62009CC0148_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesoleva apellatsioonkaebusega palub Belgia valitsus, keda toetab Euroopa Komisjon, tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 10. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑388/03: Deutsche Post ja DHL International vs. komisjon (EKL 2009, lk II‑199, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Üldkohus tühistas komisjoni 23. juuli 2003. aasta otsuse jätta vastuväited esitamata, mille viimane tegi EÜ artikli 88 lõikes 3 ettenähtud esialgse uurimismenetluse tulemusena mitme meetme suhtes, mida Belgia ametivõimud võtsid Belgia riigi osalusega postiettevõtja La Poste SA kasuks, (C(2003) 2508 (lõplik), edaspidi „vaidlusalune otsus”).
2. Peamine küsimus, mis käesolevas kohtuasjas kerkib, on küsimus, missugune on Üldkohtu pädevuse ulatus selle vaidluse eseme ümberkvalifitseerimise valdkonnas, mis on talle hindamiseks esitatud. Euroopa Kohtul palutakse ka teha otsus, kuidas tõlgendada mõistet „tõsised raskused”, mis võib viia komisjonipoolse ametliku uurimismenetluse algatamiseni EÜ artikli 88 lõike 2 alusel.
I. Vaidluse aluseks olevad faktilised asjaolud
3. La Poste SA (edaspidi „La Poste”) kujundati 1992. aastal ümber riigi osalusega aktsiaseltsiks, kuid on jäänud universaalse postiteenuse operaatoriks Belgias ning peab täitma konkreetseid kohustusi üldist majandushuvi esindavate teenuste raames. Üldist majandushuvi esindavate teenuste täiendava netokulu hüvitamise kord on kindlaks määratud Belgia riigiga sõlmitud juhtimislepingus.
4. Kullerteenusesektor moodustab La Poste’i käibest 4%, mis vastab selles sektoris 18‑protsendilisele turuosale. Deutsche Post AG‑le (edaspidi „Deutsche Post”) ja tema Belgia tütarettevõtjale DHL International kuulub omakorda 35–45‑protsendiline turuosa.
5. Belgia ametiasutused teatasid 3. detsembri 2002. aasta kirjas komisjonile kavast suurendada La Poste’i kapitali 297,5 miljoni euro võrra.
6. Belgia valitsuse sõnul annab rekapitaliseerimine tunnistust erainvestori loogikast turumajanduses ega sisalda seega ühtegi riigiabi tunnust.
7. Nimetatud meetme uurimise käigus selgus, et tuleb uurida ka kuut varasemat meedet, millest ei teatatud ja mis on seotud üldist majandushuvi esindavate teenuste osutamisega, sest komisjoni sõnul sõltus teatatud kapitali suurendamise õiguspärasus nendest. Meetmed seisnesid ettevõtte tulumaksust vabastamises, aastal 1997 pensionide maksmiseks loodud 100 miljoni euro suuruse reservi tühistamises, võimaluses saada võetud laenudele riigigarantii, avaliku teenuse osutamisega seotud kinnisvaralt võetavast kinnisvaramaksust vabastamises, üldise huvi finantsteenuste eest liigse hüvitise maksmises esimese juhtimislepingu ajal (1992–1997) ja aktsiakapitali suurendamises kahel korral aastal 1997 kogusummas 62 miljonit eurot.
8. Deutsche Post ja DHL International esitasid 22. juulil 2003 komisjonile infonõude teatatud meetme uurimise menetluse seisukohta, et selles menetluses soovi korral osaleda.
9. Komisjon leidis, et kapitali suurendamine, millest oli teatatud, ja teised uuritavad meetmed ei kujuta endast riigiabi, ning tegi 23. juulil 2003 EÜ artikli 88 lõikes 3 ettenähtud esialgse uurimismenetluse tulemusena vaidlusaluse otsuse.
II. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
10. Deutsche Post ja DHL International (edaspidi „hagejad esimeses astmes” või „hagejad”) esitasid 27. novembril 2003 vaidlusaluse otsuse peale tühistamishagi.
11. Komisjon esitas Üldkohtule vastuvõetamatuse vastuväite, mille kohaselt ei olnud hagejatel esimeses kohtuastmes ei õigust ega põhjendatud huvi hagi esitada. Üldkohus analüüsis vastuvõetavuse osas kordamööda hagejate esimeses astmes õigust esitada hagi ja nende põhjendatud huvi. Selle analüüsi tulemusena jättis ta komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite rahuldamata, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57, et neil oli õigus esitada hagi oma menetluslike tagatiste kaitseks. Üldkohus leidis punktides 61–64, et hagejatel oli asjassepuutuvate isikutena EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses õigus esitada hagi.
12. Mis puudutab sisu, siis meenutanud, et mõiste „tõsised raskused” on objektiivne mõiste, määras Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96–107 kindlaks terve rea märke, mis annavad tunnistust tõsistest raskustest ning mis on seotud esialgse uurimise kestuse ja asjaolude ning ebapiisava ja ebatäieliku analüüsimise ja vaidlusaluse otsuse sisuga.
13. Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106, et komisjoni menetlus ületas käesolevas asjas oluliselt EÜ artikli 88 lõike 3 raames läbiviidavale esialgsele uurimisele tavaliselt kuluvat aega.
14. Seejärel tuvastas Üldkohus, et teist La Poste’i huvides võetud meedet, nimelt pensionide maksmiseks loodud reservi tühistamist analüüsis komisjon ebapiisavalt, sest tal ei olnud vajalikku teavet, et hinnata eelist, mille tekitas see, et Belgia riik andis hooned tasuta La Poste’i käsutusse.
15. Lõpuks meenutas Üldkohus, et pärast vaidlusaluse otsuse tegemist langetatud kohtuotsuse Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg(2) kohaselt peab komisjon tegema kindlaks, kas üldist majandushuvi esindavate teenuste kulud, mille riik hüvitab, on väiksemad või võrdsed hästi juhitud keskmise ettevõtja kuludega (kriteerium benchmarking ), ning tuvastas, et käesoleval juhul seda ei kontrollitud. Ta järeldas seega, et meedet, millest oli teatatud, ei analüüsitud täielikult.
16. Seega tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse teise, neljanda ja seitsmenda väite alusel.
III. Apellatsioonkaebus
17. Belgia Kuningriik, keda toetab komisjon, palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja mõista kohtukulud välja hagejatelt esimeses kohtuastmes. Belgia valitsus põhjendab oma apellatsioonkaebust kolme väitega.
18. Komisjon esitab oma vastuses apellatsioonkaebusele nendele kolmele väitele vastates „iseseisva” väite, et Üldkohtule esitatud hagi on vastuvõetamatu.(3)
19. Deutsche Post ja DHL International paluvad jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt ja komisjonilt.
IV. Komisjoni esitatud iseseisev väide
20. Võttes arvesse, kui määrava tähtsusega see väide on, teen Euroopa Kohtule ettepaneku analüüsida seda esimesena.
A. Poolte argumendid
21. Komisjoni sõnul rikkus Üldkohus EÜ artikli 230 neljandat lõiku, kui tunnistas hagejate hagi vastuvõetavaks põhjendusel, et nad tuginesid oma EÜ artikli 88 lõikest 2 tulenevate menetluslike õiguste kaitsele. On selgelt näha, et Üldkohtule esitatud hagiavaldus ei sisalda väidetavat teist väidet, mis seisneb menetluslike õiguste kaitsmises. Komisjon heidab seega Üldkohtule ette, et ta kvalifitseeris talle esitatud hagi ümber.
22. Komisjon rõhutab, et menetluslike õiguste kaitse probleemi on mainitud ainult üks kord, nimelt hagiavalduse punktis 17, lõigus, milles analüüsitakse nende väidete vastuvõetavust, mis on juba toodud ja millega vaidlustatakse otsuse põhjendatus. Komisjoni arvates ei ole seega mingil juhul tegemist eraldi väitega.
23. Hagejad esimeses astmes väidavad, et komisjoni iseseisev väide on vastuvõetamatu kui täiendav väide Euroopa Kohtu kodukorra artikli 117 lõike 2 tähenduses, mille on esitanud menetlusse astuja. Lisaks eksib komisjon hagejate arvates, kui leiab, et menetluslike õiguste kaitset käsitlevale väitele ei tuginetud esimeses astmes. Nad toovad selles osas välja oma hagiavalduse erinevaid lõike, milles on sellele probleemile viidatud, ning järeldavad, et Üldkohus ei rikkunud asjaomaste argumentide kvalifitseerimisel õigusnormi.
B. Õiguslik hinnang
1. Märkused väite vastuvõetavuse kohta
24. Sissejuhatuseks märgin väite omal algatusel tõstatamise kohta, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Euroopa Kohus pädev uurima omal algatusel kõiki küsimusi, mis käsitlevad Üldkohtu otsuse peale esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetavust.(4)
25. Mis puudutab Üldkohtule esitatud tühistamishagi vastuvõetavust, siis Euroopa Kohus, kellele on esitatud tema põhikirja artikli 56 alusel apellatsioonkaebus, on kohustatud tegema vajaduse korral omal algatusel otsuse avalikul huvil põhineva väite kohta, et ei ole järgitud EÜ artikli 230 neljandas lõigus sätestatud tingimust, mille kohaselt võib hageja taotleda niisuguse otsuse tühistamist, mis ei ole talle adresseeritud, ainult siis, kui see teda otseselt ja isiklikult puudutab.(5)
26. Kui väiteid võib tõstatada omal algatusel, võib seda teha igas menetlusetapis.(6) Nii et omal algatusel tõstatatava väite võivad esitada nii pooled kui ka Euroopa Kohus.
27. Käesoleval juhul olen siiski arvamusel, et komisjoni iseseisva väite vastuvõetavus võib põhineda vastuapellatsioonkaebuse esitamist reguleerivate põhimõtete kohaldamisel mutatis mutandis. Euroopa Kohtu kodukorra artiklist 115 ilmneb nimelt selgelt, et iga Üldkohtu menetluse pool võib esitada apellatsioonkaebusele vastuse kahe kuu jooksul alates apellatsioonkaebuse kättetoimetamisest. Selles osas tuleb tõdeda, et komisjon oli Üldkohtus kostja.
28. Lisaks ei ole kohtupraktika kohaselt see, kui menetlusse astuja esitab uusi või erinevaid argumente võrreldes selle poole argumentidega, keda ta toetab – tingimusel et tema eesmärk on selle poole nõuete toetamine – Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljanda lõiguga vastuolus.(7) Väidete osas, mida võib esitada, ei tehta mingit vahet poolte vahel, kellel on õigus esitada vastus apellatsioonkaebusele, sest nende suhtes kehtivad ühtemoodi Euroopa Kohtu kodukorra artiklites 115 ja 116 kehtestatud nõuded. Menetlusse astuja, kellel on Euroopa Kohtu kodukorra artikli 115 alusel õigus esitada vastus apellatsioonkaebusele, peab sõnaselge piirangu puudumisel saama esitada väiteid iga õigusliku küsimuse kohta, millel vaidlustatud kohtuotsus põhineb.(8)
29. Kindlasti peab see õigus olema komisjonil, kes oli kostja esimeses astmes ja kes on apellatsioonimenetluse pool Euroopa Kohtus.
30. Järelikult tuleb komisjoni iseseisev väide tunnistada vastuvõetavaks.
2. Sisulised küsimused
31. Selle väitega tõstatatakse olulisi küsimusi, mis käsitlevad Üldkohtu eesõigusi talle esitatud väidete tõlgendamisel. Vastus, mis tuleb sellele väitele anda, on tihedalt seotud eespool viidatud kohtuotsuses Schwäbisch Hall jt vs. komisjon sedastatud hagi eseme ümberkvalifitseerimise keelu probleemiga, mida ma käsitlesin juba oma ettepanekus, mille esitasin kohtuasjas komisjon vs. Kronotex ja Kronoply ning milles tegin Euroopa Kohtule ettepaneku jääda kohtupraktika Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon(9) juurde, täpsustades selle kohaldamise korda.(10)
32. See kohtupraktika käsitleb juhtumeid, mil komisjon tuvastab ilma EÜ artikli 88 lõikes 2 ettenähtud menetlust algatamata sama artikli lõike 3 alusel, et meede, millest teatati, ei kujuta endast riigiabi või on ühisturuga kokkusobiv riigiabi. Seega tuleb isikutel, ettevõtjatel või ühendustel, kelle huve abi andmine võib kahjustada, eelkõige konkureerivatel ettevõtjatel ja kutseorganisatsioonidel, kellel on asjassepuutuvate isikutena menetluslikud tagatised, kui algatatakse EÜ artikli 88 lõikes 2 kirjeldatud menetlus, lubada esitada tühistamishagi otsuse peale, milles seda tuvastatakse.
33. Hagi vastuvõetavus sõltub eespool viidatud kohtupraktika Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon kohaselt seega esiteks väidete laadist ja teiseks hageja staatusest. Vastuvõetavuse tingimustele vastamist kontrollitakse, eristades pooli, kes vaidlustavad komisjoni otsuse sisu, ja pooli, kes tuginevad oma menetluslike õiguste kaitsele. Pärast kohtuotsust komisjon vs. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum määrab see selge vahetegemine ära tingimused, mida vastuvõetavuse analüüsimisel kohaldatakse.(11)
34. Käesoleval juhul tuleb kõnesolevale väitele vastamiseks võrrelda esimeses astmes esitatud hagi tõlgendusega, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuses.
35. Selle kohtuotsuse punktis 36 meenutas Üldkohus kohtupraktikat, millele pooled tuginesid abi saaja konkurentide staatuse osas, mis võimaldab vaidlustada esialgse uurimismenetluse tulemusena tehtud otsuse.(12)
36. Nimetatud kohtuotsuse punktis 45 tõi Üldkohus ära kõik talle esitatud väited, märkides eelkõige, et teises väites kinnitati sõnaselgelt, et on rikutud EÜ artikli 88 lõiget 3.(13)
37. Esimeses astmes esitatud hagiavaldusest ilmneb siiski, et hagejad esimeses astmes määratlesid vaidluseseme, esitades selle dokumendi punktides 3 ja 4 toodud väited.
38. Näiteks hagiavalduse punktis 3 väitsid hagejad esimeses astmes kõigepealt seda, et otsuse mittekonfidentsiaalses versioonis kaotati nende meelest väga oluline teave, rikuti nende kaitseõigusi.
39. Hagiavalduse punktis 4 heitsid hagejad esimeses astmes komisjonile ette, et ta ei kvalifitseerinud abiks järgmisi meetmeid: esiteks La Poste’i vabastamine ettevõtte tulumaksust, teiseks pensionide maksmiseks loodud reservi tühistamine ja kolmandaks võimalus saada võetud laenudele riigi garantii. Lõpuks vaidlustasid hagejad esimeses astmes hagiavalduse samas punktis 4 selle, kuidas komisjon arvutas La Poste’i rahaliste soodustuste ja üldist majandushuvi esindavate teenuste kulude jäägi ja missuguse jäägi ta arvutas, kuna komisjon ei võtnud arvesse eespool kirjeldatud meetmeid. Lõpuks heitsid nad komisjonile ette, et ta määras üldist majandushuvi esindavate teenuste täiendava netokulu hüvitised kindlasummalised, kontrollimata, kas kulud hüvitati täpselt selle perioodi ulatuses, mil need tekkisid.
40. Seega on hästi näha, et ükski nendest väidetest ei käi sõnaselgelt EÜ artikli 88 lõikega 2 antud õiguste rikkumise kohta.
41. Ühes osas oma kirjalikest dokumentidest, mis käsitlevad kogu Üldkohtule esitatud hagi vastuvõetavust, ja eelkõige hagiavalduse punktis 17 meenutasid hagejad esimeses astmes tõesti menetluslikke tagatisi käsitlevat kohtupraktikat. Üheski eespool kirjeldatud väidetest ei viidata siiski sõnaselgelt menetluslike tagatiste rikkumisele eespool viidatud kohtupraktika Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon tähenduses. Seega näib, et hagejad esimeses astmes meenutasid vastuvõetavuse tingimusi käsitlevat kohtupraktikat ilma, et oleksid teinud vahet sisulise vastuvõetavuse tingimuste ja menetluslike õiguste kaitse korral kohaldatavate vastuvõetavuse tingimuste vahel.
42. Pealegi väidavad hagejad esimeses astmes hagiavalduse punktis 22, mis käsitleb esimest väidet, mille kohaselt rikuti kaitseõigusi, et „komisjon oleks pidanud algatama sobiva analüüsi raames EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud põhiuurimismenetluse. Kuna ta seda ei teinud, on tema otsus õigusvastane”. Ainuüksi sellest väitest siiski ei piisa, et tegemist oleks eraldi väitega. See on muide toodud ka esimeses astmes esitatud hagi osas, mis käsitleb hagi põhjendatust.
43. Lõpuks meenutavad hagejad esimeses astmes hagiavalduse punktis 14, et nad pöördusid komisjoni poole, et taotleda, et neid käsitataks huvitatud pooltena määruse (EÜ) nr 659/1999(14) artikli 1 punkti h ja artikli 20 tähenduses.
44. Need asjaolud ei saa siiski kujutada endast eraldi väidet.
45. Esitatud põhjendustest lähtudes tuleb komisjoni kriitikat Üldkohtu arutluskäigu kohta pidada põhjendatuks, sest näib, et viimane võttis talle esitatud hagiavaldusest teabe, mis võimaldas tal luua eraldi väite, st „teise väite” katkendlike märkuste põhjal, mida hagiavalduse mitmes kohas esineb.
46. Selles osas meenutan, et eespool viidatud kohtuotsuse Stadtwerke Schwäbisch Hall jt vs. komisjon kohaselt on Euroopa Kohus leidnud, et õigusnormi on rikutud, kui Üldkohtule esitatud nõuete ja kõigi nende nõuete põhjendamiseks esitatud väidetega taotletakse vaidlusaluse otsuse tühistamist selle sisu osas, kuid Üldkohus kvalifitseeris talle esitatud hagi eseme ümber ja see pani teda ekslikult arvama, et hagejad püüavad kaitsta oma menetluslikke tagatisi, mis neil oleks pidanud olema.
47. Käesoleval juhul kvalifitseeris Üldkohus hagi eseme ümber, rikkudes sellega eespool viidatud kohtupraktikat, mis kujutab endast õigusnormi rikkumist. Seda tehes ületas Üldkohus oma volitusi, teades, et ta on nimetatud kohtupraktika kohaselt seotud vaidlusesemega niisugusena, nagu see tuleneb talle esitatud hagist.
48. Kuna esiteks ilmneb esitatud põhjendustest, et hagejad esimeses astmes ei tuginenud sõnaselgelt ühelegi väitele, mille eesmärk oleks menetluslike tagatiste kaitse, ning teiseks, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–51, et need hagejad ei vasta kohtuotsuse Plaumann vs. komisjon(15) kriteeriumitele, arvan, et Üldkohus oleks pidanud tunnistama sisulisi küsimusi käsitlevad väited vastuvõetamatuks. Üldkohus piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 67 ja 68 aga sellega, et käsitas vastuvõetamatuna esiteks väiteid, millega taotleti, et Üldkohus teeks otsuse abi olemasolu ja selle ühisturuga kokkusobivuse kohta, ning teiseks väidet, et rikuti kaitseõigusi.
49. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda komisjoni väitega ja tühistada niisiis Üldkohtu otsus osas, milles viimane kvalifitseeris ümber tema menetluses oleva vaidluse eseme, ilma et oleks tarvis analüüsida apellatsioonkaebuse teisi väiteid.
50. Lisaks leian, et Euroopa Kohus võiks teha otsuse ka vaidluse kohta, saatmata kohtuasja tagasi Üldkohtusse, ning jätta esimesele astmele esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu tervikuna läbi vaatamata.
51. Juhul, kui Euroopa Kohus peaks valima muu lahenduse, analüüsin nüüd siiski teise võimalusena Belgia valitsuse apellatsioonkaebuse argumente.
V. Apellatsioonkaebuse teine väide
52. Kuna see väide on tihedalt seotud eelneva väitega, teen ettepaneku analüüsida seda enne apellatsioonkaebuse teisi väiteid.
A. Poolte argumendid
53. Belgia valitsus väidab, et tunnistades vastuvõetavaks esimeses astmes esitatud hagi neljanda ja seitsmenda väite, rikkus Üldkohus õigusnormi, isegi kui nende väidetega vaidlustasid hagejad esimeses astmes vaidlusaluse otsuse põhjendatuse.
54. Komisjon väidab omalt poolt, et Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuses vaidlusaluse otsuse sisu.
55. Hagejad esimeses astmes arvavad, et Üldkohus võttis lihtsalt arvesse kõiki asjaolusid, mis on võimalike tõsiste raskuste hindamisel asjakohased.
B. Õiguslik hinnang
56. Sissejuhatuseks rõhutan, et vastus sellele väitele sõltub vastusest, mille Euroopa Kohus annab esiteks eespool viidatud kohtuasja komisjon vs. Kronoly ja Kronotex raames kohtupraktika Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon kehtivuse küsimusele, ning teiseks iseseisvale väitele, mille komisjon käesoleva apellatsioonkaebuse raames esitas.
57. Kõigepealt mis puudutab eelkõige seitsmendat väidet, mille hagejad esimeses astmes Üldkohtule esitasid, siis märgin, et hagiavalduses ei maininud nad kordagi eespool viidatud kohtuotsuse Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg asjakohasuse probleemi. See probleem tõstatati alles vastuseks komisjoni kirjalikele dokumentidele.(16) Seepärast analüüsis Üldkohus seda väidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 70–73, lähtudes kohtupraktikast, mille kohaselt tuleb väide, millega otseselt või kaudselt täiendatakse varem hagiavalduses esitatud väidet, tunnistada vastuvõetavaks.(17) Kui Üldkohus oleks siiski leidnud, et eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg kindlaks määratud kriteeriumite analüüsimise küsimust ei saa seostada hagiavalduses esitatud väitega, oleks see probleem võinud olla uus väide, mille esitamine on Üldkohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 kohaselt keelatud, kui see ei tugine faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.
58. Selles osas märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73 leidis Üldkohus, et esimeses astmes esitatud hagi seitsmendal väitel on otsene seos teise väitega, mille kohaselt rikuti EÜ artikli 88 lõiget 3. Kuna mina pooldan aga seisukohta, et esimeses astmes ei esitatud teist väidet niisuguse menetlusliku väitena, nagu Üldkohus on selle määratlenud, teen ettepaneku asuda seisukohale, et leides, et seitsmes väide täiendab teise väite oletust, rikkus Üldkohus õigusnormi, kuigi see seitsmes väide oleks tulnud tunnistada vastuvõetamatuks. Juhul, kui Euroopa Kohus ei peaks järgima nii radikaalset ettepanekut, teen aga selle probleemi kohta järgmised märkused.
59. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45 esitas Üldkohus hagi põhjendavad väited, asudes seisukohale, et neljas väide käsitleb reservi tühistamist puudutavate meetmete analüüsi, seitsmes aga nende kulude kontrollimata jätmist, millega üldist majandushuvi esindavat teenust osutati vastavalt eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg sätestatud kriteeriumitele.
60. Nii et esmapilgul ja tingimusel, et Üldkohus tegi kõnesolevad väited kindlaks ja kirjeldas neid õigesti, tuleb tuvastada, et eespool esitatud väited käsitlevad sisulisi küsimusi. Eespool viidatud kohtupraktika Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon järgi, mis on ikka asjakohane, oli Üldkohus niisiis kohustatud analüüsima, kas hagejad on eriolukorras eespool viidatud kohtuotsuse Plaumann vs. komisjon tähenduses. Üldkohus leidis nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47 ja 51 õigesti, et poolte esitatud teave ei võimalda tõendada, et nende konkurentsiseisund halvenes tunduvalt võrreldes La Poste’i omaga.
61. Seevastu olles leidnud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52, et hagejad esimeses astmes on asjassepuutuvad isikud EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses, analüüsis Üldkohus menetluslike õiguste kaitse probleemi vastuseks hagiavalduse väidetavale teisele väitele.
62. Määratlenud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 teise väite kui väite, milles kinnitatakse sõnaselgelt, et rikuti menetluslikke õigusi, leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 56, et kolmas, neljas, viies ja seitsmes väide sisaldavad tõendeid teise väite toetuseks. Seega järeldas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57, et hagejatel esimeses astmes on õigus esitada hagi.
63. Seega seostas Üldkohus neljanda ja seitsmenda väite vastuvõetavuse teise, menetluslike tagatiste kaitset käsitleva väite vastuvõetavusega, kusjuures seda teist väidet reguleerivad – tingimusel, et see teine väide on ikka olemas – vastavalt kohtupraktikale Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon paindlikumad vastuvõetavuse kriteeriumid.
64. Üldkohtu niisugune lähenemine kujutab endast kahekordset õigusnormi rikkumist.
65. Esiteks tuleb tõdeda, et Üldkohus kasutas neljanda ja seitsmenda väite põhjendamiseks esitatud argumente, mis käsitlevad sisulisi küsimusi, teise väite analüüsimise raames, mille kohta mina arvan, et seda ei ole olemas.
66. Lisaks isegi eeldusel, et see teine väide Üldkohtus ikka esitati, näib selline lähenemine mulle vale. Komisjoni otsuse peale esitatud tühistamishagi raames määratleb vaidluse raamistiku ja määrab selgelt kindlaks argumendid, millega tõendada tõsiste raskuste esinemist EÜ artikli 88 lõike 3 kohaldamisel, mis õigustavad ametliku uurimismenetluse algatamist komisjonis, hageja. Nii et esitades „menetlusliku” väite, võib hageja viidata faktilistele asjaoludele, mis puudutavad sisulisi küsimusi. Minu meelest ei otsi Üldkohus siiski poolte asemel hagiavaldusest teavet, mis võib põhjendada väidet, et rikuti menetluslikke õigusi.(18) Kuna teist väidet ei põhjendatud ühegi konkreetse argumendiga, oleks see Üldkohtule esitatud väide – tingimusel, et see üldse esitati – seega tulnud tunnistada vastuvõetamatuks.
67. Teiseks kuna hagiavalduse neljas ja seitsmes väide käsitlevad sisulisi küsimusi ja võttes arvesse Üldkohtu arutluskäiku, mis on toodud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47 ja 51 ja mille kohaselt ei tõendanud hagejad esimeses astmes, et nende konkurentsiseisundit turul kahjustati tunduvalt, oleks hagiavalduse neljanda ja seitsmenda väite pidanud tunnistama vastavalt asjakohasele kohtupraktikale, st kohtuotsustele Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon vastuvõetamatuks.
68. Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada, et Üldkohus rikkus õigusnormi ning nõustuda järelikult apellatsioonkaebuse teise väite kui põhjendatud väitega. Selle väite põhjal peab Euroopa Kohus tühistama Üldkohtu otsuse tervikuna ja tegema lõpliku otsuse vaidluse kohta, tunnistades esimeses astmes esitatud hagi vastuvõetamatuks.
VI. Apellatsioonkaebuse esimene väide
A. Poolte argumendid
69. Belgia valitsus väidab, et Üldkohus kvalifitseeris esialgse uurimismenetluse mõned asjaolud ekslikult objektiivseteks ja kokkulangevateks märkideks „tõsistest raskustest”, mille tõttu on vaja algatada EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametlik uurimismenetlus.
70. Mis puudutab uurimismenetluse asjaolusid, siis kahekuuline viittähtaeg, mille Üldkohus valis, on Belgia valitsuse sõnul ainult näitlik, nii et selle ületamine ei saa tähendada automaatselt, et komisjonil oli tõsiseid raskusi. Seega ei saa nõustuda, et seitsmekuuline tähtaeg ületab silmnähtavalt aja, mille jooksul peaks komisjon põhimõtteliselt oma esialgse uurimise lõpule viima. Komisjon lisab, et käesoleva juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades ei olnud esialgse uurimise kestus liiga pikk.
71. Lisaks ei väljendu uurimismenetluse materiaalne ulatus ja/või ajaline kestus tingimata tõsistes sisulistes raskustes. Üldkohus ei ole näidanud konkreetset
seost esiteks laiaulatusliku uurimismaterjali, mida teatatud abi eeldab, ja uurimise näilise keerukuse ning teiseks tõsiste raskuste esinemise vahel. Komisjoni sõnul ei too faktilised raskused tingimata kaasa tõsiseid raskusi.
72. Lõpuks rõhutab Belgia valitsus, et kõhklus õigusliku aluse osas annab tunnistust pigem valikuvõimalusest, mis komisjonil juhtumi uurimisel on, kui tõsistest raskustest.
73. Mis puudutab vaidlusaluse otsuse sisu, siis Belgia valitsus arvab, et analüüsides, kas teatatud abi uuriti piisavalt, jõudis Üldkohus komisjonist sisuliselt erineva tulemuseni. Niisuguse erinevuse põhjal ei saa aga järeldada, et esinesid tõsised raskused. Pealegi rõhutab komisjon, et eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg välja toodud nn kriteeriumi benchmarking analüüsimine ei ole EÜ artikli 88 lõikes 2 ettenähtud menetluslike tagatiste kaitse kontrollimise raames asjakohane.
74. Üldisest vaatevinklist arvavad hagejad esimeses astmes, et komisjoni uurimismenetlused, mis algatatakse riigi osalusega postiettevõtjate erastamise kontekstis, on komisjonis traditsiooniliselt ametlikud uurimismenetlused. Niisuguseid toiminguid iseloomustab keerukas faktiline kontekst, mis toob kaasa tõsised raskused.
75. Eelkõige meenutavad hagejad esimeses astmes kõigepealt, et komisjon rõhutas uurimismenetluse ajal ise, kui keerukas on talle hindamiseks esitatud juhtum. Seejärel jättis Belgia valitsus Üldkohtule vastamata, kui viimane tuvastas, et komisjonil ei olnud kogu faktilist teavet kinnisvara võõrandamiste ja pensionide maksmiseks loodud reservi tühistamise analüüsimiseks. Lõpuks rõhutavad hagejad üldist majandushuvi esindavate teenuste kulude benchmarking ’u tähtsust kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg kindlaks määratud neljanda kriteeriumi tähenduses.
B. Õiguslik hinnang
76. Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et kuigi Euroopa Kohus ei ole pädev tegema apellatsioonkaebuse raames otsust faktiliste asjaolude kohta, on ta pädev kontrollima EÜ artikli 225 alusel nende faktiliste asjaolude õiguslikku kvalifikatsiooni ja õiguslikke järeldusi, mis Üldkohus on nendest teinud.(19) Seega võib Euroopa Kohus teha otsuse mõiste „tõsised raskused” kohta niisugusena, nagu seda on tõlgendanud Üldkohus talle hindamiseks esitatud faktiliste asjaolude põhjal.
77. Euroopa Kohtu praktika kohaselt on mõiste „riigiabi”, niisugusena nagu seda on määratletud EÜ asutamislepingus, õiguslik mõiste ja seda tuleb tõlgendada objektiivsete asjaolude põhjal. Seepärast peab liidu kohus põhimõtteliselt ja võttes arvesse nii talle hindamiseks esitatud vaidluse konkreetseid asjaolusid kui ka komisjoni antud hinnangute keerukust, täielikult kontrollima, kas meede kuulub EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse.(20)
78. EÜ artikli 88 lõike 3 esimese lause kohaselt tuleb kavadest, millega soovitakse abi määrata või seda muuta, komisjonile enne nende elluviimist teatada. Komisjon analüüsib siis kavandatavat abi esimest korda. Kui selle analüüsi tulemusena näib talle, et kava ei ole ühisturuga kokkusobiv, algatab ta viivitamatult EÜ artikli 88 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud menetluse.(21)
79. Tuleb rõhutada, et komisjon on kohustatud tegema kohtuasja faktiliste ja õiguslike asjaolude põhjal kindlaks, kas abi ühisturuga kokkusobivuse uurimisel ettetulevate raskuste tõttu tuleb see menetlus algatada. Hinnangu andmisel peab komisjon järgima nõudeid, mille kohaselt on tema volitused esiteks piiratud nii, et õigus teha otsus, et abi on ühisturuga kokkusobiv, on tal ainult siis, kui tegemist on meetmetega, mis ei tekita tõsiseid raskusi, nii et see kriteerium on tingimusteta täidetav.(22) Teiseks ei ole tal juhul, kui ta põrkub tõsistele raskustele, ametliku uurimismenetluse algatamise osas mingit kaalutlusõigust.(23) Kolmandaks on mõiste „tõsised raskused” objektiivne mõiste.(24) Lõpuks ületab õiguspärasuse kontroll, mida Üldkohus tõsiste raskuste esinemise osas teostab, olemuselt ilmse hindamisvea otsimise.(25)
80. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib komisjon seega piirduda riigiabi suhtes positiivse otsuse tegemisel EÜ artikli 88 lõikes 3 sätestatud uurimise esialgse etapiga üksnes siis, kui ta on esmase uurimise lõpus veendunud, et see abi on EÜ asutamislepinguga kooskõlas või ei kujuta teatav abi endast riigiabi. Seevastu kui see esmane uurimine veenis komisjoni vastupidises või ei võimaldanud ületada kõiki raskusi, mis tekkisid selle abi ühisturuga kokkusobivuse hindamisel, on komisjonil kohustus küsida kõiki vajalikke selgitusi ja algatada selles osas EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetlus.(26)
81. Komisjonil on asjaolude hindamisel kaalutlusruum, et teha kindlaks, kas need tekitavad tõsiseid raskusi.(27) Mõiste „tõsised raskused” on aga objektiivne mõiste. See, kas neid esines, tuleb tuvastada mitte ainult vaidlusaluse akti andmise asjaolude, vaid ka hinnangute põhjal, millele komisjon tugines.(28)
82. Käesoleval juhul püüab Belgia valitsus tõendada, et iga valitud märk ei võimalda järeldada, et esinesid tõsised raskused. Ta viitab menetluse kestusele, esialgses uurimismenetluses uuritule, kõhklustele komisjoni otsusele õigusliku aluse valimisel ja vaidlusaluse otsuse sisulistele elementidele.
83. Ma meenutan, et kuigi Euroopa Kohus ei ole täpselt kindlaks määranud, missugused asjaolud võivad olla märgid tõsisest raskusest, on kohtupraktikas – nagu kohtujurist Trstenjak oma ettepanekus kokku võttis – välja toodud kolme laadi märgid. Need võivad tuleneda esiteks komisjoni ja liikmesriigi vahel esialgses etapis toimunud arutelude sisust, teiseks kõnesoleva asja esialgse uurimise etapi käigus kulutatud ajast ja kolmandaks hinnangutest, millele komisjon tugines otsuse vastuvõtmisel esialgse etapi lõpus. Need hinnangud võivad tuua esile raskusi, mis õigustavad ametliku uurimisetapi algatamist.(29)
84. Tuleb tõdeda, et meenutanud põhjendatult nõudeid, millest tuleb EÜ artiklis 88 ette nähtud menetluse puhul juhinduda, püüdis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96–110 analüüsida käesoleva juhtumi asjaolusid, mis võivad näidata tõsiste raskuste olemasolu.
85. Üldkohus rõhutas näiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94, et kui kulub märkimisväärselt rohkem aega, kui esialgne uurimine EÜ artikli 88 lõike 3 raames eeldab, võib see koos muude asjaoludega viia selleni, et nõustutakse, et komisjonil esinesid hindamisel tõsised raskused, mille tõttu on vaja algatada EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetlus.(30)
86. Nii et Üldkohtu sõnul näitab tõsiste raskuste olemasolu terve rida märke, mida käsitletakse koos.
87. Selles osas tahaksin rõhutada vahet, mis tuleb käesoleval juhul säilitada mõiste „märk” ja mõiste „tõend” vahel. Seepärast tuleb teavet, mida Üldkohus kirjeldas ja mis seisneb faktilistes asjaoludes, sündmustes või eriasjaoludes, tõlgendada kui teavet, mis näitab väga tõenäoliselt, et esitatud väide, st väide, et esinesid tõsised raskused, on õige.
88. Seda teavet ei saa siiski pidada tõenditeks, mida mõistetakse tõendamise elementidena, kusjuures see tõendamine viib väidetu tuvastamiseni ja selle peab läbi viima Üldkohus. Viimane ei pea seega tõendama teatavaid asjaolusid, kuid peab olema võimeline tegema loogilise ja põhjendatud järelduse talle esitatud objektiivse teabe põhjal.
89. Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuses kõigepealt raskusi, mis on käesoleval juhul seotud menetluse kestuse ja asjaoludega. Seejärel analüüsis ta punktides 107–118 raskusi, mida põhjendab komisjoni otsuse sisu ise.
90. Esiteks leian, et mõiste „tõsised raskused” hindamine ei tähenda tingimata, et tuleb analüüsida teisi juhtumeid, et teha kindlaks esialgse uurimise keskmine kestus juhul, kui komisjonil raskused puuduvad. Tõsistest raskustest kõnelevate märkide uurimine tuleb pigem läbi viia igal üksikul juhul eraldi ja eelkõige lähtudes selle meetme laadist, mis on komisjonile hindamiseks esitatud.
91. On selge, et lihtlabase otsetoetuse uurimiseks ei kulu sama palju aega kui niisuguse keeruka meetme uurimiseks nagu üldist majandushuvi esindavate teenuste osutamiseks makstav hüvitis. Nii et lihtsalt ajaühikutes väljendatud kestuse erinevus ei saa üksi olla määrava tähtsusega tegur, mis võimaldab asuda seisukohale, et esinesid tõsised raskused. Nagu märkis kohtujurist Trstenjak, võib see aspekt siiski olla märk nendest raskustest.
92. Lisaks on määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikes 3 ette nähtud „vastuväidete esitamata jätmise otsuse” kindel tähtaeg teatatud abi puhul kaks kuud. Seda tähtaega saab sama artikli lõike 5 alusel pikendada vastastikusel kokkuleppel või kui komisjonil on vaja täiendavat teavet.
93. Seevastu tuleb märkida, et hagejate arvates esimeses astmes on komisjoni uurimismenetlused, mis algatatakse avaliku sektori ettevõtjate erastamise korral, tavaliselt ametlikud uurimismenetlused.
94. Mis puudutab teiseks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–105 analüüsitud esialgse uurimismenetluse asjaolude asjakohasust, siis ma arvan, et liikmesriigilt teabe küsimine kuulub nende hoolsuskohustuste hulka, mis komisjonil teatatud meetmete uurimise menetluse korral on, nii et kui meede on eriti keerukas, võib selle suhtlemise laad anda tunnistust tõsistest raskustest.
95. Käesoleval juhul rõhutas Üldkohus, kui laiaulatuslik on komisjoni uuritu. Kui komisjon oli aga hoolimata materjali keerukusest võimeline uurima üsna lühikese aja jooksul mitut teatatud ja teatamata meedet, mida viidi ellu aastaid, siis näitab see pigem tema talituste võimekust kui hindamiseks esitatud meetme uurimisel ette tulnud raskusi.
96. Mulle näib enesestmõistetav, et ainuüksi juhtumi keerukus ei tähenda automaatselt, et komisjonil esineb tõsiseid raskusi, mis peavad viima EÜ artikli 88 lõikes 2 ettenähtud menetluse algatamiseni. Kui sellele keerukusele lisandub aga uurimise pikk kestus, kõnelevad need asjaolud tõsiste raskuste esinemise kasuks.
97. Kõige veenvam asjaolu näib mulle siiski olevat see, mille Üldkohus tõi välja vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102, käsitledes hinnangut, mille komisjon uuritavatele meetmetele andis. Üldkohus leidis sellega seoses, et kohtutoimikust ilmneb, et komisjon teatas mitu korda, et on tarvis algatada ametlik uurimismenetlus. Mulle tundub, et tõsiste raskuste puudumine sobib halvasti kokku esialgse menetluse lõpus tehtud niisuguse järeldusega.
98. Mis puudutab kolmandaks komisjoni kõhklusi õigusliku aluse valiku osas, siis mulle näib, et sellel asjaolul on täiesti formaalne tähtsus, sest komisjon kahtles, kas tuvastada, et abi ei ole, või teha EÜ artikli 88 lõike 3 alusel otsus, et uuritavad meetmed on ühisturuga kokkusobivad.
99. Märgin siiski, et komisjon sidus teatatud meetme õiguspärasuse aastatel 1992–1997 võetud kuue teatamata meetme õiguspärasusega. Seega näib mulle keeruline eitada, et esines tõsiseid raskusi, ning seda arvesse võttes kõhklusi üldist majandushuvi esindavate teenuste hüvitamise meetmete kvalifitseerimisel ajavahemikul, mis võis õigustada järeldust, et teatamata, st õigusvastased meetmed võivad kuuluda EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse.
100. Komisjon väidab nimelt oma otsuses, et kuna La Poste kandis puhaskahjumit, ei toonud meede, mis seisneb ettevõtte tulumaksust vabastamises, talle kaasa ei soodustust ega riiklike vahendite üleminekut.
101. Tuleb aga tõdeda, et seda teatamata meedet hinnati pärast analüüsitavaid majandusaastaid. Kerkib seega küsimus, kas eelnev teatamine sellest ja selle eelnev uurimine oleks võinud muuta komisjoni järeldust riigiabi olemasolu osas. See tekitab kahtluse, mis lubab asuda seisukohale, et komisjon oleks pidanud algatama ametliku uurimismenetluse EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses.
102. Mis puudutab neljandaks vaidlusaluse otsuse sisu, siis võttes arvesse vaidlustatud kohtuotsuse punktides 108–110 esitatut, oli Üldkohtul õigus, kui ta asus seisukohale, et komisjon tegi vaidlusaluse otsuse, ilma et tal oleks olnud teavet, mis võimaldab hinnata soodustuse olemasolu.
103. Mis puudutab lõpuks seda, et üldist majandushuvi esindavate teenuste kulude taset ei hinnatud, lähtudes eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg kindlaks määratud kriteeriumitest, siis teen ettepaneku uurida seda küsimust väljaspool käesoleva väite raamistikku. Analüüsisin seda juba vastuvõetavuse vaatevinklist, kui vastasin apellatsioonkaebuse teisele väitele. Mis puudutab aga selle sisu, siis küsimust, kas eespool viidatud kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg on vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse hindamisel asjakohane, analüüsin, kui vastan apellatsioonkaebuse kolmandale väitele.
104. Esitatud põhjendustest lähtudes olen arvamusel, et Üldkohtul oli õigus, kui ta nõustus, et on asjaolusid, mille tõttu komisjon oleks pidanud algatama EÜ artikli 88 lõike 2 alusel ametliku uurimismenetluse. Ma leian siiski, et ta oleks saanud asuda seisukohale, et komisjon oleks pidanud algatama selle menetluse ainult kõikide nende raskuste põhjal koos, mis viimasel kõnesolevate meetmete uurimisel ette tulid. Ükski Üldkohtu käsitletud asjaolu eraldi võetuna ei näi mulle piisavalt veenev. Nii tundub arvavat ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98 ja 99.
105. Järelikult ja juhul, kui Euroopa Kohus ei järgi minu ettepanekut komisjoni iseseisva väite ja apellatsioonkaebuse teise väite osas, teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi.
VII. Apellatsioonkaebuse kolmas väide
A. Sissejuhatavad märkused
106. Probleemi, mille kohaselt ei uurinud komisjon juhtumit piisavalt, lähtudes eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg kindlaksmääratud kriteeriumitest, on Üldkohtu arvates käsitletud esimeses astmes esitatud hagiavalduse seitsmendas väites. Nagu märkisin eespool apellatsioonkaebuse teisele väitele vastates, oleks see seitsmes väide tulnud tunnistada vastuvõetamatuks. Juhul, kui Euroopa Kohus ei järgi seda ettepanekut, analüüsin nüüd siiski selle väite sisu.
B. Poolte argumendid
107. Belgia valitsus ja komisjon heidavad Üldkohtule ette, et viimane rikkus õiguskindluse põhimõtet, kohaldades eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg kindlaksmääratud neljandat kriteeriumit tagasiulatuvalt. Belgia valitsus tugineb selles osas Üldkohtu otsusele Sarrió vs. Komisjon,(31) mille kohaselt peab komisjon järgima ainult kohtupraktikat, mis oli kohaldatav tema otsuste tegemise hetkel.
108. Hagejad esimeses astmes toovad välja erinevuse käesoleva juhtumi ja juhtumi vahel, mis andis alust eespool viidatud kohtuasjaks Sarrió vs. komisjon, et vaidlustada Belgia valitsuse esitatud argumentide asjakohasus.
C. Õiguslik hinnang
109. Belgia valitsus kinnitab oma väitega, et Üldkohus rikkus õiguskindluse põhimõtet. Selleks, et tema muret tõesti arvesse võtta, tuleb aga meenutada lühidalt probleeme, mis on seotud mõjuga, mis tuleb anda Euroopa Kohtu eelotsusemenetluses tehtud tõlgendavatele kohtuotsustele, ning nõudeid, mida tuleb liidu õigusnormide ajas kohaldamisel järgida.
110. Ma meenutan, et kohtupraktika ( judge‑made law ) kui õiguse allika tagasiulatuvus on õigusteooria klassikaline teema.(32)
111. Euroopa Kohus on oma praktikas sõnaselgelt tunnustanud põhimõtet, et tema EÜ artikli 234 raames tehtud tõlgendavatel otsustel on tagasiulatuv mõju.(33) Põhimõtteliselt väljendab Euroopa Kohtu tõlgendus ainult kohaldatava liidu õigusnormi algset sisu.(34)
112. Seega selgitab ja täpsustab tõlgendus, mille Euroopa Kohus talle ELTL artikliga 267 antud pädevust kasutades liidu õigusnormile annab, vajaduse korral selle sätte tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest. Sellest järeldub, et nii tõlgendatud õigusnormi saab ja peab kohaldama kohtunik isegi õigussuhetele, mis on tekkinud enne tõlgendamistaotluse kohta tehtud otsust, kui muu hulgas on täidetud tingimused, mis võimaldavad esitada nimetatud õigusnormi kohaldamist puudutava vaidluse pädevatele kohtutele lahendamiseks.(35)
113. Võttes arvesse olulisi häireid, mida tema otsus võib tekitada mineviku osas, võib Euroopa Kohus erandjuhtudel piirata kõikide asjaomaste isikute võimalust tugineda tõlgendusele, mille ta eelotsuse küsimuse kaudu mõne õigusnormi puhul esitas.(36)
114. Eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg kindlaksmääratud kriteeriumite kohaldatavust on põhjalikult analüüsitud Üldkohtu otsuses BUPA jt vs. Komisjon.(37) Selles kohtuotsuses leiti, et igasuguse ajalise piirangu puudumisel on põhimõtted, mis on toodud välja eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg EÜ artikli 87 lõike 1 tõlgendamise osas täielikult kohaldatavad niisuguse juhtumi faktilise ja õigusliku olukorra suhtes, millega oli tegemist komisjonil, kui ta tegi vaidlustatud otsuse, kuigi kõnesolev kohtuotsus kuulutati pärast komisjoni otsuse tegemist ja viimane ei saanud seega oma otsuse tegemise ajal selle kohtuotsuse sisu teada.(38)
115. Ma arvan, et eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg täpsustas Euroopa Kohus kriteeriumeid, mida kohaldatakse niisuguse meetme halduslikul uurimisel, mis võib olla riigiabi üldist majandushuvi esindavate teenuste osutamise kontekstis. Euroopa Kohus tõlgendas seega liidu õigusnormi, nimelt EÜ artiklit 86, püüdes täpsustada selle tõlgendust ja kohaldamise korda.
116. Euroopa Kohus piirdus seega kehtiva õigusnormi kohaldamisega, loomata uut. Sellega seoses tuleb meenutada, et eelotsusetaotluse kohta tehtud kohtuotsusel ei ole õigustloov, vaid ainult deklaratiivne väärtus ning seepärast avaldab see põhimõtteliselt mõju tõlgendatava normi jõustumise kuupäevast alates.(39)
117. Lisaks arvan, et liidu õiguskorras ei ole mingit tagatist, mis kaitseks komisjonipoolse liidu õigusnormide väärkohaldamise eest. Kuna komisjoni ainus huvi on kaitsta liidu õiguse õiguspärasust, on Euroopa Kohtu antud vajalik teave vaidlusaluse sätte kohaldamiseks komisjonile kasulik infoallikas oma volituste kasutamisel. Komisjon on nimelt kohustatud kohaldama liidu õigust selle objektiivses tähenduses.
118. Üldkohus arvab vaidlustatud kohtuotsuses, et asjaolu, et kõnesolevat meedet ei uuritud täielikult lähtudes eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg kindlaksmääratud kriteeriumitest, annab tunnistust sellest, et komisjonil esines tõsiseid raskusi. Komisjon eiras nimelt õigusnormi, mida ta ei saanud vaidlusaluse otsuse tegemise hetkel teada.(40)
119. Üldkohtu arutluskäik kohtuotsuses BUPA vs. komisjon erineb seega veidi tema arutluskäigust vaidlustatud kohtuotsuses. Selles kohtuasjas võttis Üldkohus arvesse oma järeldust, et eespool viidatud kohtuotsuses Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg – mille mõju ajas ei olnud Euroopa Kohus piiranud – kindlaks määratud kriteeriumid on kohaldatavad, ning otsustas analüüsida, kas vaidlustatud otsus on selles kohtuotsuses sedastatud kriteeriumitega kooskõlas. Ta analüüsis seega otsuse õiguspärasust, kohaldades selles kohtuotsuses sõnastatud kriteeriumeid vastavalt mõttele ja eesmärgile, millest nende kindlaksmääramisel juhinduti, ning kohandades neid juhtumi konkreetsetele asjaoludele, mille kohta ta pidi otsuse tegema.
120. Lisaks nõustus Üldkohus oma otsuses Asklepios Kliniken vs. komisjon – kui hindas kaebuse menetlemise kestust – et komisjon võib õigustatult kaebuses esitatud faktiliste küsimuste uurimist edasi lükata niikaua, kui ta ootab selle õigusliku raamistiku täpsustamist, millele kaebuse uurimisel tuli tugineda, võttes arvesse eespool viidatud kohtuasja Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg tähtsust. Üldkohus leidis seega sisuliselt, et kuna komisjon ootas kohtuasja Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg tulemust, ei ole ta jätnud täitmata oma hoolsuskohustusi.(41)
121. Lõpuks tuleb märkida, et kuigi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb riigiabi puudutava otsuse õiguspärasust hinnata teabe alusel, mis sai komisjoni käsutuses olla ajal, mil ta selle otsuse vastu võttis,(42) on vaja uuesti rõhutada olulist erinevust komisjoni käsutuses olevate faktiliste asjaolude ja õiguse tõlgendamise, st normatiivse viitraamistiku vahel, mida liidu kohus tõlgendab. See raamistik on objektiivse õiguspärasuse koostisosa, mis on komisjonile siduv.
122. Esitatud põhjendustest lähtudes arvan, et kehtiva õigusnormi tõlgendamine Euroopa Kohtus peab viima selleni, et komisjoni otsus, mille peale saab esitada hagi ja mis tehti enne Euroopa Kohtu otsuse kuulutamist, tühistatakse, kui komisjon ei kohaldanud haldusliku uurimise kriteeriumeid, mis tulenevad sellest uuest tõlgendusest, tingimusel et hageja tugines tõlgendatavale õigusnormile.
123. Seega ei ole vaja heita komisjonile ette õigusnormi rikkumist, vaid kinnitada tema rolli aluslepingute täitmise üle järelevalvajana Euroopa Kohtu kohtuliku kontrolli all vastavalt õigusriigi põhimõttele, mis on sätestatud Euroopa Liidu lepingu artiklis 2.
124. Seetõttu teen ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse kolmas väide tagasi.
VIII. Ettepanek
125. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
– tühistada Üldkohtu 10. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑388/03: Deutsche Post ja DHL International vs. komisjon tervikuna ning seda kas Euroopa Komisjoni iseseisva väite või apellatsioonkaebuse teise väite põhjal ning
– teha vaidluse kohta lõplik otsus ja tunnistada esimeses astmes esitatud hagi tervikuna vastuvõetamatuks.
126. Juhul, kui Euroopa Kohus ei peaks siiski seda ettepanekut järgima, teen ettepaneku tal teise võimalusena lükata iseseisev väide tagasi ja jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata.
127. Kuna kohtukulude jaotamine sõltub Euroopa Kohtu valitavast lahendusest, jätan selles küsimuses praegu seisukoha võtmata.
(1) .
(2)  –	24. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑280/00 (EKL 2003, lk I‑7747).
(3)  –	Märgin, et ei ole selge, kas komisjoni esitatud väide tuleb liigitada vastuapellatsioonkaebuseks või „iseseisvaks väiteks”. On enesestmõistetav, et menetluslikust aspektist ei mõjuta valitud kvalifikatsioon kuidagi komisjoni konkreetsete argumentide käsitlemist. Kuna komisjon ei kasuta oma vastuses apellatsioonkaebusele kusagil väljendit „vastuapellatsioonkaebus”, toetades tema eraldi väite vastuvõetavust, teen ettepaneku kvalifitseerida see „iseseisvaks väiteks”.
(4)  –	28. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑17/07 P: Neirinck vs. komisjon (EKL 2008, punkt 38).
(5)  –	29. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑176/06 P: Stadtwerke Schwäbisch Hall jt vs. komisjon (EKL 2007, punkt 18).
(6)  –	20. veebruari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑166/95 P: komisjon vs. Daffix (EKL 1997, lk I‑983, punkt 25).
(7)  –	Vt selle kohta 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑245/92 P: Chemie Linz vs. komisjon (EKL 1999, lk I‑4643, punkt 32).
(8)  –	11. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑390/95 P: Antillean Rice Mills jt vs. komisjon (EKL 1999, lk I‑769, punktid 21 ja 22).
(9)  –	19. mai 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑198/91: Cook vs. komisjon (EKL 1993, lk I‑2487) ja 15. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑225/91: Matra vs. komisjon (EKL 1993, lk I‑3203).
(10)  –	Kohtuasi C‑83/09 P: komisjon vs. Kronotex ja Kronoply, mis on veel menetlemisel ja milles ma esitasin oma ettepaneku 25. novembril 2010.
(11)  –	13. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑78/03 P: komisjon vs. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (EKL 2005, lk I‑10737), milles Euroopa Kohus püüdis selgitada lahendust, mis valiti kohtuotsustes Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon.
(12)  –	Eespool viidatud kohtuotsused Cook vs. komisjon ja Matra vs. komisjon ning 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (EKL 1998, lk I‑1719).
(13)  –	Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35 tutvustas Üldkohus komisjoni seisukohta, mille kohaselt ei ole esimeses astmes esitatud hagi vastuvõetav, sest hagejad tuginevad oma menetluslike tagatiste rikkumisele üksnes väga üldiselt ja nõuavad vaidlustatud otsuse tühistamist, mitte ametliku uurimismenetluse algatamist.
(14)  –	Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339) .
(15)  –	15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62 (EKL 1963, lk 197).
(16) – Üldkohtule esitatud repliigi punkt 15 jj.
(17) – 19. mai 1983. aasta otsus kohtuasjas 306/81: Verros vs. parlament (EKL 1983, lk 1755, punkt 9) ja 22. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑301/97: Madalmaad vs. nõukogu (EKL 2001, lk I‑8853, punkt 169).
(18) – Vt minu 25. novembri 2010. aasta ettepanek eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Kronoply ja Kronotex (punktid 112 ja 113).
(19)  –	Vt 6. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑551/03 P: General Motors vs. komisjon (EKL 2006, lk I‑3173, punkt 51); 22. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑266/06 P: Evonik Degussa vs. komisjon ja nõukogu (EKL 2008, punkt 72) ja 6. novembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑405/07 P: Madalmaad vs. komisjon (EKL 2008, lk I‑8301, punkt 44).
(20)  –	22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑487/06 P: British Aggregates vs. komisjon (EKL 2008, lk I‑10505, punkt 111).
(21)  –	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (punktid 35 ja 36).
(22)  –	Üldkohtu praktika kohaselt ei saa komisjon keelduda algatamast ametlikku uurimismenetlust, tuginedes muudele asjaoludele, näiteks kolmandate isikute huvi, menetlusökonoomiaga seotud kaalutlused või ükskõik missugune muu otstarbekast haldusest tingitud põhjus. Vt Üldkohtu 15. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑73/98: Prayon-Rupel vs. komisjon (EKL 2001, lk II‑867, punkt 44).
(23)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Prayon‑Rupel vs. komisjon (punkt 45).
(24)  –	Vt 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑431/07 P: Bouygues ja Bouygues Télécom vs. komisjon (EKL 2009, lk I‑2665, punktid 61–63).
(25)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Prayon‑Rupel vs. komisjon (punkt 47).
(26)  –	Vt eelkõige 20. märtsi 1984. aasta otsus kohtuasjas 84/82: Saksamaa vs. komisjon (EKL 1984, lk 1451, punkt 13); eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France (punkt 39); eespool viidatud kohtuotsus Prayon-Rupel vs. komisjon (punkt 42); 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑521/06 P: Athinaïki Techniki vs. komisjon (EKL 2008, lk I‑5829, punkt 34); eespool viidatud kohtuotsus Bouygues ja Bouygues Télécom vs. komisjon (punkt 61) ja Üldkohtu 18. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑49/93: SIDE vs. komisjon (EKL 1995, lk II‑2501, punkt 58).
(27)  –	Üldkohtu 12. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑95/03: Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid ja Federación Catalana de Estaciones de Servicio vs. komisjon (EKL 2006, lk II‑4739, punkt 139).
(28)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Bouygues et Bouygues Télécom vs. komisjon (punkt 63).
(29)  –	Vt minu eespool viidatud ettepanek kohtuasjas Bouygues ja Bouygues Télécom vs. komisjon (punkt 210 jj).
(30)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon (punktid 15 ja 17); eespool viidatud kohtuotsus Prayon‑Rupel vs. komisjon (punkt 93) ja Üldkohtu 10. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑46/97: SIC vs. komisjon (EKL 2000, lk II‑2125, punkt 102); vt ka vaidlustatud kohtuotsus, punkt 94.
(31) – 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑334/94: Sarrió vs. komisjon (EKL 1998, lk II‑1439).
(32)  –	Vt Cross, R., ja Harris, J. ., Precedent in English Law, Clarendon Law Series, 1991, lk 30–32.
(33)  –	27. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 61/79: Denkavit italiana (EKL 1980, lk 1205); 27. märtsi 1980. aasta otsus liidetud kohtuasjades 66/79, 127/79 ja 128/79: Meridionale Industria Salumi jt (EKL 1980, lk 1237); 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑366/99: Griesmar (EKL 2001, lk I‑9383) ja 20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑184/99: Grzelczyk (EKL 2001, lk I‑6193).
(34)  –	Vt selle kohta Pescatore, P., „Art. 177”, Traité instituant la CEE. Commentaire article par article, Economica, Paris 1992, lk 1120.
(35)  –	Vt eelkõige 13. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑453/00: Kühne & Heitz (EKL 2004, lk I‑837, punkt 21); 13. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑73/08: Bressol jt ja Chaverot jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 90 jj ning seal viidatud kohtupraktika).
(36)  –	Vt eelkõige 8. aprilli 1976. aasta otsus kohtuasjas 43/75: Defrenne (EKL 1976, lk 455); eespool viidatud kohtuotsus Denkavit italiana (punkt 17); 6. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑292/04: Meilicke jt (EKL 2007, lk I‑1835, punktid 36 ja 37) ja 17. mai 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑262/88: Barber (EKL 1990, lk I‑1889, punktid 41 ja 44). Vt ka 1. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑267/06: Maruko (EKL 2008, lk I‑1757, punkt 77).
(37)  –	Üldkohtu 12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑289/03 (EKL 2008, lk II‑81).
(38)  –	Märgin, et eespool viidatud kohtuotsuse BUPA jt vs. komisjon peale ei esitatud apellatsioonkaebust.
(39)  –	Vt 12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑2/06: Kempter (EKL 2008, lk I‑411, punkt 35).
(40)  –	Vaidlusalune otsus tehti 23. juulil 2003 ja eespool viidatud kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg 24. juulil 2003.
(41)  – 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑167/04: Asklepios Kliniken vs. komisjon (EKL 2007, lk II‑2379, punktid 87–89) (kaebuse, mitte teatise kohta).
(42)  –	Vt eelkõige 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 234/84: Belgia vs. komisjon (EKL 1986, lk 2263, punkt 16); 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano vs. komisjon (EKL 2002, lk I‑7869, punkt 168); 14. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑276/02: Hispaania vs. komisjon (EKL 2004, lk I‑8091, punkt 31) ja 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑390/06: Nuova Agricast (EKL 2008, lk I‑2577, punkt 54).