Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
RIMVYDASA NORKUSA,
predstavljeni 5. marca 2026(1)
Zadeva C‑716/24, [Ponner](i)
EJ
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija))
„ Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) št. 655/2014 – Postopek za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov – Člen 2(2)(c) – Uvodna izjava 8 – Področje uporabe – Uvedba postopka v primeru insolventnosti v tretji državi – Izključitev “
I.      Uvod
1.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru postopka, v katerem tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki prebiva v Nemčiji, zahteva na eni strani informacije o bančnih računih, ki jih potencialno ima na Cipru družba, ustanovljena po pravu Curaçaa in katere dejavnost je prirejanje iger na srečo, ter na drugi strani zamrznitev sredstev v skladu z Uredbo (EU) št. 655/2014(2) zaradi izvršitve sodne odločbe v zvezi z vračilom izgub, ki jih je imela pri teh igrah na srečo. V tem postopku je tožeča stranka v postopku v glavni stvari med drugim navedla, da je bil po podatkih iz poslovnega registra te tretje države nad premoženjem te družbe uveden postopek v primeru insolventnosti.
2.        V tem okviru se pravno vprašanje, na katerem temelji predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija), torej nanaša na določitev, kakšne pravne učinke ima priznanje postopka v primeru insolventnosti, ki je bil v zvezi z družbo dolžnico uveden v tretji državi, na področje uporabe Uredbe ENZBR.(3) Iz člena 2(2)(c) te uredbe je namreč razvidno, da so z njenega področja uporabe izključeni zahtevki zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti.(4) Natančneje, predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali postopki v primeru insolventnosti, na katere napotuje ta določba, zajemajo le postopke v primeru insolventnosti, ki so uvedeni v državi članici in spadajo na področje uporabe Uredbe o insolventnosti a, ali pa navedena določba zajema tudi postopke v primeru insolventnosti, ki so v zvezi z dolžnikom uvedeni v tretji državi in priznani v državi članici. Če v zadnjenavedenem primeru priznanje ne spada na področje uporabe prava Unije, temveč nacionalnega prava držav članic, je namreč težava, ki jo predstavlja ta zadeva, povezana predvsem z vprašanjem morebitne nujnosti preprečitve, da nacionalno pravo privede do razdrobljenosti področja uporabe Uredbe ENZBR, in uskladitve te zahteve s tem, da se v nacionalnem pravu države članice priznajo odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti v tretji državi.
3.        V skladu z zahtevo Sodišča bodo ti sklepni predlogi omejeni na prvo od obeh vprašanj za predhodno odločanje, s katerim želi predložitveno sodišče izvedeti, ali uvedba postopka v primeru insolventnosti v tretji državi, ki je priznan v nacionalnem pravu države članice Unije, v tem primeru nemškem pravu, ovira izdajo naloga za zamrznitev bančnih računov (v nadaljevanju: nalog za zamrznitev ali nalog) v tej državi članici. To vprašanje se torej nanaša na razlago člena 2(2)(c) Uredbe ENZBR v povezavi z uvodno izjavo 8 te uredbe in posledično na okvir razmerja med to uredbo in Uredbo o insolventnosti a.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        Poleg člena 2(1) in (2)(c), člena 4, točka 6, člena 46(1) in (2), člena 7(1) ter uvodnih izjav 5 in 8 Uredbe ENZBR so v obravnavani zadevi upoštevni tudi člen 1(1), tretji pododstavek, člen 2, točki 4 in 6, člen 19(1), člen 20(1) ter uvodne izjave 5, 9, 22, 23, 63 in 65 Uredbe o insolventnosti a.
B.      Nemško pravo
5.        Člen 343 Insolvenzordnung (zakon o insolventnosti) z dne 5. oktobra 1994 (BGBl. I, str. 2866), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 14. marca 2003 (BGBl. I, str. 345), naslovljen „Priznavanje“, v odstavku 1 določa:
„Uvedba tujega postopka v primeru insolventnosti se prizna. To ne velja, če:
1.      sodišča države, v kateri je bil uveden postopek, niso pristojna po nemškem pravu;
2.      priznanje vodi do rezultata, ki je očitno nezdružljiv s temeljnimi načeli nemškega prava, zlasti če je nezdružljiv s temeljnimi pravicami.“
C.      Pravo Curaçãa
6.        Člen 29(1) Faillissementsbesluit 1931 (Bankruptcy Decree 1931, uredba o stečaju iz leta 1931) določa, da se z uvedbo postopka v primeru insolventnosti takoj konča vsaka sodna izvršba in da od tega trenutka sodbe ni mogoče izvršiti prisilno.
III. Spor o glavni stvari, prvo vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
7.        DX NV je družba z omejeno odgovornostjo, ustanovljena v skladu s pravom Curaçãa, katere dejavnost je prirejanje iger na srečo. EJ, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ima stalno prebivališče v Nemčiji. Od Landgericht Frankfurt am Main (deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija) je zoper družbo DX pridobila pravnomočno in izvršljivo zamudno sodbo, ki se nanaša na povračilo izgub, nastalih pri spletnih igrah na srečo, v višini 57.364 EUR, povečanih za stroške in obresti.
8.        EJ je z vlogo z dne 29. maja 2024 in obrazci iz Uredbe ENZBR vložila zahtevo za pridobitev informacij o bančnih računih, za katere je menila, da jih ima družba DX na Cipru, v skladu s členom 14 navedene uredbe ter vlogo za izdajo naloga za zamrznitev teh bančnih računov v skladu s členom 7 navedene uredbe. EJ je v utemeljitev svojih zahtevkov navedla, prvič, da utemeljeno domneva, da ima družba DX enega ali več računov na Cipru, saj naj bi bile stave tej družbi prenesene prek ciprskih družb, in, drugič, da navedena družba v Curaçãu nima premoženja, ki bi ga bilo mogoče zamrzniti, saj naj bi šlo za družbo „poštni nabiralnik“.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (deželno sodišče v Frankfurtu na Majni) je s sklepom z dne 5. junija 2024 zavrnilo zahtevo za pridobitev informacij o bančnih računih družbe DX. Menilo je namreč, da dejstvo, da je ta družba prejemala plačila prek ciprskih družb, ne kaže na to, da ima sama račun na Cipru. Hkrati je to sodišče z dopisom z dne 5. junija 2024 EJ obvestilo, da je treba vlogo za izdajo naloga za zamrznitev bančnih računov navedene družbe zavrniti, ker, prvič, ni bil predložen noben dokaz o tem, da ta družba v Curaçãu nima premoženja, ki bi ga bilo mogoče zamrzniti, in, drugič, ker ni bil naveden noben račun, ki bi ga bilo mogoče zamrzniti.
10.      EJ je 20. junija 2024 zoper sklep z dne 5. junija 2024 vložila takojšnjo pritožbo („sofortige Beschwerde“) pri Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni), ki je predložitveno sodišče. EJ v utemeljitev pritožbe trdi, da je bil po podatkih iz poslovnega registra Curaçãa 10. junija 2024 zoper družbo DX uveden postopek v primeru insolventnosti, zaradi česar naj bi zdaj obstajalo tveganje, da bo izvršitev trajno ovirana ali precej otežena v smislu člena 7(1) Uredbe ENZBR. EJ meni, da bi moral biti ta postopek v primeru insolventnosti priznan v nemškem pravu. Poleg tega trdi, da so glede na informacije, ki jih je predložil sodni izvršitelj Curaçãa, prireditelji iger na srečo, ki imajo sedež na tem otoku, običajno družbe „poštni nabiralniki“, ki na Curaçãu nimajo premoženja.
IV.    Vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
11.      V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni) z odločbo z dne 10. oktobra 2024, ki je na Sodišče prispela 22. oktobra 2024, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člen 2[(2)](c) Uredbe [ENZBR] v povezavi z uvodno izjavo 8 Uredbe [ENZBR] razlagati tako, da uvedba postopka v primeru insolventnosti, ki ni zajet v Uredbi [o insolventnosti a], temveč se izvaja v tretji državi, izključuje izdajo naloga za zamrznitev bančnih računov na podlagi člena 7(1) Uredbe [ENZBR] ali posredovanje zahteve po informacijah o računih na podlagi člena 14(3) Uredbe [ENZBR], če nacionalno pravo države članice, pristojne za izdajo naloga za zamrznitev bančnih računov, priznava postopek v primeru insolventnosti v zadevni tretji državi?
2.      Ali je treba člen 14(1), prvi pododstavek, in (3) Uredbe [ENZBR] – zlasti da mora upnik navesti, da ‚utemeljeno domneva, da ima dolžnik pri banki v določeni državi članici enega ali več računov‘ in da je njegova zahteva ‚dobro utemeljena‘ – razlagati tako, da je treba upoštevati tudi okoliščine, ki ne kažejo izrecno na obstoj računa v zadevni državi članici, vendar na splošno kažejo na močno gospodarsko povezavo med dolžnikom in zadevno državo članico, kot so na primer plačila dolžniku prek ponudnika plačilnih storitev s sedežem v zadevni državi članici, ki je hčerinska družba dolžnika, ali obstoj zastopstva ali podružnice dolžnika s sedežem v tej državi članici?“
12.      Pisno stališče je predložila le Evropska komisija. Obravnave 3. decembra 2025 se je udeležila le zadnjenavedena.
V.      Preučitev prvega vprašanja za predhodno odločanje
13.      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem, ki bo v skladu z zahtevo Sodišča edino analizirano v teh sklepnih predlogih, v bistvu izvedeti, ali je treba člen 2(2)(c) Uredbe ENZBR v povezavi z uvodno izjavo 8 te uredbe razlagati tako, da izključuje izdajo naloga za zamrznitev na podlagi člena 7(1) te uredbe in posredovanje zahteve po informacijah o bančnih računih na podlagi člena 14(3) navedene uredbe, če nacionalno pravo države članice, pristojne za izdajo naloga za zamrznitev, priznava postopek v primeru insolventnosti, ki poteka v zadevni tretji državi.
14.      Predložitveno sodišče na eni strani poudarja, da v skladu s členom 2(2)(c) Uredbe ENZBR v povezavi z uvodno izjavo 8 te uredbe zoper dolžnika ni mogoče izdati nobenega naloga za zamrznitev, če so bili v zvezi z njim uvedeni postopki v primeru insolventnosti, kot so opredeljeni v Uredbi o insolventnosti (ki je bila nadomeščena z Uredbo o insolventnosti a). Pojasnjuje, da se Uredba o insolventnosti a v tem primeru ne uporablja, ker zahteva, da je bil postopek v primeru insolventnosti uveden v državi članici. To pa naj ne bi veljalo za Curaçao, ki se v skladu s pravom Unije šteje za tretjo državo.
15.      Predložitveno sodišče na drugi strani navaja, da naj bi se uporabljalo nemško pravo o postopkih v primeru insolventnosti. Dodaja, da se v skladu s členom 343(1) zakona o insolventnosti uvedba tujega postopka v primeru insolventnosti prizna v nemškem pravu, če ima ta postopek v bistvu enak namen kot postopek v primeru insolventnosti v nemškem pravnem redu.(5) V obravnavani zadevi to sodišče meni, da je tako, zlasti ker postopek v primeru insolventnost, določen v pravu Curaçaa, v bistvu ustreza postopku iz pravnega reda Nizozemske, ki je priznan v Uredbi o insolventnosti a.
16.      Predložitveno sodišče se v okviru tega prvega vprašanja sprašuje tudi o tem, ali morajo države članice v skladu s členom 46(1) Uredbe ENZBR odločiti, ali – in s kakšnimi učinki – priznavajo postopek v primeru insolventnosti, ki ne spada na področje uporabe Uredbe o insolventnosti a, ter ali se lahko zaradi obstoja postopka v primeru insolventnosti v tretji državi izključi uporaba Uredbe ENZBR.
17.      Predložitveno sodišče tako poudarja, da je izrecno sklicevanje na Uredbo o insolventnosti a v uvodni izjavi 8 Uredbe ENZBR argument, ki govori proti priznavanju postopkov v primeru insolventnosti, uvedenih v tretjih državah, s to uredbo. Vendar ugotavlja, da je dejstvo, da člen 46(1) Uredbe ENZBR za rešitev vseh postopkovnih vprašanj, ki niso izrecno urejena s to uredbo, napotuje na pravo države članice, v kateri poteka postopek, argument, ki govori za priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, uvedenih v tretji državi, če so ti postopki priznani v pravu te države članice.
18.      Komisija člen 2(2)(c) Uredbe ENZBR razlaga široko. V zvezi s tem najprej v pisnem stališču poudarja, da je namen izključitve zahtevkov zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, preprečiti, da bi nalog za zamrznitev posegal v nemoten potek takega postopka v primeru insolventnosti. Dalje, Komisija upošteva cilje postopka v primeru insolventnosti in poudarja načelo, v skladu s katerim morajo biti vsi upniki obravnavani enako. Zlasti pojasnjuje, da čeprav poglavje II Uredbe o insolventnosti a vsebuje ureditev za priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, uvedenih v državah članicah, se ta ureditev vseeno ne nanaša na priznavanje postopkov v tretjih državah, ki je še naprej urejeno z nacionalnim pravom. Komisija nazadnje meni, da bi bilo torej člen 2(2)(c) Uredbe ENZBR upravičeno razlagati tako, da se nanaša tudi na postopke v primeru insolventnosti, uvedene v tretjih državah, če so priznani v državi članici, v kateri se zahteva zamrznitev bančnih računov. Če pa, nasprotno, uvedba postopka v primeru insolventnosti v tej državi članici ni priznana, ni torej nobenega utemeljenega razloga za zavrnitev izdaje naloga za zamrznitev.
19.      Za odgovor na vprašanja predložitvenega sodišča je treba v bistvu ugotoviti, ali se člen 2(2)(c) Uredbe ENZBR nanaša samo na postopke v primeru insolventnosti, uvedene v državah članicah, in torej ne preprečuje izdaje naloga za zamrznitev v državi članici, katere nacionalno pravo priznava uvedbo postopka v primeru insolventnosti v tretji državi, ali pa je treba to določbo razlagati tako, da uvedba takega postopka v primeru insolventnosti v tretji državi, ki je priznana v nacionalnem pravu države članice, izključuje izdajo takega naloga za zamrznitev v zadnjenavedeni državi (država članica izvora).
20.      V naslednjih točkah bom obravnaval nekaj splošnih preudarkov, med drugim na prvem mestu neobstoj univerzalnega področja uporabe priznanja odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti v tretji državi in posebnost učinkov takega priznanja (ki je urejeno v nacionalnem pravu) v primerjavi z učinki uvedbe takega postopka iz Priloge A k Uredbi o insolventnosti a (oddelek A). Na drugem mestu bom analiziral obseg izključitve zahtevkov zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, s stvarnega področja uporabe Uredbe ENZBR. V ta namen bom podal razlago besedila, konteksta in namena člena 2(2)(c) te uredbe, da bi ugotovil, ali razlaga te določbe omogoča (ali ne), da se s področja uporabe navedene uredbe izključi zahtevek zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti v tretji državi, priznan v nacionalnem pravu države članice (oddelek B). Na tretjem in zadnjem mestu bom analizo dopolnil z zaključnim razmislekom (oddelek C).
A.      Splošni preudarki
21.      Najprej ugotavljam, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da ima družba DX sedež na Curaçãu. Ta spada med „države in ozemlja“, za katere v skladu s Prilogo II k Pogodbi DEU velja ureditev glede pridruževanja iz člena 198 in naslednjih PDEU.(6) Vendar so ta ozemlja v razmerju do Evropske unije tretje države, saj so v skladu s členom 355(2), prvi pododstavek, PDEU izključena s področja uporabe Pogodb.(7) Poleg tega je treba opozoriti, da so pravila in postopki v zvezi s to ureditvijo glede pridruževanja določeni v Sklepu Sveta (EU) 2021/1764(8). Niti Pogodbi ni ta sklep pa ne določajo, da se Uredba ENZBR in Uredba o insolventnosti a, s katero je bila nadomeščena Uredba o insolventnosti, navedena v uvodni izjavi 8 Uredbe ENZBR, uporabljata za čezmorska ozemlja.
1.      Neobstoj univerzalnega področja uporabe priznanja postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi, v nacionalnem pravu države članice
22.      Na tem mestu je treba opozoriti, da Uredba o insolventnosti a, tako kot njena predhodnica, Uredba o insolventnosti, ne temelji na modelu, zasnovanem na načelu univerzalnosti postopkov v primeru insolventnosti, ampak na modelu omiljene ali spremenjene univerzalnosti. Kot je razvidno iz uvodne izjave 23 te uredbe, ta omogoča uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov,(9) saj ima ta postopek univerzalno področje uporabe in je usmerjen v vključevanje celotnega dolžnikovega premoženja(10). Zaradi zaščite različnih interesov pa Uredba o insolventnosti a omogoča uvedbo sekundarnih postopkov v primeru insolventnosti, ki tečejo vzporedno z glavnim postopkom v primeru insolventnosti, v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico.(11) Poleg tega, kot je razvidno iz uvodne izjave 22 te uredbe, „[t]a uredba priznava dejstvo, da na podlagi zelo različnega materialnega prava uvedba postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe znotraj Unije ni praktična“. Navedena uredba torej izhaja iz univerzalnega modela, ki temelji na uporabi prava države, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, za ta postopek in njegove učinke,(12) vendar določa vrsto posebnih pravil, ki se uporabljajo kot izjeme ter omiljujejo ali zmanjšujejo njeno univerzalnost(13).
23.      Natančneje, Uredba o insolventnosti a za zagotovitev učinkovitosti in univerzalnosti glavnih postopkov v primeru insolventnosti, ki spadajo na njeno področje uporabe, določa „takojšnje“ ali „avtomatično“ priznanje odločb o uvedbi, vodenju in končanju teh postopkov ter odločb, sprejetih v neposredni povezavi z navedenimi postopki.(14) To avtomatično priznanje pomeni, da „se učinki, ki se pripisujejo [takim] postopkom po pravu države članice, v kateri so bili uvedeni [navedeni] postopki […], razširijo na vse druge države članice. Priznavanje odločb sodišča držav članic bi moralo temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja.“(15) V skladu s členom 19(1) te uredbe, naslovljenim „Načelo“, se „[v]saka odločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno v skladu s členom 3, […] prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri je bil uveden postope[k]“. Člen 20 navedene uredbe, naslovljen „Učinki priznanja“, v odstavku 1 določa, da ima „[o]dločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti iz člena 3(1) […], brez nadaljnjih formalnosti, enake učinke v kateri koli drugi državi članici, kakor jih ima po pravu države, v kateri je bil uveden postopek, če [Uredba] ne določa drugače in kolikor v tej drugi državi članici ni uveden noben postopek iz člena 3(2)“.(16) Kot namreč kaže poročilo Virgós/Schmit, sistem avtomatičnega priznanja in model razširitve učinkov krepita univerzalnost glavnega postopka. Od trenutka, določenega v pravu države, v kateri je bil uveden postopek (lex concursus), začne odločba o uvedbi postopka učinkovati „z enako močjo v vseh državah [članicah]“.(17)
24.      Nasprotno pa uvedba postopka v primeru insolventnosti v tretji državi ni upravičena do takega avtomatičnega priznanja, in sicer zaradi neuporabe načela medsebojnega zaupanja, ki je eno od načel, na katerih temelji Uredba o insolventnosti a.(18) Natančneje, ta uredba ne ureja niti takega postopka niti pogojev, pod katerimi lahko pride do takega priznanja, tako da so v sedanjem stanju razvoja prava Unije ti pogoji urejeni v nacionalnem pravu in/ali mednarodnem zasebnem pravu, ki se uporablja v državah članicah.(19)
25.      Nobena odločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti v tretji državi se namreč ne more šteti za odločbo v smislu Uredbe o insolventnosti a. Prav tako nobenega sodišča tretje države ni mogoče šteti za sodišče v smislu te uredbe.(20) Neuporaba navedene uredbe za take odločbe izhaja neposredno iz njihove izključitve s področja uporabe te uredbe, ki je omejeno na postopke v primeru insolventnosti, uvedene v državah članicah in vključene v Prilogo A k Uredbi o insolventnosti a.(21) Povedano drugače, odločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče tretje države, ne izpolnjuje pogoja, da jo je „sprej[elo pristojno] sodišče države članice“, in zato ne more biti priznana v drugih državah članicah v skladu s členom 19(1) te uredbe.
26.      V okviru teh splošnih preudarkov se mi zdi prav tako pomembno na kratko obravnavati sodno prakso Sodišča v zvezi s prepovedjo dvojnega priznanja in/ali dvojne eksekvature.
2.      Prepoved dvojnega priznanja in njene posledice za priznanje odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti v tretji državi
27.      Najprej je treba opozoriti, da je generalni pravobranilec C. O. Lenz v zvezi z razlago Bruseljske konvencije iz leta 1968 o sodni pristojnosti ter izvrševanju sodb v civilnih in gospodarskih zadevah(22) v sklepnih predlogih v zadevi Owens Bank poudaril, da „če bi se omogočila ‚dvojna eksekvatura‘, bi obstajala nevarnost […], da bi upnik lahko obšel pogoje, ki jih država pogodbenica določa za priznavanje sodb, izdanih v zadevni tretji državi“, saj je menil, da ta konvencija „ni bila ustvarjena za omogočanje te vrste izbiranja najugodnejšega sodišča (forum shopping)“.(23)
28.      Sodišče je v sodbi Owens Bank,(24) ne da bi se neposredno sklicevalo na vprašanje dvojne eksekvature, med drugim razsodilo, da se navedena konvencija in zlasti njeni členi 21, 22 in 23(25) ne uporabljajo za postopke in vprašanja, ki se postavljajo v okviru postopkov, začetih v državah članicah v zvezi s priznavanjem in izvršitvijo sodb, ki so bile v civilnih in gospodarskih zadevah izdane v tretjih državah.(26) Od te sodbe se zdi, da je rek „exequatur sur exequatur ne vaut“(27), v skladu s katerim se priznanje in/ali eksekvatura dovoli le za odločbe, ki se nanašajo neposredno na vsebino pravic in obveznosti strank, večinoma sprejet med pravnimi teoretiki.(28)
29.      Res je, da je Sodišče v zvezi z razlago člena 2(a) in člena 39 Uredbe Bruselj Ia v sodbi H Limited(29) v nasprotju s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca v tej zadevi(30) ugotovilo, da nobena določba te uredbe niti noben cilj te uredbe ne nasprotujeta temu, da plačilni nalog, ki ga izda sodišče države članice na podlagi pravnomočnih sodb, izdanih v tretji državi, spada na področje uporabe navedene uredbe.(31) Vendar je bila ta rešitev v pravni teoriji močno kritizirana. Nekateri avtorji so zlasti poudarili, da načelo medsebojnega zaupanja predpostavlja temeljno soglasje o strukturi nacionalnih pravosodnih sistemov in medsebojni zamenljivosti sodnih pisanj. Zato bi bilo po mnenju teh avtorjev to, da se državam članicam omogoči, da določijo, katera sodna pisanja želijo vključiti v sistem prostega pretoka sodnih odločb, v nasprotju prav s temeljnim pogojem načela legitimnih pričakovanj.(32) V zvezi s tem menim, da sodbe H Limited ni mogoče razumeti, kot da postavlja pod vprašaj načelo prepovedi dvojne eksekvature na podlagi prava Unije, ampak jo je treba razlagati v posebnem kontekstu in okoliščinah zadeve, v kateri je bila izdana.(33)
30.      Čeprav so postopki v primeru insolventnosti izključeni s področja uporabe Uredbe Bruselj Ia,(34) nimam pomislekov glede tega, da se prepoved dvojnega priznanja uporablja za priznanje postopkov v primeru insolventnosti, uvedenih v tretji državi, v nacionalnem pravu države članice. Iz tega načeloma izhaja, da ni nobenega ekstrateritorialnega učinka, ki bi nastal v drugih državah članicah in bil povezan s priznanjem postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi, s strani ene od držav članic. Zato priznanje odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti, izdane v tretji državi, ne učinkuje zunaj države članice, ki jo je priznala. Iz tega razloga si je povsem mogoče predstavljati, da se odločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti prizna in torej učinkuje v nekaterih državah članicah, v drugih pa ne.
31.      Obseg izključitve iz člena 2(2)(c) Uredbe ENZBR bom analiziral ob upoštevanju teh preudarkov.
B.      Obseg izključitve zahtevkov zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, s stvarnega področja uporabe Uredbe ENZBR
32.      Najprej je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je.(35)
33.      Za ugotovitev, ali člen 2(2)(c) Uredbe ENZBR omogoča (ali ne), da se z njenega področja uporabe izključijo zahtevki zoper dolžnika, v zvezi s katerim je uveden postopek v primeru insolventnosti v tretji državi, je treba podati razlago te določbe.
1.      Besedilo in kontekst
34.      Na prvem mestu naj spomnim, da se v skladu s členom 2(2)(c) Uredbe ENZBR „[t]a uredba […] ne uporablja za: zahtevke zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden stečajni postopek, postopek za likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopek prisilne poravnave ali podoben postopek“. Ugotavljam, da v besedilu te določbe ni navedeno, ali pojmi „stečajni postopek, postopek za likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopek prisilne poravnave ali podoben postopek“ zajemajo tudi ustrezne postopke v tretjih državah.
35.      Na drugem mestu želim v zvezi z notranjim ali sistemskim kontekstom, v katerega se umešča ta določba, najprej poudariti, da se uvodna izjava 8 Uredbe ENZBR izrecno sklicuje na Uredbo o insolventnosti a. V tej uvodni izjavi je navedeno, da se ta uredba „ne bi smela uporabljati za zahtevke zoper dolžnika v postopkih zaradi insolventnosti“ in da bi „[t]o […] moralo pomeniti, da nalog za zamrznitev zoper dolžnika ne more biti izdan po tem, ko so bili v zvezi z njim uvedeni postopki zaradi insolventnosti, kot so opredeljeni v Uredbi [o insolventnosti]“. Člen 1 Uredbe o insolventnosti a, naslovljen „Področje uporabe“, namreč v odstavku 1, tretji pododstavek, določa, da so „[p]ostopki iz tega odstavka […] navedeni v Prilogi A“. Poleg tega je v členu 2, točka 4, te uredbe „postopek v primeru insolventnosti“ opredeljen kot „postopek, naveden v Prilogi A“, v tej prilogi pa so za vsako državo članico našteti postopki v primeru insolventnosti iz zadnjenavedene določbe. Zato iz tega izhaja, da postopek v primeru insolventnosti, uveden v tretji državi in priznan v nacionalnem pravu države članice, ne spada na področje uporabe Uredbe o insolventnosti a in ne vpliva na področje uporabe Uredbe ENZBR.
36.      Dalje, spomnim naj, da je iz uvodne izjave 1 Uredbe ENZBR razvidno, da je ta del cilja Unije, ki je „ohranjati in razvijati območje svobode, varnosti in pravice, na katerem je zagotovljeno prosto gibanje oseb“, in da bo „[z]a postopno vzpostavitev takega območja […] Unija sprejela ukrepe na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, zlasti kadar je to potrebno za pravilno delovanje notranjega trga“.
37.      V ta namen iz člena 1 Uredbe ENZBR, naslovljenega „Predmet urejanja“, izhaja, da ta uredba določa postopek Unije, ki upniku omogoča, da pridobi evropski nalog za zamrznitev bančnih računov kot alternativo ukrepom zavarovanja, ki so določeni v nacionalnem pravu, in ki preprečuje, da bi bila s prenosom ali dvigom sredstev, ki jih ima dolžnik ali so za račun dolžnika na bančnem računu v državi članici, ogrožena poznejša izvršitev upnikovega zahtevka do zneska, navedenega v nalogu. Kot je razvidno iz uvodne izjave 5 te uredbe, se s to uredbo določijo zavezujoči predpisi, ki se neposredno uporabljajo in s katerimi se določi enoten evropski postopek za zamrznitev bančnih računov, ki v čezmejnih primerih omogoča učinkovito in hitro zamrznitev sredstev na bančnih računih.(36)
38.      Nazadnje, člen 2 Uredbe ENZBR, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa, da se „[t]a uredba […] uporablja za denarne terjatve v civilnih in gospodarskih zadevah v čezmejnih primerih, kot je določeno v členu 3, ne glede na vrsto zadevnega sodišča“.(37) Vsebinsko področje uporabe te uredbe tako zajema „vse civilne in gospodarske zadeve, razen nekaterih natančno določenih zadev“ iz člena 2(2) Uredbe.(38) Zlasti je, kot sem že poudaril, iz besedila točke (c) te določbe razvidno, da so izključeni zahtevki zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti.
39.      Vendar želim na kratko opozoriti, da člen 2(2)(c) Uredbe ENZBR ne izključuje vsake izdaje naloga za zamrznitev v povezavi s postopkom v primeru insolventnosti. Iz uvodne izjave 8 te uredbe je namreč razvidno, da „bi izključitev morala omogočiti, da se nalog za zamrznitev uporabi za zagotovitev izterjave škodljivih plačil […] dolžnika tretjim osebam“.(39)
40.      Dalje, položaji, v katerih je bil nalog za zamrznitev izdan pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti v zvezi z dolžnikom, so načeloma zajeti z Uredbo ENZBR. V teh položajih člen 46 te uredbe, naslovljen „Razmerje do nacionalnega procesnega prava“, v odstavku 2 določa, da mora pravo države članice, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti (lex concursus), določiti učinke uvedbe postopkov v primeru insolventnosti na posamezne izvršitvene ukrepe, kot je izvršitev naloga za zamrznitev. Pravo države članice, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, pa lahko med drugim ureja prekinitev ali razveljavitev izvršitve tega naloga.(40) Iz besedila te določbe je razvidno, da se nanaša samo na postopke v primeru insolventnosti, uvedene v državi članici, ki zato spadajo na področje uporabe Uredbe o insolventnosti a.
41.      Poleg tega člen 46(1) Uredbe ENZBR določa, da „[v]sa postopkovna vprašanja, ki v tej uredbi niso posebej obravnavana, ureja pravo države članice, v kateri poteka postopek [za zamrznitev bančnih računov]“ (lex fori). V zvezi s tem je treba poudariti, da poleg tega, da priznanje uvedbe postopka v primeru insolventnosti v tretji državi ni povsem postopkovno vprašanje, ta določba ne ureja učinkov uvedbe postopka v primeru insolventnosti v tretji državi. Namen navedene določbe namreč – in to je pomembno za to zadevo – ni določiti področje uporabe Uredbe v celoti. Povedano drugače, člen 46(1) navedene uredbe se neposredno uporablja le za položaje, ki spadajo na področje uporabe te uredbe. Zato se ne morem strinjati s predlogom, ki ga je Komisija predstavila na obravnavi, in sicer da se ta določba „neposredno uporablja“ v tej zadevi.
42.      Opozoriti želim tudi, da je besedilo člena 2(2)(c) Uredbe ENZBR zelo podobno besedilu, uporabljenemu v Uredbi Bruselj Ia, katere člen 1(2)(b) s področja uporabe zadnjenavedene uredbe izključuje „stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke“.(41) Sodišče je to izjemo vedno razlagalo v povezavi z Uredbo o insolventnosti a, in sicer tako, da se prepreči ne le vsakršno prekrivanje med pravnimi pravili iz teh besedil, ampak tudi vsakršna pravna praznina.(42)
43.      Zato je iz notranjega ali sistemskega konteksta člena 2(2)(c) Uredbe ENZBR razvidno, da se ta pravni instrument nanaša le na postopke v primeru insolventnosti, uvedene v državah članicah, in da priznanje postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi, v državi članici ne more povzročiti izključitve uporabe te uredbe.
44.      Na tretjem in zadnjem mestu bom v zvezi z zunanjim kontekstom, to je pripravljalnimi dokumenti, na kratko dodal – kot je Komisija potrdila v odgovoru na vprašanje Sodišča – da z nobenim elementom iz zakonodajnega postopka ni mogoče podpreti drugačne razlage.
45.      Zdi se mi, da te razlage ne omaje niti namen te določbe.
2.      Namen
46.      Glede namena člena 2(2)(c) Uredbe ENZBR v povezavi z uvodno izjavo 8 te uredbe je treba opozoriti, da je namen te določbe preprečiti, da bi nalog za zamrznitev posegal v nemoten potek postopka v primeru insolventnosti, kot je opredeljen v Uredbi o insolventnosti a.
47.      Ker ta uredba temelji na avtomatičnem priznanju vsake odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti(43) in torej na razširitvi učinkov lex concursus na vse države članice, bi izdaja naloga za zamrznitev v zvezi z zahtevkom zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, ki spada na področje uporabe te uredbe, lahko omogočila individualno izpolnitev tega zahtevka. Taka izpolnitev bi bila torej v škodo enakega obravnavanja upnikov(44) in bi neizogibno posegala v nemoten potek postopka v primeru insolventnosti. Opozoriti moram namreč, da neodvisno od države članice, v kateri je bil tak postopek uveden, učinki te uvedbe v skladu z Uredbo o insolventnosti a ne omogočajo izvršitve naloga za zamrznitev v nobeni drugi državi članici Unije, če taka izvršitev ni dovoljena po lex concursus.(45)
48.      Ob upoštevanju tega namena preprečiti poseganje naloga za zamrznitev v nemoten potek postopka v primeru insolventnosti je Komisija v pisnem stališču in ustnih navedbah trdila, da ker nemško pravo temelji na načelu enakega obravnavanja upnikov, bi izdaja takega naloga po priznanju postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi, lahko bila v nasprotju s tem načelom.
49.      Strinjam se sicer z mnenjem Komisije glede nujnosti zagotovitve enakega obravnavanja upnikov v državi članici, ki je priznala postopek v primeru insolventnosti, uveden v tretji državi, kar je tudi smisel takega priznanja. Iz tega razloga bi bila prepoved posameznih zahtevkov ali postopkov ter zadržanje posameznih ukrepov izvršbe na premoženju dolžnika neločljiva posledica tega priznanja.(46)
50.      Vendar se je treba vprašati, prvič, ali bi bilo treba enake učinke pripisati postopku za izdajo evropskega naloga za zamrznitev bančnih načrtov, ki se v večini primerov, kot v tej zadevi, nanaša na izvršitev tega naloga v drugi državi članici,(47) in, drugič, ali bi izključitev zahtevkov zoper dolžnika, v zvezi s katerim je bil uveden postopek v primeru insolventnosti v tretji državi, s področja uporabe Uredbe ENZBR v resnici zagotovila tak namen(48). Nazadnje gre za uravnoteženje tega namena z neugodnostmi, ki izhajajo iz morebitne razdrobljenosti področja uporabe Uredbe ENZBR glede na to, ali je postopek v primeru insolventnosti v tretji državi priznan ali ne v nacionalnem pravu države članice.
51.      Na prvem mestu, kot sem navedel zgoraj, drži, da je namen nemotenega poteka postopka v primeru insolventnosti nenazadnje preprečiti posamezno izvršitev z zagotovitvijo enakega obravnavanja upnikov na podlagi prava, ki se uporablja za ta postopek (lex concursus). Vendar moram opozoriti, da položaj, v katerem je bil postopek v primeru insolventnosti uveden v tretji državi in priznan v državi članici, ne spada na področje uporabe Uredbe o insolventnosti a. Ker je priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, uvedenih v tretji državi, odvisno od zadevnega nacionalnega prava, je mogoče, da je tak postopek v primeru insolventnosti priznan v eni državi članici, v drugi pa ne.
52.      V tem posebnem kontekstu ne razumem, kako bi neizdaja naloga za zamrznitev v državi članici izvora (v tem primeru Nemčiji) zaradi priznanja postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi, lahko prispevala k spoštovanju načela enakega obravnavanja v državi članici izvršitve (eventualno Cipru), v kateri se lahko zgodi, da se učinki uvedbe postopka v primeru insolventnosti ne priznajo. Brez priznanja bi posamezna izvršba na premoženju dolžnika, ki je bil v tretji državi razglašen za insolventnega, lahko bila opravljena v državah članicah, ki ne priznavajo uvedbe postopka v primeru insolventnosti, ne da bi sicer evropski upnik(49) lahko imel pravico do postopka za izdajo evropskega naloga za zamrznitev, ki je bil ustvarjen za lažjo čezmejno izterjavo terjatev. Varstvo enakega obravnavanja upnikov bi bilo v takih okoliščinah povsem hipotetično in brez oprijemljivega učinka, in to v škodo čezmejnega upnika.
53.      V obravnavani zadevi je okoliščina, da lahko izdaja naloga za zamrznitev, za katerega je bila vloga vložena v skladu z Uredbo ENZBR, odpravi nekatere učinke postopka v primeru insolventnosti v Curaçau, prenesene v Nemčijo s priznanjem uvedbe tega postopka,(50) le logična posledica sistema, ki izhaja iz razmerja med Uredbo ENZBR in Uredbo o insolventnosti a ter ne vključuje postopkov v primeru insolventnosti, uvedenih v tretji državi. Čeprav morata tako nalog za zamrznitev, za katerega je bila vloga vložena v skladu z nacionalnim pravom, kot nalog za zamrznitev, za katerega je bila vloga vložena v skladu z Uredbo ENZBR, spoštovati načelo enakega obravnavanja upnikov v okviru njunih ureditev, se ti vrsti postopka ne uporabljata za iste položaje. Dejstvo, da je nalog za zamrznitev, vložen v skladu s to uredbo, alternativa ukrepom za zamrznitev iz nacionalnega prava,(51) ne pomeni, da morajo biti pogoji za njihovo izdajo oziroma sprejetje enaki. To je potrjeno z njegovim področjem uporabe(52) in pogoji za njegovo izdajo(53), ki so opredeljeni samostojno in brez sklicevanja na pravo držav članic.
54.      Na drugem mestu, opozoriti je treba, da so z Uredbo ENZBR določeni zavezujoči predpisi, ki se neposredno uporabljajo in s katerimi se določi enoten evropski postopek za zamrznitev bančnih računov, ki v čezmejnih primerih omogoča učinkovito in hitro zamrznitev sredstev na bančnih računih.(54) Razlaga namena člena 2(2)(c) te uredbe torej zahteva upoštevanje, da se je zakonodajalec skliceval na postopke v primeru insolventnosti, kot so opredeljeni v Uredbi o insolventnosti a, s čimer je torej omejil področje uporabe Uredbe ENZBR.(55)
55.      V tem kontekstu tako sklicevanje zagotavlja enotno uporabo zadnjenavedene uredbe v vseh državah članicah, saj preprečuje razdrobljenost njenega področja uporabe glede na to, ali je v različnih državah članicah uvedba postopka v tretji državi priznana ali ne. To bi namreč pomenilo, da bi bilo mogoče nalog za zamrznitev doseči v državi članici, ki ne priznava tujega postopka, v državi, ki ga priznava, pa ne.(56)
56.      Kot sem predstavil zgoraj, iz besedila, konteksta in namena člena 2(2)(c) Uredbe ENZBR izhaja, da je treba ta člen razlagati tako, da ne izključuje izdaje naloga za zamrznitev v državi članici, če nacionalno pravo države članice, pristojne za izdajo naloga za zamrznitev, priznava postopek v primeru insolventnosti, ki se izvaja v tretji državi.
C.      Zaključni razmislek
57.      Zaradi celovitosti želim namesto zaključka navesti še zadnjo točko.
58.      Kot sem navedel,(57) se strinjam z mnenjem Komisije glede nujnosti zagotovitve enakega obravnavanja upnikov v državi članici, ki je priznala postopek v primeru insolventnosti, uveden v tretji državi.
59.      Vendar menim, da bi bilo varstvo enakega obravnavanja upnikov mogoče zadostno zagotoviti prej v fazi izvršitve naloga za zamrznitev v državi članici njegove izvršitve(58) kot pa v fazi izdaje tega naloga,(59) s čimer bi bilo hkrati mogoče preprečiti razdrobljenost področja uporabe Uredbe ENZBR.
60.      Kot sem v zvezi s tem že pojasnil,(60) člen 46(2) Uredbe ENZBR ureja fazo izvršitve naloga za zamrznitev in določa, da je njegova izvršitev odvisna od lex concursus v položajih, v katerih je bil nalog za zamrznitev izdan pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti v zvezi z dolžnikom. Kljub temu začasnemu elementu in besedilu te določbe, ki se sklicuje na pravo države članice, v kateri je bil postopek v primeru insolventnosti uveden, se strinjam z mnenjem Komisije, izraženim na obravnavi, da bi morale enake posledice veljati v primeru priznanja postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi. Če namreč ne bi bilo mogoče upoštevati lex concursus, vključno z morebitno prekinitvijo posamezne izvršitve naloga za zamrznitev v državi članici, ki je priznala uvedbo postopka v primeru insolventnosti v tretji državi, bi vsako priznanje tega postopka izgubilo smisel. Drugače kot v fazi izdaje naloga za zamrznitev v državi članici izvora bi bile kršitve enakega obravnavanja upnikov konkretne in otipljive.(61)
61.      Ta razmislek vsekakor ne vpliva na to, da se cilj člena 2(2)(c) Uredbe ENZBR nanaša le na sistem, uveden z Uredbo o insolventnosti a. Očitno je, da zakonodajalec Unije ni predvidel priznanja postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi, kot primer omejitve področja uporabe Uredbe ENZBR.
62.      Problematika, povezana z vprašanjem poseganja naloga za zamrznitev v nemoten potek postopka v primeru insolventnosti in nujnostjo zagotovitve polnega učinka takega priznanja v državi članici izvršitve, če nacionalno pravo te države članice priznava uvedbo postopka v primeru insolventnosti v tretji državi, bi lahko spadala na področje razlage člena 46(2) Uredbe ENZBR. To tudi ne izključuje, da bi zakonodajalec Unije to problematiko po potrebi lahko preučil podrobneje, zlasti če bi želel, da se za postopke v primeru insolventnosti, uvedene v tretji državi in priznane v državi članici, uporablja eden od instrumentov prava Unije.
VI.    Predlog
63.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Oberlandesgericht Frankfurt am Main (višje deželno sodišče v Frankfurtu na Majni, Nemčija), odgovori:
Člen 2(2)(c) Uredbe (EU) št. 655/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o določitvi postopka za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi z uvodno izjavo 8 te uredbe
je treba razlagati tako, da
ne izključuje izdaje naloga za zamrznitev na podlagi člena 7(1) te uredbe in posredovanja zahteve po informacijah o bančnih računih na podlagi člena 14(3) navedene uredbe, če nacionalno pravo države članice, pristojne za izdajo naloga za zamrznitev, priznava postopek v primeru insolventnosti, ki poteka v zadevni tretji državi.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o določitvi postopka za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2014, L 189, str. 59, v nadaljevanju: Uredba ENZBR).
3      Zakonodajalec Unije je s to uredbo uvedel evropski nalog za zamrznitev bančnih računov (ENZBR), namenjen olajšanju čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah. Uvodna izjava 8 te uredbe napotuje na postopke v primeru insolventnosti, „kot so opredeljeni“ v Uredbi Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, v nadaljevanju: Uredba o insolventnosti). Zadnjenavedena uredba je bila razveljavljena na podlagi člena 91 Uredbe (EU) 2015/848 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o postopkih v primeru insolventnosti (UL 2015, L 141, str. 19, v nadaljevanju: Uredba o insolventnosti a). V skladu s to določbo se „[s]klicevanja na razveljavljeno uredbo […] štejejo kot sklicevanja na [Uredbo o insolventnosti a]“. V zadnjenavedeni uredbi se izraz „postopki v primeru insolventnosti“ nanaša na postopke, ki so opredeljeni v členu 1(1) te uredbe in so navedeni v Prilogi A k tej uredbi.
4      Člen 4, točka 7, Uredbe ENZBR opredeljuje „dolžnika“ kot „fizično ali pravno osebo ali kateri koli drug subjekt s pravno sposobnostjo, da je stranka v postopku v skladu s pravom države članice, proti kateremu si upnik prizadeva pridobiti nalog za zamrznitev v zvezi z zahtevkom ali pa je tak nalog že pridobil“.
5      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se učinki postopka v primeru insolventnosti v Curaçau v Nemčijo prenesejo s priznanjem uvedbe postopka v primeru insolventnosti v Curaçãu, tako da je treba te učinke presojati z vidika člena 29 Faillissementsbesluit 1931 (uredba o stečaju iz leta 1931), s katerim je bilo kodificirano insolvenčno pravo Curaçaa. V skladu z zadnjenavedeno določbo je posledica uvedbe postopka v primeru insolventnosti ta, da se takoj konča vsaka sodna izvršba in da od tega trenutka sodbe ni mogoče izvršiti prisilno.
6      Člen 198, prvi odstavek, PDEU določa, da „[d]ržave članice soglašajo, da Uniji pridružijo neevropske države in ozemlja, ki imajo posebne odnose z Dansko, Francijo, Nizozemsko in Združenim kraljestvom. Te države in ozemlja (v nadaljnjem besedilu ‚države in ozemlja‘) so navedene v Prilogi II.“
7      Člen 355(2), prvi pododstavek, PDEU določa, da se „za čezmorske države in ozemlja, navedene v Prilogi II“ uporablja „[p]osebna ureditev glede pridruževanja iz četrtega dela“.
8      Sklep Sveta z dne 5. oktobra 2021 o pridružitvi čezmorskih držav in ozemelj Evropski uniji, vključno z odnosi med Evropsko unijo na eni strani ter Grenlandijo in Kraljevino Dansko na drugi strani (Sklep o pridružitvi čezmorskih držav in ozemelj, vključno z Grenlandijo) (UL 2021, L 355, str. 6).
9      Glej člena 3 in 4 Uredbe o insolventnosti a, naslovljena „Mednarodna pristojnost“ oziroma „Preizkus pristojnosti“.
10      Glej v zvezi s tem med drugim sodbo z dne 22. novembra 2012, Bank Handlowy in Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, točka 40 in navedena sodna praksa).
11      Glej v zvezi s tem obrazložitveno poročilo M. Virgósa in E. Schmita z dne 8. julija 1996 o Konvenciji o postopkih v primeru insolventnosti z dne 3. maja 1996 (v nadaljevanju: poročilo Virgós/Schmit), dokument Sveta Evropske unije, 6500/96, DRS 8 (CFC), točka 5.
12      Glej člen 7 Uredbe o insolventnosti a, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“.
13      Glej člene od 8 do 18 Uredbe o insolventnosti a.
14      Glej v zvezi s tem vidikom med drugim sodbo z dne 22. novembra 2012, Bank Handlowy in Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, točka 41 in navedena sodna praksa).
15      Glej uvodno izjavo 65 Uredbe o insolventnosti a. Moj poudarek.
16      Gre za sekundarni postopek v primeru insolventnosti. Moj poudarek.
17      Glej poročilo Virgós/Schmit, točka 154. Glej tudi Moss, G., Fletcher, I. F., Isaacs, S., The EU Regulation on Insolvency proceedings, 3. izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2016, str. od 128 do 130.
18      Glej uvodno izjavo 65 Uredbe o insolventnosti a. Glej tudi točko 23 teh sklepnih predlogov.
19      Nekatere države članice (Grčija, Poljska in Romunija) so v svojo nacionalno pravno ureditev vključile vzorčni zakon UNCITRAL o čezmejnih postopkih zaradi insolventnosti z dne 30. maja 1997, Združeni narodi, marec 2014, na voljo na naslovu https://uncitral.un.org/en/texts/insolvency/modellaw/cross-border_insolvency. Druge države članice to vprašanje urejajo na podlagi posebnih določb o priznavanju uvedbe postopkov v primeru insolventnosti (med drugim Nemčija) ali se opirajo na splošne določbe o civilnem postopku (na primer Litva). Glej v zvezi s tem INSOL Europe/Lexis PSL Joint Project on „How EU Member States recognise insolvency and restructuring proceedings of a third country“, januar 2022. Poleg tega so nekatere države članice pogodbenice mednarodnih konvencij s tretjimi državami na področju insolventnosti ali pa so sklenile sporazume o medsebojni pravni pomoči v civilnih zadevah, ki zajemajo tudi področje insolventnosti.
20      Člen 2, točka 6, Uredbe o insolventnosti a, naslovljen „Opredelitev pojmov“, se nanaša na „sodni organ države članice“ (točka (i)) in na „sodni organ ali kateri koli drugi pristojni organ države članice“ (točka (ii)).
21      Glej člen 1(1), tretji pododstavek, Uredbe o insolventnosti a. Glej v zvezi s tem točko 35 teh sklepnih predlogov.
22      Konvencija o sodni pristojnosti ter izvrševanju sodb v civilnih in gospodarskih zadevah (podpisana 27. septembra 1968) (UL 1972, L 299, str. 32, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija iz leta 1968).
23      C‑129/92, EU:C:1993:363, točka 22.
24      Sodba z dne 20. januarja 1994 (C‑129/92, EU:C:1994:13).
25      Glej člene od 29 do 31 Uredbe (EU)
št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1, v nadaljevanju: Uredba Bruselj Ia).
26      Sodba z dne 20. januarja 1994, Owens Bank (C‑129/92, EU:C:1994:13, točka 37 in izrek).
27      Ta rek je bil pripisan Gavalda, A., Clunet, 1935, str. 113. V zvezi s tem glej Malaurie, P., Clunet, 1970, str. 941, in Kegel, G., „Exequatur sur exequatur ne vaut“, Albrecht Dieckmann and others (ur.), Festschrift für Wolfram Müller Freienfels (1. izdaja, Nomos), 1986, str. 377.
28      Glej zlasti Merret, L., „Article 2“, Magnus, U., in Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2. izdaja, Otto Schmidt, Köln, zvezek 1, 2023, str. od 86 do 102, zlasti točka 12, ter Brosch, M., in Mantovani, M., „Article 2“, Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) Nº 1215/2012, Requejo Isidro, M. (ur.), Cheltenham: Edward Elgar Publishing, 2022, str. od 36 do 52, zlasti str. 45, točka 2.29. Za bolj večplasten pogled glej Muir Watt, H., „Reconnaissance sur reconnaissance vaut parfaitement“, Revue critique de droit international privé, št. 1, 2023, str. od 135 do 152, in Hay, P., Recognition of a Recognition Judgment under Bruxels I, Guest éditorial, https://conflictoflaws.net/2008/guest-editorial-hay-on-recognition-of-a-recognition-judgment-under-brussels-i/
29      Sodba z dne 7. aprila 2022 (C‑568/20, EU:C:2022:264).
30      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Pikamäeja v zadevi H Limited (C‑568/20, EU:C:2021:1026, točke od 32 do 36).
31      Sodba z dne 7. aprila 2022, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, točka 39).
32      Glej Hess, B., „Exequatur sur exequatur (ne) vaut? Der EuGH erweitertet die Freizügigkeit von Drittstaatenurteilen nach Art. 39 ff. EuGVVO: zu EuGH, 7.4.2022, Rs. C‑568/20, J./H. Limited“, Praxis des internationalen Privat - und Verfahrensrechts, 2022, str. od 349 do 351.
33      Sodišče je zlasti upoštevalo okoliščino, da je bil plačilni nalog, ki ga je izdalo High Court of Justice (England & Wales) (višje sodišče (Anglija in Wales), Združeno kraljestvo), iz postopka v glavni stvari v tej zadevi „v državi članici izvora predmet vsaj sumarnega kontradiktornega postopka, zato pomeni sodno odločbo v smislu člena 2(a) Uredbe [Bruselj Ia]“. Glej sodbo z dne 7. aprila 2022, H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, točka 32).
34      Člen 1(2)(b) Uredbe Bruselj Ia.
35      Glej sodbi z dne 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, točka 12), in z dne 25. februarja 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, točka 27).
36      Glej sodbo z dne 7. novembra 2019, K.H.K. (Evropski nalog za zamrznitev bančnih računov) (C‑555/18, EU:C:2019:937, točki 31 in 32).
37      Kar zadeva ozemeljsko področje uporabe Uredbe ENZBR, je v členu 3(1) čezmejni primer opredeljen kot „primer, v katerem je bančni račun oziroma računi, ki se zamrznejo na podlagi naloga za zamrznitev, v državi članici, ki ni: (a) država članica sodišča, ki obravnava vlogo za izdajo naloga za zamrznitev v skladu s členom 6, ali (b) država članica, v kateri ima upnik stalno prebivališče.“
38      Glej uvodno izjavo 8 Uredbe ENZBR.
39      V tem okviru lahko stečajni ali likvidacijski upravitelj med drugim zahteva izdajo takega naloga v interesu vseh upnikov za izterjavo plačila, ki ga dolžnik izvede pred datumom uvedbe postopka v primeru insolventnosti, da bi olajšal uveljavljanje zahtevkov insolventnega dolžnika ali zahtevkov, ki ščitijo interese upnikov. Poleg tega lahko tudi insolventni dolžnik pridobi tak nalog, če mu sredstva niso bila odvzeta zaradi uvedbe postopka v primeru insolventnosti.
40      Glej tudi člen 7(2)(f) Uredbe o insolventnosti a.
41      To izhaja tudi iz besedil, ki sta veljali pred Uredbo Bruselj Ia, in sicer Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini,
poglavje 19,
zvezek 4,
str. 42) in Bruseljske konvencije iz leta 1968.
42      Glej med drugim sodbo z dne 14. novembra 2024, Oilchart International (C‑394/22, EU:C:2024:952, točka 32 in navedena sodna praksa).
43      Glej točko 23 teh sklepnih predlogov.
44      Naj spomnim, da je to načelo priznano v uvodni izjavi 63 Uredbe o insolventnosti a.
45      Glej člen 7(2)(f) Uredbe o insolventnosti a.
46      Za ponazoritev glej člen 20 vzorčnega zakona UNCITRAL o čezmejnih postopkih zaradi insolventnosti.
47      Tudi če se evropski nalog za zamrznitev lahko izvrši v državi članici izvora, njegov glavni cilj ostaja lažja izterjava terjatev v državi članici, ki ni država sodišča, ki je odločilo o vlogi za izdajo tega naloga.
48      Glej točko 46 teh sklepnih predlogov.
49      Naj spomnim, da člen 4, točka 6, Uredbe ENZBR „upnika“ opredeljuje kot „fizično osebo oziroma pravno osebo, ki ima stalno prebivališče v državi članici, ali kateri koli drug subjekt s stalnim prebivališčem v državi članici s pravno sposobnostjo, da je stranka v postopku v skladu s pravom države članice, in vloži vlogo za izdajo naloga za zamrznitev v zvezi z zahtevkom ali pa je tak nalog že pridobil“.
50      Glej točko 15 teh sklepnih predlogov.
51      Glej člen 1(2) Uredbe ENZBR.
52      Glej člen 2 Uredbe ENZBR.
53      Glej člen 7 Uredbe ENZBR.
54      Glej uvodno izjavo 5 Uredbe ENZBR. Glej v zvezi s tem točko 37 teh sklepnih predlogov.
55      Poleg tega je treba opozoriti, da je izključitev, vsebovana v tej določbi Uredbe ENZBR, izjema od ureditve, določene s to uredbo, in jo je treba kot določbo o odstopanju razlagati ozko. Glej po analogiji sodbo z dne 6. junija 2019, Weil (C‑361/18, EU:C:2019:473, točka 43 in navedena sodna praksa).
56      Tak položaj bi bil celo primeren za forum shopping, zlasti kadar bi upnik načrtoval izdajo naloga za zamrznitev, preden bi začel postopek v glavni stvari, in bi bila sodišča več držav članic pristojna za odločitev o tem sporu.
57      Glej točko 49 teh sklepnih predlogov.
58      Glede na priznanje ali nepriznanje uvedbe postopka v primeru insolventnosti v tretji državi.
59      Kadar se država članica izvora ujema z državo članico izvršitve, je treba upoštevati ta zadnji element, da se določijo učinki priznanja postopka v primeru insolventnosti, uvedenega v tretji državi.
60      Glej točko 40 teh sklepnih predlogov.
61      Glej točko 52 teh sklepnih predlogov.