62017CC0479
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 16. května 2019 (
1
)
Věc C‑479/17 P
Guardian Europe Sàrl
proti
Evropské unii, zastoupené Soudním dvorem Evropské unie,
Evropské unii, zastoupené Evropskou komisí
„Kasační opravný prostředek – Žaloba na náhradu škody – Nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování – Porušení zásady rovného zacházení – Podmínky přípustnosti – Právo podat žalobu – Pojem ‚jediný podnik‘ – Náhrada tvrzené újmy vzniklé navrhovatelce – Mimosmluvní odpovědnost Unie za rozhodnutí vydané Tribunálem Evropské unie“
I. Úvod
1.
Svými kasačními opravnými prostředky se Evropská unie (
2
) a společnost Guardian Europe Sàrl (
3
) domáhají částečného zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 7. června 2017, Guardian Europe v. Evropská unie (
4
), kterým Tribunál na jedné straně uložil Evropské unii, aby společnosti Guardian Europe Sàrl zaplatila náhradu ve výši 654523,43 eura z titulu majetkové újmy, která této společnosti vznikla z důvodu nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 27. září 2012, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
5
), a na druhé straně ve zbývající části žalobu zamítl.
2.
Evropská unie, zastoupená Soudním dvorem Evropské unie, vzala dne 7. ledna 2019 částečně zpět svou žalobu podanou ve věci Evropská unie v. Guardian Europe (C‑447/17 P) a uplatňuje nadále pouze druhý důvod svého kasačního opravného prostředku, ve kterém vznáší námitku, že v bodě 160 napadeného rozsudku byl použit nesprávný výklad pojmu „vztah příčiny a následku“ a na tomto základě bylo v bodě 161 určeno, že mezi nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci, ve které byl vydán rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2012, a škodou, která vznikla společnosti Guardian Europe v důsledku úhrady nákladů na bankovní záruku po dobu, která odpovídá překročení uvedené lhůty, existuje dostatečně přímá příčinná souvislost.
3.
Tomuto druhému důvodu kasačního opravného prostředku, obdobnému tomu, který uplatnila Unie ve věcech Evropská unie v. Gascogne Sack Deutschland a Gascogne (
6
), Evropská unie v. Kendrion (
7
), a Evropská unie v. ASPLA a Armando Álvarez (
8
), Soudní dvůr vyhověl rozsudky ze dne 13. prosince 2018.
4.
Za těchto okolností se v posouzení kasačních opravných prostředků, v rozsahu, v němž vznášejí nové právní otázky, omezím na kasační opravný prostředek podaný společností Guardian Europe ve věci Guardian Europe v. Evropská unie (C‑479/17 P) a zaměřím se na první a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku, které uplatnila tato společnost a které se týkají pojmu „jediný podnik“ (
9
), a na šestý důvod kasačního opravného prostředku, který se týká odpovědnosti Unie vyplývající z rozhodnutí Tribunálu. Nicméně stručně také vysvětlím, proč je podle mého namístě odmítnout důvody uplatněné na obranu proti čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, jelikož podmiňují rovněž posouzení šestého důvodu kasačního opravného prostředku.
5.
Uvedu tedy důvody, proč jsou podle mého názoru opodstatněné pouze první a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku, vyjma části, kde je kritizováno odůvodnění napadeného rozsudku týkající se zastupování společnosti Guardian Industries Corp. společností Guardian Europe, a je tudíž namístě napadený rozsudek částečně zrušit.
II. Skutkový základ sporu
6.
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. února 2008 podaly společnosti Guardian Industries a Guardian Europe žalobu, kterou napadly rozhodnutí Komise C(2007) 5791 final ze dne 28. listopadu 2007 v řízení podle článku [101 SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (věc COMP/39165 – Ploché sklo) (
10
). Tyto společnosti v žalobě v podstatě navrhly, aby Tribunál uvedené rozhodnutí částečně zrušil v rozsahu, v němž se jich týká, a snížil výši pokuty, která jim byla v uvedeném rozhodnutí uložena.
7.
Poté, co Tribunál jejich žalobu zamítl rozsudkem ze dne 27. září 2012, podaly společnosti Guardian Industries a Guardian Europe proti jeho zamítavému rozhodnutí návrhem došlým kanceláři Soudního dvora dne 10. prosince 2012 kasační opravný prostředek.
8.
Rozsudkem ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
11
), Soudní dvůr v podstatě zaprvé zrušil rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2012 v rozsahu, v němž tento rozsudek zamítl žalobní důvod vycházející z porušení zásady zákazu diskriminace, pokud jde o výpočet pokuty uložené společně a nerozdílně společnosti Guardian Industries a společnosti Guardian Europe, v němž posledně uvedeným uložil náhradu nákladů řízení. Zadruhé Soudní dvůr zrušil článek 2 rozhodnutí C(2007) 5791 v rozsahu, v němž stanovil výši pokuty uložené společně a nerozdílně společnostem Guardian Industries a Guardian Europe na částku 148000000 eur. Zatřetí Soudní dvůr stanovil výši pokuty uložené společně a nerozdílně společnostem Guardian Industries a Guardian Europe z důvodu protiprávního jednání konstatovaného v článku 1 rozhodnutí C(2007) 5791 na částku 103600000 eur. Začtvrté Soudní dvůr kasační opravný prostředek ve zbývající části zrušil.
III. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
9.
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 19. listopadu 2015 podala společnost Guardian Europe žalobu proti Evropské unii, zastoupené Evropskou komisí a Soudním dvorem Evropské unie, podle článku 268 a čl. 340 druhého pododstavce SFEU, směřující k získání náhrady škody, která navrhovatelce údajně vznikla zaprvé v důsledku nadměrné délky řízení ve věci, ve které byl vydán rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2012, a zadruhé porušení zásady rovného zacházení, jehož se dopustily Komise v rozhodnutí C(2007) 5791 a Tribunál v uvedeném rozsudku.
10.
Výrok napadeného rozsudku Tribunálu zní:
„1)
[U]nii zastoupené Soudním dvorem Evropské unie se ukládá, aby společnosti [Guardian Europe] zaplatila náhradu ve výši 654523,43 eura z titulu majetkové újmy, která této společnosti vznikla z důvodu nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování ve věci, ve které byl vydán rozsudek [Tribunálu ze dne 27. září 2012]. Tato náhrada škody bude za dobu od 27. července 2010 do vyhlášení tohoto rozsudku navýšena o kompenzační úroky ve výši roční míry inflace zjištěné pro rozhodnou dobu Eurostatem (statistický úřad Evropské unie) v členském státě, ve kterém je tato společnost usazena.
2)
Náhrada škody uvedená v bodě 1) bude ode dne vyhlášení tohoto rozsudku do úplného splacení navýšena o úroky z prodlení v sazbě stanovené Evropskou centrální bankou (ECB) pro její hlavní refinanční operace navýšené o dva procentní body.
3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
4)
Společnost Guardian Europe ponese náklady řízení vynaložené Unií zastoupenou [Komisí].
5)
Společnost Guardian Europe na straně jedné a Unie zastoupená Soudním dvorem Evropské unie na straně druhé ponesou vlastní náklady řízení.“
IV. Návrhová žádání účastníků řízení
11.
Kasačním opravným prostředkem podaným ve věci Guardian Europe v. Evropská unie (C‑479/17 P) společnost Guardian Europe navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil rozsudek v rozsahu, v němž byl bodem 3 výroku zamítnut její návrh na náhradu škody na základě článku 268 a článku 340 druhého pododstavce SFEU;
–
uložil Unii nahradit jí škodu, která jí vznikla v důsledku toho, že Tribunál nesplnil požadavky související s dodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování, a zaplatit jí z tohoto titulu níže uvedené částky spolu zaprvé s kompenzačním úrokem od 27. července 2010 do data rozhodnutí Soudního dvora o uvedeném kasačním opravném prostředku ve výši roční míry inflace zjištěné za dané období Eurostatem v členském státě, kde má společnost Guardian Europe zapsané sídlo, a zadruhé s úrokem z prodlení od data rozhodnutí Soudního dvora o uvedeném kasačním opravném prostředku v sazbě ECB pro hlavní refinanční operace navýšené o dva procentní body:
–
1388000 eur z titulu nákladů ušlé příležitosti nebo ušlého zisku;
–
143675,78 eura z titulu nákladů na bankovní záruku a
–
částku vyjádřenou procentem z pokuty uložené společnosti Guardian Europe v rozhodnutí C(2007) 5791 z titulu nemajetkové újmy;
–
uložil Unii nahradit jí škodu, která jí vznikla v důsledku toho, že Komise a Tribunál porušily zásadu rovného zacházení, a zaplatit jí z tohoto titulu níže uvedené částky spolu zaprvé s kompenzačním úrokem od 19. listopadu 2010 do data rozhodnutí Soudního dvora o uvedeném kasačním opravném prostředku ve výši roční míry inflace zjištěné za dané období Eurostatem v členském státě, kde má společnost Guardian Europe zapsané sídlo, a zadruhé s úrokem z prodlení od data rozhodnutí Soudního dvora o uvedeném kasačním opravném prostředku v sazbě ECB pro hlavní refinanční operace navýšené o dva procentní body:
–
7712000 eur z titulu nákladů ušlé příležitosti nebo ušlého zisku;
–
částku vyjádřenou procentem z pokuty uložené společnosti Guardian Europe v rozhodnutí C(2007) 5791 z titulu nemajetkové újmy;
–
podpůrně, aby vrátil věc zpět Tribunálu k novému rozhodnutí o předložených návrhových žádáních a
–
uložil Komisi a Soudnímu dvoru Evropské unie náhradu nákladů řízení.
12.
Unie, zastoupená Soudním dvorem Evropské unie, se domáhá, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil společnosti Guardian Europe náhradu nákladů řízení.
13.
Unie, zastoupená Komisí, se domáhá, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek v rozsahu, ve kterém směřuje proti Komisi, a
–
rozhodl, že společnost Guardian Europe ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí.
14.
Unie, zastoupená Soudním dvorem Evropské unie, podala vedlejší kasační opravný prostředek, kterým se domáhá, aby Soudní dvůr:
–
zrušil rozhodnutí, kterým byla odmítnuta námitka nepřípustnosti návrhu na náhradu ušlého zisku;
–
prohlásil návrh na náhradu ušlého zisku předložený společností Guardian Europe za nepřípustný a
–
uložil společnosti Guardian Europe náhradu nákladů řízení.
15.
Společnost Guardian se domáhá, aby Soudní dvůr:
–
zamítl vedlejší kasační opravný prostředek a
–
uložil Unii náhradu nákladů řízení.
V. K prvnímu, čtvrtému a šestému důvodu hlavního kasačního opravného prostředku a k jedinému důvodu vedlejšího kasačního opravného prostředku
A.
Úvodní poznámky
16.
Je třeba na jedné straně zdůraznit, že vzhledem k předmětu prvního a čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku, kterým je výklad pojmu „jediný podnik“, je namístě nejprve společně posoudit tyto důvody, jelikož se týkají práva společnosti Guardian Europe podat žalobu jak jménem společnosti Guardian Industries, tak z důvodu újmy, již uplatňuje Guardian Europe (
12
).
17.
Na druhé straně je třeba uvést, že analýza otázky položené v šestém bodě hlavního kasačního opravného prostředku, jež se týká podmínek vzniku odpovědnosti Unie (
13
) vyplývající z obsahu rozhodnutí vydaného Tribunálem, závisí na tom, zda bude či nebude odmítnuta kritika těch bodů odůvodnění napadeného rozsudku, které se týkají jiných důvodů nepřípustnosti.
18.
Komise totiž předložila argument vycházející z povinnosti Soudního dvora uplatnit bez návrhu důvod vyplývající z promlčení nároku na náhradu škody vzniklé z důvodu porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791, který předložila společnost Guardian Europe (
14
). Soudní dvůr Evropské unie v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku, který je přípustný (
15
), tvrdí, že Tribunál se v bodě 64 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení a na tomto základě v bodě 65 téhož rozsudku nesprávně odmítl námitku nepřípustnosti vycházející z toho, že by náhrada tvrzeného ušlého zisku zmařila právní účinky konečného rozhodnutí (
16
).
19.
Vzhledem k tomu, že s ohledem na předmět těchto důvodů kasačního opravného prostředku není třeba, abych se k nim v tomto stanovisku podrobněji vyjadřoval, pouze stručně vysvětlím, proč není namístě, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek v rozsahu, v němž jím byly odmítnuty tyto námitky nepřípustnosti.
20.
Pokud jde o tvrzení Komise, že nárok uplatněný společností Guardian Europe je promlčený, je třeba připomenout, že Komise nepodala vedlejší kasační opravný prostředek proti napadenému rozsudku, kterým byl tento důvod nepřípustnosti odmítnut. Tato okolnost je s ohledem na články 174, 176 a 178 jednacího řádu Soudního dvora podle mého názoru dostačující k tomu, aby nebylo třeba otázku promlčení řešit. Navíc je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudní dvůr vznese bez návrhu důvod vycházející z promlčení pouze v případě, že se týká veřejného pořádku (
17
).
21.
Pokud jde o důvod kasačního opravného prostředku vycházející z tvrzení, že by náhrada tvrzeného ušlého zisku zmařila právní účinky konečného rozhodnutí, Soudní dvůr Evropské unie namítá, že návrh předložený společností Guardian Europe by měl stejné účinky a stejný předmět jako žaloba na neplatnost, kterou podle něj tato společnost měla podat, pokud chtěla napadnout výši náhrady za tu část pokuty, kterou zaplatila bez právního důvodu, spolu s úroky, v rámci splnění rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
18
). Soudní dvůr má totiž za to, že uvedený návrh ve skutečnosti směřuje k náhradě za ztrátu požitků ze zmíněné částky ve vyšší sazbě, než jakou uplatnila Komise.
22.
Je nesporné, že společnost Guardian Europe se domáhá náhrady ušlého zisku souvisejícího s rozdílem mezi úroky, jež vyplatila Komise z části pokuty, která byla této společnosti vrácena, na straně jedné a příjmy, které tato společnost mohla získat, pokud by Komisi nezaplatila částku, o které Soudní dvůr pravomocně rozhodl, že byla vybrána neoprávněně, na straně druhé a namísto toho uvedenou částku investovala do své činnosti (
19
).
23.
Podle mého názoru je tento návrh s ohledem na jeho předmět odlišný, jak správně uvedl Tribunál, od návrhu na náhradu škody vzniklé v důsledku doby, po kterou nebyla vrácená částka k dispozici (
20
), která je již uspokojena zaplacením úroků z prodlení.
24.
Mezi uvedenými návrhy je totiž nutné rozlišovat, jelikož Soudní dvůr již rozhodl, že úhrada úroků z prodlení je opatřením vyplývajícím ze zrušujícího rozsudku ve smyslu čl. 266 prvního pododstavce SFEU, neboť slouží k paušální náhradě ztráty požitků plynoucích z pohledávky a k přimění dlužníka, aby co nejrychleji splnil povinnosti vyplývající ze zrušujícího rozsudku (
21
).
25.
Na druhé straně čl. 266 druhý pododstavec SFEU stanoví, že povinnost orgánu, jehož akt byl prohlášen za neplatný, přijmout opatření vyplývající z rozsudku o neplatnosti, jež zahrnují mimo jiné zaplacení úroků z prodlení, se netýká povinností, které mohou vyplynout z použití článku 340 SFEU.
26.
V článku 266 druhém pododstavci SFEU je tedy vyjádřena zásada, podle které není účelem úroků z prodlení náhrada celé škody, která mohla vzniknout v důsledku ztráty požitků vyplývajících z částky zaplacené bez právního důvodu.
27.
Za těchto okolností mám za to, že žaloba na náhradu škody podaná společností Guardian Europe podle článku 340 SFEU je přípustná, a že z tohoto důvodu je namístě vedlejší kasační opravný prostředek zamítnout.
B.
K prvnímu a čtvrtému důvodu hlavního kasačního opravného prostředku podaného společností Guardian Europe
1. Argumenty účastníků řízení
a) K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
28.
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku společnost Guardian Europe tvrdí, že Tribunál se dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu pojmu „jediný podnik“ v unijním právu, když v bodech 153 a 154 napadeného rozsudku konstatoval, že společnosti Guardian Europe nevznikl ušlý zisk v důsledku toho, že Tribunál nedodržel přiměřenou lhůtu soudního rozhodování.
29.
Společnost Guardian Europe konkrétně napadá závěr Tribunálu obsažený v bodech 103 a 153 napadeného rozsudku, podle kterého tím, že společnost Guardian Europe osobně nenesla břemeno spojené s úhradou pokuty, nevznikla jí mezi 12. únorem 2010 a 27. zářím 2012 skutečná a určitá škoda spočívající v rozdílu mezi na jedné straně úroky vyplacenými Komisí z části pokuty, o které Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
22
), nakonec rozhodl, že byla vybrána neoprávněně, a na druhé straně příjmy, které mohla tato společnost získat, pokud by namísto zaplacení dotčené částky Komisi tuto částku investovala do své činnosti.
30.
Společnost Guardian Europe primárně tvrdí, že ve správním řízení, ve kterém bylo vydáno rozhodnutí C(2007) 5791, byla skupina Guardian považována za „jediný podnik“ ve smyslu unijního práva. Pokuta uložená subjektům Guardian byla vypočtena na základě hodnoty tržeb celé skupiny Guardian jako „podniku“, a nikoli z hodnoty tržeb společnosti Guardian Industries nebo Guardian Europe, přičemž tržby posledně uvedené společnosti byly pro posuzované období irelevantní.
31.
Ze shora uvedeného společnost Guardian Europe dovozuje, že Tribunál, k němuž byla podána žaloba na určení mimosmluvní odpovědnosti, měl při posouzení důsledků porušení článku 47 Listiny základních práv Evropské unie v řízení o předchozí žalobě na neplatnost rovněž považovat skupinu Guardian za „jediný podnik“ ve smyslu unijního práva.
32.
Společnost Guardian Europe dále uvádí, zaprvé že pojem „jediný podnik“ je v unijním právu pojímán široce, zejména pokud jde o předpisy upravující ochranu údajů, veřejné zakázky a daňové záležitosti.
33.
Zadruhé společnost Guardian Europe zdůrazňuje, že je vlastníkem všech dotčených provozních dceřiných společností, a uvádí, že újma, která vznikla jedné společnosti ze skupiny, se nutně dotkla zisků celé skupiny a investičních rozhodnutí, která bylo možné v jejím rámci přijmout. V případě skupiny Guardian byla společnost Guardian Europe hlavním adresátem rozhodnutí C(2007) 5791, které napadla žalobou spolu se svou mateřskou společností Guardian Industries. Vzhledem k tomu, že společnost Guardian Europe byla z důvodu pokuty uložené Komisí dotčena důsledky úbytku zdrojů určených na investice v Evropě, podala návrh na náhradu škody svým jménem a rovněž jménem skupiny.
34.
Společnost Guardian Europe konečně žádá, aby v případě zrušení napadeného rozsudku Soudní dvůr sám rozhodl o výši požadované náhrady škody.
35.
Soudní dvůr Evropské unie v odpovědi na kasační opravný prostředek tvrdí, že v bodech 153 a 154 napadeného rozsudku Tribunál správně rozhodl, že společnosti Guardian Europe nevznikla skutečná a určitá škoda v důsledku ušlého zisku.
36.
Soudní dvůr Evropské unie nejprve tvrdí, že pojem „jediný podnik“ použitý v právu hospodářské soutěže nelze použít v případě návrhu na náhradu škody podaného podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU.
37.
Soudní dvůr Evropské unie dále uvádí, že fyzická či právnická osoba má právo podat žalobu na náhradu škody proti Unii pouze v případě, že může před soudem uplatnit buď vlastní zájem, nebo právo na náhradu, které jí postoupily jiné osoby. Neprokáže-li žalobkyně, že má zájem na podání žaloby, musí být žaloba na náhradu škody zamítnuta (
23
).
38.
Konečně Soudní dvůr Evropské unie připomíná, že společnost Guardian Europe je právnickou osobou, která je odlišná od jejích jednotlivých dceřiných společností i od její mateřské společnosti Guardian Industries. Z toho Soudní dvůr dovozuje, že společnost Guardian Europe byla oprávněna podat žalobu pouze na náhradu škody, která vznikla této společnosti, jelikož její mateřská společnost ani jejích sedm dceřiných společností jí nepostoupily svá práva.
39.
Společnost Guardian Europe v replice tvrdí, že z judikatury citované Soudním dvorem Evropské unie na podporu jeho argumentace nelze dovozovat, že by skutečnost, že společnosti jsou členy stejné skupiny, nebyla dostatečným důvodem zakládajícím právo podat žalobu na náhradu škody na základě článku 340 druhého pododstavce SFEU.
40.
Navrhovatelka v tomto ohledu zdůrazňuje, že z rozsudku ze dne 4. října 1979, Ireks-Arkady v. EHS (
24
), který se týkal postoupení nároku na náhrady škody po reorganizaci skupiny, nevyplývá, že by byl vyžadován důkaz o takovém postoupení, které je možné učinit neformálně či implicitně. Kromě toho v uvedeném rozsudku Soudní dvůr nerozhodl, že by takové postoupení bylo nezbytné, pokud jde o skupinu společností.
41.
Společnost Guardian Europe odmítá rovněž argument Soudního dvora Evropské unie, podle kterého je jedinou osobou, které vznikla újma, právnická osoba, jež zaplatila pokutu uloženou rozhodnutím C(2007) 5791. V této souvislosti navrhovatelka tvrdí, že jí vznikla újma na jedné straně z důvodu, že byla hlavním adresátem uvedeného rozhodnutí, a na druhé straně z důvodu, že skupina Guardian musela použít významnou část svých zdrojů, které byly původně určeny pro Evropu, na zaplacení uložené pokuty, a tím se změnily její možnosti vynaložit investice na podporu a rozvoj svých evropských činností (
25
).
42.
Soudní dvůr Evropské unie v duplice opakuje své tvrzení, že jím citovaná judikatura potvrzuje, že žalobu na náhradu škody má právo podat jedině fyzická nebo právnická osoba, která má osobní zájem na jejím podání. Důvod žaloby je sice možné postoupit, přičemž v takovém případě může postupník podat žalobu svým jménem, avšak neexistují žádné jiné okolnosti, kdy by Soudní dvůr uznal, že jednotlivec má právo podat žalobu na náhradu škody, která vznikla jinému jednotlivci. Vzhledem k tomu, že společnosti Guardian Industries a Guardian Europe a jejich dceřiné společnosti jsou rozdílné subjekty, není podle něj žádná z těchto společností oprávněna podat žalobu na náhradu škody jménem kterékoli z ostatních uvedených společností z důvodu škody, která vznikla takové jiné společnosti, nedošlo-li k postoupení tohoto práva.
43.
Soudní dvůr Evropské unie dodává, že podle zmíněné judikatury nezakládá skutečnost, že společnost je součástí skupiny, bez dalšího osobní zájem takové právnické osoby na podání žaloby ve věci, na které má osobní zájem jiná právnická osoba náležející do téže skupiny společností.
44.
Pokud jde o argument společnosti Guardian Europe, podle kterého Soudní dvůr Evropské unie v bodě 10 své odpovědi na kasační opravný prostředek tvrdí, že osobou, které vznikla újma, je právnická osoba, která zaplatila pokutu uloženou rozhodnutím C(2007) 5791, Soudní dvůr Evropské unie připomíná, že v bodech 103 a 153 napadeného rozsudku Tribunál rozhodl, že společnost Guardian Europe osobně nenesla břemeno spojené s úhradou pokuty, a nemůže tedy tvrdit, že jí vznikla skutečná a určitá škoda spočívající v ušlém zisku. Soudní dvůr Evropské unie má za to, že společnost Guardian Europe neprokázala, že by bylo toto rozhodnutí Tribunálu z právního hlediska nesprávné.
b) Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
45.
V rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku společnost Guardian Europe uplatňuje, že v napadeném rozsudku je v bodech 99 až 107 použit nesprávný výklad pojmu „jediný podnik“ v unijním právu, když bylo rozhodnuto, že v důsledku porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a v rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012 nevznikl společnosti Guardian Europe ušlý zisk.
46.
Společnost Guardian Europe upřesňuje, že argumenty předložené na podporu tohoto důvodu kasačního opravného prostředku jsou stejné jako argumenty předložené na podporu prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
47.
Navrhovatelka připomíná, že její žaloba na náhradu škody byla podána po vydání rozsudku, kterým Soudní dvůr určil, že Komise se při výpočtu pokut ve svém rozhodnutí C(2007) 5791 dopustila pochybení a že stejné pochybení se projevilo i v rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012.
48.
Společnost Guardian Europe tvrdí, že v bodě 103 napadeného rozsudku Tribunál nesprávně rozhodl, že „osobně nenesla břemeno spojené s úhradou pokuty uložené rozhodnutím C(2007) 5791“ a „ tedy […] nemůže tvrdit, že jí vznikla skutečná a určitá škoda“. Vzhledem k tomu, že v důsledku porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a v rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012 byla zaplacena vyšší pokuta, než měla být vybrána, a společnost Guardian Europe tudíž nezískala přístup k částkám zaplaceným bez právního důvodu dříve, vznikla jí podle jejího výpočtu škoda ve výši 7712000 eur, a proto se společnost Guardian Europe domáhá, aby Soudní dvůr sám stanovil výši náhrady škody, jež jí má být přiznána, a to s přihlédnutím k výši náhrady škody požadované v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
49.
Soudní dvůr Evropské unie v odpovědi na kasační opravný prostředek uplatňuje, že tento důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut ze stejných důvodů, z jakých je namístě odmítnout první důvod kasačního opravného prostředku.
50.
Komise v odpovědi na kasační opravný prostředek tvrdí, že návrh podaný společností Guardian Europe je nepřípustný ze dvou důvodů, z nichž první je uplatňován primárně a druhý podpůrně (
26
).
51.
Podpůrně Komise navrhuje zaprvé, aby v případě, že budou návrhy předložené společností Guardian Europe prohlášeny za přípustné, bylo potvrzeno zamítavé rozhodnutí Soudního dvora vycházející ze skutečnosti, že navrhovatelce nevznikla újma v souvislosti s předběžným zaplacením pokuty. Komise uvádí, že v rozhodnutí C(2007) 5791 nebyla navrhovatelka, společnost Guardian Europe, pro účely stanovení pokuty považována za jediný podnik ve smyslu unijního práva, jelikož osobní odpovědnost za protiprávní jednání může být přisuzována pouze subjektům, které mají vlastní subjektivitu (
27
).
52.
Dále, pokud by bylo přesto uznáno, že společnost Guardian Europe je oprávněna uplatňovat újmu, Komise se domáhá, aby Soudní dvůr potvrdil rozhodnutí Tribunálu obsažené v bodě 107 napadeného rozsudku, podle kterého nebylo prokázáno, že společnosti Guardian Europe vznikl ušlý zisk z důvodu údajného dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791. Komise tvrdí, že vzhledem k tomu, že společnost Guardian Europe neuskutečnila závislé prodeje, výše pokuty uložené této společnosti by se při použití metody výpočtu pokuty zahrnující takové prodeje nijak nezměnila. Zmíněná metoda by podle Komise ve skutečnosti vedla pouze ke zvýšení pokut uložených jiným adresátům dotčeného rozhodnutí. Z důvodu pochybení, kterého se Komise dopustila, tedy dosáhla navrhovatelka snížení pokuty, jež jí byla uložena, na které by jinak neměla nárok.
53.
Konečně, pokud by bylo tomuto důvodu kasačního opravného prostředku předloženému společností Guardian Europe vyhověno, Komise tvrdí, že nejsou splněny podmínky pro to, aby Soudní dvůr posoudil výši náhrady škody, která má být navrhovatelce zaplacena.
54.
Společnost Guardian Europe v replice v odpovědi na argument Komise, podle kterého nebyla společnost Guardian Europe v rozhodnutí C(2007) 5791 považována za jediný podnik ve smyslu unijního práva pro účely stanovení pokuty, zdůrazňuje, že k určení právnické osoby odpovědné za protiprávní jednání dochází před stanovením výše pokuty. Komise tak při stanovení výše pokuty bere v potaz obrat celé skupiny společností. V projednávané věci vycházela Komise z výše tržeb dosažené skupinou Guardian.
55.
V odpovědi na argument Komise týkající se otázky, zda jí vznikla skutečná škoda, společnost Guardian Europe tvrdí, že Komise popisuje výrok rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise, a jeho odůvodnění nepřesně (
28
). Nemůže však znovu předkládat argumenty, které byly posouzeny v rámci žaloby na neplatnost. Konkrétně uvádí, že argument vycházející z metody výpočtu byl Soudním dvorem odmítnut v bodech 70 a 71 uvedeného rozsudku.
56.
V odpovědi na argument Komise týkající se nutnosti provést hodnocení důkazů, které předložila, společnost Guardian Europe uvádí, že Komise nemůže uplatnit námitku nedostatku provedených důkazů poprvé až v řízení před Soudním dvorem.
2. Mé posouzení
a) K částečné nepřípustnosti čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
57.
Společnost Guardian Europe vytýká Tribunálu, že v bodech 99 až 107 napadeného rozsudku použil nesprávný výklad pojmu „jediný podnik“ v unijním právu, když rozhodl, že v důsledku porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí C(2007) 5791 a v rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012 nevznikl společnosti Guardian Europe ušlý zisk.
58.
Návrh na náhradu tvrzených škod, včetně ušlého zisku, údajně vzniklých společnosti Guardian Europe v důsledku porušení shora uvedené zásady v posledně uvedeném rozsudku však byl odmítnut v bodech 122 až 125 napadeného rozsudku z jiných důvodů, a to důvodů, které jsou kritizovány v rámci šestého důvodu kasačního opravného prostředku.
59.
S ohledem na výše uvedené je tento důvod kasačního opravného prostředku přípustný pouze v rozsahu, v němž směřuje proti rozhodnutí C(2007) 5791.
b) K věci samé
60.
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku a čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku, který je přípustný částečně, se společnost Guardian Europe v podstatě domáhá, aby se Soudní dvůr vyslovil k jejímu postavení a jejímu právu podat žalobu na náhradu škody podle článku 340 SFEU, kterou tato společnost uplatnila (
29
).
61.
Je nesporné, že poté, co byla společnostem Guardian Industries a Guardian Europe uložena společně a nerozdílně pokuta, byly přímo Komisi zaplaceny různé částky. V měsíci březnu 2008 zaplatila společnost Guardian Industries částku 20000000 eur a společnost Guardian Europe částku 91000000 eur. V měsíci červenci 2013 byla každou ze sedmi provozních dceřiných společností společnosti Guardian Europe zaplacena část částky 48263003 eur, odpovídající zůstatku splatnému Komisi, pro který společnost Guardian Europe poskytla zajištění ve formě bankovní záruky, zvýšenému o úroky z prodlení.
62.
Proto je třeba v otázce přípustnosti rozlišovat podle toho, zda se návrh podaný společností Guardian Europe týká části odškodnění zaplaceného přímo Komisi uvedenou společností a jejími dceřinými společnostmi, nebo části zaplacené společností Guardian Industries. Ačkoli tyto otázky vyplývají z posouzení návrhu Tribunálem ve věci samé a jsou na tomto posouzení úzce závislé, pokud jde o žalobu na určení mimosmluvní odpovědnosti, považuji pro účely vymezení rámce tohoto sporu za vhodné je předběžně posoudit, jelikož se týkají práva společnosti Guardian Europe podat žalobu.
63.
Společnost Guardian Europe tvrdí, že řízení o žalobě na náhradu škody, již podala, je pokračováním řízení o porušení práva hospodářské soutěže vyplývajícího z pojmu „jediný podnik“.
64.
Problém spočívá v tom, že tento pojem slouží pro vymezení osoby, která porušila právo hospodářské soutěže (
30
), nezávisle na právním postavení této entity a způsobu jejího financování (
31
).
65.
Vyvstává tudíž otázka, která právnická osoba má podat žalobu na náhradu škody způsobené nedodržením přiměřené lhůty soudního rozhodování jménem právního subjektu, kterému byla uložena pokuta a který tuto pokutu uhradil.
66.
Zaprvé je třeba připomenout, že Soudní dvůr zdůraznil zvláštní povahu tohoto pojmu „jediný podnik“ v souvislosti s právem hospodářské soutěže (
32
), přičemž výslovně uvedl, že jde o pojem odlišný od pojmu „společnost“ či „právnická osoba“ podle občanského práva.
67.
Soudní dvůr rozhodl, že „[p]ojem ‚podnik‘ byl upřesněn unijním soudem a označuje hospodářskou jednotku, i když se tato hospodářská jednotka z právního hlediska skládá z několika fyzických nebo právnických osob (
33
)“.
68.
Zadruhé v rámci řízení o žalobě na náhradu škody podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU nebyla dosud uplatněna žádná výjimka ze zásady, že žalobce musí prokázat zájem na podání žaloby, tedy že je poškozeným (
34
).
69.
Je pravda, že Soudní dvůr a Tribunál rozhodovaly o jiném skutkovém stavu, než jaký existuje v dotčeném řízení o žalobě. Pokud jde o rozsudky, které cituje Soudní dvůr Evropské unie na podporu svého závěru, že společnost Guardian Europe nemá právo podat žalobu, je třeba zdůraznit, že tyto rozsudky byly vydány ve věcech, kdy žalobce podal žalobu na náhradu škody, která jemu samotnému nevznikla (
35
), případně kdy neměl pověření k platnému zastupování v soudním řízení (
36
), nebo podal žalobu jménem profesního sdružení (
37
), či po postoupení příslušných práv (
38
).
70.
Z uvedeného nicméně vyplývá, že podle ustálené judikatury Soudního dvora, má zaprvé osoba právo podat žalobu k soudu podle článku 340 SFEU pouze v případě, že může uplatnit buď vlastní osobní zájem, nebo právo na náhradu škody, které na ni převedla třetí osoba.
71.
Zadruhé je tedy nutné ověřit, že škoda, jejíž náhrady se žalobce domáhá, byla způsobena jemu osobně (
39
).
72.
Zatřetí, ačkoli musí mít žalobce možnost uplatnit právo na náhradu škody, které mu postoupila jiná osoba, je nutné, aby za tímto účelem předložil konkrétní právní akt o takovém postoupení mezi osobou, které vznikla tvrzená škoda, a žalobcem (z nějž vyplývá, že prvně uvedená osoba převedla své právo na druhou uvedenou osobu), nebo výslovné právní zmocnění k podání žaloby, které bylo výslovně vystaveno osobou, které vznikla škoda (
40
).
73.
Tyto zásady přímo vyplývají z podmínek, za kterých lze podat žalobu na náhradu škody, což je žalobu podle obecného práva (
41
) upravená obecnými procesními předpisy, které se v projednávané věci řídí zásadami vycházejícími z práva obchodních společností, jež jsou nezávislé na logice odpovědnosti platné podle kartelového práva.
74.
Žaloba na náhradu škody podaná společností Guardian Europe v projednávané věci se částečně týká pokuty uložené společnosti Guardian Industries. Jelikož Tribunál rozhodl, že posledně uvedená společnost nepostoupila svá práva, a že společnost Guardian Europe ani nepředložila výslovné zmocnění k jejímu zastupování v soudním řízení (
42
), je návrh podaný společností Guardian Europe částečně nepřípustný.
75.
Pokud jde o návrh předložený společností Guardian Europe z titulu částek, jež zaplatila Komisi ona sama a její dceřiné společnosti, je třeba připomenout, že tyto částky byly zaplaceny v rámci splnění povinnosti k úhradě pokuty uložené společnostem Guardian Europe a Guardian Industries, kterou mohly napadnout pouze tyto společnosti. To znamená, že pouze tyto společnosti se mohly domáhat náhrady škody vzniklé z důvodu nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování a porušení zásady rovného zacházení.
76.
Za těchto okolností je nepochybné, že zaplacení pokuty Komisi ze strany společnosti Guardian Europe zakládá zvláštní zájem na požadované náhradě škody ve smyslu výše připomenuté judikatury Soudního dvora.
77.
Tuto analýzu podle mého názoru nezpochybňuje ani zjištění, že na zaplacení pokuty Komisi ze strany společnosti Guardian Europe se přímo nebo nepřímo podílely její dceřiné společnosti.
78.
Tribunál totiž v bodě 101 napadeného rozsudku konstatoval, že podle listinných důkazů, které si vyžádal (
43
), vyplýval tento příspěvek dceřiných společností poskytnutý v roce 2008 z dohody o financování, kterou tyto dceřiné společnosti uzavřely se svou mateřskou společností Guardian Europe. V bodě 102 Tribunál uvádí, že tyto částky zaplatila přímo Komisi každá z těchto sedmi dceřiných společností společnosti Guardian Europe.
79.
Nicméně na jedné straně příspěvek na úhradu dluhu nelze zaměňovat s jeho zaplacením. Na druhé straně, ačkoli Tribunál uvedl, že podle tvrzení společnosti Guardian Europe „všechny částky byly zaplaceny subjekty vlastněnými podnikem Guardian (
44
)“ ve smyslu rozhodnutí C(2007) 5791, nevyvodil právní důsledky ze svých zjištění týkajících se dohod uzavřených mezi společností Guardian Europe a jejími dceřinými společnostmi. Kromě toho, ačkoli se společnost Guardian Europe odkazovala na pojem „jediný podnik“, tvrdila rovněž, že tyto své dceřiné společnosti plně ovládá. Tato okolnost však ještě zvyšuje irelevantnost jakéhokoli zjišťování okolností spojených s příspěvkem na úhradu dluhu, jelikož finanční ztráta dceřiných společností představuje finanční riziko, které nese společnost, na níž jsou zcela závislé (
45
).
80.
Jinými slovy, pokud by bylo právo podat žalobu přiznáno dceřiným společnostem, které zaplatily část pokuty přímo Komisi, musela by jim být tato sankce uložena solidárně a především by nesměly provést platbu na žádost mateřské společnosti.
81.
Nehledě na výše uvedené však skutečnost, že dceřiné společnosti přispěly na úhradu části pokuty, není v rámci probíhajícího řízení zcela bez významu. Podle mého názoru je nutné k ní přihlédnout ve fázi, kdy bude návrh na náhradu škody uplatňované společností Guardian Europe posuzován ve věci samé, jelikož zmíněná společnost musí prokázat, že jí vznikla skutečná škoda, a také rozsah údajného ušlého zisku v souvislosti s činností jejích dceřiných společností. V tomto ohledu nepovažuji vzhledem k uvedeným požadavkům na dokazování v tomto směru za dostatečný výpočet vážených průměrných nákladů na kapitál, který Tribunálu předložila společnost Guardian Europe (
46
). Vzhledem k povaze újmy uplatňované společností Guardian Europe totiž výpočet vážených průměrných nákladů na kapitál sice představuje referenční hodnotu pro investory, avšak nelze jej použít k doložení ušlého zisku v souvislosti s ekonomickým a finančním výhledem podniku.
82.
S ohledem na všechny shora uvedené úvahy jsem toho názoru, že na jedné straně se Tribunál svým závěrem, že navrhovatelka osobně nenesla břemeno spojené s úhradou pokuty, dopustil nesprávného právního posouzení, které je důvodem pro zrušení napadeného rozsudku v tomto bodě.
83.
Na druhé straně, jelikož nemá Soudní dvůr k dispozici dostatečné důkazy, musí tuto část věci vrátit Tribunálu, aby posoudil jak věcnou správnost uplatněné škody, tak příčinnou souvislost této škody s tvrzenými porušeními (
47
).
C.
K šestému důvodu kasačního opravného prostředku
1. Argumenty účastníků řízení
84.
V rámci šestého důvodu kasačního opravného prostředku společnost Guardian Europe vytýká Tribunálu nesprávné právní posouzení, kterého se podle ní dopustil v bodech 122 až 125 napadeného rozsudku, ve kterých posuzoval její návrh na náhradu škody vzniklé v důsledku dostatečně závažného porušení zásady rovného zacházení v rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012, a to s ohledem na ustálenou judikaturu týkající se povinnosti přihlédnout k vnitřním prodejům. Podle uvedené společnosti Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, že mimosmluvní odpovědnost Unie může vzniknout pouze v důsledku obsahu soudního rozhodnutí, které bylo vydáno unijním soudem rozhodujícím v nejvyšším stupni.
85.
Společnost Guardian Europe tvrdí zaprvé, že judikatura Soudního dvora výslovně nevylučuje, aby byla žaloba na náhradu škody způsobené porušením unijního práva podána i proti rozhodnutí soudu rozhodujícího v nižším stupni. V tomto směru se opírá o rozsudek ze dne 30. září 2003, Köbler (
48
), a tvrdí, že rozsudek ze dne 6. října 2015, Târşia (
49
), citovaný Soudním dvorem Evropské unie (
50
), nemůže odůvodňovat opačný postoj, který zastává posledně uvedený.
86.
Zadruhé společnost Guardian Europe podpůrně tvrdí, pro případ, že by odpovědnost Unie mohla vzniknout pouze v důsledku obsahu soudního rozhodnutí, které bylo vydáno unijním soudem rozhodujícím v posledním stupni, že zvláštní úloha Tribunálu v dané oblasti by měla odůvodňovat zvláštní režim odpovědnosti.
87.
Zatřetí společnost Guardian Europe uvádí, že jelikož Soudní dvůr se z podstaty věci nemůže obsahem svého rozsudku dopustit porušení unijního práva, závěr uvedený v bodě 122 napadeného rozsudku by vedl k tomu, že unijní soudy by nikdy nemohly být uznány odpovědnými za porušení unijního práva.
88.
Kromě toho společnost Guardian Europe vytýká Tribunálu, že v bodě 124 napadeného rozsudku konstatoval, že navrhovatelka se nedovolává závažných soudních nedostatků, zejména procesní nebo administrativní povahy.
89.
Navrhovatelka toto tvrzení odmítá s odůvodněním, že ve svých vyjádřeních před Tribunálem namítla nejen nesprávné právní posouzení ze strany Tribunálu, ale rovněž soudní nedostatek spočívající ve skutečnosti, že Tribunál neprovedl analýzu stávající ustálené judikatury, podle které musí být při výpočtu pokuty ukládané účastníkům kartelové dohody zahrnuty závislé prodeje, jelikož jinak by vertikálně integrovaní producenti nutně získali neoprávněnou výhodu.
90.
V případě, že bude napadený rozsudek v tomto bodě zrušen, domáhá se společnost Guardian Europe, aby Soudní dvůr rozhodl, že rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2012 zakládá mimosmluvní odpovědnost Unie.
91.
Soudní dvůr Evropské unie v odpovědi na kasační opravný prostředek tvrdí, že Tribunál učinil v bodě 122 napadeného rozsudku správný závěr, že odpovědnost Unie nemůže vzniknout v důsledku obsahu soudního rozhodnutí, které nebylo vydáno unijním soudem rozhodujícím v posledním stupni, a proto může být předmětem kasačního opravného prostředku.
92.
Soudní dvůr Evropské unie zdůrazňuje, že z rozsudků ze dne 30. září 2003, Köbler (
51
), a ze dne 6. října 2015, Târşia (
52
), jakož i z rozsudku ze dne 15. března 2017, Aquino (
53
), vyplývá, že mimosmluvní odpovědnost členského státu může vzniknout pouze z důvodu rozhodnutí vydaného soudem rozhodujícím v posledním stupni. To znamená, že návrh na určení mimosmluvní odpovědnosti nelze podat proti rozhodnutí orgánu Soudního dvora Evropské unie z důvodu obsahu rozsudku, který nebyl vydán v posledním stupni, jelikož takový rozsudek mohl být předmětem opravného postupu na základě uplatnění opravných prostředků.
93.
Soudní dvůr Evropské unie odmítá rovněž tvrzení navrhovatelky, že se ve svém návrhu dovolávala existence závažných soudních nedostatků. Porušení vytýkané navrhovatelkou se totiž týkalo obsahu rozsudku, který byl opraven ve fázi řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem.
2. Mé posouzení
94.
Úvodem je třeba konstatovat, že na jedné straně návrh na náhradu škody podaný společností Guardian Europe vychází z odůvodnění rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012 obsaženého v bodech 104 až 106, které se týká závěru, že Komise neporušila zásadu zákazu diskriminace. Toto odůvodnění totiž kritizovaly společnosti Guardian Industries a Guardian Europe v kasačním opravném prostředku ze dne 10. prosince 2012 v rámci důvodu kasačního opravného prostředku, kterému Soudní dvůr vyhověl v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (
54
).
95.
Na druhé straně z odůvodnění zmíněného rozsudku vyplývá, že Soudní dvůr zrušil rozhodnutí Tribunálu z důvodu, že Tribunál porušil zásady vytyčené ustálenou judikaturou (
55
). Soudní dvůr proto dospěl k závěru, že není třeba rozhodnout o důvodu vycházejícím z nedostatku odůvodnění dotčeného rozhodnutí, který předložila společnost Guardian Europe (
56
).
96.
V této souvislosti společnost Guardian Europe v rámci šestého důvodu kasačního opravného prostředku vytýká Tribunálu, že v bodech 122 a 123 napadeného rozsudku rozhodl, že odpovědnost Unie nemůže vzniknout v důsledku pochybení Tribunálu, jelikož toto pochybení bylo napraveno Soudním dvorem po uplatnění opravných prostředků.
97.
Soudní dvůr se tak má v zásadě vyslovit k podmínkám uplatnění zásady stanovené v článku 340 SFEU, že Unie nahradí škody způsobené jejími orgány, v souvislosti s výkonem soudcovské činnosti. Návrh podaný společností Guardian Europe je nový v tom, že se netýká podmínek, za kterých tuto soudcovskou činnost vykonávaly unijní soudy, ale výsledku jejich činnosti, tedy obsahu rozhodnutí vydaného těmito soudy (
57
).
98.
Pokud jde totiž o podmínky, za kterých je vykonávána soudcovská činnost, zejména překročení přiměřené délky řízení, Soudní dvůr rozhodl, že žaloba na náhradu škody představuje „účinný a obecný prostředek nápravy k uplatnění […] takového porušení“ (
58
). Uplatňovaný režim odpovědnosti je založen na objektivní odpovědnosti vyplývající z konstatování, že soudní řízení bylo s ohledem na okolnosti dané věci nepřiměřeně dlouhé (
59
).
99.
Pokud jde o výkon soudcovské činnosti, Soudní dvůr sice posuzoval případ porušení unijního práva soudem, avšak pouze ve vztahu k vnitrostátním soudům (
60
). Na základě tohoto kasačního opravného prostředku má tedy Soudní dvůr definovat podmínky, za kterých může vzniknout odpovědnost Unie, pokud bylo takové porušení způsobeno rozsudkem Tribunálu.
100.
V bodě 123 napadeného rozsudku Tribunál uvádí, že pochybení, k němuž došlo v rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012, bylo napraveno po uplatnění opravných prostředků, tedy kasačního opravného prostředku, ze strany navrhovatelky. Z bodů 122 a 124 napadeného rozsudku tedy vyplývá, že Tribunál upřednostnil zásadu odpovědnosti založené nikoli na posouzení příčiny vady soudního rozhodnutí, ale na posouzení řádného fungování soudního systému, jehož organizace směřuje právě k tomu, aby byla zajištěna náprava pochybení, k nimž došlo v rozhodnutích vydaných v prvním stupni.
101.
Podle mého názoru takové pojetí odpovědnosti Unie vyplývající ze soudcovské činnosti, v jehož rámci se zjišťuje, zda byly uplatněny opravné prostředky a zda tyto opravné prostředky poskytují účinnou ochranu práv jednotlivců, která jim přiznává unijní právo, jasně vyplývá z rozsudku ze dne 28. července 2016, Tomášová (
61
).
102.
Právě v uvedeném rozsudku totiž Soudní dvůr poskytl odpověď na otázku, za jakých podmínek se lze dovolávat odpovědnosti členského státu z důvodu porušení unijního práva, k němuž došlo v soudním rozhodnutí vydaném soudem, který není nejvyšším soudem (
62
).
103.
Soudní dvůr nejprve připomněl, že zásada odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům porušeními unijního práva, které mu lze přičítat, která je platná pro jakékoli porušení unijního práva členským státem, a to bez ohledu na orgán členského státu, který se tohoto porušení dopustil, je za určitých podmínek rovněž použitelná, pokud dotčené porušení vyplývá z rozhodnutí vnitrostátního soudu rozhodujícího v posledním stupni (
63
).
104.
Soudní dvůr následně vyzval předkládající soud, aby ověřil, zda byla sporná rozhodnutí, jež vydal Okresný súd Prešov (Okresní soud v Prešově, Slovensko), vydána v posledním stupni (
64
).
105.
Konečně Soudní dvůr rozhodl, že „[o]dpovědnost členského státu za škody způsobené jednotlivcům porušením unijního práva rozhodnutím vnitrostátního soudu může být založena, pouze pokud takové rozhodnutí vydá soud tohoto členského státu rozhodující v posledním stupni […]“ (
65
).
106.
Podle mého názoru rozsudek ze dne 28. července 2016, Tomášová (
66
), odstraňuje pochybnosti o dosahu rozsudků citovaných stranami, které se týkají pouze rozhodnutí vydaných nejvyššími soudy, zejména rozsudku ze dne 30. září 2003, Köbler (
67
), v němž bylo stanoveno, že „zásada, podle níž jsou členské státy povinny nahradit škodu způsobenou jednotlivcům porušeními práva Společenství, jež jsou jim přičitatelná, je použitelná i v případě, že dotčené porušení vyplývá z rozhodnutí soudu, které nelze napadnout opravnými prostředky, jestliže porušené pravidlo práva Společenství přiznává práva jednotlivcům, porušení je dostatečně závažné a existuje přímá příčinná souvislost mezi tímto porušením a škodou utrpěnou poškozenými osobami. Za účelem určení, zda je porušení dostatečně závažné v případě, že vyplývá z takovéhoto rozhodnutí, musí příslušný vnitrostátní soud s přihlédnutím ke zvláštní povaze funkce soudu zjistit, zda má toto porušení zjevnou povahu (
68
)“.
107.
Ačkoli byl dosah rozsudku ze dne 30. září 2003, Köbler (
69
), upřesněn v rozsudku ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (
70
), znění bodu 36 posledně uvedeného rozsudku vyvolává jisté pochybnosti (
71
), zejména z důvodu, že Soudní dvůr přeformuloval předběžnou otázku, která se týkala odpovědnosti soudů vyplývající z jejich soudcovské činnosti bez ohledu na to, zda rozhodují v posledním stupni, či nikoli (
72
).
108.
Zásada, že nejprve musí být vyčerpány opravné prostředky, jež byla uvedena v rozsudku ze dne 28. července 2016, Tomášová (
73
), k odůvodnění závěru, že odpovědnost členského státu může vzniknout pouze v případech, kdy soudu rozhodujícímu v posledním stupni přísluší dohlédnout na řádné uplatňování unijního práva_a v případě pochybností se obrátit na Soudní dvůr Evropské unie na základě článku 267 SFEU, vychází z konstatování „zásadní úlo[hy], kterou hraje soudní moc při ochraně práv, která pro jednotlivce vyplývají z unijních pravidel, a okolnosti, že soud, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky, je již z definice posledním stupněm, v němž mohou jednotlivci uplatnit práva, která jim unijní právo přiznává (
74
)“.
109.
Tato zásada, založená na existenci opravných prostředků, odpovídá rovněž zvláštní povaze soudcovské činnosti a legitimním požadavkům na právní jistotu, jež vedou k omezení možnosti vzniku odpovědnosti z důvodu obsahu soudního rozhodnutí (
75
).
110.
Jelikož je tedy účelem struktury opravných prostředků chránit práva jednotlivců, která jsou jim přiznána právními předpisy, mimo jiné unijním právem, představuje podání opravného prostředku k soudu účinný způsob nápravy pochybení, kterého se dopustil soud rozhodující v prvním stupni (
76
). Jinými slovy, je třeba rozlišovat mezi nápravou pochybení, kterého se může domáhat každý účastník řízení, a náhradou újmy způsobené porušením práv přiznaných unijním právem, které již nelze napravit, ani nemůže být „předmětem nápravy“ (
77
) z důvodu neuplatnění opravného prostředku, přičemž pouze v případě jeho uplatnění vzniká právo podat žalobu na náhradu škody (
78
).
111.
Musí tato zásada platit pouze pro vznik odpovědnosti členských států v důsledku porušení unijního práva? Jinými slovy, je zvláštní úloha Tribunálu a architektura právního řádu Unie, definovaná v čl. 19 odst. 1 SEU, podle kterého Tribunál spolu se Soudním dvorem zajišťuje dodržování práva při výkladu a provádění Smluv, důvodem k tomu, aby byla učiněna výjimka ze shora uvedeného pravidla?
112.
Podle mého názoru nikoli. Ačkoli v soudním systému zavedeném Smlouvami, který je určený k zajištění soudržného a jednotného výkladu unijního práva (
79
), Tribunál přispívá k plnému uplatňování unijního práva a k soudní ochraně práv, která pro jednotlivce z unijního práva vyplývají (
80
), je pouhá existence možnosti podat k Soudnímu dvoru kasační opravný prostředek směřující ke zrušení rozhodnutí Tribunálu z důvodu porušení unijního práva dostatečným důvodem k tomu, aby byl posledně uvedený soud považován za obdobný jakémukoli jinému soudu členského státu, který nerozhoduje v posledním stupni (
81
).
113.
Tribunál totiž, obdobně jako vnitrostátní soudy, rozhoduje „v první linii“ (
82
), jelikož jeho úkolem je rozhodovat o otázkách, které jsou v rámci unijního práva nové, případně přizpůsobit řešení stanovená Soudním dvorem různým situacím.
114.
Ze srovnání s vnitrostátními soudními systémy však vyplývá jeden zásadní rozdíl, a to, že Tribunál nemůže uplatnit mechanismus odpovídající žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud jde o otázky, které jsou nové, nebo pokud existují pochybnosti o dosahu judikatury Soudního dvora. Tento prvek však byl rozhodující při navrhování režimu odpovědnosti soudů rozhodujících v posledním stupni, které mají povinnost obrátit se na Soudní dvůr s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce (
83
). Soudní dvůr dokonce tento postup nazval „stěžejním bodem celého soudního systému“ Unie (
84
). Tento zvláštní postup je tedy částečně důvodem k tomu, aby nebyl režim odpovědnosti Unie pojímán zcela totožně jako režim odpovědnosti členských států (
85
).
115.
S ohledem na tuto okolnost je třeba rovněž zdůraznit obtíže spojené s posouzením porušení unijního práva, kterého se případně dopustil Tribunál přesto, že v dané oblasti existuje ustálená judikatura. Neuplatnění ustálené judikatury totiž může vycházet ze zjištění odlišných skutkových okolností nebo z rozdílného posouzení, případně z nutnosti navrhnout změnu ustálené judikatury, i když to ve změněném rozhodnutí není výslovně uvedeno.
116.
Tento prostor pro uvážení, který tvoří součást samotné podstaty soudní činnosti (
86
) a přispívá k vývoji judikatury, je omezen povinností odůvodnit vydané rozhodnutí, která je o to přísnější, pokud jde o odchylku od ustálené judikatury, bez ohledu na to, v jakém stupni soud rozhoduje. Je zásadním důvodem, proč není namístě měnit podmínky vzniku odpovědnosti z důvodu výkonu soudcovské činnosti soudem, který nerozhoduje v posledním stupni, a to ani v případě, kdy soud vyššího stupně následně dotčené rozhodnutí zrušil z důvodu nesprávného právního posouzení (
87
).
117.
Zpochybnění této zásady by znamenalo zavedení nabytého práva na ustálenou judikaturu, což by bylo v rozporu se zásadou stanovenou zejména Evropským soudem pro lidská práva (
88
).
118.
Ze shora uvedeného vyplývá, že obdobně jako v řadě vnitrostátních režimů odpovědnosti vyplývající z výkonu soudcovské činnosti (
89
) není namístě odchýlit se od logiky založené na existenci opravných prostředků, která je úzce spojena s dodržením přiměřených lhůt soudního rozhodování. V tomto ohledu mám za to, že rozhodnou skutečností zakládající odpovědnost není nesprávné právní posouzení, kterého se soud dopustil, ale právě lhůta, ve které bylo vydáno změněné rozhodnutí a případně napraveno porušení unijního práva.
119.
Za těchto okolností a s ohledem na předmět kasačního opravného prostředku není podle mého názoru relevantní argument předložený společností Guardian Europe, podle kterého by režim odpovědnosti Unie za rozhodnutí vydaná Tribunálem závisel na určení podmínek, za kterých je či není tento režim použitelný na Soudní dvůr, jenž je pověřen výkonem soudní kontroly, pokud nebyl výsledek řízení o opravném prostředku pro účastníka, který jej podal, příznivý (
90
).
120.
Pokud jde o poslední výtku uplatněnou společností Guardian Europe, týkající se bodu 124 napadeného rozsudku, Tribunál, podle mého názoru správně, rozhodl, že může existovat případ, kdy vyjde najevo, že ochrana, již jednotlivci dovozují z pravidel unijního práva, byla v konečném důsledku poskytnuta za takových podmínek, že dotyčnému jednotlivci způsobila újmu. Tak tomu může být, jak jsem uvedl výše, v případě nepřiměřené doby trvání řízení (
91
) či jiného nedostatku organizace soudnictví, který například bránil uplatnění opravných prostředků. Musí jít nutně o objektivní nedostatek, jelikož v případě rozhodnutí, které lze napadnout opravným prostředkem, je závažné nesplnění povinnosti při výkonu soudcovské činnosti představující riziko, jež nemohl dotčený jednotlivec rozumně předpokládat, důvodem pro zrušení rozhodnutí stiženého vadou (
92
).
121.
V projednávané věci se společnost Guardian Europe dovolávala na podporu svého návrhu na náhradu škody pouze zjevného nedodržení judikatury Soudního dvora, které ze shora uvedených důvodů není dostatečným důvodem zakládajícím soudní nedostatek. Námitce společnosti Guardian Europe směřující proti rozhodnutí Tribunálu obsaženému v bodě 124 napadeného rozsudku tudíž nelze vyhovět.
122.
S ohledem na výše uvedené musí být šestý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut.
VI. K nákladům řízení
123.
Vzhledem k tomu, že věc musí být vrácena zpět Tribunálu, je třeba rozhodnout o nákladech řízení souvisejících s tímto řízením o kasačním opravném prostředku později.
VII. Závěry
124.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl takto:
„1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 7. června 2017, Guardian Europe v. Evropská unie (T‑673/15, EU:T:2017:377), se zrušuje v části, ve které Tribunál zamítl žalobu podanou společností Guardian Europe Sàrl z důvodu, že této společnosti nevznikl ušlý zisk v důsledku nedodržení přiměřené lhůty soudního rozhodování Tribunálem a porušení zásady rovného zacházení v rozhodnutí Komise C(2007) 5791 final ze dne 28. listopadu 2007 v řízení podle článku [101 SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (Věc COMP/39165 – Ploché sklo).
2)
Ve zbývající části se kasační opravný prostředek zamítá.
3)
Vedlejší kasační opravný prostředek se zamítá.
4)
Věc se vrací zpět Tribunálu Evropské unie.
5)
O nákladech řízení bude rozhodnuto později.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Ve věci Evropská unie v. Guardian Europe (C‑447/17 P).
(
3
) – Ve věci Guardian Europe v. Evropská unie (C‑479/17 P).
(
4
) – T‑673/15, dále jen „napadený rozsudek“, EU:T:2017:377.
(
5
) – T‑82/08, dále jen „rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2012“, EU:T:2012:494.
(
6
) – C‑138/17 P a C‑146/17 P, EU:C:2018:1013.
(
7
) – C‑150/17 P, EU:C:2018:1014.
(
8
) – Spojené věci C‑174/17 P a C‑222/17 P, EU:C:2018:1015.
(
9
) – Zmíněný druhý důvod kasačního opravného prostředku předložený společností Guardian Europe v rámci jejích návrhových žádání, jehož předmětem je také pojem „jediný podnik“ a který vychází z nepřiměřené lhůty soudního rozhodování, nebudu podrobněji rozebírat, jelikož opodstatněnost jeho první části závisí na opodstatněnosti prvního důvodu kasačního opravného prostředku a na tom, jak Soudní dvůr rozhodne o kasačním opravném prostředku podaném Unií. Pokud jde o námitku zkreslení, již vznáší účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka) na podporu druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, viz bod 74 a poznámku pod čarou 42 tohoto stanoviska.
(
10
) – Dále jen „rozhodnutí C(2007) 5791“.
(
11
) – C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
12
) – Pro připomenutí druhého důvodu kasačního opravného prostředku, viz bod 4 tohoto stanoviska. Pokud jde o podmínky přípustnosti, viz rovněž body 60 a 62 tohoto stanoviska.
(
13
) – Z ustálené judikatury vyplývá, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie ve smyslu čl. 340 druhého pododstavce SFEU je vázán na splnění souboru podmínek, a sice protiprávnosti jednání vytýkaného unijním orgánům, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi jednáním orgánu a uplatňovanou škodou [viz rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Evropská unie v. Gascogne Sack Deutschland a Gascogne (spojené věci C‑138/17 P a C‑146/17 P, EU:C:2018:1013, bod 67 a citovaná judikatura)].
(
14
) – Tento argument byl předložen v odpovědi na čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku podaného společností Guardian Europe, viz bod 50 tohoto stanoviska. Ostatní tři podpůrné důvody jsou připomenuty v poznámce pod čarou 16 a v bodech 51 a 52 tohoto stanoviska.
(
15
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, body 37 až 40 a citovaná judikatura).
(
16
) – Je třeba uvést, že v odpovědi na čtvrtý důvod hlavního kasačního opravného prostředku Komise na podporu druhého návrhového žádání, kterým se domáhá, aby Soudní dvůr uplatnil bez návrhu důvod vycházející z veřejného pořádku, podpůrně předkládá argument, jehož základ je totožný s jediným důvodem vedlejšího kasačního opravného prostředku. Za těchto okolností je jeho posouzení irelevantní.
(
17
) – Viz rozsudky ze dne 8. listopadu 2012, Evropaïki Dynamiki v. Komise (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, bod 51 a citovaná judikatura), a ze dne 14. června 2016, Marchiani v. Parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, bod 94), jakož i rozsudky ze dne 13. prosince 2018, Iran Insurance v. Rada (T‑558/15, EU:T:2018:945, bod 71), a ze dne 13. prosince 2018, Post Bank Iran v. Rada (T‑559/15, EU:T:2018:948, bod 64). Viz rovněž, Clausen, F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Brusel, 2018, s. 109 až 111.
(
18
) – C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
19
) – Bod 61 napadeného rozsudku.
(
20
) – Pokud jde o shrnutí zásad platných v oblasti úroků z prodlení, viz mé stanovisko k věci Komise v. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, body 75 a 77 až 79).
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 12. února 2015, Komise v. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2015:83, body 29 a 30).
(
22
) – C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
23
) – Soudní dvůr Evropské unie cituje zejména rozsudky ze dne 4. října 1979, Ireks-Arkady v. EHS (238/78, EU:C:1979:226, bod 5), a ze dne 9. listopadu 1989, Briantex a Di Domenico v. EHS et Commission (353/88, EU:C:1989:415, bod 16).
(
24
) – 238/78, EU:C:1979:226.
(
25
) – Společnost Guardian Europe tvrdí, že je dceřinou společností plně vlastněnou svou mateřskou společností Guardian Industries a že má na starosti evropský trh.
(
26
) – Posouzení důvodů nepřípustnosti namítaných Komisí je obsaženo v bodech 18 a 20 a v poznámce pod čarou 16 tohoto stanoviska.
(
27
) – V tomto ohledu vychází Komise z rozsudku ze dne 27. dubna 2017, Akzo Nobel a další v. Komise (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, body 50 a 57).
(
28
) – C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
29
) – K tomuto bodu, pokud jde o náklady na bankovní záruku uplatněné v rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku, který se týká bodů 158 a 159 napadeného rozsudku, viz rovněž poznámku pod čarou 9 v tomto stanovisku.
(
30
) – Viz zejména rozsudek ze dne 18. července 2013, Schindler Holding a další v. Komise (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 102).
(
31
) – Viz rozsudek ze dne 27. dubna 2017, Akzo Nobel a další v. Komise (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, bod 47 a citovaná judikatura).
(
32
) – Viz rozsudky ze dne 18. července 2013, Schindler Holding a další v. Komise (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, body 101 a 102), a ze dne 27. dubna 2017, Akzo Nobel a další v. Komise (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, bod 46).
(
33
) – Rozsudek ze dne 18. července 2013, Schindler Holding a další v. Komise (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 103 a citovaná judikatura). Viz rovněž rozsudek ze dne 27. dubna 2017, Akzo Nobel a další v. Komise (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, bod 48).
(
34
) – Pokud jde o připomenutí této zásady v právní vědě, viz Blumann, C., a Dubouis, L., Droit institutionnel de l’Union européenne, 6. vydání, LexisNexis, sbírka „Manuels“, Paříž, 2016, bod 954, s. 741, a rovněž Van Raepenbusch, S., Le contrôle juridictionnel dans l’Union européenne, 3. vydání, Éditions de l’Université de Bruxelles, sbírka „Commentaire J. Mégret“, Brusel, 2018, bod 330, s. 286.
(
35
) – Viz rozsudek ze dne 9. listopadu 1989, Briantex a Di Domenico v. EHS a Komise (353/88, EU:C:1989:415, bod 6), a rovněž usnesení ze dne 1. prosince 2008, Işçi Partisi v. Komise (T‑219/08, nezveřejněné, EU:T:2008:538, bod 7), a ze dne 17. prosince 2009, Işçi Partisi v. Komise (T‑223/09, nezveřejněné, EU:T:2009:524, body 12 a 13).
(
36
) – Viz rozsudek ze dne 30. června 2009, CPEM v. Komise (T‑444/07, EU:T:2009:227, body 39 a 40), a usnesení ze dne 12. května 2010, CPEM v. Komise (C‑350/09 P, nezveřejněné, EU:C:2010:267, bod 61).
(
37
) – Viz rozsudek ze dne 30. září 1998, Coldiretti a další v. Rada a Komise (T‑149/96, EU:T:1998:228, body 57 a 59 a citovaná judikatura). V tomto ohledu rovněž viz rozsudek ze dne 18. března 1975, Union syndicale-Service public européen a další v. Rada (72/74, EU:C:1975:43, bod 21).
(
38
) – Viz rozsudek ze dne 4. října 1979, Ireks-Arkady v. EHS (238/78, EU:C:1979:226, bod 5).
(
39
) – Ze shora citovaných rozhodnutí viz zejména usnesení ze dne 17. prosince 2009, Işçi Partisi v. Komise (T‑223/09, nezveřejněné, EU:T:2009:524, bod 12 a citovaná judikatura).
(
40
) – Ze shora citovaných rozhodnutí viz zejména usnesení ze dne 17. prosince 2009, Işçi Partisi v. Komise (T‑223/09, nezveřejněné, EU:T:2009:524, bod 13 a citovaná judikatura).
(
41
) – Viz Bonichot, J.-C., „La réparation du délai excessif de jugement devant les juridictions de l’Union“, Actualité juridique: droit administratif, Dalloz, Paříž, 2014, bod 12, s. 683 až 687, a zejména s. 686.
(
42
) – Viz body 106 a 159 napadeného rozsudku. Tyto body jsou kritizovány v rámci druhé části druhého důvodu hlavního kasačního opravného prostředku. Společnost Guardian Europe namítá zkreslení svého interního memoranda ze dne 13. listopadu 2015, jež předložila, avšak podle mého názoru musí být tato námitka odmítnuta, jelikož tento důkaz byl předmětem posouzení ze strany Tribunálu, které není zjevně nesprávné.
(
43
) – Viz bod 99 napadeného rozsudku.
(
44
) – Bod 104 napadeného rozsudku.
(
45
) – Ekonomické a organizační vazby mezi mateřskou a dceřinou společností jsou stejné jako vazby, jež se uplatní v případě přičitatelnosti protiprávního jednání, kterého se dopustila dceřiná společnost, mateřské společnosti [viz zejména rozsudek ze dne 27. dubna 2017, Akzo Nobel a další v. Komise (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, body 52 a 54)].
(
46
) – Viz bod 12 kasačního opravného prostředku.
(
47
) – Pokud jde o dostatečně závažné porušení zásady rovného zacházení v rozsudku Tribunálu ze dne 27. září 2012, viz body 84 a 122 tohoto stanoviska.
(
48
) – C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
49
) – C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
50
) – Viz bod 92 tohoto stanoviska.
(
51
) – C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
52
) – C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
53
) – C‑3/16, EU:C:2017:209.
(
54
) – C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 66.
(
55
) – Viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 65 a zejména odkazy uvedené v bodech 61 a 62), v návaznosti na úvahy generálního advokáta M. Watheleta ve věci Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:272, body 38 a 65), který zdůraznil, že Komise se ve sporném rozhodnutí odchýlila od své dosavadní praxe a od judikatury Soudního dvora.
(
56
) – Viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 66).
(
57
) – Tato otázka byla vznesena pouze v souvislosti s rozsudkem ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513). Viz vyjádření Rakouské republiky zmíněné v bodě 21 uvedeného rozsudku a šestý argument předložený Spojeným královstvím, zmíněný v bodě 28 téhož rozsudku, k nimž Soudní dvůr nepovažoval za nutné se vyjadřovat. K tomuto bodu viz komentáře k uvedenému rozsudku od Rostane, M., „Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes, Institutions et ordre juridique communautaire, Primauté du droit communautaire“, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Paříž, duben 2004, č. 2, s. 552 až 559, a Adida-Canac, H., „L’erreur du juge: entre réparation, indemnisation et responsabilité“, Recueil Dalloz, Dalloz, Paříž, 2009, bod 19, s. 1288 až 1297, a zejména s. 1295 a poznámka pod čarou 72.
(
58
) – Rozsudek ze dne 26. listopadu 2013, Groupe Gascogne v. Komise (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, bod 82).
(
59
) – Viz Bonichot, J.-C., op. cit., a zejména s. 686.
(
60
) – Viz zejména rozsudky citované v bodech 101, 106 a 107 tohoto stanoviska, jakož i rozsudek ze dne 9. září 2015, Ferreira da Silva e Brito a další (C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 46 a násl.).
(
61
) – C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
62
) – Viz rozsudek ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 11, bod 15 odst. 2 a bod 16).
(
63
) – Viz rozsudek ze dne 28. června 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, body 18 až 20 a citovaná judikatura).
(
64
) – Viz rozsudek ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 21).
(
65
) – Rozsudek ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 42 odst. 1), kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
66
) – C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
67
) – C‑224/01, EU:C:2003:513. V tomto smyslu viz Simon, D., „La responsabilité des États membres en cas de violation du droit communautaire par une juridiction suprême (à propos de l’arrêt Köbler, CJCE, 30 sept. 2003, aff. C‑224/01)“, Revue Europe, LexisNexis, Paříž, 2003, bod 11, s. 3 až 6, a zejména s. 4, který uvádí, že „v odůvodnění [uvedeného rozsudku] nejsou odděleny dvě dokazované skutečnosti, které se mohou lišit: […] na jedné straně […] prokázání podstaty vzniku odpovědnosti v důsledku soudního rozhodnutí, a na druhé straně […] prokázání, že tato odpovědnost rovněž vyplývá z obsahu rozsudků nejvyšších soudů. Podle Soudního dvora musí být druhá podmínka zřejmě splněna a fortiori“. Viz zejména otázky, jež vznáší Huglo, J.-G., „La responsabilité des États membres du fait des violations du droit communautaire commises par les juridictions nationales: un autre regard“, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 2004, č. 164, s. 34 až 40, jakož i Beutler, B., „State Liability for Breaches of Community Law by National Courts: Is the Requirement of a Manifest Infringement of the Applicable Law an Insurmountable Obstacle?“, Common Market Law Review, Kluwer Law International, Alphen-sur-le-Rhin, 2009, svazek 46, bod 3, s. 773 až 804, a zejména s. 789, kterého cituje generální advokát N. Wahl ve svém stanovisku k věci Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:260, poznámka pod čarou 15).
(
68
) – Viz bod 59 uvedeného rozsudku.
(
69
) – C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
70
) – C‑173/03, EU:C:2006:391, body 30 až 32.
(
71
) – Zmíněný bod 36 zní: „Jak uvedl generální advokát v bodě 52 svého stanoviska, vyloučit za takových okolností veškerou odpovědnost státu z důvodu, že porušení práva Společenství vyplývá z výkladu právních pravidel uskutečněného soudem, by znamenalo zbavit zásadu zakotvenou Soudním dvorem v […] rozsudku [ze dne 30. září 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)] jejího smyslu. To platí tím spíše pro soudy rozhodující v poslední instanci, které jsou pověřeny zajištěním jednotného výkladu právních pravidel na vnitrostátní úrovni.“ Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
72
) – Viz rozsudek ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 24), v návaznosti na úvahy generálního advokáta Légera ve věci Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, bod 39).
(
73
) – C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
74
) – Viz rozsudek ze dne 28. července 2016, Tomášová [C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 20 a citovaná judikatura, zejména rozsudek ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 31)].
(
75
) – Viz rozsudek ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 32).
(
76
) – V tomto smyslu viz poznámku 19 ve stanovisku generálního advokáta Légera k věci Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602): „ Mimoto, jak jsem již zdůraznil ve svém stanovisku k […] věci Köbler [(C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 38)], jestliže je při neexistenci možnosti vnitrostátních opravných prostředků proti rozhodnutí nejvyššího soudu žaloba na odpovědnost státu jedinou právní cestou umožňující, in ultima ratio, zaručit obnovení poškozených práv a v konečném důsledku zajistit účinné soudní ochraně práv, která jednotlivci získávají z právního řádu Společenství, odpovídající úroveň, není tomu stejně, co se týče rozhodnutí vydaných [obecnými] soudy, vzhledem k tomu, že tato mohou být předmětem vnitrostátních opravných prostředků.“
(
77
) – Pojem převzatý mimo jiné z rozsudku ze dne 24. října 2018, XC a další (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 58).
(
78
) – K rozdílným formám náhrady újmy, viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve spojených věcech Evropská unie v. Gascogne Sack Deutschland a Gascogne (spojené věciC‑138/17 P a C‑146/17 P, EU:C:2018:620, bod 84).
(
79
) – Viz posudek 2/13 ze dne 18. prosince 2014 (EU:C:2014:2454, bod 174), a rozsudek ze dne 24. října 2018, XC a další (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 39).
(
80
) – Je třeba zdůraznit, že poté, co vstoupila v platnost Niceská dohoda, kterou byla provedena významná reforma soudního systému, došlo k podstatnému rozšíření pravomocí Tribunálu. Podle čl. 256 odst. 1 SFEU je Tribunál příslušný rozhodovat téměř o všech žalobách, v zásadě kromě žaloby pro nesplnění povinnosti. Podle Van Raepenbusch, S., op. cit., bod 4, s. 14 a bod 62, s. 72, se po této reformě stal Tribunál „skutečným obecným správním soudem“.
(
81
) – Viz článek 256 SFEU (bývalý článek 225 Smlouvy o ES, který byl přijat v rámci změny článku 168A Smlouvy o založení Evropského hospodářského společenství uskutečněné Maastrichtskou smlouvou) a článek 58 první pododstavec statutu Soudního dvora, který stanoví, že „[o]pravné prostředky k Soudnímu dvoru jsou omezeny na právní otázky. Jsou přípustné pro nepříslušnost Tribunálu, pro nedostatky řízení před Tribunálem, které poškozují zájmy účastníka řízení podávajícího opravný prostředek, či pro porušení právních předpisů Unie Tribunálem“.
(
82
) – Pokud jde o vnitrostátní soudy, viz Van Raepenbusch, S., op.cit., bod 2, s. 12.
(
83
) – Viz rozsudek ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 32), v návaznosti na úvahy generálního advokáta Légera ve věci Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, body 70 až 75), a rozsudky ze dne 15. března 2017, Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, body 31 až 34), a ze dne 4. října 2018, Komise v. Francie (Précompte mobilier) (C‑416/17, EU:C:2018:811, body 108 a 109).
(
84
) – Viz posudek 2/13 ze dne 18. prosince 2014 (EU:C:2014:2454, bod 176), a rozsudek ze dne 24. října 2018, XC a další (C‑234/17, EU:C:2018:853, bod 41).
(
85
) – V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta Légera ve věci Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 94).
(
86
) – Viz rozsudek ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 34).
(
87
) – Pokud jde příklady důvodů pochybení, která mnohou vzniknout při výkonu výkladové činnosti, viz rozsudek ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 35).
(
88
) – Pokud jde o konstatování neexistence „nabytého práva“ na ustálenou judikaturu, viz rozsudek ESLP ze dne 18. prosince 2008, Unédic v. Francie (CE:ECHR:2008:1218JUD002015304, bod 74), který je připomenut v usnesení ze dne 13. července 2010, Allen a další v. Komise (F‑103/09, EU:F:2010:88, bod 49). Viz rovněž příručku k článku 6 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, právo na spravedlivý proces (část týkající se občanskoprávního řízení), v aktualizovaném znění ze dne 31. prosince 2018, která je zveřejněna na internetové adrese: https://www.echr.coe.int/Documents/Guide_Art_6_FRA.pdf (bod 279).
(
89
) – Pokud jde o přehled právních předpisů a judikatury některých členských států, viz Guinchard, S., „Responsabilités encourues pour fonctionnement défectueux du service public de la justice“, Répertoire de procédure civile, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Paříž, leden 2018, bod 34, v návaznosti na úvahy generálního advokáta P, Légera k věci Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 77 a násl.). Pokud jde o italské právní předpisy, viz rovněž rozsudek ze dne 24. listopadu 2011, Komise v. Itálie (C‑379/10, nezveřejněný, EU:C:2011:775). Pokud jde o platné francouzské právo, uvádím, že podle článku L 141-1 du code de l’organisation judiciaire (zákon o organizaci soudů) vzniká odpovědnost státu pouze v případě závažného pochybení nebo odepření spravedlnosti. Od roku 2001 upřednostňuje Cour de cassation (Nejvyšší soud, Francie) objektivní pojetí pochybení, to znamená, že „závažným pochybením se rozumí jakékoli pochybení spojené se skutkovou okolností nebo řadou skutkových okolností, jež jsou projevem neschopnosti orgánu soudní moci splnit úkol, kterým byl pověřen“ [23. únor 2001, plenární zasedání, č. 99-16.165 (Bulletin 2001, plenární zasedání, č. 5, s. 10)]. Kromě toho podle ustálené judikatury Cour de cassation (Nejvyšší soud, Francie) „neschopnost orgánu soudní moci splnit úkol, kterým byl pověřen, lze posoudit pouze za předpokladu, že tvrzené nesprávné fungování [justice] nebylo možné napravit na základě uplatnění opravného prostředku“ [rozsudky ze dne 6. května 2003, 1. občanskoprávní senát, č. 01-02.543 (Bulletin 2003, I, č. 105, s. 82); ze dne 4. listopadu 2010, 1. občanskoprávní senát, č. 09-15.869 (Bulletin 2010, I, č. 223), a ze dne 5. září 2018, 1. občanskoprávní senát, č. 17-21.206 (FR:CCASS:2018:C100793)]. Pokud jde o správní soudnictví, Conseil d’État (Státní rada, Francie) zavedla režim odpovědnosti, který je v zásadě podobný zákonem stanovenému režimu vzniku odpovědnosti v důsledku výkonu soudní moci obecnými soudy. Taková odpovědnost vzniká pouze v případě závažného pochybení, které nesmí vyplývat z obsahu pravomocného soudního rozhodnutí (rozsudek ze dne 29. prosince 1978, Darmont, č. 96004, zveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí). Byl zaveden zvláštní režim umožňující vznik odpovědnosti státu za nedodržení přiměřené lhůty rozhodování správních soudů, kdy se již nevyžaduje závažné pochybení (rozsudek ze dne 28. června 2002, shromáždění, Garde des sceaux, ministre de la Justice v. Magiera, č. 239575, zveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí).
(
90
) – Pro úplnost lze uvést, že uplatněním takového právního prostředku se Soudní dvůr zabýval ve věci, ve které rozhodoval o kasačním opravném prostředku proti usnesení ze dne 23. ledna 2018, Campailla v. Evropská unie (T‑759/16, nezveřejněné, EU:T:2018:26), aniž se však musel vyslovit k právní otázce týkající se podmínek vzniku odpovědnosti Unie vyplývající z rozhodnutí vydaného Soudním dvorem (viz bod 33 a násl. uvedeného usnesení). Soudní dvůr totiž v usnesení ze dne 7. srpna 2018, Campailla v. Evropská unie (C‑256/18 P, nezveřejněné, EU:C:2018:655, body 43, 46 a 47) potvrdil nepřípustnost žaloby na náhradu škody a uvedl, že dotčené důvody kritizované v kasačním opravném prostředku jsou nadbytečné.
(
91
) – V projednávané věci viz zejména rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, Guardian Industries a Guardian Europe v. Komise (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 20).
(
92
) – Může jít například o porušení práva na obhajobu, nedodržení zásady kontradiktornosti, nedostatek odůvodnění nebo odůvodnění, z něhož vyplývá zaujatost soudu.