62008CC0471_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. С настоящото преюдициално запитване, отправено с акт от 30 октомври 2008 г., Helsingin käräjäoikeus (първоинстанционен съд Хелзинки) (Финландия) иска тълкуване на член 11, точка 1 от Директива 92/85/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременни работнички и на работнички родилки или кърмачки (Десета специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО)(2) . В основата на това искане е спор между г‑жа Parviainen, стюардеса и ръководител кабинен състав, която поради бременността си е преместена на по-ниско платена наземна работа, и Finnair Oyj и има за предмет заплащането на трудово възнаграждение най-малкото равностойно на това, което ищцата в главното производство получава докато работи като ръководител кабинен състав преди назначаването си на наземна работа.
2. С настоящото производство на Съда за първи път се предоставя възможността да тълкува разпоредбите на член 11, точка 1 от Директива 92/85 в обстановка, при която бременна работничка продължава да изпълнява задълженията си след временното ѝ назначаване на нова работа.
II – Правна уредба
A –	Общностно право
3. Директива 92/85 предвижда в деветото си съображение, че закрилата на здравето и безопасността на бременните работнички, на работничките родилки или кърмачки не следва да се отразява неблагоприятно на положението на жените на пазара на труда, нито да бъде в ущърб на директивите, отнасящи се до равното третиране на мъжете и жените.
4. От осмото съображение на Директива 92/85 следва, че бременните работнички, работничките родилки или кърмачки, трябва да се считат за особено рискова група в много отношения и че трябва да се предприемат мерки по отношение на тяхната безопасност и здраве.
5. Член 4, параграф 1 от Директива 92/85, озаглавен „Оценяване и информация“, предвижда:
„За всички дейности, които могат да породят специфичен риск, свързан с излагане под въздействие на рискови фактори, процеси или условия на труд, чийто неизчерпателен списък се съдържа в приложение I, работодателят, пряко или чрез службите за защита и превантивни мерки, упоменати в член 7 от Директива 89/391/ЕИО [на Съвета от 12 юни 1989 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на работниците на работното място (ОВ L 183, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 88)], оценява характера, степента и продължителността на излагане в съответното предприятие и/или организация спрямо работничките по смисъла на член 2, с цел:
– да се оцени всеки риск за безопасността или здравето и всеки възможен ефект върху бременността или кърменето на работничките, по смисъла на член 2,
– да се реши какви мерки да се предприемат.“
6. Член 5 от същата директива, озаглавен „Действия, последващи резултатите от оценката“, гласи:
„1. Без да се засяга член 6 от Директива 89/391/ЕИО, в случай че резултатите от оценката съгласно член 4, параграф 1 разкрият наличието на риск за безопасността или здравето, или могат да се отразят на бременността или кърменето на работничката, по смисъла на член 2, работодателят предприема необходимите мерки, за да гарантира, че чрез временно регулиране на условията на труд и/или работното време за съответната работничка, излагането на такива рискове е избегнато.
2. Ако регулирането на условията на труд и/или работно време не е технически и/или обективно възможно, или не може аргументирано да се изиска с надлежно приведени основания, работодателят предприема необходимите мерки за преместване на съответната работничка на друга работа.
3. Ако преместването ѝ на друга работа не е технически и/или обективно възможно, или не може аргументирано да се изиска с надлежно приведени основания, на съответната работничка се полага отпуск, в съответствие с националното законодателство и/или установената в страната практика за целия период, необходим за защита на нейната безопасност и здраве.
[…].“
7. По силата на член 8, параграф 1 от Директива 92/85 държавите членки трябва да предприемат необходимите мерки, за да се гарантира, че бременните работнички, работничките родилки или кърмачки по смисъла на член 2 имат право на непрекъснат отпуск по майчинство, чиято продължителност да бъде най-малко 14 седмици преди и/или след раждането в съответствие с националното законодателство и/или установената в страната практика.
8. Член 11 от Директива 92/85, озаглавен „Трудови права“, гласи следното:
„С цел да се гарантира на работничките, по смисъла на член 2, упражняването на техните права за защита на безопасността и здравето им, признато в този член, следва да се предвиди, че:
1. в случаите, посочени в членове 5, 6 и 7, на работничките по смисъла на член 2 трябва да бъдат осигурени права, произтичащи от трудовия договор, включително запазването на трудово[…] възнаграждение и/или право на [подходящо] обезщетение съгласно националното законодателство и/или установената в страната практика;
2. в случая, посочен в член 8, трябва да се осигури следното:
а) правата, произтичащи от трудовия договор на работничките, по смисъла на член 2, без тези, посочени в буква б) по-долу;
б) запазване[то] на трудово[…] възнаграждение и/или право на [подходящо] обезщетение на работничките, по смисъла на член 2;
3. обезщетението, съгласно точка 2, буква б) се счита за [подходящо], ако гарантира доход, най-малкото равен на този, който съответната работничка би получавала в случай на прекъсване на работа по здравословни причини, до максималния размер, определен от националното законодателство;
[…]“
9. В приложение I към Директива 92/85, към което препраща член 4 от същата директива, като физически агенти, които могат да причинят ембрионални увреждания и/или за които е вероятно да причинят отделяне на плацентата, са упоменати по-специално йонизиращото и нейонизиращото лъчение.
Б –	Национална правна уредба
10. В Закона за равенството между мъжете и жените (naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annettu laki (609/1986) се урежда забраната за дискриминация, основана на пола.
11. Съгласно член 7, параграф 1 от Закона за равенството между мъжете и жените, изменен със Закон 232/2005, всяка пряка или непряка дискриминация, основана на пола, се забранява. По смисъла на параграф 2 от същата разпоредба за пряка дискриминация се смята и поставянето на лице в различно положение поради съображение, свързано с бременност или раждане.
12. Съгласно член 8, параграф 1, втора алинея от Закона за равенството между мъжете и жените, изменен със Закон 232/2005, поведението на работодателя трябва да се счита за съставляващо забранена от закона дискриминация, ако при вземане на решения, свързани с условията за наемане на работа, работодателят действа по такъв начин, че заинтересованото лице се поставя в по-неблагоприятно положение поради съображение, свързано с бременност, раждане или поради друго съображение, свързано с пола.
13. Съгласно член 2 от дял 2 от Закона за трудовия договор (työsopimuslaki (55/2001) работодателят не може без основателни причини да третира работниците различно поради тяхната възраст, здравословно състояние, увреждане, национален или етнически произход, националност, сексуална ориентация, език, религия, мнение, убеждение, семейни отношения, синдикална дейност, политическа дейност или друго подобно обстоятелство.
14. Съгласно член 3 от дял 2 от Закона за трудовия договор ако служебните задължения или условията на труд на бременната работничка застрашават нейното здраве или здравето на плода и е невъзможно да се премахне източникът на опасност, произтичащ от работата или от условията на труд, следва да бъдат положени усилия за преместване на съответната работничка по време на периода на бременността ѝ с цел тя да изпълнява други подходящи задължения предвид годността ѝ за работа и професионалните ѝ умения.
15. Подобна разпоредба се съдържа в член 11, параграф 2, от дял 2 от Закона за безопасни условия на труд (työturvallisuuslaki (738/2002).
16. По силата на член 4, параграф 3 от Закона за колективния трудов договор (työehtosopimuslaki (436/1946) такъв договор обвързва работодателите и работниците и служителите, които са настоящи или бивши членове на сдружение, обвързано от колективния трудов договор, когато той е бил в сила. В сключваните между тях трудови договори, тези работодатели и работници и служители трябва да спазват разпоредбите на съответния колективен трудов договор.
17. Член 4 от дял 9 от Закона за здравното осигуряване (sairausvakuutuslaki (1224/2004) предвижда, че полагащата възмезден труд бременна работничка има право да получава специални премии за майчинство („erityisäitiysraha“) ако химическа субстанция, лъчение, заразна болест, свързана със служебните ѝ задължения, с условията на труд или с друг подобен фактор застрашава нейното здраве или здравето на плода. Изплащането на тези специални премии за майчинство е поставено в зависимост от условието осигуреното лице да е работоспособно и да не е възможно да бъде устроено на друга работа, по смисъла на член 3, параграф 2 от дял 2 от Закона за трудовия договор, и поради тази причина осигуреното лице да е длъжно да отсъства от работа.
18. Заплащането на отпуска по майчинство и на специалния отпуск п о майчинство е уредено в член 16, буква Б от Колективния трудов договор на летателния персонал (matkustamohenkilökunnan työehtosopimus), сключен между Финландския синдикат на стюардесите и стюардите и Съюза на работодателите в секторите на услугите, който е в сила между 1 април 2005 г. и 30 септември 2007 г.
19. Съгласно посочения член 16, буква Б, точка 2 стюардеса може да спре да извършва дейности при полети непосредствено след установяване на бременността. Работата при полети е разрешена най-късно до 18-та седмица от бременността освен при наличие на здравословни причини.
20. Съгласно член 16, буква Б, точка 3 при поискване в периода на бременността стюардеса може да бъде назначена да изпълнява друга работа, предоставена ѝ от работодателя. При поискване работодателят възлага друга работа до настъпване на посочената в Закона за здравното осигуряване начална дата на обезщетенията за майчинство („äitiyspäiväraha“).
21. Финландското законодателство не съдържа изрична разпоредба, що се отнася до определянето на работната заплата, в случай че бременна работничка е преместена, за да изпълнява различни задължения.
22. Съгласно член 16, буква Б, точка 4 от Колективния трудов договор на летателния персонал работните заплати, посочени в член 16, буква Б, точки 1 и 3, се изплащат в размер, който не надвишава размера на заплащането по време на годишен отпуск. Стюардеса, която откаже предоставената ѝ работа, губи правото си на посоченото по-горе възнаграждение.
III – Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
23. Г-жа Parviainen работи в Finnair Oyj като стюардеса от 8 април 1998 г. Тя е назначена на длъжността ръководител кабинен състав през октомври 2005 г.
24. Ищцата в главното производство забременява в началото на 2007 г. Очаква се да роди на 16 октомври 2007 г.
25. Поради бременността си на 30 април 2007 г. ищцата в главното производство е преместена на наземна работа, а именно работа в офис. Тя заема тази работа до 15 септември 2007 г., когато започва отпускът ѝ по майчинство. Това преместване се извършва в съответствие с член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 92/85, със съответните разпоредби на финландското право, свързани с трудовия договор и безопасните условия на труд, както и с Колективния трудов договор на летателния персонал. От преписката по делото следва, че преместването се основава на обстоятелството, че при работата си ищцата в главното производство е изложена на въздействието на физически агенти като йонизиращи и нейонизиращи лъчения, които могат да причинят ембрионални увреждания.
26. От акта за преюдициално запитване е видно, че голяма част от общото възнаграждение на ищцата в главното производство като ръководител кабинен състав се състои от премии, получени в качеството ѝ на ръководен кадър и от други премии. Поради това според предоставената от ответника в главното производство информация в съдебното заседание пред Съда ищцата в главното производство е могла да получи наред с другото и премия за допълнителен труд, когато той надхвърля 95 часа на месец, премия за нощен труд, за полагане на труд в неделя, за дните на отпуск, премия за извънреден труд, ако работният ден надхвърля 8 часа, премия за дълъг полет, за полет, който предполага часова разлика и др. Според запитващата юрисдикция тези премии представляват около 40 % от общото възнаграждение на ищцата преди преместването ѝ на друга работа. Основната месечна работна заплата на ищцата в главното производство възлиза на 1 821,76 EUR, а средната месечна заплата ? в размер на 3 383,04 EUR. Съгласно предоставената от запитващата юрисдикция информация изплащаните на работниците премии могат да се различават значително в зависимост от това дали става въпрос за лице, имащо качеството на лице с ръководни функции като ръководител кабинен състав, или за стюардеса или стюард. Освен това лица, които имат една и съща степен, могат да отработят различен брой часове, което ще окаже влияние върху размера на премиите.
27. От преписката по делото e видно също така, че на 20 юни 1989 г. ответникът в главното производство е приел решение за определянето на трудовото възнаграждение за наземна работа, което следва да се заплаща на стюардесите в периода на бременност, в приложение на сключеното между социалните партньори местно споразумение, свързано с Колективния трудов договор на летателния персонал. Съгласно посоченото решение ответникът в главното производство заплаща на стюардесите, назначени на наземна работа поради бременността им, за съответния период заплата, равна на заплащането по време на платения годишен отпуск. Тази заплата се състои от основната месечна работна заплата и от премията „lisäpäiväpalkka“ за годишен отпуск. Тази премия се изчислява въз основа на осреднената стойност на премиите „lisäpäiväpalkka“ на всички стюардеси и стюарди, попадащи в една и съща категория от гледна точка на заплащането. Според предоставената от ответника в главното производство информация при изчисляването на премията „lisäpäiväpalkka“ за годишен отпуск, която се предоставя на наземния персонал с цел да се намали разликата между техните премии и тези на летателния персонал, се отчитат всички премии.
28. Вследствие на временното назначаване на ищцата в главното производство на наземна работа общата ѝ месечна работна заплата, включително премиите, които получава в качеството си на ръководител кабинен състав и за неудобствата и условията на работа на летателния персонал, е намалена с 834,56 EUR, а именно с около 33 % в сравнение със средната ѝ заплата през 2006 г.
29. Според ищцата в главното производство ответникът в главното производство не е имал право да намали нейната заплата вследствие назначаването ѝ на наземна работа. Поведението му било дискриминационно и противоречало на Директива 92/85, както и на финландския закон за равенството между мъжете и жените. В исковата си молба, подадена пред запитващата юрисдикция, ищцата в главното производство иска за спорния период да ѝ бъде изплатено трудово възнаграждение, което е най-малкото равностойно на това, което получава преди временната промяна на работата ѝ.
30. Ответникът в главното производство моли искът да бъде отхвърлен. По време на бременността си ищцата в главното производство получавала по-високо трудово възнаграждение в сравнение с това, което се заплаща на лице, редовно изпълняващо равностойна наземна работа.
31. Като счита, че Съдът досега не се е произнасял по тълкуването на член 11, точка 1 от Директива 92/85, Helsingin käräjäoikeus решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 11, [точка] 1 от Директива [92/85] да се тълкува в смисъл, че съгласно същия член на работничка, която поради бременността си е преместена на друга по-ниско платена работа, следва да се изплаща трудово възнаграждение в същия размер като това, което средно е получавала преди съответното преместване; и от значение ли е в това отношение какви добавки са били плащани на работничката към основното ѝ месечно възнаграждение и на какво основание?“
32. Съгласно член 23 от Статута на Съда ищцата в главното производство, ответникът в главното производство, финландското и италианското правителство, както и Комисията на Европейските общности представят писмени становища. Тези страни са изслушани и по време на устните състезания в съдебното заседание, състояло се на 17 септември 2009 г., в което обаче не взема участие италианското правителство, чиито представители не се явяват в съдебното заседание.
IV – Съображения
33. С първата част от преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи дали член 11, точка 1 от Директива 92/85 трябва да се тълкува в смисъл, че на бременна работничка, която поради бременността си е назначена на по-ниско платена работа, трябва да се заплаща трудово възнаграждение, равно на това, което средно е получавала преди назначаването. С втората част от въпроса си в отговор на доводите на ответника в главното производство, според който би трябвало да се отчетат особените условия на работа на летателния персонал, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали за целите на тълкуването на член 11, точка 1 от Директива 92/85 е от значение фактът, че предходното трудово възнаграждение на бременната работничка се състои отчасти от поредица премии, чието предоставяне зависи от изпълнението на конкретни служебни задължения, което не се изисква за работата, на която е временно назначена бременната работничка.
A –	По първата част от преюдициалния въпрос: тълкуването на член 11, точка 1 от Директива 92/85
34. Преди всичко е важно да се отбележи, че запитващата юрисдикция не си задава въпрос по отношение на евентуалния хоризонтален директен ефект на член 11, точка 1 от Директива 92/85, чието тълкуване иска от Съда, въпреки че е сезирана със спор между частноправни субекти.
35. В това отношение е важно да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика дадена директива не може сама по себе си да поражда задължения за частноправен субект и следователно позоваването на самата директива не е възможно срещу частноправен субект, поради което дори ясна, точна и безусловна разпоредба на директива, чиято цел е да предостави права или да възложи задължения на частноправни субекти, не може да се прилага в рамките на спор, чиито страни са единствено частноправни субекти(3) .
36. При все това при прилагането на вътрешното право, националната юрисдикция е длъжна да го тълкува, доколкото е възможно, в светлината на текста и целта на въпросната директива, за да се постигне търсеният от нея резултат и по този начин да се съобрази с член 249, трета алинея ЕО(4) .
37. Бих искал да отбележа, че запитващата юрисдикция не е посочила с коя особена разпоредба на вътрешното законодателство се транспонира член 11, точка 1 от Директива 92/85. Тъй като тази разпоредба може поне частично да бъде действително транспонирана посредством националните практики(5), тоест по-специално посредством сключените между социалните партньори колективни трудови договори — чиято традиционна функция при определянето на трудовите възнаграждения в скандинавските страни е известна(6), — запитващата юрисдикция, сезирана с жалба срещу решение относно работната заплата на ответника в главното производство, прието при прилагането на Колективния трудов договор на летателния персонал, също така ще трябва да приложи посочения договор, доколкото е възможно, с оглед на текста и целта на Директива 92/85.
38. Предвид изложеното по-горе основният проблем, който се поставя в първата част от преюдициалния въпрос, е да се установи дали по силата на член 11, точка 1 от Директива 92/85 бременна работничка, стюардеса, назначена поради бременността си на наземна работа, има право да ѝ бъде изплатено цялото трудово възнаграждение, което е получавала преди временното си преназначаване, или напротив, в периода на заемане на наземната работа работодателят може да ѝ изплаща по-ниско трудово възнаграждение, което обаче е най-малкото равностойно на това, което предоставя на наземния персонал, в приложение на Колективния трудов договор на летателния персонал.
39. Съгласно член 11, точка 1 от Директива 92/85, когато бременна работничка е назначена на друга работа (член 5, параграф 2 от тази директива), за да се избегне рискът от излагането под въздействието на агенти или условия, застрашаващи нейната безопасност или здраве (член 6 от посочената директива) като нощния труд (член 7 от същата директива), на тази работничка трябва да бъдат осигурени „правата, произтичащи от трудовия договор, включително запазването на трудово[…] възнаграждение и/или право на [подходящо] обезщетение съгласно националното законодателство и/или установената в страната практика“.
40. Страните, представили становища пред Съда, спорят по отношение на тълкуването на частта от изречението от член 11, точка 1 от Директива 92/85, възпроизведена в предходната точка.
41. Според ищцата в главното производство и Комисията този израз означавал, че бременна работничка, която продължава да работи по време на бременността си, но временно е назначена на друга работа, имала право да ѝ бъде запазено цялото трудово възнаграждение, което е получавала преди бременността.
42. За сметка на това, докато ответникът в главното производство и финландското правителство смятат, че член 11, точка 1 от Директива 92/85 предоставя на държавите членки възможността да определят нивото на трудовото възнаграждение, което трябва да се изплаща на бременна работничка, намираща се в положение като това в делото по главното производство, италианското правителство изглежда поддържа, че разпоредбата следвало да се тълкува по такъв начин, че на тази работничка да се гарантира право на подходящо обезщетение, съгласно националното законодателство и/или установената в страната практика.
43. Според мен, за да се отговори н а първата част от преюдициалния въпрос, трябва да се изследва текстът и целта на Директива 92/58.
44. Що се отнася до езиковото тълкуване, макар член 11, точка 1 от Директива 92/85 да не е формулиран по най-добрия начин, липсата на определителен член в израза „трудово възнаграждение“ изглежда поначало изключва възможността Директива 92/85 да налага на държавите членки да осигурят неприкосновеността на трудовото възнаграждение, изплащано на бременната работничка преди временното ѝ назначаване на нова работа(7) . Тази преценка изглежда се подкрепя от направеното в член 11, точка 1 от Директива 92/85 препращане към „националното законодателство и/или установената в страната практика“, тоест по-специално към колективните трудови договори. Тогава държавите членки трябва да уточнят точното трудово възнаграждение, гарантирано на бременната работничка, по отношение на която се прилага член 5 от Директива 92/85, и в частност параграф 2 от същия.
45. В това отношение бих искал да посоча, че в Решение по дело Boyle и др.(8) Съдът е трябвало да направи тълкуване на същия израз като този в член 11, точка 1 от Директива 92/85, а именно изразът, съдържащ се в точка втора, буква б) от същия член, тоест в контекста на правата на бременна жена, ползваща отпуск по майчинство (положението, посочено в член 8 от Директива 92/85).
46. В това решение по отношение на трудовото възнаграждение и правото на бременна жена на подходящо обезщетение за периода на отпуска ѝ по майчинство Съдът констатира, че „макар текстът на член 11 да се отнася само до това дали обезщетението е подходящо, това не променя обстоятелството, че когато се изплаща под формата на трудово възнаграждение, евентуално съчетано с обезщетение, гарантираният на работничките по време на отпуска по майчинство доход трябва също така да бъде съответен по смисъла на член 11, [точка] 3 от Директива 92/85“(9) . От това следва, по подобие на пояснението, което прави Съдът в Решение по дело Gillespie и др.(10) във връзка с тълкуването на член 141 ЕО, че тези разпоредби не налагат запазването на цялото трудово възнаграждение на работничките по време на отпуска им по майчинство, при условие че изплащаната сума не е толкова малка, че да постави под въпрос целта на отпуска по майчинство.
47. Това пояснение не означава обаче a contrario, че в хипотезата, при която бременна работничка е назначена на друга работа, тя непременно има право от гледна точка на текста на член 11, точка 1 от Директива 92/85 да ѝ бъде запазено цялото възнаграждение, което е получавала преди временно да бъде назначена на друга работа.
48. В това отношение бих искал да отбележа, че в Решение по дело Boyle и др., посочено по-горе, Съдът приема, че прилагателното „подходящо“ се отнася не само до посочения в член 11, точка 2, буква б) от Директива 92/85 израз „обезщетение“, но и до „текста на член 11“ в неговата цялост, следователно включително и до член 11, точка 1 от тази директива. Освен това според същото решение прилагателното „подходящо“ се отнася и до дохода, изплатен под формата на трудово възнаграждение. Всъщност тълкуването в обратен смисъл, според което на бременните работнички се гарантира просто неопределеното запазване на „трудово възнаграждение“, не би имало смисъл.
49. Ето защо от това може да се направи изводът, че целта на член 11 от Директива 92/85 е не да осигури на бременната работничка запазването на трудовото възнаграждение, което е получавала преди началото на бременността си, а да ѝ гарантира запазването на подходящо трудово възнаграждение.
50. При все това, макар в член 11, точка 3 от Директива 92/85 да се съдържа точно указание за определяне на критерия за това дали е подходящо трудовото възнаграждение и/или обезщетението в случай на отпуск по майчинство, когато тази разпоредба пояснява, че то трябва да гарантира „доход, най-малкото равен на този, който съответната работничка би получавала в случай на прекъсване на работа по здравословни причини“, като по този начин приравнява отпуска по майчинство на отпуска по болест, този член не предвижда нищо конкретно, даващо възможност да се определи дали е подходящо трудовото възнаграждение и/или обезщетението в случай на назначаване на бременна работничка на работа, различна от заеманата от нея преди бременността ѝ.
51. При липсата на конкретно уточнение от страна на общностния законодател обаче и предвид направеното в член 11, точка 1 от Директива 92/85 препращане към националното законодателство и/или установената в страната практика, тази разпоредба не би могла да се тълкува в смисъл, че налага на държавите членки във всички случаи, за които се отнася, да осигурят на бременната работничка неприкосновеността на получаваното от нея преди бременността ѝ трудово възнаграждение.
52. Струва ми се, че тази преценка се потвърждава и от факта, че член 11, точка 1 от Директива 92/85 се отнася не само до предвиденото в член 5, параграф 2 от същата директива положение на бременна работничка, временно назначена на нова работа, но и до предвиденото в параграф 3 от същия член положение на бременна работничка, която е в отпуск за целия период, необходим за защита на нейната безопасност и здраве.
53. Ако член 11, точка 1 от Директива 92/85 трябваше обаче да се тълкува в смисъл, че се отнася до запазването на цялото трудово възнаграждение, такова тълкуване би означавало въз основа на самата посочена директива на държавите членки да се наложи да третират бременна работничка, която е в отпуск, по същия начин като бременна работничка, която продължава да упражнява професията си. Съмнявам се, че намерението на съставителите на Директива 92/85 е било такова.
54. Да се признае застъпваното от ищцата в главното производство и от Комисията тълкуване, според което член 11, точка 1 от Директива 92/85 задължавал държавите членки да предоставят изплащаното преди промяната на работата на бременната работничка трудово възнаграждение, според мен би обезсмислило свободата на преценка, с която последните разполагат, по начина, по който тя е изразена в конкретния случай чрез направеното в член 11, точка 1 от Директива 92/85 препращане към националното законодателство и/или установената в страната практика.
55. Освен това, ако общностният законодател е имал намерение в посочените в член 11, точка 1 от Директива 92/85 случаи да задължи държавите членки да осигурят запазването на трудовото възнаграждение, предхождащо бременността, би било по-лесно да го посочи ясно в самия текст на разглеждания член просто като употреби определителен член“(11) .
56. Фактът че съставителите на Директива 92/85 не са поискали обаче да формулират по този начин текста на член 11, точка 1 от същата директива, се обяснява и с целта на последната.
57. Всъщност, що се отнася до този въпрос, в съответствие с правното основание, на което е приета Директива 92/85(12), тя трябва да въведе минимални изисквания за насърчаване подобряването на безопасността и здравето на бременните работнички, на работничките родилки или кърмачки поради особените рискове, на които обикновено са изложени тези работнички на работното място(13) .
58. По отношение на член 11, точка 1 от Директива 92/85 тази цел означава, че държавите членки са напълно свободни да приемат, че трудовото възнаграждение, изплатено на бременна работничка, временно назначена на работа, различна от заеманата от нея преди бременността ѝ, е подходящо, когато отговаря на изплащането на цялото трудово възнаграждение, получавано от тази работничка на първоначалната ѝ работа.
59. Тази цел означава обаче също така, че разглежданата разпоредба по никакъв начин не задължава държавите членки да осигурят неприкосновеността на трудовото възнаграждение на такава работничка.
60. Все пак в тази втора хипотеза ми се струва, че свободата на преценка на държавите членки трябва да бъде ограничена поради вече споменатата необходимост да се осигури подходящо трудово възнаграждение на бременната работничка, което в случай на спор предполага фактическа преценка от националния съд под контрола на Съда.
61. Според мен обаче обстоятелството дали разглежданото трудово възнаграждение е подходящо, което следва да се прецени на първо място от националната юрисдикция, трябва да зависи като цяло от спазването на принципа за равно заплащане на мъжете и жените за равен труд или за труд с равна стойност по смисъла на член 141, параграф 1 ЕО.
62. Ето защо в случай, че бременна работничка трябва да бъде временно назначена в съответствие с член 5, параграф 2 от Директива 92/85 на работа, различна от заеманата от нея преди бременността ѝ, националният съд трябва да може да се увери, че: a) такава работничка получава трудово възнаграждение еднакво или равностойно на това, което би било предоставено на работник от мъжки или женски пол, който поради здравословни причини, би трябвало да бъде назначен на друга еднаква или равностойна работа на тази, на която временно е преместена бременната работничка, и б) че временно назначената на работа, различна от заеманата от нея преди бременността, бременна работничка, получава трудово възнаграждение, най-малкото еднакво или равностойно на това, което се заплаща на работниците от мъжки или женски пол, заемащи еднаква или равностойна работа.
63. По отношение на посочената в предходната точка буква a) смятам за полезно да поясня, в същия смисъл като мотивите, поддържани от генералния адвокат Poiares Maduro в заключението му по дело Gassmayr(14), че практиката на Съда позволява, без да е необходимо бременността да се приравнява на болест(15), с оглед на проверката дали нивото на защита, включително на нивото на предоставеното на бременните работнички трудово възнаграждение, е подходящо, да се сравни начинът, по който се третират последните в сравнение с работник от мъжки (или женски) пол, чието здравословно състояние налага назначаването му на друга работа. Това сравнение трябва да се направи, разбира се, като се има предвид, че назначаването на бременната работичка по естеството си е временно, което не е непременно така в случая на работници от мъжки или женски пол, които трябва да бъдат назначени на друга работа по медицински причини.
64. В делото по главното производство запитващата юрисдикция не се допитва до Съда по този въпрос. За сметка на това, що се отнася до посочената в точка 62 от настоящото заключение буква б), от становищата, представени от ответника в главното производство, както и от финландското правителство, е видно, че в съответствие с член 16, буква Б, точка 4 от Колективния трудов договор на летателния персонал, за да се избегне излагането ѝ на санитарни рискове, назначената на наземна работа бременна стюардеса получава основната си работна заплата, увеличена с премиите („lisäpäiväpalkka“ за годишен отпуск), определени в зависимост от осреднената стойност на премиите, предоставени на всички стюарди и стюардеси, попадащи в същата категория от гледна точка на заплащането. Следва да се напомни също така, че както посочва в съдебното заседание финландското правителство, като потвърждава изложеното от ответника в главното производство в писменото му становище, ищцата в главното производство се е ползвала от по-високо трудово възнаграждение в сравнение с изплащаното на лице, редовно извършващо равностойна наземна работа. Ако запитващата юрисдикция трябва да провери тези сведения, струва ми се, че правилата за определяне на трудовото възнаграждение на временно назначената на наземна работа ищца в главното производство биха съответствали на изискването, което посочих в буква б) от точка 62 от настоящото заключение.
65. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на първата част от поставения от запитващата юрисдикция преюдициален въпрос, че член 11, точка 1 от Директива 92/85 трябва да се тълкува в смисъл, че той не налага на държавите членки да гарантират на бременна работничка, която временно е назначена на друга работа, трудово възнаграждение в същия размер като това, което средно е получавала преди съответната про мяна на работата. При все това запитващата юрисдикция следва да провери дали на заинтересованата бременна работничка е гарантирано подходящо трудово възнаграждение по смисъла на член 11, точка 1 от Директива 92/85, така че да бъде спазен принципът на равно заплащане на мъжете и жените за равен труд или за труд с равна стойност по смисъла на член 141, параграф 1 ЕО.
Б –	По втората част от преюдициалния въпрос: значението на условията, при които се определя структурата на трудовото възнаграждение на бременна работничка, назначена на друга работа
66. Втората част от поставения от запитващата юрисдикция преюдициален въпрос предполага по същество да се определи дали за целите на тълкуването на член 11, точка 1 от Директива 92/85 са от значение условията, при които се определя структурата на трудовото възнаграждение на бременна работничка, временно назначена на друга работа, различна от заеманата от нея преди бременността ѝ.
67. Бих искал да напомня, че въпросът, който запитващата юрисдикция следва да реши в делото по главното производство е дали в допълнение на основното месечно трудово възнаграждение, което получава, ищцата в главното производство има право да ѝ бъдат запазени различните премии, една част от които изглежда са свързани с качеството ѝ на ръководител кабинен състав, а друга част с неудобствата и условията на работа на даден летателен състав.
68. Според мен няма никакво съмнение, че получаваните от ищцата в главното производство премии попадат в понятието „заплащане“ по смисъла на член 141, параграф 2 ЕО, съгласно който „под заплащане се разбира обичайната основна или минимална заплата или надница, както и всяка друга придобивка в пари или в натура, изплатена пряко или непряко от работодателя на работника за неговия труд“.
69. Въпросът е да се установи обаче дали при определянето на запазването на подходящо трудово възнаграждение по смисъла на член 11, точка 1 от Директива 92/85 държавите членки имат пълна свобода на действие при избора на елементите от възнаграждението на временно назначената на друга работа бременна работничка, които ще бъдат запазени в периода на назначаването.
70. В това отношение смятам, че тяхната свобода на преценка би трябвало да бъде ограничена не само от спазването на условията, които изложих в точка 62 от настоящото заключение, но и по-конкретно от естеството на придобивките, които са част от структурата на трудовото възнаграждение на въпросната работничка.
71. Всъщност изглежда, че освен основната работна заплата елементите от трудовото възнаграждение, които са свойствени или присъщи за професионалния статут на работника, по-специално за прослуженото време и/или за професионалната му квалификация, сред които в делото по главното производство могат да се включат премиите, изплащани на основание на качеството ръководител кабинен състав на ищцата в главното производство, би трябвало да бъдат запазени, независимо от това на каква работа е временно назначена бременната работничка.
72. За сметка на това елементите от трудовото възнаграждение, чиято цел е главно да компенсират особените условия и неудобства на работата, заемана от бременната работничка преди временното ѝ назначаване на нова работа и които именно са в основата на това назначаване, по принцип не би трябвало да се вземат предвид при преценката дали трудовото възнаграждение, предоставено на назначената на временна работа бременна работничка, е подходящо по смисъла на член 11, точка 1 от Директива 92/85(16) . Всъщност тези елементи от трудовото възнаграждение по естеството си са свойствени на временни неудобства, които работничката понася на предходната си работа, на която тя временно не е назначена. Освен това, тъй като тези придобивки могат да варират в зависимост от голям брой фактори, съдебната проверка дали е подходящо изплатеното трудово възнаграждение, в приложение на член 11, точка 1 от Директива 92/85, би могла да се окаже значително затруднена.
73. Разграничението, което изглежда уместно да се направи между различните елементи на трудовото възнаграждение в зависимост от това дали те са изплатени поради професионалната квалификация на работничката или на основание на неудобствата, свързани със заеманата от нея преди бременността работа, е част и от спазването на принципа на равно третиране на работниците от мъжки и женски пол. Според мен това разграничение дава възможност да се избегнат евентуални практики, чиято цел е да се намалява систематично трудовото възнаграждение на бременните жени, временно назначени на работа, различна от заеманата от тях преди бременността им, отвъд обективните съображения, свързани с трудностите на предходната им работа, които са отстранени, за да се избегне увреждането им по време на бременността чрез временното им назначаване на нова работа.
74. Ето защо според мен запитващата юрисдикция трябва да провери дали в трудовото възнаграждение, получавано от ищцата в главното производство на работата, на която временно е назначена поради бременността си, са взети предвид елементите на трудовото възнаграждение, които са свойствени или присъщи за статута или професионалната квалификация на съответната бременна работничка.
75. Поради това предлагам на Съда да отговори на втората част от зададения му в този смисъл преюдициален въпрос, че за да се прецени дали посоченото в член 11, точка 1 от Директива 92/85 трудово възнаграждение е подходящо, запитващата юрисдикция трябва да провери дали в трудовото възнаграждение, получавано от бременната работничка на работата, на която е временно назначена поради бременността си, са взети предвид елементите на трудовото възнаграждение, които са свойствени или присъщи за статута или професионалната квалификация на съответната бременна работничка.
V – Заключение
76. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на поставения от Helsingin käräjäoikeus преюдициален въпрос да се отговори по следния начин:
„Член 11, точка 1 от Директива 92/85/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременни работнички и на работнички родилки или кърмачки (Десета специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО) трябва да се тълкува в смисъл, че той не налага на държавите членки да гарантират на бременна работничка, която временно е назначена на друга работа, трудово възнаграждение в същия размер като това, което средно е получавала преди съответната промяна на работата. При все това запитващата юрисдикция следва да провери дали на заинтересованата бременна работничка е гарантирано подходящо трудово възнаграждение по смисъла на член 11, точка 1 от Директива 92/85, така че да бъде спазен принципът на равно заплащане на мъжете и жените за равен труд или за труд с равна стойност по смисъла на член 141, параграф 1 ЕО.
За да се прецени дали посоченото в член 11, точка 1 от Директива 92/85 трудово възнаграждение е подходящо, запитващата юрисдикция трябва да провери дали в трудовото възнаграждение, получавано от бременната работничка на работата, на която е временно назначена поради бременността си, са взети предвид елементите на трудовото възнаграждение, които са свойствени или присъщи за статута или професионалната квалификация на съответната бременна работничка.“
(1) .
(2)  –	ОВ L 348, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 3, стр. 3.
(3)  –	Решение от 16 юли 2009 г. по дело Mono Car Styling (C‑12/08, все още непубликувано в Сборника, точка 59 и цитираната съдебна практика).
(4)  –	Пак там (точка 60).
(5)  –	По отношение на другите директиви, отнасящи се до социалната област, вж. Решение от 30 януари 1985 г. по дело Комисия/Дания (143/83, Recueil, стр. 427, точки 8 и 9), Решение от 10 юли 1986 г. по дело Комисия/Италия (235/84, Recueil, стр. 2291, точка 20), Решение от 8 юли 1999 г. по дело Fernández de Bobadilla (C‑234/97, Recueil, стр. I‑4773, точка 19), както и Решение от 18 декември 2008 г. по дело Ruben Andersen (C‑306/07, Сборник, 2008 г., стр. І‑10279, точка 25).
(6)  –	В това отношение вж. по-специално точка 160 от моето заключение, представено във връзка с Решение от 18 декември 2007 г. по дело Laval un Partneri (C‑341/05, Recueil, стр. I‑11767).
(7)  –	В текста на тази разпоредба на други езици като този на немски език („der Fortzahlung eines Arbeitsentgelts“), на английски език („the maintenance of a payment“), на испански език („el mantenimiento de una remuneración“) и на италиански език („il mantenimento di una retribuzione“) също се използва съответствието на неопределителния член. Поради факта, че във финландския език не съществуват определителен и неопределителен член, текстът на финландски език („palkan maksun jatkuminen“) би могъл да съдържа известно двусмислие, което може отчасти да е причина за преюдициалния въпрос. Това обаче не променя обстоятелството, че в текста на член 11, точка 1 на финландски език не се уточнява, че трудовото възнаграждение, което трябва да продължи да се изплаща на бременната работничка, докато е временно назначена на друга работа, трябва да бъде същото като това, което ѝ е предоставяно на първоначалната работа.
(8)  –	Решение от 27 октомври 1998 г. (C‑411/96, Recueil, стр. I‑6401).
(9)  –	Решение по дело Boyle и др., посочено по-горе, точка 34 (курсивът е мой).
(10)  –	Решение от 13 февруари 1996 г. (C‑342/93, Recueil, стр. I‑475, точки 20 и 25).
(11)  –	В това отношение бих искал да добавя, че в първоначалното предложение на Комисията от 17 октомври 1990 г. (COM(90) 406 окончателен), член 3, параграф 2 от предложението за директива предвижда, че държавите членки гарантират на назначената на друга работа бременна работничка запазването на трудовото възнаграждение . Следователно съставителите на директивата изрично са избрали да избегнат такава формулировка, като в крайна сметка са предпочели тази, която е възприета в член 11, точка 1 от Директива 92/85.
(12)  –	А именно предишния член 118 А от Договора за ЕО.
(13)  –	Вж. в това отношение първо, седмо и осмо съображение от Директива 92/85.
(14)  –	Вж. по-специално точка 18 от неговото заключение, представено на 3 септември 2009 г. по дело (C‑194/08), висящо пред Съда.
(15)  –	Решение от 14 юли 1994 г. по дело Webb (C‑32/93, Recueil, стр. I‑3567, точка 25).
(16)  –	Няма пречка обаче държавите членки да вземат предвид това в рамките на свободата на преценка, с която разполагат, и да включат този вид елементи на трудовото възнаграждение при запазване на подлежащото на гарантиране съответно трудово възнаграждение.