62020CC0614
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
föredraget den 10 mars 2022 (
1
)
Mål C‑614/20
AS Lux Express Estonia
mot
Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium,
(begäran om förhandsavgörande från Tallinna Halduskohus (Förvaltningsdomstolen i Tallinn, Estland))
”Begäran om förhandsavgörande – Kollektivtrafik på järnväg och väg – Förordning (EG) nr 1370/2007 – Allmän bestämmelse som föreskriver en skyldighet att tillhandahålla vissa grupper av personer kostnadsfria transporter – Artikel 2 e och artikel 3.2 – Allmän trafikplikt – Rätt till ersättning – Artikel 4.1 b i – Möjlighet för en medlemsstat att utesluta ersättning – Artikel 3.3 – Tillämpningsområde – Undantag”
1.
Enligt estnisk lag är vägtransportföretagen skyldiga att kostnadsfritt transportera vissa kategorier av passagerare (kortfattat uttryckt barn i förskoleåldern och personer med funktionsnedsättning).
2.
Tallinna Halduskohus (Förvaltningsdomstolen i Tallinn, Estland) frågar, i korthet, om denna lagstadgade skyldighet omfattas av begreppet allmän trafikplikt i den mening som avses i förordning (EG) nr 1370/2007 (
2
) och, om så är fallet, om de berörda företagen har rätt att få ersättning för de uteblivna intäkterna.
I. Tillämpliga bestämmelser
A.
Unionsrätt. Förordning nr 1370/2007
3.
Artikel 1 (”Syfte och tillämpningsområde”) har följande lydelse:
”1.   Syftet med denna förordning är att fastställa hur de behöriga myndigheterna, i enlighet med gemenskapslagstiftningen, kan ingripa på området för kollektivtrafik för att se till att det tillhandahålls tjänster av allmänt intresse som bland annat är tätare, säkrare, av bättre kvalitet eller billigare än vad den fria marknaden skulle kunna erbjuda.
I denna förordning fastställs därför på vilka villkor de behöriga myndigheterna, när de ålägger eller ingår avtal om allmän trafikplikt, ger kollektivtrafikföretagen ersättning för ådragna kostnader och/eller beviljar ensamrätt som motprestation för fullgörande av allmän trafikplikt.
…”.
4.
Artikel 2 (”Definitioner”) har följande lydelse:
”I denna förordning gäller följande definitioner:
a)
kollektivtrafik: persontransporttjänster av allmänt ekonomiskt intresse som erbjuds allmänheten fortlöpande och utan diskriminering.
…
e)
allmän trafikplikt: krav som en behörig myndighet definierar eller fastställer för att sörja för kollektivtrafik av allmänt intresse som ett kollektivtrafikföretag inte skulle ha något eget kommersiellt intresse av att bedriva utan att få ersättning, eller åtminstone inte i samma omfattning eller på samma villkor.
f)
ensamrätt: ett kollektivtrafikföretags rätt att bedriva viss kollektivtrafik på en sträcka, inom ett nät eller inom ett visst område utan att andra sådana företag har en sådan rätt.
g)
ersättning för allmän trafik: varje förmån, särskilt ekonomisk, som en behörig myndighet direkt eller indirekt ger med hjälp av offentliga medel under den period den allmänna trafikplikten genomförs eller i anslutning till denna period.
…
l)
allmän bestämmelse: åtgärd som utan diskriminering tillämpas på alla kollektivtrafiktjänster av samma slag inom ett givet geografiskt område som en behörig myndighet ansvarar för.
…”
5.
Artikel 3 (”Avtal om allmän trafik och allmänna bestämmelser”) har följande lydelse:
”1.   När en behörig myndighet beslutar att bevilja ett företag som den själv valt ensamrätt och/eller någon typ av ersättning som motprestation för fullgörande av allmän trafikplikt ska detta ske inom ramen för ett avtal om allmän trafik.
2.   Om den allmänna trafikplikten avser att bestämma högsta taxa för samtliga passagerare eller för vissa grupper av passagerare kan den också, genom avvikelse från punkt 1, omfattas av allmänna bestämmelser. Den behöriga myndigheten skall i enlighet med principerna i artiklarna 4 och 6 och i bilagan ersätta kollektivtrafikföretagen för den ekonomiska nettoeffekten, positiv eller negativ, på de kostnader och intäkter som följer av uppfyllandet av taxevillkor vilka fastställts i allmänna bestämmelser, på ett sådant sätt att alltför höga ersättningar undviks. Detta skall gälla oaktat behöriga myndigheters rätt att i avtal om allmän trafik integrera allmän trafikplikt med fastställda högsta taxor.
3.   Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artiklarna 73, 86, 87 och 88 i fördraget får medlemsstaterna från denna förordnings tillämpningsområde undanta allmänna bestämmelser om ekonomisk ersättning för allmän trafikplikt som fastställer högsta tillåtna taxor för elever, studenter och personer med nedsatt rörlighet. Underrättelse om dessa allmänna bestämmelser skall ske i enlighet med artikel 88 i fördraget. Varje sådan underrättelse skall innehålla fullständiga upplysningar om åtgärden och särskilt uppgifter om beräkningsmetoden.”
6.
I artikel 4 (”Obligatoriskt innehåll i avtal om allmän trafik och i allmänna bestämmelser”) föreskrivs följande:
”1.   I avtal om allmän trafik och i allmänna bestämmelser ska
a)
klart och tydligt fastställas den allmänna trafikplikt som definieras i denna förordning och specificeras i enlighet med artikel 2a som kollektivtrafikföretaget ska fullgöra och vilka geografiska områden som avses.
b)
i förväg och på ett objektivt och öppet sätt fastställas
i)
de parametrar som skall användas för att beräkna den eventuella ersättningen och
ii)
den eventuella ensamrättens art och omfattning på ett sätt som förhindrar alltför höga ersättningar.
…”
7.
Artikel 6 (”Ersättning för allmän trafik”) har följande lydelse:
”1.   … all ersättning enligt en allmän bestämmelse eller enligt ett avtal om allmän trafik [ska] vara förenlig med bestämmelserna i artikel 4.”
8.
I bilagan (”Regler för beviljande av ersättning i de fall som avses i artikel 6.1”) anges följande:
”1.   Ersättning knuten till en allmän bestämmelse eller till ett avtal om allmän trafik som har direkttilldelats i enlighet med artikel 5.2, 5.4, 5.5 eller 5.6 ska beräknas enligt reglerna i denna bilaga.
2.   Ersättningen får inte överstiga ett belopp som motsvarar den ekonomiska nettoeffekten som motsvarar summan av de verkningar, positiva som negativa, som fullgörandet av den allmänna trafikplikten får för kollektivtrafikföretagets kostnader och inkomster. Verkningarna skall bedömas genom att man jämför situationen med uppfylld trafikplikt med den situation som skulle ha förelegat om trafikplikten inte hade varit uppfylld. För att beräkna den ekonomiska nettoeffekten skall den behöriga myndigheten låta sig vägledas av nedanstående uppställning:
…
3.   Fullgörande av den allmänna trafikplikten kan påverka ett trafikföretags eventuella transportverksamhet utöver den berörda allmänna trafikplikten. För att undvika en alltför hög ersättning eller en utebliven ersättning skall kvantifierbara ekonomiska effekter på trafikföretagets berörda nät därför beaktas när den ekonomiska nettoeffekten beräknas.
…”
B.
Estnisk rätt Ühistranspordiseadus (
3
)
9.
I 34 § föreskrivs följande:
”Transportören ska på en nationell linje på väg, vattenväg och järnväg utan kostnad transportera barn som den 1 oktober under innevarande läsår ännu inte fyllt sju år samt barn vilkas skolplikt har senarelagts, personer upp till 16 års ålder med funktionshinder, personer från 16 års ålder och uppåt med gravt funktionshinder samt personer med betydande synnedsättning liksom ledsagare för en person med grav eller betydande synnedsättning och ledarhund eller assistanshund för en person med funktionshinder. För denna kostnadsfria transport av passagerare inom dessa grupper ska transportören inte erhålla någon ersättning.”
II. Bakgrund, tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
10.
Den 5 juni 2019 begärde Eesti Buss OÜ och AS Lux Express Estonia, som tillhandahöll kommersiell kollektivtrafik på väg, (
4
) hos den estniska ministern för ekonomi och infrastruktur ersättning för uteblivna biljettintäkter på grund av deras skyldighet enligt 34 § ÜTS.
11.
Den 10 juli 2019 avslog ministern för ekonomi och infrastruktur denna begäran med motivering att trafikföretag i enlighet med 34 § ÜTS inte ska erhålla ersättning för kostnadsfri transport av personer som tillhör de grupper som anges där.
12.
Den 12 augusti 2019 väckte Lux Express talan vid Tallinna Halduskohus (Förvaltningsdomstolen i Tallinn, Estland). Lux express yrkade i första hand skadestånd (
5
) och i andra hand att Republiken Estland skulle förpliktas att utbetala ekonomisk ersättning i lämplig storlek jämte ränta till ett belopp enligt domstolens bedömning.
13.
Den hänskjutande domstolen har angett följande:
–
Artikel 34 ÜTS innehåller en allmän bestämmelse, i den mening som avses i artiklarna 2 l och 3.2 i förordning nr 1370/2007, genom att det där fastställs en högsta tillåten taxa (gratis) för vissa grupper av passagerare. Syftet med den bestämmelsen är att de passagerarna ska tillförsäkras billiga transporter. Det är osannolikt att ett företag skulle transportera dessa passagerare kostnadsfritt utan myndigheternas ingripande.
–
Av artiklarna 3.2 och 3.4 i förordning nr 1370/2007 tycks följa att trafikföretaget ska erhålla ersättning, men enligt artikel 4.1 b i) i samma förordning får medlemsstaterna genom nationell lag utesluta ersättning till trafikföretaget.
–
Enligt artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 får medlemsstaterna från denna förordnings tillämpningsområde undanta allmänna bestämmelser om ekonomisk ersättning för allmän trafikplikt genom vilka det fastställs högsta tillåtna taxor för skolelever, studenter och personer med nedsatt rörlighet.
14.
Om förordning nr 1370/2007 inte är tillämplig i förevarande mål, vill den hänskjutande domstolen dessutom veta om beviljandet av en ersättning kan grundas på en annan unionsrättsakt (så som Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan)), eller om målet uteslutande ska avgöras på grundval av nationell rätt.
15.
Om ersättning ska utgå till trafikföretaget, undrar den hänskjutande domstolen avslutningsvis vilka kriterier som ska beaktas vid fastställandet av ersättningens storlek för att ersättningen inte ska stå i strid med unionens bestämmelser om statligt stöd.
16.
Mot bakgrund av detta har Tallinna Halduskohus (Förvaltningsdomstolen i Tallinn) hänskjutit följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Ska det fallet att alla privata företag, som inom landet i kommersiellt syfte bedriver persontransporter i linjetrafik på väg, vattenväg och järnväg, åläggs samma skyldighet att kostnadsfritt transportera passagerare inom en viss grupp (barn i förskoleåldern, personer upp till 16 års ålder med funktionshinder, personer från 16 års ålder och uppåt med gravt funktionshinder samt personer med betydande synnedsättning liksom ledsagare för en person med grav eller betydande synnedsättning och ledarhund eller assistanshund för en person med funktionshinder) behandlas som åläggande av en allmän trafikplikt i den mening som avses i artiklarna 2 e och 3.2 i … förordning (EG) nr 1370/2007 …?
2)
Har – för det fall att detta utgör en allmän trafikplikt i den mening som avses i förordning nr 1370/2007 – en medlemsstat i enlighet med artikel 4.1 b i) i förordning nr 1370/2007 rätt att genom nationell lag utesluta ersättning till transportören för uppfyllandet av en sådan skyldighet?
Vilka kriterier är tillämpliga för det fall att en medlemsstat har rätt att utesluta ersättning till transportören?
3)
Är det enligt artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 tillåtet att undanta allmänna bestämmelser om fastställande av högsta tillåtna taxor för andra grupper än de som anges i denna bestämmelse från tillämpningsområdet för förordningen?
Gäller skyldigheten att underrätta Europeiska kommissionen enligt artikel 108 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt även om det inte i de allmänna bestämmelserna om fastställande av högsta tillåtna taxor stadgas om en ersättning till transportören?
4)
Kan beviljandet av en ersättning grundas på en annan unionsrättsakt (så som Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna), om förordning nr 1370/2007 inte är tillämplig i förevarande fall?
5)
Vilka kriterier måste vara uppfyllda för att den ersättning som i så fall ska beviljas transportören för att den ska vara förenlig med bestämmelserna om statligt stöd?”
III. Förfarandet vid EU-domstolen
17.
Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 18 november 2020.
18.
Lux Express Estonia, den estniska regeringen och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden.
19.
Det har inte ansetts nödvändigt att hålla förhandling.
IV. Bedömning
A.
Den första tolkningsfrågan
20.
I Republiken Estland regleras kollektivtrafikens organisation i ÜTS. Dess tillämpningsområde omfattar persontransporter på väg, vilka kan ha formen av linjetrafik, tillfälliga transporter eller taxitransporter.
21.
Linjetrafik, vilket innefattar kollektiva transportmedel på väg, tillhandahålls antingen inom ramen för avtal om allmän trafik eller i form av kommersiella tjänster. (
6
)
22.
Den taxa som ska tillämpas vid kommersiell linjetrafik fastställs av trafikföretaget. För linjetrafik som tillhandahålls inom ramen för ett avtal om allmän trafik, fastställs den högsta tillåtna taxan per kilometer eller det högsta tillåtna priset för biljetten av den behöriga myndigheten.
23.
Enligt 34 § ÜTS ska ett trafikföretag som tillhandahåller transporter på en nationell linje utan kostnad transportera vissa grupper av passagerare, som barn i förskoleålder och funktionshindrade personer, på ovan angivna villkor. (
7
) För denna kostnadsfria transport av passagerare inom dessa grupper erhåller trafikföretaget inte någon ersättning.
24.
Genom sin första tolkningsfråga vill den hänskjutande domstolen få klarlagt om den skyldighet att tillhandahålla kostnadsfria transporter som föreskrivs i estnisk lag, omfattas av begreppet allmän trafikplikt i den mening som avses i förordning nr 1370/2007.
25.
I förordning nr 1370/2007 avses med ”allmän trafikplikt: krav som en behörig myndighet definierar eller fastställer för att sörja för kollektivtrafik av allmänt intresse som ett kollektivtrafikföretag inte skulle ha något eget kommersiellt intresse av att bedriva utan att få ersättning, eller åtminstone inte i samma omfattning eller på samma villkor”. (
8
)
26.
Ett sätt på vilket de myndigheter som är behöriga på området för kollektivtrafik, vilket i förordning nr 1370/2007 betecknas som en tjänst av allmänt intresse (artikel 2 a), kan ingripa är att ålägga trafikföretag allmän trafikplikt. Syftet med detta är att ”… se till att det tillhandahålls tjänster av allmänt intresse som bland annat är tätare, säkrare, av bättre kvalitet eller billigare än vad den fria marknaden skulle kunna erbjuda”. (
9
)
27.
För att ålägga allmän trafikplikt är det enligt förordning nr 1370/2007 möjligt att använda sig av två typer av rättsliga instrument: avtal om allmän trafik och allmänna bestämmelser. (
10
)
28.
Ett exempel på allmän trafikplikt som anges i förordning nr 1370/2007 är den som just ”avser att fastställa högsta taxa för … vissa grupper av passagerare” genom allmänna bestämmelser (artikel 3.2 i förordning nr 1370/2007).
29.
Den estniska regeringen medger att 34 § ÜTS (
11
) ålägger kommersiella trafikföretag den aktuella skyldigheten, i syfte att ”göra det möjligt för familjer med små barn och personer med funktionshinder att använda sig av kollektivtrafik genom att göra den mer överkomlig och tillgänglig för dem”. (
12
)
30.
Dessa påpekanden från den estniska regeringens sida visar utan omsvep att införandet av en ”nolltaxa” för vissa samhällsgrupper på kommersiella busslinjer uppfyller ett mål av allmänt intresse som bygger på sociala kriterier.
31.
Ett trafikföretag som bara eftersträvar att verksamheten ska gå med vinst, tillgodoser inte detta sociala intresse kostnadsfritt. Att tillhandahålla en tjänst utan motprestation strider mot marknadslogiken och det är därför som skyldigheten att tillhandahålla kostnadsfria transporter enligt lagen blir till ett åläggande av allmän trafikplikt som måste uppfyllas (enligt en ”allmän bestämmelse” i det här fallet).
32.
34 § ÜTS återspeglar således en verklig allmän trafikplikt, som kan åläggas trafikföretag som tillhandahåller transporter på en nationell linje, och den innebär att vissa grupper av passagerare ska transporteras kostnadsfritt. (
13
)
33.
Eftersom ÜTS drar taxebegränsningen till dess yttersta spets (”nolltaxa”), blir följden av den att trafikföretagen, genom en allmän bestämmelse, åläggs en verklig trafikplikt som syftar till att gynna ”vissa grupper av passagerare”.
34.
En annan sak är om den skyldigheten enligt förordning nr 1370/2007 ska vara förenad med en ersättning (
14
) till trafikföretaget, vilket den andra tolkningsfrågan handlar om.
B.
Den andra tolkningsfrågan
35.
Den hänskjutande domstolen anser med rätta att om ÜTS föreskriver en allmän trafikplikt i den mening som avses i förordning nr 1370/2007, ska det trafikföretag som fullgör denna trafikplikt i princip erhålla ersättning för den, i enlighet med artiklarna 3.2 och 4 i den förordningen.
36.
Den hyser emellertid tvivel om huruvida en medlemsstat i enlighet med artikel 4.1 b i) i förordning nr 1370/2007 har rätt att genom nationell lag utesluta ersättning till trafikföretaget och om så är fallet, på vilka villkor.
37.
Vid bedömningen av denna tolkningsfråga ska jag för det första behandla de aspekter som rör ersättningen och för det andra frågan huruvida det går att utesluta den enligt artikel 4.1 b i) i förordning nr 1370/2007.
1. Motprestation för allmän trafikplikt
38.
I förordning nr 1370/2007 föreskrivs en motprestation (
15
) för fullgörande av allmän trafikplikt när den är betungande för de berörda företagen. Ett trafikföretag som åläggs en sådan trafikplikt har rätt att antingen erhålla en ersättning (
16
) eller beviljas en ensamrätt. (
17
)
39.
Begreppet ”ersättning för allmän trafik” knyter en förmån, särskilt ekonomisk, till fullgörandet av en allmän trafikplikt som innebär att tjänster tillhandahålls som saknar kommersiellt intresse.
40.
Föregångarna till förordning nr 1370/2007 har samma inriktning, vilken skulle kunna betecknas som ”ersättningsbaserad”:
–
Enligt artikel 6 i rådets beslut 65/271/EEG (
18
) skulle en ersättning betalas ut för de ekonomiska bördor som är en följd av att en medlemsstat tillämpar transportpriser och transportvillkor inom persontransporter till förmån för en eller flera särskilda befolkningsgrupper.
–
Samma sak föreskrevs i artiklarna 1.4 och 9 i förordning (EEG) nr 1191/69. (
19
) Enligt artikel 4.1 skulle ”[t]ransportföretag, som drabbas av kostnader med anledning av att i punkt 2 nämnda skyldigheter bibehålls eller med anledning av att sådana taxor och villkor som avses i punkt 3 gäller [vilka åläggs av en medlemsstat till förmån för en eller flera särskilda befolkningsgrupper], … kompenseras härför genom ersättning i enlighet med gemensamma, i denna förordning fastställda rutiner”. (
20
)
–
Enligt förordning nr 1191/69 skulle taxebestämmelserna uppfylla två villkor för att trafikföretaget skulle erhålla ersättning för dessa. De skulle dels innebära att ”särskilda” taxeåtgärder infördes som avsåg vissa grupper av passagerare, dels vara oförenliga med företagets affärsintresse. (
21
)
41.
Principen om ersättning för de ekonomiska bördor som den allmänna trafikplikten medför tar sig nu uttryck i olika bestämmelser i förordning nr 1370/2007:
–
I artikel 3.2 uttrycks den i tvingande ordalag: ”Den behöriga myndigheten ska … ersätta” kollektivtrafikföretagen för den trafikplikt som den offentliga myndigheten ensidigt ålägger dem.
–
I artikel 1.1 andra stycket nämns också uttryckligen de ”villkor [på vilka] de behöriga myndigheterna, när de ålägger … allmän trafikplikt, ger kollektivtrafikföretagen ersättning för ådragna kostnader …”.
–
I bilagan som innehåller regler för beviljande av ersättning beaktas, i punkt 3, kvantifierbara ekonomiska effekter på trafikföretagets berörda nät ”för att undvika en … utebliven ersättning”.
–
I punkt 2 i den nya artikel 2a (
22
) nämns ”[s]pecifikationerna för den allmänna trafikplikten och den dithörande ersättningen för den ekonomiska nettoeffekten av den allmänna trafikplikten”.
42.
På så sätt blir den allmänna trafikplikten, när den medför en ekonomisk börda, inte ekonomiskt betungande för de trafikföretag som ska fullgöra den. Antingen får de ersättning för kostnaderna för denna trafikplikt eller så beviljas de ensamrätt.
43.
Förordning nr 1370/2007 föreskriver således inte att det enbart är trafikföretagen som ska bära kostnaden för den allmänna trafikplikten till förmån för vissa grupper av passagerare (om så vore fallet skulle, så som den hänskjutande domstolen påpekade, sannolikt ingen gå med på att tillhandahålla tjänsten, eftersom den saknar kommersiellt intresse i sig).
44.
Sammanfattningsvis ska en sådan trafikplikt, som kan ta sig uttryck i ett avtal om allmän trafik eller i en allmän bestämmelse, vilket här är fallet, medföra en lämplig ekonomisk ersättning eller beviljande av en ensamrätt.
45.
Det är viktigt att klargöra att de allmänna bestämmelserna om prissättning som de här aktuella inte är av samma beskaffenhet som bestämmelserna om passagerares säkerhet, miljöskydd, arbetarskydd eller transporttjänsternas kvalitet. (
23
) Uppfyllandet av de sistnämnda bestämmelserna, vilka till skillnad från bestämmelserna om prissättning utgör det regelverk inom ramen för vilket verksamheten bedrivs, ger inte rätt till ersättning.
2. Är det möjligt att utesluta motprestationen?
46.
I artikel 4.1 b i) i förordning nr 1370/2007 nämns ”de parametrar som ska användas för att beräkna den eventuella ersättningen”. (
24
)
47.
Detta led, vars tolkning den hänskjutande domstolen efterfrågar, ska inte tolkas så, att det ger medlemsstaterna rätt att besluta huruvida ersättning ska beviljas eller inte. Det återspeglar snarare möjligheten att ”en behörig myndighet beslutar att bevilja ett företag som den själv valt ensamrätt” enligt artikel 3.1 i förordning nr 1370/2007, som ett alternativ till ekonomisk ersättning, när ett avtal om allmän trafik ingås.
48.
Medan en ”motprestation för fullgörande av allmän trafikplikt” enligt artikel 3.1 ska ske inom ramen för ett avtal om allmän trafik, (
25
) gäller den skyldigheten inte när högsta tillåtna taxor fastställs i ”allmänna bestämmelser” (artikel 3.2 i förordning nr 1370/2007).
49.
I det sistnämnda fallet (vilket är det som är aktuellt här), har jag tidigare erinrat om att enligt artikel 3.2 i förordning nr 1370/2007 ska ”den behöriga myndigheten … ersätta kollektivtrafikföretagen för den ekonomiska nettoeffekten, positiv eller negativ, på de kostnader och intäkter som följer av uppfyllandet av taxevillkor vilka fastställts i allmänna bestämmelser, på ett sådant sätt att alltför höga ersättningar undviks”.
50.
Det skulle kunna invändas att eftersom den allmänna trafikplikten påverkar alla trafikföretag på samma sätt, saknas det skäl att bevilja ersättning för den, eftersom den inte medför några konkurrensnackdelar för vissa trafikföretag i förhållande till andra.
51.
Jag anser emellertid inte att förordning nr 1370/2007 ger stöd för en sådan ståndpunkt.
52.
Domstolen har slagit fast att enligt förordning nr 1191/69, vilken föregick den nuvarande förordningen, fick ”medlemsstaterna … ålägga ett statligt företag, vilket ansvarar för kollektivtrafiken i en kommun, att tillhandahålla offentliga tjänster, och [föreskriva att] ersättning för skada till följd av sådana skyldigheter ska utgå i enlighet med bestämmelserna i nämnda förordning”. (
26
)
53.
Förordning nr 1370/2007 tillhandahåller en motsvarande grund för att vidhålla denna ståndpunkt. Att trafikföretaget i det mål som avgjordes genom domen Antrop var statligt och att det i förevarande mål rör sig om ett privat företag, utgör inget hinder. (
27
) Tvärtom är det motiverat att införa ersättningar när privata affärsdrivande företag åläggs en betungande allmän trafikplikt och därigenom berövas en del av de intäkter som deras verksamhet bygger på, (
28
) för att motverka de negativa effekter som kan påverka deras konkurrenskraft på marknaden.
54.
I förordning nr 1370/2007 föreskrivs visserligen att ersättningen inte ska vara alltför hög, eftersom den i så fall utgör statligt stöd, vilket jag ska återkomma till nedan. Därför föreskrivs i förordningen en rad återhållande mekanismer, (
29
) men den medger inte att allmän trafikplikt åläggs utan någon ersättning alls som i förevarande fall.
55.
Domstolen har uppmärksammat ersättningarnas storlek och huruvida de är förenliga med reglerna om statligt stöd. (
30
) Såvitt jag inte misstar mig, har den inte uttalat sig om nationella bestämmelser som på området för passagerartransporter utan vidare utesluter ersättning för allmän trafikplikt, som den som är aktuell i förevarande mål.
56.
I domen Altmark (
31
) gjorde domstolen en prövning av lagenligheten av ett offentligt stöd som syftade till att möjliggöra linjetrafik. När den prövade huruvida detta stöd omfattades av artikel 107 FEUF, fick den ta ställning till huruvida det skulle ”anses utgöra ersättning som motsvarar ett vederlag för tjänster som det mottagande företaget har tillhandahållit för att fullgöra allmän trafikplikt”. (
32
)
57.
I domen Altmark förutsatte domstolen således att det företag som skulle fullgöra en allmän trafikplikt som var tydligt definierad, hade rätt till ett vederlag (ersättning) och att detta inte fick överstiga vad som var nödvändigt för att täcka alla eller delar av de kostnader som hade uppkommit i samband med skyldigheterna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. (
33
)
58.
I domen Altmark bekräftade domstolen således den allmänna principen (att trafikföretaget ska beviljas ersättning för en allmän trafikplikt som är betungande för det), samtidigt som den angav villkoren ”[f]ör att det i ett konkret fall skall kunna anses att en sådan ersättning inte utgör statligt stöd”. (
34
)
59.
Särdraget i förevarande mål är som nämnts att den nationella lagen utesluter ersättning. Det är i detta sammanhang omtvistat huruvida förordning nr 1370/2007 ger stöd för att den som tillhandahåller tjänsten får kräva ersättning från myndigheterna i medlemsstaten.
60.
Jag anser att rätten att ta betalt för tjänster som tillhandahålls användare utgör en oskiljaktig del av en affärsverksamhet på området kollektivtrafik på väg, när transportföretaget inte har några andra intäkter än biljettintäkterna. (
35
) Betalningen för dessa tjänster ska antingen erläggas av användarna eller av de myndigheter som ålägger trafikföretagen att transportera användarna kostnadsfritt.
61.
Den ålagda begränsningen påverkar inte heller ”rena affärsintressen eller affärsmöjligheter, vars osäkerhet är en del av den ekonomiska verksamhetens själva natur, utan omfattar endast rättigheter som kan räknas som förmögenhetsvärden, eftersom de enligt rättsordningen ger en etablerad rättslig ställning på ett sådant sätt att rättighetsinnehavaren självständigt kan utöva dessa rättigheter för egen vinning”. (
36
)
62.
Följaktligen medger artikel 4.1 b i) i förordning nr 1370/2007 inte att en lämplig ersättning utesluts i ett fall som det här aktuella.
C.
Den tredje tolkningsfrågan
63.
Med sin tredje fråga vill den hänskjutande domstolen få svar på om det enligt artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 är tillåtet att även undanta allmänna bestämmelser om fastställande av högsta tillåtna taxor för andra grupper av passagerare än de som anges där från förordningens tillämpningsområde. (
37
)
64.
Enligt artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 får medlemsstaterna från denna förordnings tillämpningsområde undanta ”allmänna bestämmelser om ekonomisk ersättning för allmän trafikplikt genom vilka det fastställs högsta tillåtna taxor för skolelever, studenter och personer med nedsatt rörlighet”.
65.
Ett villkor för detta är att medlemsstaten underrättar kommissionen om dessa allmänna bestämmelser och lämnar ”fullständiga upplysningar om åtgärden och särskilt uppgifter om beräkningsmetoden”.
66.
I det föregående regelverket, i förordning nr 1191/69, (
38
) föreskrevs också en liknande möjlighet avseende företag vilkas verksamhet uteslutande var begränsad till stads-, förorts- eller regional trafik.
67.
Liksom varit fallet i andra mål som domstolen tidigare har prövat, (
39
) är villkoren i artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 inte heller här uppfyllda, om man ser till de upplysningar som finns i beslutet att begära förhandsavgörande och parternas yttranden.
68.
I dessa upplysningar och yttranden finns det inget som tyder på att Republiken Estland skulle ha uttryckt en vilja att undanta dess allmänna bestämmelser (om högsta tillåtna taxor för vissa grupper av personer) från tillämpningsområdet för förordning nr 1370/2007 och inte heller att den skulle ha underrättat kommissionen om detta.
69.
Mot bakgrund av detta är den tredje tolkningsfrågan snarast hypotetisk (och den kan följaktligen inte tas upp till sakprövning), eftersom den faktiska omständighet som utgör förutsättning för en tillämpning av artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 inte föreligger i förevarande mål.
70.
Under alla förhållanden ger möjligheten att undanta dessa allmänna bestämmelser från tillämpningsområdet för förordning nr 1370/2007, inte medlemsstaterna rätt att bortse från de krav som följer av andra unionsrättsliga bestämmelser och principer. Jag anser inte att det är nödvändigt att fördjupa sig mer på denna punkt, eftersom Republiken Estland som nämnts inte har använt sig av denna möjlighet.
D.
Den fjärde tolkningsfrågan
71.
Den fjärde tolkningsfrågan ställs ”om förordning nr 1370/2007 inte är tillämplig i förevarande fall”. Om så är fallet vill den hänskjutande domstolen veta om beviljandet av en ersättning kan grundas på en annan unionsrättsakt, så som stadgan.
72.
Det är inte nödvändigt att besvara denna fråga, eftersom förordning nr 1370/2007 är tillämplig i målet. Den innehåller det regelverk som ska tillämpas på ersättningar som är förknippade med allmän trafikplikt som åläggs genom allmänna bestämmelser.
73.
Det är således inte nödvändigt att använda sig av stadgan som rättslig grund för de ersättningar som förevarande mål handlar om.
74.
Stadgan skulle däremot kunna användas som ett instrument för tolkning, mot bakgrund av att 34 § ÜTS medför en begränsning av trafikföretagens grundläggande rättigheter, vilket den estniska regeringen har medgett. Den estniska regeringen har upprepade gånger (
40
) påpekat att den artikeln inte begränsar näringsfriheten (
41
) eller äganderätten i alltför hög grad, vilket innebär att den medger att det finns en sådan begränsning.
75.
Grundläggande rättigheter får begränsas om villkoren i artikel 52.1 i stadgan är uppfyllda. (
42
) För de områden på vilka unionen utövar sina befogenheter, såsom kollektivtrafik på väg, fastställer unionslagstiftaren en balans mellan erkännandet av den grundläggande rättigheten och de begränsningar som är tillåtna (vilka bygger på berättigade mål av allmänt samhällsintresse) enligt den artikeln i stadgan. (
43
)
76.
Vad beträffar ersättningar för allmän trafikplikt inom området kollektivtrafik på väg, uppnås denna balans genom bestämmelserna i förordning nr 1370/2007.
E.
Den femte tolkningsfrågan
77.
Den hänskjutande domstolen vill veta ”[v]ilka kriterier [som] måste vara uppfyllda för att den ersättning som i så fall ska beviljas transportören ska vara förenlig med bestämmelserna om statligt stöd”.
78.
Om frågan formuleras på det sättet liknar den mer en rådfrågning än en verklig tolkningsfråga som avser en tolkning av särskilda unionsrättsliga bestämmelser som har betydelse för tvisten.
79.
Svaret måste oundvikligen hamna på samma abstraktionsnivå och begränsa sig till att erinra om följande:
–
Enligt artikel 93 FEUF, som ingår i avdelning VI (”Transporter”), ”är [s]töd … förenligt med fördragen, om det … innebär ersättning för allmän trafikplikt”.
–
I artikel 3.2 i förordning nr 1370/2007 föreskrivs att den behöriga myndigheten ska ”ersätta kollektivtrafikföretagen för den ekonomiska nettoeffekten, positiv eller negativ, på de kostnader och intäkter som följer av uppfyllandet av taxevillkor vilka fastställts i allmänna bestämmelser, på ett sådant sätt att alltför höga ersättningar undviks”.
–
Dessa ersättningar måste iaktta bestämmelserna i artiklarna 4 och 6 i förordning nr 1370/2007 samt i bilagan till den förordningen. Bilagan innehåller regler om ersättning i de fall som anges i artikel 6.1 (allmän trafikplikt enligt allmänna bestämmelser) och den får inte vara alltför hög. (
44
)
–
I den mån ersättningarna för att uppfylla taxevillkor enligt allmänna bestämmelser betalas i enlighet med förordning nr 1370/2007, är de förenliga med den inre marknaden och ska undantas från skyldigheten att anmäla detta i förväg till kommissionen. (
45
)
–
Det är bara om ersättningen är alltför hög, i förhållande till de beräkningsgrunder som anges i de ovannämnda bestämmelserna, som den kan anses utgöra ett statligt stöd som medlemsstaten ska anmäla till kommissionen, i enlighet med artikel 108 FEUF. (
46
)
–
I sista hand ska de kriterier beaktas som domstolen slog fast i domen Altmark, (
47
) för att avgöra när det föreligger ett statligt stöd, enligt artikel 107 FEUF. Härmed avses sådant stöd som ger en fördel och det behöver inte utgöra en ersättning i egentlig mening. Med ”statligt stöd” enligt artikel 107 FEUF avses inte sådant stöd som bara utgör ersättning för fullgörandet av skyldigheter avseende allmännyttiga tjänster. (
48
)
80.
Uppgiften att tillämpa dessa kriterier på förevarande mål sträcker sig längre än den uppgift att tolka unionsrätten, som artikel 267 FEUF anförtror domstolen. Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida ersättningens storlek ska motsvara trafikföretagets eventuella uteblivna intäkter, beräknade på grundval av grundpriset för biljetter eller andra parametrar som den finner lämpliga. De bestämmelser i bilagan till förordning nr 1307/2007 som den hänskjutande domstolen hänvisar till i slutet av beslutet att begära förhandsavgörande, innehåller anvisningar för hur det ska göras.
V. Förslag till avgörande
81.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag att domstolen ska besvara de tolkningsfrågor som Tallinna Halduskohus (Förvaltningsdomstolen i Tallinn, Estland) har ställt på följande sätt:
”1)
Artiklarna 2 e och 3.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av den 23 oktober 2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 och (EEG) nr 1107/70 ska tolkas så, att den allmänna bestämmelse som ålägger alla företag som bedriver persontransporter i linjetrafik på väg att transportera vissa grupper av passagerare kostnadsfritt utgör en allmän trafikplikt.
2)
Artikel 4.1 b i) i förordning nr 1370/2007 medger inte att en medlemsstat genom nationell rätt utesluter ersättning till transportören för ett sådant fullgörande av allmän trafikplikt.
3)
Enligt artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 får en medlemsstat undanta allmänna bestämmelser om ekonomisk ersättning för allmän trafikplikt som innebär att högsta tillåtna taxor fastställs för vissa grupper av passagerare från tillämpningsområdet för den förordningen, om den anmäler dessa till kommissionen och lämnar fullständiga upplysningar om åtgärden.
4)
Ersättningar för fullgörande av allmän trafikplikt måste iaktta bestämmelserna i artiklarna 4 och 6 i förordning nr 1370/2007 samt i bilagan till den förordningen. I den mån ersättningarna för att uppfylla taxevillkor enligt allmänna bestämmelser betalas i enlighet med förordning nr 1370/2007, ska de inte anses utgöra statligt stöd. De är då förenliga med den inre marknaden och ska undantas från skyldigheten att anmäla dem i förväg till kommissionen.”
(
1
)	Originalspråk: spanska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av den 23 oktober 2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 och (EEG) nr 1107/70 (EUT L 315, 2007, s. 1).
(
3
)	Lagen om kollektivtrafik (RT I, 23.03.2015, 2), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (RT I, 30.06.2020, 24). Nedan kallad ÜTS.
(
4
)	Vart och ett av dessa företag innehade sedan augusti 2013 respektive mars 2015, licens för persontrafik. Med stöd av dessa tillhandahöll de kommersiell linjetrafik med buss inom landet. Efter att de fusionerats den 29 juli 2019, fortsatte Lux Express Estonia att bedriva verksamheten.
(
5
)	Sedan den första begäran framställdes hos ministern, har ersättningsyrkandet ändrats med avseende på dess tidsmässiga omfattning. Det omfattar nu perioden mellan den 1 januari 2016 och den 31 januari 2020.
(
6
)	Enligt den estniska regeringen (punkterna 7–9 i dess skriftliga yttrande) bär de privata företagen själva affärsrisken när de tillhandahåller linjetrafik fritt och de avgör själva vilka linjer de ska trafikera och ansöker om licens för att få göra det. Om någon linje inte är ekonomiskt attraktiv för de kommersiella trafikföretagen men är av intresse för användarna, fastställer den behöriga myndigheten en allmän trafikplikt genom att ingå ett avtal om allmän trafik. Dessa avtal tilldelas normalt genom ett upphandlingsförfarande där villkoren för tillhandahållandet av trafiken och aktuellt stöd anges.
(
7
)	Punkt 9 i detta förslag till avgörande.
(
8
)	Artikel 2 e i förordning nr 1370/2007. Skäl 5 har en liknande lydelse: ”Många landbaserade persontransporttjänster av allmänt ekonomiskt intresse kan i dag inte tillhandahållas kommersiellt. Medlemsstaternas behöriga myndigheter bör kunna ingripa för att se till att dessa tjänster tillhandahålls. För att säkerställa tillhandahållandet av kollektivtrafik kan myndigheterna bland annat bevilja kollektivtrafikföretagen ensamrätt, bevilja dem ekonomisk ersättning och fastställa allmänna bestämmelser för bedrivande av kollektivtrafik som är tillämpliga på samtliga företag.”
(
9
)	Artikel 1.1 i förordning nr 1370/2007.
(
10
)	Dessa begrepp definieras i artikel 2 i respektive 2 l i förordning nr 1370/2007. Ett avtal om allmän trafik bekräftar att ”en behörig myndighet och ett kollektivtrafikföretag har enats”. En allmän bestämmelse innebär en ”åtgärd som utan diskriminering tillämpas på alla kollektivtrafiktjänster av samma slag inom ett givet geografiskt område”.
(
11
)	Det råder knappast något tvivel om att den estniska lagstiftaren ska anses vara behörig myndighet, i den mening som avses i artikel 2 b i förordning nr 1370/2007.
(
12
)	Den estniska regeringens skriftliga yttrande, punkt 11. Enligt den estniska regeringen ”återspeglar [ÜTS] den estniska författningen” och ”den särskilda omsorg som samhället ägnar familjer med små barn och personer med funktionshinder, vilket innebär att begränsningarna av de grundläggande rättigheterna för detta ändamål ska anses vara berättigade. Lagstiftaren har ett omfattande utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att begränsa grundläggande rättigheter av socialpolitiska skäl.” Medgivandet av att det sker en begränsning av sådana rättigheter upprepas på flera ställen: inte bara i punkt 11 (två gånger), utan även i punkterna 12, 22, 49 och 50 i dess skriftliga yttrande.
(
13
)	I sin dom av den 14 oktober 2021, Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847), slog domstolen fast att en liknande skyldighet var att betrakta som allmän trafikplikt (i den mening som avses i artikel 3.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/72/EG av den 13 juli 2009 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG (EUT L 211, 2009_s. 55)), nämligen försäljningsbolagens skyldighet att leverera el till vissa utsatta konsumenter till reducerat pris.
(
14
)	I domen av den 14 oktober 2021, Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847), fann domstolen att direktiv 2009/72 inte utgjorde hinder för ”ett system för att finansiera en skyldighet att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, bestående i att leverera el till vissa utsatta konsumenter till reducerat pris … utan att det finns någon möjlighet till kompensation” (punkt 61).
(
15
)	I artikel 3.1 i förordning nr 1370/2007 nämns uttryckligen en ”motprestation för fullgörande av allmän trafikplikt”.
(
16
)	Enligt artikel 2 g i förordning 1370/2007 avses med sådan ersättning ”varje förmån, särskilt ekonomisk, som en behörig myndighet direkt eller indirekt ger med hjälp av offentliga medel under den period den allmänna trafikplikten genomförs eller i anslutning till denna period”.
(
17
)	Enligt artikel 2 f i förordning nr 1370/2007 avses med ensamrätt ”ett kollektivtrafikföretags rätt att bedriva viss kollektivtrafik på en sträcka, inom ett nät eller inom ett visst område utan att andra sådana företag har en sådan rätt”.
(
18
)	Rådets beslut 65/271/EEG av den 13 maj 1965 om harmonisering av vissa bestämmelser som inverkar på konkurrensen vad gäller transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar (EGT L 88, 1965, s. 1500; svensk specialutgåva, område 7, volym 1, s. 40).
(
19
)	Rådets förordning av den 26 juni 1969 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar (EGT L 156, 1969, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 1, s. 64).
(
20
)	Även om reformen genom rådets förordning (EEG) nr 1893/91 av den 20 juni 1991 om ändring i förordning (EEG) nr 1191/69 (EGT L 169, 1991, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 4, s. 14) innebar att artikel 1.4 i förordning nr 1191/69 togs bort, behölls artikel 9, vilket innebar att ersättningen för de ekonomiska bördor för transportföretagen som är en följd av att transportpriser och transportvillkor inom persontransporter tillämpas till förmån för en eller flera särskilda befolkningsgrupper.
(
21
)	Ersättningsskyldigheten omfattade således inte ”allmänna prispolitiska åtgärder” eller ”övergripande åtgärder angående taxor och villkor för att åstadkomma strukturmässiga effekter på transportmarknaden eller delar av den”. Se dom av den 27 november 1973, Nederlandse Spoorwegen (36/73, EU:C:1973:130, punkterna 11–13).
(
22
)	Vilken lagts till genom i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/2338 av den 14 december 2016 (EUT L 354, 2016, s. 22).
(
23
)	Dessa nämns i skäl 17 i förordning nr 1370/2007.
(
24
)	Min kursivering.
(
25
)	Se meddelande från kommissionen om tolkningsriktlinjer för förordning (EG) nr 1370/2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg (EUT C 92, 2014, s. 1) (nedan kallat kommissionens meddelande), punkt 2.2.3 andra stycket.
(
26
)	Dom av den 7 maj 2009, Antrop m.fl. (C‑504/07, EU:C:2009:290_nedan kallad domen Antrop, punkt 21).
(
27
)	I skäl 12 i förordning nr 1370/2007 anges att ”[u]r gemenskapsrättslig synvinkel har det ingen betydelse om kollektivtrafik tillhandahålls av offentliga eller privata företag”.
(
28
)	Den estniska regeringen och Lux Express Estonia har olika uppfattning om hur stora de faktiska ekonomiska effekterna av denna åtgärd är. Enligt den estniska regeringen är effekterna ”begränsade” (punkt 15 i dess skriftliga yttrande), medan trafikföretaget menar att åtgärden påverkar dess omsättning i betydande grad.
(
29
)	Artikel 4, artikel 6 och bilagan.
(
30
)	Domen Antrop, punkt 23: ”Genom artikel 73 i fördraget har ett undantag från de allmänna regler som normalt är tillämpliga på statligt stöd inrättats vad gäller transporter. Det föreskrivs därvid att stöd som tillgodoser behovet av samordning av transporter eller som innebär ersättning för allmän trafikplikt är förenligt med fördraget.”
(
31
)	Dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, nedan kallad domen Altmark).
(
32
)	Ibidem, punkt 87.
(
33
)	Villkoren i domen Altmark förefaller ha legat till grund för lydelsen av vissa bestämmelser i förordning nr 1370/2007.
(
34
)	Domen Altmark, punkt 88.
(
35
)	Lux Express Estonia har understrukit (punkt 3 i dess skriftliga yttrande) att alla dess intäkter kommer från försäljningen av biljetter och att företaget inte får något stöd från staten. Företaget har vidare klargjort (punkt 28 i dess skriftliga yttrande) att det inte heller erhåller någon annan kompensation, så som beviljande av ensamrätt.
(
36
)	Dom av den 3 september 2015, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl./kommissionen (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, punkt 60). En annan fråga är som nämnts hur denna rätt ska kvantifieras i varje enskilt fall. Det är möjligt att vissa ålagda skyldigheter (till exempel rörande mycket små barn som inte tar upp några platser) inte får några negativa effekter på trafikföretagets intäkter.
(
37
)	I förteckningen över grupper i artikel 3.3 i förordning nr 1370/2007 (elever, studenter och personer med nedsatt rörlighet) skulle de grupper som anges i 34 § ÜTS analogt kunna inkluderas. I 34 § nämns barn i förskoleåldern samt andra personer med funktionshinder, såväl barn som vuxna. Den estniska regeringen har gjort gällande (punkt 41 i dess skriftliga yttrande) att de allmänna bestämmelserna om fastställande av högsta tillåtna taxor för grupper av passagerare som liknar dem i artikel 3.3 bör omfattas av den artikeln, av samma hänsyn till allmänintresset.
(
38
)	Artikel 1.1 andra stycket i dess lydelse enligt förordning nr 1893/91.
(
39
)	Dom av den 3 april 2014, CTP (C‑516/12–C‑518/12, EU:C:2014:220, punkt 20): ”Ingenting i den akt som domstolen har tagit del av tyder på att Republiken Italien har använt sig av den möjlighet som föreskrivs i artikel 1.1 andra stycket i förordning nr 1191/69 att från denna förordnings tillämpningsområde undanta företag vilkas verksamhet uteslutande är begränsad till stads-, förorts- eller regional trafik. Bestämmelserna i denna förordning är således helt och hållet tillämpliga på målet vid den nationella domstolen, och tolkningsfrågorna ska prövas enligt dessa bestämmelser.” Se även domen Antrop, punkt 17.
(
40
)	Se fotnot 12 i detta förslag till avgörande.
(
41
)	Genom att transportören ”åläggs ett krav som påverkar dennes näringsverksamhet”, aktualiseras näringsfriheten, som stadfästs i artikel 16 i stadgan (se dom av den 15 september 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, punkt 82), liksom äganderätten.
(
42
)	Dom av den 21 maj 2019, kommissionen/Ungern (Nyttjanderätter till jordbruksmark) (C‑235/17, EU:C:2019:432, punkt 88): ”I [artikel 52.1 i stadgan] anges att begränsningar i utövandet av de rättigheter som anges i stadgan får göras endast under förutsättning att begränsningarna föreskrivs i lag, är förenliga med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och att de, med beaktande av proportionalitetsprincipen, är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andras rättigheter och friheter.”
(
43
)	Naturligtvis med undantag av domstolens prövning av giltigheten av bestämmelser i unionens sekundärrätt.
(
44
)	Ersättningen får inte försätta transportören i en mer gynnsam ställning än konkurrenternas. Det är därför som det i punkt 2 i bilagan till förordning nr 1370/2007 anges att de ekonomiska verkningarna ska bedömas ”genom att man jämför situationen med uppfylld trafikplikt med den situation som skulle ha förelegat om trafikplikten inte hade varit uppfylld”. Om gränsen för den ekonomiska nettoeffekten överskrids, utgör det överskjutande beloppet ett statligt stöd.
(
45
)	Kommissionens meddelande, punkt 2.4.1: ”Om sådan ersättning avser kollektivtrafik på järnväg och väg och betalas i enlighet med förordning (EG) nr 1370/2007 ska den anses förenlig med den inre marknaden och vara undantagen från kravet på anmälan i förväg som anges i artikel 108.3 i EUF-fördraget i enlighet med artikel 9.1 i den förordningen”.
(
46
)	Ibidem, punkt 2.2.4.
(
47
)	Ibidem, punkt 2.4.1: ”För att inte utgöra statligt stöd behöver den ersättningen respektera de fyra villkoren i EU-domstolens Altmark-dom.”
(
48
)	Domen Altmark, punkt 87.