62004CC0473_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Belgijsko Hof van Cassatie (v nadaljevanju: kasacijsko sodišče) je s sodbo z dne 22. oktobra 2004 v skladu s členoma 68 ES in 234 ES Sodišču predložilo vprašanji za predhodno odločanje, ki se nanašata na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (v nadaljevanju: Uredba št. 1348/2000 ali le Uredba).(2)
2. Belgijsko sodišče želi v bistvu izvedeti, ali je z Uredbo št. 1348/2000 določeno hierarhično razmerje med različnimi načini vročanja, predvidenimi v Uredbi. Natančneje, navedeno sodišče sprašuje, ali ima vročanje, opravljeno po organih, ki jih imenujejo države članice, prednost pred neposrednim vročanjem po pošti in ali je torej, kadar sta uporabljena oba načina, za opredelitev datuma, ki se šteje kot dan vročitve, odločilna vročitev, opravljena po organih.
I – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
3. Svet je ob upoštevanju, da je treba za zagotovitev „praviln[ega] delovanj[a] notranjega trga“ poskrbeti za „izboljšan[o] in hitrejše[…] pošiljanj[e] sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah zaradi vročanja med državami članicami“ (druga uvodna izjava), sprejel Uredbo št. 1348/2000.
4. V Poglavju II Uredbe sta predvidena dva različna načina vročanja (ali pošiljanja) sodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah ene države članice v drugo državo članico.
5. Prvi način poteka med organi, ki jih prav v ta namen imenujejo države članice, pristojnimi za pošiljanje in prejemanje zadevnih pisanj (v nadaljevanju: vročanje po imenovanih organih). Z Uredbo so natančno urejeni postopki in roki za ta način vročanja (Oddelek 1, členi od 4 do 11). Če povzamemo, organ za pošiljanje prve države članice pošlje pisanje, ki ga je treba vročiti, skupaj z zaprosilom, izpolnjenim na standardnem obrazcu, in ustreznim prevodom, organu za sprejem druge države članice. Organ za sprejem mora organu za pošiljanje poslati potrdilo o prejemu, nato pa sam vročiti pisanje ali poskrbeti za njegovo vročitev v skladu s pravom njegove države članice. Na koncu sestavi ta organ še potrdilo o izvedbi opisanih formalnosti in ga naslovi na organ za pošiljanje.
6. V Uredbi pa so poleg tega načina predvideni še „drugi načini“ vročanja (ali pošiljanja) (Oddelek 2), in sicer: i) vročanje po konzularnih ali diplomatskih predstavnikih (člena 12 in 13); ii) vročanje ali pošiljanje po pošti (člen 14; v nadaljevanju: vročanje po pošti); iii) neposredno vročanje (člen 15).
7. Za namene te zadeve je treba opozoriti predvsem na člen 14, ki se nanaša na vročanje po pošti, v katerem je določeno:
„1. Vsaka država članica ima pravico, da osebam, ki prebivajo v drugi državi članici, vroči sodna pisanja neposredno po pošti.
2. Vsaka država članica lahko v skladu s členom 23(1) določi pogoje, pod katerimi sprejema vročanje sodnih pisanj po pošti“.
8. Portugalska je sporočila, da sprejema vročanje pisanj po pošti pod pogojem, da je opravljeno s priporočenim pismom s potrdilom o prejemu in da je k pisanju priložen prevod, sestavljen v skladu z določbami Uredbe.(3)
B – Nacionalna ureditev
9. Za ta primer je upošteven zlasti člen 1051(1) belgijskega sodnega zakonika (v nadaljevanju: zakonik), v skladu s katerim je rok za vložitev pritožbe en mesec od vročitve sodbe. V skladu s členom 55 zakonika se ta rok podaljša za trideset dni, če oseba, ki ji je bila sodba vročena, nima niti prebivališča niti naslova za vročanje v Belgiji.
10. Poleg tega je treba opozoriti še na člen 40(1) zakonika, v katerem je določeno, da se šteje, da je vročitev po pošti opravljena, ko je pisanje izročeno poštni službi.
II – Dejansko stanje in postopek
11. V predložitveni odločbi je dejansko stanje opisano razmeroma fragmentarno.
12. Kljub temu je mogoče razbrati, da sta stranki v glavnem postopku dve družbi: portugalska družba Plumex in belgijska družba Young Sports (v nadaljevanju: družba Young).
13. Družba Young je v sodnem postopku na prvi stopnji pred Rechtbank van Koophandel (trgovsko sodišče Courtrai) dosegla zase ugodno sodbo, ki jo je nasprotni stranki vročila na dva načina.
14. Prva vročitev je bila opravljena neposredno po pošti v skladu s členom 14 Uredbe. Natančneje, družba Young je poštni službi izročila pisanje, ki je bilo predmet vročitve, 12. oktobra 2001, družba Plumex pa ji je poslala potrdilo o prejemu 17. oktobra 2001.
15. Druga vročitev, in sicer po organih, ki sta ju imenovali Belgija in Portugalska, pa je bila opravljena 6. novembra 2001.
16. Družba Plumex je proti tako vročeni sodbi 17. decembra 2001 vložila pritožbo pri Hof van beroep. Vendar je bila ta pritožba zavrnjena kot nedopustna. Drugostopenjsko sodišče je namreč menilo, da je začel rok za pritožbo zoper sodbo, izdano na prvi stopnji, teči po tem, ko je bila opravljena prva vročitev (to je vročitev po pošti, ki je bila opravljena 12. oktobra 2001), in da je potekel en mesec in trideset dni po tem datumu, to je 11. decembra 2001. Zato je štelo, da je bila pritožba z dne 17. decembra 2001 vložena prepozno.
17. Družba Plumex je zoper to odločbo vložila revizijo, v kateri je navedeni razlagi oporekala.
18. Natančneje, Hof van beroep je očitala, da je odločitev utemeljilo tako, da je v obravnavanem primeru dalo prednost vročitvi, opravljeni po pošti. Po mnenju družbe Plumex naj bi bil namreč ta način vročanja v okviru sistema, uvedenega z Uredbo, „drugotno“ sredstvo, ki se uporabi le v izjemnih okoliščinah; kakor koli, naj bi bilo podredno glede na glavno sredstvo, to je glede na vročitev, urejeno v členih od 4 do 11, zato naj bi bilo treba za opredelitev dies a quo
upoštevati datum te vročitve tudi takrat, kadar je bila vročitev predhodno že opravljena na kakšen drugi dovoljen način. Družba Plumex torej zatrjuje, da je začel v zadevnem primeru rok za pritožbo teči šele 6. novembra (z dnem „glavne“ vročitve) in ne 12. oktobra 2001 (z datumom „podredne“ vročitve).
19. Kasacijsko sodišče je v dvomih glede razlage Uredbe št. 1348/2000 prekinilo odločanje v postopku in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1. Ali je vročitev iz členov od 4 do 11 glavni način vročanja, vročanje neposredno po pošti iz člena 14 pa drugotni način vročanja, tako da ima takrat, kadar sta oba izvršena v skladu z zakonskimi določbami, prvi način prednost pred drugim?
2. Ali začne ob več vročitvah, pri čemer je ena opravljena v skladu s členi od 4 do 11, druga pa neposredno po pošti v skladu s členom 14, naslovnikov rok za pritožbo teči z dnem vročitve, opravljene v skladu s členi od 4 do 11, in ne z dnem vročitve, opravljene v skladu s členom 14?“
20. V postopku pred Sodiščem so pisne izjave predložile vlade Avstrije, Finske, Švedske in Združenega kraljestva ter Komisija.
III – Pravna presoja
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
21. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali obstaja med načinom vročanja po organih, ki jih imenujejo države članice, določenim v členih od 4 do 11, in načinom vročanja po pošti iz člena 14 Uredbe hierarhično razmerje, tako da je treba šteti, da je prvi način glavni, drugi pa drugotni ali podredni glede na prvega.
22. Takoj naj povem, da enako kot vse vlade, ki intervenirajo v tem postopku, in Komisija menim, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno. Menim namreč, da med navedenima načinoma vročanja ni nobenega hierarhičnega razmerja in da je torej vročanje po pošti mogoče uporabiti namesto ali dodatno ob drugih dovoljenih načinih vročanja in ne le naknadno, če se izkaže, da je bilo vročanje na druge načine, zlasti po organih, ki jih v ta namen imenujejo države članice, neuspešno.
23. Tako stališče, ki ga podpira tudi večji del stroke, potrjujejo utemeljitve, ki izhajajo iz jezikovne in teleološke razlage določb.
24. Glede prvih zadošča ugotovitev, da Uredba ne vsebuje nobene določbe, s katero bi bil opredeljen prednostni vrstni red med različnimi predvidenimi načini vročanja. Nasprotno, v členu 14(1) je izrecno določeno, da imajo države članice „pravico“, da opravijo vročitev sodnih pisanj „osebam, ki prebivajo v drugi državi članici, […] neposredno po pošti“. Poleg tega navedena „pravica“ ni na noben način odvisna od predhodne uporabe drugih načinov, zlasti ne tistega, urejenega s členi od 4 do 11.
25. Tak sklep se mi zdi po drugi strani tudi skladen s cilji Uredbe št. 1348/2000, katere namen je, da se med državami članicami „izboljša […] in [zagotovi] hitrejše [...] pošiljanj[e] sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah zaradi vročanja“ (druga uvodna izjava).
26. Menim namreč, da bi se rešitev, v skladu s katero bi bila dana prednost vročanju po organih, ki jih imenujejo države članice, slabo skladala s tem ciljem, saj ravno ta način zaradi svojih lastnosti (glej zgornjo točko 5) gotovo ni najhitrejši postopek. Po drugi strani bi se z navedenim ciljem še manj skladalo, če bi vročitvi po pošti – potem ko je bil ta način dopuščen kot popolnoma veljaven – priznali le drugotni pomen, saj gre brez dvoma za najhitrejši in najcenejši postopek (glej zgornjo točko 6).
27. Zato se zdi, da je bolj logična in z navedenim ciljem bolj skladna nasprotna razlaga, ki izhaja iz stališča, da so različni dovoljeni načini vročanja enakovredni, in ki torej zainteresiranim subjektom dovoljuje, da uporabijo kateri koli način ter da izmed teh izberejo tistega, za katerega menijo, da je najprimernejši in najprikladnejši glede na njihove namene, ali da hkrati uporabijo več načinov, da bi tako povečali verjetnost, da bo vsaj eden izmed teh uspešen.(4)
28. Iz zgoraj navedenih razlogov torej menim, da Uredba št. 1348/2000 med vročanjem, urejenim s členi od 4 do 11, in vročanjem po pošti iz člena 14 ne vzpostavlja niti hierarhičnega razmerja niti prednostnega vrstnega reda.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
29. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, na katero izmed vročitev se je treba sklicevati pri opredelitvi datuma, ki se šteje kot dan vročitve, kadar sta kumulativno uporabljeni tako vročitev, urejena v členih od 4 do 11, kot vročitev po pošti.
30. Komisija in avstrijska vlada pravilno ugotavljata, da v Uredbi na to vprašanje ni odgovora, in prav na podlagi tega molka zakonodajalca sklepata, da je treba odgovor poiskati v posameznih nacionalnih ureditvah in ne v Uredbi. Če je torej uporabljenih več načinov vročanja, naj bi bila za opredelitev, na datum katere vročitve se je treba sklicevati pri določitvi začetka določenega procesnega roka (v obravnavanem primeru gre za pritožbeni rok), upoštevna pravila, ki v zvezi s tem izhajajo iz nacionalnega prava, uporabnega za posamezen primer.
31. Vendar menim, da ta pristop ni skladen z razvojem urejanja tega področja v zadnjih letih, ki ni bilo le predmet postopne „komunitarizacije“, ampak tudi ureditve z instrumentom uredbe.
32. Kot je namreč znano, so se države članice, potem ko so izrazile namen oblikovati skupno „območje svobode, varnosti in pravice“, odločile, da bodo „zasidrale“ ukrepe, potrebne za dosego tega namena, v mehanizmih in načelih pravnega reda Skupnosti; povedano drugače, izrazile so voljo, da se to področje prenese na prvi steber – „komunitarizira“ – in s tem zagotovi „avtonomna“ razlaga in „enotn[a] uporab[a]“ zadevne ureditve.(5)
33. Z Amsterdamsko pogodbo je bila prav zaradi zasledovanja tega cilja pristojnost za sprejemanje ukrepov v sektorju pravosodnega sodelovanja na civilnem področju prenesena s „tretjega stebra“ Evropske unije – natančneje iz Naslova VI Pogodbe ES (členi od K do K.9) – na „steber Skupnosti“. Natančneje, v teh okoliščinah so bile v posebnem aktu Skupnosti povzete določbe Konvencije o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah Evropske unije, za katero je dal Svet pobudo prav v okviru „tretjega stebra“ (zlasti v skladu s členom K.3 Pogodbe ES), ki pa ni bila uveljavljena, ker ni dosegla zadostnega števila ratifikacij.(6)
34. In ne le to, ta akt celo ni bil sprejet kot direktiva, kot je prvotno predlagala Komisija.(7) Svet se je namreč ne glede na navedeni predlog Komisije in ob upoštevanju drugačnega mnenja Evropskega parlamenta, ki je poudaril potrebo po „hitrem in jasnem“ in zlasti „enotnem“ uresničevanju določb s tega področja,(8) odločil, da bo te določbe uvedel z uredbo, to je z aktom, ki je – kot je znano – zavezujoč glede vseh svojih elementov in neposredno uporaben v vseh državah članicah. V teh okoliščinah je bila torej sprejeta Uredba št. 1348/2000, razlaga katere je predmet vprašanja v tem postopku.
35. S tega vidika se mi torej zdi, da razlagalec, kljub odsotnosti opredelitev v samih besedilih, ne more odstopiti od obveznosti, – kot se sicer pogosto dogaja(9) –, ki od njega zahteva, da preveri, ali je mogoče z običajnimi pravili za razlago ta besedila razložiti „skupnostno“, to je „avtonomno“ in „enotno“, namesto da rešitev prepusti posameznim nacionalnim ureditvam, upoštevnim glede na posamezen primer.
36. Tako kot vlade Finske, Švedske in Združenega kraljestva pa menim, da v tem primeru take razlage glede na logiko obravnavane uredbe in ob upoštevanju v njej navedenih ciljev ni mogoče izključiti.
37. Kot sem namreč že opozoril, je v uredbi izrecno navedeno, da je njen namen „izboljšati“ in zagotoviti „hitrejše“ pošiljanje sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah zaradi vročanja med državami članicami (druga uvodna izjava).
38. S tega vidika je mogoče povsem logično sklepati, da je bil namen uredbe, ki dovoljuje legitimno uporabo različnih načinov vročanja, ne da bi bilo med njimi opredeljeno hierarhično razmerje, izboljšati sistem tako, da se zainteresiranim subjektom zagotovi širši spekter možnosti. Prav iz tega razloga je mogoče sklepati še, da namen Uredbe ni bil povzročiti zmedo in negotovost s tem, da navedenih možnosti vročanja ne bi upoštevala kot enakovrednih za potrebe opredelitve datuma vročitve. To bi namreč nastalo, če bi zato, ker v Uredbi ni nobenega navodila v tem smislu, podvomili o naravnem in logičnem merilu, v skladu s katerim je treba za opredelitev zadevnega datuma upoštevati vročitev, ki je bila veljavno opravljena kot prva.
39. Glede cilja „hitrejšega“ pošiljanja pisanja menim, da je mogoče hitrost in učinkovitost pošiljanja spodbujati le, če je ob upoštevanju ugotovitve, da med različnimi načini ni hierarhičnega razmerja, prednost utemeljena glede na trenutek vročitve in ne glede na izbrano obliko. Povedano drugače, iz tega izhaja, da je treba za namene navedenega cilja upoštevati tisto vročitev, ki je bila v skladu s predpisanim postopkom opravljena najhitreje, in ne tiste, ki je bila iz kakršnega koli razloga opravljena kasneje glede na prvo.
40. Iz vseh teh razlogov menim, da je treba Uredbo št. 1348/2000 razložiti tako, da se takrat, kadar sta opravljeni dve vročitvi, ena v skladu s členi od 4 do 11 in druga neposredno po pošti v skladu s členom 14, šteje, da je sodno pisanje vročeno, ko je veljavno opravljena prva vročitev.
IV – Predlog
41. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanji Hof van Cassatie odgovori:
1. Uredba Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah v državah članicah ne vzpostavlja niti hierarhije niti prednostnega vrstnega reda med načinom pošiljanja ali vročanja, urejenim v členih od 4 do 11, in načinom neposrednega pošiljanja ali vročanja po pošti iz člena 14.
2. Uredbo št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da se takrat, kadar sta opravljeni dve vročitvi, ena v skladu s členi od 4 do 11 in druga neposredno po pošti v skladu s členom 14, šteje, da je sodno pisanje vročeno, ko je veljavno opravljena prva vročitev.
(1) .
(2)
–	UL L 160, str. 37.
(3)
–	Glej sporočila držav članic, poslana na podlagi člena 23 Uredbe Sveta (ES) št 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (UL C 151 z dne 22. maja 2001, str. 4), kot je bila spremenjena s prvo posodobitvijo sporočil držav članic na podlagi člena 23 Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (UL C 202 z dne 18. julija 2001, str. 10).
(4)
–	Opozorim naj, da je bilo v študiji o uporabi Uredbe št. 1348/2000, ki jo je naročila Komisija, „potrjeno, da so pisanja pogosto vročena ali poslana neposredno po pošti“ (glej Poročilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru o izvajanju Uredbe Sveta (ES) 1348/2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (COM/2004/603, str. 7)).
(5)
–	Glej sodbo z dne 8. novembra 2005 v zadevi Leffler (C-443/03, ZOdl., str. I-0000, točki 45 in 46).
(6)
–	Glej Akt Sveta z dne 26. maja 1997 o Konvenciji o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah Evropske unije (UL C 261, str. 1). Zaradi celovitosti naj spomnim še, da je bilo, še preden je bila sestavljena navedena konvencija, to področje predmet mednarodnih konvencij, zlasti Haaške konvencije z dne 15. novembra 1965 o vročitvi sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini, ki jo je podpisala tudi večina držav članic Unije.
(7)
–	Predlog Direktive Sveta o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah, ki ga je pripravila Komisija (UL 1999, C 247 E, str. 11).
(8)
–	Parlament je v poročilu o predlogu Sveta o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah ((1999)219 – C5‑0044/1999 – 1999/0212(CNS), str. 5) poudaril, da ima „uredba, drugače kot direktiva, to prednost, da zagotavlja hitro, jasno in enotno uresničitev določb Skupnosti, ki ustreza zasledovanemu cilju“.
(9)
–	Glej v opombi 5 navedeno sodbo Leffler.