62013CO0574
EUROOPA KOHTU ASEPRESIDENDI MÄÄRUS
21. jaanuar 2014 (
*1
)
„Apellatsioonkaebus — Ajutisi meetmeid käsitlev määrus — Riigiabi — Otsus, millega antakse korraldus abi tagasi nõuda — Siduvate abi tagasinõudmise meetmete puudumine siseriiklikul tasandil — Kiireloomulisuse puudumine”
Kohtuasjas C‑574/13 P(R),
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 57 teise lõigu alusel 7. novembril 2013 esitatud apellatsioonkaebus,
Prantsuse Vabariik, esindajad: G. de Bergues, D. Colas, E. Belliard ja N. Rouam,
hageja,
teine menetlusosaline:
Euroopa Komisjon, esindajad: M. Afonso ja B. Stromsky,
kostja esimeses kohtuastmes
EUROOPA KOHTU ASEPRESIDENT,
pärast peakohtujurist P. Cruz Villalón’i ärakuulamist,
on andnud järgmise
määruse
1
Prantsuse Vabariik palub oma apellatsioonkaebusega tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu presidendi 29. augusti 2013. aasta määruse kohtuasjas T‑366/13 R: Prantsusmaa vs. komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus”), millega Euroopa Liidu Üldkohtu president jättis rahuldamata tema taotluse peatada komisjoni 2. mai 2013. aasta otsuse C(2013) 1926 final riigiabi SA.22843 kohta (2012/C) (ex 2012/NN) (mida Prantsusmaa andis ettevõtjatele Société nationale Corse Méditerranée ja Compagnie méridionale de navigation) (edaspidi „vaidlusalune otsus”) täitmine.
Vaidluse taust ja ajutiste meetmete kohaldamise menetlus
2
Vaidluse tausta on vaidlustatud kohtumääruse punktides 1‐9 kirjeldatud kokkuvõtlikult järgmiselt:
„1.
Laevaühenduste Marseille-Bastia, Marseille-Ajaccio, Marseille-Balagne (Ile-Rousse ja Calvi), Marseille-Porto Vecchio ja Marseille-Propriano tagamiseks korraldatud hankemenetluse tulemusena tagab tulundusühistu, mis koosneb ettevõtjatest Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) ja Compagnie méridionale de navigation (CMN) – mis on Prantsuse meretranspordiettevõtjad –, ajavahemikul 1. juuli 2007 kuni 31. detsember 2013 need viis laevaühendust avaliku teenindamise delegeerimise lepingu (edaspidi „kontsessioon”) raames, mille ta allkirjastas Korsika territoriaalühenduse (Collectivité territoriale de Corse) ja Office des transports de Corse’iga (Korsika transpordiamet, edaspidi „OTC”). Need kaks kontsessionääri saavad OTC‑lt igal aastal tasu alalise reisija- ja kaubaveoteenuse eest, mille nad peavad tagama kogu aasta vältel (edaspidi „põhiteenus”), ja reisijaveo lisateenuse eest, mille nad peavad tagama tipphooajal, st jõulupühade ajal, veebruaris, kevadel ja sügisel ja/või suvel liinidel Marseille-Ajaccio, Marseille-Bastia ja Marseille-Propriano (edaspidi „lisateenus”).
2.
Kontsessiooni kohaselt piirdub igal aastal mõlemale kontsessionäärile makstav lõplik hüvitissumma tegevuskahjumiga, mis tuleneb kontsessiooni tehnilises kirjelduses sätestatud kohustustest, võttes arvesse laevastiku tavapärast kapitalitootlikkust proportsionaalselt nende päevade arvuga, mil seda laevastikku tegelikult kasutatakse lepingujärgsete ülevedude teostamiseks. Juhul kui saadav tulu osutub väiksemaks eeldatavast tulust, mis on näidatud kontsessionääride pakkumuses, näeb kontsessioon ette riikliku hüvitise korrigeerimise. Pärast kontsessiooni allkirjastamist muudeti seda nii, et tühistati rohkem kui 100 ülevedu aastas Korsika ja Marseille vahelisel liinil, nendele kahele kontsessionäärile aastas makstava hüvitise lähtesummat vähendati 6,5 miljoni euro võrra ning tulude korrigeerimise iga-aastasele mehhanismile kehtestati piirmäär kontsessionääri kohta.
3.
Mis puudutab laevaühendusi Korsika ning Nice’i ja Touloni sadamate vahel, siis need tagab peamiselt Prantsuse äriühing Corsica Ferries, mis osales samuti eespool punktis 1 nimetatud hankemenetluses, kuid mille pakkumusi ei valitud välja. Äriühing Corsica Ferries täidab nendel ühendustel nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3577/92 teenuste osutamise vabaduse põhimõtte kohaldamise kohta merevedudel liikmesriikides (merekabotaaž) (EÜT L 364, lk 7; ELT eriväljaanne 06/02, lk 10) artikli 4 kohaselt avaliku teenuse osutamise kohustusi, mille kohaselt peab ta eelkõige tagama minimaalse arvu sõite nädalas sõltuvalt perioodist. Nendel ühendustel kohaldatakse meedet, milleks on abikõlbulikele reisijatele sotsiaalabi andmine.
4.
Mis puudutab Korsika üldist teenindamist mandri-Prantsusmaalt, siis seda iseloomustab juba palju aastaid väga suur hooajalisus, sest suurem osa reisijatevedudest toimub suvekuudel. 2000. aastatel oli Korsika ja Prantsusmaa mandriosa vahelise transpordi hangete peamine arengusuund Toulonist lähtuva transpordi pakkumuse väljaarendamine, reisijate arvu poolest on Toulon praegu muutunud kõige suuremaks Korsika liine teenindavaks sadamaks. Selle tendentsiga, et Toulonist lähtuv liiklus suureneb, kaasneb äriühingu Corsica Ferries turuosa suurenemine.
5.
2007. aastal esitas äriühing Corsica Ferries Euroopa Komisjonile kaebuse ebaseadusliku ja ühisturuga kokkusobimatu riigiabi kohta, mida SNCM‑le ja CMN‑le tänu kontsessioonile väidetavalt antakse. Kui kaebaja oli esitanud täiendava teabe ja kui oli suheldud kirja teel Prantsusmaa ametiasutustega, teatas komisjon 27. juuni 2012. aasta kirjaga Prantsuse Vabariigile oma otsusest algatada ELTL artikli 108 lõike 2 alusel ametlik uurimismenetlus võimaliku abi kohta SNCM‑le ja CMN‑le, mida kontsessioon sisaldab (ELT C 301, lk 1). Selle menetluse tulemusena tegi komisjon 2. mail 2013 [vaidlusaluse] otsuse [...].
6.
[Vaidlusalusest] otsusest teatati Prantsuse Vabariigile 3. mail 2013.
7.
Et teha kindlaks, kas SNCM‑le ja CMN‑le antud abi on riigiabi, analüüsis komisjon [vaidlusaluses otsuses], kas kriteeriumid, mille Euroopa Kohus määras kindlaks 24. juuli 2003. aasta otsuses kohtuasjas C-280/00: Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (EKL 2003, lk I-7747) (edaspidi „Altmarki kriteeriumid”), on käesoleval juhul täidetud. Ta tuvastas seda tehes, et põhiteenus, mida osutavad SNCM ja CMN, on kooskõlas tegeliku vajadusega avaliku teenindamise järele, samas kui lisateenus, mida osutab ainult SNCM, ei ole selle vajaduse rahuldamiseks ei vajalik ega sellega proportsionaalne, ning järeldas, et üksnes põhiteenus vastab esimesele Altmarki kriteeriumile. Leides seejärel, et hanketingimused (vt eespool punkt 1) ei võimaldanud valida välja kandidaati, kes on suuteline osutama asjaomaseid teenuseid kõige madalama kuluga territoriaalühendusele, ning et Prantsusmaa ametiasutused ei esitanud talle midagi, mis võiks tõendada, et hüvitised arvutati keskmise hästi juhitud ja sobivalt varustatud ettevõtja mudeli põhjal, asus ta seisukohale, et neljas Altmarki kriteerium ei ole täidetud kummagi puhul nendest kahest teenusest. Komisjoni sõnul kujutasid need hüvitised seega endast riigiabi ([vaidlusaluse] otsuse artikkel 1).
8.
Mis puudutab analüüsitava abi kokkusobivust siseturuga, siis komisjon leidis, et põhiteenus on üldist majandushuvi esindav teenus, kuid lisateenus mitte. Ta tunnistas seega siseturuga kokkusobivaks üksnes hüvitised, mis maksti SNCM‑le ja CMN‑le põhiteenuse eest ([vaidlusaluse] otsuse artikli 2 lõige 2), samas kui hüvitised, mis maksti SNCM‑le lisateenuse eest, kvalifitseeriti siseturuga kokkusobimatuks ([vaidlusaluse] otsuse artikli 2 lõige 1).
9.
[Vaidlusaluse] otsuse artiklis 3 andis komisjon seega korralduse lisateenusega seotud hüvitiste maksmine otsekohe lõpetada ja sellena juba välja makstud abi – mille summa on umbes 220 miljonit eurot – abi saajalt tagasi nõuda, täpsustades, et see tuleb tagasi nõuda otsekohe ja tegelikult ning et Prantsuse ametiasutused peavad tagama, et see otsus viiakse ellu nelja kuu jooksul pärast teatavakstegemist ([vaidlusaluse] otsuse artikkel 4), s.o 3. septembriks 2013. Prantsusmaa ametiasutused olid kohustatud edastama kahe kuu jooksul pärast [vaidlusaluse otsuse] teatavakstegemist komisjonile eelkõige kogu summa, mis tuleb abi saajalt sisse nõuda, juba võetud ja selle otsuse järgimiseks mõeldud meetmete üksikasjaliku kirjelduse ning dokumendid, mis näitavad, et abi saajal paluti abi tagastada (artikkel 5).”
3
Prantsuse Vabariik esitas 12. juulil 2013 Üldkohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega tühistamishagi, milles palus vaidlusaluse otsuse tühistada. Ta põhjendas hagi sellega, et komisjon rikkus mõistet „riigiabi” ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kui leidis, et SNCM‑le ja CMN‑le kontsessiooni raames makstud hüvitised andsid abi saajatele valikulise eelise, ja kvalifitseeris need hüvitised riigiabiks selle õigusnormi tähenduses. Teise võimalusena väitis ta, et komisjon rikkus ELTL artikli 106 lõiget 2, kui leidis, et SNCM‑le lisateenuse eest makstud hüvitised kujutavad endast siseturuga kokkusobimatut riigiabi, sest see teenus ei ole üldist majandushuvi esindav teenus.
4
Samal päeval Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga esitas Prantsuse Vabariik ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, milles ta palus sisuliselt Üldkohtu presidendil peatada vaidlusaluse otsuse täitmise seniks, kuni Üldkohus on teinud otsuse sisulistes küsimustes. Komisjon palus oma Üldkohtu kantseleisse 31. juulil 2013 saabunud seisukohtades selle ajutiste meetmete kohaldamise taotluse rahuldamata jätta. Prantsuse Vabariik vastas komisjoni seisukohtadele 8. augusti 2013. aasta dokumendiga. Komisjon võttis selle kohta seisukoha 14. augusti 2013. aasta dokumendis.
Vaidlustatud kohtumäärus
5
Leides, et tal on kogu vajalik teave, et teha taotluse kohta otsus, ilma et pooli oleks vaja suuliselt ära kuulata, otsustas Üldkohtu president analüüsida kõigepealt seda, kas kiireloomulisuse tingimus on täidetud.
6
Ta märkis vaidlustatud kohtumääruse punktides 19‐22, et Prantsuse Vabariigi arvates tooks see, kui vaidlusalune otsus, milles anti korraldus SNCM‑lt tagasi nõuda üle 220 miljoni euro, kohe ellu viiakse ja tühistatakse kõik pärast selle otsuse teatavakstegemist tehtud maksed, paratamatult kaasa selle äriühingu maksejõuetuse ja likvideerimise ning seega tõsise ja korvamatu otsese kahju sellele liikmesriigile. Viimase sõnul seisneb niisuguse likvideerimisega seotud kahju esiteks territoriaalse järjepidevuse katkemises Korsikaga, teiseks tõsistes ühiskondlikes konfliktides Korsikal ja Marseille’ sadamas ning kolmandaks negatiivsetes tagajärgedes tööhõivele ja majandustegevusele mitte üksnes selles äriühingus, vaid ka Marseille’ ja Korsika vesistutes.
7
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 27 märkis Üldkohtu president, et need kolm kahjuliiki, mida Prantsuse Vabariik mainib, ei lange küll kokku individuaalse kahjuga, mida võib kanda SNCM, kuid on kõik tingitud selle äriühingu likvideerimisest. Alates selle kohtumääruse punktist 28 analüüsis ta seega, kas Prantsuse Vabariik on tõendanud, et vaidlusaluse otsuse elluviimine võib paratamatult põhjustada niisuguse likvideerimise.
8
Ta märkis selle kohta vaidlustatud kohtumääruse punktis 29, et väidetava riigiabi pidi SNCM‑lt tagasi nõudma ja tulevase hüvitise maksed kuni 31. detsembrini 2013 tühistama Prantsuse Vabariik kui vaidlusaluse otsuse ainus adressaat, sest see otsus on ELTL artikli 288 neljanda lõigu järgi kohustuslik ainult Prantsusmaa ametiasutuste suhtes. Ta leidis seega, et vaidlusalust otsust ei saa iseenesest õiguslikult pidada otsuseks, mis võib kohustada seda äriühingut abi tagastama või nendest maksetest loobuma. Üldkohtu president asus niisiis seisukohale, et ainult see, kui Prantsusmaa ametiasutused võtavad õiguslikult siduva meetme vaidlusaluse otsuse täitmiseks, võib muuta SNCM likvideerimise ohu piisavalt otseseks ja õigustada täitmise peatamise taotluse rahuldamist.
9
Vaidlustatud kohtumääruse punktides 30‐34 analüüsis Üldkohtu president, kas kirjad, mille Korsika prefekt 10. juulil 2013 Korsika territoriaalühendusele ja SNCM‑le saatis, on asjakohased. Ta järeldas, et nende kahe kirja saatmist, millele ei järgnenud kirjade adressaatide mingisugust tegevust, ei saa pidada niisuguste meetmete võtmiseks, millega SNCM kohustatakse juba makstud abi tagastama ja tühistatakse kontsessiooni lõpetamisega veel tasumisele kuuluvad maksed. Seega ei saa SNCM likvideerimise ohtu pidada nii otseseks, et see õigustab täitmise peatamise taotluse rahuldamist.
10
Üldkohtu president lükkas vastupidised argumendid, millele Prantsuse Vabariik tugines, tagasi vaidlustatud kohtumääruse punktis 35 jj. Kohtumääruse punktis 37 märkis ta eelkõige, et käesoleval juhul ei saa Korsika prefekti 10. juuli 2013. aasta kirju pidada siduvateks meetmeteks, millega viiakse ellu vaidlusalune otsus, seda enam, et prefekt teeb nendes sõnaselgelt teatavaks Prantsuse Vabariigi kavatsuse esitada selle otsuse peale tühistamishagi koos taotlusega peatada otsuse täitmine. Kohtumääruse punktis 38 lükkas ta tagasi argumendi, et tagasinõudmisdokumendi pidi saatma Korsika territoriaalühendus, ning leidis, et kui seda ei tehtud, siis igal juhul Prantsuse Vabariigi süül.
11
Et Prantsuse Vabariik oli väitnud, et on paradoksaalne, kui teda kohustatakse viima lõpule juba väljamakstud abi tagasinõudmise menetlust, samas kui tema esitas ajutiste meetmete kohaldamise taotluse, meenutas Üldkohtu president vaidlustatud kohtumääruse punktis 40, et liidu aktide puhul eeldatakse nende õiguspärasust ning et tühistamishagi esitamisel ei ole ELTL artikli 278 kohaselt mingit peatavat toimet, sest otsuse, et täitmine peatatakse, saab teha ainult kohus. Vaidlustatud kohtumääruse punktis 41 märkis ta veel, et Üldkohtu praktika kohaselt oli Prantsuse Vabariik kohustatud mitte viima lõpule abi tagasinõudmise menetlust, vaid võtma siduvad meetmed. Selle punktis 42 järeldas ta seega, et kuna puudusid siduvad meetmed, mis oleksid näinud ette vaidlusaluse otsuse kohustusliku täitmise ‐ mille vältimatu tagajärg oleks SNCM likvideerimine ‐, ei ole Prantsuse Vabariik tõendanud, et kiireloomulisuse tingimus on käesoleval juhul täidetud.
12
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 43 jj analüüsis Üldkohtu president igaks juhuks olukorda niisugusena, nagu see oleks siis, kui tuleks asuda seisukohale, et Prantsuse Vabariik oli käesoleval juhul siduvad meetmed juba võtnud. Ta leidis sisuliselt, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ja kohtutoimiku andmetel ei olnud tõendatud, et Prantsusmaa siseriiklikud õiguskaitsevahendid ei võimalda SNCM‑l vältida enda likvideerimist ja seega ohtu, et ta kannab tõsist ja korvamatut kahju, sel viisil, et ta vaidlustab selles olukorras võetud siduvad siseriiklikud meetmed siseriiklikus kohtus.
13
Kõige eelneva põhjal järeldas Üldkohtu president vaidlustatud kohtumääruse punktis 56, et ajutiste meetmete kohaldamise taotlus tuleb jätta kiireloomulisuse puudumise tõttu rahuldamata, analüüsimata fumus boni iuris’t käsitlevat tingimust ja kaalumata mängusolevaid huve.
Poolte nõuded
14
Prantsuse Vabariik palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
—
teha ise vaidluse kohta otsus või suunata asi tagasi Üldkohtusse ja
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
15
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
—
mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
Apellatsioonkaebus
16
Prantsuse Vabariik põhjendab oma apellatsioonkaebust ainult ühe väitega, mille kohaselt rikuti kiireloomulisuse tingimuse täidetuse hindamisel õigusnormi. Konkreetsemalt heidab Prantsuse Vabariik Üldkohtu presidendile ette, et viimane leidis, et selleks, et see tingimus oleks täidetud, peavad pädevad siseriiklikud ametiasutused olema esiteks andnud tagasinõudmiskäsu või esitanud nõude kõnesoleva abi tagasinõudmiseks, ning teiseks peab olema tõendatud, et ükski siseriiklik õiguskaitsevahend ei võimaldanud selle abi saajal abi tagasinõudmist vaidlustada ja seega tõsist ja korvamatut kahju vältida.
17
Komisjon seevastu palub Euroopa Kohtul lükata need kaks väidet tagasi ja jätta apellatsioonkaebus seega rahuldamata.
18
Selles küsimuses tuleb kõigepealt meenutada, et Üldkohtu kodukorra artikli 104 lõike 2 kohaselt tuleb ajutiste meemete kohaldamise taotluses „nimetada hagi ese, kiireloomulisust põhjendavad asjaolud ning fakti- ja õigusväited, mis esmapilgul õigustavad taotletava ajutise meetme kohaldamist”. Nii võib ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik määrata kohaldamise peatamise ja muude ajutiste meetmete kohaldamise, kui on tõendatud, et nende määramine on esmapilgul faktiliselt ja õiguslikult põhjendatud (fumus boni iuris), ning kui ajutiste meetmete kohaldamise küsimus on kiireloomuline selles mõttes, et tõsise ja korvamatu kahju vältimiseks selle poole huvidele, kes ajutiste meetmete kohaldamist taotleb, on vajalik, et ajutiste meetmete kohaldamine määrataks ja neid kohaldataks enne põhimenetluses lahendatava hagi suhtes otsuse tegemist. Need tingimused on kumulatiivsed ning ajutiste meetmete taotlused tuleb seega jätta rahuldamata, kui üks nendest tingimustest ei ole täidetud (vt Euroopa Kohtu presidendi 14. oktoobri 1996. aasta määrus kohtuasjas C‑268/96 P(R): SCK ja FNK vs. komisjon, lk I‑4971, punkt 30). Ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustav kohtunik kaalub vajaduse korral asjaomaseid huve (Euroopa Kohtu presidendi 23. veebruari 2001. aasta määrus kohtuasjas C-445/00 R: Austria vs. nõukogu, EKL 2001, lk I-1461, punkt 73).
19
Ajutiste meetmete kohaldamise menetluse eesmärk on tagada tulevikus tehtava lõpliku otsuse täieulatuslik toime, et vältida lünka Euroopa Kohtu tagatud õiguskaitses. Nimetatud eesmärgi saavutamiseks tuleb taotluse kiireloomulisust hinnata selle põhjal, kas ajutine meede on vajalik, et hoida esialgset õiguskaitset taotleval poolel ära tõsise ja korvamatu kahju tekkimine (Euroopa Kohtu presidendi 14. detsembri 2001. aasta määrus kohtuasjas C-404/01 P(R): komisjon vs. Euroalliages jt, EKL 2001, lk I-10367, punktid 61 ja 62). Seda, et ta ei saa oodata menetluse lahendust sisulistes küsimustes, ilma et ta riskiks kanda seda laadi kahju, peab tõendama see pool (vt Euroopa Kohtu presidendi 12. oktoobri 2000. aasta määrus kohtuasjas C-278/00 R: Kreeka vs. komisjon, EKL 2000, lk I-8787, punkt 14).
20
Selles küsimuses ilmneb vaidlustatud kohtumääruse punktist 43, et Üldkohtu president analüüsis seda, kas SNCM käsutuses on siseriiklikke õiguskaitsevahendeid, ainult täiendavalt juhuks, kui – vastupidi selle kohtumääruse punktis 42 leitule – asutakse seisukohale, et Prantsusmaa ametiasutused tõendasid, et nad on juba võtnud siduvad meetmed vaidlusaluse otsuse täitmiseks. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa väited Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist ja on seega ainetud (28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs. komisjon, EKL 2005, lk I-5425, punkt 148, ja 23. veebruari 2006. aasta määrus kohtuasjas C‑171/05 P: Piau vs. komisjon, punkt 86).
21
Kõigepealt tuleb seega analüüsida, kas järelduse puhul, mille Üldkohtu president tegi selle kohtumääruse punktis 42, nimelt et siduvaid meetmeid ei võetud ja seega puudus kiireloomulisus, rikuti õigusnormi, nagu on käesoleval juhul väidetud.
22
Prantsuse Vabariik nõustub, et nõue, et abi saanud ettevõtja tõendaks, et pädevad siseriiklikud ametiasutused võtsid meetmeid kõnesoleva abi tagasinõudmiseks, ja seisukoht, et vastasel korral ei ole kiireloomulisuse tingimus täidetud, on põhjendatud. Ta märgib nimelt õigesti, et ainult siseriiklikud ametiasutused võivad kohustada abi saanud ettevõtjat seda tagastama ning et komisjoni otsus, millega antakse liikmesriigile korraldus kõnesolev abi tagasi nõuda, ei pane sellele ettevõtjale seevastu mingit õiguslikult siduvat kohustust ning nii kaua, kui siseriiklikud ametiasutused ei ole võtnud siduvaid meetmeid abi tühistamiseks ja tagasinõudmiseks, ei saa see ettevõtja seega väita, et teda ähvardab tõsine ja korvamatu kahju. Prantsuse Vabariik väidab, et seda nõuet ei saa siiski üle kanda ajutiste meetmete kohaldamise taotlustele, mille on esitanud liikmesriigid ise riigiabi valdkonnas, sest tema meelest on paradoksaalne, kui liikmesriigi selles valdkonnas esitatud ajutiste meetmete kohaldamise taotluse põhjendatus sõltub sellest, kas selle riigi ametiasutused on võtnud siduvaid meetmeid asjaomase abi tagasinõudmiseks.
23
Tuleb siiski rõhutada, et Prantsuse Vabariik ei vaidlusta eeldust, mille Üldkohtu president esitas vaidlustatud kohtumääruse punktis 27 ja mille kohaselt eeldab väidetav tõsine ja korvamatu kahju, millele Prantsuse Vabariik tugineb, et SNCM likvideeritakse. Et vaidlusaluse otsusega ei panda SNCM‑le mingit kohustust abi tagastada – nagu Prantsuse Vabariik ise õigesti märgib –, sest SNCM ei ole selle adressaat, ei ähvarda seda äriühingut seega likvideerimine nii kaua, kuni siseriiklikud ametiasutused ei ole võtnud siduvaid meetmeid kõnesoleva abi tagasinõudmiseks. Tuleb niisiis tõdeda, et liikmesriik ei saa säärases olukorras tugineda sellele, et võib tekkida tõsine ja korvamatu kahju, kui need ametiasutused niisuguseid meetmeid võtnud ei ole.
24
Mis puudutab Prantsuse Vabariigi argumente, milles rõhutatakse, kui „paradoksaalne” on see, et liikmesriik peab võtma siduvad meetmed abi tagasinõudmiseks, et saavutada selle otsuse täitmise peatamine, millega talle antakse korraldus seesama abi tagasi nõuda, siis piisab, kui meenutada, et liikmesriigi antud abi tagasinõudmise menetluse algatamine sundkorras vastavalt nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 14 lõikele 3 põhjendusel, et abi on siseturuga kokkusobimatu, kohustab seda liikmesriiki võtma vastu enese tahtmist õiguslikult siduvad meetmed, et täita kohustused, mis tulenevad liidu õigusest.
25
Lisaks on – nagu Üldkohtu president vaidlustatud kohtumääruse punktis 14 õigesti meenutas – ELTL artiklis 278 sätestatud põhimõte, et hagi esitamine ei peata otsuse täitmist, ning õigussubjektid saavad selle akti täitmise peatamist, mille tühistamist taotletakse, sama õigusnormi alusel taotleda ainult erandkorras.
26
Sellest järeldub, et see, et liikmesriik peab võtma siduvad meetmed abi tagasinõudmiseks samal ajal, kui ta taotleb liidu kohtult selle komisjoni otsuse täitmise peatamist, millega teda kohustatakse neidsamu meetmeid võtma, tuleneb liidu õiguses ette nähtud menetluskorrast ning pädevuse jaotusest komisjoni ja siseriiklike ametiasutuste vahel.
27
Seega tuleb tõdeda, et Üldkohtu president ei rikkunud õigusnormi, kui leidis, et selleks, et kiireloomulisuse tingimus oleks täidetud, peavad pädevad siseriiklikud ametiasutused olema võtnud siduvad meetmed kõnesoleva abi tagasinõudmiseks. Tuvastanud ka eelkõige vaidlustatud kohtumääruse punktides 33 ja 37 – ilma et Prantsuse Vabariik väidaks, et Üldkohtu president moonutas faktilisi asjaolusid – selles küsimuses, et nimetatud liikmesriik ei olnud neid meetmeid võtnud, võis Üldkohtu president seega vaidlustatud kohtumääruse punktis 42 õigustatult leida, et liikmesriik ei ole tõendanud, et kiireloomulisuse tingimus on käesoleval juhul täidetud.
28
Selles olukorras tuleb käesolev apellatsioonkaebus rahuldamata jätta, ilma et oleks vaja analüüsida Prantsuse Vabariigi argumenti, mis käsitleb niisuguste siseriiklike õiguskaitsevahendite olemasolu, mis võimaldavad SNCM‑l saavutada vajadusel nende siduvate meetmete täitmise peatamise, mille Prantsusmaa ametiasutused peaksid võtma, sest Üldkohtu president analüüsis seda küsimust ainult täiendavalt.
Kohtukulud
29
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Prantsuse Vabariigi ainus väide on tagasi lükatud, tuleb kohtukulud välja mõista temalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes määrab Euroopa Kohtu asepresident:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.