62008CC0462
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н P. MENGOZZI
представено на 29 октомври 2009 година (
1
)
Дело C-462/08
Ümit Bekleyen
срещу
Land Berlin
„Споразумение за асоцииране между ЕИО и Турция — Член 7, втора алинея от Решение № 1/80 на Съвета за асоцииране — Право на детето на турски работник да отговаря на всяко предложение за работа в приемащата държава членка, където е преминало курс на професионално обучение — Начало на професионалното обучение след окончателно напускане на тази държава членка от родителите“
I — Въведение
1.
С настоящото преюдициално запитване, отправено с акт от 6 октомври 2008 г., Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Германия) иска тълкуване на член 7, втора алинея от Решение № 1/80 на Съвета за асоцииране (
2
) от 19 септември 1980 година относно развиване на асоциирането (наричано по-нататък „Решение № 1/80“) (
3
). Въпросът е отправен в рамките на производство, образувано по жалба на г-жа Ümit Bekleyen, турска гражданка, срещу решението на Land Berlin [провинция Берлин] за отказ да издаде на последната разрешение за пребиваване въз основа на член 7, втора алинея от Решение № 1/80.
2.
Настоящото производство предоставя на Съда възможността да изясни естеството на правата, предоставени с тази разпоредба на детето на турски работник, както и да уточни условията за придобиване на такива права.
II — Правна уредба
3.
Решение № 1/80 е прието в приложение на член 36 от Допълнителния протокол (
4
) към Споразумението за асоцииране. Този член предвижда, че свободното движение на работници между държавите — членки на Общността, и Турция ще се осъществява постепенно съгласно принципите, посочени в член 12 от Споразумението за асоцииране, съгласно който договарящите се страни се споразумяват да се ръководят от членове 48, 49 и 50 от Договора за създаване на Общността.
4.
В раздел 1 от глава II от Решение № 1/80, озаглавена „Социални разпоредби“, са уредени различни „Въпроси, свързани със заетостта и свободното движение на работници“, между които и този за достъпа на турските граждани до пазара на труда в държава членка. По-специално две разпоредби могат да им предоставят такова право или в качеството им на работници, принадлежащи към легалния пазар на труда (член 6), или в качеството им на членове на семейството на турски работник, който отговаря на това условие (член 7).
5.
Член 6 от Решение № 1/80, който предоставя на турските работници право на достъп до заетост постепенно, в зависимост от продължителността на легалната заетост в държавата членка, е формулиран по следния начин:
„1.   При спазване на условията на член 7 във връзка със свободния достъп до заетост на членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, същият има право:
—
на подновяване на разрешителното му за работа от неговия работодател, ако е нает на работа, след една година легална заетост в тази държава членка,
—
да отговаря пред работодател по свой избор в същата професия на друго предложение за работа, направено при общи условия и регистрирано в службите по заетост на тази държава членка, след три години легална заетост в същата и при условие на предимство на работниците от държавите — членки на Общността,
—
да се ползва със свободен достъп до всяка дейност като заето лице по свой избор в същата държава членка след четири години легална заетост в тази държава членка.
2.   Годишните отпуски и отсъствия поради майчинство или трудова злополука или кратките периоди на болест се считат за периоди на легална заетост. Периодите на принудителна безработица, надлежно удостоверени от компетентните власти, и продължителните отсъствия по болест не се считат за периоди на легална заетост и не засягат правата, придобити по силата на предходния период на заетост. [неофициален превод]
[…]“
6.
От своя страна член 7 от Решение № 1/80 провежда разграничение между членовете на семейството, които имат право да последват работника в приемащата държава членка и които са пребивавали в нея на законно основание през определен период от време, от една страна (първа алинея), и децата на такъв работник, които са придобили професионална квалификация в съответната държава членка, от друга страна (втора алинея). Член 7 гласи следното:
„Членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, които имат право да го последват:
—
имат право да отговарят, при спазване на условието за предимство на работниците от държавите — членки на Общността, на всяко предложение за работа, когато пребивават на законно основание в същата държава членка най-малко три години,
—
се ползват в същата държава членка със свободен достъп до всяка дейност по свой избор като заети лица, когато пребивават на законно основание в нея най-малко пет години.
Децата на турските работници, придобили професионална квалификация в приемащата страна, могат да отговарят на всяко предложение за работа в тази държава членка, независимо от продължителността на пребиваването си в нея, при условие че един от родителите законно е нает на работа в съответната държава членка най-малко три години.“ [неофициален превод]
III — Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
7.
Г-жа Bekleyen, родена през 1975 г. в Берлин, живее до четиринадесетгодишна възраст на германска територия заедно със семейството си. Двамата ѝ родители, турски граждани, работят като заети лица във Федерална репу-блика Германия от 1971 г. През 1989 г. г-жа Bekleyen се връща с цялото си семейство в Турция, където завършва средното си образование и учи ландшафтна архитектура.
8.
Със съгласието на Land Berlin през януари 1999 г. г-жа Bekleyen се връща във Федерална репу-блика Германия без семейството си, за да продължи образованието си. През март 1999 г. тя получава разрешение за пребиваване, срокът на което е предмет на многократни продължавания, последното под формата на разрешение за пребиваване до 31 декември 2005 г. През лятото на 2005 г. г-жа Bekleyen завършва следването си в Техническия университет в Берлин и получава диплома за инженер по ландшафтно проектиране.
9.
На 19 декември 2005 г. г-жа Bekleyen подава искане да ѝ бъде издадено разрешение за пребиваване въз основа на завършеното във Федерална репу-блика Германия висше образование, като се позовава на член 7, втора алинея от Решение № 1/80. Land Berlin отхвърля искането с решение от 21 септември 2006 г. с мотива, че не са изпълнени условията за придобиване на право на пребиваване на основание на Споразумението за асоцииране. Ответникът в главното производство поддържа, че член 7, втора алинея от Решение № 1/80 изисква да е налице връзка във времево отношение между пребиваването на родителите и това на детето, което условие не е изпълнено в настоящия случай. Текстът и целта на тази разпоредба от Решение № 1/80 предполагали, с оглед на придобиване на право на достъп до заетост и право на пребиваване, поне един от двамата родители все още да пребивава в приемащата държава членка, когато детето започва курс на професионално обучение.
10.
През май 2007 г. на основание на член 6, параграф 1, първо тире от Решение № l/80 г-жа Bekleyen получава разрешение за пребиваване с ограничен срок на валидност до 13 май 2009 г., тъй като е служител в германско дружество.
11.
С жалба за неправомерно бездействие, подадена първоначално през юли 2006 г. и изменена впоследствие в жалба срещу решението от 21 септември 2006 г., г-жа Bekleyen иска потвърждаване на своето право на пребиваване на основание член 7, втора алинея от Решение № 1/80.
12.
Verwaltungsgericht Berlin отхвърля жалбата със съдебно решение от 9 август 2007 г. Тази юрисдикция посочва, че със сигурност жалбата е допустима, тъй като въпреки предоставеното на г-жа Bekleyen на основание член 6, параграф 1 от Решение № 1/80 право на пребиваване, тя притежава правен интерес. Всъщност ако ѝ се признае правото да се позове на член 7, втора алинея от Решение № 1/80, тя ще разполага със свободен достъп до пазара на труда във Федерална репу-блика Германия. При все това жалбата е неоснователна, тъй като вследствие на продължителния престой на г-жа Bekleyen в Турция тя е загубила правото да се ползва от по-благоприятния режим на член 7, втора алинея от Решение № 1/80.
13.
Вследствие на това г-жа Bekleyen подава въззивна жалба до запитващата юрисдикция.
14.
Като счита, че при тези обстоятелства за решаването на спора е необходимо тълкуване на общностното право, Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 7, втора алинея от Решение № 1/80 […] да се тълкува в смисъл, че на правото на достъп до пазара на труда и на съответното право на пребиваване в приемащата държава членка след приключване на професионално обучение може да се прави позоваване и когато родено в приемащата държава дете, което впоследствие се връща със семейството си в общата им държава на произход, се връща самò като пълнолетно лице в съответната държава членка с цел започване на курс на професионално обучение, като към този момент са изминали десет години от окончателното напускане на държавата членка от неговите родители, турски граждани, които в миналото са работили като заети лица в тази държава членка?“
IV — Анализ
15.
Запитващата юрисдикция иска да бъда установено по принцип дали член 7, втора алинея от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че на правото на достъп до пазара на труда и на съответното право на пребиваване, с които се ползва детето на турски работник, може да се прави позоваване след приключване на професионалното обучение в приемащата държава членка, ако родителят на съответното дете окончателно е напуснал приемащата държава членка преди момента на влизането на детето му на територията и на началото на неговото професионално обучение.
16.
За да може се даде полезен отговор на поставения въпрос, най-напред следва да се напомни съдебната практика относно член 7, втора алинея от Решение № 1/80.
17.
На първо място, трябва да се отбележи, че Съдът вече е приел, че тази разпоредба има непосредствено действие в държавите членки, така че отговарящите на условията за прилагането ѝ турски граждани могат пряко да се позовават на правата, които тя им предоставя (
5
).
18.
На второ място, следва да се напомни, че правата, които член 7, втора алинея от Решение № 1/80 предоставя на детето на турски работник по отношение на заетостта в приемащата държава членка, по необходимост предполагат съществуването на съответно право на пребиваване в полза на заинтересованото лице, тъй като в противен случай правото на достъп до пазара на труда и правото на действително упражняване на дейност като заето лице биха се оказали напълно лишени от последици (
6
).
19.
На трето място, е важно да се подчертае, че член 7, втора алинея от Решение № 1/80 не може да се тълкува в смисъл, че се прилага само за случая на непълнолетно лице, дете на турски работник, принадлежащ или принадлежал към легалния пазар на труда на приемащата държава членка, а в смисъл, че се прилага и за случая на пълнолетно лице, дете на такъв работник (
7
).
20.
Важно място в съдебната практика относно тълкуването на член 7, втора алинея от Решение № 1/80 заема Решение по дело Akman, посочено по-горе, на което запитващата юрисдикция изрично се позовава в определението за преюдициално запитване.
21.
В разгледания в това съдебно решение случай през 1980 г. на г-н Akman е разрешено да влезе във Федерална репу-блика Германия, където баща му упражнява законно професионална дейност, за да премине обучение за инженер. След като успешно завършва следването си, през 1993 г. той подава искане за безсрочно разрешение за пребиваване. Това разрешение му е отказано, тъй като баща му се е завърнал в Турция през 1986 г.
22.
В своето Решение по дело Akman Съдът потвърждава, че член 7, втора алинея от Решение № 1/80 подчинява признатото на детето на турски работник право да отговаря на всяко предложение за работа в приемащата държава членка на изпълнението на две условия, а именно, от една страна, детето на работника да е завършило курс на професионално обучение в разглежданата държава членка и от друга страна, един от родителите законно да е нает на работа в тази държава най-малко от три години (
8
).
23.
След като приема, че в случая първото условие, свързано със завършването на курс на професионално обучение, е изпълнено, Съдът разглежда второто условие относно изискването за заетост на родителя в продължение на три години.
24.
Що се отнася до това второ условие, Съдът приема, че член 7, втора алинея от Решение № 1/80 не може да се тълкува в смисъл, че подчинява правото на детето да отговаря на всяко предложение за работа на условие за пребиваване на родителя в съответната държава членка към момента, в който детето възнамерява да намери работа в нея след приключване на професионалното си обучение (
9
). За да подкрепи тази теза, Съдът подчертава, че детето на редовно нает на работа в държава членка за най-малко три години турски мигрант, което пребивава законно на нейна територия, завършило е обучение в нея и получава възможност да упражнява професионална дейност в тази държава, към този момент вече не трябва да се счита за зависимо от присъствието на един от неговите родители, защото излизайки на пазара на труда, заинтересованото лице вече не е на тяхна издръжка, а може само да задоволява нуждите си (
10
).
25.
Поради това Съдът заключава, че с оглед на духа и целта на разглежданата разпоредба, както и с оглед на контекста, в който тя се вписва, второто условие, предвидено в член 7, втора алинея от Решение № 1/80, трябва да се разбира в смисъл, че се ограничава до изискването родителят законно да е упражнявал дейност като заето лице в приемащата държава членка в период най-малко от три години в някакъв момент преди датата, на която детето му завършва професионалното си обучение в нея (
11
).
26.
Що се отнася до настоящия случай, следва да се отбележи, че същността на поставения на Съда от запитващата юрисдикция въпрос е дали тази съдебна практика, установена с Решение по дело Akman, посочено по-горе, е приложима и за положение, при което турският работник, който е упражнявал дейност като заето лице, вече от десет години не пребивава в съответната държава членка към момента, в който детето му започва професионалното си обучение.
27.
От тази гледна точка, за да може да се даде полезен отговор на поставения въпрос, според мен е важно да се идентифицират обстоятелствата, които могат да разграничат фактическото положение по главното производство от това по производството, по което е постановено Решение по дело Akman, посочено по-горе.
28.
Най-напред е важно да се напомни, че към момента, в който г-н Akman започва образованието си, след като му е разрешено да влезе във Федерална репу-блика Германия с цел да последва баща си, бащата все още притежава качеството на турски работник по смисъла на член 7, параграф 1 от Решение № 1/80, тъй като към този момент още е бил част от легалния пазар на труда на тази държава членка. Бащата вече не принадлежи към пазара на труда в приемащата държава членка едва към момента, в който г-н Akman завършва професионалното си обучение и иска да получи свободен достъп до заетост, като се позове на придобитото въз основа на член 7, втора алинея от посоченото решение право да отговаря на всяко предложение за работа.
29.
В настоящия случай обаче родителите на г-жа Bekleyen не работят и дори не пребивават във Федерална репу-блика Германия нито в началото на професионалното ѝ обучение, нито в момента, в който тя завършва университетското си образование.
30.
От правна гледна точка разликата между настоящото дело и Решение по дело Akman, посочено по-горе, е тясно свързана с това фактическо обстоятелство.
31.
Трябва да се напомни, както вече подчертах в точка 22 от настоящото заключение, че по делото Akman, посочено по-горе, Съдът потвърждава, че член 7, втора алинея от Решение № 1/80 подчинява признатото на детето на турски работник право да отговаря на всяко предложение за работа в приемащата държава членка на две условия, а именно детето на работника да е завършило курс на професионално обучение в разглежданата държава членка и един от родителите законно да е нает на работа в тази държава най-малко от три години.
32.
В това отношение най-напред следва да се разгледа тълкуването на член 7, втора алинея от посоченото решение, дадено от Съда по дело Akman, посочено по-горе, във връзка с двете условия, които трябва да бъдат изпълнени от турския гражданин, който въз основа на тази разпоредба възнамерява да се позове на права във връзка със заетостта.
33.
Според мен е важно да се подчертае, че става въпрос не за две, а за три кумулативни условия, които трябва да са изпълнени, за да може дадено лице да се ползва от правото на свободен достъп до заетост въз основа на член 7, втора алинея от Решение № 1/80. Заинтересованото лице трябва: 1) да е завършило курс на професионално обучение в приемащата държава членка, 2) да докаже, че един от неговите родители „законно е [бил] нает на работа във въпросната държава членка най-малко три години“, и 3) да бъде дете на турски работник (
12
).
34.
В случая първото условие несъмнено е изпълнено, след като г-жа Bekleyen завършва университетското си образование в приемащата държава членка и получава диплома за инженер по ландшафтно проектиране.
35.
Що се отнася до второто условие, посочено в член 7, втора алинея от Решение № 1/80, страните не оспорват, че и то е изпълнено в настоящия случай, тъй като родителите на г-жа Bekleyen, турски граждани, са упражнявали законно професионална дейност във Федерална репу-блика Германия за повече от три години.
36.
Следователно в случая в центъра на спора се намира третото условие относно качеството на дете на турски работник.
37.
Идентифицирането на това обстоятелство като разграничаващо настоящото дело от Решение по дело Akman, посочено по-горе, позволява по-добре да се определи предметът на делото. Всъщност в случая националният съд иска да установи дали е необходимо родителят да има статут на турски работник по смисъла на Решение № 1/80 в началото и по време на професионалното обучение на детето, за да може последното да придобие произтичащите от член 7, втора алинея от Решение № 1/80 права.
38.
Датското и нидерландското правителство поддържат, че член 7, втора алинея от Решение № 1/80 не се прилага за детето на турски работници, ако то започва образованието си в приемащата държава членка едва в момент, в който двамата му родители вече трайно са напуснали територията на тази държава. Тези правителства считат, че член 7, втора алинея от посоченото решение подчинява правото на свободен достъп до пазара на труда — и произтичащото от него право на пребиваване — на условието да има известно съвпадение във времето между пребиваването и заетостта на родителите в приемащата държава членка и възможността на детето да получи достъп до заетост, след като премине професионално обучение в тази държава.
39.
От тази позиция, която подчертава значението на третото условие, свързано с качеството „дете на турски работник“, може да се направи извод, че единият от родителите на турския гражданин трябва да има статут на турски работник по смисъла на Решение № 1/80 в началото и по време на обучението на въпросното дете, за да може последното да се ползва от правото на свободен достъп до заетост на пазара на труда в приемащата държава членка след завършване на професионалното си обучение.
40.
Що се отнася до качеството „дете на турски работник“ по смисъла на член 7, втора алинея от Решение № 1/80, което турският гражданин трябва да притежава, за да може при приключване на професионалното си обучение да получи право на свободен достъп до заетост, следва да се отбележи, че тази алинея, противно на изрично предвиденото в член 6 и в член 7, първа алинея от същото решение, не изисква турският работник, чието дете възнамерява да се позове на право на пребиваване, да трябва да принадлежи към легалния пазар на труда на дадена държава членка — допълнително условие, което обаче е предвидено в последните две разпоредби.
41.
Свързаният с тази особеност на текста на член 7, втора алинея проблем се състои в установяване дали тя се дължи на волята на общностния законодател да припомни в синтезиран вид понятието за турски работник, съдържащо се в другите две разпоредби — член 6 и член 7, първа алинея — или става въпрос за решение за разграничаване на условията за прилагане на въпросната разпоредба от условията по другите разпоредби.
42.
За да се изясни какво е значението на въпросния текст спрямо разглеждания случай, трябва да се започне с разглеждане на приетите от Съда Решение по дело Bozkurt (
13
) и Решение по дело Tetik (
14
). По делото, по което е постановено първото от тези две решения, Съдът разглежда условията, предвидени в член 6, параграф 2 от Решение № 1/80, в който някои периоди на отсъствия се приравняват на легална заетост и съгласно който „[г]одишните отпуски и отсъствия поради майчинство или трудова злополука или кратките периоди на болест се считат за периоди на легална заетост. Периодите на принудителна безработица, надлежно удостоверени от компетентните власти, и продължителните отсъствия по болест не се считат за периоди на легална заетост и не засягат правата, придобити по силата на предходния период на заетост“. От Съда се иска да уточни дали въз основа на тази разпоредба турски работник като г-н Bozkurt би могъл да запази правото си да продължи да пребивава на територията на приемащата държава, след като е пострадал при трудова злополука, причинила трайна неработоспособност.
43.
Съдът е постановил, че като се има предвид целта на Решение № 1/80, а именно да се уреди положението на вече заетите турски работници, правото на пребиваване трябва да остане последица от заетостта на работника, така че в случай на прекъсване на заетостта, правото на пребиваване може да продължи да съществува само ако прекъсването е ограничено във времето. Съдът приема, че това тълкуване съответства на текста на член 6, параграф 2 от Решение № 1/80, който се отнася само до временни отсъствия, непоставящи по принцип под въпрос последващото участие на работника в активния живот. За сметка на това, в случай на продължителна неработоспособност работникът вече съвсем не е активен на пазара на труда и няма никакъв обективно оправдан интерес да му се гарантира право на достъп до пазара на труда и акцесорно право на пребиваване (
15
).
44.
Според Съда член 6 от Решение № 1/80 „не се отнася до положението на турски гражданин, който окончателно е напуснал пазара на труда в дадена държава“ (
16
). От това Съдът прави извод, че „при липса на специфична разпоредба, която да признава на турските работници правото да продължат да пребивават на територията на държава членка, след като са упражнявали професионална дейност в нея, правото на пребиваване на турския гражданин […] се загубва, ако заинтересованото лице е напълно и трайно неработоспособно“ (
17
).
45.
Впоследствие в Решение по дело Tetik, посочено по-горе, като потвърждава вече приетото от него в Решение по дело Bozkurt, посочено по-горе, Съдът уточнява, „че турски работник, който законно е упражнявал професионална дейност повече от четири години на територията на дадена държава членка и е решил доброволно да напусне работата си, за да търси нова работа в същата държава членка, но не е станал веднага страна по друго трудово правоотношение, през разумен срок се ползва в тази държава от право на пребиваване с цел търсене на нова дейност като заето лице, доколкото той продължава да принадлежи към легалния пазар на труда на съответната държава членка, като при необходимост спазва предписанията на действащата правна уредба в тази държава, например като се регистрира като търсещ работа и се постави на разположение на службите по заетостта (
18
)“.
46.
С оглед на тези две решения датското и нидерландското правителство предлагат особеността на текста на член 7, втора алинея от Решение № 1/80 да се разбира в първия от двата смисъла, посочени в точка 41 от настоящото заключение, т.е. в смисъл, че тя се дължи на волята на общностния законодател да припомни в синтезиран вид понятието за турски работник, използвано в първата алинея от същия член.
47.
Поради това според тях трябва: а) да се има предвид фактът, че родителите на г-жа Bekleyen, като напускат територията на Федерална репу-блика Германия и като не пребивават в нея от десет години, са напуснали окончателно пазара на труда в приемащата държава членка, б) да се направи извод, че към момента и по време на периодите, през които г-жа Bekleyen започва, следва и завършва професионалното си обучение във Федерална репу-блика Германия, те вече нямат статут на турски работник за целите на прилагането на член 7, втора алинея от Решение № 1/80, и в) да се разреши повдигнатият от запитващата юрисдикция проблем, като се постанови, че лице, което се намира в положението на г-жа Bekleyen, при приключване на професионалното си обучение не може да придобие право на свободен достъп до заетост и поради това не може да се позовава на право на заетост и на пребиваване въз основа на член 7, втора алинея от посоченото решение.
48.
На такова разрешение на поставения пред Съда проблем се противопоставят три групи основания, свързани: а) с целите, преследвани със Споразумението за асоцииране и Решение № 1/80, б) с разликата в съдържанието на член 7, втора алинея от Решение № 1/80 спрямо първата алинея от същия член, в) със значението на член 59 от Допълнителния протокол за тълкуването, което следва да се даде на член 7, втора алинея от Решение № 1/80.
А — Целите, преследвани със Споразумението за асоцииране и Решение № 1/80
49.
Както Съдът ясно подчертава: а) в член 12 от Споразумението за асоцииране се уточнява, че това споразумение „има за цел да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономическите отношения между договарящите страни, в това число в областта на работната сила, по-специално посредством поетапно осъществяване на свободно движение на работници“ (
19
), и б) тази цел трябва да се осъществява, „доколкото е възможно“, чрез транспониране на правилата и принципите, уреждащи свободното движение на работници в Общността, при прилагането на правилата на Споразумението за асоцииране (
20
) и „с оглед подобряване на жизнения стандарт на турския народ и улесняване присъединяването впоследствие на Република Турция към Общността (четвърто съображение от преамбюла и член 28 от Споразумението)“ (
21
).
50.
Тази цел на Споразумението за асоцииране непременно трябва да ръководи тълкуването, което следва да се даде на Решение № 1/80, което съгласно първото и третото съображение от преамбюла му е прието, като се имат предвид „особеностите на асоциирането между Общността и Турция“, и което цели да „приведе в изпълнение разпоредбите [на споразумението] […] относно обмена на млади работници“.
51.
Следователно, като се има предвид, че подлежащите на тълкуване разпоредби на въпросното решение, а именно член 6 и член 7, първа и втора алинея, се вписват в контекст, в който Общността цели поетапното осъществяване на свободното движение на работниците, като по-специално полага грижи за допускането до пазара на труда в Общността на млади турски работници, те трябва да се тълкуват, като се разграничат в зависимост от общата цел, която ги свързва, и от специфичната функция, която всяка от тях изпълнява.
52.
Една обща, свързваща и трите разпоредби цел се изразява във факта, че те целят да подпомагат поетапното осъществяване на свободното движение на турските работници между всяка от държавите — членки на Общността, и Турция.
53.
Функцията на член 6 от Решение № 1/80 е да уточни начина, по който трябва да се осъществи поетапното интегриране на турските работници на пазара на труда в дадена държава — членка на Общността.
54.
Първа и втора алинея от член 7 от посоченото решение запазват общия дух на системата, към която принадлежат, като предвиждат допускане на членовете на семействата на турските работници до пазара на труда в приемащата държава членка. Тази обща, свързваща двете алинеи цел е потвърдена от Решение по дело Derin, посочено по-горе, съгласно което целта на член 7 от Решение № 1/80 е „постепенното укрепване на положението на членовете на семейството на [турските] работници в съответната държава членка, позволявайки им след определен период от време да станат независими“ (
22
).
55.
Допускането на членовете на семейството на турския работник до пазара на труда в приемащата държава членка приема формата на право да отговарят, при спазване на условието за предимство на работниците от държавите — членки на Общността, на всяко предложение за работа, когато пребивават на законно основание в същата държава членка най-малко три години, ако става въпрос просто за членове на семейството (член 7, първа алинея, първо тире); на свободен достъп за тях до всяка дейност по техен избор като заети лица, когато пребивават на законно основание в нея най-малко пет години (първа алинея, второ тире); и ако става въпрос за дете (а не просто за член на семейството) —на възможност да отговаря в приемащата държава членка на всяко предложение за работа, при условие че един от родителите законно е нает на работа в съответната държава членка най-малко три години и това дете е придобило професионална квалификация в тази държава членка (член 7, втора алинея).
56.
Член 7, първа алинея от Решение № 1/80 има за специфична цел интегрирането на турските работници на пазара на приемащата държава членка чрез удовлетворяване на интереса им да бъдат последвани от членовете на семейството им по начин, съобразен с желанието им за достъп до пазара на труда. Това е причината, поради която е предвидено, че правата на членовете на тяхното семейство са подчинени на условието тези работници да принадлежат и да продължават да принадлежат към легалния пазар на труда на приемащата държава членка.
57.
Както Съдът потвърждава в Решение по дело Kadiman (
23
), тази първа алинея: а) има за цел да „благоприятства заетостта и пребиваването на турския работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, като му гарантира запазване на семейните връзки“ (
24
), б) предоставя право на членовете на семейството след определено време да бъдат наемани на работа в тази държава с цел „да се засили интеграцията на семейството на турския работник мигрант в приемащата държава членка“ (
25
), и в) „цели да създаде благоприятни условия за събиране на семейството в приемащата държава членка, като позволява най-напред на членовете на семейството да бъдат при работника мигрант, като впоследствие укрепва положението им чрез предоставеното им право на достъп до заетост в тази държава“ (
26
).
58.
Обратно, член 7, втора алинея от Решение № 1/80 няма за цел да създаде благоприятни условия за събиране на семейството в приемащата държава членка (
27
), а да улесни навлизането на пазара на труда в приемащата държава членка на децата на турските работници, придобили професионална квалификация, за да осъществи постепенно свободното движение на работниците (
28
). Именно поради тази причина прилагането на тази алинея вече не е тясно свързано с целта за интегриране в приемащата държава членка на родителите на турско дете и тази разпоредба не изисква тяхната принадлежност към легалния пазар на тази държава членка към момента, в който детето възнамерява да отговори на предложение за работа.
59.
Впрочем предложеното от датското и нидерландското правителство тълкуване, което предполага действителното присъствие на родителите на територията на приемащата държава членка и принадлежността им към легалния пазар на труда на тази държава, би лишило напълно от полезно действие член 7, втора алинея от Решение № 1/80, доколкото тази разпоредба не би предвидила нищо ново спрямо първата алинея, която по-общо се отнася до събирането на „членовете на семейството“.
60.
Следователно, тъй като втората алинея от член 7 от Решение № 1/80 не преследва конкретно цел за събиране на семейството, тя не може да се разглежда като съдържаща условие за пребиваване и заетост на родителите, а оттам и за съжителство на родителите и на детето при започване и по време на професионалното му обучение.
Б — Разликата в съдържанието на член 7, втора алинея от Решение № 1/80 спрямо първата алинея от същия член
61.
Предвид различните специфични функции на първа и втора алинея от член 7 от Решение № 1/80, докато съдържанието на първа алинея трябва да се тълкува в смисъл, че на членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, на които е разрешено да го последват, се предоставя право, производно от правото на този работник, то за сметка на това съдържанието на втората алинея трябва да се тълкува в смисъл, че поражда собствено право за неговите деца, когато предвидените в нея условия са изпълнени.
62.
Предоставянето на право на децата на турските работници да се ползват със свободен достъп до пазара на труда в дадена държава — членка на Общността, като собствено право, а не като производно право, не е в противоречие с факта, че — както подчертах в точка 31 и следващите от настоящото заключение — член 7, втора алинея от Решение № 1/80 предвижда това право именно за „децата на турските работници […] при условие че един от родителите законно е нает на работа в съответната държава членка най-малко три години“.
63.
Без съмнение това обстоятелство предполага, че правото на дете на турски работници да се ползва със свободен достъп до пазара на труда в приемащата държава произтича от упражняваната от тях в миналото професионална дейност. Въпреки това специфичната за член 7, втора алинея от посоченото решение функция води до това въпросното обстоятелство да не се взема предвид, така че да постави запазването на статута на турски работник на един от неговите родители по време на обучението на въпросното дете като условие за прилагането на този член. Това обстоятелство, заедно с получаването на диплома, удостоверяваща успешното завършване на професионалното обучение на детето, трябва да се разглежда като фактическо обстоятелство, което трябва да се вземе предвид, за да се установи минималната степен на интеграция на това дете в обществото на приемащата държава членка; поради това равнище на интеграция, в духа на Споразумението за асоцииране, припомнен в точки 49 и 51 от настоящото заключение, се счита за необходимо с Решение № 1/80 да му се предостави по-благоприятен статут спрямо всички други граждани на трети страни и всички други членове на същото семейство.
64.
Очевидно, с оглед на това разглеждане на качеството на дете на турски работник като исторически факт със социологическо значение в точка 30 от Решение по дело Akman, посочено по-горе, Съдът подчертава факта, че в текста на член 7, втора алинея от посоченото решение на френски език глаголът „съм [нает на работа]“ се използва в минало време — за разлика от употребата на сегашно време в първа алинея от същия член (
29
), — като предвижда въпросното право, „при условие че един от родителите законно е нает на работа в съответната държава членка най-малко три години“. Така Съдът придава значение на това обстоятелство, за да постанови, че тази формулировка „е признак, че разглежданото изискване […] трябва да е изпълнено към някакъв предходен момент спрямо момента, в който детето завършва професионалното си обучение“ (
30
).
65.
Както вече подчертах в точка 61 от настоящото заключение, Решение № 1/80 признава на детето собствено право на достъп до пазара на труда в дадена държава — членка на Общността, не само въз основа на факта, че то е дете на работник, който законно е упражнявал дейност като заето лице в държава членка в период най-малко от три години, а и въз основа на факта, че е получило диплома за завършено професионално обучение в същата държава.
66.
Чрез тези две условия Решение № 1/80 въвежда принципа за „поетапното осъществяване на свободното движение на турските работници“, на който се основава Споразумението за асоцииране. От една страна, Решение № 1/80 не приравнява турските деца на общностни работници, тъй като предвижда достъпа им до пазара на труда единствено в държавата, в която един от техните родители е упражнявал законно професионална дейност в период най-малко от три години; от друга страна, то ги допуска на този пазар само ако са способни в достатъчна степен да се интегрират в обществото на тази страна, което се удостоверява с получаването на диплома за завършено професионално обучение.
67.
От всички гореизложени съображения следва — освен ако не се стигне до различно заключение въз основа на прилагане на член 59 от Допълнителния протокол, — че член 7, втора алинея от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че дете на законно упражнявал професионална дейност в приемащата държава членка в продължение на три години турски работник, което е завършило курс на професионално обучение в тази държава членка, може да се позовава на право на свободен достъп до пазара на труда в същата държава и на съответно право на пребиваване, независимо от факта, че родителите му са напуснали окончателно тази държава членка, преди то да влезе на територията ѝ и да започне професионалното си обучение.
В — Значението на член 59 от Допълнителния протокол за тълкуването, което следва да се даде на член 7, втора алинея от Решение № 1/80
68.
Запитващата юрисдикция иска да установи дали посоченото в предходната точка тълкуване е съвместимо с член 59 от Допълнителния протокол, съгласно който „Турция не може да се възползва от по-благоприятен режим от този, който държавите членки са възприели помежду си по силата на Договора за създаване на Общността“; в такъв случай се налага сравнение, което има за цел да се установи дали въпросното разрешение на проблема, изложено в предходната точка, би имало за последица, в случай като този в главното производство, дете на турски работник да се ползва от по-благоприятно третиране от това на дете на общностен работник. Такова сравнение се налага в още по-голяма степен, тъй като запитващата юрисдикция счита, че дете на гражданин на Европейския съюз не би запазило правата, произтичащи от предходно пребиваване в приемащата държава членка, когато след като я е напуснало с родителите си, се завръща самò в нея, за да започне професионално обучение.
69.
За да се направи надлежно посоченото сравнение, е важно да се посочат две предварителни бележки.
70.
На първо място, от постоянната съдебна практика следва, че Решение № 1/80 не накърнява компетентността на държавите членки да регламентират както влизането на тяхна територия на турски граждани, така и условията за първото им постъпване на работа (
31
).
71.
Що се отнася до положението на членовете на семейството на турски работник, в Решение по дело Ergat Съдът потвърждава, че независимо от приемането на Решение № 1/80 държавите членки са запазили компетентността да регламентират както влизането на тяхна територия на член на семейството на турски работник, така и условията за пребиваването му през началния период от три години, предхождащ периода, през който той има право да отговаря на всяко предложение за работа (
32
).
72.
Тази компетентност на държавите членки предполага също правомощия да регламентират повторното настаняване или повторното приемане на член на семейството на турски работник, който преди това е придобил правата, предвидени в член 7 от Решение № 1/80, но който по принцип е загубил този правен статут поради факта, че работникът е напуснал територията на приемащата държава членка за значителен период от време и без основателни причини. Поради това Съдът потвърждава, че ако член на семейството на турски работник иска впоследствие отново да се настани в съответната държава членка, органите ѝ имат право да изискват нова молба за разрешаване лицето или да се присъедини към този работник, ако все още зависи от него, или да бъде прието в същата държава членка с оглед наемане на работа въз основа на член 6 от Решение № 1/80 (
33
).
73.
В това отношение следва да се поясни, че тълкуването на член 7, втора алинея от Решение № 1/80, което предлагам в точка 67 от настоящото заключение, не накърнява компетентността на държавите членки да подчинят повторното приемане на детето на турски работник, който е напуснал окончателно приемащата държава членка със семейството си, на издаването на ново разрешение за влизане на територията, в случай че въпросното дете желае да продължи образованието си в тази държава членка (
34
).
74.
На второ място, във връзка с последиците от сравнението между положението на дете на турски работник и това на дете на гражданин на държава членка в случай като този, който е предмет на спора по главното производство, следва да се има предвид, че правото на пребиваване във Федерална репу-блика Германия, което е предоставено на г-жа Bekleyen след завръщането ѝ в тази държава членка, за да продължи професионалното си обучение, се основава на националното право, а не на Решение № 1/80.
75.
С оглед на този факт, за да се направи това сравнение и обратно на поддържаното в становището на датското правителство и на застъпената от запитващата юрисдикция позиция, трябва да се има предвид положението на г-жа Bekleyen към момента, в който тя завършва професионалното си обучение и желае да получи достъп до пазара на труда в приемащата държава членка, позовавайки се на право, изведено от член 7, втора алинея от Решение № 1/80, а не положението ѝ към момента, в който е влязла на територията на тази държава и е започнала университетското си образование. Нейното положение е особено поради факта, че родителите ѝ вече не пребивават на територията на приемащата държава членка, нито към момента на нейното завръщане в държавата членка, нито по време на цялото ѝ професионално обучение; ето защо нейният случай не попада в приложното поле на правилата за събиране на семейства. Следователно става въпрос за пълнолетно дете, което при приключване на университетското си образование се намира в положение на самостоятелно лице (
35
). Поради това правата ѝ, изведени от Решение № 1/80, следва да се сравнят с тези на дете на гражданин на Европейския съюз, което иска да получи достъп до пазара на труда в друга държава членка след приключване на професионалното си обучение, проведено в тази държава, при положение че родителите му не пребивават на територията на въпросната държава членка (
36
).
76.
В това отношение следва да се отбележи, че обратно на становището на запитващата юрисдикция, положението на дете на европейски гражданин не попада нито в приложното поле на член 7, параграф 1, буква г) от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (наричана по-нататък „Директива 2004/38“) (
37
), нито в приложното поле на член 12, параграф 1 от същата директива (
38
).
77.
Член 7, параграф 1, буква г) от Директива 2004/38 предвижда правото на пребиваване на територията на друга държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, за членове на семейството, придружаващи или присъединяващи се към гражданин на Съюза, в случай че той има качеството на работник [буква а) от този параграф] или притежава достатъчно средства [буква б) от посочения параграф], или преминава курс на обучение [буква в) от същия параграф].
78.
Дори от използваните в тази разпоредба изрази „придружаващи или присъединяващи се“ следва, че преследвайки целта за събиране на семейства, член 7, параграф 1, буква г) от Директива 2004/38 предполага присъствието на поне един от родителите на въпросното дете на територията на приемащата държава членка, за да може то да се ползва от правото на пребиваване. Въпреки това, както подчертах в точка 75 от настоящото заключение, проверката по член 59 от Допълнителния протокол трябва да се извърши, като се сравни положението на разглежданото в настоящия случай турско дете с положението на дете на гражданин на Европейския съюз, чиито родители вече не пребивават на територията на приемащата държава членка към момента, в който то иска да се позове на право на свободен достъп до пазара на труда в тази държава.
79.
От своя страна член 12, параграф 1 от Директива 2004/38 предвижда запазване на правото на пребиваване на членове на семейството в случай на смърт или отпътуване на гражданина на Европейския съюз. Следователно трябва да се констатира, че той не трябва да се взима предвид при сравнението въз основа на член 59 от Допълнителния протокол поради факта, че сравнението трябва да се направи спрямо положение, при което родителите на дете вече не пребивават към момента на завръщането и по време на цялото му пребиваване в приемащата държава членка.
80.
За сметка на това, що се отнася до детето на гражданин на Европейския съюз, когато самото то има това гражданство, трябва да се имат предвид членове 18 ЕО и 39 ЕО, член 7, параграф 1, буква а) от Директива 2004/38, както и практиката на Съда относно член 39 ЕО.
81.
Съгласно член 18, параграф 1 ЕО „[в]секи гражданин на Съюза има право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в настоящия договор, и на мерките, приети за неговото осъществяване”.
82.
В член 39, параграф 1 ЕО е прогласен основният принцип за свободно движение на работници в рамките на Общността, докато в параграф 2 от същия член се предвижда, че тази свобода налага премахването на всякаква дискриминация, основаваща се на гражданство, между работниците от държавите членки, що се отнася до заетост, възнаграждение и други условия на труд. Съгласно параграф 3, букви а) и б) от същия член свободното движение на работници включва правото на приемане на действително направени предложения за наемане на работа, както и правото на свободно придвижване на територията на държавите членки за тази цел.
83.
Освен това член 7, параграф 1, буква a) от Директива 2004/38 предвижда, че всички граждани на Съюза имат право да пребивават на територията на друга държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, ако те са работници или самостоятелно заети лица в приемащата държава членка.
84.
Накрая, практиката на Съда относно член 39 ЕО показва, че понятието „работник“ придобива общностно значение и не трябва да се тълкува ограничително (
39
); чрез констатации, които се налагат и при тълкуването на понятието „работник“ по смисъла на член 7, параграф 1, буква а) от Директива 2004/38, Съдът уточнява, че това понятие включва не само лицето, което се придвижва в друга държава членка, за да приеме действително направено предложение за работа, а и лицето, което го прави с цел намиране на работа в нея (
40
).
85.
Следователно гражданин на държава членка, който е пълнолетно дете на гражданин на Европейския съюз и е завършил университетското си образование в друга държава членка, не само се ползва самостоятелно от право на пребиваване на територията на приемащата държава членка, а и разполага с право на свободен достъп до дейност като заето лице на пазара на труда в същата държава членка. Съгласно член 39, параграф 3 ЕО това право може да се ограничава само поради съображения за обществен ред, обществена сигурност и обществено здраве.
86.
За сметка на това, що се отнася до правата на дете на турски работник, трябва да се констатира, че за разлика от гражданите на Европейския съюз турските граждани, които имат право на достъп до заетост и право на пребиваване, предоставени с член 7 от Решение № 1/80, не се ползват от правото на свободно движение в рамките на Общността, а могат да се позовават само на определени права единствено на територията на приемащата държава членка (
41
).
87.
Освен това, както вече подчертах в точка 33 от настоящото заключение, за да може дете на турски гражданин да се ползва от правото на свободен достъп до заетост и от съответното право на пребиваване въз основа на член 7, втора алинея от Решение № 1/80, то трябва да отговаря на три кумулативни условия: 1) да бъде дете на турски работник, 2) да докаже, че един от неговите родители „законно е [бил] нает на работа във въпросната държава членка най-малко три години“, и 3) да е придобило професионална квалификация в приемащата държава членка.
88.
Следователно за разлика от дете на гражданин на Европейския съюз детето на турски гражданин не се ползва с безусловно право на достъп до пазара на труда в държава членка и със съответното право на пребиваване, тъй като трябва да отговаря на редица условия, за да придобие тези права. Още повече, що се отнася до обхвата на правата, които са му предоставени от член 7, втора алинея от Решение № 1/80, както бе констатирано в предходните точки от настоящото заключение, тези права се разкриват като значително по-неблагоприятни (липсва свободно движение в рамките на Общността, влизането на територията на държава членка е подчинено на нейното национално право) в сравнение с тези на гражданин на Общността, изведени от правилата на Договора относно свободното движение на работници и актовете от вторичното законодателство, приети за прилагането им.
89.
Следователно предлаганото тълкуване във връзка с правата, изведени от член 7, втора алинея от Решение № 1/80, няма за последица предоставянето на детето на турски работник на по-благоприятно третиране от това, с което се ползва дете на гражданин на Европейския съюз по силата на Договора.
90.
Предвид тези съображения считам, че на член 59 от Допълнителния протокол не противоречи тълкуването на член 7, втора алинея от Решение № 1/80, според което дете на упражнявал законно професионална дейност в приемащата държава членка в продължение на три години турски работник, което е завършило курс на професионално обучение в тази държава членка, може да се позовава на право на свободен достъп до пазара на труда в същата държава и на съответно право на пребиваване, независимо от факта, че родителите му са напуснали окончателно тази държава членка, преди детето да влезе на територията ѝ и да започне професионалното си обучение.
V — Заключение
91.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg преюдициален въпрос, както следва:
„Член 7, втора алинея от Решение № 1/80 от 19 септември 1980 година относно развиване на асоциирането, прието от Съвета за асоцииране, създаден със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, трябва да бъде тълкуван в смисъл, че дете на законно упражнявал професионална дейност в приемащата държава членка в продължение на три години турски работник, което е завършило курс на професионално обучение в тази държава членка, може да се позовава на право на свободен достъп до пазара на труда в същата държава и на съответно право на пребиваване, независимо от факта, че родителите му са напуснали окончателно тази държава членка, преди детето да влезе на територията ѝ и да започне професионалното си обучение.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Съветът за асоцииране е създаден със споразумението, подписано на 12 септември 1963 г. в Анкара от Република Турция, от една страна, както и от държавите — членки на ЕИО, и Общността, от друга страна. Това споразумение е сключено, одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 година (ОВ 217, 1964 г., стр. 3685; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10, наричано по-нататък „Споразумението за асоцииране“).
(
3
)	Решението от 19 септември 1980 г. относно развиване на асоциирането влиза в сила на 1 юли 1980 г. То не е публикувано в Официален вестник, но се съдържа в „Accord d’association et protocoles CEE-Turquie et autres textes de base“, Служба за официални публикации на Европейските общности, Брюксел, 1992 г.
(
4
)	Подписан на 23 ноември 1970 г. в Брюксел с цел да установи условията, правилата и темповете на осъществяване на преходния етап; сключен, одобрен и утвърден от името на Общността с Регламент № 2760/72/ЕИО на Съвета от 19 декември 1972 година. (ОВ L 293, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 37; наричан по-нататък „Допълнителният протокол“).
(
5
)	Решение от 5 октомври 1994 г. по дело Eroglu (C-355/93, Recueil, стp. I-5113, точка 17); Решение от 19 ноември 1998 г. по дело Akman (C-210/97, Recueil, стp. I-7519, точка 23) и Решение от 16 февруари 2006 г. по дело Torun (C-502/04, Recueil, стp. I-1563, точка 19).
(
6
)	Решение по дело Eroglu, посочено по-горе (точки 20 и 23); Решение по дело Akman, посочено по-горе (точка 24) и Решение по дело Torun, посочено по-горе (точка 20).
(
7
)	Решение по дело Torun, посочено по-горе (точки 27 и 28).
(
8
)	Точка 25.
(
9
)	Точка 44.
(
10
)	Точка 45.
(
11
)	Точка 47.
(
12
)	Следва да се отбележи, че макар в Решение по дело Akman, посочено по-горе, Съдът накратко да разглежда дали г-н Akman притежава качеството на дете на турски работник — статут, оспорван от германското и гръцкото правителство, — Съдът не счита този критерий за изрично условие, посочено в член 7, втора алинея от Решение № 1/80.
(
13
)	Решение от 6 юни 1995 г. (C-434/93, Recueil, стp. I-1475).
(
14
)	Решение от 23 януари 1997 г. (C-171/95, Recueil, стp. I-329).
(
15
)	Решение по дело Bozkurt, посочено по-горе, точка 36.
(
16
)	Пак там, точка 39.
(
17
)	Пак там, точка 40.
(
18
)	Пак там, точка 48.
(
19
)	Решение от 18 юли 2007 г. по дело Derin (C-325/05, Сборник, стp. I-6495, точка 3).
(
20
)	Вж. Решение по дело Bozkurt, посочено по-горе (точка 20).
(
21
)	Решение по дело Derin, посочено по-горе (точка 3). По този въпрос вж. O’Leary, S. Employment and residence for Turkish workers and their families: Analogies with the case-law of the Court of justice on Art. 48 EC. — Festchrift für G. F. Mancini, 1998, p 738.
(
22
)	Точка 71.
(
23
)	Решение от 17 април 1997 г. (C-351/95, Recueil, стp. I-2133).
(
24
)	Точка 34.
(
25
)	Пак там, точка 35.
(
26
)	Пак там, точка 36.
(
27
)	Вж. Решение по дело Akman, посочено по-горе (точка 34).
(
28
)	Вж. Решение по дело Akman, посочено по-горе (точка 38) и Решение по дело Torun, посочено по-горе (точка 23).
(
29
)	Всъщност в тази първа алинея Решение № 1/80 установява условията за достъп до пазара на труда в приемащата държава на член на семейството на турски работник, „принадлежащ“ към този пазар.
(
30
)	Въз основа на това тълкуване на член 7, втора алинея от Решение № 1/80 съдържащо се в точка 30 от Решение по дело Akman, посочено по-горе, в точка 44 от посоченото решение Съдът стига до извода, че втората алинея не може да се тълкува като подчиняваща правото на детето да отговаря на всяко предложение за работа на условие за пребиваване в разглежданата държава членка на родителя към момента, в който детето възнамерява да намери работа след приключване на професионалното си обучение. По-ограниченият характер на този извод на Съда спрямо извода, съдържащ се в точка 30 от посоченото по-горе Решение по дело Akman и изложен по-горе в този параграф от моето заключение, се дължи именно на факта, че в това дело с него се прилага необходимото тълкуване на въпросната алинея, за да се отговори на поставения на Съда преюдициален въпрос.
(
31
)	Вж. по-специално Решение от 16 декември1992 г. по дело Kus (C-237/91, Recueil, стp. I-6781, точка 25), Решение по дело Kadiman, посочено по-горе (точка 31) и Решение от 18 декември 2008 г. по дело Altun (C-337/07, Сборник, стр. I-10323, точка 48).
(
32
)	Решение от 16 март 2000 г. (C-329/97, Recueil, стp. I-1487, точка 42).
(
33
)	Решение по дело Ergat, посочено по-горе (точка 49) и Решение по дело Derin, посочено по-горе (точка 67).
(
34
)	В това отношение в писменото си становище Комисията поддържа, че г-жа Bekleyen не е загубила правния си статут, придобит на основание член 7, първа алинея, второ тире от Решение № 1/80, т.е. след своето завръщане тя още се ползва със свободен достъп до всяка дейност като заето лице в приемащата държава членка и с право на пребиваване. Според Комисията, като се има предвид, че в качеството си на непълнолетна г-жа Bekleyen не е напуснала приемащата държава членка по своя собствена воля, а се е подчинила на решението на родителите си, не би могло да се предполага, че тя е напуснала тази държава „без основателни причини“. Въпреки това аз считам, че не трябва да се забравя, че преюдициалният въпрос се отнася само до тълкуването на член 7, втора алинея от Решение № 1/80 и че въпросът за правата, които г-жа Bekleyen би могла да извлече от член 7, първа алинея, второ тире от Решение № 1/80, не е повдиган нито в националното административно производство, нито пред националните юрисдикции, а жалбоподателката дори не го споменава в своите становища. Ето защо няма да разглеждам въпроса дали г-жа Bekleyen е загубила правния си статут, евентуално придобит — както твърди Комисията — на основание член 7, първа алинея от Решение № 1/80, поради това, че е напуснала територията на Федерална репу-блика Германия.
(
35
)	Съдът потвърждава тази независимост, която характеризира момента на завършване на университетското образование, в точка 45 от Решение по дело Akman, посочено по-горе, съгласно която „[…] детето на редовно нает на работа в период най-малко от три години в държава членка турски мигрант, което пребивава законно на нейна територия, завършило е обучение в нея и получава възможност да упражнява професионална дейност в тази държава, към този момент вече не трябва да се счита за зависимо от присъствието на един от неговите родители, защото излизайки на пазара на труда заинтересованото лице вече не е на тяхна издръжка, а може самò да задоволява нуждите си“.
(
36
)	За да направя това сравнение, взех предвид само част от доводите, развити в делото Derin, посочено по-горе, поради две причини. На първо място, в посоченото дело Съдът сравнява правата на дете на турски работник, изведени от член 7, първа алинея от Решение № 1/80, а не тези, които произтичат от втората алинея от същия член. На второ място, макар в точка 68 от това решение Съдът да посочва, че „не би могло положението на дете на турски мигрант да се сравнява с това на низходящ на гражданин на държава членка, предвид съществуващите чувствителни различия в съответното им правно положение“, това все пак е потвърдено в рамките на преценката на изчерпателния характер на причините за загубване на правото на пребиваване, което членовете на семейството на турските граждани черпят от член 7, първа алинея от Решение № 1/80. Ето защо считам, че доводите, които мотивират Решение по дело Derin, не са приложими в своята цялост към положението, което е предмет на настоящото дело.
(
37
)	ОВ L 158, стp. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56 и поправка в OВ L 229, стp. 35.
(
38
)	Ще направя това сравнение, като имам предвид разпоредбите на Директива 2004/38, а не тези на член 11 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (OВ L 257, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11), изменен с Регламент (ЕИО) № 2434/92 на Съвета от 27 юли 1992 г. (OВ L 245, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 234). Член 11 от Регламент № 1612/68 е отменен и заменен с Директива 2004/38, която съгласно член 40 от нея трябва да бъде транспонирана от държавите членки преди 30 април 2006 г. Макар жалбоподателката да подава молбата си за издаване на разрешение за пребиваване към момент, в който този член 11 от Регламент № 1612/68 още е приложим, а именно на 19 декември 2005 г., все пак трябва да се отбележи, че към този момент новата директива вече е влязла в сила. На 21 септември 2006 г. обаче, когато Land Berlin отхвърля тази молба, както и по време на цялото съдебно производство, член 11 от Регламент № 1612/68 вече е отменен и е приложима само Директива 2004/38. Ето защо намирам за подходящо да направя това сравнение въз основа на Директива 2004/38.
(
39
)	Решение от 23 март 2004 г. по дело Collins (C-138/02, Recueil, стp. I-2703, точка 26 и цитираната съдебна практика).
(
40
)	Вж. в този смисъл Решение от 12 май 1998 г. по дело Martínez Sala (C-85/96, Recueil, стр. I-2691, точка 32), съгласно което в рамките на член 39 ЕО „лице, което действително търси работа, трябва също да бъде квалифицирано като работник“.
(
41
)	В този смисъл вж. по-специално Решение по дело Tetik, посочено по-горе (точка 29) и Решение по дело Derin, посочено по-горе (точка 66).