62021CJ0501
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
15 юни 2023 година (
*1
)
„Обжалване — Жалба за отмяна — Споразумение за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия — Решение (ЕС) 2020/135 — Граждани на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия — Последици от посоченото споразумение за статута на граждани на Европейския съюз и на свързаните с този статут права за тези граждани — Член 263, четвърта алинея ДФЕС — Процесуална легитимация — Условия — Правен интерес“
По дело C‑501/21 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 13 август 2021 г.,
Harry Shindler, с местожителство в Сан Бенедето дел Тронто (Италия),
Christopher David Randolph, с местожителство в Балинласа, Белкара, Касълбар (Ирландия),
Douglas Edward Watson, с местожителство в Бомон (Франция),
Michael Charles Strawson, с местожителство в Сералонг (Франция),
Hilary Elizabeth Walker, с местожителство в Кадис (Испания),
Sarah Caroline Griffiths, с местожителство в Клавие (Франция),
James Graham Cherrill, с местожителство в Сент-Коломб-де-Дюра (Франция),
Anita Ruddell Tuttell, с местожителство в Фонтейн-л’Еталон (Франция),
Joséphine French, с местожителство в Упия (Франция),
William John Tobbin, с местожителство във Ван (Франция),
представлявани от J. Fouchet, avocat,
жалбоподатели,
като другата страна в производството е
Съвет на Европейския съюз, за който се явяват M. Bauer, J. Ciantar и R. Meyer, в качеството на представители,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: M. Safjan, председател на състава, N. Jääskinen (докладчик) и M. Gavalec, съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си г‑н Harry Shindler, г‑н Christopher David Randolph, г‑н Douglas Edward Watson, г‑н Michael Charles Strawson, г‑жа Hilary Elizabeth Walker, г‑жа Sarah Caroline Griffiths, г‑н James Graham Cherrill, г‑жа Anita Ruddell Tuttell, г‑жа Joséphine French и г‑н William John Tobbin молят да се отмени определението на Общия съд на Европейския съюз от 8 юни 2021 г., Shindler и др./Conseil (T‑198/20, наричано по-нататък „обжалваното определение“, EU:T:2021:348), с което посоченият съд е отхвърлил като недопустима тяхната жалба за пълна или частична отмяна, от една страна, на Споразумението за оттеглянето на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (ОВ L 29, 2020 г., стр. 7, наричано по-нататък „Споразумението за оттегляне“) и от друга страна, на Решение (ЕС) 2020/135 на Съвета от 30 януари 2020 година относно сключването на Споразумението за оттегляне на Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия от Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия (ОВ L 29, 2020 г., стр. 1, наричано по-нататък „спорното решение“) (наричани по-нататък заедно „спорните актове“).
Обстоятелствата по спора и спорните актове
2
Жалбоподателите са граждани на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, пребиваващи в Ирландия, Испания, Франция и Италия.
3
На 23 юни 2016 г. гражданите на Обединеното кралство се произнасят с референдум в полза на оттеглянето на своята държава от Европейския съюз.
4
На 29 март 2017 г. Обединеното кралство уведомява Европейския съвет за намерението си да се оттегли от Съюза съгласно член 50, параграф 2 ДЕС.
5
На 24 януари 2020 г. представителите на Съюза и на Обединеното кралство подписват Споразумението за оттегляне.
6
На 30 януари 2020 г. Съветът на Европейския съюз приема спорното решение. Съгласно член 1 от това решение Споразумението за оттегляне е одобрено от името на Съюза и Европейската общност за атомна енергия.
7
На 31 януари 2020 г. Обединеното кралство се оттегля от Европейския съюз и от Европейската общност за атомна енергия. На 1 февруари 2020 г. Споразумението за оттегляне влиза в сила.
Производството пред Общия съд и обжалваното определение
8
На 30 март 2020 г. жалбоподателите подават в секретариата на Общия съд жалба за пълна или частична отмяна на спорните актове.
9
На 21 април 2020 г. жалбоподателите представят писмено становище, в което искат Общият съд да отправи преюдициални въпроси до Съда. На 28 април 2020 г. председателят на Общия съд решава да не приложи това писмено становище към преписката по делото.
10
С отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 14 юли 2020 г., Съветът повдига възражение за недопустимост на жалбата.
11
На 21 август 2020 г. жалбоподателите представят своето становище по това възражение.
12
С определение от 5 ноември 2020 г. Общият съд постановява, че ще се произнесе по възражението за недопустимост с решението по същество и не се произнася по съдебните разноски.
13
На 18 януари 2021 г. Съветът представя писмена защита. На 11 февруари 2021 г. председателят на десети разширен състав на Общия съд решава да не уведомява жалбоподателите за писмената защита.
14
С писмо, подадено в секретариата на Общия съд на 19 януари 2021 г., жалбоподателите искат спиране на производството по разглеждане на жалбата. С писмо, постъпило в секретариата на 8 февруари 2021 г., Съветът представя становището си по искането за спиране на производството. С решение от 10 февруари 2021 г. председателят на десети разширен състав отхвърля посоченото искане за спиране на производството.
15
На първо място, в точки 19—21 от обжалваното определение Общият съд приема, че макар преди това да е решил да се произнесе по повдигнатото от Съвета възражение за недопустимост с решението по същество, той разполага с достатъчно данни от материалите по преписката, за да се произнесе с определение в съответствие с член 130 от своя процедурен правилник.
16
На второ място, що се отнася до предмета на жалбата, след като в точки 22—28 от обжалваното определение припомня, че когато е сезиран с жалба срещу сключено от Съюза международно споразумение, съдът на Съюза променя правната квалификация на тази жалба като насочена срещу решението за одобряване на сключването на това споразумение, Общият съд променя правната квалификация на подадената от жалбоподателите жалба като насочена само срещу спорното решение.
17
На трето място, що се отнася до основателността на повдигнатото от Съвета възражение за недопустимост, Общият съд приема, че жалбоподателите не отговарят на нито едно от условията, предвидени за процесуалната легитимация по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
18
В това отношение в точка 32 от обжалваното определение Общият съд отбелязва, че за целите на преценката на процесуалната легитимация на жалбоподателите следва да се вземе предвид не само спорното решение, но и естеството и съдържанието на Споразумението за оттегляне.
19
В този контекст Общият съд констатира, първо, в точка 33 от обжалваното определение, че жалбоподателите не са адресати нито на спорното решение, нито на Споразумението за оттегляне и че следователно те не разполагат с право на жалба по член 263, четвърта алинея, първа част от изречението ДФЕС.
20
Второ, що се отнася до процесуалната легитимация на жалбоподателите от гледна точка на член 263, четвърта алинея, втора част от изречението ДФЕС, и по-специално до условието жалбоподателят да е лично засегнат, в точка 49 от обжалваното определение Общият съд припомня, че жалбоподателите трябва да докажат, че доколкото би ги лишило от статута им на граждани на Съюза и от свързаните с този статут права, посоченото решение ги засяга поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по същия начин както адресатите на това решение.
21
В точка 57 от обжалваното определение Общият съд приема, че жалбоподателите не са лично засегнати от спорното решение и следователно не са процесуално легитимирани на основание член 263, четвърта алинея, втора част от изречението ДФЕС, без да е необходимо да се проверява дали те са пряко засегнати от това решение.
22
Трето, що се отнася до процесуалната легитимация на жалбоподателите от гледна точка на член 263, четвърта алинея, трета част от изречението ДФЕС, в точки 62—64 от обжалваното определение Общият съд отбелязва, че спорното решение е „незаконодателен акт с общо приложение“.
23
В точки 80 и 81 от обжалваното определение Общият съд приема, че понятието „подзаконови актове“ по смисъла на член 263, четвърта алинея, трета част от изречението ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не обхваща решенията за одобряване на сключването на международно споразумение като спорното решение, с което се одобрява сключването на споразумение за определяне на реда и условията за оттеглянето на държава членка от Съюза.
24
При тези условия в точки 82 и 83 от обжалваното определение Общият съд приема, че жалбоподателите нямат процесуална легитимация от гледна точка на член 263, четвърта алинея, трета част от изречението ДФЕС, че повдигнатото от Съвета възражение за недопустимост трябва да бъде уважено и че поради това жалбата трябва да се отхвърли като недопустима.
Производството пред Съда и исканията на страните в производството по обжалване
25
На 13 август 2021 г. жалбоподателите подават в секретариата на Съда жалба срещу обжалваното определение.
26
С жалбата си жалбоподателите молят Съда:
–
да отмени обжалваното определение,
–
да отмени изцяло спорните актове,
–
при условията на евентуалност, да отмени спорните актове в частта, в която, считано от 1 февруари 2020 г., те разграничават гражданите на Съюза и тези на Обединеното кралство, и по-специално шестата алинея от преамбюла и членове 9, 10 и 127 от Споразумението за оттегляне, и
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски, „включително адвокатско възнаграждение“.
27
Съветът моли Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
28
С актове, подадени в секретариата на Съда на 6 и 9 януари 2023 г., страните отговарят на поставения от Съда на основание член 61 от неговия процедурен правилник въпрос за писмен отговор относно евентуалните последици, които следва да се изведат от решение от 9 юни 2022 г., Préfet du Gers и Institut national de la statistique et des études économiques (C‑673/20, EU:C:2022:449), за преценката на допустимостта на подадената до Общия съд жалба.
29
С акт, подаден в секретариата на Съда на 1 март 2023 г., представителят на жалбоподателите уведомява Съда за смъртта на г‑н Shindler, настъпила на 20 февруари 2023 г., без да посочи дали неговите правоприемници продължават да водят производството.
По жалбата
30
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват по същество две основания, първото от които е процесуално нарушение, допуснато в производството пред Общия съд, а второто — грешки при прилагане на правото при преценката на допустимостта на жалбата.
По първото основание
Доводи на страните
31
В рамките на първото основание за обжалване жалбоподателите твърдят, че Общият съд е нарушил член 130 от своя процедурен правилник, както и принципа на справедлив съдебен процес.
32
В това отношение жалбоподателите поддържат, на първо място, че целта на този член е да се предостави възможност на страните да обсъдят всички изложени пред Общия съд основания, като при това спазят определените им нови срокове. Така жалбоподателите упрекват Общия съд, от една страна, че на основание този член е определил срок на Съвета да представи защитата си по същество, без впоследствие да им предостави нов срок, за да могат да изложат становищата си както по повдигнатото от тази институция възражение за недопустимост, така и по представената от нея писмена защита.
33
От друга страна, жалбоподателите оспорват отказа на Общия съд да ги уведоми за тази писмена защита и отхвърлянето от негова страна на жалбата им с обжалваното определение, без да проведе съдебно заседание, нито да предостави каквато и да било информация относно хода на производството, след като е постановил, че ще се произнесе по възражението за недопустимост с решението по същество.
34
От това жалбоподателите правят извод, че са били „заблудени“ относно хода на производството пред Общия съд и че страните в производството не са били равнопоставени. Жалбоподателите изтъкват, че не са имали възможност да изложат становището си. По този начин Общият съд нарушил принципа на равни процесуални възможности, който произтича от самото понятие за справедлив съдебен процес, гарантирано по-специално в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
35
Освен това жалбоподателите поддържат, че Общият съд се е произнесъл в нарушение на член 64 от своя процедурен правилник, доколкото съгласно този член той трябва да „взема предвид само процесуални документи и доказателства, с които представителите на страните са могли да се запознаят и по които са имали възможност да вземат отношение“. Според жалбоподателите това процесуално нарушение се потвърждава от факта, че Общият съд е уведомил жалбоподателя за писмената защита, представена от Съвета по дело T‑231/20, Price/Съвет.
36
На второ място, жалбоподателите изтъкват, че на 19 януари 2021 г. са поискали спиране на производството на основание член 69 от Процедурния правилник на Общия съд, за да може последният да се произнесе „след изслушване на страните“ съгласно член 54 от Статута на Съда на Европейския съюз. Страните обаче изобщо не били изслушани по молбата за спиране на производството.
37
На трето място, жалбоподателите поддържат, че Общият съд е решил делото, без да се произнесе по искането на Съвета за сезиране на Съда поради „идентичността на поставените от жалбоподателите въпроси по същество“, и въпросите, които са предмет на преюдициалните запитвания, отправени от Tribunal judiciaire de Perpignan (Първоинстанционен съд Перпинян, Франция) и от Tribunal judiciaire d’Auch (Първоинстанционен съд Ош, Франция) на основание член 267 ДФЕС.
38
Съветът изтъква, че първото основание за обжалване очевидно следва да се отхвърли.
Съображения на Съда
39
На първо място, що се отнася до твърденията, в рамките на които жалбоподателите упрекват Общия съд, че е нарушил членове 64 и 130 от своя процедурен правилник, следва да се припомни, че нито една разпоредба от Процедурния правилник на Общия съд не може да се тълкува в смисъл, че фактът, че Общият съд е решил съгласно член 130, параграф 7 от него да се произнесе по възражение за недопустимост с решението, с което се слага край на производството, означава, че той е лишен от възможността да отхвърли жалбата като недопустима с мотивирано определение, без да провежда устна фаза на производството. Напротив, от член 130, параграф 6 от Процедурния правилник на Общия съд всъщност следва, че в случай на възражение за недопустимост или за липса на компетентност Общият съд може да реши да започне устната фаза на производството (вж. в този смисъл определение от 19 февруари 2008 г., Tokai Europe/Комисия, C‑262/07 P, непубликувано, EU:C:2008:95, т. 26 и 27).
40
От това следва, че Общият съд не е допуснал никакво процесуално нарушение, като е решил, първо, на основание член 130, параграф 7 от Процедурния правилник да се произнесе по повдигнатото от Съвета възражение за недопустимост с решението по същество, а след това е решил да се произнесе с мотивирано определение.
41
Освен това от точка 10 от обжалваното определение е видно, че на 21 август 2020 г. жалбоподателите са представили в секретариата на Общия съд своето становище по възражението за недопустимост. Следователно е достатъчно да се констатира, че тъй като жалбоподателите са имали възможност да изложат становището си по посоченото възражение за недопустимост и Общият съд се е ограничил да се произнесе с мотивирано определение, без да реши въпросите по същество, са били спазени принципът на състезателност и съответно правото на защита на жалбоподателите.
42
Освен това следва да се констатира, че тъй като в обжалваното определение Общият съд не се е произнесъл по делото по същество, той не е нарушил и член 64 от своя процедурен правилник, доколкото е очевидно, че Общият съд не е взел предвид представената от Съвета писмена защита. Противно на твърденията на жалбоподателите, тези съображения не могат да бъдат поставени под въпрос поради факта, че в рамките на друго производство Общият съд е уведомил жалбоподателя за представената от Съвета писмена защита.
43
На второ място, що се отнася до твърденията, в рамките на които жалбоподателите упрекват Общия съд, че не е изслушал страните във връзка с тяхното искане за спиране на производството, направено на основание член 54 от Статута на Съда на Европейския съюз и член 69 от Процедурния правилник на Общия съд, от точка 16 от обжалваното определение е видно, че съответно на 19 януари и 8 февруари 2021 г. жалбоподателите са подали искане за спиране на производството и че Съветът е представил становището си по искането за спиране на производството, а с решение от 10 февруари 2021 г. председателят на десети разширен състав е отхвърлил посоченото искане за спиране на производството. Следователно тези твърдения не могат да бъдат приети и трябва да бъдат отхвърлени.
44
На трето място, що се отнася до твърденията, в рамките на които жалбоподателите упрекват Общия съд, че е решил делото, без да се произнесе по искането на Съвета за сезиране на Съда поради „идентичността на поставените от жалбоподателите въпроси по същество“, и въпросите, които са предмет на преюдициалните запитвания, отправени от Tribunal judiciaire de Perpignan (Първоинстанционен съд Перпинян) и от Tribunal judiciaire d’Auch (Първоинстанционен съд Ош) на основание член 267 ДФЕС, от преписката по делото пред Общия съд не е видно Съветът да е направил такова искане. Следователно тези твърдения също трябва да се отхвърлят.
45
По изложените съображения първото основание за обжалване трябва да се отхвърли.
По второто основание
Доводи на страните
46
В рамките на второто основание за обжалване жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото при преценката на процесуалната им легитимация от гледна точка на член 263, четвърта алинея, втора и трета част от изречението ДФЕС. Това основание за обжалване се разделя на две части.
47
В рамките на първата част от второто основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че спорното решение не може да се квалифицира като „подзаконов акт“ по смисъла на член 263, четвърта алинея, трета част от изречението ДФЕС.
48
Жалбоподателите напомнят, че в решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 60), Съдът е постановил, че целта на критерия за „подзаконови актове“ е да позволи на физическите и юридическите лица да подават при по-малко стриктни условия жалби за отмяна на актове с общо приложение, с изключение на законодателните актове. В точки 61 и 62, както и в точки 67—81 от обжалваното определение Общият съд обаче добавил „друго условие“, което не произтичало от установената с посоченото решение съдебна практика.
49
В това отношение жалбоподателите упрекват Общия съд, че в обжалваното определение е приел, че Споразумението за оттегляне е международно споразумение. Те поддържат, че към датата на подписване на това споразумение Обединеното кралство все още е било държава — членка на Съюза, и че следователно споразумението трябва да се счита за „вътрешен акт“ на Съюза.
50
Според жалбоподателите естеството на Споразумението за оттегляне се потвърждавало, от една страна, от самия предмет на това споразумение, който, както е видно от шеста алинея от неговия преамбюл, бил да се уредят положенията, създадени от правото на Съюза, и от друга страна, от разпоредбите на това споразумение, които свидетелстват за ограничаване на суверенитета на Обединеното кралство, като член 6 от него, който предвижда, че правото на Съюза продължава да се прилага, когато в Споразумението за оттегляне се прави позоваване на него, и член 4 от него, който гласи, че в случай на спор съдебните и административните органи на Обединеното кралство трябва надлежно да вземат предвид приложимата съдебна практика на Съда, постановена след края на т.нар. „преходен период“, предвиден в член 126 от това споразумение.
51
Освен това жалбоподателите оспорват анализа, направен от Общия съд в обжалваното определение относно „подзаконовите актове“, и по-специално анализа на въпроса дали решенията за одобряване на сключването на международно споразумение могат да се считат за такива актове. По-специално жалбоподателите упрекват Общия съд, че не е взел предвид член 275 ДФЕС. Тъй като този член предвиждал, че някои международни споразумения или определени актове са изключени от компетентността на Съда на Европейския съюз, въпросът в случая бил „дали Споразумението за оттегляне е акт, който попада в обхвата на общата външна политика или политиката на сигурност, или е приет на основание на разпоредби относно тази политика“. Според жалбоподателите обаче нито решението, с което се одобрява сключването на международно споразумение, нито подписването на това споразумение попадат в обхвата на общата външна политика или политиката на сигурност и поради това спорните актове не могат да бъдат изключени от компетентността на Съда.
52
Освен това жалбоподателите оспорват преценката на Общия съд относно предимството на сключените от Съюза международни споразумения пред другите актове с общо приложение. В това отношение те поддържат, че Съдът упражнява своята компетентност спрямо всички актове на институциите на Съюза, независимо дали са законодателни, или не, и че следователно международните споразумения са подзаконови актове, попадащи в приложното поле на член 263 ДФЕС.
53
Жалбоподателите поддържат, че спорните актове са подзаконови актове, които не включват мерки за изпълнение и чиито последици, като загубата на статута на гражданин на Съюза и на свързаните с този статут права, не зависят от наличието на такива мерки. Според тях те са процесуално легитимирани да оспорват тези актове на основание член 263, четвърта алинея, трета част от изречението ДФЕС.
54
В рамките на втората част от второто основание за обжалване жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при преценката на процесуалната им легитимация от гледна точка на член 263, четвърта алинея, втора част от изречението ДФЕС, тъй като спецификата на тяхното положение показвала, че те са лично засегнати от спорните актове.
55
Жалбоподателите поддържат в това отношение, че „са били лишени от възможността по демократичен начин да оспорят загубването на европейското си гражданство“, въпреки че били „пряко и лично засегнати“ от спорното решение.
56
В това отношение жалбоподателите изтъкват, че в точка 51 от обжалваното определение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че спорното решение ги засяга „поради обективното им качество на граждани на Обединеното кралство“. Жалбоподателите припомнят, че жалбата им в първоинстанционното производство е имала за цел отмяната на спорните актове „доколкото те не [са] запаз[или] европейското си гражданство и свързаните с него права“, че тя е целяла да покаже, че пребиваващите в Съюза граждани на Обединеното кралство съставляват „група специфични лица“, поради което „пропускането им“ ги засяга в по-голяма степен, отколкото други лица. Така условието жалбоподателят да е лично засегнат, трябва да се преценява с оглед на последиците от спорното решение за жалбоподателите, а не само с оглед на неговия предмет.
57
Освен това жалбоподателите оспорват съображенията на Общия съд в точка 52 от обжалваното определение, че изтъкнатите от тях обстоятелства не позволявали да се приеме, че те са част от „ограничен кръг лица“ по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 41 от това определение.
58
Жалбоподателите поддържат в това отношение, че въпросът дали е изпълнено условието жалбоподателят да е лично засегнат трябва да се прецени и в зависимост от съвместните последици от спорните актове. Според тях подзаконовите актове могат да засегнат голям брой лица, но това условие може да бъде действително преценено само като се вземе предвид начинът, по който тези актове засягат личното положение на посочените лица. Ето защо жалбоподателите били част от „ограничен кръг лица“, доколкото били потенциални гласоподаватели от Обединеното кралство на френските общински избори и сред тях имало вече избрани във Франция британски общински съветници, лица, пребиваващи във Франция, и лица, които не са могли да поискат двойно гражданство на Испания и на Обединеното кралство. Освен това загубата на статута на граждани на Съюза и на свързаните с този статут права имала и други особени последици, като намаляването на жизнения им стандарт, което доказвало наличието на правен интерес, предоставящ им процесуална легитимация.
59
Съветът оспорва твърденията на жалбоподателите и изтъква, че Общият съд правилно е приел, че последните нямат процесуална легитимация от гледна точка на член 263, четвърта алинея, втора и трета част от изречението ДФЕС.
Съображения на Съда
60
В самото начало следва да се отбележи, че Общият съд постановява, че жалбоподателите не разполагат с процесуална легитимация на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС, като съответно в точки 57 и 81 от обжалваното определение приема, че те не са лично засегнати от спорното решение по смисъла на втората част от изречението на тази разпоредба и че това решение не може да се квалифицира като подзаконов акт по смисъла на третата част от изречението на посочената разпоредба. От съображения за процесуална икономия Общият съд изхожда от схващането, че „загубата“ на статута на граждани на Съюза и свързаните с този статут права или „лишаването“ от този статут и тези права са последица от приемането на посоченото решение.
61
Без да е необходимо да се преценява дали, произнасяйки се по този начин, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, Съдът припомня, че съгласно постоянната съдебна практика всяко обстоятелство, отнасящо се до допустимостта на подадената до Общия съд жалба за отмяна, може да представлява абсолютно основание за отмяна, което Съдът, сезиран в рамките на производство по обжалване, е длъжен да разгледа служебно (определения от 5 септември 2013 г., ClientEarth/Conseil, C‑573/11 P, непубликувано, EU:C:2013:564, т. 20, и от 4 февруари 2021 г., Pilatus Bank/ЕИБ, C‑701/19 P, непубликувано, EU:C:2021:99, т. 23).
62
На първо място, съгласно постоянната съдебна практика, условие за допустимостта на жалба, подадена на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС от физическо или юридическо лице срещу акт, на който то не е адресат, е на това лице да се признае процесуална легитимация, каквато е налице в две хипотези. От една страна, такава жалба може да се подаде, при условие че актът засяга лицето пряко и лично. От друга страна, такова лице може да подаде жалба срещу подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение, ако същият го засяга пряко (вж. в този смисъл по-специално решения от 19 декември 2013 г., Telefónica/Комисия, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, т. 19, и от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, т. 59).
63
На второ място, жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, е допустима само ако това лице има интерес от отмяната на обжалвания акт. Такъв интерес предполага, че отмяната на този акт може сама по себе си да породи правни последици и че жалбата може по този начин чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала. Така правният интерес е основно и първостепенно изискване за всяка жалба (вж. в този смисъл решения от 19 октомври 1995 г., Rendo и др./Комисия, C‑19/93 P, EU:C:1995:339, т. 13, и от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, т. 55 и 58). За сметка на това правен интерес липсва, когато уважаването на жалбата не би могло само по себе си да удовлетвори жалбоподателя (вж. в този смисъл решения от 9 юни 2011 г., Evropaïki Dynamiki/ЕИБ, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, т. 49, и от 23 ноември 2017 г., Bionorica и Diapharm/Комисия, C‑596/15 P и C‑597/15 P, EU:C:2017:886, т. 85).
64
На трето място, правният интерес и процесуалната легитимация са две отделни условия за допустимост, които трябва да са налице кумулативно за физическото или юридическото лице, за да е допустима жалбата му за отмяна по член 263, четвърта алинея ДФЕС (решение от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, т. 62 и цитираната съдебна практика).
65
Предвид обстоятелствата в случая и без да е необходимо да се преценява дали Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото с постановеното в своите съображения в точки 45—57, 61, 62 и 67—81 от обжалваното определение, Съдът счита, че трябва служебно да разгледа въпроса дали жалбоподателите имат правен интерес.
66
В това отношение следва да се напомни, че член 50, параграф 1 ДЕС гласи, че всяка държава членка може да реши, в съответствие със своите конституционни изисквания, да се оттегли от Съюза. Решението за оттегляне от Съюза се взема само по волята на съответната държава членка при спазване на конституционните ѝ изисквания и следователно зависи само от нейния суверенен избор (вж. в този смисъл решения от 10 декември 2018 г., Wightman и др., C‑621/18, EU:C:2018:999, т. 50, и от 9 юни 2022 г., Préfet du Gers и Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, т. 53).
67
Освен това тъй като съгласно член 9 ДЕС и член 20, параграф 1 ДФЕС притежаването на гражданство на държава членка е задължително условие за придобиването и запазването на статута на гражданин на Съюза и за ползването на всички свързани с него права, загубата на посоченото гражданство съответно води за съответното лице до загубата на тези статут и права (решение от 9 юни 2022 г., Préfet du Gers и Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, т. 57).
68
Ето защо за жалбоподателите загубата на статута на граждани на Съюза и като последица от това загубата на свързаните с този статут права е автоматична последица само от суверенно решение на Обединеното кралство да се оттегли от Съюза съгласно член 50, параграф 1 ДЕС (вж. в този смисъл решение от 9 юни 2022 г., Préfet du Gers и Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, т. 59), а не от Споразумението за оттегляне или от спорното решение.
69
От това следва, че жалбата в първоинстанционното производство трябва да се отхвърли като недопустима, тъй като е насочена срещу спорните актове на основание, че за жалбоподателите те са довели до загуба на статута на граждани на Съюза и на свързаните с този статут права, въпреки че тази загуба произтича само от суверенното решение на Обединеното кралство да се оттегли от Съюза съгласно член 50, параграф 1 ДЕС.
70
Всъщност отмяната на спорното решение не може да донесе на жалбоподателите полза, която може да обоснове правен интерес, тъй като при всички случаи тази отмяна не би поставила под въпрос посочената загуба.
71
Тъй като жалбоподателите нямат процесуална легитимация да обжалват спорното решение, не е необходимо да се разглеждат доводите им, че е неправилна преценката на процесуалната им легитимация от гледна точка на член 263, четвърта алинея, втора и трета част от изречението ДФЕС. Всъщност евентуална грешка при прилагане на правото би била без значение за разрешаването на спора и не би засегнала диспозитива на обжалваното определение, доколкото жалбата в първоинстанционното производство е отхвърлена като недопустима (вж. в този смисъл решение от 24 март 2022 г., Wagenknecht/Комисия, C‑130/21 P, EU:C:2022:226, т. 43 и цитираната съдебна практика).
72
От това следва, че по съображенията, изложени в точки 69 и 70 от настоящото решение, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е заключил в точка 83 от обжалваното определение, че жалбата трябва да се отхвърли като недопустима.
73
Следователно второто основание за обжалване трябва да се отхвърли.
74
С оглед на всички изложени по-горе съображения жалбата следва да се отхвърли.
По съдебните разноски
75
По силата на член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
76
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
77
Тъй като жалбоподателите са загубили делото, те следва да бъдат осъдени да заплатят, наред с направените от тях съдебни разноски, и тези на Съвета в съответствие с неговите искания.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда г‑н Harry Shindler, г‑н Christopher David Randolph, г‑н Douglas Edward Watson, г‑н Michael Charles Strawson, г‑жа Hilary Elizabeth Walker, г-жа Sarah Caroline Griffiths, г‑н James Graham Cherrill, г‑жа Anita Ruddell Tuttell, г‑жа Joséphine French и г‑н William John Tobbin да заплатят съдебните разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.