62023TJ0367
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu seitsemäs jaosto)
19 päivänä marraskuuta 2025 (
*1
)
Digitaaliset palvelut – Asetus (EU) 2022/2065 – Erittäin suureksi verkkoalustaksi nimeäminen – Lainvastaisuusväite – Tutkittavaksi ottaminen – Asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 ja 4 kohta – Oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen – Elinkeinovapaus – Omistusoikeus – Yhdenvertainen kohtelu – Sananvapaus – Tietosuoja
Asiassa T‑367/23,
Amazon EU Sàrl, Amazon Services Europe Sàrl:n sijaantulija, kotipaikka Luxemburg (Luxemburg), edustajinaan asianajajat A. Conrad, M. Frank, R. Spanó ja I. Ioannidis,
kantajana,
jota tukee
Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), kotipaikka Berliini (Saksa), edustajinaan asianajajat R. van der Hout ja V. Lemonnier,
väliintulijana,
vastaan
Euroopan komissio, asiamiehinään L. Armati, P. Pernas Castrillo ja P.‑J. Loewenthal,
vastaajana,
jota tukevat
Euroopan parlamentti, asiamiehinään M. Menegatti, E. Ni Chaoimh ja L. Taïeb,
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään E. Sitbon, N. Brzezinski ja M. Moore,
ja
Euroopan kuluttajaliitto (BEUC), kotipaikka Bryssel (Belgia), edustajanaan asianajaja A. Fratini,
väliintulijoina,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu seitsemäs jaosto),
toimien päätösharkinnassa kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja S. Papasavvas sekä tuomarit K. Kowalik‑Bańczyk (esittelevä tuomari), E. Buttigieg, I. Dimitrakopoulos ja B. Ricziová,
kirjaaja: hallintovirkamies S. Spyropoulos
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon unionin tuomioistuimen varapresidentin 27.3.2024 antaman määräyksen sekä 27.9.2023 annetun määräyksen, jonka mukaan asiaan T‑367/23 R liittyvistä oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin,
ottaen huomioon 12.6.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Amazon EU Sàrl, joka on Amazon Services Europe Sàrl:n sijaantulija, vaatii SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan kumoamaan komission 25.4.2023 tekemän päätöksen C(2023) 2746 final, jolla kantajan Amazon Store ‑alusta nimettiin erittäin suureksi verkkoalustaksi Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2022/2065 33 artiklan 4 kohdan mukaisesti (jäljempänä riidanalainen päätös).
I Asian tausta
2
Kantaja harjoittaa liiketoimintaa Amazon Store ‑alustalla, joka on kantajan itsensä tai ulkopuolisten myyjien myymien kulutustavaroiden verkkokauppa. Verkkokauppaan pääsee useilta verkkosivustoilta, joita ovat www.amazon.fr, www.amazon.de, www.amazon.es, www.amazon.it, www.amazon.nl, www.amazon.pl, www.amazon.se ja www.amazon.com.be.
3
Kantaja ilmoitti verkkosivustoillaan 17.2.2023 digitaalisten palvelujen sisämarkkinoista ja direktiivin 2000/31/EY muuttamisesta 19.10.2022 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2022/2065 (digipalvelusäädös) (EUVL 2022, L 277, s. 1) 24 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että Amazon Store ‑alustan Euroopan unionissa olevien palvelun aktiivisten vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä (jäljempänä vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä) oli yli 45 miljoonaa.
4
Euroopan komissio ilmoitti 22.2.2023 yhtäältä Amazon.com, Inc:lle ja kantajalle alustavista päätelmistään, joiden mukaan Amazon Store ‑alusta täytti asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi erittäin suureksi verkkoalustaksi nimeämistä koskevat edellytykset.
5
Toisaalta komissio ilmoitti Luxemburgin suurherttuakunnalle asetuksen 2022/2065 33 artiklan 4 kohdan mukaisesti aikomuksestaan nimetä Amazon Store ‑alusta erittäin suureksi verkkoalustaksi.
6
Luxemburgin suurherttuakunta ilmoitti komissiolle 27.2.2023, ettei sillä ollut esitettäviä huomautuksia.
7
Kantaja esitti 15.3.2023 komission alustavia päätelmiä koskevat huomautuksensa, joissa se ei kiistänyt sitä, että Amazon Store ‑alusta täytti asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi erittäin suureksi verkkoalustaksi nimeämistä koskevat edellytykset.
8
Komissio nimesi riidanalaisella päätöksellä asetuksen 2022/2065 33 artiklan 4 kohdan nojalla Amazon Store ‑alustan kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi erittäin suureksi verkkoalustaksi.
II Asianosaisten ja väliintulijoiden vaatimukset
9
Kantaja ja Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh) vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen;
–
toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen osittain siltä osin kuin siinä velvoitetaan kantaja yhtäältä ehdottamaan asetuksen 2022/2065 38 artiklan mukaisesti kussakin niiden suosittelujärjestelmässä vähintään yhtä vaihtoehtoa, joka ei perustu profilointiin, ja toisaalta kokoamaan kyseisen asetuksen 39 artiklan mukaisesti rekisteri ja asettamaan se julkisesti saataville;
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10
Komissio, Euroopan parlamentti ja Euroopan kuluttajaliitto (BEUC) vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen;
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan lukien.
11
Euroopan unionin neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää kanteen.
III Oikeudellinen arviointi
12
Kantaja esittää kanteensa tueksi kolme kanneperustetta, joissa vedotaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan, 38 artiklan ja 39 artiklan lainvastaisuuteen.
A Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta on lainvastainen
13
Komissio, neuvosto ja BEUC väittävät, että ensimmäinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta.
1.
Neuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite
14
Neuvosto väittää, että ensimmäinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta, koska kantaja ei ole esittänyt sitä riittävän täsmällisesti, jotta sen perusteltavuus voitaisiin arvioida. Neuvosto tuo tältä osin esille ristiriidan kannekirjelmän 166 ja 203 kohdan välillä ja väittää, ettei tämän ristiriidan vuoksi ole mahdollista tietää, riitauttaako kantaja vain riidanalaisen päätöksen laillisuuden vai väittääkö kantaja lisäksi, että tietyt asetuksen 2022/2065 säännökset ovat lainvastaisia. Lisäksi neuvosto huomauttaa, että jos kantajan oletetaan vetoavan kyseisten säännösten lainvastaisuuteen, on mahdotonta tietää, onko kyse kyseisen asetuksen 33 artiklasta vai 34–43 artiklasta.
15
Tältä osin on muistutettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jota saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan sovelletaan asian käsittelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, sekä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdassa määrätään, että kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde sekä perusteet ja perustelut, joihin asiassa vedotaan, ja yhteenveto kyseisistä perusteista. Näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista kanteen tukeutumatta muihin tietoihin. Oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, ilmenevät johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmästä (tuomio 29.3.2012, komissio v. Viro, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, 34 kohta).
16
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että ensimmäisen kanneperusteen ulottuvuus on mahdollista saada selville riittävän tarkasti kannekirjelmän sanamuodosta sen perusteltavuuden arvioimiseksi.
17
Kantaja tuo näet esille kannekirjelmän 10 ja 12 kohdassa riitauttavansa ensimmäisellä kanneperusteellaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan laillisuuden sillä perusteella, että kyseinen säännös rikkoo Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 7, 11, 16, 17 ja 20 artiklaa. Kantaja muistuttaa samoin kanneperusteidensa tutkittavaksi ottamisen tueksi esittämiensä argumenttien yhteydessä kannekirjelmän 134 ja 135 kohdassa, että ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esitetty lainvastaisuusväite koskee kyseisen asetuksen 33 artiklaa. Kyseiseen kanneperusteeseen liittyvästä otsakkeesta, sellaisena kuin se sisältyy kannekirjelmään, ilmenee lisäksi, että kantaja riitauttaa kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun, erittäin suureksi verkkoalustaksi nimeämistä koskevan perusteen laillisuuden. Erityisesti kannekirjelmän 166–169 ja 187–189 kohdasta ilmenee, että kantaja riitauttaa kyseisen perusteen ja siten kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdan laillisuuden siltä osin kuin tämän kohdan mukaisesti kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet koskevat kantajaa.
18
Myöskään se neuvoston esille ottama seikka, että kantaja pitää asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädettyjä velvoitteita lainvastaisina, ei ole ristiriidassa sen tosiseikan kanssa, että kantaja vetoaa ensimmäisessä kanneperusteessaan kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdan lainvastaisuuteen sillä perusteella, että kohdassa asetetaan kantajalle tällaisia velvoitteita, jotka ovat niin ikään lainvastaisia.
19
Vaikka kantaja tosin ilmaisee kannekirjelmän 203 kohdassa, että riidanalaisessa päätöksessä asetetaan kantajalle perusoikeuskirjan vastaisia velvoitteita, näissä olosuhteissa on katsottava, että todellisuudessa kantaja väittää, että kyseinen päätös on asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan soveltamistoimi, joka on kantajan mukaan itsessään lainvastainen siltä osin kuin se johtaa tällaisten velvoitteiden asettamiseen kantajalle.
20
Tästä seuraa, että toisin kuin neuvosto väittää, kannekirjelmästä ilmenee riittävän selkeästi, että kantaja vetoaa ensimmäisessä kanneperusteessaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan lainvastaisuuteen. Lisäksi on todettava, että neuvosto itse esittää kirjelmissään toissijaisia argumentteja, joilla se pyrkii siihen, että kyseinen kanneperuste hylätään, käyttäen perusteena tällaista tulkintaa kyseisestä kanneperusteesta.
21
Neuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite on siten hylättävä.
2.
Komission ja BEUC:n esittämä oikeudenkäyntiväite
22
Komissio ja BEUC väittävät, että ensimmäinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta, koska kantaja vetoaa kyseisessä kanneperusteessa sellaisten asetuksen 2022/2065 säännösten lainvastaisuuteen, jotka eivät muodosta riidanalaisen päätöksen oikeusperustaa ja joilla ei ole oikeudellista yhteyttä riidanalaiseen päätökseen.
23
Komissio tuo nimittäin esille yhtäältä, että riidanalainen päätös on annettu asetuksen 2022/2065 33 artiklan 4 kohdan perusteella eikä kantaja vetoa kyseisen säännöksen lainvastaisuuteen. Lisäksi vaikka komissio esittää, että kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdan lainvastaisuutta koskevaan väitteeseen perustuva kanneperuste voitaisiin tutkia, se toteaa kuitenkin, että vaikka ensimmäisessä kanneperusteessa vedotaan muodollisesti kyseisen säännöksen lainvastaisuuteen, kantaja riitauttaa todellisuudessa vain sen, että kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet voidaan asettaa markkinapaikoille silloin, kun niiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä yltää 45 miljoonaan. Kyseisen asetuksen 34–43 artiklalla ei ole kuitenkaan välitöntä oikeudellista yhteyttä riidanalaiseen päätökseen.
24
Toisaalta BEUC väittää, että kantajan olisi ollut hyväksyttävää riitauttaa asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädettyjen velvoitteiden sovellettavuus markkinapaikkoihin. Sen mukaan kantaja riitauttaa kuitenkin ensimmäisellä kanneperusteellaan tosiasiassa kyseisten velvoitteiden laillisuuden sellaisinaan, vaikka näillä velvoitteilla ei ole välitöntä oikeudellista yhteyttä riidanalaiseen päätökseen.
25
Kantaja, jota bevh tukee, väittää, että ensimmäinen kanneperuste on tutkittava.
26
SEUT 277 artiklassa määrätään, että vaikka SEUT 263 artiklan kuudennessa kohdassa mainittu määräaika on päättynyt, asianosainen voi riidassa, joka koskee Euroopan unionin toimielimen, elimen tai laitoksen antamaa soveltamisalaltaan yleistä säädöstä, vaatia Euroopan unionin tuomioistuimessa SEUT 263 artiklan toisessa kohdassa mainitulla perusteella, että säädöstä ei sovelleta.
27
Tämä määräys on ilmaisu yleisestä periaatteesta, jolla annetaan asianosaiselle tälle osoitetun päätöksen kumoamiseksi oikeus riitauttaa liitännäisesti sellaisten soveltamisalaltaan yleisten toimien pätevyys, jotka ovat tällaisen päätöksen perustana (ks. tuomio 8.9.2020, komissio ja neuvosto v. Carreras Sequeros ym., C‑119/19 P ja C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28
Koska SEUT 277 artiklan tarkoituksena ei ole antaa asianosaiselle mahdollisuutta riitauttaa minkä tahansa soveltamisalaltaan yleisen toimen sovellettavuus minkä tahansa kanteen yhteydessä, toimen, jonka lainvastaisuuteen vedotaan, on välillisesti tai välittömästi oltava sovellettavissa kanteen kohteena olevaan tapaukseen (ks. tuomio 8.9.2020, komissio ja neuvosto v. Carreras Sequeros ym., C‑119/19 P ja C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
29
Siten unionin tuomioistuin on yksittäistapauksia koskevista päätöksistä nostettujen kumoamiskanteiden yhteydessä katsonut, että lainvastaisuusväitteen kohteena voivat pätevästi olla yleisesti sovellettavan toimen säännökset, jotka ovat mainittujen päätösten perustana tai joilla on välitön oikeudellinen yhteys tällaisiin päätöksiin (ks. tuomio 8.9.2020, komissio ja neuvosto v. Carreras Sequeros ym., C‑119/19 P ja C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30
Unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että on jätettävä tutkimatta lainvastaisuusväite, joka on esitetty yleisesti sovellettavasta toimesta, jonka soveltamistoimi riidanalainen yksittäistapausta koskeva päätös ei ole (ks. tuomio 8.9.2020, komissio ja neuvosto v. Carreras Sequeros ym., C‑119/19 P ja C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Tältä osin on todettava ensinnäkin, että edellä tämän tuomion 17–20 kohdasta ilmenee, että kantaja vetoaa kannekirjelmässä asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan lainvastaisuuteen siltä osin kuin kyseisessä säännöksessä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet.
32
Toiseksi on korostettava, että kantajan on hyväksyttävää vedota asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan lainvastaisuuteen, kuten komissio ja BEUC olennaisin osin myöntävät.
33
Asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa säädetään nimittäin, että kyseisen asetuksen 34–43 artiklan mukaisia järjestelmäriskien hallitsemiseen liittyviä lisävelvoitteita sovelletaan verkkoalustoihin, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on vähintään 45 miljoonaa ja jotka on nimetty erittäin suuriksi verkkoalustoiksi kyseisen asetuksen 33 artiklan 4 kohdan mukaisesti.
34
Asetuksen 2022/2065 33 artiklan 4 kohdan mukaan komissio tekee päätöksen sellaisen verkkoalustan nimeämisestä erittäin suureksi verkkoalustaksi, jonka vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on vähintään kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu määrä.
35
Tästä seuraa, että vaikka komissiolle annetaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 4 kohdassa valtuudet nimetä verkkoalusta erittäin suureksi verkkoalustaksi, kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa määritetään verkkoalustat, jotka on nimettävä tällaisiksi kyseisen asetuksen 34–43 artiklan soveltamista varten.
36
Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että Amazon Store ‑alusta oli nimettävä ”asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi” erittäin suureksi verkkoalustaksi.
37
Näissä olosuhteissa on katsottava, että vaikka riidanalainen päätös on annettu asetuksen 2022/2065 33 artiklan 4 kohdan perusteella, siinä sovelletaan kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa säädettyä perustetta. Viimeksi mainitun säännöksen mahdollisen lainvastaisuuden, jonka vuoksi sitä ei voitaisi soveltaa SEUT 277 artiklan nojalla, olisi siis väistämättä johdettava kyseisen päätöksen kumoamiseen.
38
Siten on katsottava, että riidanalaisella päätöksellä on välitön oikeudellinen yhteys kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohtaan.
39
Komission ja BEUC:n esittämät oikeudenkäyntiväitteet on näin ollen hylättävä.
3.
Ensimmäisen kanneperusteen perusteltavuus
40
Kuten edellä tämän tuomion 31 kohdassa tuodaan esille, kantaja vetoaa ensimmäisessä kanneperusteessaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan lainvastaisuuteen siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet.
41
Ensimmäinen kanneperuste koostuu olennaisilta osin viidestä osasta, joiden mukaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta rikkoo perusoikeuskirjan 7 artiklaa, 11 artiklan 1 kohtaa, 16 artiklaa, 17 artiklan 1 kohtaa ja 20 artiklaa.
a)
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee perusoikeuskirjan 16 artiklan rikkomista
42
Kantaja, jota bevh tukee, väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet, rikkoo perusoikeuskirjan 16 artiklaa. Kantaja väittää erityisesti, että kyseiset velvoitteet aiheuttavat sille huomattavan rasitteen ja että siten ne rajoittavat sen elinkeinovapautta. Kantaja lisää, etteivät nämä velvoitteet sovellu kyseisen asetuksen tavoitteiden saavuttamiseen. Se huomauttaa tästä, että näillä velvoitteilla pyritään vähentämään järjestelmäriskejä, joita markkinapaikat eivät aiheuta. Lisäksi se toteaa, etteivät markkinapaikat muodostaa ”järjestelmää” eivätkä ne näin ollen aiheuta ”järjestelmäriskejä”. Kantaja väittää vielä, että unionin lainsäätäjä olisi voinut hyväksyä muita vähemmän rajoittavia toimenpiteitä tavoitteidensa saavuttamiseksi.
43
Komissio, jota parlamentti, neuvosto ja BEUC tukevat, kiistää kantajan väitteet.
1) Perusoikeuskirjan 16 artiklassa vahvistetun elinkeinovapauden rajoittaminen
44
Kantaja väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet, rajoittaa perusoikeuskirjan 16 artiklassa vahvistettua elinkeinovapautta.
45
Perusoikeuskirjan 16 artiklan mukaan elinkeinovapaus tunnustetaan unionin oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti.
46
SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan sekä perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan mukaisesti perusoikeuskirjaa tulkittaessa on otettava huomioon perusoikeuskirjan selitykset (EUVL 2007, C 303, s. 17).
47
Perusoikeuskirjan selityksissä täsmennetään, että ”[perusoikeuskirjan 16] artikla perustuu [Euroopan unionin] tuomioistuimen oikeuskäytäntöön[ ja että] tuomioistuin on tunnustanut vapauden harjoittaa taloudellista tai kaupallista toimintaa – – sekä sopimusvapauden[, ja] lisäksi artikla perustuu [SEUT] 119 artiklan 1 ja 3 kohtaan, jossa tunnustetaan vapaan kilpailun periaate”, ja ”tätä oikeutta käytetään luonnollisesti unionin oikeutta ja kansallisia lainsäädäntöjä noudattaen” ja ”sitä voivat koskea perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa määritetyt rajoitukset”.
48
On siis katsottava, että perusoikeuskirjan 16 artiklalla annettu suoja käsittää vapauden harjoittaa taloudellista tai kaupallista toimintaa, sopimusvapauden ja vapaan kilpailun (ks. tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
49
Oikeus elinkeinovapauteen kattaa muun muassa yrityksellä olevan oikeuden voida vapaasti määrätä sen käytettävissä olevista taloudellisista, teknisistä ja rahoituksellisista resursseista sen vastuun rajoissa, joka sillä on omista toimistaan (tuomio 27.3.2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 49 kohta ja tuomio 21.12.2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 78 kohta).
50
Elinkeinovapauden rajoitusta merkitsee siis toimenpide, joka aiheuttaa toimenpiteen adressaatille velvoitteen, jolla rajoitetaan sen käytettävissä olevien resurssien vapaata käyttämistä, koska kyseisellä toimenpiteellä adressaatti velvoitetaan toteuttamaan toimenpiteitä, jotka voivat aiheuttaa sille suuria kustannuksia tai joilla voi olla huomattava vaikutus sen toimintojen järjestämiseen taikka jotka voivat vaatia vaikeita ja monitahoisia teknisiä ratkaisuja (ks. vastaavasti tuomio 27.3.2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 50 kohta ja tuomio 27.6.2024, Gestore dei Servizi Energetici, C‑148/23, EU:C:2024:555, 64 kohta).
51
Käsiteltävässä asiassa asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa asetetaan erittäin suurten verkkoalustojen, kuten markkinapaikkojen, tarjoajille kyseisen asetuksen 34–43 kohdassa säädetyt velvoitteet.
52
Asetuksen 2022/2065 34–43 artiklan mukaisesti erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien on tunnistettava, analysoitava ja arvioitava järjestelmäriskit, joita aiheutuu niiden palvelujen suunnittelusta ja toiminnasta (34 kohta); ne voivat siten joutua mukauttamaan palvelujensa suunnittelua, ominaisuuksia ja toimintaa, muuttamaan ehtojaan ja rajoittamaan mainosten esittämistä (35 ja 36 artikla); niiden on tehtävä omalla kustannuksellaan riippumaton tarkastus (37 artikla), niiden on tarjottava kussakin niiden suosittelujärjestelmässä yksi vaihtoehto, joka ei perustu profilointiin (38 artikla); niiden on julkaistava rajapinnoillaan tietoja esittämistään mainoksista (39 artikla); niiden on annettava tutkijoille pääsy tiettyihin tietoihinsa (40 artikla); niiden on perustettava sisäinen sääntöjen noudattamisen valvontatoimisto (41 artikla); niiden on julkaistava avoimuusraportit (42 artikla) ja niiden on suoritettava valvontamaksu komissiolle (43 artikla).
53
Näissä olosuhteissa on katsottava, että asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa velvoitetaan erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajat toteuttamaan toimenpiteitä, jotka voivat aiheuttaa niille merkittäviä kustannuksia, joilla voi olla huomattava vaikutus niiden toimintojen järjestämiseen tai jotka voivat vaatia vaikeita ja monitahoisia teknisiä ratkaisuja.
54
On siis katsottava, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdalla rajoitetaan perusoikeuskirjan 16 artiklassa vahvistettua elinkeinovapautta, koska siinä velvoitetaan erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajat noudattamaan kyseisen asetuksen 34–43 artiklaa.
2) Elinkeinovapautta koskevan rajoituksen oikeuttaminen
55
Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen, ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia näihin oikeuksiin ja vapauksiin voidaan säätää ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
56
Tästä on huomautettava, että suhteellisuusperiaate edellyttää vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimilla ja että niillä ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista näiden tavoitteiden toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa (ks. tuomio 8.4.2014, Digital Rights Ireland ym., C‑293/12 ja C‑594/12, EU:C:2014:238, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57
Unionin tuomioistuin on tunnustanut, että unionin lainsäätäjällä on laaja harkintavalta sen käyttäessä sille myönnettyä toimivaltaa, kun sen toimintaan liittyy poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten valintojen tekeminen ja kun sen on suoritettava monitahoisia arviointeja (ks. tuomio 30.1.2019, Planta Tabak, C‑220/17, EU:C:2019:76, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Se on täsmentänyt, että lainsäätäjän on tehtävä tällaisia valintoja kuluttajansuojan alalla (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2015, Neptune Distribution, C‑157/14, EU:C:2015:823, 76 kohta, ja tuomio 8.6.2017, Dextro Energy v. komissio, C‑296/16 P, ei julkaistu, EU:C:2017:437, 49 kohta).
58
Näissä olosuhteissa pelkkä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisella alalla, johon liittyy laaja harkintavalta, hyväksyttävän toimenpiteen ilmeinen soveltumattomuus toimivaltaisen toimielimen tavoitteleman päämäärän saavuttamiseen voi vaikuttaa kyseisen toimenpiteen laillisuuteen (ks. vastaavasti tuomio 10.12.2002, British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, 123 kohta, ja tuomio 4.5.2016, Puola v. parlamentti ja neuvosto, C‑358/14, EU:C:2016:323, 79 kohta).
59
Perusoikeuskirjan 16 artiklan sanamuodosta ilmenee lisäksi, että elinkeinovapauteen voidaan puuttua moninaisilla julkisen vallan toimilla, joilla voidaan yleisen edun nimissä rajoittaa taloudellisen toiminnan harjoittamista (tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 46 kohta). On siis muistettava, että elinkeinovapaus ei ole ehdoton oikeus ja että se on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiayhteydessä sovitettava yhteen perusoikeuskirjan 38 artiklan kanssa, jossa SEUT 169 artiklan tavoin pyritään varmistamaan unionin politiikassa kuluttajien suojelun korkea taso (tuomio 23.3.2021, Airhelp, C‑28/20, EU:C:2021:226, 49 kohta). Erityisesti on huomattava, että kuluttajansuojaa koskevan tavoitteen tärkeydellä voidaan perustella sitä, että tietyille talouden toimijoille koituu huomattaviakin epäedullisia taloudellisia seurauksia (tuomio 23.3.2021, Airhelp, C‑28/20, EU:C:2021:226, 50 kohta ja tuomio 2.9.2021, Association of Independent Meat Suppliers ja Cleveland Meat Company, C‑579/19, EU:C:2021:665, 97 kohta).
60
Kantaja ei kiistä käsiteltävässä asiassa sitä, ettei asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta vaikuta markkinapaikkojen tarjoajien elinkeinovapauden keskeiseen sisältöön. Lisäksi on todettava, etteivät kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet estä kyseisiä palveluntarjoajia harjoittamasta varsinaista yritystoimintaa eli antamasta kuluttajille mahdollisuuden tehdä etäsopimuksia elinkeinonharjoittajien kanssa. Kantaja ei kiistä myöskään sitä, että kyseisistä velvoitteista säädetään säädöksessä ja niitä on tämän vuoksi pidettävä lailla säädettyinä perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
61
Kantaja väittää kuitenkin, että elinkeinovapauden rajoittaminen on ilmeisen suhteetonta, ensinnäkin koska markkinapaikoista ei aiheudu asetuksessa 2022/2065 tarkoitettuja järjestelmäriskejä, toiseksi koska kyseisen asetuksen tavoitteet voidaan saavuttaa näiden markkinapaikkojen tarjoajia vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä ja kolmanneksi koska näille tarjoajille aiheutuvat kustannukset ovat huomattavia.
i) Markkinapaikoista aiheutuvat järjestelmäriskit
62
Asetuksen 2022/2065 1 artiklassa säädetään, että kyseisen asetuksen tarkoituksena on edistää välityspalvelujen sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa vahvistamalla sellaista turvallista, ennustettavaa ja luotettavaa verkkoympäristöä koskevat yhdenmukaistetut säännöt, joka helpottaa innovointia ja jossa suojellaan tehokkaasti perusoikeuskirjassa vahvistettuja perusoikeuksia, mukaan lukien kuluttajansuojan periaate.
63
Asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 75 perustelukappaleessa selitetään, että ”koska erittäin suurilla verkkoalustoilla on erityisesti niiden palvelun vastaanottajien lukumääränä ilmaistun kattavuuden vuoksi suuri merkitys helpotettaessa julkista keskustelua, taloudellisia liiketoimia sekä tietojen, mielipiteiden ja ajatusten levittämistä yleisölle ja vaikutettaessa siihen, miten vastaanottajat saavat ja välittävät tietoa verkossa, kyseisten alustojen tarjoajille on tarpeen asettaa erityisvelvoitteita kaikkiin verkkoalustoihin sovellettavien velvoitteiden lisäksi”.
64
Asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 76 perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että ”erittäin suuret verkkoalustat – – voivat aiheuttaa yhteiskunnallisia riskejä, jotka eroavat laajuudeltaan ja vaikutukseltaan pienempien alustojen aiheuttamista riskeistä”. Kyseisessä perustelukappaleessa täsmennetään niin ikään, että ”tällaisten erittäin suurten verkkoalustojen – – tarjoajien olisi sen vuoksi noudatettava tiukimpia mahdollisia huolellisuusvelvoitteita, jotka ovat oikeassa suhteessa niiden yhteiskunnalliseen vaikutukseen”; että ”kun kuuden kuukauden ajanjaksolla keskiarvona laskettu verkkoalustan aktiivisten vastaanottajien – – lukumäärä saavuttaa merkittävän osuuden unionin väestöstä, verkkoalustan – – aiheuttamilla järjestelmäriskeillä saattaa olla suhteeton vaikutus unionissa” ja että ”merkittävän kattavuuden olisi katsottava olevan olemassa, kun tällainen lukumäärä ylittää operatiivisen kynnysarvon, joka on 45 miljoonaa, eli lukumäärän, joka vastaa kymmentä prosenttia unionin väestöstä”.
65
Asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohtaan sisältyy tältä osin luettelo järjestelmäriskeistä, joita erittäin suurista verkkoalustoista saattaa aiheutua.
66
Asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään ensinnäkin, että järjestelmäriskeihin kuuluu laittoman sisällön levittäminen erittäin suurten verkkoalustojen kautta. Kyseisen asetuksen 3 artiklan h alakohdan mukaisesti kyse on tarkalleen ottaen riskeistä, joita aiheutuu, jos levitetään ”mitä tahansa tietoa, joka sellaisenaan tai suhteessa johonkin toimintaan, mukaan lukien tuotteiden myynti – –, ei ole unionin tai minkään jäsenvaltion lainsäädännön, joka on unionin lainsäädännön mukainen, mukaista, riippumatta kyseisen lainsäädännön täsmällisestä kohteesta tai luonteesta”.
67
Tämän jälkeen asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että järjestelmäriskeihin kuuluvat ”mahdolliset tosiasialliset tai ennakoidut kielteiset vaikutukset perusoikeuskirjan perusoikeuksien, erityisesti 1 artiklassa vahvistettua ihmisarvoa, 7 artiklassa vahvistettua yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamista, 8 artiklassa vahvistettua henkilötietojen suojaa, 11 artiklassa vahvistettua sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta, mukaan lukien tiedotusvälineiden vapaus ja moniarvoisuus, 21 artiklassa vahvistettua syrjintäkieltoa, 24 artiklassa vahvistettua lapsen oikeuksien kunnioittamista ja 38 artiklassa vahvistettua kuluttajansuojaa koskevien perusoikeuksien käyttämiseen”.
68
Asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdassa säädetään vielä, että järjestelmäriskeihin kuuluvat ”mahdolliset tosiasialliset tai ennakoidut kielteiset vaikutukset kansalaiskeskusteluun, vaalimenettelyihin ja yleiseen turvallisuuteen” sekä ”mahdolliset tosiasialliset tai ennakoidut kielteiset vaikutukset, jotka liittyvät sukupuolittuneeseen väkivaltaan sekä kansanterveyden ja alaikäisten suojeluun, mistä on vakavia kielteisiä seurauksia henkilön fyysiselle ja henkiselle hyvinvoinnille”.
69
Ensimmäisenä väitteenään kantaja katsoo, ettei markkinapaikoista aiheudu järjestelmäriskejä siltä osin kuin ne eivät ole osa ”järjestelmää”, toisin kuin rahoituslaitokset. Vaikka viimeksi mainitut muodostavat ”maailmanlaajuisen rahoitusjärjestelmän” niiden ”toiminnan keskinäisriippuvuuden” vuoksi, markkinapaikat eivät nimittäin ole toisistaan riippuvaisia eivätkä ne siten muodosta järjestelmää. Kantaja päättelee tästä, ettei markkinapaikoista voi aiheutua järjestelmäriskejä. Kantaja väittää myös, että markkinapaikat, sosiaalinen media, sisällönjakopalvelut ja hakupalvelut eivät myöskään muodosta järjestelmää eikä niiden kesken ole olemassa häiriöiden leviämisen riskiä.
70
On kuitenkin riittävää todeta, että toisin kuin kantaja väittää, asetuksella 2022/2065 ei pyritä ehkäisemään järjestelmäriskejä, joita markkinapaikoista voisi aiheutua, jos ne olisivat osa ”järjestelmää”. Kuten edellä tämän tuomion 64 kohdasta ilmenee, kyseisen asetuksen tavoitteena on nimittäin lieventää koko yhteiskuntaan kohdistuvia järjestelmäriskejä siltä osin kuin ne voisivat vaikuttaa merkittävään osaan unionin väestöstä. Tästä seuraa, että sen seikan perusteella, että markkinapaikat ovat toisistaan sekä muun tyyppisistä verkkoalustoista riippumattomia eivätkä ne muodosta yhdessä järjestelmää, ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että markkinapaikoista voi aiheutua joitakin asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdassa mainittuja järjestelmäriskejä.
71
Toisena väitteenään kantaja esittää, että markkinapaikoilla näkyvät mainokset ja asiakkaiden kommentit koskevat pääosin kyseisillä markkinapaikoilla myytäviä tuotteita. Kantaja päättelee tästä, ettei markkinapaikoista aiheudu järjestelmäriskejä, jotka liittyvät demokraattisiin prosesseihin, kansanterveyteen, disinformaatioon, ihmisarvoon, sananvapauteen ja tiedonvälityksen vapauteen, yksityiselämään, tietosuojaan, syrjintään ja lapsen oikeuksiin. Kantaja lisää, ettei ole osoitettu, että erittäin suurista verkkoalustoista aiheutuisi kuluttajiin kohdistuvia riskejä tai että niillä olisi merkittävä rooli laittomassa eläinkaupassa taikka väärennettyjen tai vaarallisten tuotteiden kaupassa.
72
Ensinnäkään kantaja ei kuitenkaan kiistä sitä, että palvelun vastaanottajat voivat käyttää mainoksia tai kommentteja laittoman sisällön tai luonteeltaan poliittisen tai uskonnollisen sisällön esittämiseen. Kantaja tuo päinvastoin itse esille, että markkinapaikat ovat asettaneet yleisissä ehdoissaan sääntöjä, joilla pyritään ehkäisemään laittoman tai erityisesti perusoikeuksien käyttämiseen, kansalaiskeskusteluun, vaalimenettelyihin tai kansanterveyden ja alaikäisten suojeluun haitallisesti vaikuttavan sisällön levittämistä. Kantaja täsmentää siis kieltäneensä mainontaan liittyvissä yleisissä ehdoissaan ”mainokset, jotka esittävät lapsia vaarallisissa tilanteissa, kuten ajamassa pyörällä ilman kypärää; valheellisen, virheellisen tai harhaanjohtavan sisällön; siveettömät, ristiriitaiset, halventavat, laittomat tai toisen henkilön yksityisyyttä loukkaavat mainokset; poliittisen sisällön, kuten poliitikon tai puolueen kannattamiseksi tai vastustamiseksi järjestetyt kampanjat tai vaalikampanjat taikka julkisen keskustelun poliittisiin kysymyksiin liittyvän sisällön; uskonnollisen sisällön, olipa kyse uskonnon puolustamisesta tai arvostelemisesta, [ja] syrjivän sisällön”.
73
Toiseksi kantaja myöntää, että laittomilla tuotteilla saatetaan käydä kauppaa markkinapaikoilla, joskin kantajan näkemyksen mukaan kaupankäynti tällaisilla tuotteilla on todennäköisempää pienillä markkinapaikoilla, koska suuret paikat kiinnittävät enemmän huomiota maineeseensa. Näin ollen on katsottava, että markkinapaikkoja voidaan käyttää laittoman sisällön levittämiseen erityisesti vaarallisten tai vaatimustenvastaisten tuotteiden myynnin yhteydessä ja että ne voivat siten vaikuttaa kielteisesti kuluttajansuojaan. Sitä paitsi kantaja ei kiistä sitä BEUC:n toteamusta, että Amazon Store ‑alustalla näytetään tosiasiallisesti laitonta sisältöä huolimatta sen pyrkimyksistä tällaisen sisällön poistamiseen.
74
Lisäksi kantaja väittää, ettei vaarallinen tuote leviä nopeammin verkkoalustalla, jonka vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on suuri. Kantaja ei kuitenkaan esitä mitään todistetta tämän väitteen tueksi. Lisäksi se, että verkkoalustan vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on suuri, voi lisätä niiden henkilöiden määrää, jotka saattavat ostaa kyseisen tuotteen.
75
Kolmantena väitteenään bevh esittää, ettei asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädetyillä velvoitteilla pystytä parantamaan kuluttajansuojaa, niin että kuluttajille voitaisiin tarjota vastaavan tasoinen suoja kuin verkon ulkopuolella, eikä niillä siten voida ehkäistä järjestelmäriskejä kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Bevh väittää erityisesti, että nimenomaan asetuksen 2022/2065 34–37 artiklassa säädetyt velvoitteet ”ylittävät ’verkon ulkopuoliseen ympäristöön’ liittyvät säännökset” ja että ne ovat epämääräisiä.
76
Asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa todetaan tosin, että ”tässä asetuksessa ’laittoman sisällön’ käsitteessä olisi pitkälti otettava huomioon verkon ulkopuolisessa ympäristössä voimassa olevat säännöt”. Toisin kuin bevh väittää, tästä ei voida kuitenkaan yhtäältä päätellä, ettei lainsäätäjä voisi hyväksyä rajoittavampia toimenpiteitä markkinapaikoille kuin kivijalkamyymälöille kuluttajien suojaamiseksi. Toisaalta bevh ei esitä mitään todistetta sen osoittamiseksi, etteivät asetuksen 2022/2065 34–43 artikla voisi edistää kuluttajansuojaa niiden epätarkkuuden vuoksi.
77
Tämän perusteella on todettava, ettei lainsäätäjä ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä katsoessaan, että markkinapaikoista, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on yltänyt 45 miljoonaan, saattaa aiheutua erilaisia järjestelmäriskejä, joita mainitaan asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa.
ii) Vähemmän rajoittavat vaihtoehtoiset toimenpiteet, joilla asetuksen 2022/2065 tavoitteet voidaan saavuttaa
78
Kantaja väittää, että lainsäätäjä olisi voinut hyväksyä vähemmän rajoittavia vaihtoehtoisia toimenpiteitä asetuksen 2022/2065 tavoitteiden saavuttamiseksi.
79
Edellä tämän tuomion 58 kohdasta ilmenee kuitenkin, että elinkeinovapautta loukataan vain, jos lainsäätäjä hyväksyy toimenpiteen, joka on ilmeisen soveltumaton kyseisen asetuksen tavoitteiden saavuttamiseen. Tästä seuraa, ettei pelkästään se, että lainsäätäjä olisi voinut hyväksyä vähemmän rajoittavia toimenpiteitä, ole riittävää perusoikeuskirjan 16 artiklan rikkomisen osoittamiseksi.
80
Lisäksi on todettava, ettei kantajan esille ottamilla vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä voitaisi missään tapauksessa saavuttaa asetuksen 2022/2065 tavoitteita yhtä tehokkaasti.
81
Ensinnäkin kantaja väittää nimittäin, että lainsäätäjä olisi voinut jättää markkinapaikat pois asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista erittäin suurista verkkoalustoista, jotta kyseisen asetuksen 34–43 artiklan soveltaminen rajattaisiin vain palveluihin, joista voi aiheutua kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa mainittuja järjestelmäriskejä.
82
Kuten edellä tämän tuomion 77 kohdasta ilmenee, markkinapaikoista voi kuitenkin aiheutua useita järjestelmäriskejä, joita mainitaan asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa. Jos markkinapaikat jätettäisiin pois kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista erittäin suurista verkkoalustoista, voisi asetuksen kyky lieventää edellä mainittuja riskejä siis heikentyä.
83
Toiseksi kantaja ja bevh väittävät, että lainsäätäjä olisi voinut hyväksyä kvalitatiivisia perusteita, kuten se on tehnyt muilla unionin oikeuden aloilla, esimerkiksi televiestinnän alalla, tai käyttää yksinkertaiseen olettamaan perustuvaa järjestelmää, kuten se on tehnyt kilpailullisista ja oikeudenmukaisista markkinoista digitaalialalla ja direktiivien (EU) 2019/1937 ja (EU) 2020/1828 muuttamisesta 14.9.2022 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) 2022/1925 (digimarkkinasäädös) (EUVL 2022, L 265, s. 1). Kantaja toteaa lisäksi, että erittäin suureksi verkkoalustaksi nimeäminen koskee vain hyvin rajallista määrää verkkoalustoja. Se päättelee tästä, että komissiolta vaadittava lisäponnistus kyseisten perusteiden täytäntöön panemiseksi ei olisi ollut suhteeton ottaen huomioon tällaisesta nimeämisestä asianomaisille palveluntarjoajille aiheutuvien kustannusten suuruus.
84
Tältä osin on riidatonta, että komissio ilmaisi asetusta 2022/2065 koskevaan ehdotukseen liitetyssä vaikutustenarvioinnissa harkinneensa muitakin perusteita kuin pelkkää vastaanottajien kuukausittaiseen keskimäärään perustuvaa perustetta, ja niissä oli mukana kvalitatiivisia perusteita, joissa otettiin huomioon asianomaisen verkkoalustan yhteiskunnallinen ja taloudellinen vaikutus. Komissio katsoi kuitenkin, että tällaisten kvalitatiivisten perusteiden huomioon ottaminen edellyttäisi tapauskohtaista tarkastelua, mikä olisi omiaan aiheuttamaan oikeudellista epävarmuutta sekä pidempikestoisen ja kalliimmaksi tulevan erittäin suurten verkkoalustojen nimeämisprosessin.
85
Kantaja tai bevh eivät kumpikaan kiistä sitä, että tällainen prosessi olisi ollut pidempikestoinen ja tullut komissiolle kalliimmaksi. Tässä tilanteessa on riittävää todeta, että kantajan esille ottamat perusteet olivat omiaan viivästyttämään asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa tarkoitettujen velvoitteiden täytäntöönpanoa ja viemään komissiolta osan resursseista, joita se tarvitsee hoitaakseen sille kyseisessä asetuksessa annetut tehtävät asianmukaisesti.
86
Kolmanneksi kantaja väittää, että lainsäätäjä olisi voinut asettaa erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajille asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa kyseisen asetuksen 39 artiklan mukaisen velvoitteen ainoastaan siltä osin kuin viimeksi mainitussa artiklassa säädetään, että kyseinen rekisteri on annettava tutkijoiden ja viranomaisten käyttöön, mutta ei julkisesti kaikkien saataville.
87
Asetuksen 2022/2065 39 artiklassa säädetään, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien on koottava ja asetettava julkisesti saataville verkkorajapintansa erityisessä osiossa sellaisen luotettavan välineen avulla, jolla voidaan tehdä hakuja ja moneen kriteeriin perustuvia kyselyjä, ja sovellusrajapintojen kautta rekisteri, joka sisältää muun muassa seuraavat tiedot: mainoksen sisältö, mukaan lukien tuotteen, palvelun tai tuotemerkin nimi ja mainoksen kohde; luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jonka puolesta mainos esitetään; ajanjakso, jonka aikana mainos esitettiin; oliko mainos tarkoitettu esitettäväksi nimenomaisesti yhdelle tai useammalle tietylle palvelun vastaanottajien ryhmälle, ja jos oli, tärkeimmät tähän tarkoitukseen käytetyt parametrit, mukaan lukien tapauksen mukaan tärkeimmät parametrit, joilla yksi tai useampi tällaisista ryhmistä jätettiin mainoksen ulkopuolelle, ja saavutettujen palvelun vastaanottajien kokonaismäärä ja tarvittaessa yhteismäärät eriteltyinä kunkin jäsenvaltion osalta mainoksen nimenomaisena kohteena olleen vastaanottajien ryhmän tai ryhmien osalta.
88
Tältä osin asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 69 perustelukappaleessa täsmennetään, että palvelun vastaanottajiin voi kohdistua ”erityisen vakavia kielteisiä vaikutuksia”, jos heille ”esitetään mainoksia, jotka perustuvat sellaisiin kohdentamistekniikoihin, jotka on optimoitu vastaamaan heidän kiinnostuksenkohteitaan ja mahdollisesti vetoamaan heidän haavoittuvuuksiinsa”. Kyseisen asetuksen johdanto-osan 95 perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että erittäin suurten verkkoalustojen käyttämät mainontajärjestelmät edellyttävät ”enemmän julkista ja viranomaisvalvontaa, kun otetaan huomioon niiden laajuus ja kyky ottaa kohteeksi ja tavoittaa palvelun vastaanottajia sen perusteella, miten nämä käyttäytyvät [näiden verkkoalustojen] verkkorajapinnassa ja sen ulkopuolella”, ja että rekistereihin olisi ”sisällytettävä tietoa sekä kohdentamiskriteereistä että näyttämiskriteereistä, varsinkin kun mainoksia näytetään haavoittuvassa asemassa oleville henkilöille, kuten alaikäisille”.
89
Näissä olosuhteissa on todettava, että asetuksen 2022/2065 39 artiklan nojalla julkaistavat tiedot antavat kuluttajille tietoa heille näytettävistä mainoksista. Lisäksi kuten neuvosto tuo esille, niiden avulla myös tiedotusvälineet ja kuluttajansuojajärjestöt pystyvät valvomaan erittäin suurilla verkkoalustoilla näytettäviä mainoksia etenkin laittomien tuotteiden tai tietyille henkilöille, kuten alaikäisille, sopimattomien tuotteiden markkinoinnin ehkäisemiseksi. Näin ollen on katsottava, että kyseisellä säännöksellä voidaan erityisesti rajoittaa laittoman sisällön näyttämistä, edistää korkeatasoista kuluttajansuojaa ja välttää alaikäisten suojelemiseen liittyvät kielteiset vaikutukset. Tästä seuraa, että kyseisellä säännöksellä voidaan ehkäistä kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja erilaisia järjestelmäriskejä. Tällainen tavoite olisi vaikeampi saavuttaa, jos vain tutkijoilla tai viranomaisilla olisi pääsy kyseisiin tietoihin.
90
Tämän perusteella on katsottava, ettei kantajan ole perusteltua väittää perusoikeuskirjan 16 artiklan rikkomisen osoittamiseksi, että lainsäätäjä olisi voinut hyväksyä vähemmän rajoittavia vaihtoehtoisia toimenpiteitä.
iii) Markkinapaikkojen tarjoajille aiheutuvien kustannusten suuruus
91
Kantaja katsoo, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan vuoksi markkinapaikkojen tarjoajille aiheutuu huomattavia kustannuksia, kun niille asetetaan kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet.
92
Ensimmäisenä kohtana kantaja arvostelee komissiota siitä, että se on käyttänyt vaikutustenarvioinnissaan epäuskottavia taloudellisia hypoteeseja eikä se ole ottanut huomioon tiettyjä kustannuksia, jotka aiheutuvat asetuksen 2022/2065 38 ja 39 kohdan täytäntöönpanosta. Kantaja väittää komission katsoneen virheellisesti asetusta 2022/2065 koskevan ehdotuksen perusteluissa, että ”kun kyse on palveluntarjoajien elinkeinovapaudesta, yrityksille aiheutuvat kustannukset kompensoituvat sen myötä, että hajanaisuus sisämarkkinoilla vähenee”; että ”ehdotuksessa otetaan käyttöön suojatoimia, joilla kevennetään palveluntarjoajien taakkaa, esimerkiksi toimenpiteitä, joilla estetään toistuvia perusteettomia ilmoituksia, sekä viranomaisten suorittama luotettavien ilmoittajien ennakkotarkastus” ja että ”lisäksi tietyt velvoitteet on kohdennettu erittäin suurille verkkoalustoille, joilla esiintyy usein kaikkein vakavimpia riskejä ja joilla on valmiudet selvitä lisärasitteesta”.
93
Tältä osin on tuotava esille, että unionin lainsäätäjältä ei edellytetä vaikutustenarviointia kaikissa olosuhteissa eikä vaikutustenarviointi missään tapauksessa sido sitä (ks. vastaavasti tuomio 4.10.2024, Liettua ym. v. parlamentti ja neuvosto (Liikkuvuuspaketti), C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, 230 kohta). Tästä seuraa, että vaikka komission osoitettaisiin käyttäneen vaikutustenarvioinnissaan liian optimistisia taloudellisia hypoteeseja ja aliarvioineen erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajille aiheutuvat kustannukset, ei tämä seikka ole yksin riittävä sen toteen näyttämiseksi, että kyseisen asetuksen säännöksillä rajoitetaan sellaisinaan ilmeisen suhteettomalla tavalla elinkeinovapautta.
94
Toisena kohtana kantaja väittää, että asetuksen 2022/2065 38 artiklassa tarkoitettu velvoite rajoittaa kantajan kykyä tiedottaa asiakkailleen Amazon Store ‑alustallaan olevista tarjouksista. Kantajan mukaan kyseinen velvoite yhtäältä aiheuttaa haittaa sen asiakkaille, koska nämä eivät sen vuoksi voi löytää helposti itseään eniten kiinnostavia tuotteita, ja toisaalta sen avulla ei voida vähentää kyseisessä asetuksessa tarkoitettua järjestelmäriskiä. Lisäksi kantaja katsoo, että profilointiin perustuvilla suosittelujärjestelmillä voidaan markkinoida pienten ja keskisuurten yritysten (pk-yritysten) tuotteita ja, jos tällaisia järjestelmiä ei olisi, kantajan olisi pakko markkinoida tunnetumpien yritysten tuotteita. Lisäksi kantaja väittää, että 26.4.2018 hyväksytystä komission tiedonannosta Euroopan parlamentille, neuvostolle, Euroopan talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle ”Eurooppalainen lähestymistapa disinformaation torjuntaan verkossa” (COM(2018) 236 final) ilmenee, että kyseisellä säännöksellä on pyritty varmistamaan, että yleisöllä on pääsy erilaisiin tietolähteisiin sosiaalisessa mediassa, sisällönjakopalveluissa tai hakupalveluissa. Kyseinen tavoite ei kuitenkaan ole merkityksellinen markkinapaikkojen kohdalla.
95
Asetuksen 2022/2065 38 artiklassa säädetään tältä osin, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien, jotka käyttävät suosittelujärjestelmiä, on tarjottava kussakin niiden suosittelujärjestelmässä vähintään yksi vaihtoehto, joka ei perustu profilointiin, sellaisena kuin se määritellään luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) (EUVL 2016, L 119, s. 1) 4 artiklan 4 alakohdassa.
96
Asetuksen 2016/679 4 artiklan 4 kohdan määritelmän mukaan profiloinnilla tarkoitetaan ”mitä tahansa henkilötietojen automaattista käsittelyä, jossa henkilötietoja käyttämällä arvioidaan luonnollisen henkilön tiettyjä henkilökohtaisia ominaisuuksia, erityisesti analysoidaan tai ennakoidaan piirteitä, jotka liittyvät kyseisen luonnollisen henkilön työsuoritukseen, taloudelliseen tilanteeseen, terveyteen, henkilökohtaisiin mieltymyksiin, kiinnostuksen kohteisiin, luotettavuuteen, käyttäytymiseen, sijaintiin tai liikkeisiin”.
97
Asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 70 perustelukappaleessa selitetään suosittelujärjestelmistä, että ”keskeinen osa verkkoalustan liiketoimintaa on tapa, jolla tietoja priorisoidaan ja esitetään sen verkkorajapinnalla, jotta voidaan helpottaa palvelun vastaanottajien pääsyä tietoihin ja optimoida se”, ja että ”tämä tapahtuu esimerkiksi siten, että tietoja ehdotetaan, järjestetään ja priorisoidaan algoritmisesti tai niitä tuodaan esille tekstin tai muiden visuaalisten esitystapojen avulla tai että vastaanottajien tarjoamia tietoja kuratoidaan muulla tavoin”. Kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa tuodaan niin ikään esille, että ”tällaisilla suosittelujärjestelmillä voi olla merkittävä vaikutus vastaanottajien kykyyn noutaa tietoja verkosta ja toimia vuorovaikutuksessa niiden kanssa, myös helpotettaessa asiaan liittyvien tietojen hakua palvelun vastaanottajille ja parannettaessa käyttäjäkokemusta”, ja että ”niillä on myös tärkeä rooli tiettyjen viestien amplifioinnissa, tiedon viraalissa levittämisessä ja verkkokäyttäytymisen stimuloinnissa”.
98
Ensinnäkin on korostettava, että asetuksen 2022/2065 38 artiklalla on tarkoitus antaa erittäin suurten verkkoalustojen palvelun vastaanottajille mahdollisuus valita jossain määrin tietoja, joita heille näytetään, kuten ilmenee kyseisen asetuksen johdanto-osan 70 perustelukappaleesta. Erityisesti kyseisen asetuksen 38 artiklassa vastaanottajille annetaan mahdollisuus siihen, että heille suositellaan vain tuotteita, joiden valintaan heidän yksilöllisten tietojensa kerääminen ei ole vaikuttanut.
99
Näissä olosuhteissa on todettava yhtäältä, ettei asetuksen 2022/2065 38 artiklalla estetä erittäin suurten verkkoalustojen palvelun vastaanottajia käyttämästä profilointiin perustuvaa suosittelujärjestelmää. Lisäksi vastaanottajille jää kyseisen säännöksen mukaisesti mahdollisuus profilointiin perustuvaan vaihtoehtoon, jos he eivät ole tyytyväisiä suosituksiin, joita heille on annettu ilman profilointia.
100
Tämän vuoksi on katsottava, että toisin kuin kantaja väittää, asetuksen 2022/2065 38 artiklasta ei aiheudu haittaa markkinapaikkojen kuluttajille.
101
Toisaalta on katsottava, että asetuksen 2022/2065 38 artiklalla vahvistetaan kuluttajien oikeuksia tarjoamalla heille mahdollisuus ilmaista heille ehdotettuihin tuotteisiin liittyvä valintansa. Kyseinen säännös on siis vähintäänkin omiaan edistämään korkeatasoista kuluttajansuojaa ja siten ehkäisemään järjestelmäriskiä kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla.
102
Toiseksi on korostettava, ettei se kantajan esille ottama seikka, jonka mukaan asetuksen 2022/2065 38 artikla suosii markkinapaikoilla suuria yrityksiä pk-yritysten kustannuksella, osoita, että markkinapaikkojen tarjoajien elinkeinovapautta olisi loukattu.
103
Lisäksi on todettava yhtäältä, että vaikka kannekirjelmän liitteessä A.2 olevasta taloustutkimuksesta (jäljempänä kantajan esittämä taloustutkimus) ilmenee, että profilointiin perustuvien suosittelujärjestelmien avulla voidaan kapean erikoisalan tuotteita markkinoida tehokkaammin, ei tällä voida selittää, mistä syystä suuret yritykset eivät pystyisi kehittämään tuotevalikoimassaan tällaisia erityiselle kohdeyleisölle tarkoitettuja tuotteita. Vaikka profilointiin perustuvat suosittelujärjestelmät olisivat eduksi kapean erikoisalan tuotteiden markkinoinnille, ei tämän perusteella voida päätellä, että kyseiset järjestelmät olisivat luonteensa puolesta eduksi pk-yrityksille.
104
Toisaalta on todettava, kuten komissio tuo olennaisin osin esille, ettei kantaja selitä, miksi markkinapaikat eivät pystyisi antamaan kuluttajille mahdollisuutta tehdä niiden rajapinnassa hakuja käyttäen hakuperusteita, joilla kapean erikoisalan tuotteita tunnistetaan.
105
Näin ollen kantaja ei osoita, että asetuksen 2022/2065 38 artiklasta aiheutuu merkittäviä kustannuksia pk-yrityksille ja sitä kautta markkinapaikkojen tarjoajille.
106
Kolmanneksi on todettava, ettei kantaja voi vedota tehokkaasti tiedonantoon COM(2018) 236, jonka komissio on yksin laatinut ja joka ei ole sitova, jotta sen perusteella voitaisiin kyseenalaistaa asetuksen 2022/2065 laillisuus. Sitä paitsi vaikka kyseisestä tiedonannosta ilmenee komission toivoneen, että verkkoalustojen käyttäjät voisivat käyttää ”työkaluja, jotka mahdollistavat räätälöidyn ja vuorovaikutteisen internet-kokemuksen, joka helpottaa sisällön löytämistä ja pääsyä eriäviä näkemyksiä edustaviin uutislähteisiin”, ja että siten voitaisiin torjua disinformaatiota, tämän perusteella ei voida päätellä, ettei kyseisen asetuksen 38 artikla voisi lisäksi parantaa kuluttajien saamia tietoja markkinapaikoilla.
107
Kolmantena kohtana kantaja väittää, että asetuksen 2022/2065 39 artikla johtaa ilmoittajien mainostoimintaan liittyvien luottamuksellisten tietojen paljastamiseen Amazon Store ‑alustalla. Kantaja päättelee tästä, että kyseinen alusta on vähemmän houkutteleva ilmoittajien kannalta erityisesti suhteessa verkkoalustoihin, joita ei ole nimetty erittäin suuriksi verkkoalustoiksi. Lisäksi kantaja väittää, että kyseisessä säännöksessä säädetyn velvoitteen täytäntöönpanosta aiheutuu suurempia kustannuksia kuin mitä komissio on vaikutustenarvioinnissaan arvioinut.
108
Kuten edellä tämän tuomion 87 kohdassa tuodaan esille, asetuksen 2022/2065 39 artiklassa säädetään siitä, että yleisölle on jaettava muun muassa seuraavia tietoja: mainoksen sisältö, mukaan lukien tuotteen, palvelun tai tuotemerkin nimi ja mainoksen kohde; luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jonka puolesta mainos esitetään; ajanjakso, jonka aikana mainos esitettiin; oliko mainos tarkoitettu esitettäväksi nimenomaisesti yhdelle tai useammalle tietylle palvelun vastaanottajien ryhmälle, ja jos oli, tärkeimmät tähän tarkoitukseen käytetyt parametrit, mukaan lukien tapauksen mukaan tärkeimmät parametrit, joilla yksi tai useampi tällaisista ryhmistä jätettiin mainoksen ulkopuolelle, ja saavutettujen palvelun vastaanottajien kokonaismäärä ja tarvittaessa yhteismäärät eriteltyinä kunkin jäsenvaltion osalta mainoksen nimenomaisena kohteena olleen vastaanottajien ryhmän tai ryhmien osalta.
109
Kantaja ei esitä kuitenkaan mitään seikkaa, joka voisi osoittaa, että asetuksen 2022/2065 39 artiklassa mainittujen tietojen jakamisella olisi kielteinen vaikutus siihen, miten houkuttelevana ilmoittajat Amazon Store ‑alustaa pitävät.
110
Kantajan esittämästä taloustutkimuksesta ilmenee nimittäin ainoastaan, että sisältöä, kohdentamista ja mainoksen tehokkuutta koskevat tiedot antavat ilmoittajan kilpailijoille mahdollisuuden jäljitellä ilmoittajan strategiaa. Kyseisessä tutkimuksessa täsmennetään tältä osin, että mainoksen ”tehokkuuteen” liittyvät tiedot ovat ”ratkaisevia”.
111
Osa tiedoista, kuten mainosten sisältöä koskevat tiedot, on kuitenkin jo luonteensa puolesta yleisön saatavissa asetuksen 2022/2065 39 artiklasta riippumatta. Kantaja ei esitä myöskään mitään perusteluja, jotka voisivat osoittaa, ettei kohdentamiseen liittyviä tietoja voida päätellä havainnoimalla kyseistä alustaa ja ottamalla huomioon asianomaisen mainoksen kohteena olevan tuotteen luonteen. Sitä paitsi kantaja ei luonnehdi kohdentamiseen liittyviä tietoja ratkaiseviksi, toisin kuin mainokseen tehokkuuteen liittyviä tietoja.
112
Mainoksen tehokkuuteen liittyvien tietojen osalta kantajan esittämässä taloustutkimuksessa viitataan vuodelta 1953 peräisin olevaan aiempaan taloustutkimukseen, jonka päätelmien sovellettavuudesta verkkoalustoihin ei ole varmuutta. Kantajan esittämässä tutkimuksessa ei myöskään täsmennetä, millä tavalla siinä määritellään mainoksen tehokkuus. Jos kantajan tarkoituksena on viitata asianomaisen mainoksen kohteena olevan tuotteen myynnin mahdolliseen kasvuun, on riittävää huomauttaa, ettei asetuksen 2022/2065 39 artiklassa säädetä tähän seikkaan liittyvien tietojen jakamisesta.
113
Neljäntenä kohtana kantaja väittää, että se velvoitetaan asetuksen 2022/2065 40 artiklan 4 ja 12 kohdassa jakamaan järjestelmäriskien tutkimista varten rajattomasti tietoja, joihin sisältyy myös luottamuksellisia tietoja, vaikka tällaisten riskien olemassaoloa ei ole osoitettu.
114
Asetuksen 2022/2065 40 artiklan 4 kohdan mukaisesti erittäin suurten verkkoalustojen on sijoittautumispaikan digitaalisten palvelujen koordinaattorin perustellusta pyynnöstä annettava pyynnössä täsmennetyn kohtuullisen ajan kuluessa kyseisen asetuksen 40 artiklan 8 kohdan vaatimukset täyttäville hyväksytyille tutkijoille pääsy tietoihin ainoastaan sellaista tutkimusta varten, joka edistää kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen järjestelmäriskien havaitsemista, tunnistamista ja ymmärtämistä unionissa sekä kyseisen asetuksen 35 artiklan mukaisten riskinvähentämistoimenpiteiden asianmukaisuuden, tehokkuuden ja vaikutusten arviointia.
115
Asetuksen 2022/2065 40 artiklan 8 kohdassa lueteltuihin edellytyksiin kuuluu, että tutkijoiden on osoitettava, että he pystyvät täyttämään kuhunkin pyyntöön liittyvät tietoturvaa ja luottamuksellisuutta koskevat erityisvaatimukset ja suojaamaan henkilötiedot. Lisäksi heidän on kuvattava pyynnössään tätä varten käyttöön ottamiaan asianmukaisia teknisiä ja organisatorisia toimenpiteitä.
116
Lisäksi asetuksen 2022/2065 40 artiklan 5 kohdassa täsmennetään, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajat voivat pyytää sijoittautumispaikan digitaalisten palvelujen koordinaattoria muuttamaan pyyntöä, jos ne katsovat, etteivät ne voi antaa pääsyä pyydettyihin tietoihin erityisesti siksi, että pääsyn antaminen tietoihin johtaisi merkittäviin haavoittuvuuksiin luottamuksellisten tietojen, erityisesti liikesalaisuuksien, suojaamisen kannalta.
117
Asetuksen 2022/2065 40 artiklan 12 kohdassa lisätään vielä, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien on annettava ilman aiheetonta viivytystä pääsy tietoihin, myös reaaliaikaisiin tietoihin, jos se on teknisesti mahdollista, edellyttäen, että tiedot ovat julkisesti käytettävissä niiden verkkorajapinnalla, niille tutkijoille, myös voittoa tavoittelemattomiin elimiin, järjestöihin tai yhdistyksiin kuuluville tutkijoille, jotka täyttävät kyseisen asetuksen 40 artiklan 8 kohdan b–e alakohdassa säädetyt edellytykset ja jotka käyttävät tietoja yksinomaan sellaisen tutkimuksen suorittamiseen, joka edistää järjestelmäriskien havaitsemista, tunnistamista ja ymmärtämistä unionissa kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
118
Kuten edellä tämän tuomion 77 kohdassa todetaan, tässä yhteydessä ensinnäkin markkinapaikat, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä yltää 45 miljoonaan, voivat aiheuttaa erilaisia järjestelmäriskejä, joita mainitaan asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdassa. Tästä seuraa, että toisin kuin kantaja väittää, kyseisen asetuksen 40 artikla, jonka tarkoituksena on auttaa tekemään järjestelmäriskien havaitsemista, tunnistamista ja ymmärtämistä edistäviä tutkimuksia, voi edesauttaa kyseisistä markkinapaikoista aiheutuvien järjestelmäriskien vähentämistä.
119
Toiseksi on korostettava, että asetuksen 2022/2065 40 artiklan 5 kohdassa säädetään erittäin suuren verkkoalustan tarjoajan mahdollisuudesta pyytää, että tietoihin pääsyä koskevaa pyyntöä muutetaan luottamuksellisten tietojen suojaamiseksi. Jos kyseisen tarjoajan olisi pyynnön muuttamisesta huolimatta toimitettava tällaisia tietoja, on todettava lisäksi, että asetuksen 2022/2065 40 artiklan 8 kohdassa velvoitetaan asianomaiset tutkijat osoittamaan, että he pystyvät säilyttämään saamiensa tietojen luottamuksellisuuden. Toisin kuin kantaja väittää, lainsäätäjällä ei ollut tässä yhteydessä velvollisuutta kuvata kyseisessä asetuksessa konkreettisia toimenpiteitä, joita tutkijoiden olisi toteutettava saamiensa tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseksi. Lainsäätäjä pystyi nimittäin vain velvoittamaan tutkijat yhtäältä osoittamaan, että he kykenisivät jokaisen tietopyynnön kohdalla säilyttämään kyseisen pyynnön kohteena olevien tietojen tietoturvan ja luottamuksellisuuden, ja toisaalta kuvaamaan itse tätä varten käyttöön ottamiaan teknisiä ja organisatorisia toimenpiteitä.
120
Viidentenä kohtava kantaja ja bevh väittävät, että asetuksen 2022/2065 34–43 artiklaan sisältyvien velvoitteiden täytäntöönpanosta aiheutuu markkinapaikkojen tarjoajille merkittäviä kustannuksia myös niiden tietojärjestelmiin tehtävien monitahoisten muutosten vuoksi. Kantaja ja bevh eivät kuitenkaan esitä minkäänlaista arviota näihin muutoksiin liittyvistä kustannuksista, eikä tätä seikkaa ilmene edes kantajan esittämästä taloustutkimuksesta. Lisäksi vaikka nämä kustannukset olisivat todellisuudessa huomattavia myös niille erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajille, joilla on käytettävissään laajasti resursseja, on korostettava, kuten edellä tämän tuomion 59 kohdassa todetaan, että kuluttajansuojaa koskevan tavoitteen tärkeydellä voidaan oikeuttaa tietyille talouden toimijoille koituvat huomattavankin epäedulliset taloudelliset seuraukset.
121
Näin ollen kantaja ja bevh eivät voi perustellusti väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta on ilmeisen soveltumaton kyseisen asetuksen tavoitteiden saavuttamiseen, eivätkä ne siten voi väittää myöskään, että se rikkoo perusoikeuskirjan 16 artiklaa.
122
Tämän vuoksi ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä, eikä sen tueksi vastauskirjelmässä esitettyjen tiettyjen argumenttien tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä, joiden täyttymisen komissio kiistää, ole tarpeen lausua.
b)
Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, joka koskee perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan rikkomista
123
Kantaja, jota bevh tukee, väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet, rikkoo perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohtaa. Kantajan mukaan kyseiset velvoitteet vaikuttavat merkittävästi sen toimintaan ja tämän vuoksi niillä loukataan kantajan omaisuudensuojaa.
124
Komissio, jota parlamentti, neuvosto ja BEUC tukevat, kiistää kantajan väitteet.
125
Perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan mukaan ”jokaisella on oikeus nauttia laillisesti hankkimastaan omaisuudesta sekä käyttää, luovuttaa ja testamentata sitä” eikä keneltäkään ”saa riistää hänen omaisuuttaan muutoin kuin yleisen edun sitä vaatiessa laissa säädetyissä tapauksissa ja laissa säädettyjen ehtojen mukaisesti ja siten, että hänelle suoritetaan kohtuullisessa ajassa oikeudenmukainen korvaus omaisuuden menetyksestä”. Kyseisessä artiklassa määrätään lisäksi, että ”omaisuuden käyttöä voidaan säännellä lailla siinä määrin kuin se on yleisen edun mukaan välttämätöntä”.
126
Perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdalla annettu suoja ulottuu varallisuusarvoisiin oikeuksiin, joista voidaan oikeusjärjestyksen perusteella johtaa saavutettu oikeusasema, joka mahdollistaa sen, että oikeuksien haltija käyttää niitä hyödykseen itsenäisesti (tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 34 kohta). Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut, ettei hallinnollisilla rasitteilla loukata omaisuudensuojaa (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 11.7.1989, Schräder HS Kraftfutter, 265/87, EU:C:1989:303, 16 ja 17 kohta).
127
Käsiteltävässä asiassa on todettava komission tavoin, ettei kantaja esitä mitään perusteluja sen väitteensä tueksi, jonka mukaan asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet loukkaavat kantajan omaisuudensuojaa.
128
Lisäksi on korostettava, että asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädetyt ja edellä tämän tuomion 52 kohdassa kuvatut velvoitteet asettavat toki hallinnollisia rasitteita erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajille, mutta ne eivät kuitenkaan vie näiltä palveluntarjoajilta kyseisiin alustoihin liittyvää omaisuudensuojaa. Lisäksi vaikka kyseisiä velvoitteita voitaisiin pitää asianomaisten palveluntarjoajien omaisuudensuojan loukkaamisena, on katsottava, että nämä loukkaukset olisivat joka tapauksessa perusteltuja vastaavista syistä kuin ne, jotka tuodaan esille edellä tämän tuomion 62–120 kohdassa perusoikeuskirjan 16 artiklan yhteydessä.
129
Tämän perusteella kantaja ja bevh eivät voi perustellusti väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta rikkoo perusoikeuskirjan 17 artiklaa.
130
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä.
c)
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa, joka koskee perusoikeuskirjan 20 artiklan rikkomista
131
Kantaja, jota bevh tukee, väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet, rikkoo perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Kantaja toteaa tältä osin, että kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa erityyppisiä verkkoalustoja kohdellaan samalla tavalla, samoin kuin verkossa toimivia hakukoneitakin, vaikka viimeksi mainitut, sosiaalinen media ja sisällönjakopalvelut aiheuttavat sellaisia erityisiä riskejä, joita markkinapaikat eivät aiheuta. Lisäksi kantaja väittää, että kyseisessä säännöksessä kohdellaan eri tavalla toisiinsa rinnastettavia tilanteita jättämällä sen soveltamisalan ulkopuolelle vähittäiskauppiaat ja markkinapaikat, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on alle 45 miljoonaa.
132
Komissio, jota parlamentti, neuvosto ja BEUC tukevat, kiistää kantajan väitteet.
133
Tältä osin on muistettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, joka vahvistetaan erityisesti perusoikeuskirjan 20 artiklassa, jonka mukaan kaikki ihmiset ovat yhdenvertaisia lain edessä.
134
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (tuomio 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio ym., C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 55 kohta ja tuomio 6.6.2023, O. G. (Eurooppalainen pidätysmääräys kolmannen maan kansalaisesta), C‑700/21, EU:C:2023:444, 42 kohta). Sen selvittämiseksi, onko kyseistä periaatetta loukattu, on käytettävä sen säännöksen tarkoitusta ja tavoitetta, jonka väitetään loukkaavan kyseistä periaatetta (ks. tuomio 6.9.2018, Piessevaux v. neuvosto, C‑454/17 P, ei julkaistu, EU:C:2018:680, 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
135
Lisäksi käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisella alalla, jolla unionin lainsäätäjällä on laaja harkintavalta, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan ainoastaan silloin, kun lainsäätäjä tekee mielivaltaisen tai selvästi epäasianmukaisen erottelun kyseessä olevan säännöstön tavoitteisiin nähden (ks. vastaavasti tuomio 14.7.2022, komissio v. VW ym., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 127 kohta ja tuomio 9.3.2023, Grossetête v. parlamentti, C‑714/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:187, 48 kohta).
136
Käsiteltävässä asiassa ensimmäisenä kohtana kantaja väittää, että yhtäältä markkinapaikat ja toisaalta sosiaalinen media, sisällönjakopalvelut ja verkossa toimivat hakukoneet eivät ole toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädettyjen velvoitteiden soveltamisen osalta. Kantaja tuo erityisesti esille, että kyseisillä velvoitteilla pyritään ehkäisemään riskejä, joita voi aiheutua sosiaalisesta mediasta, sisällönjakopalveluista ja verkossa toimivista hakukoneista muttei markkinapaikoista. Kantaja päättelee tästä, että kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohtaa sovelletaan virheellisesti viimeksi mainittuihin.
137
Ensimmäiseksi on kuitenkin korostettava, että – kuten edellä tämän tuomion 77 kohdasta ilmenee – markkinapaikoista, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä yltää 45 miljoonaan, voi aiheutua useita järjestelmäriskejä, joita mainitaan asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa.
138
Toiseksi siltä osin kuin kantaja väittää antamatta kuitenkaan tarkempaa selitystä, että ”monilla” asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädetyillä velvoitteilla ei voida suojata kuluttajaa tai ehkäistä väärennettyjen tai vaarallisten tuotteiden kauppaa, on riittävää tuoda esille, ettei kantaja erittele säännöksiä, joihin se viittaa. Lisäksi vaikka kantaja väittää niin ikään, ettei kyseisen asetuksen 38 artiklalla pystytä pienentämään sitä todennäköisyyttä, että kuluttajalle näytetään laittomia tuotteita koskevia myyntitarjouksia, on todettava, että kyseinen säännös auttaa kuitenkin vahvistamaan kuluttajien oikeuksia edellä tämän tuomion 101 kohdassa esille tuoduista syistä. Lisäksi edellä tämän tuomion 71–74 sekä 77 kohdasta ilmenee, että toisin kuin kantaja väittää, markkinapaikoista aiheutuvat riskit eivät missään tapauksessa rajoitu niihin riskeihin, joilla on kielteinen vaikutus kuluttajansuojaan, eivätkä riskeihin, jotka liittyvät väärennettyjen tai vaarallisten tuotteiden kauppaan.
139
Kolmanneksi kantaja väittää, että ”keskustelun, sisällön ja tiedon levittämisen” osalta markkinapaikkoja olisi kohdeltava samalla tavalla kuin pilvipalveluja (cloud computing) ja verkkoisännöintipalveluja, jotka eivät ole asetuksessa 2022/2065 tarkoitettuja verkkoalustoja ja joita kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohta ei tämän vuoksi koske.
140
Tältä osin on korostettava, että asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa täsmennetään, että ”pilvipalveluja tai verkkoisännöintipalveluja ei saisi pitää verkkoalustana, jos tiettyjen tietojen levittäminen yleisölle on tällaisten palvelujen vähäinen ja liitännäinen ominaisuus tai vähäinen toiminto”. Kantaja ei kuitenkaan kiistä sitä, että tiedon levittäminen yleisölle palvelun vastaanottajan pyynnöstä ei ole markkinapaikkojen vähäinen ja liitännäinen ominaisuus tai vähäinen toiminto. Näin ollen on katsottava, että kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohdassa, siltä osin kuin se koskee markkinapaikkoja muttei tiettyjä pilvipalveluja ja verkkoisännöintipalveluja, ei tehdä mielivaltaista tai selvästi epäasianmukaista erottelua kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa mainittujen järjestelmäriskien ehkäisemiseksi.
141
Tämän perusteella on katsottava, ettei asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta, siltä osin kuin sitä sovelletaan samalla niin markkinapaikkoihin, sosiaaliseen mediaan, sisällönjakopalveluihin kuin verkossa toimiviin hakukoneisiin, vaikuta ilmeisen soveltumattomalta kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa mainittujen järjestelmäriskien ehkäisemiseen.
142
Toisena kohtana kantaja tuo esiin, että kaikkia markkinapaikkojen tarjoajia olisi kohdeltava samalla tavalla niiden vastaanottajien kuukausittaisesta keskimäärästä riippumatta sovellettaessa asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädettyjä velvoitteita. Kantaja päättelee tästä, että kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohtaa sovelletaan virheellisesti markkinapaikan tarjoajiin, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on vähintään 45 miljoonaa.
143
Tältä osin kantaja katsoo ensinnäkin, että laittoman sisällön jakamiseen liittyvät riskit ovat suurempia pienillä markkinapaikoilla kuin suurilla ja että siten on paradoksaalista asettaa viimeksi mainittujen tarjoajille lisävelvoitteita. Kantaja tuo erityisesti esille, että laittomia tuotteita – kuten vaarallisia tai väärennettyjä tuotteita – myydään pääasiallisesti pienillä markkinapaikoilla, sosiaalisen median kautta tai pimeässä verkossa. Kantajan mukaan riski siitä, että tällaisia tuotteita voitaisiin kaupata suurilla markkinapaikoilla, on pieni. Kantaja lisää, että asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 72 perustelukappaleen mukaisesti kyseisessä asetuksessa asetetaan kaikille markkinapaikoille erilaisia velvoitteita, joilla pyritään estämään niitä ”myymästä tuotteita tai palveluja sovellettavien sääntöjen vastaisesti”. Kantaja päättelee tästä, että lainsäätäjä itse myöntää, että laittomien tuotteiden kauppaan liittyvät riskit eivät ole järjestelmäriskejä eivätkä ne kasva aktiivisten vastaanottajien määrän kasvaessa.
144
Kantaja myöntää kuitenkin yhtäältä, että markkinapaikkoja voidaan käyttää niiden koosta riippumatta vaarallisten tai laittomien tuotteiden kaupan helpottamiseen.
145
Toisaalta vaikka pidettäisiin toteen näytettynä, että kantaja tai muut markkinapaikkojen tarjoajat, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä yltää 45 miljoonaan, ovat tähän saakka valvoneet tehokkaasti alustoillaan jaettuja tietoja, tämä ei kuitenkaan sulje pois sitä mahdollisuutta, että näillä alustoilla voitaisiin näyttää tulevaisuudessa laitonta sisältöä suurelle määrälle ihmisiä, jos niiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä säilyy vähintään 45 miljoonassa. Kuten edellä tämän tuomion 73, 74 ja 77 kohdasta ilmenee, on siis katsottava, että markkinapaikalla, jonka vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on vähintään 45 miljoonaa, voidaan näyttää laitonta sisältöä merkittävälle osalle unionin väestöstä ja että siten siitä voi aiheutua asetuksen 2022/2065 34 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu järjestelmäriski.
146
Tämän perusteella on korostettava, kuten lainsäätäjä on tehnyt asetuksen 2022/2065 johdanto-osan 76 perustelukappaleessa, että markkinapaikat, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä yltää 45 miljoonaan, voivat aiheuttaa yhteiskunnallisia riskejä, jotka eroavat laajuudeltaan ja vaikutukseltaan pienempien alustojen aiheuttamista riskeistä.
147
Myöskään se kantajan esille ottama seikka, että asetuksessa 2022/2065 asetetaan kaikille markkinapaikoille velvoitteita ehkäistä vaarallisten tai laittomien tuotteiden kauppaa, ei ole riittävä osoittamaan, että markkinapaikoille, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä yltää 45 miljoonaan, asetetut lisävelvoitteet ovat ilmeisen soveltumattomia kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa mainittujen järjestelmäriskien ehkäisemiseen.
148
Toiseksi kantaja väittää, että vähintään 45 miljoonan vastaanottajan kuukausittaisen keskimäärän saavuttamiseksi erittäin suurten verkkoalustojen on käytännössä toimittava useissa jäsenvaltioissa. Kantaja päättelee tästä, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajille asetettuja velvoitteita ei sovelleta yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa toimiviin verkkoalustojen tarjoajiin myöskään siinä tapauksessa, että merkittävälle osalle kyseisen jäsenvaltion väestöstä näytetään näiden alustojen sisältöä. Kantaja tuo tältä osin esille, ettei kyseistä erilaista kohtelua voida oikeuttaa tiettyjen järjestelmäriskien, kuten luonteeltaan kansallisten demokraattisiin prosesseihin liittyvien riskien, ehkäisemisellä.
149
Yhtäältä kantaja ei kuitenkaan selitä, minkä vuoksi8 tietyt riskit olisivat luonteeltaan vain kansallisia, vaikka unionin tasolla on olemassa demokraattinen prosessi, kuten ilmenee SEU 10 artiklasta sekä SEUT 22 artiklan 2 kohdasta.
150
Toisaalta asetuksen 2022/2065 33 artiklan 2 kohdasta ja kyseisen asetuksen johdanto-osan 76 perustelukappaleesta ilmenee lainsäätäjän katsoneen, että verkkoalustasta saattaa aiheutua unionin laajuisia järjestelmäriskejä, jos sen vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on vähintään 10 prosenttia unionin väestöstä. On korostettava, että verkkoalustoista, jotka toimivat vain yhdessä jäsenvaltiossa ja joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on alle 45 miljoonaa, aiheutuu – vaikka merkittävälle osalle kyseisen jäsenvaltion väestöstä näytettäisiin niiden sisältöjä – unionin laajuisia järjestelmäriskejä vähemmän todennäköisesti kuin verkkoalustoista, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä on yli 45 miljoonaa.
151
Tämän vuoksi on katsottava, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa, siltä osin kuin sitä sovelletaan vain markkinapaikkoihin, joiden vastaanottajien kuukausittainen keskimäärä yltää 45 miljoonaan, ei tehdä mielivaltaista tai selvästi epäasianmukaista erottelua kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa mainittujen järjestelmäriskien ehkäisemiseksi.
152
Kolmantena kohtana kantaja esittää, että markkinapaikkojen tarjoajia olisi kohdeltava samalla tavalla kuin vähittäiskauppiaita, kun sovelletaan asetuksen 2022/2065 34–43 artiklassa säädettyjä velvoitteita. Kantaja toteaa nimittäin, ettei kyseisen asetuksen 33 artiklan 1 kohta koske vähittäiskauppiaita eli yrityksiä, jotka myyvät verkossa vain omia tuotteitaan, vaikka markkinapaikkojen tavoin myös niiden avulla kuluttajat voivat tehdä etäsopimuksia elinkeinonharjoittajan kanssa.
153
Yhtäältä verkkoalustoilla jaetaan kuitenkin palvelun vastaanottajan antamia tietoja, toisin kuin vähittäiskauppiaiden verkkosivustoilla. Vähittäiskauppiaiden verkkosivustoilla jaetaan lähtökohtaisesti vain niiden omia tietoja, mutta verkkoalustat voivat jakaa tietoja, jotka ovat peräisin hyvin suurelta määrältä henkilöitä. Kantajan esittämästä taloustutkimuksesta ilmeneekin, että useat miljoonat myyjät myyvät tuotteitaan Amazon Store ‑alustalla.
154
Tämän perusteella on tuotava esille, että vähittäiskauppiaista poiketen verkkoalustojen tarjoajat eivät välttämättä ole tietoisia kaikesta niiden alustoilla jaettavasta tiedosta. Lisäksi on tuotava esille, että tämän vuoksi niitä on vapautettu vastuusta, minkä laillisuutta kantaja ei ole riitauttanut. Asetuksen 2022/2065 6 artiklasta ilmenee, että kyseiset palveluntarjoajat eivät ole vastuussa palvelun vastaanottajan pyynnöstä tallennetuista tiedoista, edellyttäen, että palvelun tarjoaja ei ole saanut tietoa laittomasta toiminnasta tai laittomasta sisällöstä. Kyseisen asetuksen 8 artiklassa lisätään tältä osin, että näille palveluntarjoajille ei saa asettaa yleistä velvoitetta valvoa siirtämiään tai tallentamiaan tietoja eikä velvoitetta pyrkiä aktiivisesti saamaan selville laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita.
155
Siten on huomautettava, että vähittäiskauppiaista poiketen suurten verkkoalustojen tarjoajat voivat edesauttaa tietämättään laittoman sisällön jakamista ilman, että niille syntyisi tästä vastuu.
156
Toisaalta komissio on tuonut esille vaikutustenarvioinnissaan, että ”suurimpien verkkoalustojen, kuten sosiaalisen median tai verkossa toimivien markkinapaikkojen, ainutlaatuinen tilanne muodostaa merkittävän tekijän havaittujen ongelmien kannalta”; että ”suhteellisen pienelle määrälle verkkoalustoja keskittyy hyvin suuri määrää käyttäjiä, niin kuluttajia kuin elinkeinonharjoittajia”, ja että ”erittäin suuret alustat aiheuttavat suuremman yhteiskunnallisen ja taloudellisen riskin, sillä niistä on tullut tosiasiallisesti julkista tilaa ja niillä on systeeminen asema miljoonien kansalaisten ja yritysten kannalta”. Komissio on huomauttanut niin ikään, että ”toisin sanoen niillä on selvästi merkittävämpi vaikutus yhteiskuntaan ja yhtenäismarkkinoihin kuin pienemmillä alustoilla, koska ne tavoittavat laajemman yleisön”. Komissio on tuonut siten esille, että erittäin suurilla verkkoalustoilla on merkittävä asema samalla kertaa niin kuluttajien kuin kyseisillä alustoilla tuotteitaan myyvien myyjien kannalta. On riidatonta, ettei vähittäiskauppiailla ole tällaista asemaa ainakaan kyseisten myyjien kannalta.
157
Tämän perusteella on katsottava, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdassa, siltä osin kuin sitä sovelletaan markkinapaikkoihin muttei vähittäiskauppiaisiin, ei tehdä mielivaltaista tai selvästi epäasianmukaista erottelua kyseisen asetuksen 34 artiklan 1 kohdassa mainittujen järjestelmäriskien ehkäisemiseksi.
158
Tämän perusteella kantaja ja bevh eivät voi perustellusti väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta rikkoo perusoikeuskirjan 20 artiklaa.
159
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on tämän vuoksi hylättävä.
d)
Ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa, joka koskee perusoikeuskirjan 11 artiklan 1 kohdan rikkomista
160
Kantaja, jota bevh tukee, väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 38 artiklassa säädetty velvoite, loukkaa perusoikeuskirjan 11 artiklan 1 kohdassa vahvistettuja sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta. Kantaja tuo nimittäin esille, että kyseisen velvoitteen mukaan kussakin suosittelujärjestelmässä on tarjottava yksi vaihtoehto, joka ei perustu profilointiin. Sen mukaan kyseinen velvoite loukkaa siis markkinapaikkojen kaupallista sananvapautta siltä osin kuin se estää niitä näyttämästä kuluttajalle tuotteita, joilla on tälle eniten merkitystä. Lisäksi velvoite haittaa markkinapaikoilla toimivien ulkopuolisten myyjien kykyä markkinoida tuotteitaan tehokkaasti ja olla yhteydessä asiakkaisiinsa. Kyseinen velvoite ei ole perusteltu asianomaisessa asetuksessa mainittujen järjestelmäriskien ehkäisemiseksi.
161
Komissio, jota parlamentti, neuvosto ja BEUC tukevat, kiistää kantajan väitteet.
162
Perusoikeuskirjan 11 artiklan 1 kohdan mukaan jokaisella on oikeus sananvapauteen. Tämä oikeus sisältää mielipiteenvapauden sekä vapauden vastaanottaa ja levittää tietoja tai ajatuksia viranomaisten siihen puuttumatta ja alueellisista rajoista riippumatta.
163
Perusoikeuskirjan selityksissä täsmennetään, että perusoikeuskirjan 11 artikla vastaa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 10 artiklaa.
164
Tältä osin on muistettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklaa, jolla suojataan sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta, sovelletaan erityisesti elinkeinonharjoittajan muun muassa mainoksissa levittämiin kaupallisiin tietoihin (ks. tuomio 3.2.2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
165
Kuten edellä tämän tuomion 95 kohdassa muistutetaan, asetuksen 2022/2065 38 artiklassa säädetään, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien, jotka käyttävät suosittelujärjestelmiä, on tarjottava kussakin niiden suosittelujärjestelmässä vähintään yksi vaihtoehto, joka ei perustu profilointiin.
166
Tältä osin on tuotava yhtäältä esille, ettei kantaja selitä, minkä vuoksi asetuksen 2022/2065 38 artikla, jota sovelletaan vain erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajiin, voisi rajoittaa tapaa, jolla markkinapaikalla tuotteitaan kauppaavat myyjät voivat esittää kaupallisia tietojaan, kuten mainoksiaan. Kantajan ei näin ollen ole perusteltua väittää, että kyseisellä säännöksellä loukataan edellä mainittujen myyjien sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta.
167
Toisaalta on tuotava esille, että asetuksen 2022/2065 38 artiklalla, siltä osin kuin siinä velvoitetaan erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajat tarjoamaan kussakin niiden suosittelujärjestelmässä vähintään yksi vaihtoehto, joka ei perustu profilointiin, rajoitetaan tapaa, jolla kyseiset verkkoalustojen tarjoajat voivat esittää niiden alustoilla myytäviä tuotteita silloin, jos vastaanottaja valitsee kyseisen vaihtoehdon.
168
Asetuksen 2022/2065 38 artiklalla ei siis loukata markkinapaikkojen sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta.
169
On kuitenkin muistettava, etteivät perusoikeuskirjan 11 artiklassa vahvistetut oikeudet ole ehdottomia, vaan ne on suhteutettava siihen tehtävään, joka niillä on yhteiskunnassa (tuomio 6.10.2020, Privacy International, C‑623/17, EU:C:2020:790, 63 kohta). Kuten edellä tämän tuomion 55 kohdasta ilmenee, näiden oikeuksien rajoituksista on säädettävä lailla sekä niiden keskeistä sisältöä kunnioittaen, ja näiden rajoitusten on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisesti välttämättömiä ja vastattava tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
170
Käsiteltävässä asiassa ei ole ensinnäkään riitautettu sitä, että asetuksen 2022/2065 38 artiklaan perustuvasta rajoituksesta säädetään säädöksellä ja siten sen on katsottava olevan lailla säädetty.
171
Toiseksi erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien sananvapauden ja tiedonvälityksen vapauden keskeiseen sisältöön ei kajota. Yhtäältä asetuksen 2022/2065 38 artiklaan ei nimittäin sisälly säännöksiä, joilla rajoitettaisiin kyseisille palveluntarjoajille kuuluvaa vapautta esittää alustoillaan myytäviä tuotteita suosittelujärjestelmässä, joka ei perustu profilointiin. Toisaalta kyseisellä säännöksellä ei kielletä näitä palveluntarjoajia tarjoamasta profilointiin perustuvia suosittelujärjestelmiä, edellyttäen että ne tarjoavat lisäksi kussakin järjestelmässä vaihtoehdon, joka ei perustu profilointiin.
172
Kolmanneksi asetuksen 2022/2065 38 artiklaan perustuvalla rajoituksella on unionin tunnustama yleisen edun mukainen tavoite. Kuten edellä tämän tuomion 101 kohdassa tuodaan esille, kyseinen säännös voi nimittäin edistää perusoikeuskirjan 38 artiklassa vahvistettua korkeatasoista kuluttajansuojaa.
173
Neljänneksi kyseisen vapauden rajoittamisen oikeasuhteisuudesta on korostettava, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklan 2 kappaletta koskevasta Euroopan ihmissoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että asianomaisilla viranomaisilla on tietty harkintavalta silloin, kun ne päättävät sellaisen ehdottoman tärkeän yhteiskunnallisen tarpeen olemassaolosta, jolla sananvapauden rajoittaminen voidaan oikeuttaa. Tämän oikeuskäytännön mukaan tämä on erityisen välttämätöntä kaupallisissa asioissa ja etenkin niin monitahoisella ja vaihtelevalla alalla kuin mainonta (ks. vastaavasti tuomio 3.2.2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, 91 kohta).
174
Tältä osin on korostettava, että asetuksen 2022/2065 38 artiklaan sisältyvä velvollisuus tarjota kussakin suosittelujärjestelmässä vähintään yksi vaihtoehto, joka ei perustu profilointiin, juontuu erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien kaupallisen sananvapauden ja kuluttajansuojan keskinäisestä tasapainottamisesta. Lainsäätäjä saattoi siis katsoa laajaa harkintavaltaansa ylittämättä, että kuluttajansuoja edellytti, että kuluttajilla on mahdollisuus käyttää niin halutessaan jokaisessa erittäin suurilla verkkoalustoilla käytetyssä suosittelujärjestelmässä vaihtoehtoa, joka ei perustu profilointiin.
175
Tämän perusteella on katsottava, ettei kantajan ja bevh:n ole perusteltua väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta rikkoo perusoikeuskirjan 11 artiklaa.
176
Ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa on siis hylättävä.
e)
Ensimmäisen kanneperusteen viides osa, joka koskee perusoikeuskirjan 7 artiklan rikkomista
177
Kantaja, jota bevh tukee, väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 39 artiklassa sekä 40 artiklan 4 ja 12 kohdassa säädetyt velvoitteet, rikkoo perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettua luottamuksellisten tietojen suojaa. Sen mukaan yhtäältä kyseisen asetuksen 39 artiklassa mainittujen tietojen paljastaminen yleisölle voisi näet aiheuttaa markkinapaikkojen tarjoajille merkittävää liiketoiminnallista haittaa. Toisaalta kyseisen asetuksen 40 artiklan 4 ja 12 kohta voisivat johtaa siihen, että tutkijoille toimitetaan suuri määrä tietoja. Kyseisessä artiklassa ei myöskään säädetä riittäviä takeita kyseisten tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseksi. Kyseisen asetuksen 39 artikla tai 40 artiklan 4 ja 12 kohta eivät kumpikaan ole perusteltuja kyseisessä asetuksessa tarkoitettujen järjestelmäriskien ehkäisemiseksi.
178
Komissio, jota parlamentti, neuvosto ja BEUC tukevat, kiistää kantajan väitteet.
179
Perusoikeuskirjan 7 artiklan mukaan jokaisella on oikeus siihen, että hänen yksityis- ja perhe-elämäänsä, kotiaan sekä viestejään kunnioitetaan.
180
Perusoikeuskirjan selitysten mukaan 7 artiklassa turvatut oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa turvattuja oikeuksia. Tästä seuraa, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaisesti näihin oikeuksiin voidaan laillisesti tehdä ainoastaan ne rajoitukset, jotka on sallittu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa.
181
Tältä osin on muistettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei yksityiselämän käsitteestä suljeta pois luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden ammatti- tai liiketoimintaa (ks. vastaavasti tuomio 14.2.2008, Varec, C‑450/06, EU:C:2008:91, 48 kohta ja tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 126 kohta).
182
Kuten edellä tämän tuomion 87 kohdasta ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa asetuksen 2022/2065 39 artiklassa säädetään yhtäältä, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien on koottava ja asetettava julkisesti saataville rekisteri, joka sisältää niiden mainontaan liittyviä tietoja, koko sen ajan, jolloin alustalla esitetään asianomaisia mainoksia ja yhden vuoden ajan sen jälkeen, kun asianomaiset mainokset viimeksi esitettiin. Kyseisessä säännöksessä täsmennetään lisäksi, että näiden palveluntarjoajien on varmistettava, ettei kyseinen rekisteri sisällä sellaisten palvelun vastaanottajien henkilötietoja, joille mainos esitettiin tai olisi voitu esittää.
183
Toisaalta edellä tämän tuomion 114 ja 117 kohdasta ilmenee, että asetuksen 2022/2065 40 artiklan 4 ja 12 kohdassa säädetään, että erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajat saattavat joutua toimittamaan hyväksytyille tutkijoille erilaisia tietoja, myös luottamuksellisia tietoja, sijoittautumispaikan digitaalisten palvelujen koordinaattorin perustellusta pyynnöstä.
184
Tämän perusteella on todettava, että asetuksen 2022/2065 39 artikla ja 40 artiklan 4 ja 12 kohta, siltä osin kuin ne velvoittavat erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajat antamaan mahdollisesti luottamuksellisia tietoja, rajoittavat perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettua oikeutta yksityiselämän kunnioittamiseen.
185
Perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistetut oikeudet eivät kuitenkaan ole ehdottomia, vaan ne on suhteutettava siihen tehtävään, joka niillä on yhteiskunnassa (ks. tuomio 16.7.2020, Facebook Ireland ja Schrems, C‑311/18, EU:C:2020:559, 172 kohta ja tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 134 kohta). Kuten edellä tämän tuomion 55 kohdasta ilmenee, näiden oikeuksien rajoituksista on säädettävä lailla sekä niiden keskeistä sisältöä kunnioittaen, ja näiden rajoitusten on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisesti välttämättömiä ja vastattava tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
186
Ensimmäiseksi on todettava, että käsiteltävässä asiassa ei ole riitautettu sitä, että asetuksen 2022/2065 39 artiklaan ja 40 artiklan 4 ja 12 kohtaan perustuvista rajoituksista säädetään säädöksellä ja että siten niiden on katsottava olevan lailla säädettyjä.
187
Toiseksi on todettava, ettei erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien yksityiselämän kunnioittamista koskevan oikeuden keskeiseen sisältöön kajota.
188
Ensinnäkin asetuksen 2022/2065 39 artiklassa säädetään nimittäin tietojen antamisesta vain rajoitetun ajan ja vain rajatulta osalta markkinapaikkojen taloudellista toimintaa. Tältä osin kantaja itse myöntää, että sen mainostulot ovat vain 7 prosenttia sen kaikista tuloista. Kuten edellä tämän tuomion 110 ja 112 kohdassa tuodaan esille, kyseisessä säännöksessä ei säädetä mainoksen tehokkuuteen liittyvien tietojen antamisesta, ja kantajan mukaan nämä tiedot ovat liiketoiminnallisesti arkaluonteisimpia. Lisäksi osa näistä tiedoista, kuten mainonnan sisältöön ja kyseisten mainosten kohteina oleviin tuotteisiin ja tuotemerkkeihin liittyvät tiedot, eivät ole luottamuksellisia. Samassa säännöksessä suljetaan pois sellaisten palvelun vastaanottajien kaikki henkilötiedot, joille kyseisiä mainoksia on esitetty.
189
Kantaja on tosin väittänyt vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen, että asetuksen 2022/2065 39 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa edellytetään sen luonnollisen henkilön henkilöllisyyden paljastamista, jonka lukuun mainosta on esitetty ja joka on maksanut mainoksesta. On kuitenkin todettava, ettei tällaisten tietojen paljastaminen yksinään anna mahdollisuutta saada kuva asianomaisen henkilön yksityis- ja perhe-elämästä. Näin ollen ei vaikuta siltä, että pelkkä mainostajan henkilöllisyyden paljastaminen voisi loukata perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettujen oikeuksien keskeistä sisältöä (ks. vastaavasti ja analogisesti lausunto 1/15 (EU–Kanada-PNR-sopimus), 26.7.2017, EU:C:2017:592, 150 ja 151 kohta; tuomio 22.11.2022, Luxembourg Business Registers, C‑37/20 ja C‑601/20, EU:C:2022:912, 50–52 kohta ja tuomio 21.3.2024, Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, 80 ja 81 kohta).
190
Toiseksi asetuksen 2022/2065 40 artiklan 4 ja 12 kohdan mukaisesti tietoja on toimitettava vain sijoittautumispaikan digitaalisten palvelujen koordinaattorin perustellusta pyynnöstä sellaisten hyväksyttyjen tutkijoiden käyttöön, jotka ovat osoittaneet kyseisen asetuksen 40 artiklan 8 kohdan d alakohdan mukaisesti pystyvänsä täyttämään tietoturvaa ja luottamuksellisuutta koskevat erityisvaatimukset.
191
Kolmanneksi on todettava, että suhteellisuusperiaatteen osalta on varmistettava ensinnäkin, että asetuksen 2022/2065 39 artiklassa ja 40 artiklan 4 ja 12 kohdassa säädetyt velvoitteet soveltuvat unionin tunnustaman yleisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseen; toiseksi, että mainituista velvoitteista mahdollisesti aiheutuva puuttuminen yksityiselämän kunnioittamista koskevaan perusoikeuteen rajoittuu täysin välttämättömään siinä mielessä, että päämäärää ei voitaisi kohtuudella saavuttaa yhtä tehokkaasti muilla tätä oikeutta vähemmän rajoittavilla keinoilla, ja kolmanneksi – mikäli näin todella on – ettei tämä puuttuminen ole suhteeton eikä siitä aiheudu suhteetonta haittaa mainittuun päämäärään nähden, mikä edellyttää erityisesti tämän päämäärän merkityksen ja mainitun puuttumisen vakavuuden punnintaa (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 139 kohta). Tältä osin on kuitenkin muistettava, että yksityiselämään puuttumista koskeva oikeus saattaa ulottua laajemmalle ammatti- tai liiketoiminnan osalta kuin muissa tapauksissa (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2002, Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, 29 kohta ja tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 127 kohta).
192
Ensinnäkin toisin kuin bevh väittää, asetuksen 2022/2065 39 artiklasta ja 40 artiklan 4 ja 12 kohdasta johtuvat rajoitukset soveltuvat unionin tunnustaman yleisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseen. Kuten edellä tämän tuomion 89 ja 118 kohdassa tuodaan esille, kyseisillä säännöksillä pyritään nimittäin vähentämään järjestelmäriskejä etenkin perusoikeuskirjan 38 artiklassa vahvistetun korkeatasoisen kuluttajansuojan edistämiseksi.
193
Toiseksi kuten edellä tämän tuomion 86–89 kohdasta ilmenee, kantajan esille ottamilla asetuksen 2022/2065 39 artiklalle vaihtoehtoisilla toimenpiteillä ei voida saavuttaa samantasoista kuluttajansuojaa.
194
Kantaja ei esitä myöskään mitään muuta todistetta, joka osoittaisi, että asetuksen 2022/2065 39 artiklalla ylitetään se, mikä on ehdottoman välttämätöntä, jotta kuluttajat saavat tietoja erittäin suurilla verkkoalustoilla näytettävistä mainoksista ja myös niistä mainoksista, joita heille ei näytetä, kun huomioon otetaan käytetyt kohdentamisparametrit, ja jotta kuluttajille selviäisivät syyt, joiden vuoksi kyseiset parametrit huomioon ottaen heille näytetään tiettyjä mainoksia pikemmin kuin toisia. Kantaja ei esitä myöskään todistetta, joka osoittaisi kyseisen säännöksen ylittävän sen, mikä on ehdottoman välttämätöntä, jotta tiedotusvälineet ja kuluttajansuojajärjestöt pystyvät valvomaan erittäin suurilla verkkoalustoilla näytettäviä mainoksia etenkin laittomien tuotteiden tai tietyille henkilöille, kuten alaikäisille, sopimattomien tuotteiden markkinoinnin ehkäisemiseksi.
195
Kantaja ei esitä myöskään mitään todistetta, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että asetuksen 2022/2065 40 artiklan 4 ja 12 kohta ylittävät sen, mikä on ehdottoman välttämätöntä järjestelmäriskien havaitsemiseksi, tunnistamiseksi ja ymmärtämiseksi unionissa. Kantaja ei myöskään vetoa sellaisten kyseiselle säännökselle vaihtoehtoisten toimenpiteiden olemassaoloon, joilla tämä tavoite voitaisiin saavuttaa.
196
Kolmanneksi kuten edellä tämän tuomion 111 ja 188 kohdassa tuodaan esille, on huomautettava yhtäältä, että asetuksen 2022/2065 39 artiklan nojalla annettavat tiedot koskevat vain rajattua osaa markkinapaikkojen taloudellisesta toiminnasta. Lisäksi osa näitä tiedoista, kuten mainosten sisältöön ja kyseisten mainosten kohteena oleviin tuotteisiin ja tuotemerkkeihin liittyvät tiedot, ei ole luottamuksellista, eivätkä mainoksen tehokkuuteen liittyvät tiedot, jotka ovat kantajan mukaan kaupalliselta kannalta kaikista arkaluonteisimpia, kuulu kyseisen säännöksen nojalla annettaviin tietoihin.
197
Siltä osin kuin kantaja on ottanut istunnossa esille asetuksen 2022/2065 39 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettujen luonnollisten henkilöiden henkilöllisyyden paljastamisen, on huomautettava lisäksi, että henkilöllisyyden paljastaminen koskee vain mainostajia, jotka ovat päättäneet julkaista mainoksia erittäin suurella verkkoalustalla. Edellä mainitusta säännöksestä ilmenee samoin, ettei rekisteriin sisälly luonnollista henkilöä koskevia tietoja, jos mainosta on esittänyt ja sen on maksanut oikeushenkilö. Mainostajien on siis edelleen mahdollista perustaa oikeushenkilö, jotta heidän ei tarvitse paljastaa henkilöllisyyttään.
198
Toisaalta asetuksen 2022/2065 40 artiklan 4 ja 12 kohdassa säädetään tietojen toimittamisesta tietyissä tapauksissa vain hyväksytyille tutkijoille niin, että tietojen mahdollinen luottamuksellisuus säilyy.
199
Lisäksi unionin tuomioistuin on korostanut oikeuskäytännössään elinkeinonharjoittajiin nähden heikommassa asemassa olevien kuluttajien suojelun muodostaman yleisen edun luonnetta ja merkityksellisyyttä (ks. tuomio 3.4.2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuluttajien suojaamisen tavoite on sitäkin tärkeämpi sellaisten kantajan kaltaisten erittäin suurten verkkoalustojen tarjoajien kohdalla, jotka – kuten edellä tämän tuomion 77 kohdassa tuodaan esille – voivat aiheuttaa yhteiskunnalle järjestelmäriskejä.
200
Näissä olosuhteissa on katsottava, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdalla, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 39 artiklassa ja 40 artiklan 4 ja 12 kohdassa säädetyt velvoitteet, ei puututa suhteettomasti perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettuun yksityiselämän kunnioittamista koskevaan oikeuteen eikä siitä aiheudu liian suuria haittoja tavoiteltuihin päämääriin nähden.
201
Tämän perusteella kantaja ja bevh eivät voi perustellusti väittää, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta rikkoo perusoikeuskirjan 7 artiklaa.
202
Bevh väittää vielä, että asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohta loukkaa perusoikeuskirjan 8 artiklalla suojattua henkilötietojen suojaa, siltä osin kuin siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 39 artiklassa säädetyt velvoitteet. Bevh:n mukaan viimeksi mainitun säännöksen mukaisesti annettaviin tietoihin sisältyy ”sen henkilön henkilöllisyys tai tieto siitä oikeushenkilöstä, jonka lukuun kyseistä mainosta näytetään ja joka on mainoksen maksanut”. On riittävää todeta, että henkilötiedot voivat koskea vain luonnollisia henkilöitä, eivät oikeushenkilöitä, kuten ilmenee perusoikeuskirjan selityksistä sekä yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivistä 95/46/EY (EYVL 1995, L 281, s. 31), johon kyseisissä selityksissä viitataan. Lisäksi vaikka bevh:n tarkoituksena olisi ollut viitata vain asetuksen 2022/2065 39 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettuihin luonnollisiin henkilöihin, on tuotava esille, että perusoikeuskirjan 8 artiklan rikkominen olisi joka tapauksessa poissuljettua edellä tämän tuomion 189 ja 197 kohdassa esitetyistä syistä.
203
Ensimmäisen kanneperusteen viides osa on tämän vuoksi hylättävä, eikä sen tueksi vastauskirjelmässä esitettyjen tiettyjen argumenttien tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä, joiden täyttymisen komissio kiistää, ole tarpeen lausua.
204
Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
B Toinen kanneperuste, jonka mukaan asetuksen 2022/2065 38 artikla on lainvastainen, ja kolmas kanneperuste, jonka mukaan asetuksen 2022/2065 39 artikla on lainvastainen
205
Kantaja väittää toisessa ja kolmannessa kanneperusteessaan, että asetuksen 2022/2065 38 ja 39 artikla ovat lainvastaisia.
206
Kantajan mukaan toisen ja kolmannen kanneperusteen yhteydessä esitetyt argumentit on ymmärrettävä esitettävän myös ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä.
207
Kuten edellä tämän tuomion 19 ja 31 kohdassa tuodaan esille, kantaja väittää erityisesti ensimmäisessä kanneperusteessaan asetuksen 2022/2065 33 artiklan 1 kohdan olevan lainvastainen sillä perusteella, että siinä asetetaan tietyille markkinapaikoille kyseisen asetuksen 34–43 artiklassa säädetyt velvoitteet, jotka ovat niin ikään lainvastaisia. Kantajan vastauksen 32 kohdasta ilmenee, että ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esitetyt kyseisen asetuksen 38 ja 39 artiklaa koskevat argumentit on katsottava esitetyn myös toisen ja kolmannen kanneperusteen yhteydessä sekä päinvastoin.
208
Tästä seuraa, että koska ensimmäinen kanneperuste on hylätty perusteettomana, tämän vuoksi myös toinen ja kolmas kanneperuste on hylättävä, eikä niiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä, joiden täyttymisen komissio, parlamentti, neuvosto ja BEUC kiistävät, ole tarpeen lausua.
209
Kaiken edellä esitetyn perusteella kanne on hylättävä kokonaisuudessaan, eikä toisen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä, joiden täyttymisen komissio kiistää, ole tarpeen lausua.
IV Oikeudenkäyntikulut
210
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti, välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.
211
Lisäksi työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Parlamentti ja neuvosto vastaavat siis kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
212
Työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdan mukaan BEUC ja bevh vastaavat samoin kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu seitsemäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Amazon EU Sàrl vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.
3)
Euroopan parlamentti, Euroopan unionin neuvosto, Euroopan kuluttajaliitto (BEUC) ja Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh) vastaavat kukin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Papasavvas
Kowalik-Bańczyk
Buttigieg
Dimitrakopoulos
Ricziová
Julistettiin Luxemburgissa 19 päivänä marraskuuta 2025.
[allekirjoitukset]
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.