseværktøjer og udviklingen i økonomiske overvejelser (42). Denne logik går naturligvis begge veje: Erfaringen kan tage visse former for adfærd ud af »formålskassen«, men den kan også bringe nye ind.
46.      Det er på baggrund af disse principper, at jeg nu vil behandle de spørgsmål, som den i hovedsagen omtvistede aftale rejser.
2.      No-poach-aftaler og konkurrencebegrænsende »formål«
47.      Det skal indledningsvis påpeges, at inden for rammerne af proceduren i henhold til artikel 267 TEUF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, er sidstnævntes rolle begrænset til en fortolkning af de bestemmelser i EU-retten, som den er adspurgt om, i det foreliggende tilfælde artikel 101, stk. 1, TEUF. Det tilkommer således ikke Domstolen, men den forelæggende ret, endeligt at vurdere, om den omtvistede aftale – henset til samtlige de relevante forhold, der karakteriserer situationen i hovedsagen og den retlige og økonomiske sammenhæng, hvori den indgår – har til formål at begrænse konkurrencen. Imidlertid kan Domstolen, når den træffer afgørelse om en præjudiciel forelæggelse, på grundlag af oplysningerne i de sagsakter, som den råder over, give nærmere oplysninger med henblik på at vejlede den nationale ret i dens fortolkning, således at den kan afgøre tvisten (43).
48.      I lyset af det ovenstående vil jeg forsøge at bistå Domstolen med at vejlede den forelæggende ret om to hovedspørgsmål: For det første om no-poach-aftaler generelt kan anses for i sig selv at være konkurrencebegrænsende, og for det andet om de specifikke omstændigheder omkring indgåelsen af den omtvistede aftale bør have betydning for vurderingen.
a)      En potentiel kategori af konkurrencebegrænsende »formål«
49.      Jeg kan indledningsvis anføre, at no-poach-aftaler – aftaler, hvorved to eller flere virksomheder forpligter sig til ikke at rekruttere eller kontakte hinandens ansatte – i det mindste når de indgås mellem aktuelle og potentielle konkurrenter, og medmindre de er accessoriske i forhold til en lovlig transaktion, som ikke i sig selv er konkurrencebegrænsende, har alle de kendetegn, der umiddelbart kan anses for at have et konkurrencebegrænsende »formål«.
50.      Det er indledningsvis ret åbenbart, at en no-poach-aftale kan betragtes som en form for opdeling af en forsyningskilde (i den foreliggende sag tilrådighedsstillelse af arbejdskraft), som er en adfærd, der udtrykkeligt henvises til i artikel 101, stk. 1, litra c), TEUF. Desuden synes den seneste praksis fra myndigheder (44) og domstole (45) (både i og uden for EU) såvel som den juridiske og økonomiske litteratur (46) at indeholde tilstrækkelige og pålidelige holdepunkter for det synspunkt, at no-poach-aftaler generelt er skadelige for den normale konkurrence. I FIFA-dommen henviste Domstolen nemlig til hemmelig adfærd, der bestod i i visse sektorer eller på visse markeder at begrænse eller kontrollere »ansættelse af arbejdstagere på højt niveau«, som et muligt konkurrencebegrænsende formål (47).
51.      Jeg er enig i dette. I stedet for at konkurrere om at ansætte de bedste medarbejdere – ved at tilbyde højere lønninger og/eller bedre arbejdsvilkår og ‑muligheder – »fastlåser« de pågældende virksomheder deres personale med en »fastfrysningseffekt« i deres kontraktvilkår. De fleste effektive virksomheder, som har incitament til og muligheden for at ansætte det personale, som de finder bedst egnet til deres behov, forhindres i at gøre dette, når dette personale er ansat af en af de andre parter i aftalen.
52.      Dette fører uundgåeligt til en uhensigtsmæssig fordeling af menneskelige ressourcer, tab af effektivitet og/eller innovation og naturligvis lavere lønninger til personalet. Inputmarkedet (arbejdsmarkedet) påvirkes uden tvivl negativt, og som følge heraf kan outputmarkedet (produkter eller tjenesteydelser, der udbydes af de pågældende virksomheder) ofte påvirkes på samme måde.
53.      Jeg har derfor ingen vanskeligheder med at konkludere – i overensstemmelse med bl.a. konkurrencemyndighedens, den portugisiske regerings og Kommissionens opfattelse – at den økonomiske begrundelse i størstedelen af de no-poach-aftaler, der er indgået mellem konkurrenter, er konkurrencebegrænsende.
54.      Af de ovenfor anførte grunde er konklusionen om, at en given aftale tilhører en kategori af aftaler, der typisk er konkurrencebegrænsende, på ingen måde afslutningen af analysen. Der skal tages hensyn til indholdet, den retlige og økonomiske sammenhæng samt formålene med den specifikke aftale med henblik på at kontrollere, om der foreligger særlige omstændigheder, der kan rejse tvivl om den pågældende aftales skadelige karakter.
b)      De særlige omstændigheder i hovedsagen
55.      Efter min opfattelse er der i den foreliggende sag flere elementer, som synes at udelukke, at den omtvistede aftale efter sin art er konkurrencebegrænsende.
56.      Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at fodboldklubberne indgik den omtvistede aftale med støtte fra det nationale fodboldforbund under covid-19-pandemien med det formål at sikre, at sæsonen 2019/2020 på trods af afbrydelsen og forsinkelserne kunne afsluttes uden at skade turneringens integritet og fairness.
57.      Det forekommer mig ret indlysende, at det med ti kampe tilbage at spille uden nogen aftale som den omhandlede ville have været temmelig let for visse hold at fordreje turneringens normale afvikling. Navnlig ved at rekruttere de bedste spillere fra deres nærmeste konkurrenter – herunder spillere, hvis kontrakter stod til at udløbe, eller som ensidigt var blevet opsagt – kunne de rigeste klubber have styrket deres egne trupper og på samme tid have svækket disse konkurrenter (48). Dette ville have været så meget desto mere sandsynligt, da pandemien ramte fodboldklubbernes økonomi ganske hårdt (49), og det er derfor ikke utænkeligt, at dette kunne have forværret forskellen i den økonomiske situation mellem de forskellige klubber og dermed have påvirket indgåelsen af kontrakter med nye spillere.
58.      En sådan situation kunne – efter min opfattelse – have skadet tilliden til hele turneringen i bl.a. sponsorernes og tilhængernes øjne. Derfor er klubbernes ønske om at holde deres trupper i de sidste ti kampe så ens som muligt med dem i den første del af sæsonen en foranstaltning, der er i overensstemmelse med målet om at sikre integritet og fairness i sportsturneringen, hvor resultaterne er baseret på meritter og ikke på opportunistiske hensyn. I FIFA-dommen har Domstolen allerede anerkendt, at det »kan [...] være legitimt for [fodboldforbund] at søge i et vist omfang at sikre stabiliteten i sammensætningen af spillertrupper, der fungerer som udklækningssted for de hold, som disse klubber består af i en given sæson, f.eks. ved at forbyde ensidig opsigelse af ansættelseskontrakter i løbet af sæsonen eller et givet år« (50). Efter min opfattelse er en sådan konstatering, mutatis mutandis, også relevant i den foreliggende sag. I praksis havde den pågældende aftale til formål at forsinke åbningen af transfervinduet – som af indlysende grunde normalt ikke er åbent i perioder, der ligger så tæt på turneringens afslutning (51) – for visse spillere for at bringe den i overensstemmelse med den nye tidsplan for turneringen.
59.      Jeg vil i denne forbindelse tilføje, at jeg ikke er overbevist af konkurrencemyndighedens og Kommissionens udsagn om, at der er en relativ lighed mellem de regler, der blev undersøgt i FIFA-dommen (52), som Domstolen faktisk fandt havde et konkurrencebegrænsende formål, og den aftale, der er genstand for den foreliggende sag. I FIFA-dommen var reglementet først og fremmest affattet i »meget generelle og upræcise vendinger, der egnede sig til en skønsmæssig gennemførelse, som derfor er uforudsigelig og vanskelig at kontrollere« (53), og til at blive misbrugt (54). Enhver overtrædelse af disse regler kunne således næsten automatisk og på grundlag af simple formodninger føre til, at der blev pålagt drastiske og/eller varige sanktioner (55), hvorved spilleren blev frataget »enhver mulighed for at deltage i den organiserede fodbold« (56) og »[udsatte] den nye klub for risikoen for at blive holdt solidarisk ansvarlig for betalingen af en erstatning på et potentielt meget stort beløb« (57). Som sådan medførte disse regler en »[generel og drastisk] begrænsning af den grænseoverskridende konkurrence mellem klubber[, der udstrakte sig] fra et geografisk synspunkt til hele Unionens område og [...] tidsmæssigt [havde] en varig karakter« (58).
60.      Jeg kan ikke se, hvilke karakteristika de to sæt af foranstaltninger har til fælles.
61.      Den omtvistede aftale havde heller ikke en virkning, der kunne sammenlignes med virkningen af den foranstaltning, der blev undersøgt i Royal Antwerp-dommen. I denne sag bekræftede Domstolen på ny, at aftaler eller beslutninger inden for sammenslutninger af virksomheder, der har til formål »at opdele markederne efter nationale grænser, eller som går ud på at genoprette de nationale markeders skranker eller at besværliggøre integrationen af de nationale markeder, kan stride mod EU-traktatens og EUF-traktatens formål, som er at integrere disse markeder gennem indførelsen af det indre marked, og at de af denne grund principielt skal kvalificeres som aftaler, der har »til formål« at begrænse konkurrencen« (59). En sådan effekt kan ikke identificeres i den foreliggende sag, da grænseoverskridende overførsler ikke blev påvirket af den omtvistede aftale i nogen retning.
62.      Selv om den omtvistede aftale indførte visse begrænsninger i klubbernes konkurrenceevne for så vidt angår et af de vigtigste input i deres virksomhed (indgåelse af kontrakter med spillere) (60), er jeg derfor af den opfattelse, at denne aftale under de særlige omstændigheder i den foreliggende sag og i betragtning af dens begrænsede rækkevidde næppe kunne anses for i sig selv at være konkurrencebegrænsende.
63.      Det kan endog hævdes, at den omhandlede aftale var konkurrencefremmende. Sportsligaer fungerer ikke som almindelige markeder for produkter eller tjenesteydelser. »Den vildeste drøm« for en klub, der spiller i ligaen, er ikke at sende alle klubbens konkurrenter ud af markedet og blive et de facto-monopol. Dette er fysisk umuligt og giver økonomisk ingen mening. Antallet af klubber er stabilt, og deres resultater på markedet (med tilhængere, sponsorer, radio- og TV-selskaber osv.) kræver, at der opretholdes en vis konkurrencedygtighed i ligaen (61). Derfor ville det, set fra dette perspektiv, ikke være urimeligt at anlægge det synspunkt, at den økonomiske begrundelse for den omtvistede aftale, for så vidt som den bidrog til at sikre en hensigtsmæssig konkurrencestruktur inden for ligaen frem til sæsonens afslutning, var at bevare og fremme en sund konkurrence.
64.      Jeg forstår, at det relevante marked for den omtvistede aftale er markedet for transfer af spillere (ligaen i sig selv fungerer ikke som et marked). Den indbyrdes afhængighed mellem de to er imidlertid indlysende: Hvis ligaen mistede sin integritet og konkurrenceevne, ville tilhængernes, sponsorernes og TV-selskabernes interesse sandsynligvis falde, hvilket også ville skade markedet for transfer af spillere, da dette ville føre til færre investeringer, hvilket ville resultere i en situation, hvor både klubber og spillere taber.
65.      Da Kommissionen i retsmødet blev opfordret til at overveje, om den omhandlede aftale af de grunde, der netop er redegjort for, kunne anses for at have en konkurrencefremmende karakter, nøjedes den i denne forbindelse med at henvise til de konkurrencebegrænsende virkninger, der generelt følger af no-poach-aftaler, uden at tage stilling til begrundelsen for denne specifikke aftale og den sammenhæng, som den faktisk indgik i. I sit endelige svar i retsmødet gik Kommissionen så vidt, at den i det væsentlige anførte, at det ikke var nødvendigt at undersøge sammenhængen, eftersom den omtvistede aftale havde et konkurrencebegrænsende »formål«.
66.      Dette synspunkt kan jeg ikke tilslutte mig. Ikke alene er Domstolens praksis konsekvent med hensyn til at fastslå, at sammenhængen altid er vigtig (62), men flere domme fra de seneste år har også gjort det klart, at det – som forklaret i punkt 40 ovenfor – kan være nødvendigt at foretage en »detaljeret analyse« af sammenhængen (såvel som af indholdet og formålene), når sagerne ikke er ligetil (63). På samme måde som sammenhængen undertiden kan føre til, at en aftale ikke falder ind under en kategori af aftaler, der typisk er konkurrencebegrænsende efter sit »formål«, kan sammenhængen også have den modsatte virkning.
67.      Dette forklarer også, hvorfor jeg er noget forvirret over de gentagne henvisninger i konkurrencemyndighedens, den portugisiske regerings og Kommissionens mundtlige indlæg til den passage i Toshiba-dommen, hvorefter »analysen af den økonomiske og retlige sammenhæng [kan] begrænses til, hvad der er strengt nødvendigt for at fastslå, at der er tale om en aftale med et konkurrencebegrænsende formål« (64). De synes at fortolke denne passage således, at den giver myndighederne mulighed for at foretage en summarisk (hvis ikke overfladisk) analyse af sammenhængen under alle omstændigheder. Dette er en klar fejlfortolkning af Toshiba-dommen. Disse parter har fremhævet udtrykkene »begrænses« og »strengt«, men ser bort fra ordet »nødvendigt« og ignorerer den retspraksis, der er nævnt i det foregående punkt.
68.      Det forekommer mig, at den konkurrencebegrænsende karakter af den omtvistede aftale er alt andet end ligetil. Såvel aftalens indhold (dens begrænsede rækkevidde), som dens sammenhæng (covid-19-pandemien) og dens mål (at sikre en velordnet afslutning af sportssæsonen) gør det klart, at der er behov for en mere detaljeret og grundig vurdering af aftalens konkurrencebegrænsende formål (og i givet fald dens virkning).
69.      Da konkurrencemyndigheden i retsmødet blev opfordret til at forklare, hvilken skade den omtvistede aftale havde påført forbrugerne, havde den faktisk svært ved at komme med et brugbart svar. Denne myndighed henviste til mulige problemer i forhold til fairness i behandlingen af spillere. Som det fremgår af punkt 49-53 i dette forslag til afgørelse, er jeg i princippet ikke imod, at der i forbindelse med en konkurrenceanalyse tages hensyn til arbejdsrelaterede spørgsmål, og hvordan virksomhedernes praksis kan påvirke dette marked. Konkurrenceretten og arbejdsretten har imidlertid forskellige formål og er underlagt forskellige principper. Spillernes ansættelseskontrakter med deres klubber reguleres nemlig generelt af national ret (65). I nogle lande findes der også fælles kollektive overenskomster inden for visse sportsgrene. EU-retten – herunder EU-konkurrenceretten – er ganske respektfuld over for disse nationale love og kollektive overenskomster (66). Den måde, hvorpå arbejdsrelaterede forhold spiller sammen med konkurrenceretlige forhold, bør derfor forklares nøje, når der anlægges en sag i henhold til artikel 101 TEUF om angivelig skade på arbejdstagere. I den foreliggende sag er det min opfattelse, at dette samspil stadig er uklart, ligesom den konkrete skadevirkningsteori, der ligger til grund for konkurrencemyndighedens afgørelse i øvrigt også er det.
70.      Det tilkommer imidlertid i sidste ende den nationale ret at træffe afgørelse om alle de spørgsmål, der er behandlet ovenfor, efter en grundig undersøgelse af den omtvistede aftales indhold, sammenhæng og formål.
71.      På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det tredje præjudicielle spørgsmål med, at artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en no-poach-aftale, der er indgået under covid-19-pandemien af professionelle sportsklubber efter aftale med deres nationale sportsforbund, ikke skal kvalificeres som havende et konkurrencebegrænsende formål, hvis dens reelle begrundelse var at bevare fairness og integritet i den sportskonkurrence, der var berørt af pandemien.
IV.    Det første og det andet spørgsmål
72.      Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en aftale som den i hovedsagen omtvistede kan være omfattet af Meca-Medina-retspraksissen og af denne grund anses for at være forenelig med artikel 101 TEUF.
73.      Jeg minder om, at det er en linje i Domstolens praksis, der udspringer af Wouters-dommen (67) og derefter er blevet anvendt på sportsrelaterede aktiviteter først i Meca-Medina-dommen og senere i ISU-dommen, Superleague-dommen og Royal Antwerp-dommen samt i visse efterfølgende domme (68). I Meca-Medina-retspraksissen præciseres det nærmere bestemt, at aftaler, der begrænser de implicerede virksomheders handlefrihed, ikke er omfattet af forbuddet i artikel 101, stk. 1, TEUF, hvis i) de er begrundet i, at der forfølges et eller flere legitime mål af almen interesse, som ikke i sig selv er konkurrencebegrænsende, ii) de konkrete metoder, der anvendes til at forfølge disse mål, reelt er nødvendige i dette øjemed, og iii) selv hvis det viser sig, at disse metoder naturligt har til følge, i det mindste potentielt, at begrænse eller fordreje konkurrencen, går denne naturlige følge ikke videre, end hvad der er nødvendigt, navnlig ved at eliminere enhver konkurrence.
74.      I punkt 21-53 i mit forslag til afgørelse i ROGON-sagen har jeg udførligt redegjort for oprindelsen, logikken og rækkevidden af denne retspraksis. Af procesøkonomiske hensyn henviser jeg læserne til disse passager. Det er i lyset af disse betragtninger, at jeg nu vil undersøge, om Meca-Medina-retspraksissen finder anvendelse på en aftale som den omtvistede. Endnu en gang tilkommer det imidlertid den nationale ret at træffe den endelige afgørelse i denne henseende.
75.      Jeg vil indledningsvis præcisere, at hvis den forelæggende ret kommer frem til den konklusion, at den omtvistede aftale – i modsætning til min foreløbige vurdering – har et konkurrencebegrænsende formål, finder denne retspraksis ikke anvendelse. Min analyse nedenfor er således baseret på den antagelse, at den forelæggende rets endelige undersøgelse af den omtvistede aftale bekræfter, at aftalen ikke forfølger et konkurrencebegrænsende formål.
76.      Som det fremgår af punkt 70 ovenfor, består den test, som Domstolen opstillede i Meca-Medina-retspraksissen, i det væsentlige af tre på hinanden følgende trin i analysen, som, endnu en gang, ikke kan foretages abstrakt, men altid skal undersøge den pågældende adfærd i lyset af dens økonomiske og retlige sammenhæng (69).
77.      For det første skal den forelæggende ret afgøre, om den omtvistede aftale er begrundet i forfølgelsen af et eller flere legitime mål af almen interesse, som ikke i sig selv er konkurrencebegrænsende. Når det allerede er fastslået, at en aftale som den omtvistede ikke havde et konkurrencebegrænsende formål, skal følgende elementer stadig kontrolleres: om det mål, der blev forfulgt, var værd at beskytte i henhold til EU-retten, og om de personer, der indgik den omtvistede aftale, havde legitimitet til at handle. Min foreløbige opfattelse er, at begge spørgsmål skal besvares bekræftende.
78.      Først og fremmest anerkender og fremmer Unionen i henhold til artikel 165, stk. 2, TEUF »retfærdighed og åbenhed i sportskonkurrencer« (70). Allerede før indførelsen af denne bestemmelse ved Lissabontraktaten havde Domstolen faktisk udtrykkeligt anerkendt den almene interesse, der er forbundet med disse værdier (71). Nyere retspraksis har utvetydigt bekræftet, at »det er legitimt at bringe afholdelse og afvikling af internationale turneringer i professionel fodbold ind under fælles regler, der har til formål [...] på passende og effektiv vis at fremme afholdelse af sportsturneringer baseret på lige muligheder og fortjeneste« (72).
79.      Nærmere bestemt fastslog Domstolen i FIFA-dommen, at i) »formålet om at sikre lige vilkår i de sportslige kampe udgør et legitimt mål af almen interesse, som kan forfølges af et sportsforbund, f.eks. ved at vedtage regler, der fastsætter transferfrister for spillere med henblik på at undgå, at der foretages transfer på et sent tidspunkt, der i væsentlig grad kunne ændre et holds styrke under turneringerne, hvilket ville vanskeliggøre sammenligneligheden af de resultater, som de enkelte hold har opnået, og dermed vanskeliggøre den gnidningsfrie afvikling af turneringerne som helhed«, og ii) at »[o]pretholdelsen af en vis grad af stabilitet i arbejdsstyrken og dermed af en vis kontinuitet i de dertil knyttede kontrakter skal [...] anses for [...] et af de mulige midler til at bidrage til forfølgelsen af det legitime mål af almen interesse, der består i at sikre lige vilkår i fodboldturneringer mellem klubber« (73).
80.      Desuden er nationale sportsforbund som LPFP – der bistod og samarbejdede med de klubber, der indgik den omtvistede aftale – konsekvent blevet anset for at have både »hovedansvaret for forhold, der vedrører idrættens verden«, i hvilken forbindelse de overlades et vist spillerum til at »organisere og fremme deres disciplin« (74), og status af nationale myndigheders og Unionens forhandlingspartnere vedrørende idrætsrelaterede forhold (75). Dette er udtrykkeligt anerkendt i Domstolens praksis (76).
81.      For det andet skal den forelæggende ret efterprøve, om de konkrete metoder, der blev anvendt til at forfølge det omhandlede mål, reelt var nødvendige i dette øjemed. Efter min opfattelse kræver dette »nødvendigheds«-kriterium, at den forelæggende ret først og fremmest undersøger tre snævert forbundne aspekter, nemlig om den omtvistede aftale i) blev indgået for at opfylde et objektivt behov for at forfølge det pågældende mål, ii) reelt opfyldte hensynet om at sikre gennemførelsen af dette mål på en sammenhængende måde og iii) var egnet til at nå dette mål, således at det syntes at være egnet til at bidrage hensigtsmæssigt til dets gennemførelse.
82.      På grundlag af oplysningerne i sagsakterne er det også her min opfattelse, at disse tre spørgsmål formentlig ligeledes skal besvares bekræftende. Covid-19-pandemiens ekstraordinære karakter skabte en alvorlig risiko for, at klubberne ikke ville være i stand til at fuldføre fodboldsæsonen 2019-2020, eller i det mindste at der ikke kunne sikres integritet og fairness i sæsonafslutningen. Det kan efter min opfattelse vanskeligt bestrides, at fodboldholdene og fodboldforbundene var »nødt til at gøre noget« for at »redde, hvad reddes kunne« under så usikre og hidtil usete omstændigheder.
83.      Som anført i punkt 57, 58, 63 og 64 ovenfor synes den omhandlede aftale at være begrundet i fodboldklubbernes og det nationale forbunds reelle ønske om at sikre en fair og ordentlig afslutning af sæsonen ved at sikre, at turneringens konkurrencestruktur forblev upåvirket.
84.      I denne sammenhæng vil jeg gerne fremhæve, at udtrykket »reel nødvendighed« i Meca-Medina-testen ikke skal forstås som »conditio sine qua non« for at nå det pågældende mål. Som jeg har forklaret i punkt 41-45 i mit forslag til afgørelse i ROGON-sagen, har de berørte reguleringsorganer nødvendigvis behov for et vist spillerum ved valget af de foranstaltninger, som de finder egnede til bedst muligt at beskytte de involverede interesser. For blot at nævne ét eksempel kan forbuddet mod, at advokater udøver virksomhed i integrerede samarbejder med revisorer, hvilket var genstanden for den sag, der gav anledning til Wouters-dommen, ikke anses for absolut nødvendigt og uundværligt for at give »de endelige forbrugere af juridiske tjenesteydelser den nødvendige garanti for advokatens vandel og erfaring og for en ordnet retspleje« (77). Nøgleordet i denne sammenhæng er »med rette«: Kunne de berørte parter med rette antage, at den omhandlede foranstaltning ville bidrage meningsfuldt til at nå det erklærede mål, mens enhver anden mindre konkurrencebegrænsende foranstaltning ikke ville være lige så effektiv?
85.      Som jeg nærmere har forklaret i mit forslag til afgørelse i ROGON-sagen, er jeg klar over, at udtrykket »med rette«, som anvendes i Wouters-dommen, ikke optræder i ISU-dommen, Superleague-dommen eller Royal Antwerp-dommen. Domstolen formulerede imidlertid blot dette begreb på en anden måde i Superleague-dommens præmis 197. I denne passage anførte Domstolen, at Unionens retsinstanser og de nationale retsinstanser ved efterprøvelsen af, om foranstaltningen er nødvendig, skal kontrollere, om »de effektivitetsgevinster, der forventes [...] kan opnås ved foranstaltninger, der er mindre restriktive for konkurrencen«, men at de ikke må vurdere de forskellige tilgængelige foranstaltninger »ud fra ønskværdighed«.
86.      Endelig skal den forelæggende ret undersøge, om virkningerne af den omtvistede aftale går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dens mål, navnlig ved at eliminere enhver konkurrence. Som jeg har forklaret, vedrørte den omtvistede aftale kun et af de parametre, som klubberne konkurrerer om (indgåelse af kontrakter med nye spillere) – hvorved konkurrencen klubberne imellem forblev intakt i enhver anden henseende – og kun for visse spillere i en kort periode. Dette betyder efter min opfattelse, at denne aftale ikke eliminerer enhver konkurrence på det eller de berørte markeder.
87.      Der synes således at være et hovedspørgsmål, som den forelæggende ret måske bør fokusere på i denne sammenhæng: Om der var andre foranstaltninger, der, selv om de var lige så egnede til at nå det forfulgte mål også var mindre konkurrencebegrænsende. Det er et spørgsmål, som den forelæggende ret åbenbart er bedst egnet til at træffe afgørelse om, eftersom det kræver, at der tages hensyn til forskellige retlige og faktiske omstændigheder. En række specifikke træk ved den omtvistede aftale eller ved den sammenhæng, hvori den blev vedtaget, forekommer mig imidlertid at være af særlig betydning.
88.      For det første havde den omtvistede aftale et begrænset geografisk og personelt anvendelsesområde: spillere, der var ansat af portugisiske fodboldklubber i første og andet division, som var parter i aftalen, og hvis kontrakt var udløbet eller ensidigt var blevet opsagt under covid-19-pandemien. Det stod fortsat klubberne frit for f.eks. at hyre spillere fra klubber, der spillede uden for Portugal, eller fra lavere portugisiske divisioner. Aftalens tidsmæssige anvendelsesområde var også temmelig begrænset: Den fandt kun anvendelse i den periode, der var nødvendig for at afslutte sæsonen 2019-2020, og ophørte med at have virkning fra dagen efter den sidste kamp i denne sæson.
89.      For det andet bør den forelæggende ret i betragtning af spørgsmålets hastende karakter og situationens usikkerhed og kompleksitet ved undersøgelsen af, om der fandtes alternative foranstaltninger – hvilket det tilkommer konkurrencemyndigheden at pege på – kun tage hensyn til dem, der var rimeligt let tilgængelige og relativt enkle i udformning og gennemførelse. Der var naturligvis ikke tale om en periode, hvor det var muligt at fremlægge detaljerede undersøgelser og rapporter eller at eksperimentere. Når alt kommer til alt, var det ikke engang muligt at afholde fysiske møder, og onlineplatforme var bestemt ikke den mest effektive måde at føre langvarige og komplekse drøftelser på.
90.      I denne sammenhæng ville jeg heller ikke se bort fra, at det europæiske konkurrencenetværk nogle uger før indgåelsen af den omtvistede aftale udstedte en samlet erklæring, hvori det anerkendte det mulige behov for samarbejde mellem virksomheder (78). Dette kunne understøtte antagelsen om, at fodboldklubberne og det nationale forbund med rette kunne antage, at en vis grad af samarbejde om spørgsmål, som de ellers ville have konkurreret hårdt om, undtagelsesvis var nødvendig i denne periode.
91.      For det tredje synes den omtvistede aftales indvirkning på de involverede fodboldspilleres økonomiske aktivitet at være forholdsvis ubetydelig. De kunne til enhver tid indgå kontrakt med hold uden for Portugal og også med alle hold i Portugal fra dagen efter den sidste kamp i sæsonen. Henset til FIFA’s anbefaling til de nationale fodboldforbund om at ændre datoerne for spillernes registreringsperioder (79) forekommer det mig, at spillerne næppe kan hævde at have mistet betydelige muligheder for nye kontrakter som følge af den omtvistede aftale. Endvidere ændrede den nævnte aftale ikke – og kunne naturligvis heller ikke ensidigt ændre – den retlige varighed af spillernes eksisterende kontrakter; enhver forlængelse heraf (og i givet fald eventuelle yderligere vederlag) skulle aftales mellem den pågældende klub og spiller. Spillerne kunne således frit forhandle og afvise tilbud, som de anså for uattraktive, samtidig med at de overvejede muligheder i andre fodboldligaer.
92.      Selv om aftalen har kunnet tilskynde spillerne til at acceptere tilbud, der var lavere, end de ville have ønsket, var det alternativ, som disse spillere havde til rådighed (den midlertidige ledighedsordning, som den portugisiske regering vedtog under pandemien) – så vidt jeg forstår – økonomisk langt mindre fordelagtigt for dem.
93.      Jeg er derfor foreløbigt af den opfattelse, at den omhandlede aftale er udformet på en sådan måde, at den begrænser indvirkningen på konkurrencen mellem de pågældende klubber mest muligt, og at det er vanskeligt at identificere alternative foranstaltninger, der er lige så effektive og mindre restriktive. Henset ligeledes til det standpunkt, som det europæiske konkurrencenetværk gav udtryk for, kan det hævdes, at fodboldklubberne og det nationale forbund på dette tidspunkt med rette kunne antage, at den konkurrencebegrænsning, som den omtvistede aftale medførte, var nødvendig for at forfølge et legitimt mål af almen interesse og stod i rimeligt forhold til dette mål.
94.      På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det første og det andet præjudicielle spørgsmål med, at artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en no-poach-aftale som den i hovedsagen omtvistede er omfattet af anvendelsesområdet for Meca-Medina-retspraksissen, navnlig forudsat, at den reelt havde til formål at sikre sportskonkurrencens integritet og fairness, og at den var nødvendig og forholdsmæssig i forhold til dette mål.
V.      Forslag til afgørelse
95.      På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de af Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (ret i første instans i sager om konkurrence, regulering og tilsyn, Portugal) forelagte spørgsmål således, at
»artikel 101, stk. 1, TEUF
skal fortolkes således, at en no-poach-aftale indgået under covid-19-pandemien af professionelle sportsklubber efter aftale med deres nationale sportsforbund
–        ikke skal kvalificeres som havende et konkurrencebegrænsende formål, hvis aftalens reelle begrundelse var at bevare fairness og integritet i den sportskonkurrence, der var berørt af pandemien, og
–        er omfattet af anvendelsesområdet for Meca-Medina-retspraksissen, navnlig forudsat, at den reelt havde til formål at sikre sportskonkurrencens integritet og fairness, og at den var nødvendig og forholdsmæssig i forhold til dette mål.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Dom af 21.12.2023, International Skating Union mod Kommissionen (C-124/21 P, EU:C:2023:1012, herefter »ISU-dommen«).
3 –      Dom af 21.12.2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011, herefter »Superleague-dommen«).
4 –      Dom af 21.12.2023, Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010, herefter »Royal Antwerp-dommen«).
5 –      Dom af 4.10.2024, FIFA  (C-650/22, EU:C:2024:824, herefter »FIFA-dommen«).
6 –      Med henvisning til dom af 18.7.2006, Meca-Medina og Majcen mod Kommissionen (C-519/04 P, EU:C:2006:492, herefter »Meca-Medina-dommen«).
7 –      C-209/23 (herefter »forslaget til afgørelse i RRC Sports-sagen«).
8 –      C-428/23 (herefter »forslaget til afgørelse i ROGON-sagen«).
9 –      I de præjudicielle spørgsmål er den omtvistede aftale, der henvises til, omtalt som »en aftale indgået online via platformene Zoom eller Microsoft Teams den 7.4.2020 mellem alle sportsselskaberne inden for professionel fodbold i den bedste fodbolddivision, som størstedelen af sportsselskaberne inden for professionel fodbold i den næstbedste fodbolddivision i en medlemsstat den efterfølgende dag tilsluttede sig på samme måde, i begge tilfælde med medvirken af den organisation, der i denne medlemsstat har til formål at sikre og regulere aktiviteterne inden for professionel fodbold, hvorved de aftalte ikke at indgå kontrakter med professionelle fodboldspillere i disse divisioner, som ensidigt opsagde deres arbejdskontrakt som følge af spørgsmål i forbindelse med covid-19-pandemien eller enhver anden heraf følgende ekstraordinær beslutning, navnlig forlængelsen af sportssæsonen«.
10 –      Forslag til afgørelse Budapest Bank m.fl. (C-228/18, EU:C:2019:678, punkt 1, herefter »forslaget til afgørelse i Budapest Bank-sagen«).
11 –      Jf. f.eks. J-P. Kovar og R. Kovar, »L’objet anticoncurrentiel au sens de l’article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier«, Concurrences N° 1-2016, Art. N° 77266, s. 48, og L. Idot, »La distinction restriction de concurrence par objet / restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE: Un sujet de disputatio«, Concurrences N° 3-2017, Art. N° 93464, s. 1.
12 –      Jf. f.eks. dom af 11.9.2014, CB mod Kommissionen (C-67/13 P, EU:C:2014:2204, præmis 58, herefter »CB-dommen«), af 2.4.2020, Budapest Bank m.fl. (C-228/18, EU:C:2020:265, præmis 54, herefter »Budapest Bank-dommen«) og af 30.1.2020, Generics (UK) m.fl. (C-307/18, EU:C:2020:52, præmis 67, herefter »Generics-dommen«).
13 –      Jf. Superleague-dommen, præmis 161 og 162.
14 –      Ligeledes P. Ibáñez Colomo, »Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administrable Framework«, Yearbook of European Law, 2024, 00, s. 1-37.
15 –      Jf. Superleague-dommen, præmis 163 og 164.
16 –      Ibidem.
17 –      Jf. bl.a. dom af 29.6.2023, Super Bock Bebidas (C-211/22, EU:C:2023:529).
18 –      Jf., med andre ord, Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Generics (UK) m.fl. (C-307/18, EU:C:2020:28, punkt 163, herefter »forslaget til afgørelse i Generics-sagen«).
19 –      Jf. i denne retning dom af 25.3.2021, Lundbeck mod Kommissionen (C-591/16 P, EU:C:2021:243, præmis 139-143, herefter »Lundbeck-dommen«).
20 –      Jf. mit forslag til afgørelse HSBC Holdings m.fl. mod Kommissionen (C-883/19 P, EU:C:2022:384, punkt 85).
21 –      Jf. Superleague-dommen, præmis 167. Jeg vil også i den forbindelse tilføje, at den blotte hensigt om at begrænse konkurrencen i sig selv er utilstrækkelig til at fastslå, at der foreligger en begrænsning. Lad os f.eks. tænke på en aftale, som helt tydeligt ikke kan begrænse konkurrencen. Jf. om dette emne CB-dommen, præmis 54, og generaladvokat Wahls forslag til afgørelse CB mod Kommissionen (C-67/13 P, EU:C:2014:1958, punkt 107, herefter »forslaget til afgørelse i CB-sagen«).
22 –      Dom af 20.11.2008, Beef Industry Development Society og Barry Brothers (C-209/07, EU:C:2008:643, herefter »BIDS-dommen«).
23 –      Jf. f.eks. A. Frumento, »Le regole di concorrenza fra imprese industriali nella Comunità economica europea«, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958, nr. 1, s. 10, R. Joliet, »La légalité des clauses de fidélité d’approvisionnement au regard de l’article 85 du Traité de Rome«, Revue Critique de Jurisprudence Belge, 1968, s. 157, og senest og med yderligere henvisninger N. Petit, »La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par »objet« dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne«, AJCA, 2015, s. 422 og 423.
24 –      Jf. generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse KME Germany m.fl. mod Kommissionen (C-272/09 P, EU:C:2011:63, punkt 67) vedrørende Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols principielle dom i Jussila-sagen (dom af 23.11.2006, Jussila mod Finland, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, § 43).
25 –      Jf. Superleague-dommen, præmis 165.
26 –      Jf. f.eks. dom af 29.7.2024, Banco BPN mod BIC Português m.fl. (C-298/22, EU:C:2024:638, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis, herefter »BPN-dommen«).
27 –      Jf. bl.a. Superleague-dommen, præmis 166.
28 –      Jf. BPN-dommen, præmis 48.
29 –      Jf. f.eks. forslaget til afgørelse i Generics-sagen, punkt 57 og den deri nævnte retspraksis. Jf. ligeledes i retslitteraturen O. Odudu, »The object/effect Distinction«, i N. Charbit og S. Ahmad (red.), Richard Whish QC (Hon) Liber Amicorum: Taking Competition Law Outside The Box, Concurrences, 2020, s. 112 ff.
30 –      Jf. forslaget til afgørelse i Budapest Bank-sagen, punkt 61. Jf. ligeledes i retslitteraturen K. Dekeyser m.fl. (red.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2023, s. 85.
31 –      Jf. Superleague-dommen, præmis 167.
32 –      Jf. BPN-dommen, præmis 56.
33 –      Jf. i denne retning dom af 6.12.2012, AstraZeneca mod Kommissionen (C-457/10 P, EU:C:2012:770, præmis 79-99).
34 –      Jf. særligt Budapest Bank-dommen, præmis 76 og 79. Jf. også forslaget til afgørelse i CB-sagen punkt 79 og forslaget til afgørelse i Budapest Bank-sagen punkt 65-72. Jf. om betydningen af erfaring i retslitteraturen D. Bailey, »Restrictions of competition by object under Article 101 TFEU«, Common Market Law Review, bind 49, hæfte 2, 2012, s. 562-566.
35 –      Med dette udtryk henviser jeg til adfærd, som ikke har nogen anden økonomisk interesse for de pågældende virksomheder end at begrænse konkurrencen.
36 –      Jf. i denne retning dom af 20.1.2016, Toshiba Corporation mod Kommissionen (C-373/14 P, EU:C:2016:26, præmis 29, herefter »Toshiba-dommen«). Jeg vil behandle denne dom nedenfor i punkt 66 og 67 i dette forslag til afgørelse.
37 –      Jf. forslaget til afgørelse i Budapest Bank-sagen, punkt 41 og 48, hvori generaladvokat Bobek henviste til en »analyse i to trin«. I retslitteraturen har L. Peeperkorn i »Defining restrictions »by object««, Concurrences N° 3-2015, Art. N° 74812, s. 43 og 50, mutatis mutandis henvist til en »analyse i to trin«.
38 –      Jf. i denne henseende dom af 4.10.2011, Football Association Premier League m.fl. (C-403/08 og C-429/08, EU:C:2011:631, præmis 143).
39 –      Jf. i denne retning forslaget til afgørelse i CB-sagen, punkt 53. I retslitteraturen jf. f.eks. A. Jones, »Left behind by modernisation? Restrictions by object under Article 101(1)«, European Competition Journal, bind 6, hæfte 3, 2010, s. 655.
40 –      Jf. f.eks. Generics-dommen, præmis 76, Lundbeck-dommen, præmis 129-132, og dom af 27.6.2024, Servier m.fl. mod Kommissionen (C-201/19 P, EU:C:2024:552, præmis 144). Jf. også generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Lundbeck mod Kommissionen (C-591/16 P, EU:C:2020:428, punkt 155-157).
41 –      Jf. f.eks. Generics-dommen, præmis 77 og forslaget til afgørelse i Generics-sagen, punkt 163. Jf. ligeledes K. Dekeyser m.fl. (red.), fodnote 30, op.cit., s. 84.
42 –      Forslaget til afgørelse i Budapest Bank-sagen, punkt 67.
43 –      Jf. bl.a. dom af 25.1.2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også mit forslag til afgørelse i RRC Sports-sagen, punkt 36-38.
44 –      Jf. US Department of Justice and Federal Trade Commission, »Antitrust guidelines for business activities affecting workers«, januar 2025 (som erstatter den tidligere udgave fra oktober 2016) og Europa-Kommissionen, Competition Policy Brief, »Antitrust in labour markets«, maj 2024.
45 –      Jf. den retspraksis, der er nævnt i D.J. Polden, »No-poach agreements: An overview of US, EU, and national case law«, 1.2.2024, e-Competitions, Art. No. 116824, og i E.A. Posner og C. Volpin, »No-poach agreements: An overview of EU and national case law«, 4.5.2023, e-Competitions, Art. No. 112194. For så vidt angår Unionens retsinstanser jf. f.eks. generaladvokat Szpunars nylige forslag til afgørelse FIFA (C-650/22, EU:C:2024:375, fodnote 34, herefter »forslaget til afgørelse i FIFA-sagen«).
46 –      Jf. bl.a. H. Hovenkamp og P.E. Areeda, Antitrust Law: An Analysis of Antitrust Principles and Their Application, afsnit 352 (senest opdateret i september 2024), Kluwer, 2024, E.A. Posner, »Enforcement of US antitrust law in labour markets«, Journal of Antitrust Enforcement, bind 11, hæfte 2, 2023, s. 259 (og økonomens værker citeret i fodnote 11 deri), og R.M. Stutz, »The evolving antitrust treatment of labor-market restraints: From theory to practice«, American Antitrust Institute, 31.7.2018.
47 –      FIFA-dommens præmis 129 med henvisning til Royal Antwerp-dommens præmis 107, 109 og 110.
48 –      Jf. tilsvarende dom af 13.4.2000, Lehtonen og Castors Braine (C-176/96, EU:C:2000:201, præmis 55, herefter »Lehtonen-dommen«): »De hold, som får adgang til at deltage i play-off kampe, eller som skal spille play-out kampe, vil nemlig kunne udnytte en sen transfer til at styrke holdet i den sidste fase af mesterskaberne eller under en afgørende kamp.«
49 –      Jf. f.eks. Europa-Kommissionen: Generaldirektorat for Uddannelse, Unge, Idræt og Kultur, ECORYS og SportsEconAustria, Mapping study on measuring the economic impact of COVID-19 on the sport sector in the EU – Final report, Den Europæiske Unions Publikationskontor, Luxembourg, 2020, sektion 2.3.
50 –      Jf. denne doms præmis 143 og 144.
51 –      Jf. igen Lehtonen-dommen, præmis 54: »Hvis der nemlig blev foretaget transfer på et sent tidspunkt, kunne det i væsentlig grad ændre et holds styrke under mesterskaberne, hvilket ville vanskeliggøre sammenligneligheden af de resultater, som de enkelte hold har opnået, og dermed vanskeliggøre den gnidningsfrie afvikling af mesterskaberne som helhed.«
52 –      Disse regler, der var indeholdt i FIFA’s reglement om spilleres status og transfer, vedrørte kontraktforhold mellem spillere og klubber og omhandlede erstatning, sportslige sanktioner og udstedelse af et obligatorisk internationalt transfercertifikat i en situation, hvor der angiveligt var sket opsigelse uden gyldig grund.
53 –      FIFA-dommen, præmis 135 og 139.
54 –      Ibidem, præmis 141.
55 –      Jf. forslaget til afgørelse i FIFA-sagen, punkt 53.
56 –      Jf. FIFA-dommen, præmis 136.
57 –      Ibidem, præmis 137 og 139.
58 –      Ibidem, præmis 138 og 140.
59 –      Jf. Royal Antwerp-dommen, præmis 95 og 96. Min fremhævelse.
60 –      Jf. i denne retning FIFA-dommen, præmis 107, og Royal Antwerp-dommen, præmis 107.
61 –      Jf. tilsvarende generaladvokat Lenz’ forslag til afgørelse Bosman (C-415/93, EU:C:1995:293, punkt 227 og 270) og generaladvokat Rantos’ forslag til afgørelse European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2022:993, punkt 166). I retslitteraturen jf. f.eks. R. Siekmann, »The specificity of sport: Sporting exceptions in EU law«, The International Sports Law Journal, 2011, s. 697.
62 –      Jf. den ovenfor i punkt 33-38 i dette forslag til afgørelse nævnte retspraksis samt den retspraksis, der er nævnt i punkt 23 og 27 i mit forslag til afgørelse i ROGON-sagen.
63 –      Jf. Lundbeck-dommen, præmis 131, og dom af 27.6.2024, Servier m.fl. mod Kommissionen (C-201/19 P, EU:C:2024:552, præmis 87, 144, 277 og 292). Jf. i denne retning også Generics-dommen, præmis 84 og 85, og generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse Toshiba Corporation mod Kommissionen (C-373/14 P, EU:C:2015:427, punkt 74).
64 –      Den nævnte doms præmis 29, min fremhævelse.
65 –      Jf. herom L. O’Leary, »Professional team sports and collective labour law in the European Union«, i J. Anderson, R. Parrish og B. García (red.), Research Handbook on EU Sports Law and Policy, Edward Elgar Publishing, 2018, s. 410.
66 –      Jf. f.eks. dom af 21.9.1999, Albany (C-67/96, EU:C:1999:430), og af 4.12.2014, FNV Kunsten Informatie en Media (C-413/13, EU:C:2014:2411).
67 –      Dom af 19.2.2002, Wouters m.fl. (C-309/99, EU:C:2002:98, herefter »Wouters-dommen«).
68 –      Jf. dom af 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai m.fl. (C-128/21, EU:C:2024:49, præmis 97-105), og af 25.1.2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, præmis 21-35 og 42-54).
69 –      Jf. Meca-Medina-dommen, præmis 42.
70 –      Jf. vedrørende dette spørgsmål mit forslag til afgørelse i RRC Sports-sagen, punkt 32, 33 og 71.
71 –      Jf. f.eks. Meca-Medina-dommen, præmis 43.
72 –      Jf. Superleague-dommen, præmis 144.
73 –      FIFA-dommens præmis 100 og 102. Jf. også forslaget til afgørelse i FIFA-sagen, punkt 61 og 62 og den deri nævnte retspraksis.
74 –      Jf. bl.a. Erklæring fra Det Europæiske Råd om de særlige forhold, der kendetegner sporten i Europa og dens sociale funktioner, og som der skal tages hensyn til ved gennemførelsen af de fælles politikker, fra december 2000, Europa-Kommissionen, Hvidbog – Hvidbog om idræt, KOM(2007) 391 endelig, af 11.7.2007, og Europa-Parlamentets beslutning af 23.11.2021 om EU’s idrætspolitik: vurdering og mulige veje frem (2021/2058(INI)) (EUT 2022, C 224, s. 2).
75 –      Jf. i denne henseende Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet, om EU-arbejdsplanen for sport (1.1.2021-30.6.2024) (EUT 2022, C 419, s. 1).
76 –      Jf. f.eks. dom af 11.4.2000, Deliège (C-51/96 og C-191/97, EU:C:2000:199, præmis 67 og 68).
77 –      Den nævnte doms præmis 97.
78 –      Jf. punkt 12 ovenfor i dette forslag til afgørelse. Den samme ide blev dengang udtrykt af Kommissionen i punkt 3 i dens meddelelse – Midlertidige rammebestemmelser for konkurrencevurderingen i forbindelse med virksomhedssamarbejde som reaktion på nødsituationer under det nuværende covid-19-udbrud (EUT 2020, C 116, s. 7), der blev offentliggjort én dag efter indgåelsen af den omtvistede aftale.
79 –      Jf. punkt 11 ovenfor i dette forslag til afgørelse.