Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 13 maj 2026(1)
Mål C‑227/25 P
DR,
DS
mot
Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Eiopa)
” Överklagande – Personalmål – Talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar för Europeiska unionen på grund av att en institution har brustit i sin skyldighet att säkerställa skyddet av personuppgifter – Ideell skada som den anställde och hans maka har lidit – Rättslig grund för talan som väckts av den anställdes maka – Huruvida talan enligt artiklarna 268 och 340 FEUF ska avvisas – Rätt eller skyldighet för familjemedlemmen att väcka sin talan med stöd av artikel 270 i FEUF ”
I.      Inledning
1.        Det nu aktuella överklagandet rör ett beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 17 januari 2025, DR och DS/Eiopa,(2) genom vilket tribunalen avvisade en talan om unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar som väckts av en anställd i unionen, DR, och av hans hustru, DS. Talan grundades på påståendet att Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Eiopa) hade lämnat ut deras personuppgifter i samband med den etiska kontroll och administrativa utredning som DR blev föremål för.
2.        Domstolen ska med anledning av detta överklagande uttala sig om tribunalens slutsatser av vad domstolen slog fast i domen av den 5 maj 2022, kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano,(3) i fråga om villkoren för upptagande till sakprövning av en skadeståndstalan som väckts av familjemedlemmar till en tjänsteman eller en anställd i samband med en tvist som har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemannen eller den anställde och den berörda institutionen.
3.        Jag föreslår att domstolen ska bifalla överklagandet och upphäva det överklagade beslutet i den del tribunalen avvisade DS talan på grund av att den hade väckts med stöd av en felaktig rättslig grund. Jag förklarar nedan varför beslutet enligt min mening vilar på en felaktig tolkning av vad som anges i den domen, eftersom den möjlighet som domstolen gett familjemedlemmar till en tjänsteman eller en anställd att väcka talan med stöd av artikel 270 FEUF i nämnda beslut omvandlas till en skyldighet som, om den inte iakttas, leder till att talan ska avvisas.
II.    Bakgrund till tvisten
4.        Bakgrunden till tvisten, som berörs i punkterna 2–30 i det överklagade beslutet, kan sammanfattas som följer.
5.        Den 16 september 2017 rekryterades DR till Eiopas övervakningsavdelning som anställd efter att han fyllt i en förklaring om intressekonflikter. Sedan ett förfarande för etisk kontroll hade inletts mot honom den 7 december 2018, lämnade han i e‑postmeddelanden av den 14 januari 2019 och den 10 mars 2019 uppgifter om bolagen A, B och C.(4) Han gjorde gällande att de översända uppgifterna var konfidentiella och förtydligade att uppgifterna inte fick lämnas ut till andra personer inom Eiopa utan att han först lämnat sitt medgivande. Till följd av den utvärderingsrapport som den etikansvarige översände till Eiopa inledde myndighetens verkställande direktör den 22 juli 2019 en administrativ utredning mot DR för att fastställa arten av hans externa verksamhet. Den externa utredare som ansvarade för utredningen översände sin rapport den 30 september 2019. DR entledigades från sin tjänst vid Eiopa genom beslut av den 17 december 2019.
6.        Den 13 januari 2020 ingav DR ett första klagomål till Europeiska ombudsmannen och gjorde gällande att uppsägningen av honom var rättsstridig. Klagomålet avvisades med motiveringen att han inte hade uttömt alla interna rättsmedel. Den 3 februari 2020 ingav DR då ett klagomål till Eiopa mot uppsägningsbeslutet. För det första ifrågasatte han lagenligheten av hans överföring till en annan avdelning och av uppsägningsbeslutet, för det andra påtalade han flera fel i behandlingen av hans personuppgifter, för det tredje gjorde han gällande att han utsatts för mobbning och för det fjärde begärde han ekonomisk ersättning för den skada som han påstod sig ha lidit.
7.        Eiopa avvisade klagomålet mot uppsägningsbeslutet genom beslut av den 2 juni 2020.
8.        Den 16 september 2020 ingav DR ett andra klagomål till ombudsmannen, som avvisade det på grund av att det inte fanns tillräckliga skäl för att inleda en undersökning.
9.        Den 30 september 2020 vände sig DR till Europeiska datatillsynsmannen (EDPS) och gjorde gällande att Eiopa hade behandlat personuppgifter om honom, DS och de aktuella bolagen på ett rättsstridigt sätt.
10.      Den 1 december 2021 ingav DR ett tredje klagomål till ombudsmannen.
11.      Datatillsynsmannen fann, genom ett beslut av den 9 september 2022, att Eiopa hade åsidosatt artikel 4.1 a och artikel 15.1 c i förordning (EU) 2018/1725(5), eftersom myndigheten under den administrativa utredningen inte hade informerat DR på ett korrekt sätt om den rättsliga grunden för behandlingen av hans personuppgifter. Datatillsynsmannen beslutade följaktligen att utfärda en reprimand till Eiopa i enlighet med artikel 58.2 b i denna förordning.
12.      Ombudsmannen fann, genom beslut av den 25 maj 2023 med anledning av DR:s tredje klagomål, att Eiopa när han anställdes inte hade hanterat frågan om hans intressekonflikter på ett omsorgsfullt sätt, vilket hade gett upphov till administrativa missförhållanden. Ombudsmannen framhöll dessutom att Eiopa inte hade genomfört den etiska kontrollen och den administrativa utredningen på ett omsorgsfullt och noggrant sätt.
III. Förfarandet vid unionsdomstolarna
A.      Förfarandet vid tribunalen och det överklagade beslutet
13.      Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 4 april 2024 väckte klagandena talan, i enlighet med artikel 268 FEUF och med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF, i syfte att få ersättning för den ideella skada som de ansåg sig ha lidit till följd av Eiopas rättsstridiga handlande i fråga om behandlingen av deras personuppgifter i samband med den etiska kontrollen och den administrativa utredning som DR blev föremål för.
14.      Eiopa framställde en invändning om rättegångshinder genom en särskild handling som inkom till tribunalens kansli den 2 juli 2024. Eiopa gjorde särskilt gällande att den talan som väckts av DR och hans hustru, DS, hade sitt ursprung i DR:s anställningsförhållande, vilket innebar att föremålet för talan uppenbart var hänförligt till artikel 270 FEUF samt till artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen,(6) och inte till artikel 268 och artikel 340 andra stycket FEUF. I yttrandet över denna invändning upprepade och försvarade klagandena uttryckligen valet av denna rättsliga grund mot bakgrund av lydelsen i förordning 2018/1725.
15.      Tribunalen avvisade såväl DR:s som DS talan genom det överklagade beslutet, vilket fattades med stöd av artikel 130.1 och 130.7 i tribunalens rättegångsregler.
B.      Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
16.      Klagandena överklagade det överklagade beslutet den 24 mars 2025. De har yrkat att domstolen ska upphäva beslutet, bifalla deras yrkanden vid tribunalen, slå fast att Eiopa har gjort sig skyldig till en tillräckligt klar överträdelse av rättsregler som ger enskilda rättigheter, bland annat artiklarna 8 och 41 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och förordning 2018/1725, att de har lidit ideell skada till följd av myndighetens rättsstridiga handlande, förplikta Eiopa att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna eller, i annat fall, återförvisa målet till tribunalen för prövning i sak.
17.      Eiopa har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet och förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
IV.    Bedömning
18.      Klagandena har anfört två grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden avser bristfällig motivering i punkt 74 i det överklagade beslutet och den andra avser felaktig rättstillämpning i fråga om räckvidden av begreppet ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna” i den mening som avses i artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna.(7)
19.      Beslutet grundar sig, i den del det avser DS talan, på hennes ställning som person ”som omfattas av tjänsteföreskrifterna”. Därför prövar jag först den andra grunden för överklagandet.
A.      Den andra grunden: Felaktig tolkning av räckvidden av begreppet ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna” i den mening som avses i artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna
1.      Det överklagade beslutet
20.      I punkt 38 i det överklagade beslutet konstaterade tribunalen inledningsvis att klagandena grundat sin talan på artikel 268 FEUF och artikel 340 andra stycket FEUF.
21.      I punkterna 39–47 i det överklagade beslutet hänförde sig tribunalen till principer och relevant rättspraxis rörande räckvidden av artikel 270 FEUF och hänvisade bland annat till domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano.
22.      I punkt 43 i det överklagade beslutet erinrade tribunalen om att det framgår av nämnda rättspraxis att när tvisten har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan en tjänsteman eller en anställd och en unionsinstitution, är det inte bara tjänstemannen eller den anställde, utan även varje annan person som omfattas av tjänsteföreskrifterna, i den mening som avses i artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna, som ”med stöd av artikel 270 FEUF kan väcka talan mot en unionsinstitution för att bestrida lagenligheten av en rättsakt som går honom eller henne emot”.
23.      För att avgöra vilka andra personer än tjänstemän eller övriga anställda som kan anses ”omfattas av tjänsteföreskrifterna” framhöll tribunalen, i punkt 44 i det överklagade beslutet, att enligt nämnda rättspraxis är syftet med tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (nedan kallade anställningsvillkoren) att reglera rättsförhållandena mellan unionsinstitutionerna och deras tjänstemän eller övriga anställda och att de, för att detta syfte ska uppnås, inte bara fastställer en rad ömsesidiga rättigheter och skyldigheter mellan institutionerna och deras tjänstemän eller anställda, utan att de även ger vissa av deras familjemedlemmar rättigheter och förmåner.
24.      I punkt 45 i det överklagade beslutet konstaterade tribunalen således att artiklarna 42b och 55a i tjänsteföreskrifterna samt artikel 16 i anställningsvillkoren för övriga anställda gör det möjligt för en tjänstemans eller en anställds make som är allvarligt sjuk eller har ett allvarligt funktionshinder att få stöd av tjänstemannen eller den anställde genom att denne ges möjlighet att utöva sin rätt till familjeledighet eller deltidsarbete. Under vissa förutsättningar ger artikel 70 i tjänsteföreskrifterna och artikel 35 i anställningsvillkoren för övriga anställda också den efterlevande maken rätt till förmåner om tjänstemannen eller den anställde avlider.
25.      I punkt 46 i det överklagade beslutet slog tribunalen fast att en tjänstemans eller en anställds make är en person som omfattas av tjänsteföreskrifterna, i den mening som avses i artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna, och att maken följaktligen, i enlighet med angiven rättspraxis, på samma sätt som den tjänsteman eller den anställde som han eller hon är make till, ”kan” väcka skadeståndstalan mot en unionsinstitution med stöd av artikel 270 FEUF, när tvisten har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemannen eller den anställde vid nämnda institution.
26.      I punkt 47 i det överklagade beslutet framhöll tribunalen att enligt denna rättspraxis är ”det inte ett villkor för att personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna ska ha rätt att väcka talan med stöd av artikel 270 FEUF att dessa personer, i varje enskilt fall, faktiskt förfogar över de rättigheter och förmåner som de har rätt till enligt tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda. Det är nämligen tillräckligt att dessa personer omfattas av tjänsteföreskrifterna på grund av sin anknytning till en tjänsteman eller en anställd”.
27.      Mot bakgrund av dessa principer som bland annat kommer till uttryck i domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano, slog tribunalen fast i punkt 48 i det överklagade beslutet att ”i och med att en skadeståndstalan som väckts av en tjänsteman eller en anställd och av dennes make har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemannen eller den anställde och en unionsinstitution, ska talan, för att kunna tas upp till prövning, grundas på artikel 270 FEUF, såsom denna bestämmelse genomförts genom artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna. Talan kan inte grundas på artikel 340 andra stycket FEUF”.
28.      För att bedöma huruvida talan kunde tas upp till sakprövning såväl i förhållande till DR som till DS, prövade tribunalen följaktligen, i punkterna 51–61 i det överklagade beslutet, tvistens uppkomst för att avgöra huruvida den hade sitt ursprung i ett anställningsförhållande mellan DR och Eiopa. Efter att ha fastställt att så faktiskt var fallet fann tribunalen, i punkt 62 i det överklagade beslutet, att talan, i enlighet med angiven rättspraxis, skulle avvisas i den mån den grundades på artikel 340 andra stycket FEUF.
29.      I punkt 63 i det överklagade beslutet framhöll tribunalen att talan ”i vart fall” skulle avvisas, även om talan kunde tolkas så, att den grundade sig på artikel 270 FEUF och även om föremålet för talan skulle eller inte skulle förväxlas med föremålet för DR:s klagomål avseende uppsägningsbeslutet, eftersom klagandena inte hade inlett ett administrativt förfarande vid Eiopa i enlighet med artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna.
30.      I punkt 64 i det överklagade beslutet fann tribunalen att denna slutsats inte påverkades av de argument som klagandena hade anfört i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder.
2.      Parternas argument
31.      Genom den andra grunden har klagandena gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att DS skulle tillerkännas ställning som person som omfattas av tjänsteföreskrifterna, i den mening som avses i artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna och att hon, med den ställningen, skulle väcka skadeståndstalan med stöd av artikel 270 FEUF.
32.      Klagandena har med hänvisning till punkt 52 i domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano,
anfört att begreppet ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna”, i den mening som avses i artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna, såsom det har tolkats av domstolen, omfattar de familjemedlemmar som avses i tjänsteföreskrifterna på grund av att de har beviljats särskilda rättigheter och förmåner och att de har rätt att göra anspråk på dessa rättigheter och förmåner oavsett om deras klagomål är välgrundat eller inte. I det mål som avgjordes med den domen angavs således uttryckligen i tjänsteföreskrifterna att familjemedlemmar till den avlidne tjänstemannen var berättigade till vissa rättigheter och förmåner. Så är emellertid inte fallet med DS. DS har varken gjort gällande eller påstått sig vara berättigad till någon rättighet eller förmån enligt tjänsteföreskrifterna och hennes talan består i att påtala den rättsstridiga behandlingen av hennes personuppgifter i strid med förordning 2018/1725.
33.      Eiopa har gjort gällande att det är uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall på denna grund. För det första har DS, i egenskap av maka till en tidigare tillfälligt anställd vid Eiopa, ett antal ekonomiska rättigheter enligt tjänsteföreskrifterna, såsom rätten att omfattas av det gemensamma försäkringssystemet för tjänstemän och övriga anställda. För det andra saknar det betydelse huruvida DS i det nu aktuella fallet gör anspråk på rättigheter och förmåner enligt tjänsteföreskrifterna, eftersom det i artikel 13 i tjänsteföreskrifterna särskilt hänvisas till tjänstemäns makar.(8)
3.      Rättslig bedömning
34.      Jag anser att överklagandet ska bifallas på denna grund. Jag anser nämligen att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den kvalificerade DS som en person som omfattas av tjänsteföreskrifterna, vilket skulle medföra en skyldighet för DS att väcka skadeståndstalan med stöd av artikel 270 FEUF.
35.      I punkterna 43, 44 och 47 i det överklagade beslutet föregås hänvisningen till punkterna 46–48 och 51–55 i domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignanoav orden ”se, för ett liknande resonemang”. Tribunalen sträcker sig emellertid längre än till att endast göra en särskild tillämpning av domen, eftersom den utvidgar begreppet ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna” såsom domstolen har definierat det och uppställer som ett villkor för upptagande till sakprövning av en talan om unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar som väckts av nämnda personer kravet att en talan vid tribunalen ska väckas med stöd av artikel 270 FEUF. Det är den sammantagna effekten av dessa två aspekter av beslutet som skapar svårigheter. Tribunalen drar orimliga processuella slutsatser av nämnda dom, eftersom det inte finns någon bestämmelse eller rättspraxis som kräver att maken till en tjänsteman eller en anställd måste väcka sin talan på en sådan rättslig grund. Klaganden har visserligen inte utvecklat den andra av dessa aspekter till stöd för den andra grunden, men denna aspekt är nära kopplad till deras bestridande, såsom det uttrycks i punkt 47 i deras överklagande.
36.      Den situation som är i fråga i det nu aktuella målet skiljer sig som klagandena har framhållit från den situation som gav upphov till domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano. Såsom framgår av punkterna 48, 51, 52 och 54 i den domen definierar domstolen begreppet ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna” med avseende på bland annat de ”rättigheter och förmåner” som dessa personer har enligt tjänsteföreskrifterna. Tjänstemannens familjemedlemmar är nämligen berättigade till särskilda rättigheter och ekonomiska förmåner om tjänstemannen avlider. Domstolen har också angett att det inte är nödvändigt att fastställa huruvida de faktiskt har dessa rättigheter och förmåner i det aktuella fallet, för att det inte ska vara nödvändigt att först pröva huruvida talan är välgrundad innan den aktuella domstolens behörighet kan avgöras.(9) Det var emellertid just på grund av att de enligt tjänsteföreskrifterna kunde vara berättigade till ekonomiska förmåner på grund av tjänstemannens död som domstolen kunde likställa dem med ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna”.
37.      I det nationella målet var det inte fråga om att maken till en tjänsteman eller en anställd hade någon rättighet eller fördel som skulle vara knuten till behandlingen av hans eller hennes personuppgifter. I punkt 45 i det överklagade beslutet hänvisade tribunalen till de bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som ger tjänstemannen eller den anställde rätt till familjeledighet eller deltidsarbete vid allvarlig sjukdom eller svår funktionsnedsättning hos maken, eller makes rätt till ersättning om tjänstemannen eller den anställde avlider. Dessa bestämmelser har inte något samband med en eventuell rättighet eller fördel som tjänstemannens eller den anställdes make skulle ha enligt tjänsteföreskrifterna vid olaglig behandling av hans eller hennes personuppgifter. På samma sätt har Eiopa i sin svarsinlaga hänvisat till artikel 13 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken tjänstemannen är skyldig att deklarera förvärvsinkomster som hans eller hennes make har från yrkesarbete. I artikel anges emellertid en skyldighet enligt tjänsteföreskrifterna för tjänstemannen eller den anställde, vilket inte är detsamma som en rättighet eller en förmån som tillkommer familjemedlemmar till en tjänsteman eller en anställd som domstolens praxis grundar sig på.
38.      En så pass bred tolkning av begreppet ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna” och den utvidgning av tillämpningsområdet med avseende på person (ratione personae) för artikel 270 FEUF som den leder till behöver inte nödvändigtvis medföra några särskilda svårigheter om det inte vore för att den i det överklagade beslutet åtföljs av en skärpning av villkoren för upptagande till sakprövning av en skadeståndstalan som väckts av familjemedlemmar till en tjänsteman eller anställd.(10) Den möjlighet som domstolen ger familjemedlemmar till en tjänsteman eller en anställd att väcka talan med stöd av artikel 270 FEUF blir nämligen till en skyldighet hos tribunalen, vilket leder till att beslutet behäftas med felaktig rättstillämpning.
39.      Tribunalen gjorde förvisso en riktig bedömning när den i punkt 46 i det överklagade beslutet framhöll att maken till en tjänsteman eller anställd ”kan” väcka skadeståndstalan med stöd av artikel 270 FEUF när tvisten har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemannen eller den anställde och institutionen och hänförde sig mycket riktigt, i punkt 47 i det överklagade beslutet, till ”rätten för de personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna att väcka talan med stöd av artikel 270 FEUF”. Direkt därefter ansåg tribunalen emellertid, i punkt 48 i det överklagade beslutet, att en sådan talan skulle avvisas om den inte väckts med stöd av denna artikel. Dessa båda påståenden är motstridiga. Det är antingen fråga om en möjlighet eller om en skyldighet. I domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano var domstolen tydlig med att det rör sig om en möjlighet som erbjuds familjemedlemmarna till en tjänsteman. Tribunalen iakttog därmed inte domstolens praxis när den utan motivering gjorde denna möjlighet till en skyldighet varvid den åsidosatte artikel 270 FEUF och artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna.
40.      Det förhållandet att domstolen med sin breda tolkning av den talerätt som tillkommer familjemedlemmar till en tjänsteman eller anställd enligt artikel 270 FEUF, inte hade för avsikt att skapa ett villkor för upptagande till sakprövning av en skadeståndstalan som väckts av nämnda familjemedlemmar tycks ge stöd för denna slutsats. Om jag inte misstar mig vittnar ordalydelsen i punkterna 55 och 62 i domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano enbart om unionsdomstolens avsikt att ge familjemedlemmar till en tjänsteman eller en anställd en möjlighet att väcka skadeståndstalan med stöd av artikel 270 FEUF när tvisten har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemannen eller den anställde och den berörda institutionen, inte att helt utesluta möjligheten att nämnda talan kan väckas med stöd av artikel 268 FEUF och artikel 340 andra stycket FEUF.
41.      Ordalydelsen i domen är inte tvingande, vilket framgår av den formulering som används flera gånger ”kan … väcka talan” (”eine Schadensersatzklage erheben können” på tyska, ”may … bring an action” på engelska eller ”possono
… proporre un ricorso”, på italienska (min kursivering)). Denna formulering förutsätter en valmöjlighet. Även om en tjänstemans eller en anställds familjemedlemmar har möjlighet att väcka skadeståndstalan med stöd av artikel 270 FEUF när tvisten har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemannen eller den anställde och den berörda institutionen, är det inte på något sätt en skyldighet att väcka talan på en sådan rättslig grund. Nämnda familjemedlemmar har ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende. De har alltså även möjlighet att väcka talan med stöd av artiklarna 268 och 340 FEUF. Tribunalen erinrade också nyligen om att ”tjänsteföreskrifterna i sig är ett självständigt instrument vars enda syfte är att reglera rättsförhållandena mellan institutionerna och deras tjänstemän eller övriga anställda genom att fastställa ömsesidiga rättigheter och skyldigheter mellan dem”.(11) Tjänsteföreskrifterna har med andra ord en relativ verkan. De ger endast upphov till skyldigheter mellan parterna och utgör hinder för att tredje man, som inte har samtyckt till avtalet, åläggs sådana skyldigheter enligt avtalet.
42.      Den restriktiva tolkning som måste göras av villkoren för upptagande till sakprövning av en talan vid domstol, i och med att de är avgörande för tillgången till domstolsprövning och för ett effektivt domstolsskydd, liksom det tvingande behovet av tydliga regler i detta avseende, utgör hinder för att verbet ”kunna” i detta fall likställs med verbet ”måste” och uppfattas så, att det kräver att en tjänstemans eller en anställds familjemedlemmar väcker talan med stöd av artikel 270 FEUF, vid äventyr av att talan i annat fall avvisas. För en sådan utveckling av rättspraxis skulle det åtminstone ha krävts ett minimum av förklaringar, eftersom det är fråga om tolkningen av villkoren för upptagande till sakprövning av en talan som väckts av enskilda vid tribunalen, vars korrekta tolkning är väsentlig för att ett effektivt domstolsskydd ska säkerställas.
43.      Den breda tolkning av unionsdomstolens behörighet att pröva en skadeståndstalan som väckts med stöd av artikel 270 FEUF som gjordes under de särskilda omständigheter som var i fråga i domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano syftade till att säkerställa ett bättre skydd för tjänstemannens familjemedlemmar, med hänsyn till institutionens aktsamhets- och omsorgsplikt. Syftet var även att säkerställa att varje enskild talan som rör en och samma händelse som följer av ett anställningsförhållande mellan en tjänsteman och den institution som tjänstemannen tillhör eller tillhörde kan hanteras i ett enda domstolsförfarande vid samma domstol.
44.      Även jag inser förvisso fördelarna med att hantera alla dessa tvister tillsammans, men icke desto mindre förhåller det sig så, att DS i det nu aktuella målet i slutänden fråntas möjligheten till en prövning av sin talan om ersättning för den skada som hon personligen har lidit på grund av sin ställning som anhörig. Detta kan tyckas vara en särskilt sträng lösning i förhållande till tribunalens processuella behandling av den skadeståndstalan som genom samma handling väcktes samma dag av ett företag i vilket DR är ägare, grundare, rättslig företrädare och generaldirektör samt av ett företag som ägs av det sistnämnda företaget.(12) Den talan, genom vilken nämnda juridiska personer med stöd av artiklarna 268 och 340 FEUF begärde ersättning för den skada de menar sig ha lidit i samband med den etiska kontroll och administrativa utredning som DR blev föremål för, prövades i saken av tribunalen i domen av den 25 mars 2026, DP och DQ/Eiopa.(13)
45.      Mot den bakgrunden anser jag att det överklagade beslutet är behäftat med felaktig rättstillämpning i den del tribunalen avvisade DS talan på grund av att den grundade sig på artikel 340 andra stycket FEUF.
46.      Under dessa omständigheter saknas det anledning att pröva den första grunden, avseende bristfällig motivering av beslutet i fråga om den rättsliga grunden för DS talan.
47.      Jag föreslår emellertid att den första grunden prövas inte bara i första hand, i den del den avser bristfällig motivering av det överklagade beslutet i fråga om den rättsliga grunden för DR:s talan, utan även i andra hand, för det fall domstolen finner att talan inte kan bifallas såvitt avser den andra grunden avseende felaktig tolkning av räckvidden av begreppet ”personer som omfattas av tjänsteföreskrifterna” i den mening som avses i artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna.
B.      Den första grunden: Bristfällig motivering av det överklagade beslutet avseende den rättsliga grunden för DR:s och DS talan
1.      Det överklagade beslutet
48.      I punkterna 64–78 i det överklagade beslutet prövade tribunalen de olika argument som klagandena anfört i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder.
49.      Tribunalen prövade i synnerhet, i punkterna 72–75 i det överklagade beslutet, det andra argumentet, vilket grundade sig på tidigare rättspraxis där tribunalen medgett att en talan som väckts på grund av åsidosättande av förordning 2018/1725 kunde tas upp till sakprövning,(14) trots att den inte hade väckts med stöd av artikel 270 FEUF.
50.      I punkt 74 i det överklagade beslutet slog tribunalen fast att ”i det mål som avgjordes genom domen av den 1 december 2021, JR/kommissionen (T‑265/20, EU:T:2021:850), hade sökanden, som hade ansökt om att få delta i ett internt uttagningsprov inom kommissionen … och som inte hade upptagits i förteckningen över godkända sökande, yrkat att kommissionens beslut att neka henne tillgång till uppgifter om nämnda uttagningsprov skulle ogiltigförklaras. Domen avser således en talan om ogiltigförklaring som väckts med stöd av artikel 263 FEUF och saknar relevans för bedömningen av huruvida sökandena i det nu aktuella fallet har rätt att väcka talan mot Eiopa med stöd av artikel 340 andra stycket FEUF.”
2.      Parternas argument
51.      Genom den första grunden har klagandena gjort gällande att det överklagade beslutet är bristfälligt motiverat.
52.      De har gjort gällande att punkt 74 i beslutet inte gör det möjligt för dem att förstå varför artikel 270 FEUF skulle utgöra rättsmedlet i personalmål, i den mening som avses i den rättspraxis som tribunalen hänvisade till i punkterna 39–41 i nämnda beslut. De har anfört att unionsdomstolen i domen av den 1 december 2021, JR/kommissionen,(15) som avses i punkt 74, medgav att en talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 263 FEUF kunde tas upp till sakprövning i en liknande tvist som hade sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemannen och den berörda institutionen och som avsåg åsidosättande av förordning 2018/1725.
53.      Klagandena anser i synnerhet, även om de angett att de mycket väl förstår att en talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 263 FEUF är ett förfarande som till sin art och räckvidd skiljer sig från en talan om skadestånd enligt artikel 268 FEUF och artikel 340 andra stycket FEUF, att tribunalen däremot inte tillräckligt har motiverat varför en sådan skillnad i förfarande skulle få olika processuella följder i frågan huruvida respektive talan kan tas upp till sakprövning, vilken talan i båda fallen har väckts av tjänstemän eller övriga anställda på grund av åsidosättande av förordning 2018/1725 i tvister som har sitt ursprung i deras anställningsförhållande med den berörda institutionen.
54.      Klagandena har även hänvisat till domen av den 6 juli 2022, OC/utrikestjänsten,(16) som avses i punkt 70 i det överklagade beslutet, i vilken tribunalen klandrade sökanden, en tjänsteman vid Europeiska utrikestjänsten, för att hon inte väckt talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 263 FEUF mot kommissionens beslut att endast översända en sammanfattning av vissa handlingar som innehöll personuppgifter, i strid med förordning 2018/1725.
55.      Eiopa har anfört att grunden är verkningslös och att talan i vart fall inte kan bifallas på denna grund.
3.      Rättslig bedömning
56.      Jag erinrar först om att tribunalens motiveringsskyldighet enligt artikel 36 i stadgan för Europeiska unionens domstol, jämförd med artikel 53 i samma stadga, enligt fast rättspraxis utgör en väsentlig formföreskrift som ska särskiljas från frågan huruvida motiveringen är välgrundad.(17) Vidare ska det av motiveringen i den överklagade domen klart och tydligt framgå hur tribunalen har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för det fattade beslutet och så att domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning.(18) Motiveringsskyldigheten innebär emellertid inte att tribunalen är skyldig att utforma domskälen så, att samtliga resonemang som parterna i målet fört bemöts vart och ett för sig och på ett uttömmande sätt och motiveringen kan således vara underförstådd, förutsatt att de berörda får kännedom om skälen till att tribunalen inte ansåg att det fanns fog för deras argument och att domstolen får ett tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning.(19)
57.      I det nu aktuella fallet anser jag att det överklagade beslutet är bristfälligt motiverat, eftersom det inte innehåller något uttryckligt uttalande om det argument som klagandena framförde i punkt 42 i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder. I yttrandet hänförde de sig nämligen till domen av den 1 december 2021, JR/kommissionen,(20) just på grund av att det rörde sig om en talan om ogiltigförklaring.(21) Det kortfattade svaret på detta argument gör det inte möjligt att bedöma skälen till att tribunalen i punkt 40 i det överklagade beslutet anförde principen att artikel 270 FEUF utgör rättsmedlet för personalmål vilket skiljer sig från det allmänna rättsmedel som utgörs av en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF, trots att det finns rättspraxis som talar för att detta särskilda rättsmedel inte är exklusivt.(22)
58.      Denna brist i motiveringen påverkar emellertid inte domslutet i det överklagade beslutet vad beträffar såväl DR:s som DS talan. Grunden är följaktligen verkningslös.
59.      Det framgår av fast rättspraxis att om något av de skäl som tribunalen uppgett är tillräckligt för att motivera domslutet i den dom den har meddelat, påverkas i alla händelser inte detta domslut av de fel som ett annat skäl i domen skulle kunna vara behäftat med. En grund som avser sådana fel är således verkningslös, och överklagandet kan inte bifallas på den grunden.(23)
60.      Punkt 74 i det överklagade beslutet hör dessutom till ett resonemang som tribunalen inleder i punkt 63 med formuleringen ”under alla omständigheter”. En sådan formulering tyder på att resonemanget utgör överflödiga domskäl i detta beslut. Tribunalen grundade avvisningen av DR:s och DS talan på de rättsliga grunder och de faktiska omständigheterna som anges i punkterna 39–42 respektive 51–61 i nämnda beslut och som klagandena inte har bestritt i sitt överklagande.
V.      Förslag till avgörande
61.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 17 januari 2025, DR och DS/Eiopa (T‑182/24, EU:T:2025:62), i den del tribunalen avvisade DS skadeståndstalan med motiveringen att hon var skyldig att väcka nämnda talan med stöd av artikel 270 FEUF och att återförvisa målet till tribunalen.
1      Originalspråk: franska.
2      T‑182/24, EU:T:2025:62 (nedan kallat det överklagade beslutet).
3      C‑54/20 P (nedan kallad domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano, EU:C:2022:349).
4      DR var ägare och verkställande direktör för A som innehade 100 procent av kapitalet i B och C, vilka fusionerades år 2018.
5      Europaparlamentets och rådet förordning av den 23 oktober 2018 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter som utförs av unionens institutioner, organ och byråer och om det fria flödet av sådana uppgifter samt om upphävande av förordning (EG) nr 45/2001 och beslut nr 1247/2002/EG (EUT L 295, 2018, s. 39).
6      I den lydelse som är tillämplig i målet (nedan kallade tjänsteföreskrifterna).
7      I artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna anges att ”Europeiska unionens domstol ska ha behörighet i alla tvister mellan unionen och varje person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter vad gäller rättsenligheten av en åtgärd som går emot en sådan person enligt vad som avses i artikel 90.2. I tvister av ekonomisk art skall domstolen ha oinskränkt behörighet”.
8      I artikel 13 i tjänsteföreskrifterna anges följande: ”Om en tjänstemans make yrkesarbetar och har förvärvsinkomster skall tjänstemannen underrätta tillsättningsmyndigheten vid institutionen om detta.”
9      Se domen i målet kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano (punkterna 52 och 61). Punkt 52 i denna dom har följande lydelse: ”Den omständigheten att dessa familjemedlemmar uppmärksammas i tjänsteföreskrifterna på detta sätt innebär att de är personer ’som omfattas av tjänsteföreskrifterna’ i den mening som avses i artikel 91.1 i dessa, oberoende av huruvida sökanden i det enskilda fallet faktiskt har en sådan rättighet eller förmån som följer av tjänsteföreskrifterna [i den engelska versionen av domen har denna sats följande lydelse: ”irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit”] … Fastställandet av unionsdomstolarnas behörighet ratione personae enligt artikel 270 FEUF och artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna är nämligen oberoende av frågan huruvida en person som omfattas av tjänsteföreskrifterna och som väckt talan vid dessa domstolar verkligen ska beviljas en rättighet eller en fördel [”actual grant” i den engelska versionen].” Min kursivering.
10      Jag kan se fördelarna med att ansökningar som avser samma händelse som har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan en tjänsteman och den berörda institutionen kan samlas i ett enda domstolsförfarande vid samma domstol.
11      Se beslut av den 13 mars 2025, RY/kommissionen (T‑246/24, EU:T:2025:299, punkt 30 och där angiven rättspraxis).
12      Således väcktes talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar genom två ansökningar som gavs in samtidigt, vilka avsåg en och samma handling i strid med dels bestämmelserna om skydd av personuppgifter (T‑182/24), dels bestämmelserna om skydd av affärshemligheter (T‑183/24).
13      T‑183/24, EU:T:2026:221.
14      Eller åsidosättande av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 december 2000 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter (EGT L 8, 2001, s. 1), som ersatts av förordning 2018/1725.
15      T‑265/20, EU:T:2021:850.
16      T‑681/20, EU:T:2022:422.
17      Se dom av den 4 oktober 2024, UPL Europe och Indofil Industries (Netherlands)/kommissionen (C‑262/23 P, EU:C:2024:862, punkt 134 och där angiven rättspraxis).
18      Se dom av den 26 februari 2026, Martinair Holland/kommissionen (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, punkt 78 och där angiven rättspraxis).
19      Se dom av den 26 februari 2026, Martinair Holland/kommissionen (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, punkt 79 och där angiven rättspraxis).
20      T‑265/20, EU:T:2021:850.
21      I punkt 42 i yttrandet framförde klagandena följande argument: ”I det målet [vilket avgjordes med domen av den 1 december 2021, JR/kommissionen (T‑265/20, EU:T:2021:850)] anklagades kommissionen vidare för att ha åsidosatt flera bestämmelser i förordning 2018/1725, däribland artiklarna 14 och 17 i förordningen, genom att inte lämna ut vissa personuppgifter avseende betyg som erhållits i samband med ett uttagningsprov. Den talan om ogiltigförklaring som väcktes av sökanden, en tjänsteman vid kommissionen, grundades på artikel 263 FEUF och avvisades inte av tribunalen.”
22      I beslutet av den 24 februari 2026, RY/kommissionen (C‑336/25 P, EU:C:2026:138), erinrade domstolen om att den, ”i enlighet med [sin] praxis, flera gånger har fastställt att artikel 270 i FEUF … ger ett rättsmedel för personalmål som skiljer sig från allmänna rättsmedel, såsom en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF och en skadeståndstalan enligt artikel 268 FEUF, samt artikel 340 andra och tredje styckena FEUF” (punkt 36 och där angiven rättspraxis).
23      Se dom av den 13 november 2025, Al-Assad/rådet (C‑779/24 P, EU:C:2025:880, punkt 94 och där angiven rättspraxis).