62024CO0001
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
z 2. októbra 2024 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 53 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Článok 267 ZFEÚ – Pojem ‚súd‘ – College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva, Holandsko) – Obligatórna jurisdikcia – Nezáväzné rozhodnutie – Zjavná neprípustnosť“
Vo veci C‑1/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva, Holandsko) z 8. mája 2023 a doručený Súdnemu dvoru 2. januára 2024, ktorý súvisí s konaním:
X
proti
Achmea Schadeverzekeringen NV,
SÚDNY DVOR (deviata komora),
v zložení: predsedníčka deviatej komory O. Spineanu‑Matei, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca) a S. Rodin,
generálny advokát: P. Pikamäe,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude rozhodnutá odôvodneným uznesením v súlade s článkom 53 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vyhlásil toto
Uznesenie
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 21 Charty základných práv Európskej únie a smernice Rady 2004/113/ES z 13. decembra 2004 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania medzi mužmi a ženami v prístupe k tovaru a službám a k ich poskytovaniu (Ú. v. EÚ L 373, 2004, s. 37).
2
Tento návrh bol podaný v rámci konania pred College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva, Holandsko) medzi X, vlastníčkou živnostenského podniku, a Achmea Schadeverzekeringen NV, poisťovňou (ďalej len „Achmea“), týkajúceho sa zásady rovnakého zaobchádzania medzi ženami a mužmi v prístupe zamestnávateľov k poisteniu proti následkom neprítomnosti ich zamestnancov.
Právny rámec
Právo Únie
3
Článok 3 smernice 2004/113 s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
„1.   V rozsahu právomocí, ktoré boli zverené [Európskemu] spoločenstvu, sa táto smernica vzťahuje na všetky osoby, ktoré poskytujú tovar a služby, ku ktorým má verejnosť prístup bez ohľadu na dotknutú osobu, pokiaľ ide o verejný a súkromný sektor vrátane orgánov verejnej moci, a ktoré sa poskytujú mimo oblasti súkromného a rodinného života a na transakcie vykonávané v tejto súvislosti.
…
4.   Táto smernica sa nevzťahuje na záležitosti týkajúce sa zamestnania a povolania. Táto smernica sa nevzťahuje na záležitosti týkajúce sa samostatnej zárobkovej činnosti v rozsahu, v akom sú tieto záležitosti upravené inými legislatívnymi aktmi Spoločenstva.“
4
Článok 5 tejto smernice s názvom „Poistno-matematické faktory“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby vo všetkých nových zmluvách uzavretých najneskôr po 21. decembri 2007, nemalo použitie pohlavia ako faktora pre výpočet prémií a zliav [poistného a plnení – neoficiálny preklad] za následok rozdiely v prémiách a zľavách [poistnom a plneniach – neoficiálny preklad] jednotlivcov.“
Holandské právo
5
V § 7 Algemene wet gelijke behandeling (všeobecný zákon o rovnakom zaobchádzaní) z 2. marca 1994 (Stb. 1994, č. 230) (ďalej len „zákon o rovnakom zaobchádzaní“) sa v odseku 1 stanovuje:
„Diskriminácia je zakázaná pri dodávaní tovaru alebo poskytovaní služieb alebo pri poskytovaní prístupu k tovaru alebo službám, ako aj pri uzatváraní, plnení alebo vypovedaní zmlúv v tejto oblasti a pri poskytovaní kariérneho poradenstva a vzdelávacieho alebo profesijného poradenstva alebo informácií, ak sa tieto činnosti vykonávajú:
a)
pri výkone povolania alebo obchodnej činnosti;
b)
orgánmi verejnej moci;
c)
inštitúciami pôsobiacimi v oblasti bývania, sociálnej ochrany, zdravotníctva, kultúry alebo vzdelávania, alebo
d)
fyzickými osobami, ktoré nekonajú v rámci výkonu povolania alebo obchodnej činnosti, za predpokladu, že k poskytovaniu dochádza vo verejnej sfére.“
6
Ustanovenie § 10 ods. 1 Wet College voor de rechten van de mens (zákon o Inštitúte pre ľudské práva) z 24. novembra 2011 (Stb. 2011, č. 573) znie:
„Na základe písomnej žiadosti môže [College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva)] vykonať vyšetrovanie, či došlo alebo dochádza k diskriminácii v zmysle všeobecného zákona o rovnakom zaobchádzaní, [Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (zákon o rovnakom zaobchádzaní s mužmi a ženami)] alebo§ 646 knihy 7 [Burgerlijk Wetboek (Občiansky zákonník)], a môže v tejto súvislosti oznámiť svoje rozhodnutie. College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) môže okrem toho z vlastnej iniciatívy prešetriť, či k takejto diskriminácii dochádza systematicky, a môže v tejto súvislosti oznámiť svoje rozhodnutie.“
7
Ustanovenie § 11 zákona o Inštitúte pre ľudské práva v odseku 1 stanovuje:
„[College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva)] začne vyšetrovanie a písomne oznámi svoje rozhodnutie, ktoré musí obsahovať odôvodnenie, navrhovateľovi, osobe, ktorá sa dopustila diskriminácie, a prípadne obeti diskriminácie.“
8
V § 13 tohto zákona sa v odseku 1 stanovuje:
„[College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva)] môže podať žalobu na súd s návrhom, aby konanie, ktoré je v rozpore so všeobecným zákonom o rovnakom zaobchádzaní, zákonom o rovnakom zaobchádzaní s mužmi a ženami alebo s § 646 knihy 7 Občianskeho zákonníka, bolo vyhlásené za protiprávne, aby bolo toto konanie zakázané alebo aby bolo nariadené odstrániť jeho následky.“
9
Podľa § 28 Besluit werkwijze onderzoek gelijke behandeling (vyhláška o spôsoboch vyšetrovania rovnakého zaobchádzania):
„Rozhodnutie [College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva)], ktoré môže obsahovať odporúčania, sa zverejní. Ak to podľa názoru [College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva)] vyžaduje ochrana podstatných záujmov strán, dotknutých osôb alebo tretích strán, môže postačovať poskytnutie anonymizovanej kópie rozhodnutia.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
10
X vo svojom podniku zamestnáva výlučne ženský personál.
11
Spoločnosť Achmea ponúka podnikateľom neživotné poistenie vrátane poistenia proti následkom neprítomnosti ich zamestnancov.
12
Podľa holandského práva je v prípade neprítomnosti zamestnanca v práci z dôvodu choroby zamestnávateľ povinný pokračovať vo vyplácaní časti mzdy počas obdobia, ktoré v zásade trvá až 102 týždňov. Zamestnávateľ si môže toto riziko poistiť v poisťovni uzavretím poistenia proti následkom takejto neprítomnosti. Toto poistenie poskytuje zamestnávateľovi náhradu škody pokrývajúcu časť platu chorého zamestnanca počas prvých dvoch rokov choroby.
13
Internetová stránka spoločnosti Achmea obsahuje nástroj, ktorý umožňuje vypočítať výšku poistného. X používala tento nástroj, keď zamestnávala výlučne zamestnankyne, a podľa výpočtu vykonaného pomocou tohto nástroja predstavovalo toto poistné približne 920,64 eura mesačne. Po prepočítaní za predpokladu, že by zamestnávala len mužský personál, predstavovalo poistné 691,88 eura mesačne.
14
V odpovedi na žiadosť X spoločnosť Achmea vysvetlila, že sadzba poistného sa vypočítava na základe údajov o riziku a historických údajov zahŕňajúcich rôzne faktory vrátane pohlavia.
15
V poistných podmienkach spoločnosti Achmea sa uvádza, že sadzba poistného závisí od činnosti spoločnosti, údajov týkajúcich sa neprítomnosti zamestnancov v odvetví činnosti, t. j. na základe počtu zamestnancov, miery krytia, údajov o zamestnancoch, ako je garantovaná ročná mzda, rok narodenia a pohlavie, dni neprítomnosti a vyplatené odškodné za posledné tri roky.
16
X podala na College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva), ktorý je vnútroštátnym orgánom, návrh na rozhodnutie o otázke, či za uvedených okolností ide o diskrimináciu z dôvodu pohlavia, ktorá je zakázaná. V tejto súvislosti sa domnievala, že sa spoločnosť Achmea dopustila diskriminácie tým, že do výpočtu sadzby poistného na poistenie následkov neprítomnosti zamestnanca zahrnula faktor pohlavia. Z toho vyplýva, že požadované poistné za čisto ženskú pracovnú silu je vyššie ako poistné požadované za čisto mužskú pracovnú silu.
17
Na druhej strane spoločnosť Achmea pred vnútroštátnym orgánom tvrdila, že za poistenie žien účtovala vyššie poistné, lebo ich priemerná miera neprítomnosti z dôvodu choroby bola štatisticky vyššia. Podľa spoločnosti Achmea zo smernice 2004/113 vyplýva len to, že použitie pohlavia ako faktora v poistení nesmie viesť k rozdielom v poistnom a dávkach pre jednotlivcov. Táto smernica sa teda vzťahuje len na poistenie a dôchodky, ktoré sú súkromné, dobrovoľné a nie sú spojené s pracovným pomerom. To však nebol prípad poistenia vo veci, ktorú prejednáva vnútroštátny súd. Je teda prípustné použiť pohlavie ako faktor pri určovaní poistného.
18
Vnútroštátny orgán sa najprv pýta, či sa X môže odvolávať na smernicu 2004/113. Domnieva sa, že X sa nemôže dovolávať ochrany poskytovanej § 7 zákona o rovnakom zaobchádzaní, pretože nie ona je diskriminovaná, ale jej zamestnanci. Tento paragraf treba považovať za paragraf, ktorým sa do holandského práva preberá článok 3 tejto smernice, čo spôsobuje, že je potrebné určiť rozsah pôsobnosti tejto smernice.
19
Po druhé sa domnieva, že z článku 5 ods. 1 smernice 2004/113 možno implicitne vyvodiť, že rozdiely v poistnom a plneniach pre osoby, ktoré nie sú jednotlivcami, z dôvodu použitia pohlavia ako poistno-matematického faktora, sú prípustné. Domnieva sa, že ak by sa v tomto prípade uplatnila smernica 2004/113, bolo by potrebné určiť, či zohľadnenie poistno-matematických rozdielov súvisiacich s pohlavím pri výpočte sadzby poistného na dôsledky neprítomnosti zamestnancov znamená nepriamu diskrimináciu na základe pohlavia v tom zmysle, že zamestnávateľ by mohol byť menej ochotný prijať ženy. Uvedený orgán sa pýta, z akého dôvodu by sa poistno-matematické rozdiely medzi mužmi a ženami mohli zohľadniť v poistnom, ktoré platia podnikatelia alebo zamestnávatelia za poistenie proti následkom neprítomnosti zamestnancov, zatiaľ čo v poistnom, ktoré platia poistenci ako fyzické osoby za súkromné poistenie, sa takéto rozdiely zohľadniť nemôžu.
20
Za týchto okolností College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa smernica [2004/113] vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje aj v situácii žalobkyne, ktorá sama nie je diskriminovaná z dôvodu pohlavia, ale ktorá je znevýhodnená, pretože zamestnáva výlučne ženské zamestnankyne, a ktorá v dôsledku toho platí vyššie poistné, ako keby zamestnávala (tiež) mužských zamestnancov?
2.
S prihliadnutím aj na článok 21 Charty základných práv Európskej únie – a za predpokladu, že smernica 2004/113 sa vzťahuje na situáciu žalobkyne ako zamestnávateľa – má sa táto smernica vykladať v tom zmysle, že použitie pohlavia ako faktora na účely poistenia a súvisiacich finančných služieb by nemalo viesť k rozdielom v poistnom a plneniach ani pre zamestnávateľov (ktorí nie sú jednotlivcami)?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
21
Podľa článku 53 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je určitý návrh na začatie prejudiciálneho zjavne neprípustný, môže Súdny dvor po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek rozhodnúť odôvodneným uznesením bez ďalšieho konania.
22
Toto ustanovenie je potrebné uplatniť v prejednávanej veci.
23
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora konanie, ktoré upravuje článok 267 ZFEÚ, je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Únie potrebný na vyriešenie sporov, ktoré prejednávajú (rozsudok zo 7. mája 2024, NADA a i., C‑115/22, EU:C:2024:384, bod 33, ako aj citovaná judikatúra).
24
Okrem toho na účely posúdenia, či má vnútroštátny orgán povahu „súdneho orgánu“ v zmysle článku 267 ZFEÚ, čo predstavuje otázku, ktorá spadá výlučne do práva Únie, berie Súdny dvor do úvahy súhrn okolností, akými sú zákonný základ tohto orgánu, jeho trvalosť, záväzný charakter jeho právnych aktov, kontradiktórna povaha jeho konania, uplatňovanie právnych noriem týmto orgánom, ako aj jeho nezávislosť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. júna 1966, Vaassen-Göbbels, 61/65, EU:C:1966:39, s. 395; z 3. mája 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 41, ako aj zo 7. mája 2024, NADA a i., C‑115/22, EU:C:2024:384, bod 35).
25
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že vnútroštátne súdy sa môžu obrátiť na Súdny dvor, iba ak ide o prebiehajúce konanie, ktoré prejednávajú, a ak majú rozhodnúť v rámci konania, ktoré sa má ukončiť rozhodnutím s povahou súdneho rozhodnutia (rozsudok z 3. mája 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, bod 42 a citovaná judikatúra).
26
V tomto prípade sa prvky na posúdenie existencie „súdu“ nachádzajú v odpovedi vnútroštátneho orgánu, ktorá bola Súdnemu dvoru doručená 5. apríla 2024 na ním zaslanú žiadosť o informácie.
27
Hoci je pravda, že právny pôvod College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) a jeho právomoc, uplatňovanie právnych noriem týmto inštitútom a kontradiktórnosť jeho konania sa zdajú byť potvrdené ustanoveniami zákona o Inštitúte pre ľudské práva a vysvetleniami poskytnutými týmto inštitútom, nemožno to isté povedať o požiadavke, aby mal vnútroštátny orgán povahu obligatórnej jurisdikcie.
28
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora je právomoc vnútroštátneho orgánu, ktorého právomoc nezávisí od dohody účastníkov konania, obligatórna, ak je jeho rozhodnutie pre nich záväzné (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. septembra 1997, Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, body 27 a 29, a zo 6. októbra 2015, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, body 22 až 25).
29
V prejednávanej veci o takýto prípad zjavne nejde.
30
Po prvé treba uviesť, že tento inštitút vo svojej odpovedi na žiadosť o informácie Súdneho dvora uviedol, že jeho rozhodnutia nemajú povahu súdneho rozhodnutia v zmysle holandského práva.
31
Po druhé podľa § 10 ods. 1 prvého pododseku zákona o Inštitúte pre ľudské práva je tento inštitút oprávnený na základe písomnej žiadosti vykonať vyšetrovanie s cieľom určiť, či došlo alebo dochádza k diskriminácii najmä v zmysle zákona o rovnakom zaobchádzaní alebo holandského Občianskeho zákonníka. Podľa § 11 ods. 1 zákona o Inštitúte pre ľudské práva inštitút oznamuje svoje odôvodnené rozhodnutie navrhovateľovi, osobe, ktorá sa dopustila diskriminácie, a prípadne obeti. Okrem toho podľa § 28 vyhlášky o spôsoboch vyšetrovania rovnakého zaobchádzania je rozhodnutie tohto inštitútu verejné.
32
Tieto ustanovenia však nešpecifikujú konkrétne právne účinky „rozhodnutí“, ktoré nasledujú po vyšetrovaní College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva).
33
Podľa odpovede tohto inštitútu môžu mať jeho rozhodnutia právne účinky. Podľa judikatúry Hoge Raad (Najvyšší súd, Holandsko) citovanej v tejto odpovedi sa súd nemôže odchýliť od rozhodnutia Commissie gelijke behandeling (Komisia pre rovnaké zaobchádzanie), ktorá bola predchodcom College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva), bez toho, aby svoje stanovisko v tomto ohľade riadne odôvodnil. Okrem toho podľa „následného“ prieskumu rozhodnutí tohto inštitútu približne v 74 % prípadov tieto rozhodnutia viedli k tomu, že žalovaný prijal opatrenia v súlade s týmito rozhodnutiami. Okrem toho, keďže takéto rozhodnutia sa zvyčajne uverejňujú na internetovej stránke inštitútu s uvedením mena účastníka, proti ktorému sťažnosť smeruje, majú odstrašujúci účinok.
34
V dôsledku toho jediným právnym dôsledkom rozhodnutia College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) je vznik osobitnej povinnosti odôvodnenia zo strany súdu rozhodujúceho vo veci samej, ak sa tento súd od takéhoto rozhodnutia odchýli.
35
Aj keď sa nezdá byť sporné, že rozhodnutia College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) sú rešpektované a všeobecne akceptované, faktom zostáva, že nie sú záväzné pre účastníkov konania a nie sú záväzné pre súdy, ktoré sa môžu zaoberať sporom v nadväznosti na takéto rozhodnutie. Samotná povinnosť každého súdu, ktorý rozhoduje, vysvetliť dôvody, pre ktoré sa odchýlil od stanoviska tohto inštitútu, čo predstavuje zvýšenú povinnosť odôvodnenia, neznamená, že toto rozhodnutie je záväzné. V dôsledku toho rozhodnutia inštitútu nie sú záväzné v zmysle judikatúry Súdneho dvora.
36
Po tretie podľa § 13 zákona o Inštitúte pre ľudské práva môže inštitút podať žalobu, aby sa konanie, ktoré je v rozpore s holandskými právnymi predpismi o rovnakom zaobchádzaní, vyhlásilo za nezákonné, aby sa takéto konanie zakázalo alebo aby sa nariadila náprava dôsledkov takéhoto konania. Okrem toho College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) vo svojej odpovedi na žiadosť o informácie potvrdil, že môže podať žalobu aj po ukončení konania, ktoré pred ním prebieha v tejto veci.
37
Táto okolnosť však zďaleka nepreukazuje právomoc College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) v zmysle judikatúry Súdneho dvora, ale poukazuje na to, že jeho výroky nie sú záväzné. Ak by totiž bolo rozhodnutie tohto inštitútu záväzné, nebolo by potrebné po ukončení jeho vyšetrovania začať súdne konanie. Zdá sa teda, že vnútroštátny orgán sa skôr spolieha na svoju právomoc zabezpečiť dodržiavanie svojich rozhodnutí, a ak sa tak nestane, uvedený inštitút alebo zúčastnené strany môžu podať žalobu na holandský občianskoprávny súd.
38
Po štvrté podľa odpovede poskytnutej vnútroštátnym orgánom môže dotknutá osoba podať žalobu aj na príslušných občianskych súdoch bez toho, aby bolo povinné predchádzajúce postúpenie veci College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva). Inštitút v tejto súvislosti uvádza, že jeho právomoc je „fakultatívna“ a nie „výlučná“.
39
Hoci vnútroštátny orgán možno považovať za „súd“ v zmysle článku 267 ZFEÚ napriek jeho fakultatívnej právomoci v tom zmysle, že žalobca má možnosť predložiť vec priamo inému súdu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. októbra 2015, Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, body 23 až 25, ako aj z 20. septembra 2018, Montte, C‑546/16, EU:C:2018:752, body 23 a 24), zostáva skutočnosťou, že z bodov 30 až 37 tohto uznesenia vyplýva, že rozhodnutia College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) nie sú pre účastníkov konania pred ním záväzné.
40
V dôsledku toho vnútroštátny orgán v prejednávanej veci zjavne nespĺňa požiadavku, aby jeho jurisdikcia bola obligatórna. Z toho vyplýva, že College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva) nie je „súdom“ v zmysle článku 267 ZFEÚ a že návrh na začatie prejudiciálneho konania je zjavne neprípustný.
O trovách
41
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym orgánom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny orgán.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný College voor de Rechten van de Mens (Inštitút pre ľudské práva, Holandsko) rozhodnutím z 8. mája 2023, ktorý bol doručený Súdnemu dvoru 2. januára 2024, je zjavne neprípustný.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.