62022CJ0352_RES
Zadeva C‑352/22
A.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Hamm)
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. junija 2024
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Direktiva 2011/95/EU – Člen 21(1) – Direktiva 2013/32/EU – Člen 9(2) in (3) – Dokončno priznanje statusa begunca s strani države članice – Begunec, ki po tem priznanju prebiva v drugi državi članici – Prošnja za izročitev tretje države, ki je izvorna država tega begunca, naslovljena na državo članico prebivališča – Učinek odločbe o priznanju statusa begunca na zadevni postopek izročitve – Člen 18 in člen 19(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Zaščita navedenega begunca pred tako zaprošeno izročitvijo“
Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Status begunca ali status subsidiarne zaščite – Direktiva 2011/95 – Zaščita pred vračanjem – Obseg – Državljan tretje države, ki mu je bil priznan status begunca v eni državi članici in ki prebiva v drugi državi članici – Prošnja za izročitev, ki jo izda njegova izvorna država in je naslovljena na njegovo državo prebivališča – Pogoji za dovolitev izročitve – Izmenjava informacij med zaprošeno državo članico in organom druge države članice, ki je priznal status begunca – Preklic navedenega statusa s strani tega organa
(člen 4(3), prvi pododstavek, PEU; člen 78(2)(a) PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, členi 4, 18, 19(2) in 51(1); direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2011/95, uvodni izjavi 12 in 21 ter členi 2(b), (d) in (e), od 11 do 14, 21(1) in 36, ter 2013/32, členi 1, 9, 44, 45 in 49)
(Glej točke od 39 do 45, 49, od 51 do 55, 58 in od 61 do 72 ter izrek.)
Povzetek
Sodišče, pri katerem je Oberlandesgericht Hamm (višje deželno sodišče v Hammu, Nemčija) vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, je v sestavi velikega senata pojasnilo obseg načela nevračanja v okviru prošnje za izročitev, ki jo tretja država, ki je izvorna država begunca, naslovi na državo članico, v kateri ta begunec prebiva, v položaju, v katerem mu je bil ta status priznan v drugi državi članici.
Italijanski organi so leta 2010 A., turškemu državljanu kurdskega porekla, priznali status begunca, ki velja do leta 2030, ker je obstajalo tveganje, da ga bodo turški organi politično preganjali zaradi podpore Delavski stranki Kurdistana (PKK). A. od julija 2019 prebiva v Nemčiji.
Na podlagi naloga za prijetje, ki ga je junija 2020 izdalo turško sodišče, je bil zoper A. pri Mednarodni organizaciji kriminalistične policije (Interpol) razpisan ukrep za njegovo prijetje s ciljem njegove izročitve Turčiji za namene kazenskega pregona zaradi uboja. A. je bil 18. novembra 2020 prijet v Nemčiji in zanj je bil odrejen pripor, nato pa je bil do 14. aprila 2022 v priporu zaradi izročitve.
Višje deželno sodišče v Hammu, ki je predložitveno sodišče, je s sklepom, ki ga je sprejelo novembra 2021, izročitev A. Turčiji razglasilo za dopustno, pri čemer je zlasti menilo, da ni vezano na odločbo o priznanju statusa begunca, ki so jo sprejeli italijanski organi. Vendar je Bundesverfassungsgericht (zvezno ustavno sodišče, Nemčija) ta sklep na podlagi ustavne pritožbe, ki jo je vložil A., razveljavilo, saj je menilo, da predložitveno sodišče ni izpolnilo svoje obveznosti predložitve tega vprašanja v predhodno odločanje Sodišču.
V teh okoliščinah je predložitveno sodišče po tem, ko mu je bila ta zadeva vrnjena v odločanje in ki ponovno vodi postopek v zvezi s prošnjo za izročitev, ki se nanaša na A., odločilo, da Sodišču postavi vprašanje, ali ima odločba o priznanju statusa begunca, ki jo je sprejela ena država članica, na podlagi prava Unije zavezujoč učinek v okviru postopka izročitve, ki poteka v drugi državi članici.
Presoja Sodišča
Sodišče je v sodbi najprej ugotovilo, da ker bi odločitev države članice, da ugodi prošnji za izročitev, ki jo je izdala izvorna država v zvezi z državljanom tretje države, ki mu je bil priznan status begunca v drugi državi članici, povzročila, da bi bile temu državljanu odvzete pravice in ugodnosti, določene z Direktivo 2011/95 (
1
), je treba šteti, da se s postopkom izročitve, ki poteka v prvi državi članici, izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). Zato pristojni organ zaprošene države članice ne sme dovoliti izročitve državljana tretje države, ki mu je druga država članica priznala status begunca, tej tretji državi, če bi bilo s tako izročitvijo kršeno načelo nevračanja, določeno v členu 21(1) Direktive 2011/95 v povezavi s členom 18 in členom 19(2) Listine. (
2
)
V zvezi s tem je Sodišče na eni strani poudarilo, da dokler zahtevani posameznik izpolnjuje pogoje za status begunca, člen 18 Listine nasprotuje njegovi izročitvi tretji državi, iz katere je pobegnil in v kateri bi lahko bil preganjan. Na drugi strani mora zaprošena država članica, kadar se oseba, na katero se nanaša prošnja za izročitev, sklicuje na resno nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v primeru izročitve, pred morebitno izročitvijo preveriti, ali s to izročitvijo ne bo poseženo v pravice iz člena 19(2) Listine.
Za presojo tveganja kršitve člena 21(1) Direktive 2011/95 ter člena 18 in člena 19(2) Listine pa okoliščina, da je druga država članica zahtevanemu posamezniku priznala status begunca, pomeni posebej resen element, ki ga mora pristojni organ zaprošene države članice upoštevati, tako da mora ta organ zaradi odločbe o priznanju statusa begunca, če država članica, ki je ta status priznala, tega ni preklicala ali odvzela, na podlagi teh določb izročitev zavrniti. Skupni evropski azilni sistem namreč temelji na načelu medsebojnega zaupanja, v skladu s katerim je treba, razen v izjemnih okoliščinah, domnevati, da je obravnavanje prosilcev za mednarodno zaščito v vsaki državi članici v skladu z zahtevami prava Unije, Ženevske konvencije (
3
) in Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (
4
).
Poleg tega bi bili določbe direktiv 2011/95 in 2013/32 (
5
) o preklicu oziroma odvzemu statusa begunca ter postopek, ki ga določajo, zaobideni, če bi zaprošena država članica državljana tretje države, ki mu je druga država članica priznala status begunca, lahko izročila njegovi izvorni državi. Taka izročitev bi namreč de facto pomenila, da ta status preneha in da se zadevni osebi odvzame dejansko uživanje zaščite, ki ji jo zagotavlja člen 18 Listine, pravic in ugodnosti, ki so glede vsebine mednarodne zaščite določene v poglavju VII Direktive 2011/95, ter procesnih jamstev iz člena 45 Direktive 2013/32.
Zato mora organ zaprošene države članice, pristojen za izročitev, na podlagi načela lojalnega sodelovanja (
6
) čim prej začeti izmenjavo informacij z organom druge države članice, ki je zahtevanemu posamezniku priznal status begunca. Iz tega naslova mora prvonavedeni organ zadnjenavedeni organ obvestiti o prošnji za izročitev, ki se nanaša na tega posameznika, mu posredovati svoje mnenje o tej prošnji in ga prositi, naj v razumnem roku posreduje tako informacije, ki jih ima in na podlagi katerih je bil ta status priznan, kot tudi svojo odločitev o tem, ali je treba status begunca navedenemu posamezniku preklicati ali odvzeti.
Po eni strani je namen te izmenjave informacij pristojnemu organu zaprošene države članice za izročitev omogočiti, da ob polnem poznavanju zadeve opravi preverjanja, ki jih mora opraviti na podlagi člena 18 in člena 19(2) Listine.
Po drugi strani izmenjava informacij pristojnemu organu druge države članice omogoča, da po potrebi prekliče ali odvzame status begunca na podlagi člena 14 Direktive 2011/95, ob polnem spoštovanju jamstev iz člena 45 Direktive 2013/32.
Glede na zgoraj navedeno je Sodišče navedlo, da pravo Unije ne bi nasprotovalo izročitvi le v primeru, da bi se pristojni organ države članice, ki je zahtevanemu posamezniku priznal status begunca, odločil ta status preklicati ali odvzeti na podlagi člena 14 Direktive 2011/95 ter če bi pristojni organ zaprošene države članice za izročitev ugotovil, da ta posameznik ni ali ni več begunec in da ni nobene resne nevarnosti, da bi bil v primeru izročitve navedenega posameznika tretji državi prosilki isti posameznik tam podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.
Zato na podlagi člena 21(1) Direktive 2011/95 v povezavi s členom 18 in členom 19(2) Listine, kadar je v zvezi z državljanom tretje države, ki mu je bil v eni državi članici priznan status begunca, v drugi državi članici, na ozemlju katere prebiva, vložena prošnja za izročitev, ki jo je podala tretja država, ki je njegova izvorna država, zaprošena država članica izročitve ne sme dovoliti, ne da bi začela izmenjavo informacij z organom, ki je zahtevanemu posamezniku ta status priznal, in če ta organ navedenega statusa ne prekliče.
(
1
)	Direktiva 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9).
(
2
)	Medtem ko člen 18 Listine določa pravico do azila, člen 19(2) Listine določa načelo nevračanja.
(
3
)	Konvencija o statusu beguncev, podpisana 28. julija 1951 v Ženevi.
(
4
)	Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana 4. novembra 1950 v Rimu.
(
5
)	Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60).
(
6
)	Sodišče je pojasnilo, da je to načelo iz člena 4(3), prvi pododstavek, PEU, na podlagi katerega se Unija in države članice medsebojno spoštujejo in si pomagajo pri izpolnjevanju nalog, ki izhajajo iz Pogodb, konkretno izraženo v členu 36 Direktive 2011/95 in členu 49 Direktive 2013/32.