62014TO0810
TRIBUNALENS BESLUT (sjätte avdelningen)
den 27 juni 2016 (
*1
)
”Underlåtelse att följa en dom från domstolen i vilken fördragsbrott fastställs — Löpande vite — Beslut om att förelagt löpande vite ska betalas — Upphävande av nationell lagstiftning som är oförenlig med unionsrätten — Det datum som fördragsbrottet upphörde — Ogiltigförklaring av ett tidigare beslut om betalning av löpande vite som förelagts i avsikt att följa samma dom av domstolen — Rättskraft — Uppenbart att talan helt saknar rättslig grund”
I mål T‑810/14,
Republiken Portugal, företrädd av L. Inez Fernandes, J. de Oliveira och S. Nunes de Almeida, samtliga i egenskap av ombud,
sökande,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av G. Braga da Cruz och M. Heller, båda i egenskap av ombud,
svarande,
angående en talan enligt artikel 263 FEUF om ogiltigförklaring av kommissionens beslut MARKT/A2/3523710 av den 3 oktober 2014 om betalning av det löpande vite som Republiken Portugal skulle erlägga för perioden 10–29 januari 2008, med anledning av verkställandet av domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3),
meddelar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av ordföranden S. Frimodt Nielsen (referent) samt domarna F. Dehousse och A. M. Collins,
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut
Bakgrund till tvisten
Fördragsbrottsförfaranden mot Republiken Portugal
1
År 2003 inledde Europeiska gemenskapernas kommission ett fördragsbrottsförfarande mot Republiken Portugal, eftersom den bland annat ansåg att villkoren i denna medlemsstat för att upphandlande myndigheter skulle ådra sig skadeståndsansvar, såsom de såg ut vid denna tidpunkt, var oförenliga med rådets direktiv 89/665/EEG av den 21 december 1989 om samordning av lagar och andra författningar för prövning av offentlig upphandling av varor och bygg- och anläggningsarbeten (EGT L 395, 1989, s. 33; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 48).
2
I domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), godtog domstolen kommissionens resonemang och fastställde i punkt 1 i domslutet att ”Republiken Portugal ha[de] underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 1.1 och 2.1 c i … direktiv 89/665 … genom att inte upphäva förordning nr 48051 av den 21 november 1967, vilken kräver att uppsåt eller oaktsamhet har visats för att skadestånd skall medges till personer som lidit skada genom åsidosättande av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om offentlig upphandling eller de nationella bestämmelserna om genomförande av dessa”.
3
Kommissionen ansåg emellertid inte att Republiken Portugal hade upphört med det fastställda fördragsbrottet och inledde därför ett andra fördragsbrottsförfarande i vilket den uppmanade domstolen att förelägga löpande vite. Det offentliga sammanträdet ägde rum vid domstolen den 5 juli 2007.
4
Den 31 december 2007 offentliggjordes Lei no 67/2007 Aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (lag nr 67/2007 om antagande av bestämmelser rörande statens och andra offentliga organs civilrättsliga utomobligatoriska skadeståndsansvar) (Diário da República, serie 1, nr 251, av den 31 december 2007) (nedan kallad lag nr 67/2007). Genom artikel 5 i nämnda lag upphävdes bland annat förordning nr 48051, av den 21 november 1967, såsom den anges i domslutet i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632) (nedan kallad förordning nr 48051). Enligt artikel 6 i denna lag skulle den träda i kraft 30 dagar efter offentliggörandet, det vill säga den 30 januari 2008.
5
I domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), fastställde domstolen att Republiken Portugal, genom att inte upphäva förordning nr 48051 inte hade upphört med det fördragsbrott som hade fastställts i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632). Domstolen förelade följaktligen löpande vite. Punkterna 1 och 2 i domslutet i domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), har följande lydelse:
”1)
Republiken Portugal har inte vidtagit de åtgärder som krävs för att följa domen av den 14 oktober 2004 i mål C‑275/03, kommissionen mot Portugal, och har därigenom underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 228.1 EG, genom att inte upphäva förordning nr 48051 …, vilken kräver att uppsåt eller oaktsamhet har visats för att skadestånd skall medges till personer som lidit skada genom åsidosättande av de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om offentlig upphandling eller de nationella bestämmelserna om genomförande av dessa.
2)
Republiken Portugal föreläggs att till … kommission[en], på kontot för Europeiska gemenskapens egna medel, betala ett löpande vite om 19392 euro för varje dag som löper utan att de åtgärder vidtas som krävs för att följa domen av den 14 oktober 2004 i det ovannämnda målet kommissionen mot Portugal, från och med avkunnandet av domen i förevarande mål och fram till dess att Republiken Portugal har följt domen av den 14 oktober 2004 …”
Det första beslutet om betalning och förfarandena vid tribunalen och domstolen
6
Kommissionen – som bedömde att lag nr 67/2007, och i synnerhet artikel 7 i bestämmelserna rörande statens och andra offentliga organs civilrättsliga utomobligatoriska skadeståndsansvar i bilagan till nämnda lag, inte på ett korrekt sätt införlivade direktiv 89/665 – inledde en dialog med Republiken Portugal, vilken fördes under loppet av flera möten. Republiken Portugal ansåg att den genom att anta lag nr 67/2007 till fullo hade följt domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), eftersom den lagen upphävde förordning nr 48051.
7
Den 15 juli 2008 överlämnade generaldirektören för kommissionens generaldirektorat (GD) ”Inre marknaden och tjänster” en begäran till Republiken Portugal om betalning av det löpande vite som avsåg perioden 10 januari–31 maj 2008.
8
Republiken Portugal bestred kommissionens ståndpunkt men antog, i syfte att komma tillrätta med denna meningsskiljaktighet, Lei no 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (lag nr 31/2008, om ändring av lag nr 67/2007), av den 17 juli 2008 (Diário da República, serie 1, nr 137, av den 17 juli 2008), vilken med retroaktiv verkan från den 30 januari 2008 ändrade artikel 7 i bestämmelserna rörande statens och andra offentliga organs civilrättsliga utomobligatoriska skadeståndsansvar i deras lydelse i bilagan till lag nr 67/2007. Kommissionen bedömde att Republiken Portugal därmed hade upphört med det fördragsbrott som hade fastställts i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632).
9
Den 25 november 2008 antog kommissionen beslut K(2008) 7419 slutlig (nedan kallat det första beslutet om betalning). I detta beslut fastställdes det totala vitesbelopp som Republiken Portugal skulle betala med anledning av verkställandet av domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), till 3665088 euro, med avseende på perioden 10 januari–17 juli 2008.
10
Republiken Portugal väckte talan om ogiltigförklaring av det första beslutet om betalning. Tribunalen biföll talan i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127). I denna dom fastställde tribunalen att kommissionen i princip var behörig att kräva betalning av de löpande viten som domstolen hade förelagt, men att denna behörighet var begränsad till att dra strikta slutsatser av domstolens konstateranden. Med beaktande av att det fördragsbrott som hade fastställts av domstolen bestod i underlåtenhet att upphäva förordning nr 48051 bedömde tribunalen att kommissionen hade överskridit sin behörighet när den själv kontrollerade huruvida Portugals nya lagstiftning på ett korrekt sätt införlivade direktiv 89/665. Tribunalen ansåg nämligen att endast domstolen var behörig att göra en sådan bedömning.
11
I sin talan yrkade Republiken Portugal i första hand att det första beslutet om betalning skulle ogiltigförklaras och i andra hand att nämnda beslut delvis skulle ogiltigförklaras, i den mån som det hade verkningar efter den 29 januari 2008. Tribunalen ogiltigförklarade det första beslutet om betalning i dess helhet. Tribunalen bemötte inte det resonemang som Republiken Portugal hade fört i andra hand och enligt vilket det datum då det fastställda fördragsbrottet upphörde, det vill säga den 30 januari 2008, skulle beaktas. Nämnda datum trädde lag nr 67/2007 samt den retroaktiva ändringen genom lag nr 31/2008 i kraft.
12
Kommissionens överklagande av domen av 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), ogillades. I domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), fastställde domstolen bland annat följande:
”37
I artikel 260.1 FEUF föreskrivs att om domstolen finner att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt fördragen, ska denna stat vidta de åtgärder som krävs för att följa domstolens dom.
38
Av artikel 260.2 FEUF följer att om kommissionen anser att den berörda medlemsstaten inte har vidtagit de åtgärder som krävs för att följa en sådan dom, får kommissionen väcka talan vid domstolen med yrkande om att domstolen ska förplikta den berörda medlemsstaten att betala ett standardbelopp eller löpande vite.
39
Tvärtemot förfarandet enligt artikel 258 FEUF, som syftar till att fastställa och få en medlemsstats överträdelser av EU-rätten att upphöra (dom av den 7 februari 1979 i de förenade målen 15/76 och 16/76, Frankrike mot kommissionen, REG 1979, s. 321, punkt 27, svensk specialutgåva, volym 4, s. 287, och av den 6 december 2007 i mål C‑456/05, kommissionen mot Tyskland, REG 2007, s. I‑10517, punkt 25), är föremålet för förfarandet enligt artikel 260 FEUF mycket mera begränsat och syftar endast till att förmå en medlemsstat som underlåtit att uppfylla sina skyldigheter att följa en dom om fördragsbrott (dom av den 12 juli 2005 i mål C‑304/02, kommissionen mot Frankrike, REG 2005, s. I‑6263, punkt 80, och dom av den 21 september 2010 i de förenade målen C‑514/07 P, C‑528/07 P och C‑532/07 P, Sverige m.fl. mot API och kommissionen, REU 2010, s. I‑8533, punkt 119).
40
Detta förfarande ska därmed anses utgöra ett särskilt rättsligt förfarande för verkställighet av domstolens domar, och, med andra ord, en verkställighetsåtgärd (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 92). Detta förfarande får följaktligen endast avse en medlemsstats underlåtenhet att uppfylla skyldigheter enligt EUF-fördraget, vilken domstolen fastställt med stöd av artikel 258 FEUF (dom av den 10 september 2009 i mål C‑457/07, kommissionen mot Portugal, REG 2009, s. I‑8091, punkt 47).
41
När domstolen beslutar att den berörda medlemsstaten ska betala löpande vite, ska kommissionens kontroll av de bestämmelser som antagits av denna stat för att följa en sådan dom, och kommissionens indrivning av de belopp som förfallit till betalning i enlighet med den beslutade påföljden, med nödvändighet ske med beaktande av den avgränsning som domstolen har gjort av fördragsbrottet i de domar som meddelats enligt artiklarna 258 FEUF och 260 FEUF.
42
I förevarande fall framgår det av såväl domslutet i domen [av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632),] … som domslutet i domen [av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3),] … att det fördragsbrott som domstolen fastställde avser underlåtelsen att upphäva förordning nr 48051, enligt vilken det krävs att oaktsamhet eller uppsåt har visats för att skadestånd ska utgå till personer som lidit skada till följd av ett åsidosättande av de unionsrättsliga bestämmelserna om offentlig upphandling.
43
För att följa domen [av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632),] … antog Republiken Portugal lag nr 67/2007. Denna lag, som trädde i kraft några dagar efter det att domen [av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3),] hade meddelats, upphävde förordning nr 48051.
44
Efter att ha granskat denna lag, ansåg kommissionen emellertid att den inte uppfyllde kraven enligt unionsrätten och därmed inte innebar att domen [av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632),] … följts på ett korrekt sätt.
45
Det rådde därigenom oenighet mellan nämnda institution och Republiken Portugal angående den rättsliga räckvidden och tolkningen av lag nr 67/2007. Detta ledde till att kommissionen antog det omtvistade beslutet, i vilket den, med stöd av sin egen tolkning av verkningarna av den aktuella lagen, beräknade storleken på det löpande vite som beslutats av domstolen.
46
Kommissionen uttalade sig därmed i frågan huruvida lag nr 67/2007 var förenlig med direktiv 89/665, trots att denna lag, såsom tribunalen riktigt påpekade i punkterna 83–85 [i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127)], införde ett system för skadeståndsansvar som skilde sig från systemet i förordning nr 48051 och som inte kunde ha prövats tidigare av domstolen.
47
Det är visserligen riktigt, såsom tribunalen framhöll i punkt 81 i … domen [av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127)], att kommissionen vid verkställighet av en dom från domstolen, genom vilken en medlemsstat påförs löpande vite, ska kunna bedöma de åtgärder som vidtagits av medlemsstaten för att följa den dom från domstolen i vilken fördragsbrott konstaterats.
48
Utövandet av detta utrymme för skönsmässig bedömning får, såsom tribunalen slog fast i punkt 82 i … domen [av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127),] emellertid inte inkräkta på domstolens exklusiva behörighet att pröva huruvida en nationell lagstiftning är förenlig med unionsrätten.
…
52
När kommissionen kontrollerar huruvida en dom som domstolen meddelat i enlighet med artikel 260 FEUF har följts, och det råder oenighet mellan kommissionen och den berörda medlemsstaten när det gäller frågan huruvida praxis eller nationell lagstiftning som inte tidigare har prövats av domstolen utgör lämpliga åtgärder för att följa en sådan dom, följer det av det ovanstående att kommissionen inte själv, genom att anta ett beslut, får avgöra en sådan tvist och beakta resultatet av sin bedömning vid beräkningen av vitet.”
Det angripna beslutet
13
Genom beslutet MARKT/A2/3523710 av den 3 oktober 2014 (nedan kallat det angripna beslutet), vilket delgavs den 6 oktober 2014, krävde generaldirektören för kommissionens GD ”Inre marknaden och tjänster” att Republiken Portugal skulle betala 387840 euro, vilket motsvarade det löpande vite som skulle betalas för perioden 10–29 januari 2008, för att följa domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3).
14
Det angripna beslutet innehöll följande motivering:
”Eftersom de skäl som låg till grund för domstolens dom från år 2014 uteslutande avsåg den del av kommissionens beslut genom vilken denna institution krävde att Portugal betalade det löpande vite som avsåg perioden 30 januari–17 juli 2008, var Republiken Portugal skyldig att följa domen från år 2008 med avseende på perioden den 10 januari 2008 (det datum som domen meddelades) – till och med den 29 januari 2008 (lagen om upphävande trädde i kraft den 30 januari 2008).”
Förfarandet och parternas yrkanden
15
Republiken Portugal har i ansökan som inkom till tribunalens kansli den 12 december 2014 väckt förevarande talan.
16
Republiken Portugal har yrkat att tribunalen ska
—
ogiltigförklara det angripna beslutet, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
17
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta Republiken Portugal att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
18
Tribunalen bedömer att bestämmelserna i artikel 126 i dess rättegångsregler ska tillämpas i föreliggande fall. Enligt dessa bestämmelser får tribunalen, om det är uppenbart att den saknar behörighet att pröva talan eller om det är uppenbart att talan inte kan tas upp till prövning eller att den helt saknar rättslig grund, på förslag av referenten, när som helst avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat, utan vidare handläggning.
Tribunalens behörighet av pröva föreliggande tvist
19
I repliken har Republiken Portugal gjort gällande att tribunalen saknar behörighet att pröva en fråga om fullgörande av skyldigheter som åligger medlemsstaterna enligt fördragen. Endast domstolen har sådan behörighet. Med beaktande av att domstolen inte har prövat huruvida Republiken Portugal upphörde med det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), genom att offentliggöra lag nr 67/2007, eller huruvida enbart ikraftträdandet av nämnda lag kunde medföra att nämnda fördragsbrott upphörde, måste denna fråga följaktligen underställas domstolens, och inte tribunalens, bedömning.
20
I sitt svar på en åtgärd för processledning av tribunalen preciserade Republiken Portugal sin ståndpunkt genom att uppge att den inte, genom detta argument, hade för avsikt att gentemot sin egen talan framför en invändning om att tribunalen saknade behörighet att pröva densamma, men att den ansåg att det angripna beslutet borde ogiltigförklaras med anledning av kommissionens bristande behörighet eftersom endast domstolen var behörig att pröva frågorna i tvisten.
21
Republiken Portugals preciseringar ska noteras. Frågan huruvida kommissionen var behörig att anta det angripna beslutet ska prövas i samband med prövningen av om det finns grund för talan.
22
Under alla omständigheter räcker det att erinra om att domstolen, i punkt 53 i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), fastställde att en talan om ogiltigförklaring av beslut i vilka kommissionen kräver betalning av löpande vite som har förelagts av domstolen kunde anhängiggöras vid tribunalen, och den dom som tribunalen meddelade kunde överklagas till domstolen.
Huruvida talan är välgrundad
23
De argument som Republiken Portugal har anfört till stöd för sin talan kan indelas i sex grunder. Enligt den första grunden var kommissionen inte behörig att anta det angripna beslutet. Endast unionsdomstolarna är behöriga att kräva betalning av löpande vite som förelagts med tillämpning av artikel 260.2 FEUF. Enligt den andra grunden har domen av den 15 januari 2014_kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), inte följts på ett korrekt sätt genom det angripna beslutet. Den tredje grunden rör åsidosättande av rättskraft och den fjärde grunden åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen, principen om stabila rättsförhållanden och principen om skydd för berättigade förväntningar. Genom den femte grunden har Republiken Portugal gjort gällande åsidosättande av principen ne bis in idem. Avslutningsvis rör den sjätte grunden ett åsidosättande av kompetensfördelningen mellan unionen och dess medlemsstater, genom att det angripna beslutet begränsar medlemsstaternas möjligheter att skjuta upp ikraftträdandet av de regler som de antar.
24
Tribunalen ska inledningsvis ta ställning till kommissionens överväganden vad avser frågan om det löpande vite som enligt det angripna beslutet ska betalas var välgrundat. Huruvida dessa överväganden, vilka Republiken Portugal har bemött i repliken, är välgrundade har stor betydelse för frågan om det finns grund för föreliggande talan.
Inledande synpunkter vad avser frågan om det löpande vite av vilket betalning krävs i det angripna beslutet var välgrundat
25
När det i dom har fastställts att en medlemsstat inte har upphävt lagstiftning som är oförenlig med unionsrätten, ska, enligt kommissionen, medlemsstaten anses ha upphört med det fördragsbrott för vilket den klandrats det datum då den lag, genom vilken den oförenliga lagstiftningen upphävdes, trädde i kraft. Det relevanta datumet är följaktligen det datum då upphävandet får effekt och inte det datum då nämnda lagstiftning offentliggörs, när detta andra datum föregår det första. Om så inte var fallet, skulle en medlemsstat som dömts för fördragsbrott lätt kunna undandra sig skyldigheten att upphöra med detta fördragsbrott genom att offentliggöra den lagstiftning som krävs i domstolens domar samtidigt som den fastställer ett senare datum för lagstiftningens ikraftträdande.
26
Såväl i de förfaranden som föreskrivs i artikel 260.2 FEUF som i de som föreskrivs i artikel 258 FEUF är det sålunda det datum då den nationella lagstiftningen trädde i kraft, och inte det datum då den antogs, som domstolen ska beakta vid bedömningen av om medlemsstaten har upphört med det fördragsbrott för vilket den klandras.
27
Enligt kommissionen följer det av det förfarande som ledde fram till att det första beslutet om betalning antogs att, såsom för övrigt angavs i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), Republiken Portugal vid denna tidpunkt ansåg att den till fullo hade följt domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), genom att anta lag nr 67/2007 och att den därför gjorde gällande att det datum som skulle beaktas i detta hänseende var det datum då nämnda lag trädde i kraft, det vill säga den 30 januari 2008.
28
Republiken Portugal anser att den upphörde med det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), genom att anta lag nr 67/2007. Det var endast med anledning av att domstolen delgavs detta antagande först några dagar innan domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), meddelades som domstolen, som därmed inte hade möjlighet att beakta antagandet, beslutade att förelägga löpande vite. Eftersom Republiken Portugal upphörde med det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), innan domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), meddelades, kunde den emellertid inte åläggas löpande vite. Det datum som ska beaktas vid prövningen av om det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), har upphört, är nämligen det datum då lag nr 67/2007 offentliggjordes, det vill säga den 31 december 2007.
29
Republiken Portugal har dessutom gjort gällande att den hela tiden har bestritt att löpande vite kunde föreläggas den och att det endast var i andra hand som den, under förfarandet för att bestrida det första beslutet om betalning, anförde att om fördragsbrottet skulle anses ha upphört det datum då lag nr 67/2007 trädde i kraft, så kunde medlemsstaten i vilket fall som helst inte föreläggas löpande vite efter den 29 januari 2008.
30
Det ska inledningsvis noteras att det angripna beslutet grundar sig på premissen att – när en medlemsstat som har gjort sig skyldig till fördragsbrott för att upphöra med detsamma måste upphäva nationell lagstiftning som är oförenlig med unionsrätten, ska vid fastställandet av det datum då nämnda fördragsbrott upphörde – det datum då upphävandet av den oförenliga lagstiftningen trädde i kraft beaktas, när, såsom i föreliggande fall, detta ikraftträdande skett efter det att rättsakten om upphävande offentliggjordes (se punkt 14 ovan). I föreliggande fall tvistar parterna om huruvida, såsom kommissionen bedömde i det angripna beslutet, det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), ska anses ha upphört när lag nr 67/2007 trädde i kraft, det vill säga den 30 januari 2008, eller huruvida, såsom Republiken Portugal har gjort gällande, nämnda fördragsbrott upphörde i samband med offentliggörandet av lag nr 67/2007, det vill säga den 31 december 2007. Om Republiken Portugals uppfattning är den korrekta, har denna medlemsstat, med beaktande av att fördragsbrottet i så fall upphörde innan domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), meddelades, rätt i att löpande vite inte kunde föreläggas den.
31
En sådan fråga kan emellertid besvaras med hjälp av rättspraxis. I samband med att en talan om fördragsbrott hade väckts med stöd av artikel 258 FEUF fastställde domstolen nämligen inledningsvis att det inte kunde fastställas att den nationella lagstiftningen var oförenlig med unionsrätten eftersom den nationella lagen i fråga ännu inte hade trätt i kraft vid den tidpunkt som kommissionen hade fastställt i det motiverade yttrandet (dom av den 18 juli 2013, kommissionen/Polen, C‑313/11, EU:C:2013:481, punkterna 43–48). I denna dom bedömde domstolen följaktligen att det var av avgörande betydelse att lagen hade trätt i kraft vid den tidpunkt som domstolen skulle utgå från vid bedömningen av om ett fördragsbrott förelåg.
32
Domstolen har därefter, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande, fastställt att, i ett fall där ikraftträdandet av lagstiftning genom vilken ett direktiv införlivades var beroende av att en nationell genomförandeakt först hade antagits, kunde den nationella lagstiftningen fastställas vara oförenlig med unionsrätten om genomförandeakten ännu inte hade antagits när den frist för införlivande som angavs i direktivet hade löpt ut. Av avgörande betydelse för domstolen var således genomförandet av lagen om införlivande, det vill säga ikraftträdandet av densamma. Domstolen bedömde att den omständigheten att nämnda lag hade antagits av medlemsstatens behöriga myndigheter var otillräcklig med avseende på direktivets direkta effekt (dom av den 18 december 2014, SETAR, C‑551/13, EU:C:2014:2467, punkt 40).
33
Domstolen har slutligen, i ett fördragsbrottsförfarande i vilket det hade yrkats föreläggande av löpande vite och av ett schablonbelopp med stöd av artikel 260.2 FEUF, fastställt att ikraftträdandet av en lag efter det datum som kommissionen hade fastställt i ett motiverat yttrande, men innan domen meddelades av domstolen, utgjorde hinder för ett föreläggande av löpande vite, eftersom fördragsbrottet i fråga hade upphört innan domstolens dom meddelades (dom av den 9 december 2008, kommissionen/Frankrike, C‑121/07, EU:C:2008:695, punkterna 20 och 26). Eftersom det datum när lagen i fråga trädde i kraft skulle beaktas och detta datum inföll efter det datum som hade fastställts i det motiverade yttrandet, fastställde domstolen emellertid att medlemsstaten skulle betala ett schablonbelopp.
34
När upphörandet av ett fördragsbrott är beroende av att en nationell åtgärd vidtas, såsom en upphävandeåtgärd, är det det datum då åtgärden träder i kraft som ska beaktas vid fastställandet av det datumet då fördragsbrottet upphörde. I föreliggande fall upphörde således det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), vilket bestod i lagstiftning som var oförenlig med unionsrätten (förordning nr 48051), när lag nr 67/2007, vilken upphävde denna oförenliga lagstiftning, trädde i kraft, det vill säga den 30 januari 2008. Kommissionen bedömde således med rätta i det angripna beslutet att det följde av domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), att löpande vite skulle föreläggas Republiken Portugal från det att nämnda dom hade meddelats, det vill säga den 10 januari 2008, med avseende på den period under vilken förordning nr 48051 fortfarande var i kraft, det vill säga till och med den 29 januari 2008.
35
Tribunalen ska härefter undersöka huruvida Republiken Portugals argument likväl visar att det angripna beslutet är rättsstridigt.
Den första grunden: Kommissionen saknade behörighet att anta det angripna beslutet
36
Republiken Portugal har anfört att kommissionen saknade behörighet att anta det angripna beslutet eftersom endast unionsdomstolarna är behöriga att anta sådana beslut. Eftersom det angripna beslutet antogs av en obehörig myndighet, äventyrade det den jämvikt mellan rättsmedel som föreskrivs i fördragen samt den rätt till försvar som medlemsstaterna förfogar över inom ramen för fördragsbrottsförfaranden, såsom domstolen enligt Republiken Portugal fastställde i punkt 55 i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
37
Kommissionen anser att den var behörig att anta det angripna beslutet.
38
Det ska erinras om att frågan om kommissionens behörighet att anta beslut om krav på betalning av löpande viten som förelagts av domstolen uttryckligen avgjordes av tribunalen i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127). I punkt 41 i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), bekräftade domstolen denna ståndpunkt.
39
I domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), stödde sig tribunalen nämligen på följande inledande överväganden:
”57
I artikel 226 EG anges följande. Om kommissionen anser att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt EG‑fördraget, ska kommissionen avge ett motiverat yttrande i ärendet efter att ha givit den berörda staten tillfälle att inkomma med sina synpunkter. Om den berörda staten inte rättar sig efter yttrandet inom den tid som angivits av kommissionen, får denna föra ärendet vidare till domstolen.
58
Av fast rättspraxis framgår att kommissionen inte har befogenhet att, genom yttranden i enlighet med artikel 226 EG eller genom andra ståndpunkter som den intar under detta förfarande, slutligt fastställa en medlemsstats rättigheter och skyldigheter eller ge denna stat garantier avseende ett visst handlingssätts förenlighet med fördraget, och att det följer av artiklarna 226 EG–228 EG att fastställandet av medlemsstaternas rättigheter och skyldigheter samt bedömningen av deras handlingssätt endast kan ske i en av domstolen avkunnad dom (dom av den 27 maj 1981 i de förenade målen 142/80 och 143/80, Essevi och Salengo, REG 1981, s. 1413, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 6, s. 113, och av den 22 februari 2001 i mål C‑393/98, Gomes Valente, REG 2001, s. I‑1327, punkt 18).
59
Vidare följer det av artikel 228.2 EG att domstolen, efter att kommissionen har väckt talan med anledning av att den berörda medlemsstaten inte har vidtagit de åtgärder som krävs i enlighet med kommissionens motiverade yttrande, får förelägga den berörda medlemsstaten att betala ett standardbelopp eller ett vite om den finner att medlemsstaten har underlåtit att efterkomma dess dom.
60
Förfarandet enligt artikel 228.2 EG ska anses utgöra ett särskilt rättsligt förfarande för verkställighet av domar, det vill säga en verkställighetsåtgärd (dom av den 12 juli 2005 i mål C‑304/02, kommissionen mot Frankrike, REG 2005, s. I‑6263, punkt 92).
61
Det kan emellertid konstateras att EG‑fördraget inte innehåller några bestämmelser om verkställigheten av den dom som domstolen meddelar med anledning av detta nya förfarande, i synnerhet när det har fastställts ett vite.
62
I den mån en dom från domstolen, vilken har meddelats enligt artikel 228.2 EG, förpliktar en medlemsstat att till kommissionen, på kontot Europeiska gemenskapens egna medel, betala ett vite, eller i den mån kommissionen, i enlighet med artikel 274 EG, genomför budgeten, ankommer det inte desto mindre på kommissionen att i enlighet med bestämmelserna i de förordningar som antagits med tillämpning av artikel 279 EG driva in de belopp som ska betalas till Europeiska unionens budget vid verkställighet av domen.
63
EG‑fördraget innehåller emellertid inte någon särskild bestämmelse om hur tvister som uppkommer mellan en medlemsstat och kommissionen ska lösas vid sådana tillfällen.
64
Härav följer att de rättsmedel som fastställs i EG‑fördraget är tillämpliga och att det beslut genom vilket kommissionen fastställer det belopp som en medlemsstat ska betala i form av det i dom fastslagna vitet, kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring i enlighet med artikel 230 EG.
65
Tribunalen är således behörig att pröva en sådan talan i enlighet med bestämmelserna i artikel 225.1 första stycket EG.
66
Vid utövandet av denna behörighet får tribunalen emellertid inte inkräkta på domstolens exklusiva behörighet enligt artiklarna 226 EG och 228 EG.
67
Vid en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG som riktar sig mot ett kommissionsbeslut angående verkställigheten av en dom från domstolen som meddelats i enlighet med artikel 228.2 EG, får tribunalen således inte pröva en fråga angående huruvida medlemsstaten har uppfyllt sina skyldigheter i enlighet med EG‑fördraget som inte tidigare har prövats av domstolen.”
40
Av detta resonemang följer att kommissionen i princip är behörig att, i egenskap av den som organiserar och bokför unionens budget, driva in de belopp som medlemsstaterna är skyldiga när domstolen har ålagt dem löpande vite med stöd av artikel 260.2 FEUF. Denna behörighet innebär att kommissionen får bedöma huruvida de villkor som domstolen uppställt i domen om föreläggande av löpande vite är uppfyllda, för att fastställa när fördragsbrottet i fråga upphörde. Denna behörighet ger emellertid inte kommissionen rätt att bedöma huruvida en nationell lag eller en medlemsstats agerande, vilka domstolen inte tidigare har tagit ställning till, är förenliga med unionsrätten.
41
Med avseende på det första beslutet om betalning kunde kommissionen följaktligen, enligt tribunalen, vars uppfattning har bekräftats av domstolen, i den mån som det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), och domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), bestod i att förordning nr 48051 inte hade upphävts, inte göra mer än att kontrollera huruvida ett upphävande verkligen hade skett. Kommissionen hade således ingen rätt att, såsom den gjorde, bedöma att upphävandet genom lag nr 67/2007 var otillräckligt och av detta dra slutsatsen att endast en ny lag, vilken antogs i juli år 2008, innebar att Portugals lagstiftning upphörde att vara oförenlig med direktiv 89/665. Kommissionen gjorde härigenom nämligen en bedömning av om de nya ansvarsbestämmelserna i bilagan till lag nr 67/2007 och det system som infördes genom lagen av den 17 juli 2008 var förenliga med direktiv 89/665. Domstolen hade emellertid inte haft möjlighet att uttala sig i denna fråga.
42
I det angripna beslutet krävde kommissionen emellertid betalning av det löpande vitet utan att göra en självständig bedömning av om Portugals lagstiftning var förenlig med direktiv 89/665. Kommissionen inskränkte sig nämligen till att fastställa det datum då den nationella lagstiftningen vilken upphävde förordning nr 48051 trädde i kraft. Ett upphävande som domstolen hade preciserat räckte för att det fördragsbrott som hade fastställts i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), skulle upphöra. Av detta följer att kommissionen agerade inom ramen för den principiella behörighet som den har när den verkställer unionens budget.
43
Talan kan således inte vinna bifall på den första grunden då det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund.
Den andra grunden om att domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), inte har följts på ett korrekt sätt
44
Republiken Portugal har gjort gällande att det angripna beslutet grundar sig på en ”konstlad uppdelning” av rättsverkningarna av domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Enligt medlemsstaten innehåller domen nämligen inga uppgifter som ger kommissionen rätt att göra åtskillnad mellan olika perioder. En enda grund för rättsstridighet anfördes av tribunalen i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och av domstolen i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Varken domslutet eller skälen i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), tillåter sådana åtskillnader. Domens rättsverkningar kan således inte tillämpas på olika sätt i tiden med avseende på perioden 10–29 januari 2008, och med avseende på perioden 30 januari–17 juli 2008.
45
För övrigt ogiltigförklarades det första beslutet om betalning helt genom domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127). Domstolen fastställde denna dom, efter överklagande, genom domen av den 15 januari 2014, Kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). I den sistnämnda domen fastställde domstolen slutgiltigt parternas rättigheter. I det angripna beslutet äventyrades emellertid rättssäkerheten och unionsdomstolarnas auktoritet, eftersom kommissionen gjorde en konstlad åtskillnad i tiden mellan två perioder och försökte återgå till en situation i förfarandet och till faktiska omständigheter vilka slutgiltigt hade fastställts genom de båda ovannämnda domarna.
46
Kravet på betalning av löpande vite för perioden 10–29 januari 2008 innebar dessutom att hänsyn inte togs till det mål som eftersträvas med artikel 260.2 FEUF, vilket är att motivera medlemsstaterna att upphöra med tidigare fastställda fördragsbrott och inte att bestraffa dem. I föreliggande fall upphörde Republiken Portugal med fördragsbrottet den 31 december 2007, genom att offentliggöra lag nr 67/2007, och medlemsstaten hade därmed inte ådragit sig löpande vite.
47
Kommissionen har bestritt detta resonemang.
48
Republiken Portugals resonemang grundar sig på teorin att rättslig grund saknas för hela det löpande vite som avser perioden 10 januari–18 juli 2008 eftersom domstolen, genom att i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), bekräfta tribunalens ogiltigförklaring av det första beslutet om betalning i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), grundade sig på ett enda skäl, nämligen kommissionens bristande behörighet att fastställa att det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), upphörde den 18 juli 2008. Det vore således felaktigt att, med avseende på den period för vilken det löpande vitet har ogiltigförklarats, särskilja en period – nämligen perioden 10–29 januari 2008 – med avseende på vilken nytt löpande vite skulle kunna påföras.
49
En sådan tolkning av domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), kan bara godtas om domstolen i denna dom hade fastställt att löpande vite inte kunde föreläggas Republiken Portugal. Så är emellertid inte fallet. I domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), godtog domstolen tribunalens analys i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), enligt vilken kommissionen inte kunde grunda sitt beslut om beräkningen av det löpande vitet på en tolkning av Portugals lagstiftnings förenlighet med direktiv 89/665, vilken inte dess för innan hade underställts domstolens bedömning inom ramen för ett fördragsbrottsförfarande. Genom att godta tribunalens analys bedömde domstolen också att det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), bestod i att förordning nr 48051 inte hade upphävts. Däremot bestreds det varken i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), eller i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), att kommissionen kunde fastställa att det datum som det fördragsbrott som fastställdes i domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632), faktiskt upphörde var det datum som nämnda upphävande trädde i kraft, det vill säga den 30 januari 2008. Av de skäl som tribunalen erinrat om i punkterna 30–34 ovan hade kommissionen följaktligen grund för beslutet att beräkna det löpande vitet för perioden 10–29 januari 2008.
50
I motsats till vad Republiken Portugal förefaller göra gällande i den andra grunden, ”återuppväckte” kommissionen inte härigenom det löpande vite som hade fastställts sakna rättslig grund i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Till grund för det löpande vite som beräknades i det angripna beslutet låg nämligen ett annat skäl – den omständigheten att lag nr 67/2007 inte hade trätt i kraft – än det skäl som låg till grund för det löpande vite som hade förelagts med avseende på samma period i det första beslutet om betalning – den omständigheten att lagstiftning som var förenlig med direktiv 89/665 inte hade antagits.
51
Talan kan således inte vinna bifall på den andra grunden då det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund.
Den tredje grunden om åsidosättande av rättskraften
52
Republiken Portugal anser att det angripna beslutet åsidosätter rättskraften. Av denna princip följer nämligen ett förbud mot att anta en ny rättsakt med samma innehåll som en ogiltigförklarad rättsakt. Innehållet i det angripna beslutet är emellertid till viss del detsamma som det i det första beslutet om betalning även om det förstnämnda beslutet avser en mer begränsad period.
53
Enligt Republiken Portugal har tribunalen och domstolen i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), respektive i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), uttalat sig i frågan om domen av den 14 oktober 2004, kommissionen/Portugal (C‑275/03, ej publicerad, EU:C:2004:632) hade följts. Det föreligger således objektiv identitet mellan vad som fastställdes i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), å ena sidan, och den fråga som ska avgöras i föreliggande fall, å andra sidan. Enligt Republiken Portugal syftade de mål som resulterade i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), till att fastställa huruvida Republiken Portugal skulle betala eller inte skulle betala det löpande vite som hade förelagts i domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3).
54
Därtill kommer att tribunalen och domstolen, när de meddelade domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), respektive domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), kände till att lag nr 67/2007 hade trätt i kraft den30 januari 2008, efter det att domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) meddelades. Om kommissionens teori var korrekt, borde tribunalen och domstolen således ha bedömt att det första beslutet om betalning delvis skulle ogiltigförklaras, i den mån som det avsåg den period som löpte från den 30 januari 2008, och ha fastställt det första beslutet om betalning i den mån som det avsåg perioden 10–29 januari 2008. I sin dom ogiltigförklarade tribunalen emellertid det första beslutet om betalning i dess helhet. Domstolen fastställde tribunalens dom. Det råder således ingen tvekan om att det i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), prövades huruvida det fanns grund för det löpande vitet med avseende på perioden 10–29 januari 2008, och att det angripna beslutet åsidosätter dessa domars rättskraft.
55
Kommissionen har bestritt detta resonemang.
56
Prövningen av den andra grunden (se punkterna 49 och 50 ovan) visar att kommissionen i domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och i domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), i princip inte kritiserades för att ha krävt betalning av löpande vite i det första beslutet om betalning. Detta beslut ogiltigförklarades nämligen bara med anledning av att kommissionen hade grundat det på ett felaktigt skäl. Det fanns således inget som hindrade att kommissionen antog ett nytt beslut på grund av andra skäl än det som hade föranlett ogiltigförklaringen av det första beslutet om betalning. Föremålet eller grunden för förevarande tvist skiljer sig sålunda från föremålet och grunden för de tvister vilka löstes genom domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
57
Det ska tilläggas att Republiken Portugal inte kan använda den omständigheten att tribunalen inte delvis ogiltigförklarade det första beslutet om betalning som argument. Eftersom det, i enlighet med Republiken Portugals yrkanden i första hand i detta mål, förelåg ett skäl som medförde att nämnda beslut skulle ogiltigförklaras i sin helhet, var det nämligen inte möjligt för tribunalen att enbart ogiltigförklara en del av det första beslutet om betalning utan att härigenom ersätta den felaktiga rättsliga grund som kommissionens första beslut vilade på med en annan rättslig grund. Med beaktande av att någon sådan behörighet inte föreskrivs för tribunalen saknar den befogenhet att ändra beslut med avseende på vilka talan om ogiltigförklaring har väckts vid den med stöd av artikel 263 FEUF.
58
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall på den tredje grunden då det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund.
Den fjärde grunden om åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen, principen om ”stabila rättsförhållanden” och principen om skydd för berättigade förväntningar
59
Republiken Portugal har gjort gällande att det angripna beslutet åsidosätter rättssäkerhetsprincipen, principen om ”stabila rättsförhållanden” och principen om skydd för berättigade förväntningar. Rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar utgjorde hinder för kommissionen att förlänga förfarandet ytterligare. Medlemsstaten har visserligen medgett att unionsrätten inte föreskriver någon förfarandepreskription, men anser att den i föreliggande fall, med beaktande av att lång tid förflöt från det att kommissionen vidtog de första åtgärder som föregick inledandet av fördragsbrottsförfarandet till det att ogiltigförklaringen av det första beslutet om betalning blev definitiv, hade grund för antagandet att kommissionens krav på att medlemsstaten skulle betala löpande vite definitivt förföll genom domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Först förbjöd nämligen tribunalen och därefter domstolen kommissionen att kräva betalning av löpande vite av Republiken Portugal.
60
Genom att återbetala hela det löpande vite, inklusive ränta, som Republiken Portugal hade krävts på i det första beslutet om betalning, skapade kommissionen för övrigt berättigade förväntningar hos medlemsstaten på att löpande vite inte skulle betalas för perioden 10–29 januari 2008. Republiken Portugal har i detta avseende anfört att om kommissionen hade ansett att löpande vite skulle betalas för denna period, borde den ha ersatt detta krav med efterföljande återbetalning med att ogiltigförklara det första beslutet om betalning istället för att återbetala det löpande vitet i dess helhet. Medlemsstaten har vidare gjort gällande att kommissionen, genom att återbetala hela det löpande vitet, agerade på ett lagenligt sätt och i enlighet med domen av den 29 mars 2011, Portugal/kommissionen (T‑33/09, EU:T:2011:127), och domen av den 15 januari 2014, kommissionen/Portugal (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Tribunalen borde nämligen, om den ståndpunkt som kommissionen grundade sig på i det angripna beslutet var korrekt, delvis ha ogiltigförklarat det första beslutet om betalning, i den del som avsåg perioden efter den 29 januari 2008.
61
Kommissionen har bestritt detta resonemang.
62
Det ska inledningsvis erinras om att enligt fast rättspraxis står, även om det inte finns någon särskild bestämmelse därom, möjligheten öppen för varje enskild att åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar i förhållande till en institution som, genom att ge tydliga försäkringar, har väckt grundade förhoppningar (se dom av den 11 mars 1987, Van den Bergh en Jurgens och Van Dijk Food Products (Lopik)/Europeiska gemenskapernas kommission, 265/85, EU:C:1987:121, punkt 44 och där angiven rättspraxis, och dom av den 30 november 2009, Frankrike och France Télécom/kommissionen, T‑427/04 och T‑17/05, EU:T:2009:474, punkt 259 och där angiven rättspraxis).
63
Tydliga, ovillkorliga och samstämmiga uppgifter från behörig och tillförlitlig källa utgör, oavsett i vilken form de har lämnats, en sådan försäkran. Däremot kan ingen med framgång göra gällande att denna princip har åsidosatts om administrationen inte har gett någon tydlig försäkran (se dom av den 14 februari 2006, TEA‑CEGOS m.fl./kommissionen, T‑376/05 och T‑383/05, EU:T:2006:47, punkt 88 och där angiven rättspraxis, dom av den 30 november 2009, Frankrike och France Télécom/kommissionen, T‑427/04 och T‑17/05, EU:T:2009:474, punkt 260).
64
Tribunalen konstaterar att Republiken Portugal inte har gjort gällande att den har erhållit någon tydlig och ovillkorlig försäkran från kommissionen om att den inte kunde krävas på löpande vite för att följa domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3). En sådan försäkran, för det fall den antas ha lämnats, vilket inte alls följer av de handlingar i målet som har ingetts till tribunalen, skulle dessutom varit uppenbart rättsstridig, eftersom krav på betalning av löpande vite som domstolen förelagt inte ger kommissionen något utrymme för lämplighetsbedömning. När domstolen förpliktar en medlemsstat att betala löpande vite är kommissionen nämligen skyldig att kontrollera huruvida den berörda medlemsstaten iakttar de villkor som anges i domstolens dom och att kräva betalning av det löpande vitet med avseende på den period under vilken medlemsstaten inte till fullo har iakttagit dessa villkor.
65
För det andra kräver rättssäkerhetsprincipen att en rättsakt som medför rättslig verkan ska vara klar och precis, så att den berörda på ett otvetydigt sätt kan känna till sina rättigheter och skyldigheter och vidta åtgärder i enlighet därmed (dom av den 1 oktober 1998, Langnese-Iglo/kommissionen, C‑279/95 P, EU:C:1998:447, punkt 78, och dom av den 30 november 2009, Frankrike och France Télécom/kommissionen, T‑427/04 och T‑17/05, EU:T:2009:474, punkt 300).
66
Tribunalen konstaterar att Republiken Portugal, trots att den har anfört att denna princip har åsidosatts, inte på något sätt har förklarat på vilket sätt detta har gått till i föreliggande fall. Det har inte gjorts gällande i talan att det angripna beslutet är oklart eller otydligt. Även om Republiken Portugal genom att åberopa denna princip i själva verket ska anses göra gällande att medlemsstatens rättsliga situation, efter ogiltigförklaringen av det första beslutet om betalning och återbetalningen av det löpande vitet av kommissionen, inte kunde ifrågasättas, följer en sådan rättighet i vilket fall som helst varken av rättssäkerhetsprincipen eller av någon annan allmän unionsrättslig princip.
67
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall på den fjärde grunden då det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund.
Den femte grunden om åsidosättande av principen ne bis in idem
68
Republiken Portugal har gjort gällande att kommissionen genom att anta en ny rättsakt med individuell giltighet har försökt erhålla det som den inte kunde erhålla till följd av unionsdomstolens ogiltigförklaring av det första beslutet om betalning. Därmed stred antagandet av det angripna beslutet inte bara mot rättssäkerhetsprincipen utan även mot principen ne bis in idem. Eftersom det angripna beslutet innehåller ett krav på betalning av löpande vite, trots att lag nr 67/2007 hade antagits innan domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3) meddelades, har den en repressiv verkan som förändrar räckvidden av artikel 260.2 FEUF.
69
Kommissionen har bestritt detta resonemang.
70
Enligt fast rättspraxis utgör principen ne bis in idem, som även finns inskriven i artikel 4 i protokoll nr 7 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950, en grundläggande unionsrättslig princip vars efterlevnad säkerställs av unionsdomstolarna (se dom av den 29 juni 2006, Showa Denko/kommissionen, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, punkt 50 och där angiven rättspraxis). I artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna föreskrivs för övrigt att ingen får lagföras eller straffas på nytt för en lagöverträdelse för vilken han eller hon redan har blivit frikänd eller dömd i unionen genom en lagakraftvunnen brottmålsdom i enlighet med lagen.
71
Republiken Portugal har inom ramen för den femte grunden gjort gällande att antagandet av det angripna beslutet efter det att det första beslutet om betalning har ogiltigförklarats utgjorde ett åsidosättande av principen ne bis in idem.
72
Tribunalen konstaterar i detta hänseende att det utgör en väsentlig del av den mekanism som föreskrivs i artikel 260.2 FEUF att kommissionens krav på betalning endast utgör en handling för att följa skyldigheten för medlemsstaten i fråga att betala löpande vite, vilken är en följd av den dom som meddelats av domstolen. I föreliggande fall föreligger sålunda bara en fällande dom, nämligen domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), i vilken löpande vite förelades. I förhållande till denna dom utgör det första beslutet om betalning och det angripna beslutet som mest två olika sätt att uppfylla denna skyldighet. För det fall kommissionen först har krävt betalning av det löpande vitet i ett beslut som unionsdomstolen har fastställt är rättsstridigt, har kommissionen grund, och är till och med skyldig, att (se punkt 64 ovan) framställa ett nytt krav på betalning genom ett nytt beslut, utan att den härigenom åsidosätter principen ne bis in idem.
73
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall på den femte grunden då det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund.
Den sjätte grunden om ett åsidosättande av kompetensfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna
74
Republiken Portugal anser att det angripna beslutet begränsar medlemsstaternas möjlighet att föreskriva införlivandefrister. Kommissionen har följaktligen åsidosatt kompetensfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna.
75
Republiken Portugal har gjort gällande att en införlivandefrist på trettio dagar var nödvändig i föreliggande fall – och därmed förenlig med proportionalitetsprincipen – för att enskilda och de offentliga myndigheterna dels skulle kunna förbereda sig på avvecklandet av det system för administrativt ansvar som var i kraft sedan fyrtio år, dels skulle kunna ersätta det med det nya ansvarssystem som infördes genom lag nr 67/2007. Fastställandet av det datum då det är lämpligt att en ny lag träder i kraft omfattas av det utrymme för skönsmässig bedömning som medlemsstaterna förfogar över. Det angripna beslutet var tvärtemot en följd av kommissionens önskan att begränsa medlemsstaternas befogenheter, i strid med de bestämmelser som reglerar kompetensfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna.
76
Kommissionen har bestritt detta resonemang.
77
I strid med vad Republiken Portugal har gjort gällande stod det den i föreliggande fall fritt att skjuta upp ikraftträdandet av lag nr 67/2007 under en period vars längd hade fastställts av medlemsstaten själv. Medlemsstaten antog följaktligen denna lag, vilken var nödvändig för att upphöra med det fördragsbrott som hade fastställts av domstolen, vid en tidpunkt som innebar att dess ikraftträdande, med beaktande av längden på den period som medlemsstaten fritt hade valt, inföll efter det att domen av den 10 januari 2008, kommissionen/Portugal (C‑70/06, EU:C:2008:3), hade meddelats. Av denna anledning var det med rätta som kommissionen, såsom följer av punkt 34 ovan, bedömde att medlemsstaten hade ådragit sig det löpande vite som avsågs i det angripna beslutet.
78
Av detta följer att talan inte heller kan vinna bifall på den sjätte grunden då det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund. Talan ska därmed ogillas, eftersom det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund.
Rättegångskostnader
79
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Portugal ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Portugal har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjätte avdelningen),
följande:
1)
Talan ogillas eftersom det är uppenbart att den helt saknar rättslig grund.
2)
Republiken Portugal ska ersätta rättegångskostnaderna.
Luxemburg den 27 juni 2016.
E. Coulon
Justitiesekreterare
S. Frimodt Nielsen
Ordförande
(
*1
)	Rättegångsspråk: portugisiska.