62013CC0511_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Със своята жалба Philips Lighting Poland SA(2) и Philips Lighting BV(3) искат отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз, Philips Lighting Poland и Philips Lighting/Съвет(4), с което последният отхвърля жалбата им за отмяна на Регламент (ЕО) № 1205/2007 на Съвета от 15 октомври 2007 година за налагане на антидъмпингови мита върху вноса на интегрирани електронни компактни флуоресцентни лампи (КФЛ-и), с произход от Китайската народна република, след приключване на преразглеждане с оглед изтичане на срока на действие в съответствие с член 11, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 384/96, и за разширяване на действието им за износа на същия продукт, изпращан от Социалистическа република Виетнам, Ислямска република Пакистан и Република Филипини(5), доколкото Регламент № 1205/2007 се прилага за жалбоподателите.
2. Настоящото дело предоставя възможност на Съда да заеме позиция по редица деликатни правни въпроси от съществено значение. То приканва да се определи съответно:
– възможността на съда на Европейския съюз да отхвърли жалбата за отмяна, без да се произнася предварително по липсата на абсолютна процесуална предпоставка, свързана с липсата на процесуална легитимация,
– действието ratione temporis на член 263 ДФЕС,
– процесуалната легитимация на общностен производител да подава жалба за отмяна на антидъмпингов регламент,
– възможността на институциите на Съюза да продължат антидъмпинговата процедура, когато вследствие на намаляване на степента на подкрепа на жалбата последната вече не отговаря на изискваните от правната уредба условия за представителност, и
– понятието за голяма част от промишлеността на Общността за целите на установяване на вредата.
3. В настоящото заключение ще предложа на Съда да отхвърли подадената до него жалба.
4. Първо, ще приканя Съда да разгледа служебно доколко жалбоподателите имат процесуална легитимация да искат отмяна на спорния регламент.
5. В това отношение първо ще предложа на Съда да разгледа тази легитимация с оглед на разпоредбите на член 263 ДФЕС, за който ще изтъкна, че е приложим ratione temporis, макар настоящата жалба да е подадена преди влизането в сила на Договора от Лисабон, а след това ще изложа съображенията, поради които смятам, че Philips Lighting е пряко и лично засегнато от спорния регламент, и от това ще заключа, че е допустимо то да иска отмяната му.
6. По-нататък ще посоча защо, по мое мнение, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е преценил, че институциите на Съюза могат да продължат процедурата по преразглеждане, макар в хода на разследването степента на подкрепа за искането за преразглеждане да е намаляла под изисквания от правната уредба праг на представителност.
7. Накрая, ще изтъкна, че макар Общият съд да е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че понятието за голяма част от общото производство на Общността по член 4, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 384/96 на Съвета от 22 декември 1995 година за защита срещу дъмпингов внос на стоки от страни, които не са членки на Европейската общност(6), последно изменен с Регламент (ЕО) № 2117/2005 на Съвета от 21 декември 2005 г.(7), следва да се разбира като отнасящо се до минималния праг от 25 % от това производство, посочен в член 5, параграф 4 от основния регламент, той все пак не е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е приложил прага от 50 % от общото производство на сходни продукти, също предвиден в посочената разпоредба, тъй като тези два прага, установени само за преценка на представителността на жалбата, нямат връзка с определението за промишленост на Общността за целите на установяването на вредата. Тъй като жалбоподателите упрекват Общия съд единствено в това, че не е приложил кумулативно тези два прага, без при това да го упрекват, че е допуснал явна грешка в преценката, като е постановил, че голяма част от общото производство на Общността може да бъде съставена само от един производител от Общността, който представлява около 48 % от това производство, ще предложа на Съда да постанови, че изложените основания не са налице, и вследствие от това да отхвърли жалбата.
I – Правна уредба
A – Основният регламент
8. Разпоредбите относно прилагането на антидъмпингови мерки от Съюза, които са в сила към момента на настъпване на фактите по главното производство, се съдържат в основния регламент.
9. Член 3 от основния регламент е озаглавен „Установяване на вреда“ и параграф 1 от него предвижда, че освен ако не е установено друго, понятието „вреда“ означава „причиняване на [съществена вреда на промишлеността] на Общността, опасност от причиняване на [съществена вреда на промишлеността] на Общността или съществено забавяне на процеса на създаване на [такава промишленост]“.
10. Член 4 от основния регламент е озаглавен „Дефиниране на „[промишлеността] на Общността“ и параграф 1 от него предвижда, че понятието „[промишленост] на Общността“ означава „производителите от Общността на [сходни продукти] или тези от тях, чието съвкупно производство на [сходни продукти] съставлява [голяма] част, съгласно член 5, параграф 4, от общото производство на Общността на такива продукти“.
11. Член 5 от основния регламент, който урежда образуването на първоначалната процедура по разследване за установяване на съществуването, степента и въздействието на изтъкнат в жалба дъмпинг, гласи:
„1. Освен в случаите по параграф 6, процедура по разследване на съществуването, степента и [въздействието] на предполагаем дъмпинг се образува въз основа на писмена жалба от физическо или юридическо лице, или от сдружение, което не е юридическо лице, като то действа от името на [промишлеността] на Общността“.
[…]
4. Процедура по разследване не започва съгласно параграф 1, освен ако не се установи, след проверка на степента, в която жалбата се поддържа или отхвърля от производителите от Общността на сходни[я] продукт, че жалбата е [подадена] от или от името на [промишлеността] на Общността. Жалбата се счита за подадена от или от името на [промишлеността] на Общността, ако тя се поддържа от производители от Общността, чието съвкупно производство представлява повече от 50 % от общото производство на […] сходен продукт, произвеждан от онази част от [промишлеността] на Общността, която поддържа […] или се противопоставя на жалбата. Процедура по разследване[…] не започва, ако производителите от Общността, които изрично поддържат жалбата, съставляват по-малко от 25 % от общото производство […] на сход[ния] продукт[, произвеждан от промишлеността на Общността].
[…]“.
12. Член 9 от основния регламент, който се отнася до приключването на процедурата без налагане на мерки или на окончателни мита, предвижда:
„1. При оттегляне на жалба, процедурата може да бъде прекратена, освен когато прекратяването не е в интерес на Общността.
[…]
4. Когато окончателно [установените] факти доказват, че е налице дъмпинг и причинена вреда, и интересът на Общността изисква предприемане на действия в съответствие с член 21, Съветът налага окончателно антидъмпингово мито въз основа на предложение от Комисията след консултация с Консултативния комитет. […]
[…]“.
13. Съгласно член 11 от основния регламент:
„[…]
2. Срокът на действие на антидъмпинговите мита изтича пет години след датата на налагането им или пет години от датата на приключване на последното по ред […] преразглеждане на дъмпинга и вредата от него, освен ако в някое преразглеждане не е установено, че изтичането на този срок ще доведе до продължаване или повторение на дъмпинга и вредата от него. Преразглеждане с оглед изтичане на срока на действие на митата се предприема по [инициатива] на Комисията или по искане на или от името на [производителите] на Общността, като митата остават в сила до приключване на преразглеждането.
[…]
5. Разпоредбите от настоящия регламент по отношение на започването и провеждането на разследвания се прилагат при всички процедури по преразглеждането в съответствие с параграфи 2, 3 и 4, с изключение на онези от тях, които определят срокове […]
[…]“.
Б – Регламентите относно интегрираните компактни електронни флуоресцентни лампи
14. След разследване, открито вследствие на жалба, подадена от European Lighting Companies Federation на 4 април 2000 г., Съюзът приема Регламент (ЕО) № 1470/2001 на Съвета от 16 юли 2001 година относно налагане на окончателно антидъмпингово мито и окончателно събиране на временното мито върху вноса на интегрирани електронни компактни флуоресцентни лампи (КФЛ) с произход от Китайската народна република(8) .
15. Освен това след откриването на разследване относно евентуално заобикаляне на тези мита Съюзът приема Регламент (ЕО) № 866/2005 на Съвета от 6 юни 2005 година за разширяване на действието на окончателните антидъмпингови мерки, наложени с Регламент (ЕО) № 1470/2001 за вноса на интегрирани електронни компактни флуоресцентни лампи (CFL-i) с произход от Китайската народна република, и за вноса на същия продукт[, изпращан] от Социалистическа република Виетнам[, Ислямска република Пакистан] и Филипинската република(9) .
16. Регламенти № 1470/2001 и № 866/2005 впоследствие са изменени с Регламент (ЕО) № 1322/2006 на Съвета от 1 септември 2006 г.(10) .
II – Факти
17. След публикуването на известие за изтичане на срока на действие на мерките, приети с Регламент № 1470/2001, Комисията е сезирана с искане за преразглеждане, подадено от Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated [Федерация на Общността за производство на интегрирани електронни компактни флуоресцентни лампи], действаща от името на Osram GmbH(11) .
18. На 12 юни 2006 г. Комисията изпраща въпросник до четиримата общностни производители на интегрирани електронни компактни флуоресцентни лампи(12), а именно GE Hungary Ipari és Kereskedelmi Zrt(13), Osram, Philips Lighting и SLI Sylvania Lighting International(14) . Osram и GE Hungary посочват, че подкрепят откриването на процедура по преразглеждане, Philips Poland се противопоставя на подобна процедура, а Sylvania не отговаря на въпросника.
19. Като приема, че са налице достатъчно доказателства, обосноваващи образуването на процедура по преразглеждане, Комисията започва разследване за периода от 1 юли 2005 г. до 30 юни 2006 г.
20. На 26 ноември 2006 г. GE Hungary съобщава на Комисията, че вече не подкрепя оставянето в сила на разглежданите антидъмпингови мерки, а Sylvania я уведомява на 19 декември 2006 г., че според него оставянето в сила на антидъмпинговите мерки не е в интерес на Общността.
21. На 10 юли 2007 г. Комисията изпраща уведомително писмо, в което излага своето намерение да предложи прекратяване на преразглеждането. В това писмо Комисията обяснява по-специално, че макар при започването на преразглеждането искането да е било подкрепено от голяма част от производството на Общността, съвкупното производство на производителите, които се противопоставят на искането, вече съставлява малко повече от 50 % от общото производство на Общността. Следователно тя заключава, че антидъмпинговите мерки следва да бъдат отменени, а процедурата — прекратена.
22. На 24 и 25 юли 2007 г. Philips Poland и Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated представят становище по посоченото писмо.
23. С ново уведомително писмо от 31 август 2007 г. Комисията съобщава на заинтересованите лица, че в крайна сметка е стигнала до заключението, че в интерес на Общността следва да се продължи с една година срокът на действие на разглежданите антидъмпингови мерки.
24. На 15 октомври 2007 г. Съветът на Европейския съюз приема спорния регламент.
III – Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
25. С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 21 декември 2007 г., жалбоподателите искат отмяна на спорния регламент.
26. В подкрепа на жалбата си те изтъкват три основания, като първите две са свързани с нарушение на член 3, параграф 1, член 9, параграфи 1 и 4 и член 11, параграф 2 от основния регламент.
27. Philips Lighting твърди по-специално, от една страна, че институциите на Съюза не можело да продължат антидъмпинговата процедура в хипотезата на намаляване на степента на подкрепа за жалбата, и от друга страна, че Съветът не можело да се основава само на данните от Osram за преценка на причинената на промишлеността на Общността вреда, доколкото производството на това дружество, което представлявало само около 48 % от общото общностно производство, не можело да се разглежда като съставляващо „голяма част“ от последното.
28. Тъй като Съветът изразява съмнения относно допустимостта на жалбата, като оспорва процесуалната легитимация на жалбоподателите, Общият съд приема, че с оглед на процесуалната икономия трябва най-напред да разгледа представените от жалбоподателите основания, без да се произнася предварително по допустимостта на жалбата, тъй като във всеки случай последната е неоснователна.
29. Общият съд отхвърля първите две основания, като излага съображения в две части.
30. На първо място, Общият съд разглежда въпроса дали институциите на Съюза е можело да продължат процедурата по преразглеждане въпреки факта, че степента на подкрепа за жалбата е намаляла под посочения в член 5, параграф 4 от основния регламент праг от 50 %.
31. Той първо припомня в точки 75—78 от обжалваното съдебно решение, че искането за започване на процедура по преразглеждане първоначално се подкрепя от Osram и от GE Hungary, които заедно представляват повече от 50 % от общото общностно производство на КФЛ-и, Philips Poland се противопоставя, а Sylvania не заема позиция, но положението се е променило няколко месеца по-късно, когато в хода на разследването GE Hungary и Sylvania уведомяват Комисията, че вече се противопоставят на оставянето в сила на разглежданите антидъмпингови мерки, вследствие на което, макар да се запазва далеч над прага от 25 %, посочен в член 5, параграф 4 от основния регламент, степента на подкрепа за искането за преразглеждане все пак спада малко под посочения в същата разпоредба праг от 50 %, тъй като единственият общностен производител, който продължава да подкрепя посоченото искане, а именно Osram, представлява 48 % от общото общностно производство, като другите трима производители, които са се противопоставили на искането, заедно представляват останалите 52 %.
32. По-нататък Общият съд отбелязва в точка 84 от обжалваното съдебно решение, че както той вече е постановил, член 5, параграф 4 от основния регламент не предвижда задължение за Комисията да прекрати висяща антидъмпингова процедура, когато степента на подкрепа за жалбата до нея падне под минималния праг от 25 % от производството на Общността, тъй като „този член се отнася само до необходимата степен на подкрепа на тази жалба, за да може Комисията да започне дадена процедура“. Той уточнява, че член 9, параграф 1 от основния регламент е послужил за основание на решение Interpipe Niko Tube и Interpipe NTRP/Съвет (T‑249/06, EU:T:2009:62), което е произнесено по дело, по което жалбата не е била оттеглена, а само се твърди, че в хода на процедурата е намаляла степента на подкрепа за нея. Според Общия съд „[т]ова разрешение е съвсем логично, тъй като, ако тази разпоредба не задължава Комисията да прекрати процедурата в случай на оттегляне на жалбата, това би следвало да важи a fortiori в случай, в който само е намаляла степента на подкрепа за тази жалба“.
33. Като установява в точка 86 от обжалваното съдебно решение, че по силата на член 11, параграф 5 от основния регламент член 5, параграф 4 и член 9, параграф 1 от същия регламент се прилагат за процедурите по преразглеждане, Общият съд заключава от това, че институциите на Съюза са имали право да продължат процедурата по преразглеждане въпреки възможността посоченият в член 5, параграф 4 от основния регламент праг от 50 % вече да не е достигнат.
34. Накрая, Общият съд постановява в точка 88 от обжалваното съдебно решение, че с тълкуването на член 9, параграф 1 от основния регламент, дадено от него в настоящия случай, Съветът не си е присвоил ново правомощие, тъй като той „е решил да остави в сила разглежданите антидъмпингови мерки през допълнителен период от една година само след като е установил — в съответствие със задълженията си, — че все още е налице дъмпинг, че изтичането на срока на действие на тези мерки може да допринесе за продължаване на посочения дъмпинг и на вредата и че оставянето в сила на мерките е в интерес на Общността“. Общият съд добавя, че това тълкуване също така не лишава от смисъл изискването да се докаже наличието на вреда за „промишлеността на Общността“, за да може да бъдат наложени антидъмпингови мита, тъй като Съветът правилно е определил промишлеността на Общността за целите на установяването на вредата.
35. От това Общият съд заключава, че в настоящия случай не може да се установи нарушение на член 9, параграф 1 от основния регламент.
36. На второ място, Общият съд разглежда въпроса за определянето на промишлеността на Общността за целите на установяването на вредата.
37. Общият съд първо припомня в точка 91 от обжалваното съдебно решение, че съгласно член 11, параграф 2 от основния регламент антидъмпингова мярка може да бъде оставена в сила след изтичането на посочения в тази разпоредба петгодишен срок само ако изтичането на срока на действие на мярката ще доведе до продължаване или повторение на дъмпинга и вредата, като в приложение на член 3, параграф 1 от същия регламент под „вреда“ се разбира причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността, опасност от причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността или съществено забавяне на процеса на създаване на такава промишленост.
38. По-нататък той отбелязва в точка 92 от обжалваното съдебно решение, че член 4, параграф 1 от основния регламент определя промишлеността на Общността било като „производителите от Общността на [сходни продукти]“, било като „тези от тях, чието съвкупно производство на [сходни продукти] съставлява [голяма] част, съгласно член 5, параграф 4 [от този регламент], от общото производство на Общността на [тези сходни] продукти“, и че институциите имат широко право на преценка по отношение на избора между двете възможности.
39. По-нататък Общият съд обяснява в точка 93 от обжалваното съдебно решение причините, поради които смята, че определената за целите на установяването на вредата промишленост на Общността не включва непременно същите общностни производители като тези, които съставляват промишлеността на Общността, взета предвид при установяването дали първоначалната жалба или искането за преразглеждане се ползват от достатъчна подкрепа в съответствие с член 5, параграф 4 от основния регламент. Според него „от една страна, с оглед на текста на последната разпоредба във втората хипотеза промишлеността на Общността може да включва само общностните производители, които подкрепят жалбата или искането, докато в първата хипотеза тя може да включва всички общностни производители, независимо дали са изразили такава подкрепа. От друга страна, не трябва да се забравя, че институциите [на Съюза] определят промишлеността на Общността за целите на установяването на вредата след започването на процедурата“.
40. В точка 94 от обжалваното съдебно решение Общият съд установява, че случаите, уредени изрично или имплицитно в член 9, параграф 1 от основния регламент, предполагат поначало, че предвиденият в член 5, параграф 4 от този регламент праг от 50 % вече не е достигнат, от което заключава, че „препращането в [член 4, параграф 1 от основния регламент] към член 5, параграф 4 от този регламент като цяло във връзка с израза „[голяма] част […] от общото производство на Общността“ може да се разбира само като препращане към минималния праг от 25 %, а не към този от 50 %“. За Общия съд „[т]ова решение се налага в още по-голяма степен, тъй като изискването промишлеността на Общността да представлява голяма част от общото общностно производство цели да гарантира достатъчна представителност на съвкупното производство на производителите, включени в тази промишленост. Последното качество обаче в по-голяма степен зависи от частта на продукцията на тези производители в общото общностно производство, отколкото от позицията на производителите, които не са включени в промишлеността на Общността в приложение на член 5, параграф 4 от основния регламент, по отношение на жалбата или на искането за преразглеждане“.
41. Накрая, Общият съд изтъква в точка 95 от обжалваното съдебно решение, че в посочената в точка 94 от това решение хипотеза не може да се изисква от институциите на Съюза да определят промишлеността на Общността, като използват само първата от предвидените в член 4, параграф 1 от основния регламент възможности, след като те разполагат с широко право на преценка по отношение на избора между двете възможности.
42. От това Общият съд заключава в точка 96 от обжалваното съдебно решение, че Съветът не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е решил да вземе предвид само Osram при определянето на промишлеността на Общността за целите на вредата.
IV – По жалбата до Съда
43. В подкрепа на жалбата си до Съда жалбоподателите представят две основания.
44. С първото си основание те считат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като на основата на тълкуване a fortiori на член 9, параграф 1 от основния регламент, противоречащо както на текста, така и на системата на тази разпоредба, е направил извод, че Комисията може да продължи процедурата не само в случай на оттегляне на жалбата, но и в случай само на намаляване на степента на подкрепа за същата.
45. С второто си основание жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като при определянето на понятието „промишленост на Общността“ е приел, че понятието за голяма част от общото производство на Общността по смисъла на член 5, параграф 4 от основния регламент следва да се схваща като отнасящо се до минималния праг от 25 % от това производство, без да държи сметка за прага от 50 %, който също е предвиден в тази разпоредба.
A – По процесуалната легитимация на жалбоподателите
1. Доводи на страните
46. Съветът, Osram и Комисията повдигат възражение за недопустимост на подадената пред Общия съд жалба за отмяна на основание, че жалбоподателите не били засегнати лично от спорния регламент.
47. В подкрепа на това възражение за недопустимост Съветът, който, без да повдига официално процесуално възражение, вече е изразил пред Общия съд съмнения относно процесуалната легитимация на жалбоподателите, изтъква, че последните не могат да се позовават на решение Timex/Съвет и Комисия(15), тъй като не са подкрепили искането за преразглеждане на действащите антидъмпингови мерки, и че те не могат да се позовават и на съдебната практика, установена в решение Nachi Europe(16), след като продажните им цени не са били използвани за изчисляване на дъмпинговия марж. Съветът смята, че Philips Lighting не може да се позовава също на установеното в решение Extramet Industrie/Съвет(17), доколкото положението му не било достатъчно особено, за да го разграничи от всички други оператори поради определени негови присъщи качества.
48. Philips Lighting, което припомня, че Общият съд е решил по съображения за процесуална икономия да разгледа пряко основателността на жалбата, без преди това да се произнесе по допустимостта ѝ, смята, че в съответствие с членове 173 и 174 от Процедурния правилник на Съда писменият отговор на Съвета може да съдържа само доводи относно уважаването или отхвърлянето на подадената пред Съда жалба, така че Съдът не следвало да разглежда частите от този отговор, свързани с допустимостта на жалбата пред Общия съд. То твърди с оглед на изчерпателността, че е пряко и лично засегнато от спорния регламент, тъй като е едновременно основният вносител на КФЛ-и в Съюза и голям общностен производител на тези продукти. Philips Lighting добавя, че този регламент признава отрицателното въздействие на антидъмпинговите мита върху дейността му.
2. Преценка
49. Възнамерявам първо да се спра на съдебния контрол, който Съдът може да упражни в производството по обжалване на решение на Общия съд върху допустимостта на подадената пред последния жалба за отмяна, след което ще разгледам по-специално въпроса за процесуалната легитимация на жалбоподателите, като се спра първо на определянето на приложимата разпоредба ratione temporis, а след това — на въпроса дали жалбоподателите са отговаряли на необходимите условия, за да могат да искат отмяна.
a) Контрол на Съда върху допустимостта на подадената пред Общия съд жалба за отмяна
50. Особеното при обжалваното съдебно решение е, че в него е преобърнат обичайният ред за преглед на въпросите, който предполага първо да се започне с допустимостта на жалбата и след това да се разглежда нейната основателност. Въпреки изразените от Съвета съмнения относно процесуалната легитимация на жалбоподателите Общият съд „с оглед на процесуалната икономия“(18) е предпочел да отхвърли по същество жалбата за отмяна, без да се произнася по нейната допустимост.
51. Тази обичайна практика на Общия съд(19) е в съзвучие с тенденция в практиката на Съда, произтичаща по-специално от решения Съвет/Boehringer(20) и Франция/Комисия(21), на които се позовава обжалваното съдебно решение, и възпроизведена в решение Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo и др./Съвет(22) .
52. Нека разгледаме накратко постановеното в тези решения.
53. В решение Съвет/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) Съдът, сезиран с жалба от Съвета срещу решение на Общия съд, който не разгледал повдигнатото от Съвета възражение за недопустимост на жалба за отмяна на директива(23), посочва — преди да отхвърли жалбата като недопустима на основание, че не е насочена срещу никакво решение — че „Общият съд следва да прецени, както той е сторил, дали доброто правораздаване обосновава при обстоятелствата по случая да се отхвърли по същество жалбата по това дело, без той да се произнася по повдигнатото от Съвета възражение за недопустимост“(24) .
54. В решение Франция/Комисия (C‑233/02, EU:C:2004:173) Съдът, сезиран с жалба за отмяна на решение относно сключването на споразумение във връзка с насоки, приема, че не следва да се произнася по възражението за недопустимост, свързано с установяването на липса на подлежащ на обжалване акт, след като исканията на Френската република трябва да бъдат отхвърлени по същество.
55. Накрая, в решение Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo и др./Съвет (C‑6/06 P, EU:C:2007:702), като възпроизвежда формулировката от решение Съвет/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118), Съдът отхвърля насрещната жалба на Съвета за частична отмяна на решението на Общия съд, с което се отхвърля иск за извъндоговорна отговорност, без да се разглежда повдигнатото от тази институция възражение за недопустимост(25) .
56. Според мен с оглед на съгласуваността на съдебната практика е необходимо на тези решения да бъде противопоставен посоченият от Съда принцип, че недопустимостта на жалба за отмяна, произтичаща от липса на процесуална легитимация на жалбоподателя, съставлява абсолютна процесуална предпоставка, която може и дори трябва да бъде повдигната служебно от съда на Съюза(26) . Съгласно формулировката в решение Stadtwerke Schwäbisch Hall и др./Комисия(27), „когато е сезиран с жалба по член 56 от cтатута си, Съдът е длъжен да се произнесе, ако трябва служебно, по абсолютната процесуална предпоставка, свързана с неизпълнение на условието по член 230, четвърта алинея ЕО, съгласно което жалбоподателят има право да иска отмяната на решение, на което не е адресат, само ако пряко и лично е засегнат от същото“(28) . Освен това в други актове Съдът е квалифицирал изрично основанието, свързано с недопустимостта на жалбата, подадена от физическо или юридическо лице срещу решение, на което то не е адресат, като „абсолютна процесуална предпоставка“, която юрисдикциите на Съюза могат да проверят във всеки момент дори служебно(29) . Липсата на абсолютни процесуални предпоставки обаче не е основание като останалите, което може да бъде поставено на едно равнище с основанията по същество. Както е видно от член 150 от Процедурния правилник и от практиката на Съда, за тях се прилага особен процесуален режим, който се характеризира по-специално с факта, че те могат да бъдат разгледани във всеки момент от производството, дори служебно.
57. Тези две поредици паралелна съдебна практика не създават впечатление за съвършена последователност в една добре изградена съдебна система. Всъщност как да се обоснове това, че съдът на Съюза си налага задължението да повдига служебно — включително в рамките на производство по жалба срещу съдебно решение — липсата на процесуална предпоставка, произтичаща от липса на процесуална легитимация на жалбоподателя по искане за отмяна, и в същото време приема, че може да не се произнесе по такава липса на процесуална предпоставка, когато тя е повдигната пред него от една от страните? Задължението на съда в производство по обжалване на съдебно решение да проверява системно процесуалната легитимация съвместимо ли е с възможността да не се извършва такава проверка, когато жалбата може да бъде отхвърлена по същество?
58. Ще изтъкна по-специално три критики срещу съдебната практика, която дава възможност на съда на Съюза да не разглежда липсата на процесуална предпоставка, произтичаща от липса на процесуална легитимация, когато е видно, че жалбата може да бъде отхвърлена по същество.
59. Първо, това разрешение не ми изглежда съвместимо с признаването за абсолютна на процесуалната предпоставка, свързана с процесуалната легитимация. Когато става въпрос за липса на абсолютна процесуална предпоставка, макар да „може“ да се произнесе във всеки момент, а не задължително in limine litis, съдът на Съюза „трябва“ все пак да се произнесе в своето решение. С други думи, предоставената му възможност се отнася единствено до избора на момента, в който той решава да изпълни задължението си да провери служебно допустимостта на жалбата.
60. Второ, смятам, че посочената съдебна практика не съответства на естеството и на правния режим на това основание за недопустимост. Ако не са изпълнени условията за допустимост на жалба за отмяна, подадена до Общия съд от физическо или юридическо лице, Съдът, като се имат предвид ограниченията на правомощията му при произнасянето по такава жалба, вече не може да разглежда основанията по същество, изложени в нейна подкрепа. Съгласно използваната в член 230, втора и трета алинея ЕО и в член 263, втора и трета алинея ДФЕС терминология, той вече не е „компетентен“ да ги разглежда. Следователно недопустимостта на жалба за отмяна, произтичаща от липса на процесуална легитимация на жалбоподателя, съставлява пречка за продължаването на прегледа за основателност на тази жалба.
61. Трето, съмнявам се, че отлагането за по-късно на отговора на основни въпроси, които могат да възникнат в други спорове, напълно съответства на доброто правораздаване и на добрата политика в областта на съдебната практика. Подобен подход, изразяващ прагматизъм, който трудно се съчетава със строгото прилагане на правната норма, според мен е още по-спорен, тъй като не е ограничен до хипотези, в които жалбата очевидно е лишена от основание, а нейната недопустимост не е също толкова очевидна. Обратно, той намира всеобщо и неограничено приложение, включително в случаи, в които преценката на основателността на жалбата е свързана със сериозно затруднение.
62. Настоящата жалба пред Съда предоставя възможност за потвърждаване или, обратно, за отхвърляне на тази съдебна практика, чието преразглеждане не е безполезно, като се има предвид фактът, че решенията на Съда, в които се заема позиция по този въпрос, предхождат онези, които, от една страна, задължават съда на Съюза да се произнесе, ако е необходимо и служебно, по основанието за недопустимост на жалбата, подадена от физическо или юридическо лице срещу решение, на което то не е адресат, и от друга страна, квалифицират това основание като „липса на абсолютна процесуална предпоставка“.
63. Възможни са три решения.
64. Първо, макар и да не смятам такова решение за обосновано, не може да се изключи възможността Съдът да реши да потвърди своята практика, което предполага той да извърши пряк преглед на основанията на жалбата, без да се спира, на първо време, на въпроса за допустимостта на подадената от жалбоподателите пред Общия съд жалба за отмяна — въпрос, който ще трябва да разреши само ако избере да не приема решението за отхвърляне на подадената пред него жалба, което ще му предложа да приеме по същество.
65. Втори вариант би бил, както предлагам аз, да не следва съдебната практика или поне да предвиди условието подадената пред Общия съд жалба за отмяна да бъде явно лишена от всякакво основание, което би довело до това в настоящото дело Съдът да провери предварително допустимостта на тази жалба.
66. Накрая, третият вариант би се изразявал в това Съдът, без да се произнася по тази съдебна практика, да се въздържи да я прилага в настоящото дело, като се уточни, че тя предоставя на съда на Съюза само възможност да не се произнася по допустимостта на жалбата, когато възнамерява да я отхвърли, без да му налага подобно задължение.
67. По изложените по-горе причини изразявам предпочитание към втория вариант, съгласно който още от самото начало се поставя въпросът за допустимостта на подадената пред Общия съд жалба за отмяна и за тази цел се определят приложимите във времето разпоредби.
б) Определяне на разпоредбите, приложими ratione temporis
68. Преди да разгледам конкретно дали жалбоподателите имат процесуална легитимация да искат отмяна на спорния регламент, възниква още един предварителен въпрос. Въпросът е кой от член 230, четвърта алинея ЕО и член 263, четвърта алинея ДФЕС е приложим ratione temporis.
69. При разглеждането на настоящата жалба този въпрос има практическо значение, обратно пропорционално на теоретичния интерес от него.
70. Всъщност отговорът на този въпрос изобщо не е определящ за изхода на спора, доколкото по причини, които ще изложа по-нататък, смятам, че жалбоподателите са пряко и лично засегнати от спорния регламент.
71. За сметка на това той има определено теоретично значение, тъй като Договорът от Лисабон далеч не се ограничава с това да възпроизведе в идентичен вид условията за допустимост на жалбите за отмяна, подавани от физически или юридически лица, а обратно, внася гъвкавост в тях, като добавя в член 263, четвърта алинея ДФЕС последна част от изречение, предоставяща възможност за подаване на жалба за отмяна на подзаконови актове, които засягат пряко жалбоподателя и не включват мерки за изпълнение. Следователно физическо или юридическо лице, чиято жалба е недопустима съгласно член 230 ЕО, теоретично би могло да бъде признато за процесуално легитимирано на основание член 263 ДФЕС.
72. Преди да изложа позицията си по приложимостта ratione temporis на последната разпоредба, следва, първо, да припомня настоящата практика на Общия съд по този въпрос.
73. Общият съд се е произнесъл по въпроса дали член 263, четвърта алинея ДФЕС се прилага за висящи към 1 декември 2009 г. съдебни производства в определения Norilsk Nickel Harjavalta и Umicore/Комисия(30) и Etimine и Etiproducts/Комисия(31) .
74. В тези два акта, след като припомня, че Договорът от Лисабон не предвижда специална преходна разпоредба, Общият съд отбелязва, че „установена съдебна практика е, от една страна, че в съответствие с максимата tempus regit actum […] въпросът за допустимостта на жалбата се решава въз основа на правилата, които са в сила към датата на подаването ѝ […], и от друга страна, че условията за допустимост на жалбата се преценяват към момента на подаването ѝ […], като поправки на жалбата са възможни само когато са направени преди изтичането на срока за обжалване“(32) .
75. Общият съд добавя, че „[п]ротивоположното решение […] би довело до опасност от произвол в правораздаването, тъй като тогава допустимостта на жалбата ще зависи от датата, между другото несигурна, на произнасяне на решението на Общия съд, с което се приключва производството“(33), а дори да се допусне, че в настоящия случай член 263, четвърта алинея ДФЕС, и по-специално краят на изречението от текста на тази разпоредба, би могъл да предостави процесуална легитимация на жалбоподателите, каквато те нямат по член 230, четвърта алинея ЕО, същата не може да се вземе предвид за целите на преценката на допустимостта на настоящата жалба, тъй като срокът за обжалване, по смисъла както на член 230, пета алинея ЕО, така и на член 263, шеста алинея ДФЕС, вече е изтекъл към 1 декември 2009 г. — датата на влизане в сила на член 263 ДФЕС(34) .
76. Накрая, Общият съд отбелязва, че „[т]ова съображение не се омаловажава от тезата, че член 263 ДФЕС е част от процесуалните норми, по отношение на които съдебната практика е признала, че за разлика от материалноправните норми […], те по правило следва да се прилагат към всички висящи спорове от момента на влизането им в сила, [тъй като], дори да се допусне, че въпросът за правораздавателните правомощия спада към областта на процесуалните норми […], трябва да се констатира, че […] за определянето на приложимите разпоредби, с оглед на които трябва да се преценява допустимостта на жалба за отмяна, подадена срещу акт на Съюза, следва да се приложи максимата tempus regit actum“(35) .
77. Трябва ли тази съдебна практика да бъде потвърдена или отречена?
78. Бих могъл спонтанно да клоня към нейното потвърждаване, тъй като съображенията, изложени от Общия съд в подкрепа на приетото от него решение, на пръв поглед изглеждат убедителни. Всъщност е логично да се изхожда от датата, на която е подадена жалбата, за да се прецени процесуалната легитимация на жалбоподател пред съдилищата на Съюза. Също така е основателен стремежът да се избягва рискът от неравнопоставеност при разглеждането на жалбите в зависимост от бързината на съда на Съюза.
79. Същевременно според мен има най-малко три довода в обратен смисъл, които по моя преценка имат по-голямо значение.
80. Първо основание може да бъде изведено от традиционните норми, които уреждат действието на правото на Съюза във времето. Всъщност според мен анализът, съгласно който максимата tempus regit actum трябва да има преимущество пред незабавното прилагане на процесуалните норми, се основава на една твърде хипертрофирана концепция за тази максима, която според мен не съответства на приложимите в областта принципи.
81. Стълкновенията на норми с оглед на действието им във времето се разрешават на плоскостта на традиционното разграничение между материалноправни и процесуални норми.
82. Нормите на материалното право обикновено се тълкуват като имащи незабавно приложение, което означава, че те са предназначени да уреждат „още невъзникнали“ положения, както и „настоящи“(36) и „бъдещи“(37) последици от положения, „възникнали“, без обаче да са изцяло конституирани, при действието на предходната норма. За сметка на това, за да се осигури спазването на принципите на правна сигурност и на оправданите правни очаквания, съгласно които законодателството на Съюза трябва да бъде ясно и предвидимо за правните субекти, неговите норми не могат да се прилагат с обратна сила, независимо дали те биха имали благоприятни или неблагоприятни последици за заинтересованите лица, така че новите норми могат да се прилагат за заварени при влизането им в сила положения само доколкото от текста, целите или структурата им ясно личи, че трябва да им бъде придадено именно такова действие(38) .
83. За процесуалните норми се прилага друг режим, който се отличава с още по-строго прилагане на принципа за незабавното действие на новите норми. Така съгласно постоянната съдебна практика процесуалните норми се считат „по правило“ за приложими към всички съдебни спорове, висящи към датата на тяхното влизане в сила(39) . Във връзка с това Съдът прави две важни пояснения. Първо, той постановява, че въпросът за правораздавателните правомощия се отнася към процесуалните норми(40) . По-нататък той отхвърля прилагането на разграничението между материалноправни и процесуални норми, когато последните, включени в правна уредба на Съюза, образуват неделимо цяло с материалноправните норми и не могат да бъдат разглеждани изолирано по отношение на действието си във времето(41) .
84. Следва да се отбележи, че в съдебната практика се прилага много широко този принцип, без да се утвърждава разграничение между процесуалните актове, предхождащи или следващи новата норма, или между нормите, които уреждат дейността на страните, и тези, като отнасящите се до компетентността, които уреждат дейността на съдилищата(42) .
85. Разпоредбите на член 263 ДФЕС следва да се разглеждат като процесуални, тъй като те определят лицата, които имат процесуална легитимация да искат отмяна, независимо че установяват материалноправни, а не чисто формални условия. Следователно принципът на незабавно действие на процесуалните норми предполага те да се прилагат към производствата, висящи към момента на влизането им в сила.
86. Дори ако се предположи, че принципът на незабавно действие на новата норма не би довел чак до допускане на прилагането на тази норма към процесуален документ — в случая жалба за отмяна — предхождащ влизането ѝ в сила, следва да се отбележи, че освен общия им аспект на „процесуална“ норма поради това, че се отнасят до процесуа лната легитимация за подаване на жалба за отмяна, разпоредбите на член 263 ДФЕС притежават и особения аспект на норма за „компетентност“, тъй като определят правомощието на съда на Съюза да се произнася по жалбите за отмяна, подадени от физически или юридически лица.
87. В това отношение, както вече подчертах, ми изглежда от значение формулировката на член 263, втора алинея ДФЕС, в който се предвиждат условията, при които Съдът „е компетентен
да се произнася по искове“(43), и към който препраща четвъртата алинея от този член. От тази гледна точка обаче максимата tempus regit actum не може да обоснове неприлагането на новата норма, тъй като, докато спорът не бъде разрешен със съдебно решение, не е налице завършен процесуален акт, що се отнася до нормата за компетентност, а висящо положение, което следва да се уреди по новата норма за компетентност. Така, след като от 1 декември 2009 г. е компетентен да се произнася по жалби за отмяна, подавани от физически или юридически лица срещу подзаконов акт, който ги засяга пряко и не включва мерки за изпълнение, Съдът би трябвало да може да се произнася, считано от тази дата, по такива жалби, включително във висящите пред него производства. Бих искал да посоча, че макар да се вписва в различен процесуален контекст, решение Weryński(44), в което за преюдициално запитване за тълкуване, отправено преди влизането в сила на Договора от Лисабон, се прилагат новите правила, премахващи предвиденото преди това в член 68, параграф 1 ЕО ограничение на правото на сезиране(45), свидетелства за склонността на Съда да прилага незабавно новите разпоредби, уреждащи компетентността му.
88. Има второ — според мен императивно — основание за прилагане на член 263 ДФЕС към висящите производства. Условията за действието във времето на тази разпоредба следва да се определят с оглед на целта ѝ, а тя допринася за осигуряване на частноправните субекти на необходимите способи за защита, за да им се гарантира ефективна съдебна защита, така че, както припомня Съдът, да не бъдат принудени да нарушават правото, за да получат достъп до съд(46) . Според мен, доколкото признаването на правото на всеки частноправен субект да оспорва законосъобразността на всеки акт, който засяга правното му положение, е свързано с изискването за ефективна съдебна защита, потвърдено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, и поради това представлява един от фундаментите на Съюза, изграден въз основа на ценностите на правовата държава, съдът на Съюза е длъжен да сложи незабавно край на положение, което би могло да доведе до ограничаване на основно право каквото е правото на жалба, и за тази цел — да приложи новата норма към висящите производства.
89. Трето основание може да бъде изведено от това, че нито принципът на правната сигурност, нито този на оправданите правни очаквания възпрепятстват прилагането на член 263 ДФЕС за висящи към момента на влизането му в сила производства. В това отношение е важно да се отбележи, че прилагането към висящите производства на новата разпоредба, която има за цел запълване на празнота в системата за съдебна защита на Съюза, не противоречи на правната сигурност. Производството за отмяна на актове на институциите на Съюза, уредено в членове 263 ДФЕС и 264 ДФЕС, е обективно производство, което преди всичко цели възстановяване на законосъобразността. Незабавното прилагане към висящите производства на норма, която въвежда гъвкавост в условията за допустимост на жалбите за отмяна, не води до предоставяне на повече субективни права на една от страните в ущърб на другата, до което би могло да се стигне при прилагане с обратна сила на материалноправна разпоредба. То също така не засяга оправданите правни очаквания на правните субекти, а обратно, засилва тяхната защита, като улеснява достъпа им до съда на Съюза.
90. Освен това обстоятелството, че стриктното тълкуване от страна на Съда на понятието „подзаконов акт“(47) и най-вече на условието за липса на мерки за изпълнение(48) е ограничило облекчаването на условията за пряк достъп до съда на Съюза, не е довод в подкрепа на обратното решение, тъй като нищо не дава основание да се приеме, че изгубването на материалноправна същност на тази разпоредба е съпроводено от изгубване на времева същност.
91. На тези основания предлагам на Съда да постанови, че член 263 ДФЕС е приложим за подадената в случая пред Общия съд жалба, чиято допустимост следователно трябва да бъде разгледана с оглед на този член.
в) Процесуална легитимация на жалбоподателите
92. Член 263, четвърта алинея ДФЕС предвижда две хипотези, в които физическо или юридическо лице може да подаде жалба срещу решение, на което не е адресат. От една страна, такава жалба може да бъде подадена, ако решението го засяга пряко и лично. От друга страна, такова лице може да подаде жалба срещу подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение, ако той го засяга пряко.
93. Следва да се разгледа първо допустимостта на жалбата с оглед на първата хипотеза. Тъй като условието за пряко засягане не е оспорено, следва от самото начало да се провери дали е изпълнено условието, свързано с личното засягане на жалбоподателите.
94. От постоянната съдебна практика, установена в решение Plaumann/Комисия(49), следва, че субектите, които не са адресати на дадено решение, могат да твърдят, че са лично засегнати само ако решението се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по аналогичен начин, както адресата на решението(50) .
95. Що се отнася по-специално до решенията в областта на антидъмпинговите мерки, Съдът многократно е имал случай да отбележи, че регламентите за налагане на антидъмпингово мито, които имат нормативен характер, доколкото са предназначени да се прилагат за всички заинтересовани икономически оператори, могат да имат и индивидуален характер, доколкото могат да засягат пряко и лично някои от тези оператори(51), които поради това имат процесуална легитимация да подават жалби за отмяна. Като по този начин се утвърждава теорията за „хибридност“ на тези актове, в съдебната практика по принцип се наблюдава тенденция в полза на признаването на процесуалната легитимация на засегнатите оператори.
96. Това развитие се проявява в различна степен за всички засегнати оператори, независимо дали става въпрос за производители и износители, вносители, някои доставчици или производители от Общността.
97. Първо, като взема предвид факта, че антидъмпинговите мита са установени в съответствие с констатации в резултат от разследвания относно производствените цени и цените за износ на конкретни предприятия, Съдът приема, че регламентите за налагане на антидъмпингови мита могат да засягат пряко и лично „производители и износители“, за които въз основа на данните за търговската им дейност е установено, че носят отговорност за дъмпинговите практики, и които поради това могат да докажат, че са посочени лично в актовете на Комисията и на Съвета, или са засегнати от подготвителните разследвания(52) .
98. Второ, Съдът също така е постановил, че „вносителите“, които са свързани с износители от трети страни, чиито продукти се облагат с антидъмпингови мита, също са лично засегнати от констатациите относно наличието на дъмпингови практики, когато експортната цена(53) или самото антидъмпингово мито(54) са изчислени въз основа на прилаганите от тези вносители препродажни цени на общностния пазар. За сметка на това не е приет за процесуално легитимиран установен в Съюза независим вносител, който не е посочен в актовете на Комисията или на Съвета и е засегнат от регламента, с който се въвеждат антидъмпингови мита, само доколкото обективно попада в приложното поле на последния(55) . Изключение от това изключение е направено в решение Extramet Industrie/Съвет(56), в което се признава за процесуално легитимиран независим вносител, представил доказателства за това, че се намира в особено положение, което с оглед на разглежданата мярка го разграничава от всички други икономически оператори(57) .
99. Трето, съдебната практика е признала процесуалната легитимация на онези от икономическите оператори — като например на производител на оригинално оборудване, доставящ под своя собствена марка произведени от производител продукти — които, тъй като са ограничени на брой и определени от институциите, притежават по отношение на търговските си връзки с производителя на съответните продукти особености, които са отчетени при определянето на нормалната стойност и изчисляването на претегления дъмпингов марж, на основата на който е определено антидъмпинговото мито(58) .
100. Четвърто, съдът на Съюза е приел процесуалната легитимация на „общностен производител“, когато регламентът за налагане на антидъмпингово мито е основан на личното положение на този производител, който е основен производител на съответния продукт в Съюза. За да стигне до тази констатация, Съдът е приел, че оплакванията на посочения производител са в основата на жалбата до Комисията, довела до започването на процедура по разследване, че неговото становище е било изслушано в хода на тази процедура, чието развитие до голяма степен е било определено от посоченото становище, и че антидъмпинговото мито е било установено в зависимост от последиците от установения дъмпинг за този производител(59) .
101. Ако си послужа със заета от наказателното право терминология, бих могъл да кажа, че съдебната практика в края на краищата е признала процесуалната легитимация както на извършителите на дъмпингови практики и на някои от техните съучастници, така и на техните жертви, но при променливи условия, които затрудняват определянето на приложените критерии. С изключение на вносителите и на някои доставчици, за които е разработен спорен критерий(60), основан на отчитане на икономическите им данни при определяне на елементите за изчисляване на антидъмпинговото мито, основният критерий почива на участието на жалбоподателя в процеса на приемане на акта.
102. Според мен прилагането на този критерий води до признаване в случая, че спорният регламент засяга жалбоподателите поради определени, характерни за тях качества. Освен това те могат да се позоват на фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по аналогичен начин, както адресата на решението.
103. Първо, Philips Lighting е засегнато от спорния регламент не само в своето същностно качество на общностен производител, който е жертва на дъмпингови практики и обективно попада в приложното поле на същия. Всъщност то притежава и особена процесуална легитимация, тъй като не се оспорва, че в точка 13, буква ж) и точки 47—49, 98 и 99 от мотивите на спорния регламент е посочен този производител, определен като „производител от Общността“, нито че той е сътрудничил на разследването. Нещо повече, в рамките на проверката в хода на разследването с оглед на член 5, параграф 4 от основния регламент Philips Lighting е посочено в качеството си на „противопоставящ се“ на искането за преразглеждане. Следователно то може да се позове не само на своето участие в процедурата преди приемането на антидъмпинговите мерки, но и на обстоятелството, че качеството му на противопоставящ се на искането за преразглеждане е било взето предвид за определянето на степента на подкрепа за това искане. Нека да предположим, че това искане още от самото начало е било подкрепено от процент производители от Общността, по-малък от изисквания от член 5, параграф 4 от основния регламент праг от 50 %, и че Комисията въпреки това е решила да започне разследване на основата на тази жалба, без при това да разполага с достатъчно доказателства, които да ѝ позволят в съответствие с разпоредбите на член 5, параграф 6 от този регламент да започне служебно разследване. Би ли било възможно в такъв случай на производителите от Общността, сътрудничили в разследването и изявили своето противопоставяне, да се откаже възможността да посочат нарушението на правото на Съюза под претекст, че не са лично засегнати от регламента, приет в края на тази нередовно проведена процедура? Според мен вследствие на особеният статут, признат по този начин на Philips Lighting в процедурата, то е лично определено подобно на адресат.
104. Второ, спорният регламент взема предвид особеното фактическо положение, което характеризира жалбоподателите по отношение на останалите засегнати икономически оператори. Не само конкретното им икономическо положение е било разгледано, като резултатите от проверката се съдържат в приложението към спорния регламент, но и като анализира интереса от запазването на антидъмпинговите мерки за производителите от Общността, различни от Osram, в точка 98 от мотивите на спорния регламент Съветът отбелязва, че предвид дейността по внос на производителите в Общността наличието на мита е оказало отрицателно въздействие върху цялостната им дейност и че освен разходите, произтичащи от антидъмпинговите мита за вноса, мерките са им попречили да оптимизират своята производствена гама, търговския портфейл и като резултат от всичко това — рентабилността, като при това са били засегнати също и инвестициите, производството, изследователската и развойната дейност и други стратегически решения. След това в точка 99 от мотивите на спорния регламент Съветът заключава, че предвид стратегията за доставки на Philips Lighting повторното налагане на мерките не би било в интерес на този производител.
105. Следователно трябва да се приеме, че жалбата е допустима, доколкото е подадена от жалбоподателите, тъй като те в двойното си качество на общностни производители и вносители са лично определени в актовете на Съвета и на Комисията относно антидъмпинговите мита, били са засегнати от подготвителните разследвания и са били посочени в спорния регламент като противопоставящи се на разследването.
106. Впрочем намирам за оправдано производители от Общността, поставени в положението на посочените жалбоподатели, да могат да оспорят по-специално факта, че положението им не е било взето предвид за целите на определянето на причинената на промишлеността на Общността вреда по смисъла на член 4, параграф 1 от основния регламент.
107. След като приемам, че Philips Lighting е пряко и лично засегнато от спорния регламент, не е необходимо да се разглежда допустимостта на подадената пред Общия съд жалба за отмяна с оглед на втората хипотеза по член 263, четвърта алинея ДФЕС, съгласно която физическо или юридическо лице може да подаде жалба срещу подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение, ако той го засяга пряко.
Б – По основателността на подадената пред Съда жалба
1. По първото основание: неправилно тълкуване на член 9, параграф 1 от основния регламент
a) Доводи на страните
108. Жалбоподателите поддържат по същество, че Общият съд се е основал на неправилно тълкуване на член 9, параграф 1 от основния регламент, като е приел, че Комисията може да продължи разследването в хипотезата на намаляване на подкрепата за жалбата, а не на оттегляне на тази жалба.
109. Те изтъкват, че това разширително тълкуване не може да бъде надлежно основано на решение Interpipe Niko Tube и Interpipe NTRP/Съвет(61), на което се позовава Общият съд в точка 84 от обжалваното съдебно решение, като се имат предвид различията между фактическите обстоятелства по настоящото дело и по делото, по което е постановено това решение, че това тълкуване не намира основание и в текста или в системата на член 9, параграф 1 от основния регламент и че то не се подкрепя и от практиката, възприета от институциите на Съюза през последните 25 години.
110. Като припомня, че искането за започване на процедура по преразглеждане първоначално е подкрепено от Osram и от GE Hungary, които представляват повече от 50 % от общото производство на Общността на КФЛ-и, а след това, след започване на разследването, GE Hungary уведомява Комисията, че се противопоставя на съществуващите антидъмпингови мерки, Съветът, подкрепен от Osram и от Комисията, изтъква, че ако основният регламент не съдържа ясни разпоредби относно изискванията за процесуална легитимация при започване на разследването, то е защото процесуалната легитимация играе роля само на този етап, докато степента на подкрепа в хода на разследването е друг въпрос, който следва да се поставя в контекста на сведенията, които промишлеността на Общността трябва да съобщава на Комисията, за да може тя по-специално да се произнесе по евентуално понесената вреда.
111. Според Съвета подходът, приложен a fortiori от Общия съд, е последователен, логичен и съответства на обичайните методи на тълкуване, като намира подкрепа в предходната съдебна практика, установена както в решение Interpipe Niko Tube и Interpipe NTRP/Съвет (T‑249/06, EU:T:2009:62), така и в решение Gem-Year и Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang)/Съвет (T‑172/09, EU:T:2012:532), от които било видно, че изискванията относно процесуалната легитимация, посочени в член 5, параграф 4 от основния регламент, трябвало да бъдат изпълнени само към момента на започване на разследване, а не непременно в хода на същото. Според тази институция жалбоподателите бъркат въпроса за понятието „промишленост на Общността“ за целите на проверка на процесуалната легитимация с този за определянето на промишлеността на Общността за целите на установяването на вредата.
112. Съветът добавя, че дори да се приеме за установено, че институциите на Съюза, които разполагат с широка свобода на преценка да решават дали има основания да бъде прекратена дадена процедура след оттегляне на жалбата, в миналата си практика по-често са прекратявали разследването след такова оттегляне, отколкото са решавали да го продължат, от това не е възможно да се заключи, че те е трябвало също така да прекратят разследването, довело до спорния регламент, на основание, че подкрепата на общностната промишленост за разследването била намаляла.
б) Анализ
113. Първото основание води до въпроса за относимостта на съображенията a fortiori, които Общият съд развива въз основа на член 9, параграф 1 от основния регламент, като приема в точки 85 и 86 от обжалваното съдебно решение, че ако тази разпоредба не задължава Комисията да прекрати процедурата по разследване или по преразглеждане в случай на оттегляне на жалбата или на искането за преразглеждане, това би следвало да важи a fortiori в случай, в който само е намаляла степента на подкрепа за едното или другото.
114. Редица доводи ми дават основание да предложа на Съда да приеме избраното от Общия съд решение.
115. Първият довод е свързан с буквално тълкуване. От една страна, от самия текст на член 5, параграф 4 от основния регламент е видно, че изискването за представителност на жалбата, която следва да бъде отправена от или от името на производството на Общността, е условие само за „започването на процедура по разследване“, а не за „продължаването на процедурата“, след като е била започната. От друга страна, както Общият съд с основание отбелязва в точка 139 от решение Interpipe Niko Tube и Interpipe NTRP/Съвет (T‑249/06, EU:T:2009:62) и в точка 42 от решение Gem-Year и Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang)/Съвет (T‑172/09, EU:T:2012:532), както и в точка 84 от обжалваното съдебно решение, основният регламент не съдържа разпоредба, която да задължава Комисията да прекрати висяща антидъмпингова процедура, когато равнището на подкрепа на жалбата до нея е под минималния праг от 25 % от производството на Общността. Той също така не съдържа разпоредба, предвиждаща задължение за Комисията да прекрати процедурата, когато степента на подкрепа на жалбата падне под прага от 50 % от общностното производство, изразило становище по жалбата. Следователно тезата, съгласно която степента на представителност, изисквана от член 5, параграф 4 от основния регламент, би трябвало да остане неизменна в целия ход на разследването или на антидъмпинговата процедура, не намира никаква опорна точка в текста на този регламент, който, обратно, ясно налага такова изискване само за момента на подаване на жалбата до Комисията и само за започването на процедурата по разследване.
116. Вторият довод се основава на тълкуване на член 9, параграф 1 от основния регламент с оглед на неговите контекст и цел. Тази разпоредба, която предоставя на институциите на Съюза възможност да продължат процедурата, когато жалбата бъде оттеглена след започването на разследване(62), трябва, както с основание изтъкват Съветът и Комисията, да бъде съпоставена с член 5, параграф 6 от същия регламент, предоставящ на Комисията право на инициатива, което ѝ позволява при особени обстоятелства да започва служебно разследване, ако разполага с достатъчно доказателства за наличието на дъмпинг, на вреда и на причинно-следствена връзка между тях. В същия дух член 11, параграф 2, първа алинея от основния регламент разрешава на Комисията по своя инициатива да преразглежда антидъмпингови мерки с изтичащ срок на действие. Към тези процесуални разпоредби, които предоставят на Комисията свобода на преценка преди установяването на наличие на дъмпинг и на вреда, за да вземе решение за започване или продължаване на първоначално разследване или за преразглеждане, независимо от действията или бездействието на промишлеността на Общността, се добавят материалноправни разпоредби, които признават след установяването на дъмпинг и на вреда, причинена на промишлеността на Общността, нова свобода на действие на институциите на Съюза при приемането на антидъмпингови мерки. Така в съответствие с член 21, параграф 1 от основния регламент отчитането на „различните интереси в тяхната цялост“, включително тези на ползвателите и на потребителите, позволява на институциите на Съюза да не приемат антидъмпингови мерки дори когато е установено наличие на дъмпинг и на произтичаща от него вреда за промишлеността на Общността. В крайна сметка, както Съдът отбелязва в решение Fediol/Комисия (191/82, EU:C:1983:259), Комисията разполага с „много широко право на преценка“, за да определя в зависимост от интересите на Общността мерките, които евентуално следва да бъдат взети за справяне с установеното положение(63) .
117. Тези различни процесуални и материалноправни норми отразяват идеята, че антидъмпинговите мерки са предназначени да защитават не само частни интереси, в случая интересите на съответната категория производители на засегнатия продукт, а също и общия интерес на Съюза. Макар обикновено разследването да започва вследствие на жалба, подадена до Комисията от промишлеността на Общността, „правото на жалба“(64), признато на лицата, които искат да отнесат оплакванията си до Комисията, не означава, че те биха имали също така право да прекратяват разследването, като оттеглят своята жалба или подкрепата си за нея. Макар във връзка с антидъмпинговите мерки да са предвидени процесуални гаранции, антидъмпинговата процедура все пак не е „под контрола“ на производителите от Общността или на някои от тях, които биха могли да я прекратят, когато си искат.
118. Според мен има и трети довод от практически порядък в подкрепа на избраното от Общия съд решение. В хода на антидъмпинговата процедура позицията на подалите жалба до Комисията лица и тази на производителите от Общността, изявили подкрепа за или противопоставили се на жалбата, може да се променя многократно, в различни моменти и в противоположни посоки. Производител от Общността, който е подкрепял жалбата, може да оттегли своята подкрепа и повече да не заема позиция или да се противопостави, докато друг, който ѝ се е противопоставял, може да реши да подкрепи жалбата, без тези промени на позицията непременно да са свързани с понесената вреда(65) .
119. Въз основа на всички тези доводи предлагам да бъде отхвърлено първото основание, което според мен не е налице.
2. По второто основание: неправилно тълкуване на член 4, параграф 1 и член 5, параграф 4 от основния регламент
a) Доводи на страните
120. Жалбоподателите поддържат по същество, че Общият съд е тълкувал неправилно член 4, параграф 1 и член 5, параграф 4 от основния регламент, когато е определил промишлеността на Общността, тъй като не е взел предви д втория кумулативен критерий за определяне на понятието „голяма част“, изискващ производството на Общността, което подкрепя искането, да представлява най-малко 50 % от производителите, заели позиция по него. Като подчертават, че определянето на промишлеността на Общността е един от основните етапи, които трябва да позволят оценяването на вредата, те смятат, че възприетото от Общия съд решение противоречи както на текста на член 5, параграф 4 от основния регламент, така и на следваната дотогава от институциите на Съюза практика. Следователно Съдът трябвало да отмени обжалваното съдебно решение и да се произнесе окончателно по спора, като отмени спорния регламент.
121. Съветът, Osram и Комисията посочват, че жалбоподателите смесват две отделни проблематики, едната от които е свързана с процесуалната легитимация към момента на подаване на жалбата до Комисията или на искането за преразглеждане, а другата — с установяването на вредата в хода на процедурата. Прагът от 50 %, предвиден в член 5, параграф 4 от основния регламент, се прилагал обаче само за въпроса относно процесуалната легитимация към момента на започване на разследването. Според Съвета и Комисията в точка 93 от обжалваното съдебно решение Общият съд с основание е направил това разграничение, съответстващо на неговата практика и на практиката на институциите на Съюза, и от него правилно е заключил, че за определяне на голямата част от промишлеността на Общността с цел оценяване на вредата следва да се вземе предвид само минималният праг от 25 %, който се отнася до общото производство на Общността, а не прагът от 50 %, който съответства на друга пропорция — тази на производителите от Общността, изразили становище по жалбата.
б) Анализ
122. Съгласно член 1, параграф 1 от основния регламент антидъмпингово мито може да се прилага за дъмпингов продукт само ако неговото допускане за свободно обращение в Съюза причинява вреда, като под „вреда“ по смисъла на член 3, параграф 1 от същия регламент се разбира причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността, опасност от причиняване на съществена вреда на промишлеността на Общността или съществено забавяне на процеса на създаване на такава промишленост.
123. Освен това съгласно член 4, параграф 1 от основния регламент понятието за промишленост на Общността, по-специално за целите на установяване на наличието на вреда, означава производителите от Общността на сходни продукти или тези от тях, чието съвкупно производство на сходни продукти съставлява голяма част, съгласно член 5, параграф 4 от този регламент, от общото производство на Общността на такива продукти. Така, като предвижда, че промишлеността на Общността по принцип обхваща всички производители на сходни продукти, посоченият регламент — отчитайки трудностите за определяне на всички производители, по-специално в хипотезата на силно фрагментирана промишленост, включваща много голям брой дребни производители — дава и възможността да се вземат предвид само част от тях, стига те да съставляват „голяма част“ от производството на Общността.
124. От това е видно, че едновременно съществуват две възможности за определянето на производството на Общността, по отношение на което ще бъде определена вредата, без при това основният регламент да установява йерархия между тях.
125. Следователно понятието „голяма част“ е основополагащо в антидъмпинговата правна уредба. Всъщност, като се има предвид, че основният регламент позволява санкциониране на дъмпинга само при условие че той причинява вреда, възможността за опорна точка да се използва „голяма част“ от производителите все пак улеснява задачата на Комисията да установи наличието на вреда, като ѝ дава възможност да основе анализа си на положението на само част от производителите от Общността.
126. Член 4, параграф 1 от основния регламент определя понятието „голяма част от общото производство на Общността“ само чрез препращане към член 5, параграф 4 от същия регламент. Значението на това препращане обаче ми изглежда неясно.
127. Макар законодателят на Съюза видимо да е искал с посоченото препращане да създаде връзка между прага на представителност на жалбата с оглед на започването на антидъмпингово разследване и определянето на относимото национално производство за установяване на наличието на вреда, това не променя факта, че член 5, параграф 4 от основния регламент няма за предмет определяне на понятието „голяма част“, което, впрочем, дори не е споменато в него.
128. Освен това тази разпоредба установява презумпция за представителност на жалбата, като се позовава на двоен критерий. Докато показателят 25 % се изчислява от общото производство на сходен продукт, показателят 50 % се изчислява спрямо производството само на производители, които са изразили становище по жалбата, независимо дали са я подкрепили или не. От текста на член 4, параграф 1 от основния регламент ясно следва обаче, че голямата част следва да се определя само спрямо „общото производство на Общността“ на сходния продукт, без да се държи сметка за производството на онази част от промишлеността на Общността, която е изразила своята подкрепа за или се е противопоставила на жалбата.
129. В крайна сметка липсата на определение за „голяма част“ в член 5, параграф 4 от основния регламент и позоваването в тази разпоредба на двоен критерий за представителност, при положение че член 4, параграф 1 от същия регламент предвижда само един критерий, лишават понятието „голяма част по смисъла на член 5, параграф 4“ от очевидно значение и дори от всякакво значение.
130. Тъй като буквалното тълкуване на член 4, параграф 1 и на член 5, параграф 4 от основния регламент не може да отговори еднозначно на поставения въпрос, тези разпоредби следва да се тълкуват, от една страна, с оглед на целите, които преследват, както и на системата и общата структура на основния регламент, и от друга страна, в съответствие със Споразумението за прилагането на член VI на Общото споразумение по митата и търговията от 1994 г. (ГАТТ)(66) .
131. Първо, макар основният регламент да съдържа само едно определение на промишлеността на Общността, това не променя факта, че член 4, параграф 1 и член 5, параграф 4 от основния регламент са две независими една от друга разпоредби, които се отнасят до два различни етапа от антидъмпинговата процедура и се подчиняват на различни логики. Както с основание изтъкват Съветът и Комисията, докато член 5, параграф 4 от този регламент се отнася до определянето към момента на започване на разследването на прага на представителност на жалбата, за да се осигури подкрепа на същата от достатъчно голям брой производители на Общността, член 4, параграф 1 от този регламент, тълкуван във връзка с член 3, параграф 1 от същия, се отнася до установяването в хода на разследването на вредата, която дъмпинговите практики причиняват на промишлеността на Общността. Последните разпоредби отговарят на по-различна цел, която е да се даде възможност на институциите на Съюза да анализират вредата въпреки трудността или дори невъзможността да бъдат събрани обективни данни за оценка на всички производители от Общността, по-специално когато пазарът на въпросния продукт е силно фрагментиран и на него има множество производители.
132. Второ, следва да се припомни, че макар съгласно постоянната съдебна практика споразумението за създаване на СТО и споразуменията в приложения 1, 2 и 3 към него по принцип да не са сред нормите, с оглед на които Съдът осъществява контрол за законосъобразност на актовете на институциите на Съюза(67), също съгласно постоянната съдебна практика предимството на сключените от Съюза международни споразумения пред разпоредбите на вторичното право повелява последните да се тълкуват, доколкото е възможно, в съответствие с тези споразумения(68), по-специално когато с подобни разпоредби се цели именно прилагането на сключено от Съюза международно споразумение(69) . Така, независимо от въпроса дали обстоятелствата по случая съответстват на една от двете хипотези, посочени от Съда в решения Fediol/Комисия (70/87, EU:C:1989:254) и Nakajima/Съвет (C‑69/89, EU:C:1991:186), в които съдът на Съюза е трябвало да провери законосъобразността на актове на Съюза с оглед на правилата на СТО, принципът за съответстващо тълкуване, присъщ на предимството на сключените от Съюза международни споразумения пред разпоредбите на вторичното право, налага да се държи сметка за тълкуването на антидъмпинговото споразумение при тълкуване на съответните разпоредби от основния регламент. От това следва, че член 4, параграф 1 от последния регламент, който, както вече посочих, поради своята двусмисленост може да бъде тълкуван по повече от един начин, трябва доколкото е възможно да се тълкува в посока на съответствие със сходните разпоредби на член 4.1 от антидъмпинговото споразумение, в който също се използва понятието за голяма част, за да се определи изразът „местна промишленост“ по смисъла на това споразумение.
133. В това отношение докладът на специалната група на СТО от 22 април 2003 г., озаглавен „Аржентина — Окончателни антидъмпингови мита за птиче месо с произход от Бразилия“(70), и този на апелативния орган на СТО от 15 юли 2011 г., озаглавен „Европейски общности — Окончателни антидъмпингови мерки за някои железни или стоманени крепежни елементи с произход от Китай“(71), дават полезни насоки за тълкуването на понятието „голяма част“.
134. В своя доклад от 22 април 2003 г. специалната група на СТО приема, че понятието „голяма част“ за целите на определяне на местната промишленост следва да се разбира като „съществена, сериозна или значима“ част от общото национално производство и че член 4.1 от антидъмпинговото споразумение не изисква местната промишленост да е съставена от национални производители, представляващи повече от 50 % от общото национално производство(72) . Поради това в представения пред нея случай специалната група на СТО приема, че местната промишленост е определена като съставена от национални производители, представляващи само 46 % от общото национално производство(73) .
135. В своя доклад от 15 юли 2011 г. апелативният орган на СТО, след като установява, че член 4.1 от антидъмпинговото споразумение не посочва конкретна пропорция, която да позволява да се прецени дали определен процент съставлява „голяма част“(74), отбелязва, че с оглед на неговия контекст този израз следва да се тълкува като „сравнително голяма“ част от общото национално производство, която „обикновено отразява до голяма степен общото национално производство“(75) .
136. По-нататък, като подчертава значението на точното определяне на вредата, апелативният орган на СТО уточнява, че макар прибягването до понятието „голяма част“ да позволява, по-специално в хипотезата на фрагментиран между множество производители пазар, компенсиране на практическите пречки за получаването на сведения относно цялото производство, като при необходимост се вземе предвид част, по-малка от нормално допустимото на по-малко фрагментиран пазар, уместно е обаче да се гарантира, че определянето на местната промишленост „може да предостави множество данни, които гарантират точен анализ на вредата“ и следователно не води до съществен риск от асиметрия на икономическите данни и отклонения при установяването на наличието на вреда(76) .
137. Накрая, като разглежда довода на Съюза, че за определяне на голямата част по смисъла на член 4.1 от антидъмпинговото споразумение следва да се вземат предвид посочените в член 5.4 от същото споразумение прагове и че следователно е допустимо да се приеме, че производителите, представляващи 25 % или повече от местната промишленост, могат надлежно да представляват голяма част от общото производство, апелативният орган на СТО приема, че не съществува „никакво основание за подобно твърдение в текстовете“ и че макар Съюзът да твърди, че разискванията по голямата част и представителността са били водени успоредно в хода на преговорите, това не променя факта, че не е било достигнато никакво споразумение по установяването на конкретна пропорция, позволяваща да се определи кое в абстрактен план съставлява „голяма част“. Според него членове 4.1 и 5.4 от антидъмпинговото споразумение се отнасят до различни аспекти от антидъмпинговата процедура, тъй като първият определя местната промишленост, относима за целите на установяването на наличие на вреда, а вторият установява, независимо от въпроса как д а бъде определена местната промишленост, минимален праг относно подкрепата за искане за започване на разследване(77) .
138. В крайна сметка, макар да взема предвид фрагментираността на въпросния пазар, апелативният орган на СТО приема в този спор, че прагът от 27 %, възприет от Комисията „[с]лед прилагането на ориентир [от 25 %] без никаква връзка с правилното тълкуване на израза „голяма част“, е прекалено нисък процент, за да може да представлява такава част(78) .
139. От направения по-горе анализ е видно, че вече е възможно само едно тълкуване на понятието „голяма част“. То се изразява в това да се приеме, че посоченото понятие следва да се разбира като отнасящо се до част от производството на Общността, която е достатъчно значима, така че в известен смисъл да отразява относително точно това производство. С други думи, връзката между текстовете на член 4, параграф 1 и член 9, параграф 4 от основния регламент, която Комисията определя в хода на съдебното заседание като „неуместна“, е в противоречие както с духа, така и с логиката и целите на правната уредба на Съюза в областта на антидъмпинговите мерки, тълкувана с оглед на антидъмпинговото споразумение, и поради това трябва да се приеме за лишена от нормативно значение.
140. Да се приеме, както Общият съд е постановил, че голямата част може да се равнява само на една четвърт от общото производство на Общността би означавало да се създаде възможност за истинско отклоняване от изискванията на правната уредба в областта на антидъмпинговите мерки, като се позволи приемането на мерки в полза само на малцинство от промишлеността на Общността, независимо че три четвърти от тази промишленост не понасят вреда.
141. Следва обаче да се отбележи, че с представеното от тях основание жалбоподателите не упрекват Общия съд, че е приложил този праг от 25 %. Те го упрекват само в това, че не е приложил кумулативно този праг и предвидения в член 5, параграф 4 от основния регламент праг от 50 %.
142. Според мен разбирането на препратката в член 4, параграф 1 от основния регламент към член 5, параграф 4 от същия като безусловно изискване за кумулативно прилагане на двата прага, установени в член 5, параграф 4 от посочения регламент за определяне на представителността на жалбата, се основава на неправилно тълкуване на член 4, параграф 1 от същия регламент, в който се уточнява, че голямата част следва да се определя спрямо „общото производство на Общността“, а не спрямо онази част от местната промишленост, която е изразила становище по жалбата.
143. Следователно смятам, че не е налице второто основание от жалбата до Съда, което се отнася само до това, че в обжалваното съдебно решение не са приложени кумулативно двата прага по член 5, параграф 4 от основния регламент.
144. Поради това жалбата може да бъде отхвърлена, без да е необходимо да се разглежда въпросът дали институциите на Съюза са допуснали явна грешка в преценката, като са приели, че анализът за продължаване или възобновяване на вредата е можело да бъде осъществен въз основа на данните на само един производител, който представлява 48 % от общото производство на Общността.
145. Бих искал да отбележа само, че в твърде особената конфигурация на въпросния пазар, разпределен между четирима производители от Общността, които успоредно с производствената си дейност в Общността имат и дейност по внос, не намирам, че противоречи на логиката на правната уредба в областта на антидъмпинговите мерки решението на институциите на Съюза да вземат предвид вредата, причинена на онзи от производителите, който произвежда най-много в Съюза и внася най-малко в процентно съотношение с реализираните от него продажби.
146. Поради тези причини смятам, че второто основание трябва да бъде отхвърлено.
V – Заключение
147. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да се произнесе по следния начин:
1) Отхвърля жалбата.
2) Осъжда Philips Lighting Poland SA и Philips Lighting BV да заплатят съдебните разноски.
(1) .
(2)  – Наричано по-нататък „Philips Poland“.
(3)  – Наричани по-нататък заедно „Philips Lighting“.
(4)  –	T‑469/07, EU:T:2013:370, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“.
(5)  – ОВ L 272, стр. 1, наричан по нататък „спорният регламент“.
(6)  – ОВ L 56, 1996 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 12, стр. 223.
(7)  – ОВ L 340, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 44, стр. 15, наричан по-нататък „основният регламент“.
(8)  –	ОВ L 195, стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 24, стр. 105. Той е изменен с Регламент (ЕО) № 1322/2006 на Съвета от 1 септември 2006 г. (ОВ L 244, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 48, стр. 187).
(9)  –	ОВ L 145, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 40, стр. 163.
(10)  –	ОВ L 244, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 48, стр. 187.
(11)  – Наричано по-нататък „Osram“.
(12)  – Наричани по-нататък „КФЛ-и“.
(13)  – Наричано по-нататък „GE Hungary“.
(14)  – Наричано по-нататък „Sylvania“.
(15)  – 264/82, EU:C:1985:119.
(16)  – C‑239/99, EU:C:2001:101.
(17)  – C‑358/89, EU:C:1991:214.
(18)  –	Точка 62 от обжалваното съдебно решение.
(19)  – Вж. по-специално решение Mebrom/Комисия (T‑216/05, EU:T:2007:148), определение Charron Inox и Almet/Комисия и Съвет (T‑445/11 и T‑88/12, EU:T:2013:4), решения Marchiani/Парламент (T‑479/13, EU:T:2014:866) и Club Hotel Loutraki и др./Комисия (T‑58/13, EU:T:2015:1), както и определение Istituto di vigilanza dell’urbe/Комисия (T‑579/13, EU:T:2015:27).
(20)  –	C‑23/00 P, EU:C:2002:118.
(21)  –	C‑233/02, EU:C:2004:173.
(22)  –	C‑6/06 P, EU:C:2007:702.
(23)  –	Както е видно от точка 37 от решение Съвет/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) и от точка 28 от заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Съвет/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2001:511), повдигнатото възражение за недопустимост се отнася до липсата на процесуална легитимация на жалбоподателите в приложение на член 230, четвърта алинея ЕО.
(24)  – Точка 52 от посоченото съдебно решение.
(25)  – Точка 21 от решение Cofradia de pescadores „San Pedro“ de Bermeo и др./Съвет (C‑6/06 P, EU:C:2007:702).
(26)  – Вж. решение Италия/Комисия (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, т. 35) и определение Cheminova и др./Комисия (C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, т. 31).
(27)  – C‑176/06 P, EU:C:2007:730.
(28)  –	Точка 18. Вж. също в този смисъл определения Complejo Agrícola/Комисия (C‑415/08 P, EU:C:2009:574, т. 22) и Calebus/Комисия (C‑421/08 P, EU:C:2009:575, т. 22). В тези два акта принципът, съгласно който прегледът на процесуалната легитимация на подалото жалба за отмяна лице е „задължение“ на Съда в производството по обжалване, е изведен от друг принцип, съгласно който поставеното с член 230, четвърта алинея ЕО условие съставлява абсолютна процесуална предпоставка, която юрисдикциите на Съюза „могат“ да проверят във всеки момент дори служебно (вж. т. 21 от посочените два акта). Не само неправилно се приема, че този принцип е посочен в точка 18 от решение Stadtwerke Schwäbisch Hall и др./Комисия (C‑176/06 P, EU:C:2007:730), където той не се споменава, но и от съпоставянето на точки 21 и 22 от същите два акта произтича известна несигурност по въпроса дали изтъкването на липса на абсолютна процесуална предпоставка, произтичаща от липса на процесуална легитимация на жалбоподателя, представлява задължение или само възможност за съда на Съюза.
(29)  – Вж. решение Stichting Woonlinie и др./Комисия (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, т. 32 и цитираната съдебна практика).
(30)  – T‑532/08, EU:T:2010:353.
(31)  –	T‑539/08, EU:T:2010:354.
(32)  –	Определения Norilsk Nickel Harjavalta и Umicore/Комисия (T‑532/08, EU:T:2010:353, т. 69 и 70) и Etimine и Etiproducts/Комисия (T‑539/08, EU:T:2010:354, т. 75 и 76).
(33)  – Пак там (съответно т. 71 и т. 77).
(34)  – Пак там (съответно т. 72 и т. 78).
(35)  – Пак там (съответно т. 73 и т. 79).
(36)  – В този смисъл вж. за прилагането на разпоредбите относно гражданството на Съюза решения D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, т. 25), Lassal (C‑162/09, EU:C:2010:592, т. 39), Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 55) и Ziolkowski и Szeja (C‑424/10 и C‑425/10, EU:C:2011:866, т. 58).
(37)  –	В този смисъл вж. решение Westzucker (1/73, EU:C:1973:78), съгласно което „в съответствие с общопризнатия принцип законите, внасящи изменения в законова разпоредба, се прилагат, ако не е предвидено друго, за бъдещите последици от положения, възникнали при действието на предишния закон“ (т. 5). Доколкото ми е известно, това е първото решение, в което Съдът определя незабавното действие като „общопризнат принцип“. В този смисъл вж. също решения Gemeinde Altrip и др. (C‑72/12, EU:C:2013:712, т. 22 и цитираната съдебна практика) и Balazs и Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C‑401/13 и C‑432/13, EU:C:2015:26, т. 30 и цитираната съдебна практика).
(38)  –	В този смисъл вж. по-специално решения Bureau national interprofessionnel du Cognac (C‑4/10 и C‑27/10, EU:C:2011:484, т. 26 и цитираната съдебна практика), Toshiba Corporation и др. (C‑17/10, EU:C:2012:72, т. 51) и Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, т. 24 и цитираната съдебна практика).
(39)  –	Вж. решения Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, т. 17), Beemsterboer Coldstore Services (C‑293/04, EU:C:2006:162, т. 19 и цитираната съдебна практика), Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, т. 48), Комисия/Италия (C‑334/08, EU:C:2010:414, т. 60 и цитираната съдебна практика), Toshiba Corporation и др. (C‑17/10, EU:C:2012:72, т. 47 и цитираната съдебна практика), Комисия/Испания (C‑610/10, EU:C:2012:781, т. 45 и цитираната съдебна практика) и Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 32 и цитираната съдебна практика).
(40)  – Решение Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, т. 49).
(41)  –	Решения Meridionale Industria Salumi и др. (212/80—217/80, EU:C:1981:270, т. 11) и Reichelt (113/81, EU:C:1982:206, т. 13). Вж. също решение Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, т. 17) и относно обхвата на това изключение решение Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, т. 31—34).
(42)  –	За това теоретично разграничение вж. Roubier, P. Le droit transitoire (conflits des lois dans le temps). 2. ed., Dalloz et Sirey, Paris, 1960, р. 545et sq.
(43)  –	Курсивът е мой.
(44)  – C‑283/09, EU:C:2011:85.
(45)  – Точка 28.
(46)  – Вж. решение Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 27).
(47)  – Вж. решение Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
(48)  – Вж. решение Telefónica/Комисия (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).
(49)  – 25/62, EU:C:1963:17.
(50)  – Стр. 223. Вж. на последно място определение Banco Bilbao Vizcaya Argentaria и Telefónica/Комисия (C‑587/13 P и C‑588/13 P, EU:C:2015:18, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(51)  –	Вж. определение Gesamtverband der deutschen Textil- und Modeindustrie и др./Съвет и др. (C‑3/11 P(I), EU:C:2011:665, т. 13 и цитираната съдебна практика) и решение Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, т. 30 и цитираната съдебна практика).
(52)  – Вж. решение Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, т. 30 и цитираната съдебна практика).
(53)  – Пак там (т. 32).
(54)  – Вж. решение Neotype Techmashexport/Комисия и Съвет (C‑305/86 и C‑160/87, EU:C:1990:295, т. 19 и 20).
(55)  – В този смисъл вж. по-специално решение Allied Corporation и др./Комисия (239/82 и 275/82, EU:C:1984:68, т. 15 и 16). В това отношение вж. също критиките, отправени от Van Ginderachter, E. Recevabilité des recours en matière de dumping. — Cahiers de droit européen, 1987, №№ 1 et 2, р. 623.
(56)  – C‑358/89, EU:C:1991:214.
(57)  – Точка 17.
(58)  – Решение Neotype Techmashexport/Комисия и Съвет (C‑305/86 и C‑160/87, EU:C:1990:295).
(59)  – Решение Timex/Съвет и Комисия (264/82, EU:C:1985:119, т. 14 и 15).
(60)  – Вж. по-специално критиките към този критерий, отправени от Van Ginderachter, E., op. cit.
(61)  – T‑249/06, EU:T:2009:62.
(62)  – Съгласно разпоредбите на член 5, параграф 8 от основния регламент, ако жалбата до Комисията бъде оттеглена преди откриване на разследването, се счита, че такава не е била подавана.
(63)  – Точка 26 от това съдебно решение.
(64)  – Точка 11 от посоченото съдебно решение.
(65)  – Вж. Didier, P. Le code anti-dumping du cycle de l’Uruguay: impact dans la Communauté. — Cahiers de droit européen, 1994, №№ 3 et 4, р. 251, който отбелязва, че подкрепата или противопоставянето на жалба може да се дължат на множество причини и че например много национални производители могат да подкрепят жалба, докато подобна подкрепа „не изисква финансов или интелектуален принос от тяхна страна“ (p. 291).
(66)  –	ОВ L 336, стр. 103; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 112, наричано по-нататък „антидъмпинговото споразумение“. Това споразумение се съдържа в приложение 1 А към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО), подписано в Маракеш на 15 април 1994 година и одобрено с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (ОВ L 336, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3).
(67)  – Решение LVP (C‑306/13, EU:C:2014:2465, т. 44 и цитираната съдебна практика).
(68)  –	Вж. решение Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, т. 72 и цитираната съдебна практика) и решение Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, т. 70 и цитираната съдебна практика).
(69)  – Вж. решение Petrotub и Republica/Съвет (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, т. 57 и цитираната съдебна практика).
(70)  – WT/DS241/R.
(71)  – WT/DS397/AB/R.
(72)  – WT/DS241/R (точка 7.341).
(73)  – Пак там (точка 7.344).
(74)  – WT/DS397/AB/R (точка 411).
(75)  –	Пак там (точка 412).
(76)  –	Пак там (точки 413—416).
(77)  –	Пак там (точки 417 и 418).
(78)  –	Пак там (точка 425).