61985J0234
RETSMØDERAPPORT
i sag 234/85 (
*1
)
I — Relevante fællesskabsregler og anfægtede bestemmelser
Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost, som ændret ved Rådets forordning nr. 3456/80 af 22. december 1980 (EFT L 360, s. 18) og Rådets forordning nr. 3685/81 af 15. december 1981 (EFT L 369, s. 1), bestemmer i artikel 3:
»de i artikel 2 nævnte angivelser er de eneste tilladte som etiketbetegnelse for bordvin«.
I forordningens artikler 13 og 30 fastsættes tilsvarende regler for henholdsvis kvalitetsvin (k. v. b. d.) og vin med oprindelse i tredjelande.
Forordningens artikel 2, stk. 1, bestemmer hvilke angivelser etiketbetegnelsen for bordvin skal indeholde, og artikel 2, stk. 2, indeholder en samlet oversigt over, hvilke angivelser der kan tilføjes på etiketterne, herunder ifølge litra h):
»nærmere oplysninger om
—
produktets art,
—
bordvinens særlige farve, for så vidt som disse angivelser er fastsat ved gennemførelsesbestemmelser eller, i mangel heraf, af den pågældende medlemsstat...«.
Med hjemmel i ovennævnte forordning nr. 355/79 har Kommissionen udstedt forordning nr. 997/81 af 26. marts 1981 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende betegnelse og repræsentation af vin og druemost. Forordningens artikel 13, stk. 6, bestemmer:
»I henhold til artikel 2, stk. 2, litra h), artikel 12, stk. 2, litra k), og artikel 28, stk. 2, litra k), i forordning (EØF) nr. 355/79 kan alt efter omstændighederne følgende udtryk anføres:
—
’demi-sec’, ’halbtrocken’ ...,
—
’moelleux’, ’lieblich’ ...,
—
’doux’, ’süss’ ...
Udtrykkene ’sec’, ’trocken’, ’secco’ ... må kun anføres på betingelse af, at den pågældende vin har et indhold af restsukker på højst:
—
4 g /1, eller
—
9 g /1, når det totale syreindhold i g /1 udtrykt i vinsyre er højst 2 g /1 mindre end indholdet af restsukker.«
Kommissionens forordning nr. 997/81 blev ændret ved Kommissionens forordning nr. 1011/84 af 10. april 1984, der trådte i kraft den 16. april s.a. (EFT L 101, s. 17).
II — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
Den 9. februar 1984 havde anklagemyndigheden i Freiburg i medfør af straffebestemmelserne i Weingesetz som ændret ved fjerde ændringslov af 27. august 1982 (BGBl. I, s. 1196) ved Amtsgericht Breisach indledt straffesag mod Franz Keller, som var tiltalt for at have overtrådt Kommissionens ovennævnte forordning nr. 997/81, idet han på flaskeetiketten på den af ham fremstillede bordvin havde anført betegnelsen »durchgegoren« (fuldstændig gæret), skønt det kun er tilladt at anvende betegnelsen »trocken« (tør) til angivelse af restsukkerindholdet.
På tiltaltes begæring har Amtsgericht udsat sagen på Domstolens besvarelse af følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 355/79 og artikel 13, stk. 6, i Kommissionens forordning nr. 997/81 gyldige efter fællesskabsretten?«
Den nationale ret er af den opfattelse, at disse bestemmelser, hvorefter de tyske producenter er forpligtet til udelukkende at angive arten af deres vine ved de deri anførte betegnelser, begrænser deres udviklingsmuligheder og krænker retten til fri udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed, som er sikret ved den tyske grundlovs artikel 12.
I sin forelæggelseskendelse har Amtsgericht Breisach anført, at den efter modtagelsen af Domstolens præjudicielle afgørelse har til hensigt at indbringe sagen for Bundesverfassungsgericht for at få afgjort, om fællesskabsreglerne er forenelige med den tyske grundlov.
Forelæggelseskendelsen er registreret på Domstolens justitskontor den 25. juli 1985.
I henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af Franz Keller ved advokat H. Tröscher, Freiburg, af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent Peter Karpen-Stein som befuldmægtiget og af Rådet for De europæiske Fælleskaber ved ekspeditionssekretær i Rådets juridiske tjeneste Arthur Bräutigam som befuldmægtiget.
På grundlag af den referende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten, har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
Ved beslutning af 2. maj 1986 har Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 95, stk. 1 og 2, besluttet at henvise sagen til tredje afdeling.
III — Sammenfatning af de skriftlige indlæg
Keller har anført, at forbudet mod at anføre andre betegnelser end dem, som udtrykkeligt er nævnt i de omtvistede bestemmelser, er ugyldigt af følgende to grunde:
—
Forbudet er i strid med retten til fri udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed, som er sikret af den tyske grundlovs artikel 12, og som er en af de grundrettigheder, som Domstolen skal beskytte.
—
Forbudet er ikke begrundet i et af formålene mod enhver ordning vedrørende betegnelsen af vin, nemlig forbrugernes ret til nøjagtige oplysninger, som ikke er vildledende, en konkurrencedygtig produktion og hensynet til offentlige interesser.
For så vidt angår det første punkt, har Keller gjort gældende, at bestemmelserne vedrørende betegnelse af vin har til formål at beskytte forbrugerne og vinavlerne. I den tyske grundlovs artikel 12's betydning er der tale om ufravigelige regler vedrørende udøvelsen af dette erhverv på et konkurrencedygtigt marked. Ifølge Bundesverfassungsgericht indebærer de således fortolkede bestemmelser, at retten til fri udøvelse af et erhverv kun kan begrænses af lovgiveren af hensyn til almenvellet, som er sikret i grundloven, og under iagttagelse af proportionalitetsprincippet.
Keller har herved gjort gældende, at vinavlerne ifølge Weingesetz fra 1930 frit kunne anvende de betegnelser for deres vine, som de ønskede, dog ikke vildledende betegnelser. Denne frihed blev ofret ved indførelsen af fællesskabsreglerne, som er alt for strenge, og som indeholder unødvendige detaljer. Keller, som bl. a. har henvist til bestemmelserne vedrørende størrelsen af de på etiketten anvendte bogstaver, har anført, at sådanne regler nødvendigvis må skabe forvirring såvel hos forbrugeren som hos producenten, og de kan således ikke opfylde det tilsigtede mål, nemlig forbrugernes ret til nøjagtige oplysninger, som ikke er vildledende, og en konkurrencedygtig vinproduktion.
Med hensyn til det andet punkt har Keller for det første gjort gældende, at differentieringen og specialiseringen af produktionen, for så vidt den gennemføres på en hensigtsmæssig måde, kun kan fremme konkurrencedygtigheden.
Keller har for det andet anført, at det ikke er godtgjort, at den ifølge fællesskabsreglerne foreskrevne betegnelse »tør« dækker den her omhandlede type vin.
Ifølge Keller giver betegnelsen »tør« for det tredje ikke nøjagtige oplysninger til forbrugerne, for så vidt den ifølge artikel 13, stk. 6, i forordning nr. 997/81 betyder, at vinen har et indhold af restsukker, som kan svinge inden for den i bestemmelsen anførte margen, som yderligere er blevet udvidet ved Kommissionens ovennævnte forordning nr. 1011/84 af 10. april 1984. Under henvisning til et dokument, som er vedlagt hans skriftlige indlæg, har Keller anført, at betegnelsen »durchgegoren« (fuldstændig gæret) klart angiver, at der ikke er tilsat sukker til den omhandlede vin. Sammen med udtrykket »trocken« gives der med denne betegnelse således nøjagtige oplysninger, som ikke kan misforstås, hvorved handelsforholdet gøres mere gennemskueligt, og formålet med bestemmelserne om betegnelsen af vine samtidig tilgodeses.
Keller har gjort gældende, at forbudet mod at anvende andre betegnelser end de i ovennævnte bestemmelser udtrykkeligt anførte ganske vist er omfattet af fællesskabslovgiverens frie skøn, men at det er udtryk for en bureaukratisk og centralistisk adfærd, som er ugyldig, for så vidt den er i strid med retten til fri udøvelse af et erhverv uden at være begrundet i hensynet til forbrugerne eller offentlige interesser.
Kommissionen, som har henvist til præmis 3 i dommen af 17. december 1970 (Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Smi. s. 235) og til præmis 14 i dommen af 13. december 1979 (Hauer, 44/79, Smi. s. 3727), har understreget, at gyldigheden af fællesskabsretlige bestemmelser ikke kan bedømmes på grundlag af en medlemsstats forfatning.
Kommissionen har herefter understreget, at selv om dette måtte være tilfældet, er de anfægtede fællesskabsregler ikke i strid med den tyske grundlovs artikel 12, da denne indeholder en sondring mellem friheden til at vælge et erhverv, som ikke er omfattet af den foreliggende sag, og udøvelsen af dette erhverv. Udøvelsen af et erhverv kan imidlertid ifølge grundlovens artikel 12, stk. 1, andet punktum, på en hvilken som helst måde begrænses af lovgiveren af hensyn til almenvellet.
Med hensyn til kriterierne for fællesskabsreglernes lovlighed har Kommissionen — navnlig under henvisning til Domstolens dom af 14. maj 1974 (Nold, 4/73, Sml. s. 491) — anført, at selv om Fællesskabets institutioner skal overholde en række grundrettigheder, herunder retten til frit at udøve et erhverv, er der ikke her tale om absolutte forrettigheder, idet de tværtimod kan gøres til genstand for begrænsninger af hensyn til offentlige interesser eller til gennemførelsen af fællesmarkedets mål.
Kommissionen har her for det første anført, at ifølge fjerde betragtning i ovennævnte forordning nr. 997/81 tager fællesskabsreglerne om betegnelse af vin udgangspunkt i kravet om et »enhedsmarked«, som i henhold til EØF-traktatens artikel 38 bl. a. omfatter handelen med landbrugsprodukter. Det fremgår af kapitel 22 i traktatens bilag II, at vin betragtes som et landbrugsprodukt. Imidlertid kan alene en fælles ordning, som omfatter de utallige nationale regler og forskellige former for praksis, fjerne hindringerne for samhandelen mellem medlemsstater og fremme denne, idet forbrugerne i kraft af ordningen kan genkende de betegnelser og udtryk, der anvendes på etiketter på den vin, der fremstilles i deres eget land, på de vinflasker, som importeres fra andre medlemsstater.
Kommissionen har for det andet gjort gældende, at ensartede oplysninger på flaskeetiketterne for vin i høj grad letter kontrollen med den vin, som omsættes inden for Fællesskabet. Denne kontrol, der er foreskrevet i artikel 64 i Rådets grundforordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 om den fælles markedsordning for vin (EFT L 54, s. 1) og knæsat ved Rådets forordning nr. 359/79 af 5. februar 1979 (EFT L 54, s. 136), har til formål at beskytte forbrugerens interesser, således som det er fastslået i tredje betragtning til ovennævnte forordning nr. 997/81.
Under henvisning til formuleringen af det af den nationale ret forelagte spørgsmål har Kommissionen anført, at der kun kan rejses tvivl om gyldigheden af artikel 13, stk. 6, i Kommissionens forordning nr. 997/81, som ændret ved ovennævnte forordning nr. 1011/84, da Kommissionen eller, i givet fald, den pågældende medlemsstat i henhold til artikel 2, stk. 2, litra h), i Rådets forordning nr. 355/79 kun har kompetence til at fastsætte de nødvendige regler for betegnelse af vin.
Efter Kommissionens opfattelse kan gyldigheden af disse forordninger ikke anfægtes. Til støtte herfor har den understreget, at vinproducenterne ifølge artikel 13, stk. 6, i forordning nr. 997/81 har fire muligheder for at betegne typen af deres produkter, hvilket dækker alle smagstyper og således sikrer så nøjagtige oplysninger som muligt. Til forskel fra betegnelsen »durchgegoren«, som kun forstås og anvendes i Tyskland, er betegnelsen »trocken« og de tilsvarende betegnelser i de andre sprog obligatorisk i samtlige medlemsstater med henblik på angivelsen af indholdet af restsukker i en vin.
Kommissionen har yderligere gjort gældende, at betegnelsen »durchgegoren« for så vidt ikke svarer til de faktiske forhold, da der praktisk talt ikke findes »fuldstændig gæret« vin; dette udtryk betyder, at alle sukkerbestanddele i druemosten er omdannet til alkohol. Visse sukkerarter, såsom arabinose og ramenose, som er indeholdt i druer, kan ikke omdannes til alkohol.
Kommissionen har foreslået, at den nationale rets spørgsmål besvares således:
»Gennemgangen af det rejste spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af forordningerne (EØF) nr. 355/79 og 997/81.«
Rådet, som har afgivet indlæg, som nogenlunde svarer til Kommissionens, har understreget, at de anfægtede bestemmelser ikke har til formål at begrænse adgangen til erhvervet som vinhandler, men blot indeholder regler for udøvelsen af dette erhverv for at varetage to legitime offentlige interesser, nemlig dels beskyttelsen af forbrugeren ved en fuldstændig og nøjagtig etikettering for at undgå, at denne vildledes, dels en garanti for en effektiv kontrol af rigtigheden af de tilladte betegnelser. Et sådant formål kan kun gennemføres ved en begrænsning af alle de betegnelser, som må anføres på etiketten.
Rådet har tilsluttet sig den af Kommissionen foreslåede besvarelse af den nationale rets spørgsmål med den begrundelse, at de omtvistede bestemmelser er i overensstemmelse med Fællesskabets legitime offentlige interesser, samt at proportionalitetsprincippet og princippet om ensartede konkurrencevilkår fuldt ud er overholdt.
Y. Galmot
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Tysk.