62020CC0247
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
GERARD HOGAN
esitatud 30. septembril 2021 (
1
)
Kohtuasi C‑247/20
VI
versus
Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (United Kingdom) (sotsiaalkindlustusasjade apellatsioonikohus, Põhja-Iirimaa, Ühendkuningriik))
Eelotsusetaotlus – Õigus liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada – Direktiiv 2004/38/EÜ – Artikli 7 lõike 1 punkt b ja artikkel 16 – Liikmesriigi kodanikust laps, kes viibib teises liikmesriigis – Kolmandast riigist pärit majanduslikult aktiivne ema, kellel on piisavalt vahendeid – Ema tuletatud elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis – Õigus lapse kohta antavale maksusoodustusele ja perehüvitisele (Child Benefit) – „Üldise ravikindlustuse“ olemasolu tingimus
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artikleid 7 ja 16. (
2
)
2.
Eelotsusetaotlus on esitatud menetluses, mille osalisteks on VI ja Her Majesty’s Revenue & Customs (Ühendkuningriigi maksu- ja tolliamet, edaspidi „HMRC“) seoses kaebaja õigusega elada Ühendkuningriigis ajavahemikul 1. maist 2006 kuni 20. augustini 2006 ning 18. augustist 2014 kuni 25. septembrini 2016 ja saada nende ajavahemike eest lapse kohta antavat maksusoodustust ja lapsetoetust.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigusnormid
1. Direktiiv 2004/38
3.
Direktiivi 2004/38 põhjendused 10 ja 18 näevad ette:
„(10)
Elamisõigust kasutavad isikud ei tohiks siiski vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi esialgse elamisperioodi jooksul põhjendamatult koormata. Seepärast peaks üle kolmekuulise perioodi puhul kehtestama liidu kodanike ja nende pereliikmete elamisõigusele tingimused.
[…]
(18)
Selleks et aidata kaasa integreerumisele selle vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda, kus liidu kodanik elab, ei tohiks alalisele elamisõigusele pärast selle saamist enam mingeid tingimusi kehtestada.“
4.
Elamisõigust reguleerib direktiivi 2004/38 III peatükk „Elamisõigus“. Selle peatüki artikkel 7 puudutab üle kolmekuulist elamisõigust. Selles on sätestatud:
„1.   Kõikidel liidu kodanikel on õigus elada teise liikmesriigi territooriumil kauem kui kolm kuud, kui:
a)
nad tegutsevad vastuvõtvas liikmesriigis töötajate või füüsilisest isikust ettevõtjatena või
b)
neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi ja neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või
[…]
d)
nad on punktides a, b või c nimetatud tingimustele vastava liidu kodaniku pereliikmed, kes on temaga kaasas või ühinevad temaga.
2.   Lõikes 1 ettenähtud elamisõigus laieneb ka pereliikmetele, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, kuid kes on liidu kodanikuga vastuvõtvas liikmesriigis kaasas või ühinevad temaga, kui kõnealune liidu kodanik vastab lõike 1 punktides a, b või c nimetatud tingimustele.
[…]“
5.
Direktiivi 2004/38 artikli 8 lõikes 4 on ette nähtud, et „[l]iikmesriigid ei või näha ette konkreetset summat, mida nad peavad „piisavateks vahenditeks“, kuid nad peavad arvesse võtma asjaomase isiku olukorda. Igal juhul ei tohi see summa olla suurem kui lävi, millest allpool võivad vastuvõtva liikmesriigi kodanikud saada sotsiaalabi, või kui seda kriteeriumi ei saa kohaldada, suurem kui vastuvõtvas liikmesriigis makstav miinimumpension“.
6.
Sellesama III peatüki artiklis 12 „Pereliikmete elamisõiguse säilitamine liidu kodaniku surma või lahkumise korral“ on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks teise lõigu kohaldamist, ei mõjuta liidu kodaniku surm või lahkumine vastuvõtvast liikmesriigist tema pereliikmete elamisõigust, kes ei ole liikmesriigi kodanikud.
Enne alalise elamisõiguse saamist peavad asjaomased isikud vastama artikli 7 lõike 1 punktides a, b, c või d sätestatud tingimustele.
2.   Ilma et see piiraks teise lõigu kohaldamist, ei kaota liidu kodaniku surma korral elamisõigust tema pereliikmed, kes ei ole liikmesriigi kodanikud ja kes on elanud pereliikmetena vastuvõtvas liikmesriigis vähemalt ühe aasta enne liidu kodaniku surma.
Enne alalise elamisõiguse saamist on asjaomaste isikute elamisõiguse tingimuseks nõue, mille kohaselt nad peavad suutma tõendada, et nad on töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või et neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja et neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus või et nad on nendele tingimustele vastava isiku pereliikmed, kusjuures pere on loodud vastuvõtvas liikmesriigis. „Piisavad vahendid“ on määratletud artikli 8 lõikes 4.
Need pereliikmed säilitavad oma elamisõiguse üksnes isiklikel alustel.
[…]“
7.
Direktiivi 2004/38 III peatüki artikli 14 lõike 2 esimeses lõigus on sätestatud:
„Liidu kodanikel ja nende pereliikmetel on artiklites 7, 12 ja 13 sätestatud elamisõigus, kuni nad vastavad kõnealustes artiklites sätestatud tingimustele.“
8.
IV peatüki „Alaline elamisõigus“ artiklis 16 on ette nähtud:
„1.   Liidu kodanikud, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat, saavad seal alalise elamisõiguse. Selle õiguse suhtes ei kohaldata III peatükis sätestatud tingimusi.
2.   Lõiget 1 kohaldatakse ka nende pereliikmete suhtes, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, kuid on koos liidu kodanikuga elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat.
[…]“
2. Määrus nr 492/2011
9.
Lisaks direktiivile 2004/38 on liidu seadusandja võtnud vastu konkreetse õigusakti töötajate vaba liikumise kohta: Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määrus (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires. (
3
)
10.
Määruse nr 492/2011 artikli 10 esimeses lõigus on sätestatud, et „[t]eise liikmesriigi territooriumil töötava või töötanud liikmesriigi kodaniku lapsi, kes elavad selle riigi territooriumil, võetakse selle riigi üldhariduskooli, töö käigus toimuva väljaõppe kursustele ja kutseõppekursustele samadel tingimustel kui selle riigi kodanikke“.
B.
Ühendkuningriigi õigus
11.
Direktiiv 2004/38 võeti Ühendkuningriigi õigusesse üle 2006. aasta määrusega sisserände kohta (Euroopa Majanduspiirkond) (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006; edaspidi „2006. aasta sisserände määrus“), mis konsolideeriti hiljem 2016. aasta määrusega sisserände kohta (Euroopa Majanduspiirkond) (Immigration (European Economic Area) Regulations 2016; edaspidi „2016. aasta sisserände määrus“).
12.
2016. aasta sisserände määruse artikli 4 lõikes 1 määratletakse liidu kodanike erinevad kategooriad, mis on ette nähtud direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punktides a–c, nimelt „töötajad“, „füüsilisest isikust ettevõtjad“, „majanduslikult sõltumatud isikud“ ja „üliõpilased“. 2016. aasta sisserände määruse artikli 4 lõike 1 punkti c kohaselt on „majanduslikult sõltumatu isik“:
„isik, kellel on
i)
enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal Ühendkuningriigi sotsiaalabisüsteemi ja
ii)
üldine ravikindlustus Ühendkuningriigis“.
13.
2016. aasta sisserände määruse artikli 4 lõike 3 punktis b on välja toodud, et „nõue, mille kohaselt peab üliõpilasel või majanduslikult sõltumatul isikul olema Ühendkuningriigis üldine ravikindlustus, on täidetud üksnes siis, kui tulenev kindlustuskaitse laieneb nii sellele isikule kui ka kõigile tema asjasse puutuvatele pereliikmetele“.
14.
2016. aasta sisserände määruse artikkel 15 kannab pealkirja „Alaline elamisõigus“. Selles on sätestatud:
„(1) Ühendkuningriigis alalise elamise õigus on järgmistel isikutel –
a)
EMP kodanikud, kes on elanud Ühendkuningriigis vastavalt käesolevale määrusele viie järjestikuse aasta vältel;
b)
EMP kodaniku pereliikmed, kes ise ei ole EMP kodanikud, kuid on elanud Ühendkuningriigis koos EMP kodanikuga vastavalt käesolevale määrusele viie järjestikuse aasta vältel;
[…]“
15.
2016. aasta sisserände määruse artikkel 16 kannab pealkirja „Tuletatud elamisõigus“. See vastab 2006. aasta sisserände määruse artiklile 15a ja näeb ette:
„(1)   Isikul on tuletatud elamisõigus ajavahemikus, mil see isik
a)
ei ole elamisloa nõudest vabastatud ja
b)
vastab kõigile punktides 2–6 ette nähtud tingimustele vähemalt ühe punkti osas.
(2)   Käesoleva punkti tingimused on järgmised:
a)
isik on EMP kodaniku tegelik hooldaja ja
b)
EMP kodanik
i)
on alla 18-aastane;
ii)
elab Ühendkuningriigis majanduslikult sõltumatu isikuna ja
iii)
ei saaks jääda Ühendkuningriiki, kui see isik lahkuks Ühendkuningriigist määramata ajaks.
[…]“
III. Põhikohtuasja asjaolud
16.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on asjaolusid kirjeldanud erakordselt napilt.
17.
Eelotsusetaotlusest saab sellegipoolest järeldada, et VI on Pakistani kodanik, kes elab Põhja-Iirimaal (Ühendkuningriigis) ja kellel sündis seal 2004. aastal poeg. Tema laps on sündimise hetkel kohaldamisele kuulunud Iiri põhiseaduse artikli 2 sätete alusel Iiri kodanik. Need sätted (mida on hiljem oluliselt muudetud) nägid ette, et Iirimaa saarel sündinud isik on sünnijärgne Iiri kodanik.
18.
Samuti selgub, et põhikohtuasja pooled on nõus, et vähemalt ajavahemikul 17. augustist 2006 kuni 16. augustini 2014 oli VI‑l ja tema perel toetuste saamise eelduseks olev elamisõigus siis, kui tal oli üldine ravikindlustus, mis hõlmas teda ja tema perekonda.
19.
Tema tuletatud elamisõigus tekkis 2006. aasta sisserände määruse artikli 15a lõigete 1 ja 2 kohaselt selle alusel, et ta on tegelik hooldaja EMP liikmesriigi kodanikust lapsele, kes on majanduslikult sõltumatu.
20.
Samuti on menetlusosalised nõus, et tulenevalt sellest, et ta elas seaduslikult Ühendkuningriigis katkematult viis aastat, omandas VI poeg Ühendkuningriigis alalise elamisõiguse.
21.
Põhikohtuasja pooled on aga erineval seisukohal seoses VI õigusega saada 1. maist 2006 kuni 20. augustini 2006 ja 18. augustist 2014 kuni 25. septemberini 2016 ulatuvate ajavahemike eest ühelt poolt lapse kohta antavat maksusoodustust ja teiselt poolt lapsetoetust.
22.
HMRC arvates seda õigust ei ole, sest VI‑l ei olnud nende mõlema ajavahemiku vältel tervikuna üldist ravikindlustust. Seetõttu ei olnud tal nende ajavahemike eest õigust ei lapse kohta antavale maksusoodustusele ega lapsetoetusele. Küll aga möönab HMRC, et enammakstud summat ei ole võimalik VI‑lt tagasi nõuda, kuna ta ei ole esitanud valeandmeid ega jätnud olulisi asjaolusid teatavaks tegemata.
23.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus liitis käesoleva eelotsusetaotluse esitamiseks kaks omavahel seotud menetlust, millel oli sama ese, nimelt VI elamisõigus Ühendkuningriigis asjasse puutuvate ajavahemike vältel.
IV. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus
24.
Nendel asjaoludel otsustas Social Security Appeal Tribunal (United Kingdom) (sotsiaalkindlustusasjade apellatsioonikohus, Ühendkuningriik) 11. märtsi 2020. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 7. aprillil 2020, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas lapsel, kes on EMP kodanikust alaline elanik, peab olema üldine ravikindlustus, et tal säiliks elamisõigus, nii nagu see on [2016. aasta sisserände määruse] artikli 4 lõike 1 kohaselt majanduslikult sõltumatu isiku puhul vajalik?
2.
Kas [2016. aasta sisserände määruse] artikli 4 lõike 3 punktist b tulenev nõue (mille kohaselt üldine ravikindlustus kehtib Ühendkuningriigis üliõpilase või majanduslikult sõltumatu isiku puhul seoses [2016. aasta sisserände määruse] artikli 16 lõike 2 punkti b alapunktiga ii üksnes juhul, kui tulenev kindlustuskaitse laieneb nii sellele isikule kui ka kõigile tema asjasse puutuvatele pereliikmetele) on liidu õiguse alusel ebaseaduslik, arvestades direktiivi 2004/38 artikli 7 lõiget 1 ja Euroopa Liidu Kohtu praktikat, mis tuleneb [23. veebruari 2010. aasta kohtuotsuse Teixiera (C‑480/08, EU:C:2010:83)] punktist 70?
3.
Kas Ühendkuningriigi ja Iiri Vabariigi vahel sõlmitud ühise reisipiirkonna vastastikuseid kokkuleppeid seoses ravikindlustuskaitsega võib pärast kohtuotsuse Ahmad vs. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988 punktis 53 esitatud järeldust käsitada „vastastikuste kokkulepetena“ ja seega kujutavad need üldist ravikindlustust [2016. aasta sisserände määruse] artikli 4 lõike 1 tähenduses?“
25.
Kirjalikud seisukohad esitasid VI, Norra valitsus ja komisjon. Euroopa Kohus otsustas vastavalt oma kodukorra artikli 76 lõikele 2 lahendada asja ilma kohtuistungit korraldamata. 2. juuli 2021. aasta menetlust korraldava meetmega esitas Euroopa Kohus põhikohtuasja kaebajale ja kõigile huvitatud isikutele küsimused, millele tuli kirjalikult vastata. VI ja komisjon esitasid ettenähtud tähtaja jooksul kirjalikud seisukohad nende menetlust korraldavate meetmetega esitatud küsimuste kohta.
26.
Nagu Euroopa Kohus on palunud, keskendub käesolev ettepanek eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahele esimesele küsimusele.
V. Sissejuhatav märkus Euroopa Kohtu pädevuse kohta
27.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu (
4
) jõustumisel 1. veebruaril 2020 astus see riik Euroopa Liidust välja ja temast sai seetõttu kolmas riik. Sellest järeldub, et Ühendkuningriigi kohtuid ei saa alates sellest kuupäevast enam käsitada liikmesriigi kohtutena.
28.
Selles lepingus on aga artiklis 126 ette nähtud üleminekuperiood, mis kestab lepingu jõustumisest 1. veebruaril 2020 kuni 31. detsembrini 2020. Selle lepingu artiklis 127 on ette nähtud, et kui lepingus ei ole ette nähtud teisiti, toob liidu õigus sellel perioodil Ühendkuningriigile ja Ühendkuningriigis kaasa samad õiguslikud tagajärjed kui liidus ja selle liikmesriikides ning seda tõlgendatakse ja kohaldatakse samade meetodite ja üldpõhimõtete alusel kui liidus.
29.
Ühendkuningriigi väljaastumise lepingu artikli 86 lõikes 2 on samuti ette nähtud, et Euroopa Liidu Kohtul on pädevus teha eelotsuseid Ühendkuningriigi kohtute esitatud eelotsusetaotlustes, mis on esitatud enne üleminekuperioodi lõppu. Lisaks sellele loetakse nimetatud lepingu artikli 86 lõike 3 kohaselt, et lõike 2 tähenduses on eelotsusetaotlus esitatud hetkel, mil menetluse alustamise dokument on registreeritud Euroopa Kohtu kantseleis.
30.
Käesoleva eelotsusetaotluse VI elamisõigust ja tema õigust teatud riiklikele hüvitistele puudutavas vaidluses esitas Ühendkuningriigi kohus Euroopa Kohtule 7. aprillil 2020, seega enne üleminekuperioodi lõppu.
31.
Sellest tuleneb esiteks, et põhikohtuasjas arutluse all olev olukord kuulub Ühendkuningriigi väljaastumise lepingu artiklite 126 ja 127 kohaselt liidu õiguse ratione temporis kohaldamisalasse, ja teiseks, et Euroopa Kohtul on selle lepingu artikli 86 lõike 2 alusel pädevus teha eelotsus vähemalt kahe esimese eelotsuse küsimuse suhtes.
VI. Analüüs
A.
Esimene küsimus
32.
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas lapsel, kes on EMP alaline elanik, peab olema üldine ravikindlustus, et tal säiliks elamisõigus, nii nagu see on 2016. aasta sisserände määruse artikli 4 lõike 1 kohaselt majanduslikult sõltumatu isiku puhul vajalik.
33.
Selliselt sõnastatud küsimuse puhul võib tekkida kahtlus, kas see on vastuvõetav, või isegi, kas Euroopa Kohtul on pädevus sellele vastata. Tõepoolest tuleb meeles pidada, et ELTL artiklis 267 kehtestatud koostöökord põhineb liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel eristamisel. Selle artikli alusel algatatud menetluse raames on riigisiseste õigusnormide tõlgendamine liikmesriikide kohtute, mitte Euroopa Kohtu ülesanne, ning Euroopa Kohus ei ole pädev otsustama, kas riigisisesed õigusnormid on liidu õigusnormidega kooskõlas. Seevastu on Euroopa Kohus pädev andma liikmesriigi kohtule kõik liidu õiguse tõlgendamiseks vajalikud juhtnöörid, mille alusel on liikmesriigi kohtul võimalik hinnata riigisiseste õigusnormide kooskõla liidu õigusega. (
5
)
34.
Selleks võib Euroopa Kohus temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada. Nimelt on Euroopa Kohtu ülesanne tõlgendada kõiki liidu õiguse sätteid, mida liikmesriigi kohtud vajavad oma kohtuasjade lahendamiseks, isegi kui need kohtud ei ole selliseid sätteid Euroopa Kohtule esitatud küsimustes otseselt maininud. (
6
) Sellega seoses on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud teabest ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjendustest need liidu õigusnormid, mida on vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada. (
7
)
35.
Tulenevalt viidatud kohtupraktikast ja arvestades eelotsusetaotluses antud teavet näib selge, et esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/38 artikli 16 kohaselt on nõutav, et EMP kodanikust lapsel on üldine ravikindlustus, et tal säiliks alaline elamisõigus, mis on direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b kohaselt ajutise viibimise perioodil nõutav.
36.
Sel viisil mõistetuna tuleb sellele küsimusele anda väga selge eitav vastus. Kuigi õigusnormi sõnastus on harva ühemõtteline, võib seda siiski ette tulla: direktiivi 2004/38 artikli 16 lõige 1 on üks sellistest. Selles sättes on sõnaselgelt ette nähtud, et „liidu kodanikud, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat, saavad seal alalise elamisõiguse. Selle õiguse suhtes ei kohaldata III peatükis sätestatud tingimusi.“ (
8
)
37.
Küll aga sisaldub üldise ravikindlustuse omamise tingimus ühes nimetatud peatüki sättes, nimelt artikli 7 lõike 1 punktis b. Seega ei nõuta selle tingimuse täitmist liidu kodanikult, kes on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult viis aastat.
38.
Kui sellele tingimusele oleks vajalik viidata, siis võiks viidata ka direktiivi 2004/38 põhjendusele 18, mis kinnitab selgelt liidu seadusandja tahet vabastada mis tahes tingimuste täitmise nõudest liidu kodanikud, kes on saanud alalise elamisõiguse. Selle põhjenduse kohaselt „selleks et aidata kaasa integreerumisele selle vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda, kus liidu kodanik elab, ei tohiks alalisele elamisõigusele pärast selle saamist enam mingeid tingimusi kehtestada“.
39.
Teisisõnu, kui liidu kodanik on saanud alalise elaniku staatuse, siis ei pea ta enam direktiivi 2004/38 artikli 7 nõudeid täitma. (
9
)
40.
Lisaks sellele on Euroopa Kohus direktiivi 2004/38 artikli 16 lõike 1 sellist tõlgendust sarnastel asjaoludel juba kinnitanud. 13. septembri 2016. aasta kohtuotsusest Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) nähtub, et kui kolmanda riigi kodaniku laps on saanud liikmesriigis alalise elamiseõiguse direktiivi 2004/38 artikli 16 lõike 1 alusel, „ei kehti tema elamisõiguse suhtes direktiivi III peatükis ette nähtud tingimused ja eelkõige direktiivi artikli 7 lõike 1 punktis b toodud tingimused“. (
10
)
41.
Viimaks pean vajalikuks lisada, et direktiivi 2004/38 artikli 16 lõikes 2 on rõhutatud, et seda reeglit kohaldatakse ka nende pereliikmete suhtes, kes ei ole liikmesriigi kodanikud, kuid on koos direktiivi 2004/38 artikli 16 lõikes 1 käsitletud liidu kodanikuga elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis järjestikust aastat.
42.
Järelikult selgub eeltoodust, et direktiivi 2004/38 artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et EMP elanikust lapsel, kes on selle sätte alusel saanud alalise elamisõiguse, ei pea oma alalise elamisõiguse säilitamiseks olema üldist ravikindlustust.
B.
Teine küsimus
43.
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2004/38 artikli 7 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et üldise ravikindlustuse omamise tingimus on majanduslikult mitteaktiivse inimese puhul täidetud üksnes siis, kui tulenev kindlustuskaitse hõlmab nii asjasse puutuvat isikut kui ka tema pereliikmeid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab oma küsimuses ka Euroopa Kohtu 23. veebruari 2010. aasta kohtuotsuse Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, edaspidi „kohtuotsus Teixeira“) punktile 70. Analüüsin neid kahte punkti järgemööda. Lõpetan märkusega mõiste „üldine ravikindlustus“ kohta.
1. Isikud, kelle suhtes kehtib direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b kohaselt üldise ravikindlustuse tingimus
44.
Direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b kohaselt on kõikidel liidu kodanikel õigus elada teise liikmesriigi territooriumil kauem kui kolm kuud, „kui neil on enda ja oma pere jaoks piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi ja neil on vastuvõtva liikmesriigi üldine ravikindlustus“.
45.
Isegi kui küsimuse selle kohta, milline on üldise ravikindlustuse kohustuse ulatus direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b alusel, ajendiks võib olla selle sätte ingliskeelne sõnastus, tuleb rõhutada, et tegelikult on Euroopa Kohus seda sätet hiljuti tõlgendanud ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusele vastanud.
46.
Oma 15. juuli 2021. aasta kohtuotsuses A (riiklikud tervishoiuteenused) (C‑535/19, EU:C:2021:595) otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punktist b koostoimes põhjendusega 10 tuleneb, et liikmesriigid võivad nõuda teise liikmesriigi kodanikest liidu kodanikelt, kes soovivad majanduslikult mitteaktiivseks jäädes kasutada õigust elada nende territooriumil kauem kui kolm kuud, et neil oleks enda ja oma pere jaoks vastuvõtvas liikmesriigis üldine ravikindlustus ja piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal selle liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi“. (
11
)
47.
Nagu selles kohtuotsuses on selgitatud, säilitatakse direktiivi 2004/38 artikli 14 lõike 2 kohaselt liidu kodanike ja nende pereliikmete õigus elada selle direktiivi artikli 7 alusel vastuvõtva liikmesriigi territooriumil üksnes juhul, kui nad vastavad viimati nimetatud sättes ette nähtud tingimustele. Direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punktist b koostoimes artikli 14 lõikega 2 tuleneb seega, et majanduslikult mitteaktiivsel liidu kodanikul peab kogu vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elamise perioodi jooksul, mis on pikem kui kolm kuud ja lühem kui viis aastat, olema enda ja oma pereliikmete jaoks üldine ravikindlustus, et mitte põhjendamatult koormata selle liikmesriigi eelarvet. (
12
)
48.
Hoolimata artikli 7 lõike 1 punkti b ingliskeelse sõnastuse võimalikust ebaselgusest on see tõlgendus selle sätte teiste keeleversioonidega täielikult kooskõlas. (
13
) Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei saa aga ühes keeleversioonis kasutatud liidu õigusnormi sõnastus olla selle sätte tõlgendamise ainus alus ja sellele keeleversioonile ei saa tõlgendamisel anda eelist teiste keeleversioonide ees. (
14
)
49.
Lisaks sellele on Euroopa Kohtu tõlgendus direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b kohta kooskõlas ka selle õigusakti üldise ülesehituse ja eesmärkidega, mille osa see säte on. Sellega seoses viitan vastavalt direktiivi 2004/38 artikli 12 lõikele 2 ja artikli 14 lõikele 2 ning selle direktiivi põhjendusele 10.
50.
Neil asjaoludel saan üksnes kinnitada, et direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et majanduslikult mitteaktiivsel liidu kodanikul peab kogu vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elamise perioodi jooksul, mis on pikem kui kolm kuud ja lühem kui viis aastat, olema enda ja oma pereliikmete jaoks üldine ravikindlustus.
2. Kohtuotsuses Texeira esitatud tõlgenduse kohaldamisala
51.
Kohtuotsuse Teixeira punktis 70 leidis Euroopa Kohus, et vastuvõtvas liikmesriigis elamise õigus, mis on vanemal, kes tegelikult hooldab last, kes kasutab nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (
15
) artikli 12 kohaselt õigust käia koolis, ei sõltu tingimusest, mille kohaselt peab sellel vanemal olema piisavalt vahendeid, et mitte koormata oma elamisperioodi ajal vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, ja vastuvõtvas liikmesriigis üldine ravikindlustus.
52.
Tuleb meelde tuletada, et kuigi määruse nr 1612/68 artikkel 12 on tühistatud ja asendatud määruse nr 492/2011 artikliga 10, on nende sätete sõnastus sama ja Euroopa Kohtu praktika varasema sätte kohta on seega määruse nr 492/2011 artikli 10 tõlgendamisel jätkuvalt asjakohane. (
16
)
53.
Seega ei ole kahtlust, et vastuvõtvas liikmesriigis töötava või töötanud liikmesriigi kodaniku lapsed ja neid tegelikult hooldav vanem võivad tuletada vastuvõtvas riigis elamise õiguse juba üksnes määruse nr 492/2011 artiklist 10, ilma et nad peaksid vastama direktiivis 2004/38 ette nähtud tingimustele, sealhulgas tingimusele, et neil on piisavalt vahendeid ja üldine ravikindlustus selles riigis. (
17
)
54.
Eelotsusetaotlus ei sisaldanud selle kohta mingit teavet. Küll aga väitis VI oma vastuses Euroopa Kohtu küsimustele, millele paluti vastata kirjalikult, et tema abikaasa, kes on selle lapse isa, keda kohtuasi puudutab, on temaga sarnaselt Pakistani kodanik. Oma vastuses tunnistab VI, et seetõttu ei väida ta, nagu kuuluks see olukord määruse nr 492/2011 artikli 10 kohaldamisalasse. (
18
)
55.
Neil asjaoludel ei mõjuta määruse nr 492/2011 artikkel 10 mingil viisil teise eelotsuse küsimuse vastust.
3. Viimane märkus mõiste „üldine ravikindlustus“ kohta
56.
Arvan, et ei saa eirata asjaolu, et veel üks oluline küsimus põhikohtuasja poolte vahelises vaidluses on tõenäoliselt see, kas õigus saada tervishoiuteenuseid, mida osutab riiklik tervishoiusüsteem (nimelt National Health Service, „NHS“), on „üldine ravikindlustus“ direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses. (
19
) Lisaks sellele selgub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses viidati sõnaselgelt vajadusele esitada küsimus, mis puudutaks üldist ravikindlustust.
57.
Küll aga tuleb möönda, et ühelt poolt vastas kaebaja esindaja selgelt, et „eelotsuse teist küsimust ei tule ümber sõnastada ega alaküsimusteks jaotada, et küsida, mida tähendab „üldine ravikindlustus“ (
20
) ja teiselt poolt ei pidanud eelotsusetaotluse esitanud kohus vajalikuks Euroopa Kohtule selle kohta küsimust esitada. Teine eelotsuse küsimus ei puuduta tõepoolest „üldise ravikindlustuse“ tingimuse „olemust“ või esemelist kohaldamisala.
58.
Lisaks sellele ei sisalda eelotsusetaotlus sellega seoses mingit täiendavat teavet peale Ühendkuningriigi ja Iiri Vabariigi vahel sõlmitud ühise reisipiirkonna vastastikuseid kokkuleppeid puudutavas kolmandas eelotsuse küsimuses sisalduva viite Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (United Kingdom) (apellatsioonikohus, Inglismaa ja Wales, tsiviilosakond, Ühendkuningriik) otsusele. (
21
)
59.
Viimaks väljendan üksnes kahjutunnet, et Ühendkuningriik ei ole pidanud vajalikuks esitada kirjalikke seisukohti ega taotleda kohtuistungit, et selgitada Euroopa Kohtule oma riikliku tervishoiusüsteemi toimimist ja ulatust. (
22
)
60.
Sellest tulenevalt näib mulle, et oleks iseäranis sobimatu käsitleda seda küsimust hoolimata sellest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul ei ole enam võimalust Euroopa Kohtule sellel teemal küsimusi esitada, sest Ühendkuningriik on otsustanud Euroopa Liidust välja astuda.
61.
Seega ainus, mida sellega seoses saab öelda, on esiteks see, et liidu seadusandja oli teadlik liikmesriikide kartusest, et liikumisvabaduse teostamine hakkab mõjutama nende riigieelarvet, (
23
) kuid ei läinud ka nii kaugele, et nõuda, et „üldise ravikindlustuse“ nõue oleks täidetud eraettevõtja poolt, ja kolmandaks eelistas ta terminit „üldine ravikindlustus“, samas kui direktiivi 90/365 artikli 1 lõige 1 nõudis varem ravikindlustust, mis hõlmaks „liikmesriigis kõiki riske“. (
24
)
62.
Ühelt poolt ei sisalda direktiiv 2004/38 mingeid juhiseid selle kohta, kuidas tuleb mõista terminit „üldine“, aga teisalt ei ole selles seoses selle termini tähendusega ka ühtegi viidet riigisisestele õigusaktidele. Sellest tuleneb, et kõnealust direktiivi kohaldades tuleb seda terminit käsitada kui liidu õiguse autonoomset mõistet, mida tuleb kõikides liikmesriikides tõlgendada ühetaoliselt. (
25
) Lisaks sellele ei saa direktiivi 2004/38 sätteid selle direktiivi konteksti ja sellega järgitavaid eesmärke arvestades tõlgendada kitsalt ning nendelt ei tohi mingil juhul võtta nende soovitavat toimet. (
26
) See tähendab, a contrario, et tingimust, mis võib liikumisvabadust kahjulikult mõjutada – nagu see, mis on seotud direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punktis b ette nähtud üldise ravikindlustusega – tuleb tõlgendada kitsalt.
63.
Sellest tulenevalt leian, et ravikindlustust tuleb käsitada direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses „üldisena“, kui liidu kodaniku kindlustuskaitse vastab kaitsele, mida vastuvõttev liikmesriik võimaldab tasuta oma kodanikele – ja seda enam olukorras, kus liikmesriigid võivad sätestada, et juurdepääs nende ravikindlustussüsteemile ei ole tasuta (
27
) – või kaitsele, mida liikmesriik oma kodanikelt nõuab, eriti siis, kui liidu kodanikud panustavad asjasse puutuva liikmesriigi kodanikega samal viisil maksubaasi, millest tervishoiusüsteemi rahastatakse.
64.
Selline tõlgendus ei koorma liigselt riigieelarvet ja on selliselt kooskõlas direktiivi 2004/38 eesmärgiga. Lisaks sellele on see mutatis mutandis vastavuses ka sellega, mis on vajalik piisavate vahendite omamise tingimuse täitmiseks, mida nõuab ka direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkt b. Tõepoolest, direktiivi 2004/38 artikli 8 lõike 4 kohaselt ei tohi summa, mida peetakse „piisavateks vahenditeks“ olla suurem kui lävi, millest allpool võivad vastuvõtva liikmesriigi kodanikud saada sotsiaalabi, või kui seda kriteeriumi ei saa kohaldada, suurem kui vastuvõtvas liikmesriigis makstav miinimumpension. Seega on sellega kooskõlas ravikindlustuse käsitamine „üldisena“, kui see vastab vastuvõtva liikmesriigi kodanikele võimaldatavale või neilt nõutavale ravikindlustusele.
VII. Ettepanek
65.
Eespool toodud kaalutlusi arvestades teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Social Security Appeal Tribunal (Northern Ireland) (United Kingdom) (sotsiaalkindlustusasjade apellatsioonikohus, Põhja-Iirimaa, Ühendkuningriik) esitatud kahele esimesele eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ, artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et EMP elanikust lapsel, kes on selle sätte alusel saanud alalise elamisõiguse, ei pea oma alalise elamisõiguse säilitamiseks olema üldist ravikindlustust.
2.
Direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et majanduslikult mitteaktiivsel liidu kodanikul peab kogu vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elamise perioodi jooksul, mis on pikem kui kolm kuud ja lühem kui viis aastat, olema enda ja oma pereliikmete jaoks üldine ravikindlustus.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	ELT 2004, L 158, lk 77, ning parandused EÜT 2004, L 229, lk 35 ja EÜT 2005, L 197, lk 34.
(
3
)	EÜT 2011, L 141, lk 1.
(
4
)	ELT 2020, L 29, lk 7 (edaspidi „Ühendkuningriigi väljaastumise leping“).
(
5
)	Vt selle kohta 18. novembri 2020. aasta kohtuotsus Syndicat CFTC (C‑463/19, EU:C:2020:932, punkt 29).
(
6
)	Vt selle kohta 13. septembri 2016. aasta kohtuotsus Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punkt 33).
(
7
)	Vt selle kohta 13. septembri 2016. aasta kohtuotsus Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punkt 34).
(
8
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
9
)	Vt Mantu, S. ja Minderhoud, P., „Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens“, European Journal of Migration and Law, 2019 (21), lk 313–337, eriti lk 327.
(
10
)	Punkt 47.
(
11
)	Punkt 53, kohtujuristi kursiiv.
(
12
)	Vt selle kohta 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus A (riiklikud tervishoiuteenused) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punktid 54 ja 55). Tuleb märkida, et selline tõlgendus oli olemas juba varasemates kohtuotsustes seoses varasema asjasse puutuva sättega – nimelt nõukogu 28. juuni 1990. aasta direktiivi 90/364/EMÜ (EÜT 1990, L 180, lk 26; ELT eriväljaanne 20/01, lk 3) artikli 1 lõikega 1 – või sõnastuses, mis võib ingliskeelses versioonis näida ebaselge. Vt selle kohta vastavalt 17. septembri 2002. aasta kohtuotsus Baumbast ja R (C‑413/99, EU:C:2002:493, punkt 87) ja 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, punkt 47). Kuigi see ülevaade ei pretendeeri ammendavusele, jagavad seda tõlgendust ka teadlaste kommentaarid, mida uurisin. Vt selle kohta muu hulgas Sarolea, S., „De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes?“, Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33 (eriväljaanne), lk 439–464, eriti lk 444; de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E.L. Rev., 2014, 39(6), lk 770–789, eriti lk 772; ja Sokol, T., „Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for EU Citizens’ Residence in Other Member State: a Need for a Reform?“, European Journal of Social Security, 2016, vol. 18, lk 380–398, eriti lk 381 ja 394.
(
13
)	Võrdle direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b ingliskeelset sõnastust näiteks saksakeelse (für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt [… und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen), hispaaniakeelse (dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes […] así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida), prantsuskeelse (s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes […] et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil) või itaaliakeelse (di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti […] e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante) sõnastusega.
(
14
)	Vt selle kohta 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004, punkt 34).
(
15
)	EÜT ingliskeelne eriväljaanne 1968 (II), lk 475, mida on muudetud nõukogu 27. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2434/92 (EÜT 1992, L 245, lk 1; eestikeelne eriväljaanne 05/02, lk 69).
(
16
)	Vt selle kohta 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, punkt 34).
(
17
)	Vt selle kohta 23. veebruari 2010. aasta kohtuotsus Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, punktid 50 ja 59) ja 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, punkt 39).
(
18
)	Vt kaebaja vastus kirjalikele küsimustele, punkt 14.
(
19
)	See küsimus erineb seega küsimusest, kas vastuvõttev liikmesriik on kohustatud võimaldama majanduslikult mitteaktiivsele liidu kodanikule, kes elab tema territooriumil direktiivi 2004/38 artikli 7 lõike 1 punkti b alusel, tasuta liitumist oma riikliku ravikindlustussüsteemiga. Nagu me teame, vastas kohus oma 15. juuli 2021. aasta kohtuotsuses A (riiklikud tervishoiuteenused) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punktid 56 ja 58) sellele küsimusele eitavalt.
(
20
)	Appeal Tribunali (apellatsioonikohus, Ühendkuningriik) 28. veebruaril 2020. aastal Spires Centre’is, Belfastis (Ühendkuningriik) toimunud menetluse protokoll, mis saadeti käesoleva asja eelotsusetaotlusena.
(
21
)	Ahmad vs. Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988. Nimetatud kohtuasjas leidis Court of Appeal (apellatsioonikohus, Inglismaa ja Wales, Ühendkuningriik), et NHS osaks olemine ei kujuta endast üldist ravikindlustust. VI sõnul hakatakse seda küsimust arutama. Vt sellega seoses de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E.L. Rev., 2014, 39(6), lk 770–789.
(
22
)	Mulle ei tundu ka, et oleks võimalik teha järeldusi asjaolust, et Euroopa Kohus leidis 23. veebruari 2010. aasta kohtuotsuse Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, punkt 20) asjaolude kirjelduses, et N. H. Ibrahimil „ei ole üldist tervisekindlustust ning ta sõltub National Health Service’ist (riiklik tervishoiusüsteem)“.
(
23
)	Vt direktiivi 2004/38 artikkel 10 ja selle kohta 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus A (riiklikud tervishoiuteenused) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punktid 55 ja 62).
(
24
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
25
)	Vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Ziolkowski ja Szeja (C‑424/10 ja C‑425/10, EU:C:2011:866, punkt 33).
(
26
)	Vt selle kohta hiljutine 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
27
)	Vt selle kohta 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus A (riiklikud tervishoiuteenused) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punktid 58 ja 62).