62024CJ0590
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)
22 päivänä tammikuuta 2026 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Julkisia hankintoja koskevat sopimuksentekomenettelyt – Direktiivi 2014/23 – Konsessiosopimusten sopimuspuolten valinta – Direktiivi 2014/24 – Poissulkemisperusteet – Kansallinen säännöstö, jolla perustetaan julkisen sektorin kumppanirekisteri – Vaatimus sellaisen henkilön puolueettomuudesta, jolla on valtuus merkitä julkisen sektorin kumppani kyseiseen rekisteriin – Seuraamusmaksun määrääminen kyseisen vaatimuksen noudattamatta jättämisen vuoksi – Automaattinen poissulkeminen osallistumisesta julkisiin hankintoihin, jos kyseistä seuraamusmaksua ei makseta – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artikla – Seuraamuksen rikosoikeudellinen luonne – Seuraamuksen ennakoitavuus ja oikeasuhteisuus – Oikeusvarmuuden periaate
Asiassa C‑590/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovakian ylin yleinen tuomioistuin) on esittänyt 3.9.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 10.9.2024, saadakseen ennakkoratkaisun rikosasiassa, jossa vastaajina ovat
AK Dlhopolec s.r.o.,
MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o.,
A. B. ja
X. Y.,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Spineanu-Matei, kolmannen jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos (esittelevä tuomari), joka hoitaa kahdeksannen jaoston tuomarin tehtäviä, ja tuomari S. Rodin,
julkisasiamies: J. Kokott,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
X. Y., A. B., AK Dlhopolec s.r.o. ja MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o., edustajanaan Z. Klúzová, advokátka,
–
Slovakian hallitus, asiamiehinään E. V. Larišová ja A. Lukáčik,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään A. Biolan, R. Lindenthal ja G. Wils,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 26, SEUT 49 ja SEUT 114 artiklan, Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 49 artiklan, käyttöoikeussopimusten tekemisestä 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/23/EU (EUVL 2014, L 94, s. 1) 3, 38 ja 41 artiklan, julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/24/EU (EUVL 2014, L 94, s. 65) 57 ja 58 artiklan sekä oikeusvarmuuden periaatteen tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, joka koskee menettelyä, jonka tarkoituksena on seuraamusmaksun määrääminen AK Dlhopolec s.r.o:lle (jäljempänä Dlhopolec), MABONEX SLOVAKIA spol. s r.o:lle (jäljempänä Mabonex Slovakia) sekä A. B:lle ja X. Y:lle, jotka ovat Mabonex Slovakian johtajia (jäljempänä kaikki yhdessä Dlhopolec ym.), väitetystä velvollisuuksien rikkomisesta Slovakiassa, joka liittyy Mabonex Slovakian rekisteröimiseen julkisen sektorin kumppaneiden rekisteriin (jäljempänä RPVS-rekisteri).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
3
Perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 ja 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1.   Ketään ei saa pitää syyllisenä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä rikos kansallisen lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan. Rikoksesta ei saa määrätä sen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta. Jos rikoksen teon jälkeen laissa säädetään lievemmästä rangaistuksesta, sitä on sovellettava.
– –
3.   Rangaistus ei saa olla epäsuhteessa rikoksen vakavuuteen.”
Direktiivi 2014/23
4
Direktiivin 2014/23 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Yhdenvertaisen kohtelun, syrjimättömyyden ja avoimuuden periaate”. säädetään seuraavaa:
”1.   Hankintaviranomaisten ja hankintayksiköiden on kohdeltava talouden toimijoita yhdenvertaisesti ja syrjimättä sekä noudatettava avointa ja oikeasuhteista toimintatapaa.
Käyttöoikeussopimuksen [eli konsessiosopimuksen] tekomenettelyä, mukaan lukien sopimuksen ennakoitua arvoa, suunniteltaessa ei saa pyrkiä sen jättämiseen tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tai aiheettomasti suosimaan tai saattamaan epäedulliseen asemaan tiettyjä talouden toimijoita tai tiettyjä rakennusurakoita, tavaroita tai palveluja.
2.   Hankintaviranomaisten ja hankintayksiköiden on pyrittävä varmistamaan sopimuksen tekomenettelyn ja sopimuksen toteuttamisen avoimuus 28 artiklaa noudattaen.”
5
Kyseisen direktiivin 38 artikla, jonka otsikko on ”Ehdokkaiden valinta ja laadullinen arviointi”, sisältää muun muassa perusteet konsessiosopimusten tekomenettelyjen ulkopuolelle jättämiselle.
6
Kyseisen direktiivin 41 artiklassa säädetään konsessiosopimusten tekoperusteista.
Direktiivi 2014/24
7
18 artiklan 1 kohdassa säädetään, että hankintaviranomaisten on kohdeltava talouden toimijoita yhdenvertaisesti ja syrjimättä sekä noudatettava avointa ja oikeasuhteista toimintatapaa.
8
Direktiivin 2014/24 57 artiklassa säädetään perusteista, joiden nojalla talouden toimija on suljettava pois hankintamenettelystä. Kyseisen direktiivin 58 artiklassa säädetään tällaiseen menettelyyn osallistumista koskevista valintaperusteista.
Slovakian oikeus
RPVS-laki
9
Julkisen sektorin kumppanirekisteristä ja eräiden muiden lakien muuttamisesta 25.10.2016 annetun lain nro 315/2016 (zákon č. 315/2016 Z. z. o registri partnerov verejného sektora a o zmene a doplnení niektorých zákonov; jäljempänä RPVS-laki) 13 §:n 1 momentissa, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, säädetään seuraavaa:
”Jos [RPVS-rekisteriin] rekisteröintiä koskeva hakemus sisältää virheellisiä tai epätäydellisiä tietoja tosiasiallisesta omistajasta ja edunsaajasta tai viranhaltijoista 4 §:n 4 momentin f kohdassa tarkoitetussa merkityksessä, jos velvollisuutta hakea tosiasiallista omistajaa ja edunsaajaa koskevien [RPVS-rekisteriin] merkittyjen tietojen muutosta 9 §:n 1 momentissa säädetyssä määräajassa ei ole noudatettu tai jos 19 §:ssä säädettyä kieltoa rikotaan, rekisteröintiviranomainen määrää
a)
julkisen sektorin kumppanille seuraamusmaksun, jonka määrä vastaa julkisen sektorin kumppanin saamaa taloudellista etua; jos taloudellinen etu ei ole määritettävissä, rekisteröintiviranomaisen on määrättävä seuraamusmaksu, jonka määrä on 10 000–1 000 000 euroa
b)
henkilölle, joka on johdantolauseessa tarkoitetun rikkomisen ajankohtana julkisen sektorin kumppanin sääntömääräinen elin tai sääntömääräisen elimen jäsen, 10 000–100 000 euron suuruisen seuraamusmaksun; sääntömääräisen elimen jäsenet ovat yhteisvastuullisesti vastuussa edellisessä virkkeessä säädetyn seuraamusmaksun maksamisesta.
– –”
10
Kyseisen lain 13 §:n 2 momentin mukaan rekisteröintiviranomainen poistaa RPVS-rekisteristä rekisteröidyn julkisen sektorin kumppanin, jos se on määrännyt seuraamusmaksun, josta on tullut lainvoimainen, koska velvollisuutta hakea kyseiseen rekisteriin merkityn tosiasiallisen omistajan ja edunsaajan tietojen muutoksen rekisteröintiä ei ole noudatettu laissa säädetyssä määräajassa tai koska kyseisen lain 19 §:n mukaista kieltoa on rikottu eikä seuraamusmaksua ole maksettu tuomioistuimen asettamassa määräajassa.
11
Saman lain 13 §:n 4 momentin mukaan rekisteröintiviranomainen määrää valtuutetulle henkilölle 10 000–100 000 euron suuruisen seuraamusmaksun, jos tämä rikkoo RPVS-lain 19 §:ssä tarkoitettua kieltoa.
12
RPVS-lain 13 §:n 5 momentin ensimmäisen virkkeen nojalla valtuutettu henkilö on vastuussa julkisen sektorin kumppanin sääntömääräisenä elimenä toimivalle henkilölle määrätyn seuraamusmaksun maksamisesta.
13
Kyseisen lain 13 §:n 6 momentissa säädetään, että rekisteröintiviranomainen ottaa seuraamusmaksua määrätessään huomioon muun muassa rikkomisen luonteen, vakavuuden, tekotavan ja seuraukset.
14
Kyseisen lain 13a §:ssä kielletään julkisen sektorin kumppanin rekisteröiminen RPVS-rekisteriin kahden vuoden ajan siitä päivästä lukien, jona se poistettiin kyseisestä rekisteristä.
15
RPVS-lain 14 §:ssä säädetään, että päätös, jolla määrätään seuraamusmaksu kyseisen lain 13 §:n 2 momentissa tarkoitetuista syistä, on samalla kauppakoodeksin (obchodný zákonník) 13a §:n mukainen poissulkemista koskeva päätös. Julkisen sektorin kumppanin, joka on poistettu RPVS-rekisteristä, sääntömääräinen elin tai sääntömääräisen elimen jäsenet voidaan sulkea pois. Poissulkemista koskevasta päätöksestä seuraa, että poissuljetut sääntömääräisen elimen jäsenet eivät voi toimia sääntömääräisen elimen tai valvontaelimen jäseninä yhtiöissä tai osuuskunnissa kolmen vuoden ajan siitä päivästä lähtien, jona päätöksestä tuli lainvoimainen.
16
Julkisen sektorin yksiköllä, joka sopimuksen osapuolena tarjoaa varoja tai omaisuutta, omaisuuteen liittyviä oikeuksia tai muita varallisuusoikeuksia julkisen sektorin kumppanille, on kyseisen lain 15 §:n nojalla oikeus päättää sopimus siitä päivästä lähtien, jona seuraamusmaksua koskeva päätös tulee lainvoimaiseksi.
17
Saman lain 19 §:n c kohdan mukaan ”valtuutetulla henkilöllä ei ole oikeutta toteuttaa tämän lain mukaisia toimia, jos – – hän on missä tahansa sellaisessa suhteessa julkisen sektorin kumppaniin tai sen elinten jäseniin, joka voisi vaarantaa hänen puolueettomuutensa, erityisesti silloin, kun kyseessä on henkilö- tai varallisuussuhde; suhteella, joka on omiaan vaarantamaan valtuutetun henkilön puolueettomuuden, ei tarkoiteta valtuutetun henkilön ja julkisen sektorin kumppanin välistä suhdetta silloin, kun valtuutettu henkilö harjoittaa toimintaansa erityissäännösten nojalla”.
Laki julkisista hankinnoista
18
Julkisista hankinnoista ja tiettyjen lakien muuttamisesta ja täydentämisestä 18.11.2015 annetun lain nro 343/2015 (zákon č. 343/2015 Z. z. o verejnom obstarávaní a o zmene a doplnení niektorých zákonov) 11 §:n 1 momentin mukaan, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, RPVS-rekisteröinti on edellytys sille, että talouden toimija voi osallistua hankintamenettelyyn tarjoajana tai tarjoajan alihankkijana.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
19
RPVS-laissa edellytetään, että kyseiseen rekisteriin merkitään luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, jotka haluavat pitää yllä varallisuussuhteita julkisen sektorin kanssa ja jotka saavat näin ollen julkisia varoja, myös unionin varoja, muun muassa tekemällä julkisen sektorin kanssa sopimuksen, jonka suoritusten arvo ylittää kyseisessä laissa säädetyt kynnysarvot. Kyseinen laki määrittelee ”julkisen sektorin kumppaniksi” kaikki henkilöt, jotka aikovat sitoutua tällaisiin varallisuussuhteisiin julkisen sektorin eri yksiköiden kanssa. RPVS-rekisteriin sisällytettäviin tietoihin kuuluvat julkisen sektorin kumppanin tosiasiallista omistajaa ja edunsaajaa koskevat tiedot. RPVS-lailla pyritään nimittäin varmistamaan julkisen sektorin oikeussuhteiden avoimuus varmistamalla niiden yksiköiden omistus- ja hallintorakenteen julkistaminen, joilla on taloudellisia suhteita julkiseen sektoriin.
20
Voidakseen rekisteröityä RPVS-rekisteriin julkisen sektorin kumppanin on käännyttävä ”valtuutetun henkilön” eli asianmukaista huolellisuusvelvoitetta noudattavan riippumattoman henkilön (muun muassa asianajajan tai notaarin) puoleen, jonka on varmistettava kyseisen julkisen sektorin kumppanin tosiasiallisen omistajan ja edunsaajan tunnistaminen ja joka tämän varmistuksen jälkeen hakee kyseisen kumppanin merkitsemistä RPVS-rekisteriin.
21
RPVS-lain 13 §:n nojalla Okresný súd Žilina (Žilinan piirioikeus, Slovakia) määräsi 3.10.2022 ja 21.2.2023 antamillaan määräyksillä Mabonex Slovakialle julkisen sektorin kumppanina 20000 euron seuraamusmaksun, johtajille A. B. ja X. Y. yhteisvastuullisesti 10000 euron seuraamusmaksun, koska he olivat toimineet kyseisen yhtiön nimissä sen sääntömääräisenä elimenä, sekä Dlhopolecille valtuutettuna henkilönä 20000 euron seuraamusmaksun.
22
Kyseinen tuomioistuin katsoi, että kun otetaan huomioon julkisen sektorin kumppanin yhden johtajan ja valtuutetun henkilön johtajan, jotka olivat kolmannen yhtiön osakkaita ja johtajia, välinen suhde, oli olemassa objektiivisia seikkoja, jotka olivat omiaan kyseenalaistamaan RPVS-lain 19 §:n c kohdassa tarkoitetun valtuutetun henkilön puolueettomuuden.
23
Dlhopolec ym. valittivat näistä määräyksistä Krajský súd v Žilineen (Žilinan alueellinen tuomioistuin, Slovakia), joka hylkäsi kyseiset valitukset 18.7.2023 antamallaan määräyksellä. Tämän jälkeen ne tekivät kassaatiovalituksen kyseisestä määräyksestä Najvyšší súd Slovenskej republikyyn (Slovakian ylin yleinen tuomioistuin), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
24
Kyseinen tuomioistuin selittää ensinnäkin, että tutkiakseen valtuutetun henkilön puolueettomuutta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja muutoksenhakutuomioistuin ovat tukeutuneet oikeuskäytäntöön, joka koskee tuomareiden puolueettomuuden arviointia heidän esteellisyyttään koskevissa menettelyissä.
25
Toiseksi se täsmentää, että vaikka kassaatiovalituksen tarkoituksena on riitauttaa RPVS-lain 13 §:n nojalla määrätyn seuraamusmaksun laillisuus, on otettava huomioon myös muut oikeudelliset seuraukset, joita tällaisesta seuraamuksesta voi aiheutua julkisen sektorin kumppanille, sääntömääräisen elimen tehtäviä hoitaville henkilöille sekä valtuutetulle henkilölle.
26
Julkisen sektorin kumppani poistetaan RPVS-rekisteristä, kun sille määrätty seuraamusmaksu on tullut lainvoimaiseksi eikä sitä ole maksettu toimivaltaisen tuomioistuimen asettamassa määräajassa. Lisäksi valtuutettu henkilö on yhteisvastuullisesti vastuussa julkisen sektorin kumppanin sääntömääräisenä elimenä toimivalle henkilölle määrätyn seuraamusmaksun maksamisesta. Lisäksi julkisen sektorin kumppanin mahdollinen poistaminen RPVS-rekisteristä voi johtaa siihen, että asianomaiset henkilöt eivät saa toimia yhtiön sääntömääräisen elimen jäseninä kolmen vuoden ajan. Lopuksi julkisen sektorin yksiköllä, joka luovuttaa julkisen sektorin kumppanille varoja tai tavaroita, on oikeus päättää julkisen sektorin kumppanin kanssa allekirjoitettu sopimus, kun seuraamusmaksun määräämistä koskevasta päätöksestä tulee lainvoimainen.
27
Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että merkitseminen RPVS-rekisteriin on edellytys sille, että talouden toimija voi osallistua julkisia hankintoja koskevan lain 11 §:n 1 momentin mukaisesti hankintamenettelyyn tarjoajana tai tarjoajan alihankkijana. Koska kyseisellä lailla on saatettu muun muassa direktiivit 2014/23 ja 2014/24 osaksi Slovakian oikeusjärjestystä ja koska sitä sovelletaan sekä sellaisten hankintasopimusten tekemiseen, joiden ennakoitu arvo ylittää näissä direktiiveissä vahvistetut kynnysarvot, että sellaisten hankintasopimusten tekemiseen, joiden arvo ei ylitä näitä kynnysarvoja, kysymys julkisen sektorin kumppanin merkitsemisestä RPVS-rekisteriin tai sen mahdollisesta poistamisesta kyseisestä rekisteristä kuuluu suoraan unionin oikeudessa säänneltyjen julkisia hankintoja koskevien sääntöjen soveltamisalaan.
28
Neljänneksi kyseinen tuomioistuin toteaa, että kun luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä ei ole merkitty RPVS-rekisteriin tai kahden vuoden ajan seurauksena määrätyn rekisteristä poistamisen jälkeen, asianomainen luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ei voi muodostaa varallisuussuhteita julkisen sektorin kanssa, saada rahoitusta eurooppalaisista rahastoista (Euroopan maatalouden tukirahastoa lukuun ottamatta) eikä tehdä tarjousta julkiseen sektoriin kuuluvan yksikön kanssa tehtävän sopimuksen solmimiseksi, jos sopimuksen arvo ylittää RPVS-laissa vahvistetun kynnysarvon. Tällaiset kiellot, jotka johtuvat seuraamusmaksujen määräämisestä ja niistä mahdollisesti aiheutuvista oikeudellisista seurauksista, merkitsevät lisäksi elinkeinovapauden käyttämisen, tavaroiden ja pääomien vapaan liikkuvuuden sekä palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksia unionissa. Se täsmentää lisäksi, että Slovakian tasavallassa on kaksi järjestelmää, joilla tunnistetaan talouden toimijan tosiasialliset omistajat ja edunsaajat, nimittäin järjestelmä, joka perustuu rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY ja komission direktiivin 2006/70/EY kumoamisesta 20.5.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/849 (EUVL 2015, L 141, s. 73) saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä annettuun lakiin, ja järjestelmä, joka perustuu RPVS-lakiin. Näin ollen ei ole käytännössä poissuljettua, että tosiasiallinen omistaja ja edunsaaja on näiden kahden lain mukaan eri henkilö, mikä olisi ongelmallista.
29
Viidenneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon RPVS-lain rikkomisen luonne ja siitä seuraavan seuraamuksen ankaruus, kyseinen seuraamus on luonteeltaan rikosoikeudellinen seuraamus ja se on näin ollen määrättävä laillisuusperiaatetta ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta noudattaen, sellaisina kuin ne on vahvistettu perusoikeuskirjan 49 artiklassa.
30
Se katsoo näin ollen, että kolmeen ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettavat vastaukset ovat ratkaisevia sen arvioimiseksi, onko mahdollinen poistaminen RPVS-rekisteristä toissijaisena seurauksena julkisen sektorin kumppanille määrätyn seuraamusmaksun maksamatta jättämisestä sisämarkkinoiden toimintaa ja julkisia hankintoja koskevan unionin oikeuden mukaista.
31
Kyseinen tuomioistuin katsoo lisäksi, että kolmanteen, neljänteen ja viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen annettavan vastauksen perusteella on mahdollista arvioida, voidaanko seuraamusmaksun määräämistä ja siitä mahdollisesti aiheutuvia toissijaisia seurauksia pitää seuraamusten kohteena olevien henkilöiden kannalta ennakoitavissa olevina ja oikeasuhteisina ja siten unionin oikeudessa vahvistettujen seuraamusten alalla sovellettavien periaatteiden mukaisina. Tältä osin RPVS-lain säännöksissä yksilöidyt epätarkkuudet ja epäjohdonmukaisuudet vaikuttavat erityisen ongelmallisilta silloin, kun – kuten pääasiassa – julkisen sektorin kumppanin julkisen sektorin kanssa harjoittamasta liiketoiminnasta saama ”taloudellinen etu” on negatiivinen.
32
Näin ollen RPVS-lain 13 §:n 6 momentista seuraa, että määrätessään seuraamusmaksua rekisteröintiviranomainen ottaa huomioon erityisesti RPVS-rekisteriin merkitsemistä koskevan velvollisuuden laiminlyönnin luonteen, vakavuuden, tekotavan ja seuraukset. Kyseistä säännöstä sovelletaan kuitenkin vain silloin, kun julkisen sektorin kumppanin saamaa taloudellista etua on mahdotonta määrittää. Lisäksi on niin, että kun tämä etu voidaan määrittää, kyseisen lain 13 §:n 1 momentissa edellytetään, että seuraamusmaksu määrätään tämän edun määrää vastaavaan määrään saakka ottamatta mitenkään huomioon tosiseikkoja, jotka johtavat seuraamusmaksun määräämiseen, ja ilman, että määrättävän seuraamusmaksun määrälle olisi säädetty ylärajaa. Lopuksi ainoastaan se, miten kansalliset tuomioistuimet tulkitsevat kyseisen lain perusteluja, antaa viitteitä siitä, miten taloudellisen edun käsite olisi ymmärrettävä.
33
Kuudennen ennakkoratkaisukysymyksen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että RPVS-lain 19 §:n c kohdassa ei säädetä sen suhteen tai yhteyden laatua, luonnetta, kestoa tai läheisyyttä koskevista täsmällisistä kriteereistä, joka voisi herättää epäilyjä valtuutetun henkilön puolueettomuudesta, ja että kyseisessä säännöksessä annetaan seuraamuksen määräävälle rekisteröintiviranomaiselle laaja harkintavalta. Kyseinen tuomioistuin pohtii näin ollen, voidaanko pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen seuraamusmaksun määräämistä pitää ennakoitavissa olevana ja oikeasuhteisena sekä siten unionin oikeudessa ja erityisesti perusoikeuskirjan 49 artiklassa vahvistettujen seuraamusten alalla sovellettavien periaatteiden mukaisena.
34
Tässä tilanteessa Najvyšší správny súd Slovenskej republiky päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko SEUT 26 artiklaa, luettuna yhdessä SEUT 49 ja SEUT 114 artiklan kanssa, ja [direktiivin 2014/24] 57 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 58 artiklan kanssa, ja [direktiivin 2014/23] 3 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 38 ja 41 artiklan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiselle säännöstölle, jossa RPVS-lain 13 §:ssä tarkoitetun seuraamusmaksun määrääminen ja sen maksamatta jättäminen johtavat siihen, että mahdollisuus tehdä sopimuksia ja konsessiosopimuksia julkisen sektorin kanssa (hankintamenettelyn tulosten perusteella tai sellaisen menettelyn ulkopuolella) poissuljetaan ainoastaan sillä perustella, että kyseinen toimija poistetaan [RPVS-rekisteristä]?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko SEUT 26 artiklaa, luettuna yhdessä SEUT 49 artiklan ja SEUT 114 artiklan kanssa, ja [direktiivin 2014/24/EU] 57 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 58 artiklan kanssa, ja [direktiivin 2014/23/EU] 3 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 38 ja 41 artiklan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdassa tarkoitetun sellaisen seuraamusmaksun määräämiselle, jonka maksamatta jättäminen voi johtaa poistamiseen [RPVS-rekisteristä]?
3)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko [perusoikeuskirjan] 49 artiklaa ja siitä seuraavaa rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jonka mukaan julkisen sektorin kumppanille määrätyn seuraamusmaksun maksamatta jättämiseen liittyy automaattisesti tämän kumppanin poistaminen [RPVS-rekisteristä] ja mahdottomuus merkitä sitä [RPVS-rekisteriin] kahden vuoden ajan poistamisesta lähtien, ilman mahdollisuutta ottaa huomioon rikkomisen vakavuus, siihen liittyvät yksilölliset olosuhteet ja seuraamusmaksun maksamatta jättämisen syyt?
4)
Onko perusoikeuskirjan 49 artiklaa ja rangaistuksen oikeasuhteisuuden periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jonka mukaan julkisen sektorin kumppanille seuraamusmaksun määräävä viranomainen määrää automaattisesti [julkisen sektorin kumppanin saamaa] taloudellista etua vastaavan seuraamusmaksun ilman, että se voisi tehdä eroa seuraamusten perusteena olevien rikkomisten välillä, ja ilman, että se voi ottaa huomioon muita (seuraamuksen) kielteisiä oikeudellisia vaikutuksia, joita seuraamusmaksun kohteena olevalle henkilölle mahdollisesti aiheutuu seuraamusmaksun määräämisen jälkeen?
5)
Onko perusoikeuskirjan 49 artiklaa sekä laillisuusperiaatetta ja rangaistuksen oikeasuhteisuuden periaatetta sekä oikeusvarmuuden periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jonka mukaan seuraamusmaksu määräytyy [julkisen sektorin kumppanin saaman] taloudellisen edun perusteella, vaikka lainsäädännössä itsessään ei nimenomaisesti ole määritetty perustekijöitä, joiden avulla tämä etu voidaan määrittää, eikä varsinkaan tämän taloudellisen hyödyn laskentapohjaa eikä ajanjaksoa, jona se on saatu?
6)
Onko perusoikeuskirjan 49 artiklaa sekä rikosoikeudellista laillisuusperiaatetta ja oikeusvarmuuden periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä käsiteltävässä asiassa kyseessä olevalle lainsäädännölle, jonka mukaan seuraamuksen määräämisen oikeudellisena perusteena on valtuutetun henkilön puolueettomuutta koskevan vaatimuksen noudattamatta jättäminen täsmentämättä kuitenkaan tarkemmin arviointiperusteita, joiden nojalla puolueettomuutta on arvioitava?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Unionin tuomioistuimen toimivalta
35
Slovakian hallitus väittää ensisijaisesti, ettei unionin tuomioistuin ole toimivaltainen vastaamaan nyt käsiteltävään ennakkoratkaisupyyntöön. Yksikään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yksilöimistä unionin oikeuden aloista ei nimittäin koske RPVS-lakia, jolla – kuten kyseinen tuomioistuin itsekin toteaa – ei ole saatettu mitään unionin oikeuden toimea osaksi Slovakian oikeusjärjestystä.
36
Kyseinen hallitus väittää tältä osin ensinnäkin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tyytyy viittaamaan hyvin epätäsmällisesti siihen, että julkisia hankintoja koskevan unionin säännöstön ja ennakkoratkaisupyynnön kohteen välillä on yhteys. Kyseinen tuomioistuin tukeutuu joka tapauksessa virheelliseen oikeudelliseen arviointiin niiden seurausten osalta, joita RPVS-lailla voisi olla kyseisen säännöstön kannalta.
37
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät tiedot, jotka koskevat Slovakian rahanpesun torjuntaa koskevaa lainsäädäntöä, eivät sellaisinaan voi osoittaa riittävää yhteyttä direktiiviin 2015/849. Slovakian hallituksen mukaan pääasia ei sitä paitsi koske mitenkään kyseisen direktiivin tulkintaa.
38
Kyseinen hallitus katsoo lopuksi, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mitenkään täsmennä niitä näkökohtia, joiden perusteella se on päätellyt, että RPVS-lailla rajoitetaan perusvapauksien käyttämistä, ja ettei se täsmennä, että pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön yhteydessä olisi kyse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin oikeuden soveltamisesta.
39
Tästä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin voi SEUT 267 artiklaan perustuvaa ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tulkita unionin oikeutta ainoastaan sille annetun toimivallan rajoissa (tuomio 4.9.2025, AW T, C‑225/22, EU:C:2025:649, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Ensinnäkin direktiivin 2015/849 sovellettavuudesta on riittävää todeta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt unionin tuomioistuimelle mitään kyseisen direktiivin tulkintaa koskevaa kysymystä ja että ennakkoratkaisupyyntöön vastaamiseksi sitä ei ole tarpeen tulkita. Slovakian tasavallan tältä osin esittämillä väitteillä ei siten ole vaikutusta siihen, onko unionin tuomioistuin toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisupyyntöön.
41
Toiseksi siitä, onko julkisia hankintoja koskevan unionin säännöstön ja ennakkoratkaisupyynnön kohteen välillä riittävä yhteys, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että jokaisen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka haluaa pitää yllä varallisuussuhteita julkisen sektorin kanssa ja muun muassa tehdä sopimuksen hankintamenettelyssä, on silloin, kun varallisuutta koskevan suorituksen arvo ylittää sovellettavassa laissa vahvistetun kynnysarvon, oltava merkittynä RPVS-rekisteriin vähintään sen sopimuksen keston ajan, joka on tehty julkisen sektorin kanssa.
42
Kyseinen tuomioistuin lisää, että RPVS-lailla muutettiin julkisista hankinnoista annettua lakia, jolla saatettiin muun muassa direktiivit 2014/23 ja 2014/24 osaksi Slovakian oikeusjärjestystä.
43
Unionin tuomioistuimen presidentin 22.10.2024 ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle osoittaman tietopyynnön johdosta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvisti lisäksi, että tietyt Mabonex Slovakian toteuttamat liiketoimet, joiden laskut on otettu huomioon laskettaessa taloudellista etua, jonka kyseinen yhtiö on saanut, pääasiassa kyseessä olevan seuraamusmaksun määräämistä varten, on toteutettu sellaisten sopimusten perusteella, jotka on tehty julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyissä, joista säädetään direktiivien 2014/23 ja 2014/24 täytäntöön panemiseksi annetussa kansallisessa lainsäädännössä.
44
Näiden seikkojen perusteella on todettava, että ennakkoratkaisupyynnön kohteen ja direktiivien 2014/23 ja 2014/24 välillä on riittävä yhteys. Tätä päätelmää ei horjuta se, että – kuten Slovakian hallitus väittää – ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin olisi tulkinnut virheellisesti seurauksia, joita RPVS-lailla on julkisia hankintoja koskevan Slovakian lainsäädännön kannalta, koska tämä arviointi kuuluu kansallisen oikeuden tulkintaan, jota unionin tuomioistuin ei voi kyseenalaistaa ennakkoratkaisumenettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 30.10.2025, Attal et Associés, C‑321/24, EU:C:2025:836, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Kolmanneksi tämän tuomion 40–42 kohdassa tarkasteltujen seikkojen perusteella voidaan myös katsoa, että toisin kuin Slovakian hallitus väittää, pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”unionin oikeuden soveltamista” (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2024, protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Erityisesti on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tämän tuomion 41 kohdassa mieleen palautettujen tietojen mukaan rekisteröityminen RPVS-rekisteriin on välttämätön edellytys sille, että talouden toimija voi tehdä sopimuksen hankintamenettelyssä. Tällaisen rekisteröinnin puuttuminen on siten peruste sulkea toimija pois tällaisesta hankinnasta. On kuitenkin todettava, että vaikka direktiivin 2014/24 57 artiklassa luetellaan tyhjentävästi poissulkemisperusteet, tämä ei poista jäsenvaltioiden mahdollisuutta pitää voimassa tai antaa aineellisia sääntöjä, joiden tarkoituksena on muun muassa taata julkisten hankintojen alalla se, että noudatetaan direktiivin 2014/24 18 artiklan 1 kohdassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta samoin kuin tämän edellyttämää avoimuusperiaatetta, jotka velvoittavat hankintaviranomaisia kaikissa tällaisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyissä ja jotka muodostavat julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyistä annettujen unionin direktiivien perustan, edellyttäen, että suhteellisuusperiaatetta noudatetaan (ks. vastaavasti tuomio 19.5.2009, Assitur, C‑538/07, EU:C:2009:317, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen sekä tuomio 15.9.2022, J. Sch. Omnibusunternehmen ja K. Reisen, C‑416/21, EU:C:2022:689, 58 kohta).
47
Näin ollen on katsottava, että vaatiessaan RPVS-rekisteröintiä RPVS-lain mukaisesti, minkä perusteella pääasiassa kyseessä olevat seuraamusmaksut on määrätty, Slovakian tasavalta on käyttänyt harkinta- tai arviointivaltaansa, joka on erottamaton osa unionin oikeuden toimella luotua järjestelmää, mikä vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan merkitsee, että kyseinen jäsenvaltio soveltaa unionin oikeutta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä (ks. vastaavasti tuomio 19.11.2019, TSN ja AKT, C‑609/17 ja C‑610/17, EU:C:2019:981, 50 kohta sekä tuomio 29.7.2024, protectus, C‑185/23, EU:C:2024:657, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
48
Neljänneksi Slovakian tasavallan väite, jonka mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei mitenkään täsmennä niitä näkökohtia, joiden perusteella se on päätellyt, että RPVS-lailla rajoitetaan perusvapauksien käyttämistä, on väite tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta, eikä sillä voi olla vaikutusta arviointiin, joka koskee unionin tuomioistuimen toimivaltaa vastata ennakkoratkaisupyyntöön.
49
Edellä esitetystä seuraa, että unionin tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisupyyntöön.
Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
50
Slovakian hallitus väittää ensinnäkin, että ensimmäinen, toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta, koska ne ovat luonteeltaan abstrakteja eivätkä ne ole merkityksellisiä pääasian ratkaisemisen kannalta.
51
Kyseinen hallitus toteaa lähinnä, että Mabonex Slovakiaa ei ole poistettu RPVS-rekisteristä RPVS-lain 13 §:n 2 momentin nojalla, vaan päinvastoin, hallituksen unionin tuomioistuimelle esittämien kirjallisten huomautusten jättämispäivänä yhtiö on edelleen kyseissä rekisterissä. Se korostaa myös, että sen jälkeen, kun mainittu yhtiö on maksanut sille määrätyn seuraamusmaksun toimivaltaisen tuomioistuimen asettamassa määräajassa, tällaista rekisteristä poistamista ei voida enää tehdä kyseisen säännöksen perusteella. Ensimmäinen, toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys koskevat kuitenkin yksinomaan nyt poissuljettua tilannetta, jossa ”[Mabonex Slovakian] mahdollinen poistaminen RPVS-rekisteristä on toissijainen seuraus siitä, ettei julkisen sektorin kumppanille määrättyä seuraamusmaksua ole maksettu”, ja ne on näin ollen jätettävä tutkimatta.
52
Toiseksi Slovakian hallitus väittää, että neljänteen ja viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen annettavalla vastauksella ei ole merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta. Toisin kuin nämä kysymykset näyttävät viittaavan, Mabonex Slovakialle ei nimittäin ole määrätty seuraamusmaksua, joka vastaisi RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisessä osassa tarkoitettua saadun taloudellisen edun määrää, koska rekisteröinnistä vastaava viranomainen on todellisuudessa määrännyt kyseiselle yhtiölle seuraamusmaksun kyseisen 13 §:n 1 momentin a kohdan toisen osan perusteella, koska tällaista taloudellista etua ei ole voitu määrittää, koska kyseisen yhtiön taloudellinen tulos oli negatiivinen.
53
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita nämä tarvitsevat ratkaistakseen käsiteltävikseen saatetun asian (tuomio 21.3.2024, Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
54
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on myös niin, että unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten yhteistyön puitteissa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisen unionin oikeuden tulkinnan tarve edellyttää, että kansallinen tuomioistuin noudattaa tunnollisesti ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevia vaatimuksia, jotka on mainittu nimenomaisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa (tuomio 21.3.2024, Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näistä vaatimuksista muistutetaan myös Euroopan unionin tuomioistuimen kansallisia tuomioistuimia varten laatimien ennakkoratkaisupyyntöjen tekemistä koskevien suositusten (EUVL 2019, C 380, s. 1) 13, 15 ja 16 kohdassa, jotka sisältyvät nyttemmin Euroopan unionin tuomioistuimen kansallisille tuomioistuimille ennakkoratkaisupyyntöjen tekemisestä antamien suositusten (EUVL C, C/2024/6008) 13, 15 ja 16 kohtaan.
55
Niinpä työjärjestyksen 94 artiklan a alakohdan mukaan on välttämätöntä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määrittää esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa menettelyssä unionin tuomioistuimella on nimittäin ainoastaan toimivalta lausua unionin oikeuden tulkinnasta sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt (tuomio 21.3.2024, Remia Com Impex, C‑10/23, EU:C:2024:259, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ensinnäkin ensimmäisestä, toisesta ja kolmannesta kysymyksestä, että vastaus näihin kysymyksiin on olennaisen tärkeä sen arvioimiseksi, onko julkisen sektorin kumppanin mahdollinen poistaminen RPVS-rekisteristä toissijaisena seurauksena sille määrätyn seuraamusmaksun maksamatta jättämisestä unionin oikeuden ja erityisesti tiettyjen perusvapauksien käyttämistä koskevien säännösten mukaista. Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyy tältä osin puutteellinen selvitys pääasian tosiseikoista, eikä siinä esitetä mitään tietoja, joiden perusteella unionin tuomioistuin voisi todeta, onko Mabonex Slovakia julkisen sektorin kumppanina jättänyt maksamatta seuraamusmaksun ja onko kyseinen yhtiö tämän maksamatta jättämisen vuoksi tosiasiallisesti poistettu RPVS-rekisteristä, minkä seurauksena se ei voi tehdä sopimusta hankintamenettelyssä eikä konsessiosopimuksia minkään julkisen yksikön kanssa.
57
Tästä seuraa, että nämä kysymykset perustuvat hypoteettiseen tilanteeseen eli siihen, että Mabonex Slovakia poistetaan RPVS-rekisteristä, tai ne eivät sisällä riittävästi tietoja, joiden perusteella unionin tuomioistuin voisi antaa hyödyllisen vastauksen ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle (ks. vastaavasti tuomio 21.3.2023, Mercedes-Benz Group (Estolaitteilla varustettujen ajoneuvojen valmistajien vastuu), C‑100/21, EU:C:2023:229, 53 kohta).
58
Näin ollen ensimmäinen, toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta.
59
Toiseksi on todettava, että neljäs ja viides ennakkoratkaisukysymys koskevat lähinnä perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 ja 3 kohdan tulkintaa, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi määrittää, onko RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäinen osa riittävän täsmällinen ja onko se rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen mukainen.
60
Se, että rekisteröintiviranomainen ei määrännyt Mabonex Slovakialle kyseisen 13 artiklan 1 momentin a kohdan ensimmäisen osan mukaisesti seuraamusmaksua sen taloudellisen edun perusteella, jonka kyseinen yhtiö oli saanut, vaan kyseisen säännöksen toisessa osassa tarkoitettujen määrien perusteella, ei sellaisenaan merkitse sitä, että nämä kysymykset olisi jätettävä tutkimatta.
61
Ennakkoratkaisupyynnöstä nimittäin ilmenee, että Dlhopolec ym. katsovat, että rekisteröintiviranomaisen olisi pitänyt määrätä kyseiselle yhtiölle seuraamusmaksu RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisen osan nojalla, koska niiden mukaan taloudellinen etu voitiin määrittää, vaikka se olisikin ollut negatiivinen. Näin ollen ei voida sulkea pois sitä, että mainittujen kysymysten tarkastelulla tämän säännöksen kannalta on merkitystä pääasian ratkaisun kannalta.
62
Tästä seuraa, että neljäs ja viides ennakkoratkaisukysymys on otettava tutkittaviksi.
Neljäs, viides ja kuudes kysymys
Alustavat huomautukset
63
Koska neljäs, viides ja kuudes ennakkoratkaisukysymys koskevat lähinnä perusoikeuskirjan 49 artiklan tulkintaa, on määritettävä, sovelletaanko kyseistä määräystä pääasiassa, tutkimalla, onko pääasiassa kyseessä oleva seuraamusjärjestelmä luonteeltaan rikosoikeudellinen.
64
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kolmella kriteerillä on merkitystä arvioitaessa seuraamuksen rikosoikeudellista luonnetta etenkin perusoikeuskirjan 49 artiklaa sovellettaessa. Ensimmäinen kriteeri koskee rikkomisen oikeudellista luonnehdintaa kansallisessa oikeudessa, toinen rikkomisen luonnetta ja kolmas sen seuraamuksen ankaruutta, joka tekijälle voidaan määrätä (tuomio 1.8.2025, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
65
Vaikka onkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä arvioida näiden kriteerien valossa, onko Dlhopolecille ym. määrätty seuraamusmaksu luonteeltaan rikosoikeudellinen perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä, unionin tuomioistuin voi ennakkoratkaisun antaessaan kuitenkin tehdä täsmennyksiä ohjatakseen kansallista tuomioistuinta tulkinnassa (ks. tuomio 1.8.2025, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66
Ensinnäkin on todettava, että RPVS-laissa ei luonnehdita sen 13 §:n nojalla määrättyä seuraamusta rikosoikeudelliseksi. Perusoikeuskirjan 49 artiklan soveltaminen ulottuu kuitenkin – riippumatta siitä, miten rikosoikeudelliset seuraamukset luonnehditaan kansallisessa oikeudessa – seuraamuksiin, joita on pidettävä luonteeltaan rikosoikeudellisina tämän tuomion 64 kohdassa tarkoitettujen kahden muun kriteerin perusteella (ks. vastaavasti tuomio 1.8.2025, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67
Toiseksi rikkomisen luonteesta on todettava, että seuraamusmaksuilla, jotka on määrätty RPVS-lain vaatimusten rikkomisen vuoksi, pyritään sekä näiden rikkomisten estämiseen että niistä rankaisemiseen, koska RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan nojalla julkisen sektorin kumppanille määrätään joko seuraamusmaksu, jonka määrä vastaa sen saaman taloudellisen edun määrää, tai seuraamusmaksu, jonka määrä on 10 000–1 000 000 euroa, eikä kyseisillä seuraamusmaksuilla ole tarkoitus korvata niistä aiheutunutta vahinkoa (ks. vastaavasti tuomio 1.8.2025, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 67 ja 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
68
Kolmanneksi on todettava määrättävän seuraamuksen ankaruutta koskevasta kriteeristä, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee yhtäältä, että henkilön, jolla on valtuus merkitä julkisen sektorin kumppani RPVS-rekisteriin, puolueettomuusvelvollisuuden laiminlyönti voi oikeuttaa seuraamusmaksun määräämisen julkisen sektorin kumppanille joko sen taloudellisen edun määrän suuruisena, jonka kyseinen kumppani on saanut, tai, jos tämän taloudellisen edun määrää ei voida määrittää, 10 000–1 000 000 euron suuruisena. Toisaalta valtuutetulle henkilölle määrätään 10 000–100 000 euron suuruinen seuraamusmaksu.
69
Tältä osin on muistutettava, että määrättävän seuraamuksen ankaruutta on arvioitava asian kannalta merkityksellisissä säännöksissä säädetyn enimmäisrangaistuksen perusteella (tuomio 1.8.2025, BAJI Trans, C‑544/23, EU:C:2025:614, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
70
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kun seuraamusmaksu määrätään julkisen sektorin kumppanin saaman taloudellisen edun perusteella, tältä osin ei ole asetettu ylärajaa. Lisäksi siinä tapauksessa, että kyseisen edun määrää ei voida määrittää, julkisen sektorin kumppanille määrättävä seuraamusmaksu voi olla 1000000 euroa ja valtuutetun henkilön 100000 euroa, mitkä ovat huomattavia summia.
71
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäväksi kuuluvista tarkistuksista muuta johdu, on korostettava, että seuraamusjärjestelmä, jolla on RPVS-lain 13 §:ssä mainitut ominaispiirteet, on luonteeltaan rikosoikeudellinen perusoikeuskirjan 49 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. Tästä seuraa, että tätä järjestelmää on arvioitava perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 ja 3 kohdassa vahvistettujen laillisuusperiaatteen ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen valossa.
Kuudes kysymys
72
Kuudennella kysymyksellään, joka on syytä tutkia ensimmäiseksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaa ja oikeusvarmuuden periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan henkilö, jolla on valtuus merkitä yhtiö RPVS-rekisteriin, ei voi tehdä tällaista rekisteröintiä, jos hän on sellaisessa suhteessa julkisen sektorin kumppaniin, joka voisi vaarantaa hänen puolueettomuutensa, erityisesti silloin, kun hänellä on henkilö- tai varallisuussiteitä kyseiseen julkisen sektorin kumppaniin, ilman, että muita kriteerejä, joiden avulla tätä puolueettomuutta voitaisiin arvioida, olisi täsmennetty, ja vaikka tämän puolueettomuusvaatimuksen noudattamatta jättäminen johtaa luonteeltaan rikosoikeudellisen seuraamuksen määräämiseen.
73
Oikeusvarmuuden periaate edellyttää yhtäältä, että oikeussäännöt ovat selviä ja täsmällisiä, ja toisaalta, että niiden soveltaminen on yksityisten ennakoitavissa, erityisesti, jos niistä voi aiheutua epäedullisia seurauksia. Mainittu periaate edellyttää erityisesti, että säännöstön perusteella ne, joita asia koskee, voivat saada selville tarkasti, minkä laajuisia sillä niille asetetut velvoitteet ovat, ja voivat yksiselitteisesti saada tiedon oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan ja ryhtyä niiden johdosta asianmukaisiin toimenpiteisiin (tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74
Perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa vahvistettu rikosoikeudellinen laillisuusperiaate on oikeusvarmuuden yleisen periaatteen erityinen ilmentymä, joka edellyttää muun muassa, että rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset määritellään selkeästi laissa. Kyseinen edellytys täyttyy, kun yksityinen voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä omaksuman tulkinnan perusteella, mitkä teot tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (ks. vastaavasti tuomio 3.5.2007, Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, EU:C:2007:261, 50 kohta; tuomio 28.3.2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 162 kohta ja tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 39 ja 40 kohta).
75
Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen 7 artiklaa, jossa vahvistetaan perusoikeuskirjan 49 artiklassa taattuja oikeuksia vastaavat oikeudet, koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että koska lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyt toimet ovat välttämättä yleisiä, niiden sanamuoto ei voi olla ehdottoman täsmällinen. Tästä seuraa muun muassa, että vaikka sellaisen lainsäädäntötekniikan käyttäminen, jossa turvaudutaan pikemminkin yleisiin ryhmiin kuin tyhjentäviin luetteloihin, jättää usein harmaita alueita määritelmän rajoille, nämä rajatapauksia koskevat epäselvyydet eivät yksinään voi kuitenkaan johtaa siihen, että säännös on ristiriidassa mainitun yleissopimuksen 7 artiklan kanssa, kunhan se osoittautuu riittävän selkeäksi suurimmassa osassa tapauksia (ks. vastaavasti mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.11.1996, Cantoni v. Ranska, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, 31 ja 32 kohta). Nämä näkökohdat pätevät perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan nojalla myös sen 49 artiklaan (tuomio 28.3.2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 165 kohta).
76
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että nulla poena sine lege certa ‑periaatetta ei voida tulkita siten, että siinä kiellettäisiin rikosoikeudellista vastuuta koskevien sääntöjen asteittainen selkeyttäminen oikeuskäytännössä esitetyillä tulkinnoilla, kunhan kyseiset säännöt ovat kohtuullisesti ennakoitavissa (tuomio 28.3.2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 167 kohta ja tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 43 kohta).
77
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lähinnä, että RPVS-lain 19 §:n c kohdassa ei säädetä sen suhteen tai yhteyden laatua, luonnetta, kestoa tai läheisyyttä koskevista täsmällisistä kriteereistä, joka voisi herättää epäilyjä valtuutetun henkilön puolueettomuudesta, kun hän merkitsee julkisen sektorin kumppanin RPVS-rekisteriin, ja että siinä annetaan tältä osin rekisteröintiviranomaiselle, joka tarvittaessa määrää seuraamuksen tämän puolueettomuusvaatimuksen noudattamatta jättämisestä, laaja harkintavalta.
78
Aluksi on muistutettava, ettei unionin tuomioistuimen tehtävänä ole ennakkoratkaisupyyntöä koskevassa asiassa ottaa kantaa kansallisten säännösten tulkintaan eikä ratkaista, onko kansallisen tuomioistuimen niistä esittämä tulkinta oikea, koska tällainen tulkinta kuuluu kansallisten tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan (tuomio 15.6.2023, Bank M. (Sopimuksen pätemättömyyden toteamisen vaikutukset), C‑520/21, EU:C:2023:478, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Unionin tuomioistuin on sitä vastoin ennakkoratkaisumenettelyssä toimivaltainen antamaan pääasian asiakirja-aineiston sekä sille esitettyjen huomautusten perusteella ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllisiä ohjeita, joiden avulla tämä voi ratkaista sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan (tuomio 19.6.2025, Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
80
Jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi määrittää, onko RPVS-lain 19 §:n c kohta riittävän täsmällinen, jotta se täyttää perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa asetetut vaatimukset siltä osin kuin on kyse kriteereistä, joiden avulla voidaan arvioida sellaisen puolueettomuuden vaatimuksen noudattamatta jättämistä, joka kohdistuu henkilöön, jolla on valtuus tarkistaa merkitykselliset tiedot ja merkitä julkisen sektorin kumppani RPVS-rekisteriin, on ensinnäkin todettava, että kyseisen säännöksen mukaan ”valtuutetulla henkilöllä ei ole oikeutta toteuttaa tämän lain mukaisia toimia, jos hän on missä tahansa sellaisessa suhteessa julkisen sektorin kumppaniin tai sen elinten jäseniin, joka voisi vaarantaa hänen puolueettomuutensa erityisesti silloin, kun kyseessä on henkilö- tai varallisuussuhde; suhteella, joka on omiaan vaarantamaan valtuutetun henkilön puolueettomuuden, ei tarkoiteta valtuutetun henkilön ja julkisen sektorin kumppanin välistä suhdetta silloin, kun valtuutettu henkilö harjoittaa toimintaansa erityissäännösten nojalla”.
81
Tästä seuraa, että siltä osin kuin RPVS-lain 19 §:n c kohdassa täsmennetään puolueettomuusvaatimuksen ulottuvuutta viittaamalla siihen, että valtuutetun henkilön ja julkisen sektorin kumppanin välillä on sekä henkilö- että varallisuussiteitä, kyseinen säännös on muotoiltu perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa asetetun vaatimuksen mukaisesti, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut tätä määräystä tämän tuomion 74 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä. Tällainen muotoilu, joka kuvaa valtuutetun henkilön ja julkisen sektorin kumppanin välisen suhteen luonnetta, mahdollistaa sen, että ne voivat saada riittävän selvästi ja täsmällisesti tietoonsa puolueettomuutta koskevien velvoitteidensa laajuuden, jotta kyseinen kumppani voidaan merkitä RPVS-rekisteriin, ja tietää, että näiden velvollisuuksien noudattamatta jättäminen voi johtaa niiden rikosoikeudelliseen vastuuseen sekä altistaa ne RPVS-lain 13 §:ssä säädetyille seuraamusmaksuille.
82
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, sillä kyseisen lain 19 §:n c kohdassa täsmennetään lisäksi tilanteet, joiden ei voida katsoa muodostavan sellaista suhdetta, joka voi kyseenalaistaa valtuutetun henkilön puolueettomuuden, eli julkisen sektorin kumppanin ja valtuutetun henkilön välistä suhdetta silloin, kun valtuutettu henkilö harjoittaa säänneltyä toimintaansa erityissäännösten nojalla, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan koskee muun muassa asianajajan ja asiakkaan välistä suhdetta tai notaarien ja veroneuvojien toimintaa.
83
Toiseksi se, että kyseisessä 19 §:n c kohdassa jätetään rekisteröintiviranomaiselle harkintavaltaa tutkia, ovatko valtuutetun henkilön ja julkisen sektorin kumppanin väliset siteet omiaan kyseenalaistamaan mainitussa pykälässä säädetyn puolueettomuuden vaatimuksen, ei sellaisenaan voi johtaa siihen, että katsottaisiin, ettei kyseinen säännös ole perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla riittävän selvä ja täsmällinen. Tältä osin – kuten Slovakian hallitus on todennut – ja jollei tarkistuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu, henkilön, jolla on valtuus merkitä julkisen sektorin kumppani RPVS-rekisteriin, on mainitun 19 §:n c kohdan sanamuodon perusteella kohtuudella varauduttava siihen, että kyseinen viranomainen tarkistaa hänen ja kyseisen kumppanin väliset henkilö- ja varallisuussiteet määrittääkseen, voivatko ne herättää epäilyjä mainitun henkilön puolueettomuudesta ja näin ollen estää häntä merkitsemästä kyseistä kumppania RPVS-rekisteriin.
84
Kolmanneksi myöskään sitä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemaa seikkaa, jonka mukaan toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet ovat viitanneet tuomareiden puolueettomuutta koskevaan oikeuskäytäntöön selventääkseen RPVS-lain 19 §:n c kohdassa tarkoitetun henkilöä, jolla on valtuus merkitä julkisen sektorin kumppani RPVS-rekisteriin, koskevan puolueettomuusvaatimuksen ulottuvuutta, ei voida pitää perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan vastaisena.
85
Kuten tämän tuomion 76 kohdassa on muistutettu, kyseisessä 49 artiklan 1 kohdassa sallitaan rikosoikeudellista vastuuta koskevien sääntöjen asteittainen selkeyttäminen oikeuskäytännössä esitetyillä tulkinnoilla, kunhan kyseiset tulkinnat ovat kohtuullisesti ennakoitavissa. On kuitenkin todettava, että olemassa olevan oikeuskäytännön analogista soveltamista toisessa oikeudellisessa asiayhteydessä ei voida pitää ennalta arvaamattomana, koska se liittyy oikeuden tavanomaisiin tulkintamenetelmiin.
86
Jollei tarkistuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu, RPVS-lain 19 §:n c kohdan, luettuna yhdessä kyseisen lain 13 §:n kanssa, sanamuodon ja toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten käyttämän tulkintamenetelmän valossa ei siis vaikuta siltä, että valtuutettu henkilö ja asianomainen julkisen sektorin kumppani eivät voisi määrittää riittävän selvästi ja täsmällisesti perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla tekoja ja laiminlyöntejä, jotka voivat synnyttää heidän rikosoikeudellisen vastuunsa.
87
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa sillä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan nyt käsiteltävässä asiassa sekä Okresný súd Žilina että Krajský súd v Žiline katsoivat lähinnä, että valtuutettu henkilö oli rikkonut RPVS-lain 19 §:n c kohtaa, ja tyytyivät toteamaan, että yhtäältä valtuutetun henkilön osakas ja johtaja sekä toisaalta julkisen sektorin kumppanin osakas ja johtaja olivat osallistuneet yhdessä kolmanteen yhtiöön, mutta eivät esittäneet muita seikkoja, jotka osoittaisivat tämän liikesuhteen luonteen ja intensiteetin.
88
Tämä seikka nimittäin koskee näiden tuomioistuinten suorittaman kansallisen oikeuden tulkinnan oikeellisuutta sekä perusteluvastuun noudattamista, eikä sillä voi olla vaikutusta arvioitaessa sitä, onko kyseinen säännös riittävän selvä ja täsmällinen täyttääkseen perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan vaatimukset. Joka tapauksessa on niin, että vaikka tätä tulkintaa pidettäisiin kyseistä 49 artiklan 1 kohtaa koskevassa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla ennalta arvaamattomana, tällaisen toteamuksen perusteella ei voitaisi päätellä, että RPVS-lain 19 §:n c kohta ei sellaisenaan täytä mainitun 49 artiklan 1 kohdan vaatimuksia, vaan se merkitsisi pikemminkin sitä, ettei mainittua tulkintaa voida hyväksyä, koska se on perusoikeuksien vastainen.
89
Edellä esitetyn perusteella kuudenteen kysymykseen on vastattava, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaa ja oikeusvarmuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan henkilö, jolla on valtuus merkitä yhtiö julkisen sektorin kumppaneiden rekisteriin, ei voi tehdä tällaista rekisteröintiä, jos hän on sellaisessa suhteessa julkisen sektorin kumppaniin, joka voisi vaarantaa hänen puolueettomuutensa, erityisesti silloin, kun hänellä on henkilö- tai varallisuussiteitä kyseiseen kumppaniin, ilman, että muita kriteerejä, joiden avulla tätä puolueettomuutta voitaisiin arvioida, olisi täsmennetty, ja vaikka tämän puolueettomuusvaatimuksen noudattamatta jättäminen johtaa luonteeltaan rikosoikeudellisen seuraamuksen määräämiseen, edellyttäen, että kyseisen kansallisen säännöstön sanamuodon ja kansallisten toimivaltaisten tuomioistuinten kyseisestä säännöstöstä oikeuden tavanomaisten tulkintamenetelmien perusteella tekemän tulkinnan perusteella kyseinen valtuutettu henkilö ja mainittu julkisen sektorin kumppani voivat määrittää riittävän selvästi ja täsmällisesti, mitkä teot ja laiminlyönnit voivat johtaa heidän rikosoikeudelliseen vastuuseensa.
Viides kysymys
90
Viidennellä kysymyksellään, joka on tutkittava ennen neljättä kysymystä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaa ja oikeusvarmuuden periaatetta tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa siinä tapauksessa, että puolueettomuuden vaatimusta, joka koskee henkilöä, jolla on valtuus merkitä yhtiö julkisen sektorin kumppaneiden rekisteriin, ei noudateta, säädetään vain, että kyseiselle yhtiölle määrätään seuraamusmaksu, joka vastaa sen taloudellisen edun määrää, jonka yhtiö on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, täsmentämättä niitä tekijöitä, joiden avulla kyseinen etu voidaan määrittää.
91
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisessä osassa säädetään, että jos rikotaan muun muassa kyseisen lain 19 §:n c kohdassa säädettyä kieltoa, jonka mukaan julkisen sektorin kumppanin merkitsemiseksi RPVS-rekisteriin valtuutetulla henkilöllä ei voi olla kyseisen kumppanin tai sen elinten jäsenten kanssa mitään sellaista suhdetta, joka voisi kyseenalaistaa hänen puolueettomuutensa, rekisteröintiviranomainen määrää julkisen sektorin kumppanille ”seuraamusmaksun, jonka määrä vastaa julkisen sektorin kumppanin saamaa taloudellista etua”. Jos tätä taloudellista etua ei voida määrittää, kyseisen viranomaisen on määrättävä kyseiselle julkisen sektorin kumppanille 10 000–1 000 000 euron suuruinen seuraamusmaksu.
92
Kyseisen 13 §:n 1 momentin a kohdasta ilmenee näin ollen, että mahdollisuus määrittää julkisen sektorin kumppanin saama taloudellinen etu sekä sen määrä, jos se on määritettävissä, määrittää sen seuraamusmaksun määrän tai ainakin vaikuttaa siihen, joka kyseiselle kumppanille määrätään RPVS-lain 19 §:n c kohdassa säädetyn velvollisuuden rikkomisesta. Perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan vaatimusten noudattamiseksi on siis tärkeää, että kyseisessä laissa tarkoitettu taloudellisen edun käsite on riittävän selvä ja täsmällinen, jotta julkisen sektorin kumppanit voivat määrittää seuraamukset, joita niille voidaan määrätä mainitun lain rikkomisesta.
93
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tältä osin, että RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisessä osassa ei täsmennetä, tarkoitetaanko kyseisellä taloudellisen edun käsitteellä taloudellista etua, jonka yhtiö, jolle määrätään seuraamus, on saanut sellaisen julkisen sektorin elimen kanssa tehdyn sopimuksen perusteella, jonka tekeminen edellyttää esimerkiksi yhtiön merkitsemistä RPVS-rekisteriin, vai onko otettava huomioon taloudellinen etu, joka on syntynyt kyseisen yhtiön yleisestä kaupallisesta ja taloudellisesta toiminnasta. Kyseinen tuomioistuin lisää, ettei kyseisessä säännöksessä määritetä tällaisen edun arvioimiseksi merkityksellistä ajanjaksoa, eikä etenkään sitä, onko huomioon otettava RPVS-rekisteriin kirjaamisen jälkeinen ajanjakso, sopimuksen tekemistä seuraava ajanjakso vai sitä kalenterivuotta edeltävä ajanjakso, jona seuraamus määrätään.
94
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tässä yhteydessä, että sekä Okresný súd Žilina että Krajský súd v Žiline ovat tulkinneet RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisessä osassa tarkoitettua taloudellisen edun käsitettä tukeutuen kyseisen lain perusteluihin. Kyseiset tuomioistuimet ovat siten katsoneet, että tällä käsitteellä tarkoitetaan voittoa, jonka julkisen sektorin kumppani on saanut merkityksellisistä liiketoimista, jotka on toteutettu julkisen sektorin kanssa kyseisen kumppanin RPVS-rekisteriin merkitsemisen ja seuraamusmenettelyn alkamisen välisenä aikana.
95
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii näin ollen, onko tällainen tulkintatapa perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan mukainen, samalla korostaen, että tällainen tulkinta on RPVS-lain perustelujen mukainen.
96
On muistutettava, että se, että säännöstössä viitataan laajoihin käsitteisiin, joita on selkeytettävä asteittain, ei ole lähtökohtaisesti esteenä sille, että kyseisessä säännöstössä voidaan katsoa säädettävän selkeistä ja täsmällisistä säännöistä, joiden perusteella yksityisen on mahdollista ennakoida, mitä luonteeltaan rikosoikeudellisia seuraamuksia voidaan määrätä, jos kyseistä säännöstöä rikotaan. Tältä osin on tärkeää tietää, voidaanko näiden käsitteiden mahdollinen moniselitteisyyden tai epäselvyyden vaikutelma poistaa tavanomaisia laintulkintamenetelmiä käyttämällä (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2024, Belgian Association of Tax Lawyers ym., C‑623/22, EU:C:2024:639, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
97
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisessä osassa tarkoitetun taloudellisen edun käsitteen tulkitseminen viittaamalla kyseisen lain perusteluihin on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan Slovakian oikeudessa tavanomainen tulkintamenetelmä.
98
Näin ollen kyseinen käsite, sellaisena kuin sitä on tulkittu tällaisella menetelmällä, vaikuttaa riittävän selvältä ja täsmälliseltä, kun otetaan huomioon oikeusvarmuuden periaatteesta ja rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteesta johtuvat vaatimukset.
99
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää, että todettuaan nyt käsiteltävässä tapauksessa, että Mabonex Slovakian liiketoiminnastaan julkisen sektorin kanssa saama taloudellinen etu oli negatiivinen, Okresný súd Žilina ja Krajský súd v Žiline päättivät määrätä kyseiselle yhtiölle 20000 euron suuruisen sakon RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan toisen osan perusteella. Tämä tulkinta on kuitenkin ongelmallinen, koska kyseisessä laissa ei täsmennetä, että negatiivisen taloudellisen edun on ymmärrettävä liittyvän tilanteeseen, jossa tämän edun määrää ei voida määrittää.
100
Tältä osin on korostettava, että – kuten tämän tuomion 88 kohdassa on todettu – tässä kysymyksessä viitataan kansallisen oikeuden oikeaan tulkintaan, jonka arvioiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä. Mainitulla kysymyksellä ei sitä vastoin voi olla vaikutusta RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisen osan selkeyteen ja täsmällisyyteen oikeusvarmuudenperiaatteen ja rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen mukaisessa merkityksessä.
101
Perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan noudattamisen arvioimiseksi on määritettävä, voiko julkisen sektorin kumppani ennakoida tilanteet, joissa sille voidaan määrätä seuraamusmaksu, ja onko seuraamusmaksun laskentatapa kohtuullisesti ennakoitavissa.
102
On kuitenkin todettava Slovakian hallituksen tavoin ja jollei tarkistuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu, että kun otetaan huomioon kyseisen lain rakenne ja tarkoitus, sellaisina kuin ne ilmenevät ennakkoratkaisupyynnöstä, julkisen sektorin kumppani voi silloin, kun negatiivinen taloudellinen tulos on seuraus sen suhteista julkiseen sektoriin, kohtuudella ennakoida, että sille voidaan määrätä kyseisen lain 13 §:n 1 momentin a kohdan mukaisesti laskettu seuraamusmaksu, jos se on rikkonut tätä samaa lakia. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava, voisiko tällainen julkisen sektorin kumppani tällaisissa olosuhteissa kohtuudella ennakoida, että negatiivinen taloudellinen etu voitaisiin rinnastaa siihen, ettei kyseistä etua voitu määrittää.
103
Edellä esitetyn perusteella viidenteen kysymykseen on vastattava, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaa ja oikeusvarmuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa siinä tapauksessa, että puolueettomuuden vaatimusta, joka koskee henkilöä, jolla on valtuus merkitä yhtiö julkisen sektorin kumppaneiden rekisteriin, ei noudateta, säädetään vain, että kyseiselle yhtiölle määrätään seuraamusmaksu, joka vastaa sen taloudellisen edun määrää, jonka yhtiö on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, täsmentämättä niitä tekijöitä, joiden avulla kyseinen etu voidaan määrittää, kunhan nämä tekijät voidaan selvittää toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten käyttämän tavanomaisen laintulkintamenetelmän mukaisesti siten, että kyseinen yhtiö voi määrittää riittävän selvästi ja täsmällisesti seuraamukset, joita sille voidaan määrätä kyseisen säännöstön rikkomisesta.
Neljäs kysymys
104
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa tätä säännöstöä rikkoneelle yhtiölle määrätään automaattisesti seuraamusmaksu, joka vastaa sen taloudellisen edun määrää, jonka se on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, eikä toimivaltainen viranomainen voi tehdä eroa rikkomisen luonteen perusteella eikä ottaa huomioon muita kielteisiä oikeudellisia seurauksia, joita mainitun seuraamusmaksun määräämisestä voi aiheutua sen kohteena olevalle yhtiölle.
105
Tältä osin on muistutettava, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistettu rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate edellyttää, että seuraamuksen ankaruus vastaa kyseisen rikkomisen vakavuutta (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 97 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
106
Suhteellisuusperiaatetta on noudatettava paitsi rikoksen tunnusmerkistön määrittelyssä myös sakkojen ankaruutta koskevien sääntöjen määrittelyssä ja niiden seikkojen arvioinnissa, jotka voivat vaikuttaa sakkojen suuruuden määräämiseen (tuomio 6.10.2021, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
107
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että kansallisessa lainsäädännössä sallituilla rankaisutoimenpiteillä ei saada ylittää rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista asianomaisella lainsäädännöllä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi. Unionin tuomioistuin on tässä asiayhteydessä täsmentänyt, että seuraamusten on ankaruudeltaan vastattava niillä rangaistavien rikkomisten vakavuutta ja niillä on erityisesti varmistettava todellinen varoittava vaikutus (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, 99 ja 100 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
108
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisessä osassa säädetään julkisen sektorin kumppanille määrättävästä seuraamusmaksusta, joka vastaa sen taloudellisen edun määrää, jonka yhtiö on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, ja tämä koskee kaikkia siinä tarkoitettuja rikkomisia, muun muassa sitä tapausta, että kyseisen lain 19 §:n c kohdassa säädettyä kieltoa rikotaan.
109
Ensinnäkin on huomattava, että näiden säännösten sanamuodon ja ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tietojen perusteella ne luovat objektiivisen vastuun järjestelmän, jonka mukaan rikkomisen muodostavien tosiseikkojen toteaminen, riippumatta asianomaisten henkilöiden eli talouden toimijan, julkisen sektorin kumppanin ja henkilön, jolla on valtuus rekisteröidä kyseinen toimija RPVS-rekisteriin, tahallisuudesta tai laiminlyönnistä, riittää siihen, että rekisteröintiviranomainen määrää seuraamusmaksun, joka vastaa taloudellista etua, jonka kyseinen talouden toimija on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin.
110
Se, että muun muassa kyseisen 19 §:n c kohdan rikkomisesta määrätty seuraamusmaksu voi olla yhtä suuri kuin tällainen etu, ei voi sellaisenaan merkitä sitä, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohta olisi esteenä RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäiselle osalle. Ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että seuraamus, jolla pyritään perimään takaisin koko taloudellinen etu, jonka yhtiö on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, kun se ei ole noudattanut tämän lain vaatimuksia, on johdonmukainen ja tehokas mainitulla lailla tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi eli julkisen sektorin ja sen kumppanien välisten oikeudellisten ja kaupallisten suhteiden avoimuuden varmistamiseksi.
111
Myöskään se ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema seikka, että RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisessä osassa ei vahvisteta mitään ylärajaa tällaiselle seuraamusmaksulle, ei sellaisenaan ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen kanssa, koska tällaisen enimmäismäärän käyttöönotto olisi omiaan vaarantamaan seuraamusmaksun tehokkuuden sekä sen varoittavan ja rankaisevan vaikutuksen siltä osin kuin se voisi kannustaa tiettyjä talouden toimijoita jättämään noudattamatta tästä laista johtuvia velvoitteita, kun taloudellinen etu, jonka ne toivovat saavansa suhteissaan julkiseen sektoriin, ylittäisi tämän ylärajan.
112
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin toiseksi, että RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan ensimmäisen osan soveltamisen yhteydessä rekisteröintiviranomainen määrää automaattisesti kyseisessä säännöksessä säädetyn seuraamusmaksun ottamatta huomioon yksittäistapauksen olosuhteita. On kuitenkin todettava, että tällainen automaattisuus sellaisen seuraamusmaksun yhteydessä, jonka määrä on mahdollisesti erittäin suuri, ei ole kyseisessä perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun suhteellisuusperiaatteen mukainen, koska kyseisellä viranomaisella ei ole mahdollisuutta mukauttaa seuraamusmaksun määrää rikkomisen vakavuuden perusteella.
113
Kyseinen tuomioistuin täsmentää erityisesti, että rekisteröintiviranomainen ei ota huomioon sitä, ovatko RPVS-rekisteriin sisältyvät julkisen sektorin kumppanin tosiasiallista omistajaa ja edunsaajaa koskevat tiedot paikkansapitäviä. Näiden tietojen paikkansapitävyys on kuitenkin merkityksellinen seikka, kun kyseinen viranomainen määrää seuraamusmaksun. Tällaisessa tilanteessa julkisen sektorin yksiköt voivat nimittäin tällaisten tietojen avulla saada luotettavasti käyttöönsä kaikki merkitykselliset tiedot, jotka koskevat talouden toimijaa, joka haluaa ryhtyä oikeudellisiin ja kaupallisiin suhteisiin kyseisen sektorin kanssa, ja niillä siten varmistetaan avoimuus näissä suhteissa sekä taataan RPVS-lailla tavoitellun päämäärän toteutumisen.
114
Kolmanneksi kyseisen lain 13 §:n 6 momentista ilmenee, että rekisteröintiviranomainen ottaa seuraamusmaksua määrätessään huomioon erityisesti kyseessä olevan rikkomisen luonteen, vakavuuden, tekotavan ja seuraukset. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää kuitenkin, että kyseistä säännöstä sovelletaan käytännössä vain siinä tapauksessa, että julkisen sektorin kumppanin saaman taloudellisen edun määrää ei voida määrittää, joten seuraamusmaksun määrää on tällöin arvioitava RPVS-lain 13 §:n 1 momentin a kohdan toisen osan perusteella.
115
Näin ollen on niin, että vaikka kyseisen lain 13 §:n 6 momentin soveltaminen tällaisessa tilanteessa voi olla perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa määrätyn oikeasuhteisuuden vaatimuksen mukaista, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistuttava siitä, että jos se nyt käsiteltävässä asiassa katsoo, että rekisteröintiviranomainen on määrännyt pääasiassa kyseessä olevat seuraamusmaksut asianmukaisesti mainitun lain 13 §:n 1 momentin a kohdan toisen osan perusteella, kyseinen viranomainen on ottanut huomioon kaikki käsiteltävän tapauksen kannalta merkitykselliset seikat mainitun 13 §:n 6 momentin mukaisesti.
116
Neljänneksi ja viimeiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa niistä muista epäedullisista seurauksista, joita RPVS-laissa säädetään yhtiölle, jolle on määrätty seuraamus, yhtäältä, että kun määrätystä seuraamusmaksusta on tullut lainvoimainen, julkisen sektorin yksikkö voi kyseisen lain 15 §:n nojalla päättää kaikki sopimukset julkisen sektorin kumppanin kanssa. Tältä osin on totta, että tällaisesta päättämisestä voi aiheutua asianomaiselle talouden toimijalle mahdollisesti huomattavia seurauksia. Perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan noudattamisen tarkistamiseksi on kuitenkin todettava, että julkisen sektorin yksikön eikä kyseisen lain 13 §:n 1 momentin a kohdassa tarkoitetun seuraamusmaksun määräävän rekisteröintiviranomaisen on otettava huomioon tällaisen päättämisen seurausten vakavuus kaikkien muiden yksittäistapauksen kannalta merkityksellisten seikkojen osalta. Seuraamusmaksun määräämisvaiheessa kyseinen viranomainen ei nimittäin voi määrittää, päättääkö julkinen yksikkö tosiasiallisesti sopimuksen.
117
Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää ongelmallisena perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan noudattamisen kannalta sitä, että RPVS-lain 13 §:n 2 momentin mukaan sama viranomainen poistaa julkisen sektorin kumppanin RPVS-rekisteristä määrättyään seuraamusmaksun, josta on tullut lainvoimainen, muun muassa kyseisen lain 19 §:ssä säädetyn kiellon rikkomisesta, ja kun tätä seuraamusmaksua ei ole maksettu toimivaltaisen tuomioistuimen asettamassa määräajassa.
118
Tältä osin on korostettava, että seuraamusmaksua määrätessään rekisteröintiviranomainen ei voi määrittää, jättääkö julkisen sektorin kumppani tämän seuraamusmaksun maksamatta, jolloin se poistetaan RPVS-rekisteristä. Kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohta, ei siis voida vaatia, että RPVS-laissa velvoitettaisiin kyseinen viranomainen ottamaan tällainen mahdollisuus huomioon seuraamusmaksun määrää vahvistaessaan.
119
Kaiken edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa kyseistä säännöstöä rikkoneelle yhtiölle määrätään automaattisesti seuraamusmaksu, joka vastaa sen taloudellisen edun määrää, jonka kyseinen yhtiö on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, ilman, että toimivaltainen viranomainen voi ottaa huomioon mitään kyseessä olevan velvoitteen noudattamatta jättämistä koskevaa seikkaa määrittäessään kyseisen seuraamusmaksun määrää. Sitä vastoin on niin, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään seuraamusmaksun määräämisestä sellaisen vaihteluvälin rajoissa, joka sisältää vähimmäismäärän ja enimmäismäärän, kunhan toimivaltainen viranomainen ottaa huomioon erityisesti kyseessä olevan velvoitteen laiminlyönnin luonteen, vakavuuden sekä sen tekotavan ja seuraukset.
Oikeudenkäyntikulut
120
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaa ja oikeusvarmuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan henkilö, jolla on valtuus merkitä yhtiö julkisen sektorin kumppaneiden rekisteriin, ei voi tehdä tällaista rekisteröintiä, jos hän on sellaisessa suhteessa julkisen sektorin kumppaniin, joka voisi vaarantaa hänen puolueettomuutensa, erityisesti silloin, kun hänellä on henkilö- tai varallisuussiteitä kyseiseen kumppaniin, ilman, että muita kriteerejä, joiden avulla tätä puolueettomuutta voitaisiin arvioida, olisi täsmennetty, ja vaikka tämän puolueettomuusvaatimuksen noudattamatta jättäminen johtaa luonteeltaan rikosoikeudellisen seuraamuksen määräämiseen, edellyttäen, että kyseisen kansallisen säännöstön sanamuodon ja kansallisten toimivaltaisten tuomioistuinten kyseisestä säännöstöstä oikeuden tavanomaisten tulkintamenetelmien perusteella tekemän tulkinnan perusteella kyseinen valtuutettu henkilö ja mainittu julkisen sektorin kumppani voivat määrittää riittävän selvästi ja täsmällisesti, mitkä teot ja laiminlyönnit voivat johtaa heidän rikosoikeudelliseen vastuuseensa.
2)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaa ja oikeusvarmuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa siinä tapauksessa, että puolueettomuuden vaatimusta, joka koskee henkilöä, jolla on valtuus merkitä yhtiö julkisen sektorin kumppaneiden rekisteriin, ei noudateta, säädetään vain, että kyseiselle yhtiölle määrätään seuraamusmaksu, joka vastaa sen taloudellisen edun määrää, jonka yhtiö on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, täsmentämättä niitä tekijöitä, joiden avulla kyseinen etu voidaan määrittää, kunhan nämä tekijät voidaan selvittää toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten käyttämän tavanomaisen laintulkintamenetelmän mukaisesti siten, että kyseinen yhtiö voi määrittää riittävän selvästi ja täsmällisesti seuraamukset, joita sille voidaan määrätä kyseisen säännöstön rikkomisesta.
3)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa kyseistä säännöstöä rikkoneelle yhtiölle määrätään automaattisesti seuraamusmaksu, joka vastaa sen taloudellisen edun määrää, jonka kyseinen yhtiö on saanut suhteissaan julkiseen sektoriin, ilman, että toimivaltainen viranomainen voi ottaa huomioon mitään kyseessä olevan velvoitteen noudattamatta jättämistä koskevaa seikkaa määrittäessään kyseisen seuraamusmaksun määrää. Sitä vastoin on niin, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään seuraamusmaksun määräämisestä sellaisen vaihteluvälin rajoissa, joka sisältää vähimmäismäärän ja enimmäismäärän, kunhan toimivaltainen viranomainen ottaa huomioon erityisesti kyseessä olevan velvoitteen laiminlyönnin luonteen, vakavuuden sekä sen tekotavan ja seuraukset.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: slovakki.