62023CC0789
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 22 май 2025 година (
1
)
Дело C‑789/23 [Tatrauskė] (
i
)
I. J.
срещу
Registrų centras
(Преюдициално запитване, отправено от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд)
„Преюдициално запитване — Гражданство на Съюза — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Условия за вписване в националния регистър на брачен договор, сключен в друга държава членка — Изискване този договор да съдържа личния идентификационен номер на поне една от страните по него“
I. Въведение
1.
Литовският законодател е предвидил, че брачен договор, сключен в чужда държава, може да бъде вписан в Регистъра на брачните договори, ако съдържа личния идентификационен номер, даден от Регистъра на населението на Литва (наричан по-нататък „литовският личен идентификационен номер“), на поне единия от съпрузите. Този номер обаче не може да бъде включен в изготвено в Италия извлечение от акт за брак, потвърждаващо избрания от съпрузите режим на разделност на имуществото. В такъв случай съвместимо ли е с правото на Съюза да се откаже вписване в литовския Регистър на брачните договори на информацията относно правния имуществен режим, избран от граждани на Европейския съюз, сключили брак в Италия, единствено защото документът, служещ като основание за това вписване, не съдържа литовски личен идентификационен номер, с уточнението, че единият от съпрузите има такъв номер?
2.
Това е проблемът, пред който е изправена запитващата юрисдикция по настоящото дело. То дава възможност на Съда да развие практиката си относно правата, свързани с гражданството на Съюза, в областта на признаването на някои изготвени в една държава членка актове с оглед на вписването им в националните публични регистри на друга държава членка.
II. Литовското право
3.
Член 3.101 от Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas (Граждански кодекс на Република Литва, наричан по-нататък „Гражданският кодекс“) е озаглавен „Брачен договор“ и гласи:
„Брачният договор е споразумение между съпрузите, което определя техните имуществени права и задължения по време на брака, както и след развод или законна раздяла (раздяла)“.
4.
Член 3.103 от Гражданския кодекс е озаглавен „Форма на брачния договор“ и гласи:
„1.   Брачният договор се сключва с нотариален акт.
2.   Брачният договор и измененията в него се вписват в Регистъра на брачните договори […].
3.   Брачният договор и измененията в него са противопоставими на трети лица само ако договорът и измененията в него са вписани в Регистъра на брачните договори. Това правило не се прилага, ако към момента на сключване на правен акт третите лица са знаели за брачния договор или за измененията в него“.
5.
Организацията и функционирането на Регистъра на брачните договори, посочен в член 3.103, параграф 2 от Гражданския кодекс, са уредени с Vedybų sutarčių registro nuostatai (Наредба за Регистъра на брачните договори), приета с Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimas Nr. 1284 „Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo“ (Постановление № 1284 на Министерския съвет на Република Литва от 13 август 2002 г. за одобряване на Наредба за Регистъра на брачните договори). Редакцията на Наредбата за Регистъра на брачните договори, приложима към спора в главното производство, е от 10 септември 2015 г., изменена с Постановление № 773 на Министерския съвет на Република Литва от 8 юли 2020 г. (наричана по-нататък „Наредбата за Регистъра“).
6.
Точки 2 и 8 от Наредбата за Регистъра гласят съответно, че „[ц]елта на Регистъра е вписване на обстоятелствата и актовете, посочени в точка 13 от Наредбата за Регистъра“, и че „[а]дминистраторът на Регистъра е VĮ Registrų centras [Служба по вписванията, Литва]“.
7.
Точка 13 от тази наредба гласи:
„Подлежащи на вписване в Регистъра обстоятелства са:
13.1 брачните договори,
[…]
13.3 фактите на делба на имущество, предвидени в [Гражданския кодекс]“.
8.
Точка 67 от посочената наредба предвижда:
„Брачен договор или договор за съжителство, сключен в чужда държава, може да бъде вписан в Регистъра, ако съдържа личния идентификационен номер, даден от Регистъра на населението на Литва, на поне една от страните по договора“.
9.
Съгласно точка 68 от същата наредба:
„Когато един от съпрузите или съжителстващите лица желае да впише брачен договор или договор за съжителство, заверен в чужда държава, да впише изменения в такъв договор или да впише данни относно прекратяването на такъв договор, той може да предостави данните за вписване в Регистъра лично или чрез упълномощено лице, по пощата или по електронен път, по ред, определен от администратора на Регистъра“.
10.
Постановление № 1263 от 14 декември 2022 г. (
2
) внася изменение в Наредбата за Регистъра, считано от 1 януари 2023 г., от която дата вписването на брачен договор или договор за съжителство, сключен в чужда държава, вече не е обвързано с условието този договор да съдържа литовския личен идентификационен номер на поне една от страните по него.
III. Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
11.
Жалбоподателката в главното производство, I. J., е гражданка на Съюза и е вписана в Регистъра на населението на Литва (
3
).
12.
През 2006 г. жалбоподателката в главното производство и C. B., италиански гражданин, сключват брак в Италия. Бракът е вписан в брачния регистър на италианска община. Извлечението от акта за брак съдържа бележка, съгласно която в акта за брак е отбелязано, че съпрузите са избрали режим на разделност на имуществото.
13.
Разглежданият брак е вписан в службата за гражданско състояние в Литва.
14.
На 15 февруари 2022 г. жалбоподателката в главното производство подава заявление до Службата по вписванията за вписване в Регистъра на брачните договори на правен факт, отнасящ се до нейния брачен имуществен режим (а именно делбата на имущество между съпрузите, наричана по-нататък „делбата на имущество“).
15.
С решение от 9 март 2022 г. Службата по вписванията отхвърля това заявление, като се позовава по-специално на точки 13, 67 и 68 от Наредбата за Регистъра. Тя пояснява, че извлечението от акта за брак, представено от жалбоподателката в главното производство, може да бъде вписано в Регистъра на брачните договори като брачен договор, ако жалбоподателката представи заверено от нотариус или друго компетентно длъжностно лице в Италия допълнение (приложение) към акта за брак, съдържащо литовския личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите. Освен това Службата по вписванията посочва, че физическите лица не са доставчици на данни за целите на вписването на делба на имущество и съответно че делбата на имущество не може да бъде вписана в Регистъра на брачните договори.
16.
Към преписката по делото жалбоподателката в главното производство е приложила копие на електронно писмо, от което е видно, че е подала заявление до съответната служба по гражданското състояние в Италия за издаване на извлечение от акта за брак, което да съдържа литовския ѝ личен идентификационен номер, посочен в нейната лична карта, но че тази служба е отхвърлила заявлението ѝ, отбелязвайки, че номерът не може да бъде вписан в извлечението от акта за брак, тъй като тя не може да завери тази информация. Жалбоподателката в главното производство е представила и удостоверение, издадено от италиански нотариус, в което е отбелязано, че съгласно член 162, втора алинея от Codice civile (Граждански кодекс) изборът на режим на разделност на имуществото на съпрузите може да бъде деклариран и в акта за брак.
17.
Жалбоподателката в главното производство обжалва решението от 9 март 2022 г. пред Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва). С решение от 29 юни 2022 г. този съд отхвърля жалбата като неоснователна. В мотивите на решението си той посочва, че не са изпълнени предвидените в точка 67 от Наредбата за Регистъра условия за вписване в Регистъра на брачните договори на сключен в чужда държава договор, и по-специално че брачният договор не съдържа литовския личен идентификационен номер на поне една от страните по него.
18.
Жалбоподателката в главното производство обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд).
19.
Тази юрисдикция, заседаваща в разширен състав, счита, че жалбоподателката в главното производство всъщност цели да впише в Регистъра на брачните договори не делбата на имущество, а брачния си договор (
4
) и че положението ѝ е уредено в точка 68 от Наредбата за Регистъра, съгласно която единият от съпрузите може да поиска вписването в Регистъра на брачните договори на брачен договор, заверен в чужда държава. Тя отбелязва също така, че съгласно точка 67 от тази наредба вписването на сключен в чужда държава договор все пак е подчинено на условието той да съдържа литовския личен идентификационен номер на поне една от страните по него.
20.
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно италианското право в акта за брак може да се съдържа избраният от съпрузите правен имуществен режим. Извлечението от акта за брак на жалбоподателката в главното производство, което е изготвено в Италия, обаче не съдържа личните идентификационни номера на съпрузите. Макар липсата на тези номера да не е пречка за вписването на брака в службата по гражданското състояние в Литва, посочването им все пак се изисква за вписването на сключения от съпрузите брачен договор в Регистъра на брачните договори.
21.
Поради това запитващата юрисдикция иска да се установи дали може да се счита, че въведената с Наредбата за Регистъра правна уредба може да ограничи свободното движение на гражданите на Съюза по смисъла на член 21 ДФЕС.
22.
При това положение Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 21, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която брачен договор, сключен в друга държава — членка на Европейския съюз, не може да бъде вписан в Регистъра на брачните договори, ако този договор не съдържа [литовския личен идентификационен номер] на поне една от страните по договора, когато при обстоятелства като тези в настоящия случай компетентните органи на държавата членка, в която е сключен брачният договор, отказват да предоставят извлечение от този договор, допълнено с релевантните лични идентификационни данни?“.
23.
Писмени становища представят литовското правителство и Европейската комисия. По делото не е проведено съдебно заседание.
IV. Анализ
А. По допустимостта
24.
Литовското правителство поддържа, че преюдициалното запитване е недопустимо. То изтъква, че правната уредба, в сила от 1 януари 2023 г., не предвижда брачните договори, сключени в чужда държава, задължително да съдържат литовския личен идентификационен номер на поне една от страните по тях, за да могат да бъдат вписани в Регистъра на брачните договори. Следователно преюдициалният въпрос бил ирелевантен и съответно не било необходимо Съдът да се произнася по него.
25.
В отговор на искане на Съда за предоставяне на информация запитващата юрисдикция уточнява, че като общо правило, съдът упражнява контрол за законосъобразност и правилност на дадено административно решение с оглед на фактическото и правното положение, което е съществувало към момента на приемането му. Следователно при обстоятелства като разглежданите в главното производство изменението на съответната правна уредба само по себе си не е от значение за разглеждането на това дело. Запитващата юрисдикция посочва също така, че жалбоподателката в главното производство не е оттеглила жалбата си и че съгласно информацията, с която разполага, същата не е подала ново заявление за вписване след 1 януари 2023 г. При това положение запитващата юрисдикция е длъжна да разгледа тази жалба, и тъй като с нея се иска по-специално отмяна на решението от 9 март 2022 г., да се произнесе по законосъобразността и правилността на това административно решение.
26.
В това отношение е важно да се припомни, че само националният съд, който е сезиран със спора в главното производство, може да прецени необходимостта от преюдициално решение и релевантността на въпросите, които поставя на Съда и които се ползват с презумпция за релевантност. Следователно, щом като поставеният въпрос се отнася до тълкуването или валидността на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе, освен ако е очевидно, че исканото тълкуване няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, ако проблемът е от хипотетично естество или още ако Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на посочения въпрос (
5
).
27.
В случая, с оглед на информацията, предоставена от запитващата юрисдикция, въпросът за тълкуването на член 21, параграф 1 ДФЕС е релевантен за спора, с който е сезирана тази юрисдикция, и отговорът на Съда ѝ е необходим, за да се произнесе по спора в главното производство в съответствие с правото на Съюза.
28.
При тези обстоятелства считам, че преюдициалният въпрос е допустим.
Б. По същество
29.
С преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 21, параграф 1 ДФЕС допуска правна уредба на държава членка, съгласно която брачен договор, сключен в друга държава членка, не може да бъде вписан в регистъра на брачните договори на първата държава членка само защото не съдържа личния идентификационен номер, даден от националния регистър на населението на първата държава членка, на поне една от страните по този договор, когато компетентните органи на държавата членка, в която е сключен брачният договор, отказват да предоставят извлечение от този договор, съдържащо разглеждания номер.
30.
За да се отговори на този въпрос, следва, на първо място, да се провери дали положението на жалбоподателката в главното производство попада в материалното приложно поле на правото на Съюза, и по-специално на нормите, уреждащи упражняването от гражданин на Съюза на правото му на свободно движение. При утвърдителен отговор следва, на второ място, да се провери дали прилагането на разглежданата национална правна уредба представлява ограничение на свободното движение на гражданите на Съюза, и ако това е така, дали това ограничение е обосновано.
1.
По приложното поле на правото на Съюза
31.
Основата, на която стъпва преюдициалният въпрос по настоящото дело, е правната уредба на държава членка, а именно Република Литва, относно воденето на регистър на брачните договори.
32.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно действащото право на Съюза създаването на регистри на брачните договори и правилата за тяхното функциониране са от компетентността на държавите членки. Макар въпросите, свързани с компетентността, приложимото право и признаването и изпълнението на решения по въпроси, свързани с имуществения режим между съпрузи, да са уредени в рамките на Съюза с Регламент (ЕС) 2016/1103 (
6
), последният не е приложим към спора в главното производство, тъй като Република Литва не участва в засиленото сътрудничество, което се въвежда с него. Освен това този регламент не съдържа разпоредби, отнасящи се пряко до воденето на регистри на брачните договори. От това следва по-специално, че при определянето на правото, приложимо по отношение на имуществения режим между съпрузи, както и на условията за и последиците от вписването на брачните договори в тези регистри литовските съдилища продължават да прилагат стълкновителните норми на литовското право, чийто текст не е предаден от запитващата юрисдикция (
7
).
33.
Безспорно е обаче, че макар правната уредба в дадена област да е от компетентността на държавите членки, при упражняването на тази компетентност последните все пак трябва да спазват правото на Съюза и особено разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно признатата на всеки гражданин на Съюза свобода да се движи и да пребивава на територията на държавите членки (
8
).
34.
В този контекст държа да припомня, на първо място, че както Съдът многократно е отбелязвал, статутът на гражданин на Съюза е предвиден да бъде основният статут на гражданите на държавите членки (
9
), и всеки гражданин на държава членка, който в качеството си на гражданин на Съюза е упражнил свободата си да се движи и да пребивава в държава членка, различна от неговата държава членка по произход, може да се позовава на свързаните с това качество права, и по-специално на предвидените в член 21, параграф 1 ДФЕС, включително — в съответните случаи — пред своята държава членка по произход (
10
).
35.
Що се отнася до особените права, свързани с качеството на гражданин на Съюза, трябва да припомня също така, на второ място, че законодателство, с което някои граждани на държава членка се поставят в по-неблагоприятно положение единствено поради обстоятелството, че са упражнили правото си на свободно движение и пребиваване в друга държава членка, безспорно представлява ограничение на свободите, признати на всеки гражданин на Съюза с член 21, параграф 1 ДФЕС (
11
).
36.
В случая, след като е упражнила правото си на свободно движение и пребиваване в друга държава членка, жалбоподателката в главното производство, която е гражданка на Съюза, е получила отказ сключеният от нея в Италия брачен договор да бъде вписан в литовския Регистър на брачните договори, тъй като в този договор не бил отбелязан литовският личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите. По нищо обаче не личи това отбелязване в брачния договор да е условие за съществуването или за валидността на последния съгласно литовското право.
37.
Освен това от акта за преюдициално запитване става ясно, че ако жалбоподателката в главното производство беше сключила брачния си договор в Литва, тя изобщо е нямало да трябва да го входира в Службата по вписванията за целите на вписването му в разглеждания регистър. Всъщност в Литва това вписване се извършва по искане на нотариуса, който е изготвил нотариалния акт и който има задача да установи с точност самоличността на страните по договора и да подаде данните, изисквани съгласно Наредбата за Регистъра (
12
).
38.
С оглед на тези обстоятелства следва да се констатира, от една страна, че жалбоподателката в главното производство безспорно има интерес от вписването в литовския Регистър на брачните договори на информацията относно имуществения ѝ режим, и от друга страна, че отказът да се впише тази информация, е пряка последица от прилагането на разпоредба на националното право, приложима само по отношение на договори, сключени в чужда държава. Следователно този отказ е свързан с упражняването от жалбоподателката в главното производство на правото ѝ да се движи и да пребивава в друга държава членка.
39.
При тези обстоятелства считам, че положението на жалбоподателката в главното производство попада в приложното поле на член 21, параграф 1 ДФЕС.
2.
По ограничението на свободното движение на гражданите на Съюза
а)
По регистрите на брачните договори
40.
Съдът все още не е имал повод да тълкува член 21, параграф 1 ДФЕС с оглед на разпоредбите на националното право, свързани с воденето на регистри на брачните договори.
41.
За сметка на това Съдът вече е имал възможността да тълкува тази разпоредба с оглед на разпоредбите на националното право, свързани с вписването в националните регистри на различни данни за самоличността на лицата и техния статут. Съдът се е произнесъл по-специално по вписването в актовете за гражданско състояние на фамилното име на дадено лице (
13
) или на неговата полова идентичност (
14
) при наличие на различия между тези данни, вписани във водени в различни държави членки регистри.
42.
Що се отнася до фамилните имена, Съдът констатира по-специално, че отказът на органите на държава членка да признаят и да впишат в регистрите за гражданско състояние името на гражданин на Съюза, определено в друга държава членка, може да възпрепятства упражняването на закрепеното в член 21 ДФЕС право на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки поради объркванията и неудобствата, до които може да доведе използването на две различни имена за едно и също лице, тъй като множество действия от ежедневието, както в публичната, така и в частната сфера, изискват доказване на самоличността (
15
). Същото се отнася и за отказа на органите на държава членка да променят и признаят половата идентичност, която гражданин на държава членка законно е придобил в друга държава членка (
16
).
43.
Това повдига въпроса дали практиката на Съда, която припомних току-що (
17
), е приложима към настоящото дело. За да му се отговори, следва да се провери дали регистрите на брачните договори са сравними с регистрите за гражданско състояние или с регистрите на населението.
44.
Като начало бих отбелязал, че законовите разрешения, възприети в правните системи на държавите членки в областта на имуществения режим между съпрузи, са доста различни. Всъщност, макар между националните законодателства да има сходства, въведените с тях специфични механизми все пак са много разнообразни (
18
).
45.
Така принципът, че съпрузите имат възможността да изберат имуществен режим, различен от законоустановения, изглежда, е признат от всички държави членки, но за сметка на това разрешенията, свързани с публичността на брачните договори, като отражение на този избор, могат да се различават. В това отношение някои правни системи предвиждат вписването на брачните договори в публичен регистър, създаден специално за тази цел, докато други не предвиждат такова вписване (
19
). Освен това някои правни системи от първата категория допускат вписването на сключени в чужда държава брачни договори (
20
), докато други не предвиждат такова вписване (
21
).
46.
Създаването на публичен регистър на брачните договори е неразривно свързано с нормите на националното право относно определянето на собственика на придобито по време на брака имущество и относно отговорността на съпрузите за възникнали по време на брака задължения. Като общо правило, когато дадена правна система дава възможност на съпрузите да дерогират законоустановен режим чрез сключване на брачен договор, тя предвижда и че този договор е противопоставим на трети лица само ако те са знаели за него. Регистърът на брачните договори е инструмент, позволяващ да се осигури публичността на тези договори, който има важен принос за защитата на имуществените интереси на съпрузите и в по-общ план — за правната сигурност. Всъщност вписването на брачен договор в такъв регистър по принцип води до противопоставимостта му на трети лица, без значение дали те действително са знаели за сключването му, или не.
47.
Точно така е в литовското право. Така съгласно член 3.103, параграф 3 от Гражданския кодекс брачният договор и измененията в него са противопоставими на трети лица само ако този договор и измененията в него са вписани в Регистъра на брачните договори, освен ако третите лица не са узнали за него към момента на сключването на правния акт. Нищо в член 3.103 от Гражданския кодекс не предполага възможността вписване на брачен договор в разглеждания регистър да зависи от мястото на сключване на този договор или от други обстоятелства, които могат да представляват привръзка за определяне на закона, който следва да се приложи по отношение на имуществения режим между съпрузите.
48.
От това следва, че в литовското право вписването на брачен договор в разглеждания регистър води по-специално до противопоставимостта му на трети лица. Следователно това вписване може да засегне правното положение на съпрузите по отношение на трети лица.
49.
Въпреки това следва да се отбележи, че значението на вписването на брачен договор в разглеждания регистър не е сравнимо със значението на вписването на името или на пола на дадено лице в националния регистър за гражданско състояние. Последиците от тези вписвания са от различно естество.
50.
Най-напред, регистрите на брачните договори не са източникът на информация относно гражданското състояние на лицата и следователно обстоятелството, че брачният договор не е вписан в разглеждания регистър, не създава никаква опасност от объркване, що се отнася до данните за гражданското състояние на дадено лице; при невписване на брачен договор в Регистъра се презумира, че за имуществените отношения между съпрузите се прилага законоустановеният режим. На следващо място, такъв регистър не съществува във всички правни системи на Съюза, които предвиждат възможността съпрузите да сключат брачен договор. Освен това валидността на даден брачен договор по принцип не зависи от вписването му в Регистъра на брачните договори. На последно място, поне в литовското право вписването на брачен договор в този регистър не е единственият начин да се гарантира противопоставимостта му на трети лица: при сключването на правен акт с дадено лице обстоятелството, че то е уведомено за съществуването на брачен договор, има същата последица, макар и само inter partes.
51.
Тези разлики показват, че съдебната практика в областта на вписването в националните регистри за гражданско състояние на името или пола на лице, упражнило правото си на свободно движение, не е приложима за вписването на брачните договори в регистрите на брачните договори.
52.
Това обаче не означава, че отказът да се впише в Регистъра на брачните договори договор, сключен в друга държава членка, не представлява ограничение на закрепената в член 21, параграф 1 ДФЕС свобода на движение и пребиваване в друга държава членка.
б)
По въздействието на правилата за вписване в Регистъра на брачните договори върху правото на свободно движение на гражданите на Съюза
53.
Ще припомня, че съгласно постоянната съдебна практика национална правна уредба, с която някои граждани на съответната държава се поставят в по-неблагоприятно положение единствено поради обстоятелството, че са упражнили правото си на свободно движение и пребиваване в друга държава членка, представлява ограничение на свободите, признати на всеки гражданин на Съюза с член 21, параграф 1 ДФЕС (
22
). Съдът е постановил също така, че предвидените в Договора възможности във връзка със свободното движение и пребиваване не могат да проявят пълното си действие, ако гражданин на държава членка може да бъде възпрепятстван да ги използва поради пречки за пребиваването му в приемащата държава членка, произтичащи от правна уредба в държавата му на произход, които го поставят в по-неблагоприятно положение поради обстоятелството, че се е възползвал от посочените възможности (
23
).
54.
Както посочих (
24
), в литовското право вписването на брачен договор в Регистъра на брачните договори поражда конкретно правно действие, доколкото позволява на съпрузите да осигурят противопоставимостта на този договор на трети лица, независимо дали последните са знаели за сключването му, или не. Поради това отказът да се извърши това вписване, оказва въздействие върху правното положение на съпрузите от гледна точка на литовското право, като ги лишава от възможността да се възползват от мярка на националното право, която позволява да се осигури защитата на имуществените им интереси и в по-общ план е благоприятна за тях от гледна точка на правната сигурност. Следователно частноправните субекти имат интерес техните брачни договори да бъдат вписани в разглеждания регистър.
55.
Разбира се, съгласно действащото право на Съюза държавите членки не са задължени да създават регистри на брачните договори. Когато обаче такъв регистър съществува в дадена държава членка и приложимата правна уредба предвижда правото в него да се впише брачен договор, сключен в друга държава членка (
25
), условията за вписване на този договор следва да бъдат определени по начин, позволяващ да се гарантира спазването на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС, и по-специално член 21, параграф 1 от него. В противен случай лицата, които попадат в приложното поле ratione personae на разглежданата национална правна уредба, каквито например са гражданите на тази държава членка, може да бъдат възпрепятствани да упражнят правата, които черпят от Договора в областта на свободното движение и пребиваване, от страх да не загубят произтичащите от такава регистрация предимства.
56.
От това следва, че правилата за вписване на договори, сключени в друга държава членка, в разглеждания регистър могат да окажат въздействие върху упражняването на правото на свободно движение на гражданите на Съюза.
в)
По условието за отбелязване на личния идентификационен номер
57.
В редакцията си, приложима към спора в главното производство, литовското право допуска вписването в Регистъра на брачните договори на сключен в чужда държава договор, но обвързва това вписване с условието такъв договор да съдържа литовския личен идентификационен номер на поне единия от съпрузите (наричано по-нататък „разглежданото условие“).
58.
Разглежданото условие не е изрично предвидено за брачните договори, сключени в Литва. Това е така, тъй като съгласно националното право тези договори се сключват с нотариален акт, което предполага, че проверката и по всяка вероятност отбелязването на личния идентификационен номер в тези договори се извършват от нотариуса, който освен това има задачата да ги впише в Регистъра на брачните договори и да подаде изискваните за тази цел данни. В този контекст изискването този номер да се съдържа в брачни договори, сключени в чужда държава, за целите на вписването им в Регистъра на брачните договори, на пръв поглед, изглежда, не предполага дискриминация между лицата, сключващи брачни договори в чужда държава, и лицата, които сключват такива договори в Литва.
59.
При все това спазването на предвидено в правната уредба на една държава членка изискване относно формата на даден акт може да се окаже трудно, когато този акт е издаден в друга държава членка и следователно е уреден от правото на тази друга държава членка, която не предвижда непременно такова изискване. Всъщност може да се окаже сложно и дори невъзможно за частноправните субекти да искат от орган на друга държава членка да включи в заверен акт, изготвен в съответствие с правната уредба, действаща в тази друга държава членка, елементи, чието включване не е предвидено в нейната правна уредба.
60.
Настоящият случай обаче е точно такъв. От една страна, разглежданият в главното производство брачен договор, в който съпрузите са избрали режим на разделност на имуществото, е сключен просто с отразено в акта за брак изявление. Ето защо този договор няма формата на нотариален акт и съответно е невъзможно включването на личните идентификационни номера на съпрузите. От друга страна, дори Службата по вписванията да е можела да впише режима на разделност на имуществото въз основа на изготвеното в Италия извлечение от акта за брак, това би станало, при условие че към акта за брак има заверено от нотариус или от друго компетентно длъжностно лице в Италия приложение, съдържащо личния идентификационен номер. Съгласно италианското право обаче не е възможно изготвянето на такова приложение.
61.
Следователно е възможно разглежданото условие, макар и съответстващо на условие, предвидено за сключените в Литва брачни договори, да не може да бъде изпълнено от лицата, имащи литовски личен идентификационен номер и сключили брачен договор в друга държава членка, независимо от волята на съпрузите и от предприетите от тях действия. Така литовският законодател, от една страна, предвижда възможност за лицата, притежаващи литовски личен идентификационен номер, да вписват сключени в чужда държава брачни договори в Регистъра на брачните договори, а от друга страна, обвързва това вписване с условие, което може да е обективно невъзможно за спазване и да възпрепятства лицата, упражнили правото си на свободно движение, да впишат брачните си договори във въпросния регистър.
62.
Доколкото разглежданото условие може да представлява пречка за вписването на брачен договор, сключен в друга държава членка, в литовския Регистър на брачните договори от гражданин на Съюза, притежаващ литовски личен идентификационен номер и имащ правото да впише този договор съгласно литовското право, считам, че това условие представлява ограничение на свободата на движение на гражданите на Съюза, гарантирана с член 21, параграф 1 ДФЕС.
3.
По обосноваването на ограничението на свободното движение на гражданите на Съюза
63.
Безспорно е, че всяко ограничение на свободното движение на гражданите на Съюза, което — както в случая в главното производство — не е обусловено от гражданството на съответните лица, може да бъде оправдано, ако се основава на обективни съображения от общ интерес и е пропорционално на легитимно следваната от националното право цел (
26
). От практиката на Съда е видно, че определена мярка е пропорционална, когато е годна да осъществи следваната цел, и същевременно не надхвърля необходимото за постигането ѝ (
27
).
а)
По установяването на обективно съображение от общ интерес
64.
Що се отнася до обосноваването на разглежданото условие, литовското правителство обяснява, че целта му е била да гарантира точното установяване на самоличността на лицата, сключили брачен договор, както и точността и истинността на данните, вписани в Регистъра на брачните договори, които се приемат за автентични, докато не бъдат оспорени по съдебен ред. По отношение на брачните договори, сключени в Литва, тази цел е можела да бъде постигната, тъй като тези договори се изготвят от нотариус, който има задачата да подаде изискваните данни в Регистъра на брачните договори посредством специален софтуер. За сметка на това за предоставянето на данните относно сключен в чужда държава брачен договор, които не са прехвърлени в системата от литовски съд или нотариус, е предвидено разглежданото условие, с цел да се осигури контрол на точността, истинността и релевантността на тези данни, доколкото те не могат нито да бъдат проверени, нито да бъдат гарантирани от нотариус или съд.
65.
Склонен съм да приема обосновката на литовското правителство. Всъщност, каквато и да е функцията на различните публични регистри, съществуващи на национално равнище, тяхната основна цел е да допринасят за правната сигурност. За да се постигне тази цел, от първостепенно значение е вписаните данни да са точни.
66.
Следователно според мен целта да се осигурят точността, истинността и релевантността на включените в публичен регистър данни и да се допринесе за гарантирането на правната сигурност, може да представлява цел от общ интерес, обосноваваща съществуването на разглежданото условие.
б)
По пропорционалността
67.
При това положение следва да се провери дали разглежданото условие е пропорционално на легитимно преследваната цел.
1) По годността
68.
Считам, че разглежданото условие е годно да осъществи следваната цел.
69.
Всъщност, за разлика от брачните договори, сключени в Литва, личният идентификационен номер на лицата, които са сключили брачен договор в чужда държава, не се подава в Регистъра на брачните договори от нотариус. Този номер трябва да бъде вписан от длъжностно лице на Службата по вписванията. Отбелязването на този номер в брачните договори, сключени в чужда държава, позволява същият да бъде вписван и в Регистъра.
70.
Освен това, ако се предположи, че длъжностните лица на Службата по вписванията имат достъп до националния регистър на населението, личният идентификационен номер им дава възможност да проверят точността и истинността и на други лични данни, отнасящи се до съответното лице и съдържащи се в брачния договор, като съпоставят данните в този регистър с данните в брачния договор.
71.
От това следва, че отбелязването на личния идентификационен номер може да позволи на Службата по вписванията да гарантира точността и изчерпателността на данните, включени в Регистъра на брачните договори.
72.
Ето защо изглежда, че годността на разглежданото условие да осъществи следваната цел, не може да бъде поставена под въпрос.
2) По необходимостта
73.
Нещата са различни, когато става въпрос за необходимостта от разглежданото условие.
74.
Всъщност, каквито и да са предимствата, свързани с използването на личните идентификационни номера, ясно е, че такъв номер не е единствената информация, която позволява да се гарантира точното установяване на самоличността на лицето, желаещо да впише брачния си договор в съответния регистър. Данни като собственото име, фамилното име, датата и мястото на раждане, евентуално допълнени с номера на документите, използвани при сключването на брачния договор, често са достатъчни, за да се изключи опасността от объркване на лицата. Следователно в настоящия случай разглежданото условие не е било необходимо, за да се провери притежаването от единия от съпрузите на литовски личен идентификационен номер и за да се установи точната самоличност на това лице.
75.
Освен това литовският законодател е можел да предвиди възможността лицето, подаващо заявление за вписване на брачния си договор, да посочи личния си идентификационен номер в отделен документ, като формуляр за вписване с приложено към него копие на документа за самоличност. Сравняването на данните, установяващи самоличността на съответното лице, които са посочени в брачния договор и в копието на документа за самоличност, би било достатъчно за сигурното установяване на личния идентификационен номер, който трябва да се впише в съответния регистър. Ако се приеме, че длъжностните лица в Службата по вписванията имат достъп до националния регистър на населението, тези данни могат лесно да бъдат проверени.
76.
Тези съображения се потвърждават от вписването на акта за брак на жалбоподателката в главното производство в литовската служба за гражданско състояние. Всъщност от акта за преюдициално запитване е видно, че това вписване е извършено въз основа на същия документ като представения в подкрепа на заявлението за вписване на брачния договор в Регистъра на брачните договори. Ако съгласно националното законодателство посочването на този номер не е абсолютно необходимо за целите на вписването на акта за брак в Регистъра за гражданско състояние, необходимостта от него за целите на вписването на брачния договор в Регистъра на брачните договори трудно може да се разбере.
77.
Определящо според мен е обстоятелството, че прилагането на разглежданото условие ограничава възможността на лицата, притежаващи литовски личен идентификационен номер, да впишат брачния си договор в Регистъра на брачните договори, при положение че в точка 67 от Наредбата за Регистъра е предвидено, че лицата, притежаващи този номер, имат право да впишат брачния си договор. Всъщност обвързването на вписването в Регистъра на брачните договори на брачен договор, сключен в чужда държава, не с условието единият от съпрузите да има литовски личен идентификационен номер, а с условието този номер да се съдържа в договора, води не само до ограничаване ratione personae на приложното поле на разглежданата правна уредба до лицата, притежаващи този номер, но и до налагане на условие за съдържанието на акт, изготвен от орган на чужда държава. Ето защо, доколкото е обективно невъзможно да се гарантира, че чуждестранните органи биха взели предвид това условие, вписването в разглеждания регистър на брачен договор, сключен в чужда държава, е несигурно и зависи от добрата воля на тези органи или от формалните изисквания, предвидени в правото на мястото на сключване на договора.
78.
Тъй като разглежданото условие води до ограничаване на достъпа на лицата, притежаващи литовски личен идентификационен номер, до Регистъра на брачните договори, следва да се констатира, че то надхвърля необходимото за постигането на следваната цел.
3) Заключение относно пропорционалността
79.
С оглед на гореизложеното считам, че доколкото национална правна уредба като разглежданата в главното производство, в която се предвижда разглежданото условие, не е необходима за постигането на следваната цел и следователно не е пропорционална, ограничението на свободното движение на гражданите на Съюза, произтичащо от прилагането на това условие, не е обосновано.
V. Заключение
80.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 21, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, съгласно която брачен договор, сключен в друга държава членка от гражданин на Европейския съюз, упражнил правото си на свободно движение и пребиваване в тази друга държава членка, не може да бъде вписан в Регистъра на брачните договори на първата държава членка само защото не съдържа личния идентификационен номер, даден от националния регистър на населението на първата държава членка, на поне една от страните по този договор, независимо от обстоятелството, че едно от тези лица има такъв номер“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	2022 m. gruodžio 14 d. nutarimas Nr. 1263 „Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimo Nr. 1284 „Dėl Vedybų sutarčių registro reorganizavimo ir Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo“ pakeitimo“ (Постановление № 1263 на Министерския съвет на Република Литва от 14 декември 2022 г. за изменение на Постановление № 1284 на Министерския съвет на Република Литва от 13 август 2002 г. за одобряване на Наредба за Регистъра на брачните договори).
(
3
)	С оглед на всички обстоятелства по делото е твърде вероятно жалбоподателката в главното производство да е литовска гражданка. Това обаче не е изрично посочено от запитващата юрисдикция. Последната само констатира, че жалбоподателката в главното производство е гражданка на Съюза, която е упражнила правото си на свободно движение (т. 25 от акта за преюдициално запитване). От акта за преюдициално запитване обаче става ясно, че жалбоподателката в главното производство има личен идентификационен номер, даден от Регистъра на населението на Литва, както и лична карта, в която е записан този номер (което позволява да се установи, че става дума за литовска лична карта).
(
4
)	В това отношение отбелязвам, че в настоящия случай би било трудно да се мисли за вписване на делба на имущество по смисъла на точка 13.3 от Наредбата за Регистъра (която, изглежда, се отнася до споразумения или решения за делба на имущество, включено в съпружеската имуществена общност). Всъщност, от една страна, съпрузите са избрали правния режим на разделност на имуществото, като този избор е направен в момента на сключването на брака. При това положение придобито от съпрузите имущество не е можело да се включи в имуществената общност и след това да бъде предмет на делба на имущество. От друга страна, в акта за преюдициално запитване не се споменава нищо за сключване на договор за делба на имущество или за съдебно решение за делба на имущество или на конкретна вещ, станала предмет на евентуална делба.
(
5
)	Решение от 26 септември 2024 г., Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
6
)	Регламент на Съвета от 24 юни 2016 година за изпълнение на засиленото сътрудничество в областта на компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения по въпроси, свързани с имуществения режим между съпрузи (ОВ L 183, 2016 г., стр. 1).
(
7
)	Следователно е възможно член 3.103 от Гражданския кодекс, който предвижда вписването на брачните договори в Регистъра на брачните договори и уточнява последиците от това вписване, да се прилага само в случай че за приложимо по отношение на имуществения режим между съпрузи е определено литовското право. В момента на подаването на заявлението за вписване на брачен договор в Регистъра на брачните договори обаче приложимостта на тази разпоредба от Гражданския кодекс като приложимо право по отношение на имуществения режим между съпрузи не може изначално да се изключи. Не може да се изключи според мен и това, че предвиденото в точка 67 от Наредбата за Регистъра условие за вписване, свързано с литовския личен идентификационен номер, се прилага за всеки сключен в чужда държава брачен договор, за който може да се иска вписване, независимо от закона, приложим по отношение на имуществения режим между съпрузите.
(
8
)	Вж. в този смисъл решение от 8 юни 2017 г., Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, т. 33 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Решения от 20 септември 2001 г., Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, т. 31), и от 4 октомври 2024 г., Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Решение от 14 декември 2021 г., Столична община, район Панчарево (C‑490/20, EU:C:2021:1008, т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Решение от 22 февруари 2024 г., Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (C‑491/21, EU:C:2024:143, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Предполагам, макар това да не е посочено в акта за преюдициално запитване, че този личен идентификационен номер, когато страните имат такъв, се съдържа и в нотариалния акт, изготвен от литовски нотариус.
(
13
)	Вж. по-специално решения от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, диспозитив), от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, диспозитив), от 2 юни 2016 г., Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, диспозитив), и от 8 юни 2017 г., Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, диспозитив).
(
14
)	Решение от 4 октомври 2024 г., Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, диспозитив).
(
15
)	Вж. по-специално решение от 8 юни 2017 г., Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, т. 36—39 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 55—57 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Вж. точка 42 от настоящото заключение.
(
18
)	Вж. в това отношение по-специално Consortium ASSER-UCL, „Étude sur les régimes matrimoniaux des couples mariés et sur le patrimoine des couples non mariés dans le droit international privé et le droit interne des États membres de l’Union européenne“, стр. 22 и 23. Това изследване от 2003 г., изготвено по поръчка на Комисията, прави преглед на националните законодателства на 15 държави — членки на Европейския съюз. Вж. също информацията на уебсайта на Съвета на нотариусите на Европейския съюз „Couples in Europe. The law for couples in 22 EU countries“, https://www.coupleseurope.eu/fr/ (наричан по-нататък „уебсайтът Couples in Europe“).
(
19
)	Съгласно информацията на уебсайта Couples in Europe такива регистри не съществуват по-специално в Австрия, Франция, Полша и Словакия.
(
20
)	Съгласно информацията на уебсайта Couples in Europe вписването в специалния национален регистър на сключен в чужда държава брачен договор изглежда възможно по-специално в Германия, Естония, Латвия и Нидерландия.
(
21
)	Съгласно информацията на уебсайта Couples in Europe вписването в специалния национален регистър на сключен в чужда държава брачен договор, изглежда, не е възможно по-специално в Чешката република, Унгария и Малта.
(
22
)	Вж. по-специално решения от 11 юли 2002 г., D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, т. 31), от 24 октомври 2013 г., Thiele Meneses (C‑220/12, EU:C:2013:683, т. 22), и от 26 май 2016 г., Kohll и Kohll-Schlesser (C‑300/15, EU:C:2016:361, т. 42).
(
23
)	Вж. решения от 29 април 2004 г., Pusa (C‑224/02, EU:C:2004:273, т. 19), от 26 октомври 2006 г., Tas-Hagen и Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, т. 30), от 22 май 2008 г., Nerkowska (C‑499/06, EU:C:2008:300, т. 32), и от 14 октомври 2010 г., van Delft и др. (C‑345/09, EU:C:2010:610, т. 97).
(
24
)	Вж. точка 48 от настоящото заключение.
(
25
)	Държа да подчертая, че не предопределям въпроса дали за една държава членка съществува общо задължение да вписва брачните договори, сключени в друга държава членка, и съответно дали литовското право трябва да предвижда възможността лица без литовски личен идентификационен номер да вписват брачни договори, сключени в чужда държава, в Регистъра на брачните договори. Що се отнася до настоящото дело, тези въпроси са хипотетични, тъй като литовското право предвижда възможност за вписване на сключени в чужда държава брачни договори в Регистъра на брачните договори, а жалбоподателката в главното производство има литовски личен идентификационен номер.
(
26
)	Решение от 5 юни 2018 г., Coman и др. (C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Решения от 18 юли 2006 г., De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, т. 42), от 26 октомври 2006 г., Tas-Hagen и Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, т. 35), и от 5 юни 2018 г., Coman и др. (C‑673/16, EU:C:2018:385, т. 41).