62003CC0336_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Käsiteltävänä oleva asia koskee kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20 päivänä toukokuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY (jäljempänä etäsopimusdirektiivi) 3 artiklan 2 kohdan tulkintaa.(2) Yhteisöjen tuomioistuimen on selvitettävä, missä laajuudessa moottoriajoneuvojen vuokrasopimukset on katsottava tuossa säännöksessä tarkoitetuiksi ”kuljetuspalvelujen tarjoamista koskeviksi sopimuksiksi”.
2. Direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa säädetään sen soveltamisalaa koskevasta poikkeuksesta, joka koskee 4, 5 ja 6 artiklaa ja 7 artiklan 1 kohtaa ja näin ollen myös kuluttajalle 6 artiklassa myönnettyä peruuttamisoikeutta.
3. Pääasian taustalla on Office of Fair Tradingin (jäljempänä OFT) ja easyCar (UK) Limitedin (jäljempänä easyCar) kanne, jossa toisaalta OFT väittää, että easyCar on laiminlyönyt myöntää asiakkailleen laissa säädetyn peruutusoikeuden ja maksujen palauttamisen, ja toisaalta easyCar pyytää kansallista tuomioistuinta toteamaan, että se on vapautettu näistä velvoitteista.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön lainsäädäntö
4. Etäsopimusdirektiivin 1 artiklan mukaan sen tavoitteena on ”lähentää niitä jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka koskevat kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisiä etäsopimuksia”.
5. Etäsopimuksella tarkoitetaan 2 artiklan 1 kohdan mukaan ”elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä, tavaraa tai palvelusta koskevaa sopimusta, joka tehdään elinkeinonharjoittajan järjestämän sellaisen etämyynti‑ tai palvelutarjontamenetelmän avulla, jossa käytetään yksinomaan yhtä tai useampaa etäviestintävälinettä sopimuksen tekemiseen asti, mukaan lukien sopimuksen tekeminen”.
6. Etäsopimusdirektiivin ydinsäännöksiin kuuluu sen 6 artiklan 1 kohta, jonka mukaan ”kuluttajalle on annettava vähintään seitsemän arkipäivän aika, jonka kuluessa hän saa peruuttaa sopimuksen seuraamuksitta ja syytä ilmoittamatta – – ”. Direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa säädetään peruuttamisoikeuden käyttämisen oikeudellisista seuraamuksista, kun taas etäsopimusdirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa luetellaan ne tapaukset, joissa peruuttamisoikeutta ei ole, ellei toisin ole sovittu.
7. Etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan mukaan 6 artiklan säännöstä ei kuitenkaan sovelleta muun muassa ”majoitus‑, kuljetus‑, ravintola‑ ja vapaa-ajanpalvelujen tarjoamista koskeviin sopimuksiin, joissa elinkeinonharjoittaja sitoutuu sopimusta tehtäessä suorittamaan nämä palvelut määrättynä ajankohtana tai määrätyn ajan kuluessa”.
B Kansallinen lainsäädäntö
8. Etäsopimusdirektiivi on pantu täytäntöön Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä Consumer Protection (Distance Selling) Regulations 2000:lla (jäljempänä etämyyntilaki). Direktiivin 3 artiklan 2 kohdan poikkeus on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä etämyyntilain 6 §:n 2 momentilla, jossa säädetään seuraavaa:
”7–18 §:ää ja 19 §:n 1 momenttia ei sovelleta
– –
b) majoitus‑, kuljetus‑, ravintola‑ ja vapaa-ajanpalvelujen tarjoamista koskeviin sopimuksiin, joissa elinkeinonharjoittaja sitoutuu sopimusta tehtäessä suorittamaan nämä palvelut määrättynä ajankohtana tai määrätyn ajan kuluessa.”
9. Yleisestä peruutusoikeudesta säädetään lain 10 §:n 1 momentissa:
”Silloin kun kuluttaja ilmoittaa elinkeinonharjoittajalle 11 ja 12 §:ssä säädettynä määräaikana peruutuksestaan – – sopimus on katsottava tällä ilmoituksella peruutetuksi, ellei 13 §:stä muuta johdu.”
10. Lain 12 §:ssä saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä etäsopimusdirektiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt määräajat, joita sovelletaan palvelun tarjoamista koskeviin sopimuksiin, ja 13 §:n 1 momentin a kohdassa (johon kantaja vaihtoehtoisesti vetoaa) saatetaan etäsopimusdirektiivin 6 artiklan 3 kohta osaksi kansallista lainsäädäntöä.
11. Lain 14 §:ssä saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä etäsopimusdirektiivin 6 artiklan 2 kohdan säännökset, ja siinä säädetään muun muassa siitä, että kun sopimus peruutetaan 10 §:n mukaisesti, elinkeinonharjoittajan on palautettava kaikki kuluttajan sopimuksen perusteella itse suorittamat tai hänen puolestaan suoritetut maksut lyhentämättöminä, lukuun ottamatta tavaran palauttamisesta aiheutuvia laissa hyväksyttyjä kuluja.
III Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
12. EasyCar on autovuokraamo, joka tekee sopimukset asiakkaiden kanssa ainoastaan Internetissä. Ajoneuvojen vuokrauskustannukset määräytyvät kysynnän ja tarjonnan perusteella, eli lähtökohtaisesti hinnat nousevat sitä mukaa, mitä vähemmän ajoneuvoja on käytettävissä. Vuokraushinnat ovat alhaisempia, mitä aikaisemmin varaus tehdään, ja ne nousevat vuokrausajankohdan lähestyessä käytettävissä olevien autojen määrän mukaisesti. Tällä tavoin asiakkaalle mahdollistetaan ajoneuvon saanti vielä vähän ennen vuokrauspäivää, silloin kuitenkin korkeammalla hinnalla.
13. EasyCarin vuokrausehdoista käy ilmi, että asiakkaalla on tosin oikeus peruuttaa vuokrasopimus sen tekemisen jälkeen, mutta hän ei ole oikeutettu saamaan palautusta maksusta, ellei kyse ole ennalta-arvaamattomista tai muuten erityisistä olosuhteista, kuten vakavasta sairaudesta tai luonnonmullistuksesta.
14. Sen jälkeen, kun useat kuluttajat olivat tehneet easyCaria vastaan valituksia liittyen vuokrasopimusten yhteensopivuuteen Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännön kanssa, erityisesti mainittujen etämyyntilain säännösten kanssa, easyCar pyysi 21.11.2002 ennakkoratkaisupyynnön esittänyttä tuomioistuinta vahvistamaan, että sen vuokrasopimukset ”eivät ole etämyyntilain 6 §:n 2 momentin b kohdan ja/tai lain 13 §:n 1 momentin a kohdan mukaisesti lain 10 ja 12 §:n peruuttamisoikeutta koskevien säännösten alaisia”.
15. EasyCar katsoo, että sen autonvuokraussopimuksiin sovelletaan etämyyntilain 6 §:n 2 momentin kuljetuspalvelujen tarjoamista koskevaa poikkeusta, joka vastaa etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohtaa.
16. OFT esittää 7.2.2003 nostamassaan laiminlyöntikanteessa, että easyCar ei ole noudattanut velvollisuuksiaan, jotka johtuvat etämyyntilain 10 ja 14 §:stä, joilla etäsopimusdirektiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohta on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.
17. Vaikka asianosaisilla on erilainen käsitys etämyyntilaissa tarkoitetusta ”kuljetuksesta”, ne ovat yksimielisiä siitä, että kyseessä olevat autonvuokraussopimukset ovat ”etäsopimuksia” ja niissä on kyse etämyyntilaissa ja etäsopimusdirektiivissä tarkoitetusta ”palvelujen tarjoamisesta”.
18. Kun säännöksiä, joiden rikkomiseen OFT vetoaa kansallisessa tuomioistuimessa, on tulkittava etäsopimusdirektiivin täytäntöönpanona tämän direktiivin valossa, High Court of Justice (England and Wales), Chancery Division, on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 21.7.2003 tekemällään päätöksellä seuraavan kysymyksen:
”Tarkoitetaanko kuluttajansuojasta etäsopimuksissa annetun direktiivin 97/7/EY 3 artiklan 2 kohdan ilmauksella ’kuljetuspalvelujen – – tarjoamista koskevat sopimukset’ myös autonvuokrauspalvelujen tarjoamista koskevaa sopimusta?”
IV Ennakkoratkaisukysymys
A Asianosaisten olennaiset lausumat
19. EasyCar in mukaan autonvuokraussopimuksissa on kyse ”kuljetuspalvelujen – – tarjoamista koskevista sopimuksista”. ”Kuljetus” ei kata ainoastaan kuljetuksen tosiasiallista suorittamista oman henkilökunnan toimesta, vaan myös pelkän kulkuneuvojen käytettäväksi antamisen. Lainsäätäjä on easyCarin mukaan tietoisesti ollut tekemättä erottelua. Direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa viitataan näin ollen kaikkiin sopimuksiin, jotka koskevat ”kuljetusta”. Tätä tukee myös saksankielinen sanamuoto ”in den Bereichen – – Beförderung” sekä italiankielinen sanamuoto ”relativi – – ai transport”, jotka eivät kumpikaan mahdollista suppeaa tulkintaa.
20.  Etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdassa kuvatuista muista palveluista voidaan sen mukaan lisäksi havaita, että etäsopimusdirektiivin soveltamisalan ulkopuolelle tulisi sulkea nimenomaan sellaiset tapaukset, joissa peruuttaminen ei tule kysymykseen sen vuoksi, että elinkeinonharjoittajalle voi aiheutua peruutuksesta ankaria seuraamuksia. Näin on etenkin silloin, kun varaus on rajoitetun kapasiteetin vuoksi välttämätön. Tämä riski koskee myös autonvuokrausta. Se ei eroa tässä suhteessa majoitus‑, ravintola‑ ja vapaa-ajanpalvelujen tarjoamisesta.
21. Myös direktiivin esitöistä voidaan johtaa tämä tulkinta, sillä esimerkiksi jo komission 21.5.1992 tekemän direktiiviehdotuksen(3) 3 artiklassa on mainittu nimenomaisesti ne palvelut, jotka edellyttävät varauksen tekemistä.
22. EasyCar tukeutuu myös sanamuodon ”kuljetus” tulkintaan. EasyCar katsoo, että ”kuljetuksella” tarkoitetaan kaikenlaista toimintaa, jonka tarkoituksena on siirtyminen paikasta toiseen, kuten yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17 päivänä toukokuuta 1977 annettuun kuudenteen neuvoston direktiiviin 77/388/ETY(4) liittyen. Se kattaa näin ollen myös kuljetusajoneuvot. Myös yhteisön alueella tiettyjen kulkuneuvojen väliaikaisessa maahantuonnissa sovellettavista verovapautuksista 28 päivänä maaliskuuta 1983 annetusta neuvoston direktiivistä 83/182/ETY(5) käy ilmi, että ajoneuvojen käytettäväksi antaminen on kuljetuspalvelujen tarjoamista.
23. Autonvuokrauksen sulkeminen poikkeuksen soveltamisalan ulkopuolelle ei sitä paitsi vastaa yhteisön oikeudessa taattua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, sillä mikäli poikkeus ei koskisi sitä, autonvuokraus olisi huonommassa asemassa verrattuna perinteisiin kuljetuspalveluihin kuten linja-autopalveluihin, joiden kanssa se on kilpailutilanteessa.
24. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus
sitä vastoin esittää, että autonvuokraussopimukset eivät kuulu direktiivin 3 artiklan 2 kohdan poikkeuksen soveltamisalaan, sillä ensinnäkin poikkeusta on tulkittava suppeasti ja toiseksi ”kuljetus” tarkoittaa kuljetuspalvelun suorittamista eikä se sisällä kuljetusajoneuvon käytettäväksi antamista.
25. Henkilökuljetusyritysten erilainen kohtelu on sen mukaan perusteltua. Autovuokraamolta ei, toisin kuin kuljetusyritykseltä, vaadita erityistä lupaa henkilöiden kuljetukseen. Kuljetusyritykset ovat lisäksi riippuvaisia tietyistä liikenneverkostoista. Matkustajan asema ei ole verrattavissa vuokra-auton kuljettajan asemaan, kun otetaan huomioon ajokortin hallinta ja vakuutussopimuksen teko.
26. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus epäilee, onko autonvuokraus ylipäätään kilpailutilanteessa henkilökuljetusyrityksiin nähden.
27. Sen mukaan asiakas on joka tapauksessa autonvuokraussopimusta etäsopimuksena tehdessään yhtä lailla suojan tarpeessa kuin muissa direktiivin kattamissa tapauksissa.
28. Espanjan hallitus
esittää, että autonvuokraussopimuksen sisältönä ei ole kuljetus sinänsä. Vaikka direktiivin 3 artiklan 2 kohdan ilmaukset ”suministro/fourniture/provision” espanjan, ranskan ja englannin kielellä(6) ovat sikäli harhaanjohtavia, että ne voivat mahdollisesti kattaa myös irtaimen tavaran käytettäväksi antamisen, direktiivi sisältää kuitenkin ainoastaan itse kuljetuksen suorittamista koskevan poikkeuksen, eikä poikkeus koske välineiden käytettäväksi antamista. Tämä käy ilmi etenkin 3 artiklan 2 kohdan luetelmakohtien vertailusta ja siitä, kuinka niissä on käytetty käsitettä ”toimittaminen”.
29. Komissio
on yhtä mieltä siitä, että 3 artiklan 2 kohta ei kata autonvuokraussopimuksia. Tämä käy ilmi jo käsitteen ”kuljetus” luonnollisesta tulkinnasta. ”Kuljetus” käsittää henkilöiden tai tavaroiden kuljettamisen toiseen paikkaan. Se sisältää näin ollen aktiivisen elementin, jollaisesta ei ole kyse pelkässä vuokra-autojen käytettäväksi antamisessa.
30. Komissio esittää edelleen, että vaikka kaikki poikkeukset koskevatkin varauspalveluita, lainsäätäjän tarkoituksena on ollut sulkea sellaiset palvelut direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, joiden osalta suoritusajankohtaa lähellä oleva peruutus johtaisi palveluyritykselle aiheutuviin ankariin seurauksiin. Tätä riskiä ei ole olemassa autonvuokrauksessa, koska siinä ajoneuvo palautuu ajoneuvokalustoon, eli on edelleen yrityksen käytettävissä.
B Oikeudellinen arviointi
31. Ennakkoratkaisukysymys koskee etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan tulkintaa ja erityisesti käsitteen ”kuljetuspalvelu” selvittämistä.
32. Direktiivin 3 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa suljetaan majoitus‑, kuljetus‑, ravintola‑ ja vapaa-ajanpalvelujen tarjoamista koskevat sopimukset yksittäisten direktiivin säännösten soveltamisalan ulkopuolelle, kun elinkeinonharjoittaja sitoutuu sopimusta tehtäessä suorittamaan nämä palvelut määrättynä ajankohtana tai määrätyn ajan kuluessa.
33. Siinä säädetään siis johdetun oikeuden säännöksen soveltamisalan poikkeuksesta, jollaista on yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkittava suppeasti.(7) Tämä koskee erityisesti kuluttajansuojan(8) alaa, sillä juuri tuolla alalla vaaditaan erityisesti, että kunkin säännöksen suojaava tarkoitus otetaan huomioon sitä tulkittaessa.
34. Autonvuokrauksen osalta kyseessä olevan poikkeuksen epäselvyys ilmenee siitä, että kyseessä olevien sopimusten kohteena voisi olla kuljetuspalvelu, jos sellaisella tarkoitetaan kulkuneuvon käytettäväksi antamista. Kyseisen poikkeuksen sanamuodon perusteella on vastattava etenkin kysymykseen, onko kulkuneuvon käytettäväksi antaminen katsottava kuljetuspalveluksi. Tässä yhteydessä on annettava erityistä merkitystä poikkeuksen tarkoitukselle.
1. Etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan käsite ”kuljetus”
35. Itse direktiivissä ei selitetä käsitettä ”kuljetus”, joten sitä on tulkittava direktiivin asiayhteys huomioon ottaen sen tavanomaisen merkityksen mukaisesti.(9)
36. Yleisen käsityksen mukaan kuljetuksessa on merkityksellistä henkilöiden tai tavaroiden vienti jonnekin muualle kuin lähtöpaikkaan. Tällöin ei ole kuitenkaan riittävää, että palvelun vastaanottaja suorittaa kuljetuksen – kuten autonvuokrauksen tapauksessa –, vaan kuljetus toiseen paikkaan kuuluu luonnollisesti juuri palvelun tarjoajan merkityksellisiin velvoitteisiin. Ranskan hallitus on viitannut perustellusti tähän seikkaan suullisessa esityksessään.
37. Etäsopimusdirektiivin osalta voitaisiin päätyä toisenlaiseen tulkintaan jo sillä perusteella, että jotkin poikkeussäännöksen kieliversiot eivät kata kuljetusta sellaisenaan, vaan yleisesti palvelujen suorittamisen kuljetuksen ”alalla”. Näin ollen sekä saksalainen että italialainen versio kattaa kaikki palvelut ”in den Bereichen – – Beförderung” tai ”relativi – – ai transport”, kun taas ranskalainen, espanjalainen tai englantilainen kieliversio puhuu ”kuljetus”palveluista.(10) Kuten Espanjan hallitus esittää, tällöin ei kuitenkaan ole poissuljettua, että eri kieliversioiden sanamuodot mahdollistavat myös laajemman tulkinnan.
38. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön säännöksen erikielisiä versioita on tulkittava yhdenmukaisesti, ja erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen säädöksen systematiikan ja tarkoituksen mukaan, jonka osa säännös on.(11)
39. Toisaalta direktiivin tavoite on laaja kuluttajansuoja, joka on taattava kaikilla alueilla, joilla tiedontarve on kohonnut etäviestintävälineiden käytön vuoksi. Toisaalta sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät tietyt alueet, joiden osalta lainsäätäjä on lähtenyt siitä, että etäsopimusdirektiivin ankarista vaatimuksista aiheutuisi niille vakavia seurauksia.
40. Kun tulkinnassa otetaan huomioon muun muassa etäsopimusdirektiivin esityöt ja direktiivin sanamuoto, jonka mukaan palvelut on suoritettava määrättynä ajankohtana tai määrätyn ajan kuluessa, voidaan todeta, että kaikkien 3 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa mainittujen poissuljettujen alojen olennainen piirre on se, että noilla palvelualoilla tehdään varauksia. Tämän perusteena on tarve suojella palveluntarjoajia erityisesti jo varatun palvelun viime hetkellä tehdyltä peruutukselta.(12)
41. Yrityksen riippuvuus varauksista johtaa erilaisten toimenpiteiden suorittamiseen, jotka aiheuttaisivat yritykselle olennaisia rasitteita, mikäli niistä ei saataisi korvausta. Palveluntarjoaja sitoutuu erityisesti jo sopimuksen tekoajankohtana pitämään tietyn kapasiteetin vapaana tiettynä ajankohtana. Mikäli palvelun vastaanottaja ei ota tätä palvelua vastaan, palveluntarjoajan on löydettävä uusi vastaanottaja, joka haluaa saman palvelun juuri samana ajankohtana. Tämä voi osoittautua asiakkaiden erityistoivomukset huomioon ottaen ja vastaavan joustavuuden puuttuessa ongelmalliseksi – toisin kuin sellaisten tavaroiden tai palvelujen uudelleen myyminen, joiden osalta ei tehdä varauksia.
42. Tämä tavoite huomioon ottaen – nimittäin palveluntarjoajan toimialan huomioon ottaminen – merkitystä ei niinkään ole sillä, onko kyseessä olevan toiminnan suorittamisessa tosiasiallisesti kyse kuljetuksen suorittamisesta sellaisenaan, vaan enemmänkin sillä, kuuluuko tämä toiminta kuljetuksen alaan ja onko se näin ollen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa mainittujen riskien alainen.
43. Koska poikkeuksen soveltaminen ei voi näin ollen riippua kuljetuksen tosiasiallisesta suorittamisesta, ei ole poissuljettua, että myös kulkuneuvojen käytettäväksi antaminen katsottaisiin ”kuljetuspalveluksi” ja se voisi siten kuulua etäsopimusdirektiivin poikkeuksen soveltamisalaan.
2. Kulkuneuvojen käytettäväksi antaminen kuljetuspalveluna
44. EasyCar toteaa etenkin, että ajoneuvojen vuokrauksessa on kyse kulkuneuvojen käytettäväksi antamisesta, joka kuuluu etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan palveluna samoin kuin tosiasiallinen kuljetuspalvelu. EasyCar viittaa tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuimen eri tuomioihin, joissa on selvennetty kulkuneuvon käsitettä.
45. Se, ovatko nämä tuomiot tässä asiassa merkityksellisiä ja missä laajuudessa, on kuitenkin kyseenalaista.
Tähänastisen oikeuskäytännön merkitys
46. Asiassa Hamann(13) yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että purjealukset ovat kuudennen arvonlisäverodirektiivin 9 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettuja kulkuneuvoja.(14)
47. Veronalaisen palvelun suorituspaikan osalta kuudennen arvonlisäverodirektiivin 9 artiklan 2 kohta sisältää käytännön syistä erityisiä lisäarviointiperusteita. Olennainen arviointiperuste irtainten esineiden vuokrauksessa – käyttöpaikkakunta – ei vaikuttanut kulkuneuvojen vuokrauksen kannalta käyttökelpoiselta, koska kulkuvälineet voivat helposti ylittää rajoja ja siten niiden käyttöpaikan määrittäminen on vaikeaa, ellei mahdotonta.(15) Näin ollen vastaava lisäarviointiperuste ei koske kulkuneuvoja. Tätä taustaa vasten yhteisöjen tuomioistuin on perustellut purjealusten määrittelemistä kulkuneuvoiksi aluksen käyttöpaikan määrittelemisen vaikeudella ja arvonlisäveron kokonaan maksamatta jäämisen estämisellä. Se on näin ollen vedonnut näkökohtiin, jotka eivät voi olla merkityksellisiä etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan tulkinnalle.
48. Tulen samaan johtopäätökseen asioissa ARO Lease(16) ja Lease Plan Luxembourg(17) annettujen tuomioiden osalta, joissa yhteisöjen tuomioistuin – jälleen kuudennen arvonlisäverodirektiivin perusteella – asettaa leasingajoneuvojen vuokraamisen palvelun suorituspaikan määrittelyn osalta samaan asemaan kuin kulkuneuvojen vuokrauksen. Sama koskee asiassa komissio vastaan Espanja(18) annettua tuomiota, jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi alennetun arvonlisäverokannan soveltamisesta seuraavaa: ”Tienkäyttömahdollisuuden tarjoaminen tiemaksua vastaan ei siten ole kuljetusvälineen tarjoamista, vaan kyse on parhaiden mahdollisten liikennöintimahdollisuuksien tarjoamisesta tienkäyttäjille, joilla on hallussaan ajoneuvo.”
49. Yhteenvetona on siten todettava, että ratkaisut, jotka yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt tulkitessaan kuudetta arvonlisäverodirektiiviä, voidaan ottaa toisenlaisen asiayhteyden kyseessä ollessa huomioon vain rajoitetusti. Tässä asiassa ei myöskään ole kyseenalaista se, voidaanko autonvuokraus luokitella kulkuneuvon käytettäväksi antamiseksi, vaan enemmänkin se, onko kyse etäsopimusdirektiivissä tarkoitetusta kuljetuspalvelusta.
50. Direktiivi 83/182 ja siihen perustuva oikeuskäytäntö ei voi lopultakaan selventää asiaa, koska myös tämä säädösmateriaali vero‑oikeudellisine arviointeineen koskee kuluttajansuojasta erillistä aluetta.
51. Yhtä vähän voidaan ilmaisu kuljetuspalvelu johtaa yhteisön ajokortin käyttöönotosta 4 päivänä joulukuuta 1980 annetun neuvoston ensimmäinen direktiivin 80/1263/ETY(19) tai myöhemmän, yhteisön ajokortista 29 päivänä heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY(20) yleisistä säännöksistä, sillä kumpikaan direktiivi ei koske kuljetusta; näiden direktiivien ensisijainen tavoite on enemmänkin yksittäisten ajokorttiluokkien määrittely.
52. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella on tosin myös todettava, että kaikki kuljetussektorin palvelut eivät ole kuljetuspalveluita. Kun otetaan huomioon, että asiassa Aéroports de Paris vastaan komissio(21) käsiteltiin lentokentän toimintaan kuuluvia palveluja, on tämä ilman muuta selvää.
Etäsopimusdirektiivin tulkintaa koskevat päätelmät
53. Kun tähänastisesta oikeuskäytännöstä ei voida johtaa etäsopimusdirektiivin tulkintaan liittyviä päätelmiä, etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan käsitettä kuljetus on tulkittava itsenäisesti, erillisenä edellä mainituista direktiiveistä ja oikeudenaloista. Tämän tulkinnan on vastattava direktiivin asiayhteyttä ja sen säännösten suojaavaa tarkoitusta.
54. Kuten on jo korostettu,(22) tärkeintä on, että poikkeusta on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkittava suppeasti. Tämän vuoksi myös direktiivin 3 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu kuljetusvälineen ja kuljetuksen välinen suhde on otettava asianmukaisesti huomioon.
55. Vuokrattu ajoneuvo on ensisijaisesti tarkoitettu kuljettamaan kuljettajan lisäksi esineitä tai muita henkilöitä. Sen oletuksen puolesta, että autonvuokrauksessa on kyse kuljetuspalvelusta – ainakin laajassa merkityksessä – voidaan esittää, että vuokrattu ajoneuvo on tarkoitettu käytettäväksi kulkuneuvona. Autonvuokrauksessa vuokranantajalla ei tosin ole mahdollisuutta valvoa vuokra-auton käyttöä. Kuten easyCar kuitenkin perustellusti painottaa, ajoneuvon vuokrauksen ollessa vaihtoehto yleisten kulkuvälineiden käyttämiselle käyttö kulkuvälineenä on ensisijainen.
56. On siis todettava, että vaikkakin autonvuokrauksen kohteena on kulkuvälineen käytettäväksi antaminen, siinä tarjotaan kuitenkin kuljetuspalvelu. Onko tässä kyseessä – kuten edellytetään – etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu kuljetuspalvelu, riippuu kuitenkin olennaisesti kyseessä olevan etäsopimusdirektiivin poikkeuksen tarkoituksesta.
1.
Etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan poikkeuksen tarkoitus
57. On tutkittava, onko etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan tavoite ja tarkoitus sekä direktiivin kuluttajansuojan tarkoitus huomioon ottaen mahdollista, että kulkuvälineen käyttöön asettaminen katsotaan kuljetuspalveluksi.
Poikkeuksen tavoite ja tarkoitus
58. Vaikka autonvuokrauksen kohteena on kulkuvälineen käytettäväksi antaminen, voi poikkeuksen tavoite edellyttää, ettei kaikenlainen kulkuvälineen käytettäväksi antaminen kuulu poikkeuksen soveltamisalaan. Tämä taas riippuu siitä, onko kyseessä oleva yritys etäsopimusdirektiiviä sovellettaessa samojen erityisten rahoituksellisten tai tosiasiallisten seurausten alainen kuin muut direktiivin 3 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa mainitut palveluntarjoajat. Ainoastaan se, että yritys etäsopimusdirektiivin säännösten soveltamisen johdosta olisi tuollaisten seurausten alainen, voisi oikeuttaa kuluttajansuojan supistamisen poikkeuksella toteutetun kuluttajansuojan ja yrittäjän perusteltujen tarpeiden välisen tasapainon(23) aikaansaamiseksi.
59. Kuten edellä on esitetty,(24) poikkeuksella suojellaan tiettyjä palveluita, jotka edellyttävät varausta ja joiden osalta etäsopimusdirektiivin vaatimukset olisivat kohtuuttomia. Tämä johtuu siitä, että varaus johtaa sellaisen kapasiteetin valmiiksi asettamiseen, jota ei voida enää käyttää muualla, mikä voi siten johtaa tarjoajan kannalta suuriin vaihtoehtoiskustannuksiin.
Autovuokraamoon kohdistuva mahdollinen kohtuuton rasitus
60. Autovuokraamo, joka tekee kaikki sopimukset Internetin välityksellä, on lähtökohtaisesti riippuvainen palvelujensa varauksista, koska ainoastaan sitä kautta se voi hyötyä ajoneuvoista taloudellisesti. Mutta myös ”perinteisten” autovuokraamojen osalta varaus mahdollistaa autokannan taloudellisemman hyväksikäytön. Tämä taloudellinen näkökanta yksin ei kuitenkaan vaikuta ratkaisevalta, kun otetaan huomioon, että mahdollisesti myös lyhyellä varoitusajalla vapautuvilla vuokra-ajoneuvoilla voidaan tehdä kannattavaa kauppaa, esimerkiksi niin sanotuilla viime hetken tarjouksilla. Tällöin tarjoaja käyttää konseptia, jolla vajaaseen käyttöasteeseen vaikutetaan viime minuutilla. Ainoastaan etäsopimusdirektiivin peruutusoikeuden käyttäminen autonvuokrauksessa ei siten riitä perusteluksi sille, että yritykselle aiheutuisi kohtuuttomia taloudellisia rasituksia.
61. Kohtuuttoman rasituksen olennainen tunnusmerkki olisivat varauksen vuoksi kohonneet järjestelykustannukset. Näin ei ole yleensä, kun vuokra-ajoneuvo ainoastaan annetaan käytettäväksi, ei ainakaan silloin, kun esimerkiksi ajoneuvon käyttökuntoon laittaminen (puhdistus, tankkaus jne.) tehdään erillisen lisäsopimuksen perusteella, kuten asia näyttää olevan easyCarin kohdalla.
62. Sopimuksen peruuttaminen ei sitä paitsi koske autovuokraamoa samalla tavoin kuin sellaisia kuljetusyrityksiä, jotka kuuluvat kiistatta poikkeuksen soveltamisalaan. Myös autonvuokrauksen alalla voivat lyhyellä varoitusajalla peruutetut sopimukset tosin johtaa siihen, että kapasiteettia on varatulla ajanjaksolla vapaana ja käyttämättä. Kuljetusyrityksen on kuitenkin, toisin kuin autovuokraamon, ratkaistava lisäksi kysymys tarpeettoman henkilökunnan (mahdollisesta) järkevästä uudelleensijoittamisesta. Tästä riippumatta kuljetusyrityksen täytyy myös kantaa suurempi vastuuriski kuljetettavina olevista tavaroista tai henkilöistä, mistä aiheutuu suurempia kustannuksia. Tämän lisäksi ajoneuvokantaan kuuluvan ajoneuvon puuttuva käyttömahdollisuus on autonvuokrauksen kyseessä ollessa sidottu pienempiin kustannuksiin kuin sellaisen kuljetuspalvelun suorittaminen, jossa suuri osa kapasiteetista jää vapaaksi.
63. Mitään muuta ei johdu myöskään mahdollisesti käsillä olevasta kilpailutilanteesta autovuokraamon ja sellaisen henkilökuljetusyrityksen välillä, joka kuuluu etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdan poikkeuksen soveltamisalaan. Tarvitsematta arvioida, onko tuollainen kilpailutilanne tosiasiassa olemassa, voidaan todeta, että myös kilpailutilanteen kyseessä ollessa olisi otettava huomioon, että etäsopimusdirektiivin soveltamatta jättäminen tuollaisen kuljetusyrityksen osalta on oikeutettua etenkin sen toiminnalle ja henkilökunnalle asetettujen erityisten vaatimusten, kuten esimerkiksi erityisten lupien, toiminnan riippuvuuden verkostoista ja osittaisen tosiasiallisen sopimuspakon perusteella, jotka eivät samassa laajuudessa koske autonvuokrausta.
64. Edellä esitetystä käy selväksi, että pelkkä kuluttajan peruuttamisoikeus ei yksin vaaranna kohtuuttomasti autonvuokrauksen palvelukonseptia.
65. Suojan tarpeellisuus voisi autovuokraamon kohdalla johtua periaatteessa siitä, että se on riippuvainen yksittäistä yritystä laajemmasta yhteiskonseptista. Menettely, jonka puitteissa ennakkoratkaisukysymys esitettiin, koskee easy-Car‑autovuokraamoa, jonka toiminta on jaettu erilaisiin osakonsepteihin (easyJet, easyBus jne.). Autonvuokraustoiminta, joka on sidottu etäsopimusdirektiivin poikkeuksen soveltamisalaan kuuluvia alueita käsittävään konseptiin sillä tavoin, että vakavat seuraukset, esimerkiksi pakottavan henkilökunta‑ tai yritysidentiteetin vuoksi tai yhdistelmätarjousten (lento + vuokra-auto) vuoksi, vaikuttavat tosiasiallisesti autonvuokraukseen, voisi kuulua poikkeuksen soveltamisalaan. Autonvuokraus asetettaisiin muutoin yllä mainittujen seurausten vuoksi huonompaan asemaan kuin sen kilpailijat. Tuollaisessa tapauksessa kuluttajansuoja taattaisiin mahdollisesti riittävässä määrin matkapaketeista, pakettilomista ja pakettikiertomatkoista 13 päivänä kesäkuuta 1990 annetussa neuvoston direktiivissä 90/314/ETY.(25)
66. Ennakkoratkaisukysymyksen taustalla olevista olosuhteista ei voida kuitenkaan päätellä, että kyse olisi tuollaisesta riippuvuudesta.
67. Mikään edellä esitetty seikka ei periaatteessa oikeuta pelkän autonvuokraussopimuksen tekemisen yhteydessä poistamaan tai rajoittamaan kuluttajansuojaa etäsopimusdirektiivin säännösten soveltamatta jättämisellä, koska kuluttajan tulee saada riittävästi tietoa ollakseen selvillä sopimusten sisällöstä. Juuri sellaisen yrityksen kyseessä ollessa – kuten esimerkiksi ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetun easyCar‑autovuokraamon – joka säästää kuluja palvelujen jakamisella osiin, tiedonantovelvollisuuden on oltava korostunut, esimerkiksi sen suhteen, mitkä palvelut sisältyvät hintaan ja mitkä on varattava erikseen.
68. Tämän vuoksi on todettava, että autovuokraamon suorittama kulkuvälineiden käyttöön asettaminen vuokrasopimusten perusteella voi jäädä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle ainoastaan silloin, kun vuokrausyritys olisi etäsopimusdirektiivin 3 artiklan 2 kohdassa mainittujen oikeuksien mukaantulon johdosta yhtä ankarien erityisten seuraamusten alainen kuin yritys, joka hoitaa kuljetuksen itse. Näin ei ole kuitenkaan ”tavanomaisen” autonvuokrauksen osalta.
V Ratkaisuehdotus
69. Näillä perusteilla ehdotan, että ennakkoratkaisukysymykseen vastataan seuraavasti:
Pelkkä autonvuokraussopimus ei ole kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20 päivänä toukokuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ”kuljetuspalvelujen – – tarjoamista koskeva sopimus”.
(1) .
(2)
–	EYVL L 144, s. 19 (jäljempänä etäsopimusdirektiivi).
(3)
–	EYVL 1992, C 156, s. 14, 16.
(4)
–	EYVL L 145, s. 1 (jäljempänä kuudes arvonlisäverodirektiivi).
(5)
–	EYVL L 105, s. 59.
(6)
–	Nämä käsitteet ovat mainituissa kieliversioissa sikäli epäselviä, että ne voivat tarkoittaa sekä palvelun suorittamista että tavaran toimittamista. Sikäli kuin saksankielisessä versiossa käytetään sanaa ”Erbringung” (tarjoaminen), ei sen sanamuodosta voida johtaa vastaavaa tulkintaa.
(7)
–	Vrt. mm. asia C‑83/99, komissio v. Espanja, tuomio 18.1.2001 (Kok. 2001, s. I‑445, 19 kohta) ja asia C‑216/97, Gregg, tuomio 7.9.1999 (Kok. 1999, s. I‑4947, 12 kohta).
(8)
–	Mm. asia C‑481/99, Heininger, tuomio 13.12.2001 (Kok. 2001, s. I‑9945, 31 kohta) ja asia C‑203/99, Veedfald, tuomio 10.5.2001 (Kok. 2001, s. I‑3569, 15 kohta).
(9)
–	Vrt. edellä alaviitteessä 7 mainittu asia C‑83/99, tuomion 16 ja 20 kohta.
(10)
–	Ks. alaviite 6.
(11)
–	Asia C‑341/01 Plato Plastik, tuomio 29.4.2004 (Kok. 2004, s. I‑0000, 64 kohta); asia C‑127/00, Hässle, tuomio 11.12.2003 (Kok. 2003, s. I‑0000, 70 kohta); asia C‑449/93, Rockfon, tuomio 7.12.1995 (Kok. 1995, s. I‑4291, 28 kohta) ja asia 30/77 Bouchereau, tuomio 27.10.1977 (Kok. 1977, s. 1999, Kok. Ep. III, s. 485, 14 kohta).
(12)
–	Vrt. ehdotus neuvoston direktiiviksi kuluttajien suojaamiseksi etäisyydeltä tehdyissä sopimuksissa, KOM(92) 11 lopullinen (EYVL 1992, C 156, s. 14). Katso myös neuvoston 29 päivänä kesäkuuta 1995 vahvistama yhteinen kanta (EY) N:o 19/95 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 95/. . ./EY antamiseksi kuluttajansuojasta etäsopimuksissa (EYVL C 288, s. 1).
(13)
–	Asia 51/88, Hamann, tuomio 15.3.1989 (Kok. 1989, s. 767, 15 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(14)
–	Katso kuudennen arvonlisäverodirektiivin moottoriajoneuvon käsitteeseen liittyen esim. myös asia C‑305/97, Royscot Leasing ym., tuomio 5.10.1999 (Kok. 1999, s. I‑6671, 20 kohta).
(15)
–	Alaviitteessä 13 mainitun tuomion 17 kohta.
(16)
–	Asia C‑190/95, ARO Lease, tuomio 17.7.1997 (Kok. 1997, s. I‑4383, 11–14 kohta).
(17)
–	Asia C‑390/96, Lease Plan Luxembourg, tuomio 7.5.1998 (Kok. 1998, s. I‑2553, 22 ja 23 kohta).
(18)
–	Mainittu alaviitteessä 7, tuomion 21 kohta.
(19)
–	EYVL L 375, s. 1.
(20)
–	EYVL L 237, s. 1.
(21)
–	Asia C‑82/01 P, tuomio 24.10.2002 (Kok. 2002, s. I‑9297, 27 kohta).
(22)
–	Katso edellä 33 kohta.
(23)
–	Tämä taas tarkoittaa, että poikkeuksen asianmukainen tulkinta ei ole välttämättä ”kuluttajaystävällisin”, koska tuollaisen poikkeussäännöksen olemassaolosta voidaan päätellä, että tätä poikkeusta tulkittaessa on aikaansaatava vastaava tasapaino kuluttajansuojan ja yritysten oikeutettujen tarpeiden välillä. Tällöin on korostettava, että innovatiiviset palvelut tai jakelukanavat koituvat loppujen lopuksi kuluttajien hyväksi.
(24)
–	Katso edellä 40 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(25)
–	EYVL L 158, s. 59.