null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ANDREY BIONDIHO
přednesené dne 26. února 2026(1)
Věc C‑802/24
NV Reibel
proti
JSC VO Stankoimport
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Svea hovrätt (odvolací soud ve Stockholmu, Švédsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Omezující opatření vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině – Zákaz vývozu zboží dvojího užití – Odmítnutí vydat vývozní licenci, jímž je dotčeno plnění smlouvy – Odmítnutí vrácení zaplacené zálohy – Předložení věci rozhodčímu soudu – Článek 11 pozměněného nařízení č. 833/2014 – Pojem nárok, který
nesmí být uspokojen – Arbitrabilita sporů týkajících se omezujících opatření – Soudní přezkum rozhodčích nálezů – Intenzita – Veřejný pořádek Unie – Zásadní význam pro plnění úkolů svěřených Unii“
Obsah
I.
Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
II.
Analýza
A.
K pozměněnému nařízení č. 833/2014, možnosti využití mechanismů mimosoudního řešení sporů obecně, a zejména rozhodčího řízení
1.
K potřebě zaměřit první předběžnou otázku na pojem „arbitrabilita“
2.
Ke gramatickému, kontextuálnímu a teleologickému výkladu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014
a)
Ke gramatickému výkladu ustanovení o neuspokojení nároků
b)
Ke kontextuálnímu výkladu ustanovení o neuspokojení nároků
c)
K teleologickému výkladu ustanovení o neuspokojení nároků
3.
K zachování specifických rysů právního řádu Unie
4.
Závěr analýzy
B.
K pozměněnému nařízení č. 833/2014 a veřejnému pořádku Unie
1.
K veřejnému pořádku jako omezení svobodné vůle stran
2.
K zásadní povaze pozměněného nařízení č. 833/2014 pro právní řád Unie a doplnění veřejného pořádku Unie ustanovením čl. 11 odst. 1 tohoto nařízení
3.
K intenzitě přezkumu rozhodčích nálezů vnitrostátními soudy
C.
K pojmu „nárok“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014
1.
Návrat k analýze čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014
2.
Uplatnění na projednávaný případ
III.
Závěry
1.        Tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce poskytuje Soudnímu dvoru příležitost napsat novou kapitolu o vztahu mezi unijním právem a mechanismy mimosoudního řešení sporů, který je někdy vnímán jako komplikovaný. Vznesené otázky mají mimořádný význam, neboť vyvstávají ve
specifickém kontextu omezujících opatření, která byla přijata vůči Rusku v důsledku destabilizujících činností a následné
invaze na Ukrajinu, jež jsou hrubým porušením mezinárodního práva a Charty Organizace spojených národů a jednou z vážnějších hrozeb pro evropskou bezpečnost a mezinárodní řád od konce druhé světové války.
2.        Vztah mezi unijním právem, a zvláště rozhodčím řízení je často popisován s použitím metafory o dvou lodích
plavících se v noci(2), které se navzdory slabé vzájemné viditelnosti v temnotě vždy snaží plout v bezpečné vzdálenosti, aby se vyhnuly jakékoli kolizi, omezují svou komunikaci na nezbytně nutné minimum a plují po plavebních trasách, které se nikdy nekřižují,
směrem k opačným cílům.
3.        Odmítáním
nuancí tohoto vztahu však dochází k ochuzení reality. Tuto realitu, ve vztahu k níž bych chtěl předejít jakémukoliv nedorozumění, tvoří také styčné body a sdílené hodnoty. Právní řád Unie v zásadě nebrání tomu, aby jednotlivci, na které se tento právní řád vztahuje na základě výkonu hospodářské činnosti na území Unie, řešili spory, jež mezi nimi mohou vzniknout při výkonu této činnosti, v rámci rozhodčího řízení(3). Úloha rozhodčího řízení jako vyjádření vůle stran a nástroje pro rychlé a účinné řešení sporů(4), je ceněna. Judikatura Soudního dvora je zase pevně založena na uznání významu rozhodčí smlouvy, která je výsledkem svobodného vyjádření vůle stran(5). Dodávám, že obchodní rozhodčí řízení dnes představuje jednu z mála účinných forem mezinárodní spolupráce, neboť jejím cílem je zajistit uplatňování jednotných norem a usnadnit přenos práva a přeshraniční prosazování práva.
4.        Vytvoření vztahu založeného na vzájemném obohacení mezi právem Unie a rozhodčím řízením vyžaduje nalezení nezbytné rovnováhy mezi adaptabilitou a flexibilitou, které z tohoto způsobu řešení sporů vyplývají, na jedné straně, a zachováním integrity právního řádu Unie a jeho základních charakteristik, na straně druhé.
5.        Projednávaná věc rovněž umožní Soudnímu dvoru vyjádřit se k vymezení mezí veřejného pořádku Unie jako omezení autonomie svobodné vůle stran a k určení intenzity soudního přezkumu rozhodčích nálezů, který je považován za účinný.
I.      Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
6.        Společnost NV Reibel (dále jen „Reibel“) je belgická společnost působící v oblasti logistiky a mezinárodní dopravy zboží. Dne 8. prosince 2015 uzavřela společnost Reibel smlouvu s ruskou společností JSC VO Stankoimport, která do Ruska dováží kovové výrobky a stroje. Podle této smlouvy měla společnost Reibel mimo jiné prodávat a dodávat zboží společnosti Stankoimport. Smlouva obsahovala rozhodčí doložku, která stanovila, že všechny spory, s výjimkou těch, které spadají do pravomoci vnitrostátních soudů, musí být předmětem
rozhodčího řízení a v případě rozhodčího řízení se použije švédské právo. Rovněž stanovila, že sankce přijaté Unií vůči Rusku nelze považovat za případ vyšší moci ani za okolnost zprošťující strany jejich smluvních závazků.
7.        V návaznosti na rozhodnutí belgických orgánů ze dne 23. března 2017 nemohlo být zboží, které měla společnost Reibel dodat společnosti Stankoimport, vyvezeno, neboť belgický orgán měl za to, že je určeno k výrobě součástek pro vrtulníky, a proto je kvalifikoval jako „zboží dvojího užití“ ve smyslu nařízení (ES) č. 428/2009(6), jehož prodej je zakázán nařízením (EU) č. 833/2014(7). Žalobu, kterou společnost Reibel podala proti tomuto rozhodnutí k Conseil d’État (Státní rada, Belgie) byla zamítnuta.
8.        Společnost Stankoimport však uhradila za tuto dodávku, která se nikdy neuskutečnila, část splatné částky předem. Vzhledem k tomu, že společnost Reibel přijatou zálohu nevrátila, společnost Stankoimport smlouvu vypověděla a podala návrh na zahájení rozhodčího řízení.
9.        V rozhodčím nálezu vydaném dne 5. prosince 2021 rozhodčí soud vyhověl návrhu společnosti Stankoimport na vrácení zálohy zaplacené společnosti Reibel, navýšené o úroky, a uložil společnosti Reibel náhradu části nákladů řízení. Ve zbývající části rozhodčí soud zamítl návrh na uložení povinnosti společnosti Reibel k náhradě škody za porušení smlouvy a jiné újmy a zaplacení úroků. Rozhodčí soud neměl za to, že nárok společnosti Stankoimport na vrácení zálohy s úroky spadá pod pojem „nároky“, jež nesmí být uspokojeny podle článku 11 pozměněného nařízení č. 833/2014(8), který se tedy netýká nároku na vrácení částky zaplacené za nikdy nedodané zboží. Cílem nároku společnosti Stankoimport bylo pouze vrátit strany do stavu, v němž se nacházely před uzavřením smlouvy. Na druhou stranu, pokud jde o její další nároky, rozhodčí soud měl za to, že spadají do působnosti článku 11, neboť společnost Stankoimport se snažila získat finanční výhodu ze skutečnosti, že společnost Reibel neprovedla zakázanou operaci.
10.      Společnost Reibel podala návrh na zrušení rozhodčího nálezu u Svea hovrätt (odvolací soud ve Stockholmu, Švédsko), který je předkládajícím soudem. Švédské právo stanoví, že spory týkající se záležitostí, ohledně nichž mohou strany uzavřít smír, mohou být předloženy k rozhodnutí jednomu nebo více rozhodcům(9). Kromě toho uvádí, že rozhodčí nález je neplatný, zejména pokud zahrnuje posouzení otázky, o které podle švédského práva nemohou rozhodovat rozhodci, nebo pokud je rozhodčí nález nebo způsob, jakým byl vydán, zjevně neslučitelný se švédským právním řádem(10).
11.      Švédské právo mimoto stanoví – jak požaduje nařízení č. 833/2014 – systém sankcí, který určuje pravidla týkající se sankcí, stíhání, konfiskace a donucovacích opatření v případě nedodržení povinností vyplývajících z tohoto nařízení(11).
12.      Vzhledem k ustanovením švédského práva v oblasti arbitrability musí předkládající soud v první řadě určit, zda strany takové operace, jako je operace, která je předmětem smlouvy mezi společnostmi Reibel a Stankoimport a jež je dotčena opatřeními přijatými podle pozměněného nařízení č. 833/2014, jsou oprávněny uzavřít smír ohledně
takových nároků, jako jsou nároky uvedené v čl. 11 odst. 1 tohoto nařízení. Jedná se tedy o určení případných občanskoprávních účinků tohoto ustanovení o neuspokojení(12). Široký výklad tohoto ustanovení, vyplývající zejména z požadavku uznaného Soudním dvorem(13) zabránit obcházení omezujících opatření, by mohl podpořit výklad, že by měly být uloženy také občanskoprávní sankce, jako je neplatnost.
13.      V druhé řadě se předkládající soud ptá, zda pozměněné nařízení č. 833/2014 patří do veřejného pořádku
Unie. Tato informace je podle něj rozhodující, protože ze švédského práva vyplývá, že rozhodčí nálezy mohou být prohlášeny za neplatné, pokud jsou zjevně neslučitelné se švédským veřejným pořádkem. Takové řešení je přitom nutné rozšířit na případy rozporu s veřejným pořádkem Unie(14).
14.      A konečně v třetí řadě předkládající soud žádá o vyjasnění působnosti a výkladu pozměněného nařízení č. 833/2014 pro účely určení, zda nárok na vrácení zálohy týkající se smlouvy, jejímuž plnění zabránilo toto nařízení, spolu s úroky požadovanými z tohoto titulu, spadá mezi
nároky, které nesmí být uspokojeny ve smyslu čl. 11 odst. 1 uvedeného nařízení.
15.      Za těchto podmínek se Svea hovrätt (odvolací soud ve Stockholmu) rozhodl přerušit řízení a rozhodnutím
došlým kanceláři Soudního dvora dne 20. listopadu 2024 položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být nařízení č. 833/2014 vykládáno v tom smyslu, že smluvní strany nemohou uzavřít mimosoudní dohodu o nárocích, které podle čl. 11 odst. 1 tohoto nařízení nesmí být uspokojeny, a že dohody uzavřené stranami smlouvy ohledně nároků, na které se vztahuje čl. 11 odst. 1, jsou podle občanského práva neplatné?
2)      Musí být článek 11 nařízení č. 833/2014 vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní soud, který projednává návrh na zrušení či určení neplatnosti rozhodčího nálezu, v němž byl tento článek uplatněn, musí i bez návrhu posoudit, zda rozhodčí soud uplatnil právo v souladu s nařízením č. 833/2014, přičemž pokud rozhodčí soud uplatnil právo v rozporu s tímto nařízením, musí vnitrostátní soud tento rozhodčí nález zcela nebo zčásti zrušit, resp. určit, že je tento rozhodčí nález zcela či zčásti neplatný?
3)      Musí být čl. 11 odst. 1 nařízení č. 833/2014 vykládán v tom smyslu, že nebrání uspokojení nároku, pokud se tento nárok týká
a)      vrácení zálohy za zboží, které nebylo nikdy dodáno z důvodu omezujících opatření přijatých na základě [nařízením č. 833/2014]?
b)      zaplacení úroků z nároku uvedeného pod písmenem a)?“
16.      Písemná vyjádření předložily společnost Stankoimport, švédská, belgická, estonská, španělská, francouzská a polská vláda, jakož i Evropská komise.
17.      Společnosti Reibel a Stankoimport, jakož i švédská, estonská, španělská, francouzská, nizozemská a polská vláda se spolu s Komisí zúčastnily jednání konaného před Soudním dvorem dne 28. října 2025.
II.    Analýza
18.      Na úvod je třeba uvést, že předběžné otázky položené předkládajícím soudem jsou na rozdíl od tvrzení společnosti Stankoimport přípustné. Na straně jedné je totiž věcí pouze vnitrostátních soudů, kterým byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jejich rozsudku, tak relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru(15). Na straně druhé se otázky položené Soudnímu dvoru velmi liší od otázek položených ve věci, v níž byl vydán rozsudek Rosneft(16).
A.      K pozměněnému nařízení č. 833/2014, možnosti využití mechanismů mimosoudního řešení sporů obecně, a zejména rozhodčího řízení
19.      První předběžnou otázkou předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby určil, zda je v souladu s pozměněným nařízením č. 833/2014, aby obě smluvní strany
využily mechanismu mimosoudního řešení sporů, a to i v případě nároků, které nesmí být uspokojeny ve smyslu čl. 11 odst. 1 tohoto nařízení. Pokud tomu tak není, klade si tento soud otázku, zda je třeba mít za to, že dohody uzavřené mimo státní soudní systém, které se týkají těchto nároků,
musí být prohlášeny za neplatné.
20.      Soudní dvůr je tedy žádán, aby vymezil rozsah zákazu uspokojit nárok ve smyslu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 a určil, zda je dosah tohoto zákazu tak široký, že brání jakémukoli využití mechanismu mimosoudního řešení sporů.
21.      V rámci následující analýzy navrhuji postupovat ve třech po sobě jdoucích fázích. Nejprve bude nutné vysvětlit, proč se analýza první otázky musí zaměřit na otázku arbitrability sporů. Dále bude proveden výklad čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014, a to podle klasického výkladového
postupu. A konečně bude třeba se ujistit, že navrhovaný výklad neohrozí specifické rysy a autonomii právního řádu Unie(17).
1.      K potřebě zaměřit první předběžnou otázku na pojem „arbitrabilita“
22.      Cílem této první otázky je určit, zda čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 umožňuje využít „mimosoudní dohodu o nárocích, které nesmí být uspokojeny“. Tato otázka však podle všeho úzce souvisí s otázkou arbitrability takových nároků.
23.      Arbitrabilita je „abstraktní, choulostivý, obtížně definovatelný a neuchopitelný pojem, který vyvolává řadu nedorozumění, a dokonce i protichůdných výkladů“(18). Definic tohoto pojmu je zhruba tolik, kolik je členských států(19). Členské státy mohou svobodně určit, kdy je možné využít rozhodčího řízení a odpovídajícím způsobem vymezit vlastní pojetí mezí svobodné vůle stran. O arbitrabilitě se hovoří jako o objektivní, pokud se týká možnosti předložit danou věc rozhodčímu soudu. Může být také subjektivní, pokud se týká možnosti zúčastněné strany přistoupit na dohodu(20).
24.      Úmluva o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů ze dne 10. června 1958, podepsaná v New Yorku dne 10. června 1958 (dále jen „Newyorská úmluva“)(21), která není pro Unii závazná, ale jejímiž smluvními stranami jsou všechny členské státy(22), stanoví, pokud jde o arbitralitu, že „[k]aždý Smluvní stát uzná písemnou dohodu, podle níž se strany zavazují podrobit rozhodčímu řízení všechny nebo některé spory, které mezi nimi vznikly nebo mohou vzniknout z určitého právního vztahu či mimosmluvního [z
určitého právního smluvního či mimosmluvního vztahu], týkajícího se věci, jež může být vyřízena rozhodčím řízením“(23). Arbitrabilita je v této úmluvě definována pouze negativně, neboť „[u]znání a výkon rozhodčího nálezu mohou být [...] odepřeny, jestliže příslušný orgán země, kde se žádá o uznání a výkon, zjistí[,] že předmět sporu nemůže být předmětem rozhodčího řízení podle práva této země“(24).
25.      Podle švédského práva se arbitrabilita sporu určuje podle toho, zda jsou strany oprávněné dosáhnout řešení sporu ohledně daného nároku mimo soudní systém. Pokud tomu tak je, je spor arbitrabilní; v opačném případě nelze spor řešit prostřednictvím
rozhodčího řízení. Pokud by měl být čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 tedy vykládán v tom smyslu, že brání mimosoudnímu řešení sporu(25), byla by tím dotčena arbitrabilní povaha  sporu mezi společnostmi Reibel a Stankoimport podle použitelného vnitrostátního práva. Podle tohoto práva by měl předkládající soud prohlásit rozhodčí doložku obsaženou ve smlouvě mezi společnostmi Reibel a Stankoimport za neplatnou bez toho, aby bylo nutné provést soudní přezkum rozhodčího nálezu, který by tak postrádal jakýkoli právní základ.
26.      Odpověď na první předběžnou otázku tak, jak je formulována, by Soudní dvůr postavila do choulostivé situace, neboť pojem „mimosoudní dohoda o nárocích“ je příliš široký. Existuje mnoho různých forem mimosoudních řešení sporu, z nichž každá z nich se vyznačuje odlišnými pravidly fungování a zárukami. Spor v původním řízení přitom vyvolává velmi konkrétní otázku využití rozhodčího řízení, které není běžným způsobem řešení sporů a vyznačuje se specifickými rysy, které je nezbytné v rámci analýzy zohlednit. Nemožnost řešení sporu v rozhodčím řízení již vyplynula z důsledků, které je třeba vyvodit z výkladu unijního práva, který podal Soudní dvůr(26).
27.      Proto navrhuji zaměřit se v rámci první otázky na to, zda čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 umožňuje smluvním stranám využít rozhodčího řízení v případě nároků, které nesmí být uspokojeny ve smyslu tohoto ustanovení.
2.      Ke gramatickému, kontextuálnímu a teleologickému výkladu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014
28.      Podle ustálené judikatury jak z požadavků jednotného uplatňování unijního práva, tak i ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které za účelem vymezení svého smyslu a působnosti neobsahuje žádný výslovný odkaz na právo členských států,
musí být zpravidla v celé Unii vykládáno autonomním a jednotným způsobem, který musí odpovídat obvyklému významu tohoto znění v běžném jazyce s přihlédnutím ke kontextu, v němž je používáno, a k cílům sledovaným právní úpravou, jejíž je součástí(27).
a)      Ke gramatickému výkladu ustanovení o neuspokojení nároků
29.      Zaprvé, pokud jde o znění čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014, podotýkám, že zavádí ustanovení o neuspokojení nároků (no claims clause), které je často vkládáno do unijních nástrojů zavádějících omezující opatření. Do oblasti působnosti tohoto ustanovení spadají zejména nároky, jsou-li uplatněny
jakoukoli ruskou osobou, subjektem nebo orgánem(28), jejichž cílem je dosáhnout
náhrady škody nebo jakéhokoli jiného nároku tohoto druhu(29) na základě skutečnosti, že smlouva nebo operace jsou dotčeny omezujícími opatřeními stanovenými pozměněným nařízením č. 833/2014.
30.      Ustanovení čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 je určeno tomu, vůči komu je daný nárok uplatněn a kdo má povinnost jej neuspokojit. Neuspokojení nároku znamená, jak uvedla francouzská vláda, že mu nesmí být vyhověno.
31.      Z gramatického rozboru tohoto článku vyplývá, že jeho znění podle všeho neobsahuje žádný odkaz na orgán – v širším slova smyslu – u něhož by měly být uplatněny „nároky“, na které se vztahuje. Tento závěr podporuje i zmínka, že nárok nesmí být uspokojen bez ohledu na svou formu.
32.      Z toho také vyplývá, že formulování a uplatnění nároků není samo o sobě zakázáno(30). Ostatně
pouhé ustanovení ve smlouvě o využití mimosoudního řešení sporů, včetně rozhodčího řízení, nemá žádný vliv na výsledek, který by z nich mohl vzejít, tj. na budoucí osud „nároku“.
33.      Skutečnost, že čl. 11 odst. 2 pozměněného nařízení č. 833/2014 odkazuje na „řízení týkající se nároku“ a upřesňuje, že důkazní břemeno ohledně toho, že uspokojení nároku není zakázáno, nese osoba domáhající se tohoto nároku, podle mého názoru nenaznačuje, že daný nárok musí být nutně předmětem soudního řízení. Je pravda, že toto ustanovení zde používá terminologii, která se tradičně používá pro popis dění u soudu. To však nemůže být rozhodující, neboť „řízení“ a „důkazní břemeno“ jsou rovněž atributy mimosoudních způsobů řešení sporů. Z tohoto ustanovení nutně vyplývá, že otázka, zda nárok spadá do oblasti působnosti zákazu uvedeného v odstavci 1, může být předmětem diskuze, přičemž tato diskuse nemusí být omezena pouze na soudní orgány(31).
34.      Z gramatického výkladu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 tedy nevyplývá, že by osobám, které spadají do jeho oblasti působnosti, bylo zakázáno uplatnit nárok v souvislosti s jakoukoli smlouvou nebo operací, které jsou podle jejich tvrzení dotčeny opatřeními uloženými tímto nařízením, u mimosoudních orgánů a usilovat o urovnání sporu.
b)      Ke kontextuálnímu výkladu ustanovení o neuspokojení nároků
35.      Analýza kontextu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 poukazuje na dva důležité prvky. Na jedné straně je
podle všeho svobodná vůle stran hledat řešení svých sporů mimo státní soudní systém omezena řadou bariér. Na straně druhé svědčí tento kontext o tom, že
unijní normotvůrce nepřijal žádná opatření, pokud jde o obsah smluv v souvislosti s využitím rozhodčího řízení.
36.      Zaprvé článek 12 pozměněného nařízení č. 833/2014 stanoví zcela jasný zákaz vědomé a záměrné účasti na obcházení zákazů stanovených tímto nařízením, včetně zákazů vyplývajících z článku 2 tohoto nařízení. Tento zákaz je doprovázen účinnými, přiměřenými a odrazujícími sankcemi, které jsou členské státy povinny zavést podle čl. 8 odst. 1 téhož nařízení.
37.      Mimoto článek 13 pozměněného nařízení č. 833/2014 stanoví širokou oblast působnosti tohoto nařízení, neboť toto nařízení se použije na území Unie, ale také na všechny osoby nacházející se na území Unie nebo mimo něj, které jsou státními příslušníky některého členského státu, na všechny právnické osoby, subjekty nebo orgány zapsané nebo zřízené podle práva některého členského státu, ať se nacházejí na území Unie nebo mimo ně, jakož i na všechny právnické osoby, subjekty nebo orgány v souvislosti s jakoukoli obchodní činností, která je provozována zcela nebo částečně v rámci Unie(32).
38.      Zadruhé z analýzy kontextu rovněž vyplývá, že unijní normotvůrce nestanovil v pozměněném nařízení č. 833/2014 povinnost změnit stávající smlouvy tak, aby se vyloučila přítomnost jakékoli rozhodčí doložky. Nestanovil ani, aby smlouvy uzavřené po vstupu tohoto nařízení v platnost neobsahovaly žádné ustanovení o možnosti využít rozhodčí řízení nebo obecněji mechanismus mimosoudního řešení sporů.
39.      Přijetím čl. 12g odst. 1, který byl do nařízení č. 833/2014 vložen v roce 2023(33), však unijní normotvůrce zasáhl přímo do obsahu smluv tím, že stanovil povinnost vývozců smluvně zakázat od 20. března 2024 zpětný vývoz do Ruska a zpětný vývoz pro použití v Rusku(34).
40.      I když z gramatické a kontextuální analýzy čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 vyplývá, že je podle všeho přípustné, aby strana uplatnila nárok, který nesmí být u rozhodčího soudu uznán, zbývá ověřit, zda takový výklad neohrožuje cíl sledovaný tímto ustanovením.
c)      K teleologickému výkladu ustanovení o neuspokojení nároků
41.      Cílem sledovaným čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 je zabránit tomu, aby subjekty, na které jsou omezující opatření zaměřena nebo které jsou jimi dotčeny, „mohly získat náhradu za záporné účinky [takových opatření], jakož i chránit hospodářské subjekty před nároky, které vůči nim mohou […] protistrany vznést na základě smluv, jejichž plnění bylo dotčeno uvedenými opatřeními, nebo v souvislosti s těmito smlouvami“(35).
42.      Takového cíle lze dosáhnout pouze tehdy, pokud bude jednoznačně uvedeno, že u rozhodčích
orgánů lze „nároky“ uplatnit, ale nesmějí je uznat. Toto upřesnění je důležité s ohledem na širší cíl sledovaný pozměněným nařízením č. 833/2014, kterým je „zvýšit náklady na akce Ruska, které narušují územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny, a podpořit mírové urovnání krize“(36).
43.      Dosažení cíle sledovaného tzv. no claim clause lze tedy podle všeho zajistit i v případě využití rozhodčího řízení a za předpokladu, že jakákoli nedbalost nebo spoluúčast
ze strany subjektu Unie vedoucí k porušení zákazu uvedeného v čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 je postihována účinnými, přiměřenými a odrazujícími sankcemi(37).
3.      K zachování specifických rysů právního řádu Unie
44.      Soudní dvůr již rozhodl, že „[p]rávní řád zavedený Smlouvami […] v zásadě nebrání tomu, aby jednotlivci, na které se tento právní řád vztahuje na základě výkonu hospodářské činnosti na území Unie, řešili spory, jež mezi nimi mohou vzniknout při výkonu této činnosti, v rámci rozhodčího řízení“(38). Jednotlivci v zásadě mohou rozhodčí řízení využít(39). Tito jednotlivci tedy mohou uzavřít smlouvu, v níž jasně a přesně stanoví, že všechny spory související s touto dohodou budou zcela nebo zčásti předloženy rozhodčímu orgánu namísto soudu, který je obvykle příslušný v případě neexistence rozhodčí doložky(40).
45.      Rozhodnutí Unie přijmout omezující opatření za účelem splnění cílů, které sleduje v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky, nemělo za stávajícího stavu pozměněného nařízení č. 833/2014(41) žádný negativní dopad na možnost využít rozhodčí řízení.
46.      Přesto považuji za nutné připomenout, co unijní právo od rozhodčího řízení očekává.
47.      Rozhodčí orgány, u nichž byl nárok ve smyslu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014
uplatněn(42), jsou tedy nejen vázány unijním právem, ale na své úrovni jsou také garanty jeho správného uplatňování a dodržování(43). I když tyto orgány stojí mimo státní soudní systém, a tedy mimo dialog se Soudním dvorem, neznamená to, že se na ně nevztahuje unijní právo.
48.      Rozhodčí orgány proto musí své povinnosti vykonávat zodpovědně. Je na nich, aby nalezly správnou rovnováhu mezi „právem stran na autonomii“ a zájmem členského státu na zachování a ochraně základních hodnot, které jsou součástí jeho veřejného pořádku. Tyto orgány jsou proto povinny zkoumat, jakým způsobem vydají rozhodčí nález, aby nemohl být
napaden u soudů v místě sídla rozhodčího orgánu z důvodů veřejného pořádku. V kontextu
omezujících opatření přijatých Unií musí být tyto orgány zvláště obezřetné, pokud jde o mechanismy, které by mohly být použity k obcházení těchto opatření, jako jsou dohody o volbě rozhodného práva nebo dohody o souhlasu, jejichž účelem by bylo obejít zákazy zavedené omezujícími opatřeními. Flexibilita rozhodčího orgánu při uplatňování práva je proto omezena povinností uplatňovat důvody veřejného pořádku země, v níž se koná rozhodčí řízení (lex arbitri).
49.      Pokud má zvolený rozhodčí orgán sídlo v Unii, bude povinen dodržovat veřejný pořádek členského státu, v němž má sídlo, který je doplněn veřejným pořádkem Unie – jak doložím v analýze druhé předběžné otázky – přičemž soudní přezkum rozhodčího nálezu je možný(44). Tak je tomu i v případě sporu v původním řízení.
50.      I když to není pro řešení tohoto sporu nezbytné, dodávám, že pokud se tento zvolený rozhodčí orgán nachází mimo Unii, zaprvé by tato volba mohla, i za předpokladu, že s ní dotyčný hospodářský subjekt Unie vyslovil svobodný souhlas, potenciálně vystavit dotyčný hospodářský subjekt Unie sankcím uloženým za obcházení opatření stanovených pozměněným nařízením č. 833/2014 v případě, že by vedla k porušení zákazu stanoveného v čl. 11 odst. 1 tohoto nařízení.
51.      Zadruhé nevylučuji, že veřejný pořádek Unie může mít extrateritoriální účinky na základě čl. 13 písm. e) pozměněného nařízení č. 833/2014, který stanoví, že nařízení se použije na všechny právnické osoby, subjekty nebo orgány v souvislosti s jakoukoli obchodní činností, která je provozována zcela nebo částečně v rámci Unie.
52.      Zatřetí, jelikož rozhodčí nálezy nejsou vykonatelné, bylo by nutné zahájit řízení o uznání a výkonu zahraničního rozhodčího nálezu u unijního soudu. V tomto rámci se o uznání a výkonu
rozhodne pouze za podmínky, že je tento nález v souladu s veřejným pořádkem dotčeného členského státu, a tedy i Unie.
53.      V každém případě by dobrovolný výkon rozhodčího nálezu, který by porušoval zákaz stanovený v čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014, měl vést k přijetí sankcí vůči dotyčnému hospodářskému subjektu Unie z důvodu jeho účasti na obcházení omezujících opatření, která byla zavedena uvedeným nařízením(45).
4.      Závěr analýzy
54.      Z výše uvedeného vyplývá, že ustanovení čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání tomu, aby obě smluvní strany využily rozhodčího
řízení ohledně nároku, který nesmí být uspokojen ve smyslu tohoto ustanovení, přičemž v každém případě zaprvé nebude možné v průběhu nebo po skončení tohoto rozhodčího řízení dosáhnout uspokojení nároku, který by byl v rozporu s uvedeným ustanovením, a zadruhé rozhodčí nález bude muset být vždy možné podrobit soudnímu přezkumu, který může zajistit
dodržování veřejného pořádku Unie.
B.      K pozměněnému nařízení č. 833/2014 a veřejnému pořádku Unie
1.      K veřejnému pořádku jako omezení svobodné vůle stran
55.      Spor v původním řízení se vyznačuje rozhodčím nálezem, v němž rozhodčí orgán rozhodl zejména o otázce, zda nárok společnosti Stankoimport spadá do oblasti působnosti čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014. Společnost Reibel podala u předkládajícího soudu návrh na zrušení rozhodčího nálezu. Podle vnitrostátního práva musí být takový nález zrušen v případě porušení veřejného pořádku.
56.      Z nedávné judikatury Soudního dvora vyplývá, že Soudní dvůr uznává, že účinnost rozhodčího řízení, která musí být zachována, má za následek, že přezkum rozhodčích nálezů má specifickou povahu(46). Nicméně od okamžiku, kdy má být mechanismus rozhodčího řízení uplatňován na celém území Unie zejména v rámci sporů souvisejících s výkonem hospodářské činnosti na tomto území, musí být při tomto uplatnění nutně zajištěna jeho slučitelnost se zásadami, které jsou základem soudní struktury Unie, jakož i účinné dodržování unijního právního řádu(47).
57.      I když se
dříve jevil požadavek přezkumu souladu rozhodčích nálezů s veřejným pořádkem Unie jako silně závislý na vnitrostátním právu(48), rozšířeném o mezinárodní závazky členských států(49), nyní se na základě článku 47 Listiny základních práv Evropské unie
(dále jen „Listina“) a čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce SEU
jeví podle nejnovější judikatury(50) jako osamostatněný.
58.      I když byl soudní přezkum rozhodčích nálezů uzpůsoben, není o nic méně účinný(51). Rozhodčí řízení s takto vymezeným rámcem si tedy nemůže zvolit subjekt, který by chtěl „obcházet zásady a ustanovení primárního nebo sekundárního unijního práva, které jsou podstatné pro právní řád vytvořený Smlouvami nebo mají zásadní význam pro plnění úkolů svěřených Unii“, neboť tyto zásady a ustanovení jsou součástí veřejného pořádku Unie(52). Tento soudní přezkum je tedy prostřednictvím výhrady veřejného pořádku zásadní pro zachování charakteristik právního řádu Unie a zároveň odpovídá
specifické povaze rozhodčího řízení.
59.      Veřejný pořádek Unie tedy jako takový působí jako omezení svobodné vůle stran, jeho dodržování je pro jednotlivce naprosto závazné(53). Jak konstatoval Soudní dvůr, představuje „zásadní doplněk strukturovaného systému na sobě navzájem závisejících zásad, norem a právních vztahů, jimiž jsou vzájemně vázány Unie a členské státy, jakož i členské státy mezi sebou“(54).
2.      K zásadní povaze pozměněného nařízení č. 833/2014 pro právní řád Unie a doplnění veřejného pořádku Unie ustanovením čl. 11 odst. 1 tohoto nařízení
60.      Veřejný pořádek Unie je stejně jako veřejný pořádek členských států nestálým pojmem. Kritéria, podle nichž zásada nebo ustanovení náleží do
veřejného pořádku, nejsou Soudním dvorem jasně definována. Z judikatury Soudního dvora však vyplývá, že jejich význam musí být takový, že jakékoli jejich porušení by bylo pro dotčený právní řád natolik neúnosné, že nemůže být tolerováno(55).
61.      Ustanovení, jako jsou článek 11 Listiny(56) a články 101 a 102 SFEU(57), jakož i volný pohyb pracovníků, volný pohyb služeb a volný pohyb kapitálu(58) a čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13/EHS(59), jsou tedy součástí veřejného pořádku Unie.
62.      Veřejný pořádek Unie je vymezen i negativně. Soudní dvůr tak rozhodl, že nesprávné právní posouzení při použití ustanovení první směrnice 89/104/EHS(60), kterým je stiženo soudní rozhodnutí, o jehož uznání se žádá, nepředstavuje porušení zásadního právního pravidla v unijním právním řádu(61).
63.      S ohledem na podmínky, které nedávno připomněl Soudní dvůr(62), není podle mého názoru pochyb o tom, že pozměněné nařízení č. 833/2014 je podstatné a/nebo má zásadní význam pro plnění úkolů svěřených Unii.
64.      Připomínám, že článek 3 SEU mezi tyto úkoly řadí podporu míru, což je první z cílů uvedených v tomto ustanovení(63). Odstavec 5 tohoto článku uvádí, že Unie ve svých vztazích s okolním světem Unie zastává a podporuje své hodnoty a přispívá k míru, bezpečnosti a vzájemné úctě mezi národy, ochraně lidských práv a rozvoji mezinárodního práva, zejména k dodržování zásad Charty Organizace spojených národů.
65.      Článek 21 SEU připomíná mezinárodní závazek Unie k demokracii, právnímu státu, lidským právům, lidské důstojnosti a dodržování zásad Charty OSN a mezinárodního práva(64). Politiky a činnosti Unie v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní politiky se řídí cílem chránit její základní zájmy a hodnoty; upevňovat a podporovat demokracii, právní stát, lidská práva a zásady mezinárodního práva; zachovávat mír, předcházet konfliktům a posilovat mezinárodní bezpečnost(65).
66.      Pozměněné nařízení č. 833/2014, které spočívá na článku 215 SFEU, navazuje na tyto cíle, neboť omezující opatření, která zavádí, vyplývají z rozhodnutí SZBP přerušit nebo omezit hospodářské a finanční vztahy s Ruskem. Ze druhého bodu odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že cílem těchto opatření je „zvýšit náklady na akce Ruska, které narušují územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny, a podpořit mírové urovnání krize“. Soudní dvůr již uznal, že tyto cíle jsou prvořadé a jsou v souladu s cílem – jenž je neméně důležitý – spočívajícím v zachování míru a mezinárodní bezpečnosti, v souladu s cíli vnější činnosti Unie stanovenými v článku 21 SEU, které jsem právě připomněl(66).
67.      Mimoto vzhledem k tomu, že podle ustálené judikatury je význam cílů sledovaných obecně akty zavádějícími omezující opatření, a konkrétně pozměněným nařízením č. 833/2014, takový, že může ospravedlnit i značné negativní následky pro určité hospodářské subjekty(67), domnívám se, že tyto následky mohou mít rovněž podobu omezení smluvní autonomie jednotlivců, přičemž toto omezení(68) nutně vyplyne ze skutečnosti, že veřejný pořádek Unie tvoří rovněž omezující opatření přijatá vůči Rusku.
68.      Chtěl bych však rovněž podotknout, že Soudní dvůr vždy postupoval selektivně a povahu veřejného pořádku přiznal zásadám nebo ustanovením, které byly posuzovány v zásadě izolovaně. Například poté, co bylo konstatováno, že směrnice 93/13 představuje opatření nezbytné pro plnění úkolů svěřených Unii, musí se vnitrostátní soudy v konečném důsledku ujistit o slučitelnosti rozhodčího nálezu pouze s čl. 6 odst. 1 této směrnice(69).
69.      Považuji proto za nezbytné, a s ohledem na přesnou povahu ustanovení uznaných za ustanovení
veřejného
pořádku za dostatečné,
uznat, že čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 je součástí veřejného pořádku Unie. Tímto způsobem je zajištěno, že se veřejný pořádek soustředí na klíčová ustanovení unijního práva, aniž je nepřiměřeně narušeno fungování mechanismů, jako je rozhodčí řízení, ale zároveň je zachována uspokojivá úroveň ochrany práv vyplývajících z unijního práva.
70.      Takový přístup také umožní zajistit, aby veřejný pořádek Unie skutečně tvořila ustanovení, která mají přímý účinek a zakládají práva jednotlivců, která musí vnitrostátní soudy chránit(70).
71.      Cílem čl. 11 odst. 1 nařízení č. 833/2014 je totiž zaručit hospodářským subjektům Unie, že nebudou vystaveny nepříznivým důsledkům vyplývajícím ze změny jejich právního
postavení poté, co vstoupila v platnost omezující opatření vůči Rusku. Jinými slovy, smluvní partner ruského subjektu, který v důsledku opatření stanovených pozměněným nařízením č. 833/2014 již nemůže plnit své smluvní povinnosti, může uplatnit právo vyplývající z tohoto ustanovení na neuspokojení nároků tohoto subjektu, a vnitrostátním soudům přísluší toto právo ochránit. Nicméně nikoli všechna ustanovení pozměněného nařízení č. 833/2014 nutně zakládají práva jednotlivců(71). Proto je podle mého názoru dostačující řídit se konstatováním, které v roce 2025 učinil unijní normotvůrce, že „[ú]činné provádění ustanovení o vyloučení nároků [je] považováno za veřejný pořádek Unie a členských států“(72).
3.      K intenzitě přezkumu rozhodčích nálezů vnitrostátními soudy
72.      Přezkum rozhodčích nálezů lze přizpůsobit tak, aby se mechanismy rozhodčího řízení mohly rozvíjet v pružném rámci, který je pro ně charakteristický. Soudní přezkum však musí být účinný(73). Pro členské státy z toho vyplývá, že mohou používat libovolné prostředky, ale jsou povinny dosáhnout výsledku.
73.      Soudní dvůr již v rozsudku ve věci Royal Football Club Seraingjasně jasně uvedl, co od takového přezkumu očekává(74). I když
se Soudní dvůr v tomto rozsudku zabýval mechanismem rozhodčího řízení jiného druhu, než je mechanismus, o který se jedná ve věci v původním řízení(75), nedokážu si představit, že by účinná soudní ochrana jednotlivců, kteří jsou nositeli práv přiznaných unijním právem a tvořících součást veřejného pořádku, měla být různorodá.
74.      Proto na jedné straně „soudy členských států, které mají takový přezkum provést, musí mít v případě, kdy takový nález zahrnuje – stejně jako v projednávaném případě – výklad nebo použití zásad nebo ustanovení, které jsou součástí veřejného pořádku Unie a přiznávají práva nebo svobody jednotlivcům, možnost přezkoumat výklad těchto zásad nebo ustanovení, právní důsledky, které byly s tímto výkladem spojeny, pokud jde o jejich použití na projednávaný případ, a právní kvalifikaci, která byla s ohledem na uvedený výklad dána skutkovým okolnostem, jak byly zjištěny a posouzeny rozhodčím orgánem“(76). Soudní přezkum se tedy zaměřuje pouze na ustanovení, která tvoří veřejný pořádek Unie. Pokud jde o ostatní ustanovení, předpokládá se, že rozhodčí orgány jednají s plnou odpovědností(77).
75.      Na straně druhé „se tyto soudy nemohou omezit na případné konstatování, že takový nález je zcela nebo zčásti neslučitelný se zásadami nebo ustanoveními, které jsou součástí veřejného pořádku Unie. […] Naopak uvedené soudy musí mít rovněž možnost vyvodit v rámci svých příslušných pravomocí a v souladu s použitelnými vnitrostátními ustanoveními veškeré právní důsledky, které vyplývají ze zjištění takové neslučitelnosti. V opačném případě by totiž provedený soudní přezkum nebyl účinný, jelikož by mohl umožnit přetrvávání této neslučitelnosti“(78). Dodávám, že dodržování a přednost, kterou je nutno přiznat veřejnému pořádku Unie, by nebyly zajištěny, pokud by neslučitelnost přetrvávala(79).
76.      Účinnost soudního přezkumu zaměřeného na podstatu právního řádu Unie nakonec vyžaduje, aby bylo od vnitrostátních soudů požadováno, aby se případně i bez návrhu(80) zabývaly otázkou slučitelnosti rozhodčích nálezů s veřejným pořádkem Unie(81).
77.      Podotýkám, že pokud jde o spor ve věci v původním řízení, švédské právo podle všeho zajišťuje účinný přezkum rozhodčích nálezů, neboť švédské soudy příslušné k tomuto přezkumu musí prohlásit tyto nálezy za neplatné, pokud jsou zjevně neslučitelné se švédským veřejným pořádkem, jehož součástí je veřejný pořádek Unie, nebo pokud byly vydány způsobem zjevně neslučitelným s tímto veřejným pořádkem(82).
78.      Z výše uvedených úvah vyplývá, že čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 je součástí veřejného pořádku Unie. Vnitrostátní soud, který projednává návrh na zrušení rozhodčího nálezu, se musí v případě potřeby i bez návrhu ujistit o slučitelnosti uplatnění tohoto ustanovení
rozhodčím soudem s tímto ustanovením. V případě zjištění neslučitelnosti s tímto ustanovením musí dotyčný soud vyvodit veškeré důsledky podle
svého vnitrostátního práva a vyhovět návrhu na zrušení tohoto nálezu, který je založen na porušení veřejného pořádku Unie, s cílem odstranit neslučitelnost s právním řádem Unie.
C.      K pojmu „nárok“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014
79.      Podle rozhodčího nálezu, o který se jedná ve věci v původním řízení, dosáhla společnost Stankoimport vrácení
zálohy zaplacené společnosti Reibel za dodávku zboží, jehož vývoz nakonec nebyl povolen, a dále zaplacení úroků. Předkládající soud, který je příslušný k přezkumu tohoto nálezu, žádá Soudní dvůr, aby určil, zda nárok společnosti Stankoimport na vrácení zálohy navýšené o úroky náleží mezi „nároky“, které nesmí být uspokojeny ve smyslu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014.
80.      Zodpovězení této otázky vyžaduje nejprve návrat k analýze tohoto ustanovení a poté vyvození závěrů z této analýzy za účelem kvalifikace nároku, který společnost Stankoimport uplatnila u rozhodčího orgánu.
1.      Návrat k analýze čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014
81.      Výklad tohoto pojmu vyžaduje stejný analytický postup, jaký je uveden v bodě 28 tohoto stanoviska.
82.      S ohledem na znění uvedeného článku, jeho kontext a cíl, který sleduje, jakož i na systém zavedený pozměněným nařízením č. 833/2014,
posuzovaným jako celek, se tedy domnívám, že nárok na vrácení uplatněný společností Stankoimport spadá pod pojem „nárok“, který nesmí být uspokojen.
83.      Zaprvé formulace čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 je velmi široká(83); nároky v něm uvedené se týkají jakéhokoli nároku ze „smlouvy“ nebo „operace“ v jakékoli formě za předpokladu, že jejich plnění nebo uskutečnění bylo přímo nebo nepřímo, zcela nebo částečně dotčeno opatřeními uloženými tímto nařízením(84). Poskytuje pouze demonstrativní výčet nároků. Tento výčet, uvozený slovním spojením „včetně“, tedy není vyčerpávající. Zahrnuje mimo jiné nároky na náhradu škody nebo jiné nároky tohoto druhu, jako je nárok na náhradu nebo nárok vyplývající ze záruky(85). Konečně čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 se vztahuje nejen na nároky vznesené fyzickými a právnickými osobami, na které se omezující opatření vztahují individuálně, ale také na nároky vznesené jakoukoli jinou ruskou osobou, subjektem nebo orgánem.
84.      Zadruhé z kontextuálního a systémového hlediska má ustanovení o neuspokojení nároků zabránit důsledkům plynoucím ze skutečnosti, že nařízení č. 833/2014 má okamžikem svého vstupu v platnost přednost před jakýmkoli neslučitelným smluvním ustanovením(86). Z článku 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 vyplývá, že pokud se nárok týká smlouvy nebo operace, jejíž plnění bylo dotčeno opatřeními stanovenými tímto nařízením, je jeho neuspokojení automatické bez ohledu na to, zda by uspokojení nároku vedlo k porušení jiných opatření stanovených tímto nařízením, tj. k zakázané operaci. Článek 11 pozměněného nařízení č. 833/2014 je tedy autonomním ustanovením, které obsahuje všechny podmínky nezbytné pro jeho uplatnění.
85.      Zatřetí, pokud jde o cíl, který sleduje tzv. no claims clause, chtěl bych připomenout, že tento druh ustanovení byl poprvé do právního aktu Unie zaveden nařízením (EHS) č. 3541/92(87). V preambuli tohoto nařízení se uvádí, že v důsledku embarga vůči Iráku jsou „hospodářští činitelé ve Společenství a ve třetích zemích [jsou] vystaveni riziku nároků ze strany Iráku; […] je nezbytné hospodářské činitele trvale chránit před těmito nároky a zabránit tomu, aby Irák dosáhl náhrady záporných účinků embarga“(88). V kontextu
omezujících opatření, jak jsem již uvedl(89), je cílem ustanovení o neuspokojení chránit hospodářské subjekty Unie, které se ocitly v „neudržitelné situaci“(90), před nároky, které by proti nim mohly mít protistrany na základě smluv nebo operací, jejichž plnění nebo uskutečnění by bylo dotčeno těmito opatřeními(91).
86.      Soudní dvůr zaujal postoj k otázce platnosti článku 11 nařízení č. 833/2014(92) z hlediska zásady proporcionality, svobody podnikání a práva na vlastnictví a rozhodl, že „významem cílů sledovaných [nařízením č. 833/2014], a sice ochranou územní celistvosti, svrchovanosti a nezávislosti Ukrajiny a podporou mírového urovnání krize, které jsou v souladu s cíli vnější činnosti Unie uvedenými v článku 21 SEU součástí […] obecnějšího cíle, jímž je zachování míru a mezinárodní bezpečnosti, lze ospravedlnit i značné negativní následky pro určité hospodářské subjekty. Za těchto okolností a mimo jiné vzhledem k postupnému zvyšování intenzity omezujících opatření, přijímaných Radou v reakci na krizi na Ukrajině, nelze považovat zásah do svobody podnikání a práva na vlastnictví […] za nepřiměřený“(93).
87.      Skutečnost, že nárok, který je předmětem sporu v původním řízení, uplatnila
osoba
spadající do působnosti čl. 11 odst. 1 písm. b) pozměněného nařízení č. 833/2014, nemůže podle mého názoru tento závěr změnit(94).
88.      Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že i právě uvedené značné negativní následky musí nést i ti, kteří nenesou žádnou odpovědnost za situaci, která vedla k přijetí příslušných opatření, ale do jejichž zejména vlastnických práv bylo zasaženo(95).
89.      V každém případě, pokud jde o možný dopad na vlastnické právo společnosti Stankoimport, chtěl bych poukázat na to, že skutečnost, že tato společnost má pohledávku vůči společnosti Reibel, by mohla být každopádně konstatována rozhodnutím, jehož výkon by byl pozastaven(96), nebo deklaratorním rozhodnutím, kterým by tato
pohledávka byla zachována. Vzhledem k tomu, že omezující opatření jsou dočasná a vratná(97), takto zjištěná pohledávka bude muset být po zrušení opatření uhrazena.
2.      Uplatnění na projednávaný případ
90.      Nárok na vrácení vyplacené zálohy uplatněný společností Stankoimport spadá podle mého názoru mezi nároky, které nesmí být uspokojeny ve smyslu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014. Vzhledem k tomu, že příslušenství sdílí osud jistiny, platí totéž pro nárok na zaplacení úroků.
91.      Nejprve nárok uplatnila společnost Stankoimport, která je ruským hospodářským subjektem.
92.      Dále byl nárok nepochybně uplatněn na základě smlouvy o dodávce zboží mezi společnostmi Stankoimport a Reibel, a tedy z ní vyplývá.
93.      Konečně plnění této smlouvy bránil zákaz vývozu „zboží dvojího užití“ vyplývající z článku 2 pozměněného nařízení č. 833/2014(98). Toto plnění je tedy podle všeho přinejmenším částečně přímo dotčeno opatřeními uloženými tímto nařízením(99). Předložením věci rozhodčímu orgánu měla společnost Stankoimport nutně v úmyslu opírat se o nedodání zboží, a tedy nesplnění smluvních povinností ze strany společnosti Reibel, aby dosáhla vrácení zaplacené zálohy.
94.      Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 musí být vykládán v tom smyslu, že brání uspokojení nároku na vrácení zálohy navýšené o úroky, která byla zaplacena za zboží, jehož dodání bylo zabráněno na základě tohoto nařízení.
III. Závěry
95.      Na základě všech předchozích úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Svea hovrätt (odvolací soud ve Stockholmu, Švédsko) následovně:
„Článek 11 odst. 1 nařízení Rady (EU) č. 833/2014 ze dne 31. července 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině, ve znění platném ke dni vydání rozhodčího nálezu, o který se jedná ve věci v původním řízení
musí být vykládán v tom smyslu, že
–      nebrání tomu, aby obě smluvní strany využily rozhodčího řízení v souvislosti s nárokem, který nesmí být uspokojen ve smyslu tohoto ustanovení, přičemž v každém případě zaprvé nebude možné v průběhu nebo po skončení tohoto rozhodčího řízení dosáhnout uspokojení nároku, který by byl v rozporu s uvedeným ustanovením, a zadruhé rozhodčí nález bude muset
být vždy možné podrobit soudnímu přezkumu, který může zajistit
dodržování veřejného pořádku Unie;
–      je součástí veřejného pořádku Unie. Vnitrostátní soud, který projednává návrh na zrušení rozhodčího nálezu, se proto musí v případě potřeby i bez návrhu ujistit o slučitelnosti uplatnění tohoto ustanovení rozhodčím orgánem s tímto ustanovením. V případě zjištění neslučitelnosti s uvedeným ustanovením musí dotyčný soud vyvodit veškeré důsledky podle
svého vnitrostátního práva a vyhovět návrhu na zrušení tohoto uvedeného nálezu, který je založen na porušení veřejného pořádku Unie, s cílem odstranit neslučitelnost s právním řádem Unie;
–      brání uspokojení nároku na vrácení zálohy navýšené o úroky, která byla zaplacena za zboží, jehož dodání bylo zabráněno na základě nařízení č. 833/2014.“
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Inspirací je slavná báseň Henryho Wadswortha Longfellowa, The Theologian’s tale: Elizabeth.
3      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 78).
4      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/11/EU ze dne 21. května
2013 o alternativním řešení spotřebitelských sporů a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (Úř. věst. 2013, L 165, s. 63).
5      Rozsudek ze dne 22. února 2024, Mytilinaios v. DEI a Komise a Komise v. DEI (C‑701/21 P a C‑739/21 P, EU:C:2024:146, bod 105 a citovaná judikatura).
6      Nařízení Rady ze dne 5. května 2009, kterým se zavádí režim Společenství pro kontrolu vývozu, přepravy, zprostředkování a tranzitu zboží dvojího užití (Úř. věst. 2009, L 134, s. 1).
7      Nařízení Rady ze dne 31. července 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2014, L 229, s. 1), které je zde citováno ve znění vyplývajícím z jeho změny provedené nařízením Rady (EU) č. 1290/2014 ze dne 4. prosince 2014,
kterým se mění nařízení (EU) č. 833/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině a nařízení (EU) č. 960/2014 měnící nařízení (EU) č. 833/2014 (Úř. věst. 2014, L 349, s. 30). Viz zejména čl. 1 písm. a) a článek 2 pozměněného nařízení č. 833/2014.
8      Nebude-li uvedeno jinak, budu ve zbývající části analýzy odkazovat na „pozměněné nařízení č. 833/2014“, pokud se týká znění tohoto nařízení platného ke dni vydání rozhodčího nálezu, o který se jedná ve věci v původním řízení, tj. ve znění prováděcího nařízení Komise (EU) 2019/1163 ze dne 5. července 2019, kterým se mění a stanoví jednotný seznam pro přílohy, které obsahují kontaktní údaje příslušných
orgánů členských států a adresu Evropské komise pro oznamování, některých nařízení týkajících
se omezujících opatření (Úř. věst. 2019, L 182, s. 33).
Článek 11 pozměněného nařízení č. 833/2014 zní:
„1.      Nesmí být uspokojen žádný nárok vyplývající ze smlouvy nebo operace, jejichž plnění nebo uskutečnění bylo přímo nebo nepřímo, zcela nebo částečně dotčeno opatřeními uloženými tímto rozhodnutím, a to včetně náhrady škody nebo jiných nároků tohoto druhu, jako je nárok na náhradu nebo nárok vyplývající ze záruky, zejména nárok na prodloužení doby platnosti nebo vyplacení dluhopisů, záruk nebo příslibu odškodnění v jakékoli formě, zejména finančních záruk nebo příslibů finančního odškodnění, je-li uplatněn:
a)      subjekty uvedenými v čl. 5 odst. 1 písm. b) nebo c) nebo čl. 5 odst. 2 písm. c) nebo d) nebo v příloze III, IV, V nebo VI;
b)      jinými ruskými osobami, subjekty či orgány;
c)      osobami, subjekty či orgány jednajícími prostřednictvím nebo jménem osob, subjektů nebo orgánů uvedených v písmenech a) či b) tohoto odstavce.
2.      Ve všech řízeních k uspokojení nároku nese důkazní břemeno ohledně toho, že uspokojení nároku není zakázáno odstavcem 1, osoba usilující o uspokojení tohoto nároku.
3.      Tímto článkem není dotčeno právo osob, subjektů a orgánů uvedených v odstavci 1 na soudní přezkum zákonnosti neplnění smluvních závazků podle tohoto nařízení.“
9      Podle §1 prvního pododstavce
Lag (1999:116) om skiljeförfarande (zákon č. 116 z roku 1999 o rozhodčím řízení, dále jen „zákon o rozhodčím řízení“).
10      Podle článku 33 prvního pododstavce zákona o rozhodčím řízení.
11      Lagen (1996:95)
om vissa internationella sanktioner (zákon č. 95 z roku 1996 o některých mezinárodních sankcích).
12      Předkládající soud poukazuje na to, že Soudní dvůr v současné době projednává žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se nařízení Rady č. 269/2014 ze dne 17. března 2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem narušujícím nebo ohrožujícím územní celistvost, svrchovanost a nezávislost Ukrajiny (Úř. věst. 2014, L 78, s. 6), která se týká obdobných otázek, a to věc Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672).
13      Předkládající soud zde vychází z rozsudku ze dne 11. listopadu 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, bod 56), a z rozsudku ze dne 13. září 2018, Rosneft a další v. Rada (T‑715/14, EU:T:2018:544, bod 206).
14      Předkládající soud zde zmiňuje rozsudek ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, bod 35).
15      Z četné judikatury viz rozsudek ze dne 30. října 2025, Attal a Associés (C‑321/24, EU:C:2025:836, bod 19).
16      Rozsudek ze dne 28. března 2017 Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Připomínám, že tyto otázky se týkaly pravomoci Soudního dvora rozhodnout o platnosti rozhodnutí SZBP,
dále o platnosti některých ustanovení tohoto rozhodnutí a nařízení č. 833/2014, včetně článku 11, jakož i o výkladu některých ustanovení tohoto nařízení. Soudní dvůr v tomto rozsudku proto zkoumal platnost článku 11 nařízení č. 833/2014 z hlediska zásady proporcionality a zásahu do svobody podnikání a práva na vlastnictví (viz body 143 až 151 tohoto rozsudku).
17      Viz rozsudek ze dne 6. března 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, bod 35).
18      Jarrosson, C., „L'arbitrabilité: présentation méthodologique“, Revue de jurisprudence commerciale, 1996, č. 1, s. 1.
19      Pojem arbitrabilita není v členských státech jednotný. Ve Francii, Španělsku a Itálii jsou arbitrabilními spory takové spory, jejichž předmětem jsou dispoziční práva (viz článek 2059 francouzského občanského zákoníku, čl. 2 odst. 1 španělského zákona č. 60/2003 ze dne 23. prosince 2003 o rozhodčím řízení a článek 806 italského občanského soudního řádu). V Německu se arbitrabilita určuje podle majetkové povahy uplatňovaných práv (§1080 první pododstavec německého občanského soudního řádu). Podobná zásada platí i v polském právu (viz článek 1157 polského občanského soudního řádu).
20      Ravillon, L., „Que reste-t-il du concept d’inarbitrabilité?, v Manciaux, S., a Loquin, E. (dir.), L'ordre public et l'arbitrage, Actes du colloque des 15 et 16 mars 2013, pod vedením CREDIMI, LexisNexis 2014, s. 57.
21      Recueil des traités des Nations unies, sv. 330, s. 3.
22      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 116).
23      Článek II odst. 1 Newyorské úmluvy.
24      Článek V
odst. 2 písm. a) Newyorské úmluvy.
25      Což je širší pojem než samotné rozhodčí řízení.
26      Viz rozsudek ze dne 6. března 2018, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, bod 60).
27      Viz pro dokreslení nedávný rozsudek ze dne 15. ledna 2026, Wunner (C‑77/24, EU:C:2026:1, bod 35).
28      Viz čl. 11 odst. 1 písm. b) pozměněného nařízení č. 833/2014.
29      Pokud jde o výklad pojmu „nároky“ ve smyslu čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014, odkazuji na svou analýzu třetí předběžné otázky.
30      Takový závěr je podle všeho v souladu s definicí uvedenou v nařízení č. 269/2014, pokud jde o pojem „nárok“, z níž vyplývá, že tento pojem zahrnuje „jakýkoli nárok, uplatňovaný právní cestou či nikoli“ [viz čl. 1 písm. a) nařízení č. 269/2014], i když je politováníhodné, že pozměněné nařízení č. 833/2014 podobné ustanovení neobsahuje.
31      Na rozdíl od toho, co vyplývá z ustanovení čl. 11 odst. 3 pozměněného nařízení č. 833/2014, které výslovně odkazuje na soudní přezkum zákonnosti neplnění smluvních závazků.
32      Viz čl. 13 písm. a) a písm. c) až e) pozměněného nařízení č. 833/2014.
33      Viz bod 23 odůvodnění nařízení Rady (EU) 2023/2878 ze dne 18. prosince 2023, kterým se mění nařízení (EU) č. 833/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině (Úř. věst. L, 2023/2878).
34      Je zajímavé, že povinnost zavedená článkem 12g nařízení č. 833/2014 je doprovázena povinností pro vývozce zajistit, „aby dohoda s protistranou ze třetí země obsahovala přiměřené prostředky nápravy v případě porušení smluvního závazku uzavřeného v souladu s odstavcem 1“ (viz čl. 12g odst. 3 pozměněného nařízení č. 833/2014). Kromě toho jsou tito vývozci povinni uvědomit příslušný vnitrostátní orgán v případě porušení smluvních závazků ze strany jejich smluvního partnera (viz čl. 12g odst. 4 tohoto nařízení).
35      Pokud jde o omezující opatření vůči libyjskému režimu, viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, bod 50).
36      Viz bod 2 odůvodnění nařízení č. 833/2014 v původním znění.
37      Jak stanoví čl. 8 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014.
38      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 78).
39      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 80).
40      Obdobně viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 81 a citovaná judikatura).
41      Přijetím nařízení Rady (EU) 2025/1494 ze dne 18. července 2025, kterým se mění nařízení (EU) č. 833/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině (Úř. věst. L, 2025/1494), vložil unijní normotvůrce do článku 11 nařízení č. 833/2014 nový odstavec, který se zabývá otázkou uznávání a výkonu rozhodčích nálezů členskými státy, avšak pouze z hlediska rozhodčího řízení o investicích v souvislosti s omezujícími opatřeními (viz bod 22 odůvodnění nařízení 2025/1494 a čl. 11 odst. 2a pozměněného nařízení č. 833/2014). Kromě toho také konstatuji – i když to není pro náš případ relevantní – že nařízení č. 833/2014 stanoví výjimku ze zákazu přímého nebo nepřímého uzavírání jakékoli transakce s ruskou právnickou osobou, subjektem nebo orgánem uvedenými na seznamu nebo vlastněnými uvedenými právnickými osobami, subjekty nebo orgány či jednajícími jejich jménem, pro transakce, které jsou nezbytně nutné k zajištění přístupu k soudnímu, správnímu nebo rozhodčímu řízení v členském státě, jakož i k uznání nebo vymáhání rozsudku nebo rozhodčího nálezu vydaného v členském státě, pokud jsou tyto transakce v souladu s cíli nařízení č. 833/2014 a nařízení č. 269/2014 [viz ustanovení čl. 5a odst. 3 písm. g) nařízení č. 833/2014, zavedené nařízením Rady (EU) č. 2022/1269 ze dne 21. července 2022 kterým se mění nařízení (EU) č. 833/2014 o omezujících opatřeních vzhledem k činnostem Ruska destabilizujícím situaci na Ukrajině (Úř. věst. 2022, L 193, s. 1)].
42      Dodávám, že hledání smírného řešení mezi smluvními stranami neznamená vynětí z působnosti unijního práva, a to na základě článku 12 pozměněného nařízení č. 833/2014, společnost Reibel by měla v každém případě a bez ohledu na dohodnutou formu narovnání sporu povinnost neuspokojit nárok zakázaný v čl. 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014, a to i z vlastní vůle.
43      Přiměřeně obezřetný hospodářský subjekt Unie by měl dbát na to, aby se tyto orgány nacházely na unijním území. Ustanovení čl. 13 písm. e) pozměněného nařízení č. 833/2014 by však mohlo založit povinnost orgánu, který se nenachází na unijním území, zajistit dodržování unijního práva. Tato otázka však v rámci sporu v původním řízení nevyvstává, protože rozhodčím orgánem je švédský orgán.
44      Intenzita tohoto přezkumu bude rovněž určena v rámci posouzení druhé předběžné otázky.
45      V tomto ohledu je třeba varovat hospodářské subjekty Unie, kteří se zavazují podepsat doložku, jako je doložka vložená do smlouvy mezi společnostmi Reibel a Stankoimport, jejíž obsah je popsán v bodě 6 tohoto stanoviska.
46      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 84).
47      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617_bod 82).
48      Viz rozsudky ze dne 1. června 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, bod 37) a ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, bod 35).
49      Na prvním místě je mezi nimi
Newyorská úmluva, která stanoví soudní přezkum rozhodčích nálezů týkajících se dodržování
veřejného pořádku: viz článek V
této úmluvy a rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 116).
50–      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 83). Toto osamostatnění již bylo konstatováno rozsudkem ze dne 21. prosince 2023, International Skating Union v. Komise (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, bod 193).
51–      Soudní dvůr upřesnil jeho široký rozsah v bodě 86 rozsudku ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617).
52      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 87).
53      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617_bod 87).
54      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 87).
55      Jinými slovy, podle generální advokátky T. Ćapety „[p]řezkum souladu nálezu s veřejným pořádkem je nutný, neboť tato pravidla mohou být z hlediska veřejného zájmu natolik významná, že jejich uplatňování nemůže být vůlí stran vyloučeno“ [stanovisko generální advokátky ve věci Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:24, bod 72)].
56      Viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, body
66 a 67).
57      Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, International Skating Union v. Komise (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, body 192 a 193 a citovaná judikatura).
58      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 89 a citovaná judikatura).
59      Směrnice Rady ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288). Viz rozsudek ze dne 26. října 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, bod 36 až 38). Viz rovněž rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08 P, EU:C:2009:615, body 51 a 52).
60      První směrnice Rady ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1; Zvl.
vyd. 17/01, s. 92).
61      Viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 52).
62      Viz bod 58 tohoto stanoviska.
63      Viz článek 3 odst. 1 SEU.
64      Viz čl. 21 odst. 1 SEU.
65      Viz čl. 21 odst. 2 písm. a), b) a c) SEU.
66      Viz rozsudky ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, body 115 a 150), a ze dne 17. září 2020, Rosneft a další v. Rada (C‑732/18, EU:C:2020:727, bod 115).
67      Viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 150).
68      V právním řádu Unie není dodržování veřejného pořádku jediným omezením svobodné vůle stran: viz rozsudky ze dne 6. června 2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, bod 34), ze dne 20. září 2001, Courage a Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, bod 24), nebo rozsudek ze dne 11. prosince 2007, International Transport Workers' Federation a Finnish Seamen's Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, body 33 a 34).
69      Viz rozsudek ze dne 6. října 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, body 51 a 53).
70      Viz obdobně rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, body 88 a 89).
71      Pro srovnání s článkem 11 pozměněného nařízení č. 833/2014 viz články 1, 6, 7, 9 nebo 14 tohoto nařízení.
72      Viz bod 22 odůvodnění nařízení Rady 2025/1494.
73      Viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 95 a citovaná judikatura).
74      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025 (C‑600/23, EU:C:2025:617).
75      Tedy řízení jednostranně uložené dotčeným osobám: viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 92 a citovaná judikatura, jakož i body 93, 96 a 106).
76      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 101).
77      Odkazuji zde na body 47 a 48 tohoto stanoviska.
78      Rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, body 102 a 103).
79      Při zjišťování takové neslučitelnosti může být vnitrostátním soudům nápomocen Soudní dvůr v rámci řízení o předběžné otázce, které je „podstatnou součástí systému zavedeného Smlouvami, který má [těmto] soudům umožnit zajistit účinnou právní ochranu práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva“ [rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 77)].
80      Obdobně viz rozsudek ze dne 14. září 2023, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, bod 45).
81      V témže smyslu viz rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, bod 115).
82      „Zjevná“ povaha neslučitelnosti by však neměla být vykládána příliš restriktivně s ohledem na požadavek uvedený v bodě 75 tohoto stanoviska a sledovaný cíl odstranit jakoukoli neslučitelnost s veřejným pořádkem Unie. Účinnost práv, která jednotlivcům přiznává unijní právo, tak
nemůže být
podle všeho v souladu s tím, že postihovány
jsou pouze případy zjevné neslučitelnosti.
83      Jak rovněž zdůrazňuje Komise ve svém pracovním dokumentu nazvaném „Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation no 833/2014 and Council Regulation no 269/2014“, naposledy aktualizovaném dne 23. ledna 2026 (viz poznámka pod čarou č. 87, s. 420 tohoto
dokumentu).
84      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
85      S cílem dosáhnout prodloužení doby platnosti nebo vyplacení dluhopisů, záruk nebo příslibu odškodnění v jakékoli formě, zejména finančních záruk nebo příslibů finančního odškodnění.
86      Viz bod 33 dokumentu s názvem „Aktualizace osvědčených postupů EU pro účinné provádění omezujících opatření“ (dokument Rady ze dne 27. června
2022, 10572/22). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta R. Norkuse ve věci Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, bod 68).
87      Nařízení Rady ze dne 7. prosince 1992, kterým se zakazuje uspokojení nároků Iráku, pokud jde o smlouvy a obchodní operace, jejichž plnění bylo dotčeno rezolucí Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 661 (1990) a rezolucemi s ní souvisejícími (Úř. věst. 1992, L 361, s. 1; Zvl. vyd. 11/18, s. 222).
88      Čtvrtý a pátý bod
odůvodnění nařízení č. 3541/92.
89      Viz bod 41 tohoto stanoviska.
90      Podle výrazu použitého generálním advokátem R. Norkusem v jeho stanovisku ve věci Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, bod 70).
91      Při uplatnění ustanovení o neuspokojení nároků na nároky osob a subjektů, uvedených v čl. 11 odst. 1 písm. a) a c) nařízení č. 833/2014, je sledovaným cílem rovněž neumožnit těmto osobám získat náhradu za nepříznivé účinky opatření přijatých vůči nim [obdobně viz stanovisko generálního advokáta P. Mengozziho ve věci C‑168/17, SH, EU:C:2018:798, bod 50].
92      Soudní dvůr se tehdy vyjádřil ke znění nařízení č. 833/2014 pozměněném nařízením
č. 1290/2014 (viz poznámka pod čarou 7 tohoto stanoviska).
93      Rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, bod 150).
94      V rozsudku ze dne 28. března 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), byl žalobce v původním řízení subjektem, na který se konkrétně vztahovala část omezení zavedených pozměněným nařízením č. 833/2014 ve znění nařízení č. 1290/2014 a spadal do oblasti působnosti čl. 11 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení.
95      Viz rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, bod 66 a citovaná judikatura).
96      V tomto smyslu viz stanovisko generálního advokáta R. Norkuse ve věci Čiekuri-Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, bod 61 a násl.).
97      Viz rozsudky ze dne 13. března 2025, Šuvalov v. Rada (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, bod 78) a ze dne 5. února 2026, VEB.RF v. Rada (C‑572/24 P, EU:C:2026:74, bod 138).
98      Připomínám, že belgické orgány klasifikovaly dotčené zboží jako zboží dvojího užití ve smyslu nařízení č. 428/2009 (viz bod 7 tohoto stanoviska).
99      Je pravda, že smlouva byla uzavřena v roce 2015, kdy již platil zákaz prodeje a vývozu zboží dvojího užití. Článek 11 odst. 1 pozměněného nařízení č. 833/2014 však neomezuje neuspokojení pouze na nároky související se smlouvami, které již existovaly ke dni vstupu nařízení v platnost, což zjevně více chrání zájmy hospodářských subjektů Unie.