62003CJ0437_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-437/03,
zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 16. oktobra 2003,
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo C. Schmidt, C. Tufvesson in A. Manville, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožeča stranka,
proti
Republiki Avstriji, ki jo zastopa E. Riedl, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka,
SODIŠČE (prvi senat),
v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann (poročevalec), N. Colneric, sodnica, K. Lenaerts in E. Juhász, sodnika,
generalni pravobranilec: A. Tizzano,
sodni tajnik: R. Grass,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. marca 2005
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga, naj Sodišče ugotovi, da:
– Republika Avstrija ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive Sveta 78/686/EGS z dne 25. julija 1978 o medsebojnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje uresničevanja pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev (UL L 233, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001 (UL L 206, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o priznavanju), in iz člena 1 Direktive Sveta 78/687/EGS z dne 25. julija 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zobozdravniški dejavnosti (UL L 233, str. 10), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19 (v nadaljevanju: Direktiva o usklajevanju), s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisten“) iz členov 6 in 4(3) Zakona o zobozdravnikih (Dentistengesetz, BGBl, 90/1949), da svojo dejavnost opravljajo pod imenom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine (zobozdravnik)), in da se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena 19b Direktive o priznavanju, čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive o usklajevanju zato, da bi zanje lahko veljala ureditev iz direktiv o priznavanju in o usklajevanju;
– Republika Avstrija ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive o priznavanju s tem, da je v skladu s členoma 17 in 23 Zakona o zdravnikih (Ärztegesetz) zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) omogočila, da nadaljujejo opravljanje svoje dejavnosti kot „Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, s čimer je kršen člen 19b Direktive o priznavanju, ker zdravniki specialisti niso izenačeni z doktorji dentalne medicine, saj imajo navedeni zdravniki pravico opravljati svojo dejavnost pod enakimi pogoji kot imetniki diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A k tej direktivi (kot doktorji dentalne medicine).
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
Splošne določbe
2. Direktivi o priznavanju in o usklajevanju sta bili sprejeti zlasti na podlagi določb Pogodbe ES o uresničitvi prostega gibanja delavcev ter o odpravi omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev.
3. Iz četrte uvodne izjave prve od teh dveh direktiv izhaja, da je njen cilj priznanje diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov, ki omogočajo začetek opravljanja in opravljanje dejavnosti v zobozdravstvu in priznanje diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov specialistov.
4. Iz šeste uvodne izjave Direktive o priznavanju in iz prve uvodne izjave Direktive o usklajevanju izhaja, da je namen druge direktive usklajevanje števila specializacij v zobozdravstvu in vrste ter trajanja izobraževanja za te specializacije zato, da bi se državam članicam omogočil začetek medsebojnega priznavanja diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah, ki ga določa Direktiva o priznavanju.
5. Člen 1(1) Direktive o usklajevanju določa, da države članice zahtevajo, da imajo osebe, ki želijo začeti in opravljati zobozdravniški poklic na podlagi nazivov, navedenih v členu 1 Direktive o priznavanju, diplomo, spričevalo ali drugo dokazilo o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A k tej direktivi, ki jamčijo, da je zadevna oseba v času svojega izobraževanja pridobila primerna znanja in izkušnje, ki jih določa Direktiva o usklajevanju. Člen 1(2) te direktive določa zlasti, da je celotno tako zobozdravstveno izobraževanje sestavljeno iz najmanj petletnega rednega univerzitetnega izobraževanja.
6. V členu 1 Direktive o priznavanju je seznam nazivov za doktorje dentalne medicine. Ta člen je bil dopolnjen z Aktom o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 1994 C 241, str. 21, in UL 1995 L 1, str. 1) zlasti z naslednjim dostavkom:
„v Avstriji: diploma, ki jo bo Avstrija priglasila državam članicam in Komisiji najpozneje do 31. decembra 1998“.
7. Priloga A k Direktivi o priznavanju, ki je bila sprejeta z Direktivo 2001/19, vsebuje seznam diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah doktorjev dentalne medicine. Za Republiko Avstrijo vsebuje ta priloga navedbo diplome z naslovom „Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades ‚Doktor der Zahnheilkunde‘“ (odločba o podelitvi akademskega naziva „doktor zobozdravstva“), ki jo izdajajo medicinske fakultete na univerzah.
Prehodne določbe, ki se nanašajo na Republiko Avstrijo
8. Člen 19b Direktive o priznavanju določa:
„Z dnem, ko Republika Avstrija sprejme ustrezne ukrepe za uskladitev s to direktivo, države članice priznajo za namene izvajanja dejavnosti iz člena 1 te direktive diplome, spričevala in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah iz medicine, ki so bila podeljena v Avstriji osebam, ki so začele svoje univerzitetno medicinsko izobraževanje pred 1. januarjem 1994 in jim je priloženo spričevalo, ki so izdali pristojni avstrijski organi, ki potrjuje, da so te osebe v Avstriji dejansko in zakonito opravljale kot glavno dejavnost [preventivo, diagnostiko in zdravljenje anomalij in bolezni zobovja, ustne votline, čeljusti in s tem povezanih tkiv] najmanj tri zaporedna leta v petih letih pred izdajo tega spričevala in da je tem osebam dovoljeno izvajanje omenjenih dejavnosti pod enakimi pogoji kot imetnikom diplome, spričevala ali drugega dokazila o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A.
Triletna praksa iz prvega odstavka pa se ne zahteva od oseb, ki so uspešno končale vsaj tri leta študija, za katera pristojni organi potrdijo enakovrednost z izobraževanjem, ki ga določa člen 1 Direktive [o usklajevanju].“
Določbe o uporabi akademskega naziva
9. Člen 8 Direktive o priznavanju je edina določba poglavja V te direktive, ki ima naslov „Uporaba akademskega naziva“. Ta člen določa:
„1. Ne glede na člen 17 morajo države članice gostiteljice zagotoviti državljanom držav članic, ki izpolnjujejo pogoje iz členov 2, 4, 7 in 19, pravico do uporabe pravno veljavnega akademskega naziva, če ta ni enak poklicnemu nazivu, ali, če je tak primer, okrajšavo tega, kot se uporablja v jeziku države članice, iz katere izvirajo ali prihajajo. Države članice gostiteljice lahko zahtevajo, da temu nazivu sledi ime in kraj ustanove ali izpitne komisije, ki ga je podelila.
2. Če se akademski naziv, ki se uporablja v državi članici, iz katere tuji državljan izvira ali prihaja, lahko v državi članici gostiteljici nehote zamenjuje z nazivom, za katerega se v tej državi zahteva dodatno izobraževanje, ki ga zadevna oseba ni opravila, lahko država članica gostiteljica od te osebe zahteva, da uporablja ta naziv v primerni formulaciji, ki jo sestavi država članica gostiteljica.“
10. Člen 17(1) navedene direktive določa:
„Če je v državi članici gostiteljici treba upoštevati pravila pri uporabi poklicnega naziva, ki se nanaša na dejavnosti iz člena 1, morajo državljani drugih držav članic, ki izpolnjujejo pogoje iz členov 2, 7(1) in 19, uporabljati poklicni naziv države članice gostiteljice, ki v tej državi ustreza tem pogojem o kvalifikacijah, pri čemer uporabljajo skrajšani naziv.“
Nacionalna ureditev
Določbe o poklicu „Dentist“
11. Do 31. decembra 1975 je obstajalo v Avstriji posebno izobraževanje, ki je omogočalo opravljanje poklica, imenovanega „Dentist“. Pripadniki tega poklica, ki opravljajo del dejavnosti doktorja dentalne medicine, so opravili neuniverzitetno izobraževanje v trajanju treh let in jih, kot navaja avstrijska vlada, ni mogoče obravnavati kot zdravnike. Opravljanje poklica „Dentist“ ureja Zakon o zobozdravnikih. Besedilo tega zakona, ki se uporablja v obravnavanem primeru, vsebuje spremembe, ki jih je uvedel Zvezni zakon z dne 10. marca 1999 (BGBl. I, 45/1999).
12. Na podlagi člena 6(1) Zakona o zobozdravnikih je dovoljeno, da „Dentist“ opravlja svoj poklic pod poklicnim nazivom „Zahnarzt“ in da temu nazivu med oklepajema doda akademski naziv „Dentist“.
13. Na podlagi člena 4(3) istega zakona poklicna zbornica „Dentistov“ (Dentistenkammer) tem na njihovo zahtevo izda spričevalo iz člena 19b Direktive o priznavanju, ki jim omogoča opravljanje poklica doktorja dentalne medicine v drugih državah članicah.
Določbe o poklicu „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
14. Ob pristopu Republike Avstrije k Evropski uniji za doktorje dentalne medicine v tej državi članici ni bilo izobraževanja, ki bi izpolnjevalo pogoje iz člena 1 Direktive o usklajevanju. Zobozdravstvena nega je bila zaupana zdravnikom, ki so po študiju splošne medicine končali podiplomsko specializacijo iz dentalne medicine in ki so opravljali poklic pod nazivom „Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde“.
15. Zaradi uskladitve z direktivama o priznavanju in o usklajevanju je morala torej Republika Avstrija po pristopu k Uniji za pridobitev specializacije iz dentalne medicine uvesti nov sistem izobraževanja. V ta namen je sprejela Zakon o zdravnikih. Besedilo tega zakona, ki se uporablja v obravnavanem primeru, vsebuje spremembe, ki jih je uvedel zvezni zakon z dne 10. avgusta 2001 (BGBl. I, 110/2001).
16. Zakon o zdravnikih je s 1. avgustom 1998 uvedel novo izobraževanje za doktorja dentalne medicine („Zahnarzt“). Z učinkom od konca univerzitetnega leta 2000/2001 so bila istočasno ukinjena izobraževanja za specializacijo iz dentalne medicine, namenjena diplomiranim zdravnikom za opravljanje poklica zdravnika specialista za zdravljenje zob, ust in čeljusti.
17. V skladu s členom 17(1) tega zakona je samostojno opravljanje dejavnosti doktorja dentalne medicine pridržano za doktorje dentalne medicine („Zahnärzte“) in za zdravnike specialiste za zdravljenje zob, ust in čeljusti (Fachärzte für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde).
18. Člen 23 navedenega zakona z naslovom „Opredelitve“, ki se nahaja v tretjem oddelku tega zakona, določa:
„Če druge določbe ne določajo drugače, v tem oddelku
1) splošni izraz ‚zdravnik‘ (‚médical‘) zajema vse zdravnike ne glede na to, ali smejo opravljati poklic kot ‚splošni zdravnik‘ (‚Arzt für Allgemeinmedizin‘), ‚usposobljen zdravnik‘ (‚approbierter Arzt‘), ‚zdravnik specialist‘ (‚Facharzt‘), ‚doktor dentalne medicine‘ (‚Zahnarzt‘) ali ‚zdravnik sekundarij‘ (‚Turnusarzt‘),
2) izraz ‚zdravnik specialist‘ (‚Facharzt‘) zajema vse zdravnike specialiste, vključno z zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti (‚Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘).“
19. Uporabo akademskega naziva zdravnika urejata člena 43 in 44 Zakona o zdravnikih. Člen 43(7) določa:
„Zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti (‚Fachärzte für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘) lahko uporabljajo poklicni naziv ‚zdravnik specialist za zdravljenje zob, ust in čeljusti‘ (‚Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘) ali ‚doktor dentalne medicine‘ (‚Zahnarzt‘).“
Predhodni postopek
20. Republika Avstrija je 26. julija 1999 na podlagi člena 1 Direktive o priznavanju Komisiji uradno priglasila naslove „Zahnarzt“, „Zahnarzt (Dentist)“ in „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“. Komisiji in drugim državam članicam je uradno priglasila tudi diplomo, ki se pridobi po uspešno opravljenem izobraževanju za „Dentista“, za to, da se jo uvrsti v Prilogo A k Direktivi o priznavanju. Ta diploma ima naslov „Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent“ (spričevalo o državnem izpitu za zobozdravnike, ki ga je izdala Avstrijska zbornica zobozdravnikov, Institut za študij zobozdravstva, in potrdilo o enoletni dejavnosti kot zobozdravniški pomočnik).
21. Ker je Komisija menila, da določbe avstrijskega prava o opravljanju poklica „Dentist“ in zdravnika specialista za zdravljenje zob, ust in čeljusti niso v skladu z direktivama o priznavanju in o usklajevanju, je na podlagi člena 226, prvi odstavek, ES sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti. Potem ko je Komisija Republiko Avstrijo pozvala, naj predloži stališča, je 18. julija 2001 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je to državo članico pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja sprejme ustrezne ukrepe za uskladitev s tema direktivama. Ker je Komisija menila, da je kljub stališčem, ki so jih predložili avstrijski organi v odgovor na to obrazloženo mnenje, položaj ostal nezadovoljiv, se je odločila za vložitev te tožbe.
Tožba
Prvi očitek: poklic „Dentist“
22. Ta očitek se deli na dva dela, ki ju je potrebno ločeno analizirati.
Člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih
23. V prvem delu prvega očitka Komisija v bistvu navaja, da je člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih, ki dovoljuje, da „Dentisti“ opravljajo poklic pod poklicnim nazivom „Zahnarzt“, v nasprotju s členom 1 Direktive o usklajevanju, ker „Dentisti“ ne izpolnjujejo meril glede izobraževanja, ki jih ta člen določa za opravljanje poklica doktorja medicinskih znanosti pod nazivom iz člena 1 Direktive o priznavanju, med katerimi je za Republiko Avstrijo naveden naziv „Zahnarzt“.
24. Avstrijska vlada se v svojih stališčih ni opredelila o tem delu prvega očitka.
25. Ni sporno, da je izobraževanje za „Dentiste“ neuniverzitetno izobraževanje in traja samo tri leta, zato ne izpolnjuje meril iz člena 1(2) Direktive o usklajevanju. Zato je pravilno stališče Komisije, da diplome, ki se pridobi po uspešno opravljenem izobraževanju in ki jo je Republika Avstrija uradno priglasila, ni mogoče uvrstiti v Prilogo A k Direktivi o priznavanju.
26. Člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih je torej v nasprotju s členom 1 Direktive o usklajevanju v tem, da omogoča opravljanje poklica doktorja dentalne medicine pod nazivom „Zahnarzt“ osebam, ki ne izpolnjujejo pogojev, ki jih določa ta člen, za opravljanje tega poklica pod tem nazivom.
27. V teh okoliščinah je prvi del prvega očitka Komisije utemeljen.
Člen 4(3) Zakona o zobozdravnikih
28. V drugem delu prvega očitka Komisija navaja, da je člen 4(3) Zakona o zobozdravnikih v nasprotju s členom 19b Direktive o priznavanju, ker predvideva izdajo spričevala, določenega v členu 19b, čeprav niso izpolnjeni v njem določeni pogoji.
29. Avstrijska vlada priznava, da za „Dentiste“ člen 19b Direktive o priznavanju ne velja zato, ker nimajo „zdravniškega naziva“ in niso opravili „univerzitetnega izobraževanja“.
30. Iz navedenega izhaja, da je tudi drugi del prvega očitka Komisije utemeljen.
Drugi očitek Komisije: poklic zdravnika specialista za zdravljenje zob, ust in čeljusti
31. Komisija navaja, da je dejstvo, da je v Avstriji zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti dovoljeno uporabljati naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ in da zato naziva „Zahnarzt“ niso dolžni uporabljati, v nasprotju s členom 19b Direktive o priznavanju.
32. Uvodoma je treba poudariti, da je, čeprav Komisija v tožbi navaja člena 17 in 23 Zakona o zdravnikih, jasno, da dovoljenje zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti za uporabo naziva „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, ki ga Komisija izpodbija, izhaja iz člena 43(7) tega zakona.
33. Najprej se Komisija opira na jezikovno razlago člena 19b Direktive o priznavanju. Opozarja, da so „imetniki diplome, spričevala ali drugega dokazila o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A“ iz prvega odstavka tega člena doktorji dentalne medicine, ki lahko uporabljajo le naziv „Zahnarzt“. Komisija iz tega sklepa, da morajo tudi zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti zato, da izpolnijo pogoj iz tega člena, in sicer da mora biti zadevnim osebam dovoljeno opravljati dejavnosti „pod enakimi pogoji“, uporabljati samo ta naziv in nobenega drugega.
34. Avstrijska vlada samo opozarja, da je zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti dovoljeno opravljati dejavnosti pod nazivom „Zahnarzt“.
35. V zvezi s tem je treba v nasprotju s trditvami Komisije ugotoviti, da besedilo člena 19b Direktive o priznavanju ni odločilno za odgovor na vprašanje, ali morajo zdravniki iz tega člena obvezno uporabljati enak naziv kot doktorji dentalne medicine oziroma nasprotno, ali potrebujejo zgolj dovoljenje za njegovo uporabo. Pogoj, da morajo imeti zadevne osebe „dovoljenje za opravljanje dejavnosti pod enakimi pogoji“ kot doktorji dentalne medicine, lahko pripelje do dveh razlag. Na eni strani se, kot poudarja Komisija, člen 19b lahko razlaga tako, da določa pogoj, da je treba zadevne dejavnosti opravljati „pod enakimi pogoji“, kar bi bilo nezdružljivo s tem, da se za zadevni poklicni skupini ne uporablja enak postopek za dovolitev uporabe nazivov v Avstriji. S poudarkom na uporabi glagola „dovoliti“ pa se lahko isto določbo razlaga tako, da določa samo, da je zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti, kot je določeno v členu 43(7) Zakona o zdravnikih, „dovoljeno“ uporabljati enak naziv, kot ga uporabljajo doktorji dentalne medicine in jim je torej „dovoljeno“ – niso pa dolžni – opravljati dejavnost pod enakimi pogoji kot doktorji dentalne medicine, pod nazivom „Zahnarzt“.
36. Ker besedilo člena 19b ne daje odgovora na to vprašanje, je treba to določbo razlagati glede na druge določbe direktiv o priznavanju in usklajevanju. V zvezi s tem je treba poudariti, da prva od teh direktiv vsebuje v členih 8 in 17 posebne določbe o uporabi nazivov, kar kaže, da v nasprotju s trditvami Komisije zakonodajalec Skupnosti ni želel predpisati enotne uporabe nazivov na področju zobozdravstva. To ugotovitev podpira tudi dejstvo, da seznam iz člena 1 Direktive o priznavanju pri določenih državah članicah vsebuje več kot en naziv.
37. Čeprav drži, da je cilj direktiv o priznavanju in o usklajevanju jasna razmejitev med poklicema doktorja dentalne medicine in zdravnika, Komisija ni predložila nobenih elementov, ki bi dokazovali, da dovoljenje zdravnikom iz člena 19b, da nadaljujejo opravljanje svojega poklica pod poklicnim nazivom „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, pomeni resnično nevarnost za zamenjavo zdravnikov specialistov za zdravljenje zob, ust in čeljusti z drugimi zdravniki.
38. Na vsak način je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvami Komisije niti člen 19b Direktive o priznavanju niti njena člena 8 in 17 ne vsebujeta omejitev pri samem poimenovanju poklicnih nazivov, ki jih države članice na svojem ozemlju lahko dovolijo.
39. Če bi se od zdravnikov, za katere velja prehodna ureditev člena 19b Direktive o priznavanju, zahtevalo, naj opustijo svoj poklicni naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ in ga nadomestijo z nazivom „Zahnarzt“, bi to pomenilo, da se od njih zahteva, da se pacientom predstavijo kot zobozdravniki in da ne omenijo svoje prve izobrazbe in usposobljenosti za splošnega zdravnika, kar bi škodovalo opravljanju njihovega poklica (v tem smislu glej sodbo z dne 29. novembra 2001 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑202/99, Recueil, str. I-9319, točka 51).
40. In končno se možnost, ki jo daje člen 43(7) Zakona o zdravnikih zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti, da še naprej uporabljajo poklicni naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, izkaže za upravičeno zaradi preglednosti, ki omogoča pacientom, da razlikujejo med zobozdravniki, ki so opravili celotno izobraževanje za doktorja dentalne medicine, ki je bilo uvedeno z Zakonom o zdravnikih („Zahnarzt“), od splošnih zdravnikov, ki so končali podiplomsko specializacijo za zdravljenje zob, ust in čeljusti („Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).
41. Dejstvo, da naziva „Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde“ ni mogoče uvrstiti v člen 1 Direktive o priznavanju, ker izobrazba teh zdravnikov ne izpolnjuje meril iz člena 1 Direktive o usklajevanju, ni pomembno, ker je bil, kot priznava Komisija, člen 19b Direktive o priznavanju sprejet zato, da bi se zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti omogočilo nadaljevanje opravljanja njihovega poklica.
42. V teh okoliščinah je treba poudariti, da se Komisija napačno sklicuje na sodno prakso, da države članice ne morejo ustvariti kategorije za doktorje dentalne medicine, ki ne ustreza nobeni od kategorij, ki so določene v zadevnih direktivah (sodba z dne 1. junija 1995 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑40/93, Recueil, str. I‑1319, točka 24). V nasprotju z državo članico, na katero se nanaša sodba, Republika Avstrija, ni ustvarila nove kategorije za doktorje dentalne medicine, ampak je zgolj ohranila obstoječo kategorijo, in zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti niso kategorija doktorjev dentalne medicine, ki ni določena v Direktivah o priznavanju in o usklajevanju. Nasprotno, ti so posebej navedeni v členu 19b prve od direktiv.
43. Glede na vse ugotovitve je treba drugi očitek Komisije zavrniti.
44. Upoštevaje gornje ugotovitve, je treba ugotoviti, da Republika Avstrija s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisti“) iz členov 4(3) in 6 Zakona o zobozdravnikih, da svojo dejavnost opravljajo pod nazivom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine (zobozdravnik)), in da se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena 19b Direktive o priznavanju, čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive o usklajevanju za to, da bi zanje lahko veljala ureditev iz teh direktiv, ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive o priznavanju in iz člena 1 Direktive o usklajevanju, v preostalem delu pa se tožba zavrne.
Stroški
45. V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Republika Avstrija sicer ni predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov. Vendar lahko Sodišče v skladu s členom 69(3), prvi pododstavek, Poslovnika razdeli stroške ali odloči, naj vsaka stranka nosi svoje stroške predvsem takrat, kadar vsaka stranka uspe le z delom svojih predlogov. Ker sta Republika Avstrija in Komisija uspeli le z delom svojih predlogov, je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1) Republika Avstrija s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisten“) iz členov 4(3) in 6 Zakona o zobozdravnikih (Dentistengesetz), da
– svojo dejavnost opravljajo pod nazivom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine (zobozdravnik)) in
– se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena 19b Direktive Direktive Sveta 78/686/EGS z dne 25. julija 1978 o medsebojnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje uresničevanja pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001,
čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive Sveta 78/687/EGS z dne 25. julija 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zobozdravniški dejavnosti (UL L 233, str. 10), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19, zato, da bi zanje lahko veljala ureditev iz teh direktiv,
ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive 78/686 in iz člena 1 Direktive 78/687.
2) V preostalem delu se tožba zavrne.
3) Republika Avstrija in Komisija Evropskih skupnosti nosita vsaka svoje stroške.