62023CJ0072
EUROOPA KOHTU OTSUS (seitsmes koda)
13. märts 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Ühine välis- ja julgeolekupoliitika – Võitlus terrorismi vastu – Teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud piiravad meetmed – Rahaliste vahendite külmutamine – Ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP – Artikli 1 lõiked 3, 4 ja 6 – Määrus (EÜ) nr 2580/2001 – Artikli 2 lõige 3 – Organisatsiooni jätmine terroriaktides osalevate isikute, rühmituste ja üksuste loetellu – Kohaldatavus relvastatud konflikti olukorras – Terrorirühmitus – Tegude laad ja nende põhjused – Ajaline distants – Terroristlikus tegevuses osalemise ohu jätkuv olemasolu – Proportsionaalsus – Põhjendamiskohustus
Kohtuasjas C‑72/23 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 10. veebruari 2023 esitatud apellatsioonkaebus,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), esindajad: advocaten T. Buruma ja A. M. van Eik,
apellant,
teised menetlusosalised:
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M.‑C. Cadilhac, B. Driessen ja S. Van Overmeire,
kostja esimeses kohtuastmes,
keda toetab:
Prantsuse Vabariik, esindajad: J.‑L. Carré, B. Fodda ja W. Zemamta, hiljem J.‑L. Carré, B. Fodda ja E. Timmermans, lõpuks B. Fodda, E. Timmermans ja B. Travard,
menetlusse astuja apellatsioonimenetluses,
EUROOPA KOHUS (seitsmes koda),
koosseisus: esimese koja president F. Biltgen (ettekandja) seitsmenda koja presidendi ülesannetes, viienda koja president M. L. Arastey Sahún ja kohtunik J. Passer,
kohtujurist: P. Pikamäe,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Kurdistan Workers’ Party (PKK) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 14. detsembri 2022. aasta otsuse PKK vs. nõukogu (T‑182/21, EU:T:2022:807; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“) osas, milles sellega jäeti rahuldamata tema hagi, milles paluti tühistada:
–
nõukogu 5. veebruari 2021. aasta rakendusmäärus (EL) 2021/138, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning millega tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2020/1128 (ELT 2021, L 43, lk 1),
–
nõukogu 19. juuli 2021. aasta rakendusmäärus (EL) 2021/1188, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2021/138 (ELT 2021, L 258, lk 14),
–
nõukogu 3. veebruari 2022. aasta rakendusmäärus (EL) 2022/147, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks rakendusmäärus (EL) 2021/1188 (ELT 2022, L 25, lk 1),
–
nõukogu 5. veebruari 2021. aasta otsus (ÜVJP) 2021/142, millega ajakohastatakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ning millega tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2020/1132 (ELT 2021, L 43, lk 14),
–
nõukogu 19. juuli 2021. aasta otsus (ÜVJP) 2021/1192, millega ajakohastatakse selliste isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ning tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2021/142 (ELT 2021, L 258, lk 42), ja
–
nõukogu 3. veebruari 2022. aasta otsus (ÜVJP) 2022/152, millega ajakohastatakse loetelu isikutest, rühmitustest ja üksustest, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP (terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta) artikleid 2, 3 ja 4, ning tunnistatakse kehtetuks otsus (ÜVJP) 2021/1192 (ELT 2022, L 25, lk 13),
osas, milles need määrused ja otsused (edaspidi koos „vaidlusalused aktid“) teda puudutavad.
Õiguslik raamistik
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioon 1373 (2001)
2
28. septembril 2001 võttis Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1373 (2001), millega nähakse ette strateegiad kõigi vahenditega terrorismi vastu võitlemiseks ja eeskätt terrorismi rahastamise tõkestamiseks.
3
Selle resolutsiooni preambulis on kinnitatud „vajadus[t] võidelda kooskõlas ÜRO põhikirjaga kõigi vahenditega terroriaktide kui rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavate ohtude vastu“. Selles on samuti rõhutatud riikide kohustust „anda panus rahvusvahelise koostöö heaks, võttes täiendavaid meetmeid, et oma territooriumil kõigi õiguspäraste vahenditega ennetada ja tõkestada terroriaktide rahastamist ja ettevalmistamist“.
4
Selle resolutsiooni punkti 1 alapunkt c sätestab eeskätt, et kõik riigid peavad viivitamata külmutama rahalised vahendid ja muu finantsvara või majandusressursid, mis kuuluvad kas isikutele, kes panevad või üritavad toime panna terroriakte, aitavad kaasa terroriaktide toimepanemisele või osalevad selles, või üksustele, mis kuuluvad sellistele isikutele või on nende kontrolli all, või ka isikutele või üksustele, kes tegutsevad selliste isikute või üksuste nimel või nende juhendamisel.
5
See resolutsioon ei kehtesta loetelu isikutest, kelle suhtes neid piiravaid meetmeid tuleb kohaldada.
Liidu õigus
Ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP
6
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) rakendamiseks võttis nõukogu 27. detsembril 2001 vastu ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT 2001, L 344, lk 93; ELT eriväljaanne 18/01, lk 217).
7
Seisukoha artikli 1 lõiked 1, 3, 4 ja 6 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesolevat ühist seisukohta kohaldatakse järgmiste artiklite kohaselt isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes osalevad terroriaktides ja on loetletud lisas.
[…]
3.   Käesoleva ühise seisukoha kohaldamisel tähendab „terroriakt“ järgmisi tahtlikke tegusid, mis oma laadi või seose tõttu võivad tõsiselt kahjustada mõnda riiki või rahvusvahelist organisatsiooni ja mida käsitletakse siseriiklikus õiguses õigusrikkumisena, kui nende eesmärk on:
i)
tõsiselt hirmutada elanikkonda;
ii)
sundida valitsust või rahvusvahelist organisatsiooni põhjendamatult mõnda tegu toime panema või sellest hoiduma või
iii)
tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiline, põhiseaduslik, majanduslik või ühiskondlik kord:
a)
rünnakud inimelu vastu, mis võivad põhjustada surma;
b)
rünnakud isiku kehalise puutumatuse vastu;
c)
inimrööv või pantvangi võtmine;
d)
riikliku või avaliku rajatise, veondussüsteemi, infrastruktuurirajatise, infosüsteem kaasa arvatud, mandrilavale kinnitatud aluse, avaliku koha või eraomandi tõsine kahjustamine, mis võib ohustada inimelu või põhjustada suurt majanduslikku kahju;
e)
õhusõiduki, laeva või mõne muu ühis- või kaubaveovahendi ebaseaduslik hõivamine;
f)
relvade, lõhkeainete või tuuma-, bio- või keemiarelvade valmistamine, valduses hoidmine, omandamine, vedu, tarnimine või kasutamine, samuti bio- ja keemiarelvadega seotud teadus- ja arendustöö;
g)
ohtlike ainete vabastamine või tulekahjude, plahvatuste või üleujutuste põhjustamine, kui see ohustab inimelu;
h)
vee, elektri või mõne muu tähtsa loodusvaraga varustamise häirimine või katkestamine, kui see ohustab inimelu;
i)
mõne punktides a–h loetletud teo toimepanekuga ähvardamine;
j)
terrorirühmituse juhtimine;
k)
terrorirühmituse tegevuses osalemine, sealhulgas teabe või aineliste vahenditega varustamise või selle rühmituse tegevuse mis tahes viisil rahastamise teel, olles teadlik asjaolust, et selline osalemine aitab kaasa rühmituse kuritegudele.
Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „terrorirühmitus“ rohkem kui kahest isikust koosnevat struktuurilist ühendust, mis on aja jooksul välja kujunenud ja mis tegutseb terroriaktide toimepanekuks kooskõlastatult. „Struktuuriline ühendus“ tähendab rühma, mis ei ole terroriakti vahetuks toimepanekuks juhuslikult moodustunud ning mille liikmete ülesanded ei pruugi olla vormiliselt määratletud, mille liikmeskond ei pruugi olla püsiv ja mille ülesehitus ei pruugi olla välja kujunenud.
4.   Lisas sisalduv loend koostatakse asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutuselevõtmist, sellise akti toimepaneku katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist. Loendisse võib arvata isikuid, rühmitusi ja üksusi, kelle ÜRO Julgeolekunõukogu on tunnistanud terrorismiga seotuks ja kellele ta on määranud sanktsioone.
Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „pädev asutus“ kohtuorganit või kui kohtuorganitel ei ole käesoleva lõikega hõlmatud valdkonnas pädevust, kõnealuses valdkonnas samaväärset pädevat asutust.
[…]
6.   Lisa loendis sisalduvate isikute ja üksuste nimed vaadatakse korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi, tagamaks, et nende hoidmine loendis on põhjendatud.“
8
Nimetatud ühise seisukoha artiklis 2 on sätestatud:
„Euroopa Ühendus määrab talle Euroopa Ühenduse asutamislepinguga antud volituste piires lisas loetletud isikute, rühmituste ja üksuste rahaliste vahendite ja muu vara külmutamise.“
Määrus (EÜ) nr 2580/2001
9
Leides, et ühises seisukohas 2001/931 ette nähtud meetmete Euroopa Liidu tasandil rakendamiseks on vaja määrust, võttis nõukogu vastu 27. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks (EÜT 2001, L 344, lk 70; ELT eriväljaanne 18/01, lk 207).
10
Määruse artiklis 2 on ette nähtud:
„1.   Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel:
a)
külmutatakse kõik lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omanduses või valduses olevad rahalised vahendid, muud finantsvarad ja majandusressursid;
b)
rahalisi vahendeid, muid finantsvarasid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.
2.   Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel, keelatakse finantsteenuste osutamine lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele või nende toetuseks.
3.   Nõukogu koostab, vaatab läbi ja muudab ühehäälselt nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, kooskõlas ühisseisukoha 2001/931/ÜVJP artikli 1 lõigetes 4, 5 ja 6 ettenähtud sätetega; loetelusse kuuluvad:
i)
füüsilised isikud, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule;
ii)
juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule;
iii)
juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes kuuluvad ühele või mitmele punktides i ja ii nimetatud füüsilisele või juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele või on nende kontrolli all, või
iv)
füüsilised või juriidilised isikud, rühmitused või üksused, kes tegutsevad ühe või mitme punktides i ja ii nimetatud füüsilise või juriidilise isiku, rühmituse või üksuse nimel või juhtimisel.“
Vaidluse taust
11
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–11. Käesoleva apellatsioonimenetluse analüüsi seisukohast omavad tähtsust järgmised asjaolud.
12
PKK, kes oli hageja esimeses kohtuastmes ja on apellant apellatsiooniastmes, loodi 1978. aastal ja ta alustas relvastatud võitlust Türgi valitsuse vastu, et tunnustataks kurdide õigust enesemääramisele.
13
Apellandi nime ei olnud esialgu kantud ühise seisukoha 2001/931 lisas sisalduvasse loetellu ega määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu.
14
Nõukogu võttis 2. mail 2002 vastu ühise seisukoha 2002/340/ÜVJP, millega ajakohastatakse ühist seisukohta 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT 2002, L 116, lk 75). Ühise seisukoha 2002/340 lisas ajakohastati nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse ühises seisukohas 2001/931 ette nähtud piiravaid meetmeid, ning sellesse lisati eeskätt apellandi nimi järgmisel kujul: „Kurdistani Töölispartei (PKK)“. Samal päeval, st 2. mail 2002 võttis nõukogu vastu otsuse 2002/334/EÜ, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks otsus 2001/927/EÜ (EÜT 2002, L 116, lk 33). Otsusega 2002/334 kanti apellandi nimi määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu samal kujul nagu ühise seisukoha 2002/340 lisas.
15
Neid akte on seejärel ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 ja määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 3 alusel korrapäraselt ajakohastatud. Apellandi nimi jäeti alati nende rühmituste ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid (edaspidi „vaidlusalused loetelud“), hoolimata sellest, et see Üldkohtus vaidlustati ja et Üldkohus tühistas mitu otsust ja määrust, millele need loetelud on lisatud. Alates 2. aprillist 2004 on vaidlusalustesse loeteludesse kantud üksuse nimi „Kurdistani Töölispartei (PKK) (teise nimega KADEK, teise nimega KONGRA-GEL)“.
16
Otsuse 2021/142 ja rakendusmääruse 2021/138 (edaspidi „esimesed vaidlusalused aktid“) põhjendustes märkis nõukogu, et apellandi nime vaidlusalustesse loeteludesse jätmine põhines esiteks Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ametiasutuste kolmel otsusel, millest esimese võttis 29. märtsil 2001 vastu Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi siseminister (edaspidi „Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus“) UK Terrorism Act 2000 (Ühendkuningriigi 2000. aasta terrorismiseadus) alusel; seda otsust täiendab 14. juuli 2006. aasta määrus, milles on märgitud, et KADEK ja KONGRA-GEL on PKK muud nimetused. Teine oli sama siseministri 3. detsembri 2014. aasta otsus, millega jäeti PKK keelustamine kehtima, ja kolmas sama ministri poolt 2020. aastal võetud määrus, milles leitakse, et TAK ei pea olema keelatud mitte eraldi, vaid PKK keelustamisega hõlmatuna.
17
Teiseks põhines apellandi nime vaidlusalustesse loeteludesse edasi jätmine ka ühel Prantsuse ametiasutuste otsusel, milleks käesoleval juhul oli tribunal de grande instance de Paris’ (Pariisi esimese astme kohus, Prantsusmaa) 2. novembri 2011. aasta otsus, millega mõisteti kurdi kultuurikeskus Ahmet Kaya süüdi kuritegeliku rühmituse tegevuses osalemises terroriakti ettevalmistamise eesmärgil ja terroristliku tegevuse rahastamises ning mis jäeti muutmata cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsusega ja kassatsiooniastmes Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) 21. mai 2014. aasta kohtuotsusega
18
Kolmandaks põhines apellandi nime jätmine vaidlusalustesse loeteludesse kahel Ameerika Ühendriikide valitsuse otsusel, nimelt esiteks 8. oktoobri 1997. aasta otsusel, millega PKK kvalifitseeriti „välismaiseks terroristlikuks ühenduseks“ vastavalt Ameerika Ühendriikide immigratsiooni ja kodakondsuse seaduse (US Immigration and Nationality Act)5. veebruaril 2019 kinnitatud jaotisele 219, ja teiseks 31. oktoobri 2001. aasta otsusel, millega PKK kvalifitseeriti presidendi dekreedi nr 13224 (Executive Order no 13224) alusel „eriti ohtlikuks ülemaailmselt tegutsevaks terroristiks“ (edaspidi koos „Ühendriikide ametiasutuste otsused“).
19
Otsuse 2021/1192 ja rakendusmääruse 2021/1188 põhjendustes oli lisaks esimeste vaidlusaluste aktide põhjendustes juba esitatud põhjendustele märgitud, et nõukogu analüüsis põhjalikumalt 24. augusti 2014 sündmust, mis oli juba Ühendkuningriigi siseministri 3. detsembri 2014. aasta otsuse aluseks ja mis seisnes ühe elektrijaama ründamises ja kolme Hiina inseneri röövimises.
20
Otsusega 2022/152 ja rakendusmäärusega 2022/147 jäeti apellandi nimi vaidlusalustesse loeteludesse. Nende aktide põhjendustes on lisaks eelnevatele põhjendustele viidatud relvastatud drooni abil toimunud PKK rünnakule Iraagis asuva Türgi sõjaväelise posti vastu 20. augustil 2020, mida nõukogu pidas terroriaktiks, mis tõendab, et on jätkuvalt oht, et PKK osaleb terroristlikus tegevuses.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
21
PKK esitas 7. aprillil 2021 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse esimeste vaidlusaluste aktide tühistamiseks.
22
Hilisemates muutmisavaldustes palus apellant tühistada kõik vaidlusalused aktid teda puudutavas osas.
23
PKK põhjendas oma tühistamishagi sisuliselt seitsme väitega. Neist väidetest esimese kohaselt oli rikutud õiguskindluse põhimõtet ja ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 2 või määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3; teise väite kohaselt oli rikutud ühise seisukoha artikli 1 lõiget 3; kolmanda väite kohaselt ühise seisukoha artikli 1 lõiget 4; neljanda väite kohaselt ühise seisukoha artikli 1 lõiget 6; viienda kohaselt oli rikutud proportsionaalsuse ja subsidiaarsuse põhimõtet; kuuenda väite kohaselt oli rikutud põhjendamiskohustust ning seitsmenda väite kohaselt oli rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
24
Pärast seda, kui Üldkohus oli analüüsinud esimest väidet, mida käesolevas apellatsioonimenetluses ei käsitleta, ja lükanud selle tagasi, hindas ta kolmandat väidet ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 rikkumise kohta. Ta tuletas meelde, et tuleb teha vahet isiku või üksuse esmakordse rahaliste vahendite külmutamise loetellu kandmise aktidel, mida reguleerib artikli 1 lõige 4, ja loetellu jätmise aktidel, mida reguleerib ühise seisukoha artikli 1 lõige 6, mistõttu arvesse saab võtta ainult neid kahte otsust, mille alusel apellant kanti 2002. aastal esimest korda loeteludesse, st Ühendkuningriigi 2001. aasta otsust ja Ühendriikide otsuseid.
25
Pärast seda, kui Üldkohus kvalifitseeris Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses „pädeva asutuse“ otsuseks, mis vastab nõuetele, mis puudutavad „toimikus sisalduvaid täpseid andmeid või tõendeid, millest nähtub, et pädev asutus on […] teinud otsuse“, ning olles vaidlustatud kohtuotsuse punktis 71 meelde tuletanud seda otsust käsitlevate vaidlusaluste aktide põhjenduste lõikude sisu, analüüsis Üldkohus selle „ajalist distantsi“, mis lahutas selles otsuses arvesse võetud sündmusi selle otsuse vastuvõtmise kuupäevast. Ta märkis selle kohtuotsuse punktides 76–81, et vaatamata sellele, et vaidlustati aastatel 1995–1999 Türgi turismirajatiste vastu suunatud tegelikud rünnakud, mida nõukogu ei pidanud kontrollima, oli 1999. aastal aset leidnud viimati nimetatud asjaolude ja Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse vastuvõtmise vaheline ajaline distants ligikaudu kaks aastat ning sellist lühemat kui viie aasta pikkust ajalist distantsi ei saa pidada ülemääraseks. Seetõttu lükkas Üldkohus kolmanda väite tagasi osas, milles vaidlusalused aktid põhinevad Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusel. Seevastu nõustus ta selle väitega osas, milles need aktid põhinevad Ühendriikide ametiasutuste otsustel. Üldkohus leidis, et lisaks asjaolule, et 31. oktoobri 2001. aasta otsust ei avaldatud ja ei olnud tõendatud, et selle põhjendused tehti huvitatud isikule teatavaks, avaldati Ühendriikide föderaalregistris üksnes 8. oktoobri 1997. aasta otsuse resolutsioon, mistõttu vaidlusaluste aktide põhjendustes sisalduv pelk viide sellele avaldamisele ei olnud piisav, et saaks tuvastada, et nõukogu kontrollis nõuetekohaselt kaitseõiguste põhimõtte järgimist Ameerika Ühendriikides.
26
Analüüsides teist väidet, mille kohaselt on rikutud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 3, möönis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 109–111, et on olemas tavaõiguse enesemääramise põhimõte. Ilma et ta oleks võtnud seisukohta selle kohaldamise kohta käesolevas asjas ega ka selle kohta, kas relvade kasutamine enesemääramise saavutamiseks on õiguspärane, otsustas ta siiski, et see põhimõte ei vabanda artikli 1 lõike 3 kohaldamisalasse kuuluvate vahendite kasutamist, kuna erandi tegemiseks terroriaktide keelust ei ole liidu õiguses ega rahvusvahelises õiguses alust.
27
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115–117 lükkas Üldkohus tagasi apellandi argumendid, millega nõuti kurdi rahva enesemääramise nimel toimuva relvastatud konflikti õiguspärasuse arvesse võtmist ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus nimetatud eesmärkide tõlgendamisel, märkides järgmist:
„115.
[T]uleb vahet teha esiteks eesmärgil, mida soovivad saavutada teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud, ja teiseks sellel, mida nad selle eesmärgi saavutamiseks teevad. Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii mainitud „eesmärgid“ ei vasta nimelt sellistele eesmärkidele, mida võib määratleda kui lõppeesmärke või aluseks olevaid eesmärke. Nendega peetakse silmas – nagu nähtub kasutatud mõistest (hirmutamine, sundimine, tasakaalust välja viimine või hävitamine) – toime pandud tegude laadi ennast, mistõttu tuleb järeldada, et ühise seisukohta 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimene lõik viitab üksnes „tegudele“, mitte aga „eesmärkidele“ […]
116.
Seega, vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei tule eelkõige arvesse võtta seda, mis oli Türgi riigi põhikorra ründamise (ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punkt iii) eesmärk, mis seisneb selle korra muutmises, et see oleks demokraatlikum, isegi kui see eesmärk on tõendatud. Samuti tuleb mõistet „põhjendamatult“ (ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punkt ii) mõista nii, et sellega peetakse silmas eelkõige sunnivahendite abil avaldatud sunni õigusvastast laadi ning seda ei tohi hinnata selle sunniga taotletava eesmärgi väidetava õiguspärase laadi alusel. Lõpuks, mis puudutab elanikkonna hirmutamist (ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punkt i), mille kohta hageja väidab, et kurdi rahva enesemääramise nimel toimuv relvastatud konflikt tähendab, et sihtmärgid on üksnes sõjalised, siis tuleb tõdeda, et sellel argumendil puudub faktiline alus, kuna põhjendustes nimetatud mitme teo, eelkõige turismirajatiste vastu suunatud rünnakute sihtmärk oli peamiselt ja mitte üksnes kaasuvalt tsiviilelanikkond […]
117.
Lõpuks tuleb rõhutada, et eeltoodust ei saa järeldada, et terrorismi ennetamise vahend, milleks on ühine seisukoht 2001/931 ja üldisemalt kogu liidu piiravate meetmete süsteem, takistaks rahvaste enesemääramise õiguse kasutamist rõhuvates riikides. Nimelt ei ole ühise seisukoha 2001/931 ja nõukogu poolt selle rakendamise eesmärk kindlaks teha, kellel on riigi ja rühmituse vahelises konfliktis õigus, vaid võidelda terrorismi vastu […] Sellises olukorras peab nõukogu, arvestades liidu institutsioonidele liidu välispoliitika elluviimisel antud ulatuslikku kaalutlusruumi […], otsustama, kelle suhtes tuleb piiravaid meetmeid võtta, kas asjaomase riigiga seotud füüsiliste ja juriidiliste isikute või oma enesemääramisõigust teostada sooviva rahva suhtes.“
28
Üldkohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 tagasi argumendid, millega vaidlustati teatud tegude terroristlikud eesmärgid, põhjendades seda sellega, et need teod pandi toime kättemaksuna Türgi sõjaväe vastu.
29
Seejärel rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–125, et selle kindlaks tegemiseks, kas teatud PKK‑le omistatavad teod vastavad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 3 mõiste „terroriakt“ määratlemiseks ette nähtud kriteeriumidele, et iga ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k nimetatud laadi tegu võib olla terroristlik, mistõttu ei ole oluline, et teatavad teod ei põhjustanud surma punkti a tähenduses; ei hõlmanud relvade kasutamist punkti f tähenduses; ei põhjustanud tõsiseid kahjustusi punkti d tähenduses ega toonud kaasa inimröövi punkti c tähenduses, kui esiteks ei ole vaidlustatud seda, et nende tegudega püüti saavutada muid ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k nimetatud terroristlikke eesmärke, ja kui teiseks muudel tegudel nende hulgast, mida otsustati arvesse võtta, oli üks või teine nendest eesmärkidest.
30
Lõpuks, mis puudutab tegusid, millele Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus tugines, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 127, et kuigi 1993/1994. aastal toimunud rafineerimistehase rünnak ei seadnud ohtu inimelusid, ei vaidlustanud apellant sellest põhjustatud tõsiseid kahjustusi ega suurt majanduslikku kahju koos inimelude ohustamisega. Seejärel lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 128 tagasi apellandi argumendid, mis käsitlevad erinevusi Ühendkuningriigi õigusaktides ja ühises seisukohas 2001/931 ette nähtud terroriakti määratluse vahel, sest tähtsust ei ole asjaolul, et riigisisestes õigusaktides on raskusastme kriteerium seotud vahenditega, kuid ühises seisukohas eesmärkidega. Mis puudutab tegusid, millele Ühendkuningriigi ametiasutused tuginesid siseministri 3. detsembri 2014. aasta otsuse põhjendamiseks, siis leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 129 seoses elektrijaama ründamisega 24. augustil 2014, et ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktis h kasutatud mõistest „häirimine“ terroristlikul eesmärgil, mida on kirjeldatud kui „vee, elektri või mõne muu tähtsa loodusvaraga varustamise häirimist või katkestamist, kui see ohustab inimelu“, võib järeldada, et see võib puudutada ka rajatisi, mis ei ole veel kasutusel. Seetõttu lükkas Üldkohus tagasi teise väite, et on rikutud ühise seisukoha artikli 1 lõiget 3.
31
Analüüsides neljandat väidet, mille kohaselt on rikutud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 6, vaatles Üldkohus pärast kohaldatava kohtupraktika meenutamist vaidlustatud kohtuotsuse punktides 141–157 vaidlusaluseid akte, et tuvastada, et kõige hiljutisemad sündmused, mida oli arvesse võetud, leidsid aset 2014., 2017. ja 2020. aastal. Ta märkis, et nende sündmuste kvalifitseerimist terroriaktideks ei olnud pealegi nõuetekohaselt vaidlustatud, mistõttu nõukogu oli nõuetekohaselt ajakohastanud oma hinnangut PKK terroristlikus tegevuses osalemise ohu kohta, ning et vaidlusaluste aktide ja faktiliste asjaolude vahele jäävat lühemat kui viie aasta pikkust „ajalist distantsi“ arvesse võttes ei olnud nõukogu pärast nende asjaolude arvessevõtmist kohustatud minema ajakohastamisega kaugemale. Samuti tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158–162, et asjaolude väidetavad muutused, millele apellant viitas, nagu rahuprotsess ja selle läbikukkumine, PKK roll võitluses Daeshi vastu, Türgi riigi ümberkujunemine totalitaarseks riigiks, mis kurdi rahvast alatasa maha surub, ja Ühendkuningriigi väljaastumine liidust, ei viita sellele, et PKK oleks muutunud rahumeelseks. Seetõttu lükkas Üldkohus selle väite tagasi.
32
Viienda väite analüüsimisel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 170–172, et proportsionaalsuse põhimõtet ei olnud rikutud, kuna nõukogu oli vaidlusalustes aktides nõuetekohaselt läbi vaadanud apellandi terroristlikus tegevuses osalemise ohu püsimise küsimuse, arvestades eelkõige viimase väidetud asjaolude muutusi. Ta täpsustas, et seda järeldust ei sea kahtluse alla meetmete väidetav ebatõhusus või nende väidetav sobimatus. Samuti ei oma tähtsust väidetav mõju kurdidele ja kõigile isikutele, kes soovivad neid toetada.
33
Mis puudutab kuuendat väidet, et on rikutud põhjendamiskohustust, siis tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 179 ja 180 omal algatusel, et esimesed vaidlusalused aktid olid ebapiisavalt põhjendatud osas, milles neis mainiti 24. augusti 2014. aasta sündmust, mille käigus rünnati üht elektrijaama ja rööviti kolm Hiina inseneri.
34
Ülejäänud osas lükkas Üldkohus kuuenda väite tagasi. Ta tuletas selle kohtuotsuse punktides 175–178 meelde 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsusest nõukogu vs. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 47) tulenevat kohtupraktikat, mille kohaselt peab nõukogu ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustuse täitmiseks esitama piisavalt täpsed ja konkreetsed põhjused, mis võimaldavad asjaomasel isikul mõista põhjusi, mis toetavad tema nime jätmist rahaliste vahendite külmutamise loeteludesse, ning Üldkohtul teostada kontrolli. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181–195 võttis Üldkohus seisukoha apellandi sellekohaste etteheidete suhtes, rõhutades eelkõige nimetatud kohtuotsuse punktis 182, et põhjendamiskohustus on oluline vorminõue, mida tuleb eristada põhjenduste põhjendatusest, mis puudutab vaidlusaluse akti sisulist õiguspärasust, mistõttu akti sisulist põhjendatust vaidlustavad etteheited ja argumentidel ei ole tähtsust väite raames, mis käsitleb põhjenduse puudumist või ebapiisavust.
35
Lõpuks nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213 seitsmenda väitega, kuna nõukogu ei edastanud apellandile vajalikku teavet selle kohta, kuidas ta kontrollis seda, kas Ameerika Ühendriikide ametiasutused järgisid kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
36
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus seega hagi täies ulatuses rahuldamata. Ta täpsustas selle kohtuotsuse punktis 214, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 rikkumist, põhjendamiskohustuse rikkumist ning kaitseõiguste ja õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele rikkumist käsitlevate väidete osaline põhjendatus ei saa kaasa tuua vaidlusaluste aktide tühistamist, kuna tuvastatud rikkumised – olenemata sellest, kas need puudutavad Ühendriikide ametiasutuste otsuseid või PKK‑le omistatud 24. augusti 2014. aasta sündmust – ei võimalda seada kahtluse alla hinnangut, mille nõukogu andis vaidlusalustes aktides PKK terroristlikus tegevuses osalemise ohu jätkuva olemasolu kohta, mis põhineb endiselt õiguspäraselt Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse jõusse jätmisel ning olenevalt olukorrast ka 2014., 2017. ja 2020. aastal aset leidnud muudel sündmustel.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
37
Euroopa Kohtu presidendi 5. juuni 2023. aasta otsusega anti Prantsuse Vabariigile luba astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
38
PKK palub Euroopa Kohtul:
–
liita käesolev apellatsioonkaebus numbri C‑44/23 P all registreeritud apellatsioonkaebusega;
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
teha lõplik otsus käesoleva apellatsioonkaebuse esemeks olevates küsimustes ja tühistada vaidlusalused aktid PKKd (tuntud ka nimede KADEK ja KONGRA-GEL) puudutavas osas;
–
mõista nii apellatsioonimenetluse kui ka menetlusega esimeses kohtuastmes seotud kohtukulud koos viivisega välja nõukogult.
39
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
teise võimalusena, kui Euroopa Kohus otsustab vaidlustatud kohtuotsuse tühistada, jätta vaidlustatud kohtuotsuses vaidlusaluste aktide tühistamiseks esitatud hagi rahuldamata;
–
mõista nii apellatsioonimenetluse kui ka menetlusega esimeses kohtuastmes seotud kohtukulud välja PKK‑lt.
40
Prantsuse Vabariik palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
Apellatsioonkaebus
41
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks viis väidet, millest esimese kohaselt on rikutud õigusnormi seoses sellega, kuidas Üldkohus tõlgendas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimest lõiku, eelkõige seoses selles sisalduvale mõistele „eesmärgid“ antud tõlgenduse ja selle kohaldamisega käesolevas asjas; teise väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et nõukogu võis tugineda Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusele, eirates seeläbi ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigetes 3 ja 4 sätestatud tingimusi; kolmanda väite kohaselt tegi Üldkohtu vea, kui ta hindas seda, kuidas nõukogu vaatas selle seisukoha artikli 1 lõike 6 alusel loetelu läbi; neljanda väite kohaselt tegi Üldkohus vea proportsionaalsuse põhimõtte tõlgendamisel ja viienda väite kohaselt tegi Üldkohus vea selle hindamisel, kas vaidlusaluste aktide põhjendustes nõukogu esitatud põhjendused on piisavad.
Esimene väide
Poolte argumendid
42
Esimeses väites leiab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 103–130 tõlgendas Üldkohus vääralt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimest lõiku ja kohaldas seda sätet käesolevas asjas ka vääralt, kui ta leidis, et selle sätte punktides i–iii nimetatud „eesmärgid“ viitavad tehtud tegude laadile.
43
Apellant leiab, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus on eristatud tegusid, mille raskusaste võimaldab kvalifitseerida need terroriaktideks – need on loetletud punktides a–k – ja eesmärke, mil need teod peavad olema toime pandud – need on sätestatud punktides i–iii. Kuna need tingimused on kumulatiivsed, tuleb nõukogul esiteks tuvastada, et organisatsioon on toime pannud ühe või mitu punktides a–k loetletud tegu, ja teiseks, et tegu või need teod on toime pandud terroristlikel eesmärkidel, et saaks järeldada, et tegemist on terroriaktiga ühise seisukoha tähenduses. Kuna Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115, et ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii nimetatud „eesmärgid“ on seotud „toime pandud tegude laadi endaga“, siis rikkus Üldkohus aga selle topelttingimuse tõlgendamisel õigusnormi, kaotades de facto sõltumatu tingimuse, mis puudutab terroristlikku eesmärki.
44
On tõsi, et pärast seda, kui Üldkohus oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115 eristanud eesmärke, mida soovivad saavutada teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud, ja sellel, mida nende eesmärkide saavutamiseks tehakse, leidis ta õigesti, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud „eesmärgid“ ei vasta eesmärkidele, mida saab määratleda kui lõppeesmärke või aluseks olevaid eesmärke. Siiski ei saa sellest järeldada, et õigusakti vahetu eesmärgi tõlgendamisel ei oma lõppeesmärk tähtsust. Järelikult leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 116 vääralt, et seda ei tule arvesse võtta.
45
Lisaks leiab apellant, kes viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktile 116, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktis ii kasutatud sõna „põhjendamatult“ ei viita üksnes rakendatud sunni õigusvastasusele, sest vastasel juhul oleks see sõna üleliigne, sest selleks, et tegu kuuluks artikli 1 lõike 3 kohaldamisalasse, peab see olema õigusvastane. Järelikult tuleb seda sõna mõista nii, et selle eesmärk on muuta teo terroriaktiks kvalifitseerimine raskemaks.
46
Samuti eksis Üldkohus siis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115, et „kasutatud mõisted (hirmutamine, sundimine, tasakaalust välja viimine või hävitamine)“ viitavad „toime pandud tegude laadile endale“, kuna riigi põhikorraga seonduvaid asjaomase organisatsiooni eesmärke arvesse võtmata ei saa tuvastada, kas tegu on neid kordasid tõsiselt tasakaalust välja viiv või hävitav. Seega, kui taotletav eesmärk on viia põhikord paremini kooskõlla rahvusvahelise õiguse põhimõtete ja inimõigustega, ei saa tegu pidada teoks, mille eesmärk on neid tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada. Kuna Euroopa Kohus on apellandi sõnul juba tuvastanud, et tavaõiguse enesemääramise põhimõte on „õigus, millele saab tugineda erga omnes, ning üks rahvusvahelise õiguse kesksetest põhimõtetest“ (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkt 88), on nõukogu kohustatud seda arvesse võtma, kui ta otsustab kanda organisatsiooni nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse sanktsioone. Seega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 vääralt ka seda, et ühise seisukoha 2001/931 sätete kohaldamine ei riiva tavaõiguse enesemääramise põhimõtet.
47
Apellant leiab, et kui järgida Üldkohtu arutluskäiku, vastaksid terroriakti määratlusele sellise rahva teod, kellel ei ole muud valikut kui kasutada relvi selleks, et teostada oma enesemääramisõigust. Seeläbi jäetaks täielikult kõrvale rahvusvahelise humanitaarõiguse idee, mille kohaselt on paljud sedalaadi konflikti käigus toime pandud sõjalised teod õiguspärased. Selle asemel, et viidata – nagu ta tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117 – nõukogu ulatuslikule kaalutlusõigusele, oleks Üldkohus pidanud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tõlgendamisel arvesse võtma enesemääramise põhimõtet.
48
Lõpuks heidab apellant esimeses kohtuastmes esitatud arutluskäigule viidates Üldkohtule ette, et viimane keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110 võtmast seisukohta enesemääramise põhimõtte kohaldamise kohta käesolevas asjas ja küsimuses, kas relvade kasutamine enesemääramise eesmärgil on õiguspärane.
49
Nõukogu, keda toetab Prantsuse Vabariik, palub esimese väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
50
Esimene väide puudutab tõlgendust, mille Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 103–130 ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimesele lõigule ja mille kohaselt selles sättes mainitud „eesmärgid“ on seotud „toime pandud tegude laadi endaga“ ega saa võtta arvesse võimalikku relvakonflikti, mille eesmärk on rahva enesemääramine.
51
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel ei tule arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (2. detsembri 2021. aasta kohtuotsus komisjon ja GMB Glasmanufaktur Brandenburg vs. Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P ja C‑888/19 P, EU:C:2021:973, punkt 70).
52
Mis puudutab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu sõnastust, siis tuleb märkida, et teo määratlemine „terroriaktina“ põhineb kahel kumulatiivsel tingimusel, nimelt esiteks peab see tegu kuuluma punktides a–k loetletud tegude hulka ja teiseks peab see olema toime pandud ühel punktides i–iii nimetatud eesmärkidest.
53
Seega, nagu möönis ka apellant, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 128 õigesti, et ühine seisukoht määratleb terroriakti ühteaegu nii taotletavate eesmärkide kui ka selleks kasutatud vahendite abil.
54
Seevastu, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei võimalda ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu sõnastus kuidagi järeldada, et asjaomase teoga taotletav poliitiline eesmärk või selle toimepanija nõuete laad võiks olla mõiste „terroriakt“ määratlemisel kuidagi asjakohane.
55
Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 sellist tõlgendust kinnitavad selle sätte kontekst ning eesmärgid, mida nõukogu ühise seisukoha vastuvõtmisel taotles.
56
Nimelt, nagu nähtub ühise seisukoha 2001/931 põhjendustest 5–7 ja määruse nr 2580/2001 põhjendustest 3, 5 ja 6, võttis nõukogu ühise seisukoha ja seejärel vastavalt viimasele ka määruse vastu eelkõige selleks, et rakendada liidu tasandil ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001), mis „kinnitas vajadust võidelda kooskõlas ÜRO põhikirjaga kõigi vahenditega terroriaktide kui rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavate ohtude vastu“ ja palus osalisriikidel „anda panus rahvusvahelise koostöö heaks, võttes täiendavaid meetmeid, et oma territooriumil kõigi õiguspäraste vahenditega ennetada ja tõkestada terroriaktide rahastamist ja ettevalmistamist“.
57
Sellega seoses tuleb samuti meenutada, et ühine seisukoht 2001/931 teenib seda ennetavat eesmärki võidelda rahvusvahelise terrorismi vastu, eelkõige lõigates ära selle finantsallikad selliste isikute ja üksuste rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamisega, keda kahtlustatakse terrorismiga seotud tegevuses osalemises (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 67).
58
Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k loetletud tahtlikke tegusid käsitatakse terroriaktidena, kui nende eesmärk on tõsiselt hirmutada elanikkonda, sundida valitsust või rahvusvahelist organisatsiooni põhjendamatult mõnda tegu toime panema või sellest hoiduma või tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiline, põhiseaduslik, majanduslik või ühiskondlik kord, ilma et oleks vaja arvesse võtta asjaomase terroriakti toimepanija kas poliitilist või muud eesmärki.
59
Sellega seoses tuleb rõhutada, et ühise seisukoha 2001/931 ja määruse nr 2580/2001 eesmärk ei ole mitte karistada terroriaktide eest, vaid võidelda terrorismi vastu, hoides ära terroriaktide rahastamist (14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt, C‑158/14, EU:C:2017:202, punkt 96).
60
Seevastu ei saa ühtegi viidatud põhjendust ega eesmärki mõista nii, et teod, millel on väidetavalt õiguspärane eesmärk, tuleks ühise seisukoha 2001/931 kohaldamisalast välja jätta, mistõttu tuleb tagasi lükata apellandi argumendid, mille kohaselt tuleb enesemääramise eesmärgi võimalikku olemasolu arvesse võtta, et teha kindlaks, kas tegu pandi toime terroristlikel eesmärkidel.
61
Üldkohus võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106 ja 107 selle argumendi kohta seisukoha, tuletades meelde – millele apellant pealegi vastu ei vaidle –, et relvastatud konflikt rahvusvahelise humanitaarõiguse tähenduses ei välista terrorismi ennetamist käsitlevate liidu õigusnormide, näiteks ühise seisukoha 2001/931 kohaldamist selle raames toime pandud võimalike terroriaktide suhtes (vt selle kohta 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt, C‑158/14, EU:C:2017:202, punktid 97 ja 98), ning täpsustades, et ühine seisukoht ei tee selle kohaldamisala osas mingit vahet selle alusel, kas asjaomane tegu on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse tähenduses relvastatud konflikti käigus või mitte.
62
Kuigi Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109, et tavaõiguse enesemääramise põhimõte, mida on meenutatud eelkõige ÜRO põhikirja artiklis 1, on rahvusvahelise õiguse põhimõte, mida kohaldatakse kõigi mitteautonoomsete territooriumide ja kõigi rahvaste suhtes, kes ei ole veel iseseisvust saavutanud (21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkt 88), ei tähenda see põhimõte siiski, et teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud võivad enesemääramise õiguse teostamiseks kasutada ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 kohaldamisalasse kuuluvaid vahendeid.
63
Nimelt on Euroopa Kohus juba otsustanud, et rahvusvaheline humanitaarõigus ja ühine seisukoht 2001/931 taotlevad eri eesmärke ja kehtestavad eri mehhanismid, mistõttu selle ühise seisukoha kohaldamine ei sõltu kvalifitseerimisest rahvusvahelise humanitaarõiguse järgi. Euroopa Kohus järeldas sellest, et ühist seisukohta ja määrust nr 2580/2001 tuleb tõlgendada selliselt, et relvajõudude tegevus relvastatud konflikti ajal rahvusvahelise humanitaarõiguse tähenduses võib kujutada endast „terroriakti“ Euroopa Liidu aktide tähenduses (vt selle kohta 14. märtsi 2017. aasta kohtuotsus A jt, C‑158/14, EU:C:2017:202, punktid 89, 91 ja 97).
64
Selles kontekstis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115, et tuleb vahet teha esiteks eesmärgil, mida soovivad saavutada teatav rahvas või teatava territooriumi elanikud, ja teiseks sellel, mida nad selle eesmärgi saavutamiseks teevad, mistõttu ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii mainitud „eesmärgid“ ei vasta sellistele eesmärkidele, mida võib määratleda kui lõppeesmärke või aluseks olevaid eesmärke.
65
Kuigi apellant möönab, et Üldkohus on õigesti tuvastanud, et üksuse relvastatud konfliktis osalemise lõppeesmärk või selle aluseks olev eesmärk erineb eesmärgist, mille saavutamiseks konkreetsed teod selle konflikti käigus toime pannakse, ei esita ta ühtegi arvestatavat õiguslikku argumenti, mis võimaldaks järeldada, et lõppeesmärk või aluseks olev eesmärk omab nende konkreetsete tegude eesmärgi hindamisel mingisugust tähtsust.
66
Sellest tuleneb, et ühel ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii nimetatud kolmest eesmärgist toime pandud teod saab kvalifitseerida terroriaktideks isegi siis, kui nende lõppeesmärk või aluseks olev eesmärk on näiteks riigi põhikorra demokraatlikumaks muutmine. Seega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 õigesti, et kui teod on toime pandud ühel neist kolmest eesmärgist, ei ole vaja uurida, millised on asjaomase organisatsiooni eesmärgid, kui just ei soovita kaotada üht kahest kumulatiivsest tingimusest, mis peavad olema täidetud, et teo saaks kvalifitseerida terroriaktiks. Neil eesmärkidel, millega iseloomustatakse artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k loetletud tegusid ja mis on seega puhtalt funktsionaalsed, ei ole mingit seost poliitilise eesmärgi või nõuetega, mille võivad olla endale seadnud teo toimepanijad, mistõttu selle teo lõppeesmärk või aluseks olev eesmärk ei mõjuta kuidagi selle teo kvalifitseerimist „terroriaktiks“.
67
Eeltoodut arvestades tuleb samuti tagasi lükata apellandi argument, mis on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 110 vastu, ja seda mitte ainult seetõttu, et see argument piirdub viidatud punktis sisalduva Üldkohtu kinnituse üldsõnalise vaidlustamisega, vaid ka seetõttu, et see põhineb selle punkti vääral tõlgendusel. Nimelt leidis Üldkohus selles punktis, et pole vaja võtta seisukohta enesemääramise põhimõtte kohaldamise kohta käesolevas kohtuasjas, et vastata argumentidele, mis käsitlevad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 3 nimetatud eesmärkide tõlgendamist, ning ei keeldunud – vastupidi apellandi väidetele – selle põhimõtte kohaldatavuse kohta seisukohta võtmast.
68
Kui nõustuda apellandi arutluskäiguga, mille kohaselt on organisatsioonil või üksusel õigus panna toime mõni ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k loetletud tegu, kui see tegu pannakse toime enesemääramise põhieesmärgil, viiks see lisaks tulemuseni, mis on vastuolus selle sätte sõnastuse ja kontekstiga ning selle õigusakti eesmärkidega, mille osa see säte on, ning see oleks vastuolus käesoleva kohtuotsuse punktides 61–63 viidatud kohtupraktikaga.
69
Lõpuks ei rikkunud Üldkohus neil põhjustel ka õigusnormi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, kui ta otsustas, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktis ii kasutatud sõna „põhjendamatult“ ei tule hinnata sunniga taotletava eesmärgi väidetava õiguspärase laadi alusel.
70
Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et esimene väide tuleb tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
71
Teises väites leiab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta leidis, et nõukogu võis tugineda Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusele kui „otsusele“ ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses, kuna selle otsuse põhjendustes nimetatud faktilised asjaolud olid aegunud ega saanud seega õigustada järeldust, et apellant pani toime terroriakte, mis võimaldasid kvalifitseerida ta „terrorirühmitusena“.
72
Apellant leiab, et Üldkohus tegi vea, kui ta viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126 Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse aluseks olevatele asjaoludele – nimelt lääne turistide röövimisele 1990. aastate alguses, rünnakule rafineerimistehase vastu ajavahemikul 1993/1994, rünnakute kampaaniale turismirajatiste vastu samadel aastatel ning ähvardustele rünnata turismirajatisi aastatel 1995–1999 –, analüüsides neid faktilisi asjaolusid ja järeldades, et nõukogu sai kvalifitseerida need terroriaktideks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses. Nimelt, kuivõrd Üldkohus võttis apellandi sõnul kohtuotsuse punktides 76–81 arvesse üksnes aastatel 1995–1999 aset leidnud faktilisi asjaolusid, tuleb tema arvates sellest järeldada, et muud, vanemad faktilised asjaolud ei ole asjakohased. Järelikult ei saanud viimati nimetatud faktilised asjaolud toetada järeldust, et apellanti tuleb pidada terrorirühmituseks ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 teise lõigu tähenduses, seda enam, et Üldkohus jõudis nimetatud kohtuotsuse punktis 71 järeldusele, et PKK „näis olevat sellest [terrorismi]kampaaniast […] loobunud“.
73
Igal juhul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 78–81 vääralt, et ähvardusi rünnata turismirajatisi aastatel 1995–1999 võis arvesse võtta, arvestades nende ajalist distantsi. Isegi kui möönda, et nõukogu ei pea kontrollima, kas süüdimõistvates riigisisestes otsustes tuvastatud faktilised asjaolud on tegelikult aset leidnud, peab ta kontrollima, kas pädev liikmesriigi asutus leidis, et need on tõesti aset leidnud, põhjendades oma järeldust selgelt ja koherentselt otsuse põhjendustes.
74
Järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 95, et väide ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 rikkumise kohta tuleb tagasi lükata, kuna vaidlusalused aktid võeti vastu Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse alusel, ning selle kohtuotsuse punktis 130, et väide ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 rikkumise kohta tuleb tagasi lükata.
75
Lisaks ei saanud ei nõukogu ega Üldkohus asuda seisukohale, et väidetavad ähvardused vastavad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud kriteeriumidele. Nimelt ei saa neid väidetavaid ähvardusi pidada terroriaktideks nimetatud sätte tähenduses, kuna isikute surmani viinud rünnakute kampaaniast oli loobutud.
76
Apellandi sõnul tuleb arvesse võtta ka lahknevusi Ühendkuningriigi õigusaktides ette nähtud terroriakti määratluse ja ühises seisukohas 2001/931 esitatud määratluse vahel. Seega tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 128 vea, kui ta leidis, et asjaolul, et raskusastme kriteerium on Ühendkuningriigi õigusaktides seotud „vahenditega“ ja ühises seisukohas „eesmärkidega“, ei ole mingeid tagajärgi, kuna see erinevus on oluline, eelkõige ähvarduste korral. Apellandi sõnul saab elektrijaama rünnaku 2014. aasta augustis, mida Üldkohus analüüsis selle kohtuotsuse punktis 129, kvalifitseerida terroriaktiks ühise seisukoha tähenduses üksnes tingimusel, et sellest tulenev energiavarustuse häirimine ohustab inimelu. See jaam ei olnud aga rünnaku ajal veel kasutusel, mistõttu ei saanud see rünnak „tõsiselt kahjustada mõnda riiki“ ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses, kuna eesmärk oli tegelikult Kurdistani looduskeskkonna säilitamine.
77
Nõukogu, keda toetab Prantsuse Vabariik, palub teise väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
78
Teine väide puudutab väidetavat viga, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 71, 76–81, 95, 103 ja 119–130, sest ta võttis arvesse Ühendkuningriigi 2001. aasta otsust, et tuvastada ühelt poolt, et nõukogu on täitnud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikest 4 tulenevad kohustused, ja teiselt poolt, et toime pandud teod on terroriaktid ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 tähenduses.
79
Selle väite põhjendatuse üle otsustamiseks tuleb kõigepealt teha vahet ühelt poolt küsimusel, kas Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse saab kvalifitseerida pädeva asutuse otsuseks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses, eelkõige seoses selle aluseks olevate sündmuste aset leidmise kuupäevaga, ja teiselt poolt küsimusel, kas neid sündmusi saab eelkõige nende laadi arvestades kvalifitseerida terroriaktideks ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 tähenduses.
80
Mis puutub esiteks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiget 4, siis selle esimeses lõigus on ette nähtud, et rahaliste vahendite külmutamise loetelu „koostatakse asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutusele võtmist, sellise akti toimepaneku katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist“.
81
Mis puudutab nõukogu kohustusi isiku või üksuse loetellu kandmisel, siis tuleneb ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 sisalduvast viitest riigisisesele otsusele ning sõnadest „täpsed andmed“ ja „arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid või vihjed“, et selle sätte eesmärk on kaitsta asjaomaseid isikuid, tagades, et nad kantakse rahaliste vahendite külmutamise loetellu vaid arvestatava faktilise aluse olemasolul, ning et ühise seisukohaga taotletakse selle eesmärgi saavutamist, nähes ette liikmesriigi asutuse tehtud otsuse nõude (vt selle kohta 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al‑Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 68).
82
Nimelt, kuivõrd liidul puuduvad vahendid uurimaks ise, kas teatav isik osaleb terroriaktides, on sellise nõude kehtestamise ülesanne tuvastada, kas on olemas sellised arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid või vihjed asjaomase isiku osalemise kohta terroriaktides, mida liikmesriigi asutused peavad usaldatavaks ning mille alusel nad on otsustanud alustada vähemalt uurimist, ilma et oleks nõutud, et riigisisene otsus peab olema võetud mingis konkreetses juriidilises vormis või et see on avaldatud või et see on teatavaks tehtud (15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punkt 69).
83
Käesolevas asjas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 71, et nõukogu tugines selliste otsuste – sealhulgas Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus – olemasolule, mille ta kvalifitseeris ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses pädeva asutuse otsusteks. Kõigepealt loetles Üldkohus selleks arvestatavad ja usaldusväärsed tõendid ja vihjed, millele nõukogu viitas ja mida liikmesriigi ametiasutused pidasid usaldatavaks ning mis hõlmasid PKK‑le alates 1984. aastast süüks pandud terrorirünnakuid, terrorikampaaniat 1990. aastate alguses, mis hõlmas lääne turistide röövimist, rünnakut rafineerimistehase vastu ja rünnakuid turismirajatiste vastu, mis viisid välisturistide surmani aastatel 1993–1994. Üldkohus märkis selle kohtuotsuse punktis 71 ja vastupidi sellele, mida väidab apellant, et nõukogu märkis, et isegi kui PKK näis olevat sellest kampaaniast ajavahemikus 1995–1999 loobunud, ähvardas ta jätkuvalt sel perioodil rünnata turismirajatisi. Seejärel meenutas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 72, et kohtupraktika kohaselt peavad ühise seisukoha artikli 1 lõikes 4 nõutud „toimikus sisalduvate täpsed andmed või tõendid“ näitama, et liikmesriigi asutus on asjaomaste isikute või üksuste kohta teinud otsuse, mis vastab selle sätte määratlusele, eelkõige selleks, et need isikud ja üksused saaksid selle otsuse tuvastada, kuid ei puuduta nimetatud otsuse sisu. Lõpuks järeldas Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 73, et nõukogu oli esitanud piisavalt täpseid andmeid Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse kohta ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 tähenduses.
84
Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus sai vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75 asuda seisukohale, et nõukogu käsutuses olid toimikus sisalduvad täpsed andmed või tõendid, mis pärinesid ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses pädeva asutuse otsusest. Kuna apellant ei vaidlusta seda Üldkohtu järeldust ja igal juhul ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks selle ümber lükata, siis leidis Üldkohus õigesti, et nõukogu võis tugineda Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusele.
85
Mis puudutab argumenti, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–81, 127, 128 ja 130 vääralt, et 1995. aastast varasemaid akte võis õiguspäraselt arvesse võtta ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 kohasel kontrollimisel, kuigi neid ei saanud enam arvesse võtta ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 raames, tuleb teha vahet ühelt poolt nõuetel, mis puudutavad isiku või üksuse esmakordset loetellu kandmist, mis on sätestatud ühise seisukoha artikli 1 lõikes 4 ja mis puudutavad eelkõige ajalise distantsi tingimusi, ja teiselt poolt nõuetel, mis on seotud ühise seisukoha artikli 1 lõikes 3 sisalduva mõiste „terroriakt“ määratlusega.
86
Nimelt nõuab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 kohane isiku või üksuse esmakordne loetellu kandmine, et aktid, millel selline otsus põhineb, oleksid piisavalt hiljutised, arvestades eelkõige selle sätte eesmärki, milleks on – nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 81 – asjaomaste isikute ja üksuste kaitse.
87
Ühise seisukoha artikli 1 lõige 3 piirdub seevastu mõiste „terroriakt“ ühise seisukoha tähenduses määratluse ette nägemisega. Selles kontekstis võib nõukogu võtta arvesse muid varasemaid asjaolusid, mis võivad olla asjakohased, et hinnata asjaomase isiku või üksuse terroristliku tegevuse selle sätte tähenduses ajalugu ja ulatust.
88
Sellest tuleneb, et käesolevas asjas võis Üldkohus õiguspäraselt arvesse võtta enne 1995. aastat toime pandud tegusid, mis leidsid aset 1990., 1993. ja 1994. aastal, et teha kindlaks, kas apellandile süüks pandud tegudega taotletavad eesmärgid olid ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 tähenduses terroristlikud, ning et Üldkohus leidis samuti õigesti, et viimaste arvesse võetud faktiliste asjaolude, mis leidsid aset 1999. aastal, ja Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuse vahelist ligi kaheaastast „ajalist distantsi“ ei saa pidada ülemääraseks, mistõttu selle otsuse saab kvalifitseerida pädeva asutuse otsuseks ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 tähenduses.
89
Mis puudutab Üldkohtu viidet vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 lühemale kui viie aasta pikkusele ajalisele distantsile, samas kui ta võttis arvesse üksnes viimaseid faktilisi asjaolusid, millel põhines Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus, siis tuleb märkida, et Üldkohus viitas sellele viieaastasele tähtajale kohtupraktika alusel, mille kohaselt viieaastane tähtaeg ei ole ülemäärane. Vaidlustatud kohtuotsusest ei nähtu siiski kuidagi, et Üldkohus oleks sellele viieaastasele tähtajale viidates leidnud, et Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses nimetatud muud faktilised asjaolud olid liiga vanad, et neid arvesse võtta. Apellandi argument põhineb nimetatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel ja tuleb seega tagasi lükata.
90
Teiseks tuleb tagasi lükata ka argument, et Üldkohus on ekslikult järeldanud, et Türgi turismirajatiste vastu suunatud rünnakute ähvardused vastavad ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud kriteeriumidele.
91
Nimelt tuleneb sellest sättest, et selle punktis i on sõnaselgelt silmas peetud „mõne punktides a–h loetletud [sellise] teo toimepanekuga ähvardamist“, nagu rünnakud inimelu vastu või tõsine kahjustamine.
92
Ühe punktides a–h loetletud teo toimepanemisega ähvardamine on seega piisav, et õigustada rahaliste vahendite külmutamist, ning asjaolu, et PKK loobus oma rünnakukampaaniatest aastatel 1995–1999, ei mõjuta ähvarduste kvalifitseerimist terroriaktideks.
93
Seetõttu järeldas Üldkohus õigesti, et asjaolu, et teatava ajavahemiku jooksul ei ole rünnakuid toime pandud, ei takista rünnakute ähvarduste edasikestmist, millest tulenevalt kujutavad need endast seega terroriakte ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses.
94
Mis puudutab apellandi argumenti, et Ühendkuningriigi õigusaktides sisalduv terroriakti määratlus erineb ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimeses lõigus esitatud määratlusest, siis tuleb meenutada, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 128, et asjaolul, et raskusastme kriteerium on Ühendkuningriigi õigusaktides seotud „vahenditega“ ja ühises seisukohas „eesmärkidega“, ei ole mingeid tagajärgi.
95
Sellega seoses tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 66, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides i–iii loetletud eesmärgid on puhtalt funktsionaalsed ja võimaldavad kvalifitseerida selle ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu punktides a–k nimetatud teod terroriaktideks. Seega on Üldkohtu arutluskäik sidus, arvestades asjaolu, et nii liidu õiguses kui ka Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses on kasutatud terroriaktide kaheosalist määratlust, määratledes need ühteaegu nii taotletavate eesmärkide kui ka kasutatud vahendite abil.
96
Järelikult tuleb teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
97
Kolmandas väites leiab apellant, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 141–163 vääralt, et läbivaatamine nõukogu poolt vastas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 6 nõutud tingimustele.
98
Viidates teise väite raames esitatud argumentidele, märgib apellant, et Ühendkuningriigi 2001. aasta otsus ei vasta ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 nõutud tingimustele. Apellant leiab samuti, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 143 – koostoimes selle punktiga 119 – vääralt, et nõukogu võis tugineda 2014. aasta mais toimunud rünnakule uue sõjaväelise eelposti ehituskohas ja kvalifitseerida see rünnak terroriaktiks. Selline tegu kujutab endast nimelt näidet teost, mille puhul ei saa apellanti süüdistada selle terroristlikel eesmärkidel toimepanemises, kuna see oli vahetu vastus sellele, et Türgi valitsus rikkus rahuläbirääkimisi, ning seda tuleb rahvusvahelise humanitaarõiguse alusel pidada õiguspäraseks sõjaliseks tegevuseks.
99
Isegi kui Euroopa Kohus peaks järeldama, et Üldkohus ei eksinud ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigete 3 ja 4 tõlgendamisel seoses Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusega, väidab apellant, et arvestades 2014. aasta mais toimunud rünnaku selgelt erinevat laadi võrreldes selle otsusega seoses nimetatud sündmustega, ei võimaldanud see rünnak piisavalt põhjendada terroriaktide ohu jätkuvat olemasolu.
100
Nimelt, kuna apellandi olukord oli 16 aasta jooksul pärast PKK asutaja ja juhi Abdullah Öcalani vahistamist 1999. aastal radikaalselt muutunud, ei saa asuda seisukohale, et parasjagu ehitatava Türgi uue sõjaväelise eelposti rünnak, mis rikkus rahuläbirääkimisi, oli samaväärne 1990. aastate Türgi turismirajatiste ründamise ähvardusega.
101
Mis puudutab ühe elektrijaama rünnakut 24. augustil 2014, siis rikkus Üldkohus tema arvates vaidlustatud kohtuotsuse punktis 151 õigusnormi, kui ta leidis, et nõukogu kvalifitseeris selle õigesti terrorirünnakuks; apellant kordab sellega seoses tühistamishagis, repliigis ja kohtuistungil esitatud kujul oma vastuseisu faktilisele järeldusele, et rööviti Hiina insenerid.
102
Mis puudutab 23. oktoobri 2017. aasta sündmust, mille käigus rünnati sõjaväeveokit, ja 20. augusti 2020. aasta sündmust, mille käigus rünnati Türgi sõjaväelist eelposti drooni abil, siis väidab apellant, et Üldkohus leidis nende terroriaktideks kvalifitseerimisel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 147–155 vääralt, et tähtsust ei ole asjaolul, et need teod pandi toime PKK ja Türgi Vabariigi vahelise relvastatud konflikti käigus, samas kui esimesest väitest nähtub selgelt, et vajalikku ja proportsionaalset sõjalist operatsiooni ei saa pidada terroristlikuks operatsiooniks.
103
Leides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158–162 sisuliselt, et relvastatud konflikti jätkumine võimaldas nõukogul järeldada, et terroriaktide oht on jätkuvalt olemas, jättis Üldkohus tähelepanuta Türgi Vabariigi rolli, samas kui PKK oli märkimisväärselt muutnud oma tegutsemisviisi.
104
Nõukogu, keda toetab Prantsuse Vabariik, palub lükata kolmanda väite tagasi.
Euroopa Kohtu hinnang
105
Olgu meenutatud, et ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 kohaselt võib nõukogu jätta asjaomase isiku või üksuse rahaliste vahendite külmutamise loetellu, kui ta jõuab järeldusele, et on jätkuvalt olemas oht, et isik või üksus osaleb terroristlikus tegevuses, mis õigustas tema esmakordset loetellu kandmist (10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
106
Ainus asjakohane küsimus loetellu jätmise otstarbekuse hindamiseks on põhimõtteliselt see, kas pärast isiku või üksuse loetellu kandmist või loetelu viimast läbivaatamist on faktilised asjaolud muutunud nii, et nende alusel ei saa sellise ohu osas enam teha sama järeldust (vt selle kohta 26. juuli 2017. aasta kohtuotsus nõukogu vs. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punkt 46).
107
Sellise ohu jätkuvat olemasolu saab tõendada eelkõige viitega riigisisesele otsusele, millega põhjendati esmakordset loetellu kandmist, kui see otsus on hiljuti läbi vaadatud ja kui läbivaatamise tulemusel jõuti järeldusele, et otsuse kehtima jätmine on põhjendatud hiljutiste sündmuste tõttu, mis näitavad, et asjaomane isik või organisatsioon on jätkuvalt seotud terroristliku tegevusega. Nimelt on läbivaatamise eesmärk tagada, et nõukogu otsus võetakse vastu piisava faktilise aluse olemasolul, mis võimaldab nõukogul järeldada, et selline oht on olemas (10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, punkt 39).
108
Selle kontrollimisel, kas on jätkuvalt olemas oht, et asjaomane isik, rühmitus või üksus osaleb terroristlikus tegevuses, tuleb lisaks sellele, mis on saanud isiku, rühmituse või üksuse esmakordse rahaliste vahendite külmutamise loetellu kandmise aluseks olnud riigisisesest otsusest, võtta eelkõige arvesse hilisemaid faktilisi asjaolusid, mis näitavad, et see oht on jätkuvalt olemas (10. septembri 2020. aasta kohtuotsus Hamas vs. nõukogu, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, punkt 38).
109
Käesoleval juhul ei kaldunud Üldkohus sellest kohtupraktikast kõrvale.
110
Sellega seoses tuleb esiteks asuda seisukohale, et apellandi argumendid, millega ta püüab vaidlustada 2014. aasta mais toime pandud Türgi uue sõjaväelise eelposti ehituse rünnaku, 2014. aasta augustis toimunud elektrijaama rünnaku, sõjaväesõiduki rünnaku 23. oktoobril 2017 ja 20. augustil 2020 toimunud Türgi sõjaväelise eelposti drooni abil rünnaku ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses terroriaktideks kvalifitseerimise, on ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 alusel toimuva läbivaatamise käigus tulemusetud ning need tuleb käesoleva kohtuotsuse punktis 105 viidatud kohtupraktika alusel tagasi lükata. Nimelt ei pea nõukogu selleks, et jätta isik või üksus rahaliste vahendite külmutamise loetellu, tõendama mitte seda, et see isik või üksus on toime pannud terroriakti nimetatud ühise seisukoha artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses, vaid üksnes seda, et oht, et ta osaleb terroristlikus tegevuses, on endiselt olemas.
111
Teiseks tuleb tagasi lükata ka apellandi argumendid, mille kohaselt teod, millele nõukogu tugines PKK terroriaktides osalemise ohu jätkuva olemasolu läbivaatamisel, ei tõenda piisavalt selle ohu olemasolu, kuna need teod on väga erinevad ja tema olukord on radikaalselt muutunud, sest ta toetab nüüd rahumeelseid lahendusi.
112
Sellega seoses tuleb märkida, et vastuvõetamatu on argument, mille kohaselt on õigustatud 2014. aasta mais toimunud rünnak Türgi uue sõjaväelise eelposti ehituskohas. Piirdudes viitega relvastatud konflikti olemasolule, mis võimaldab väidetavalt õigustada toimepandud tegu, mida apellant peab Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses nimetatud sündmustest väga erinevaks, ning väites, et see tegu oli vahetu vastus sellele, et Türgi valitsus rikkus rahuläbirääkimisi, ei viita apellant mitte sellele, et Üldkohus rikkus õigusnormi, vaid palub Euroopa Kohtul asendada Üldkohtu hinnang sellele tõendile enda omaga.
113
ELTL artikli 256 lõikest 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb aga, et apellatsioonkaebus on piiratud õigusküsimustega ning ainult Üldkohus on seega pädev tähtsust omavaid faktilisi asjaolusid tuvastama ja tõendeid hindama. Faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine ei ole niisugune õigusküsimus, mis sellisena kuulub Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (27. jaanuari 2022. aasta kohtumäärus FT jt vs. komisjon, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, punkt 12 ja seal viidatud kohtupraktika).
114
Samal põhjusel on vastuvõetamatu ka apellandi argument elektrijaama ründamise kohta 24. augustil 2014, kuna apellant lihtsalt kordab oma vastuseisu Üldkohtu faktilisele järeldusele, et Hiina insenerid rööviti, seadmata kahtluse alla Üldkohtu konkreetset hinnangut.
115
Mis puudutab apellandi argumenti, et 23. oktoobri 2017. aasta ja 20. augusti 2020. aasta sündmusi tuleb pidada ilmselgelt vajalikeks ja proportsionaalseteks sõjalisteks manöövriteks, siis tuleb see põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
116
Ehkki Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 ühele 2017. aasta juunis toimunud rünnakule Türgi sõjaväesõiduki vastu, samas kui apellant viitab 23. oktoobril 2017 aset leidnud sündmusele, nähtub selle kohtuotsuse punktidest 147 ja 154, et apellant ei vaidle vastu nende sõjaliste operatsioonide tegelikule toimumisele ega asjaolule, et need on talle omistatavad, kuna ta märgib, et need olid ilmselgelt vajalikud ja proportsionaalsed seetõttu, et Türgi Vabariik süvendas vaenutegevust ja kasutas üha rohkem droone.
117
Seega tuleb tõdeda, et apellant ei esita oma apellatsioonkaebuse kolmandas väite raames ühtegi argumenti, mis seaks kahtluse alla Üldkohtu õigusliku hinnangu, et need teod, mille tegelikku toimepanemist ei ole vaidlustatud, võimaldasid nõukogul nõuetekohaselt ajakohastada oma hinnangut apellandi terroriaktides osalemise ohu kohta.
118
Seega tuleb apellatsioonkaebuse kolmas väide jätta osaliselt vastuvõetamatuna läbi vaatamata ja lükata osaliselt põhjendamatuna tagasi.
Neljas väide
Poolte argumendid
119
Neljandas väites viitab apellant sellele, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides103 ja 164–173 vea proportsionaalsuse põhimõtte tõlgendamisel.
120
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus eiras vaidlustatud kohtuotsuse punktides 170–172 proportsionaalsuse põhimõtet, mis nõuab, et liidu institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ning tekitatud ebameeldivused ei tohi olla seatud eesmärkidega võrreldes ülemäärased (vt selle kohta 22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 50).
121
Pealegi on Üldkohtu järeldused tema sõnul vastuolulised, kuna kui meetmete eesmärk on, nagu Üldkohus sõnaselgelt märkis, „säilitada rahu, ennetada konflikte ja tugevdada rahvusvahelist julgeolekut“, siis on selge, et nende mõju rahuprotsessile on oluline tingimus nende kooskõlaks proportsionaalsuse põhimõttega.
122
Lisaks, kui Üldkohus leidis, et konflikti rahumeelne ja demokraatlik lahendamine ei ole tähtis, läks ta vastuollu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 162 tehtud järeldusega, et nõukogu leidis õigesti, et 2019. aastal ei olnud asjaolud muutunud. Kuivõrd ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 kohase läbivaatamise käigus tähtsustati rahumeelse lahenduse poole püüdlemist, leiab apellant, et see peaks samamoodi olema ka proportsionaalsuse hindamisel, seda enam, et relvastatud konflikti lõppeesmärk on rahva enesemääramine. Isegi kui esimese väite raames selle argumendiga ei nõustuta, tuleb sellega nõustuda proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist käsitleva neljanda väite analüüsimisel.
123
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 166, taotletakse vaidlusaluste aktidega üldise huvi eesmärki, milleks on aidata kaasa rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule. PKK jätmine vaidlusalustesse loeteludesse takistaks aga tegelikult rahuprotsessi, mistõttu tuleb nendes aktides ette nähtud piiravaid meetmeid pidada taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobimatuks.
124
Teiseks, kuivõrd Üldkohus piirdus vaidlusaluste aktidega taotletava eesmärgi kitsa analüüsimisega, ei kontrollinud ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 164–173 nõuetekohaselt, kas tekitatud ebameeldivused – mis hõlmavad ka ettenähtavaid tagajärgi (vt selle kohta 12. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Tjebbes jt, C‑221/17, EU:C:2019:189, punkt 40) – ei ole seatud eesmärkidega võrreldes ülemäärased. Nimelt ei saa lubada, et tegemaks kindlaks, kas aktiga tekitatud ebameeldivused ei ole seatud eesmärkidega võrreldes ülemäärased, võetakse arvesse üksnes selle akti eesmärke, mitte aga selle ettenähtavaid tagajärgi.
125
Selles kontekstis tuletab apellant meelde, et kuigi nõukogu ei saa arvesse võtta akti iga võimalikku tagajärge, oli ta siiski käesolevas asjas kas või juba 1. mail 2014 kohtuasjas PKK vs. nõukogu (T‑316/14) ja 7. märtsil 2019 kohtuasjas PKK vs. nõukogu (T‑148/19) esitatud tühistamishagide tõttu teadlik vaidlusaluste aktide tagajärgedest kurdidele, mistõttu Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 171 ja 172 kinnitas, et neil tagajärgedel ei ole tähtsust.
126
Nõukogu arvates tuleb neljas väide tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
127
Kõigepealt on neljas väide vastuvõetamatu osas, milles apellant piirdub viitega piiravate meetmete lõppeesmärgile, milleks on rahu säilitamine ja rahvusvahelise julgeoleku tugevdamine ELL artikli 21 lõike 2 punkti c tähenduses, ning osas, milles ta väidab esimeses kohtuastmes esitatud argumente korrates, et PKK jätmine vaidlusalustesse loeteludesse takistab rahuprotsessi ja sellel on tagajärjed kurdidele, kuna selle relvastatud konflikti lõppeesmärk – mille osaline PKK on – on kurdi rahva enesemääramine. Selles osas on apellatsioonkaebuse tegelik eesmärk nimelt lihtsalt saavutada Üldkohtule esitatud hagiavalduste uuesti läbivaatamine; Euroopa Kohus ei ole aga selleks apellatsioonimenetluses pädev.
128
Järgmiseks ei põhjenda PKK kuidagi oma etteheidet enesemääramise põhimõtte tähtsuse kohta vaidlusaluste aktidega võetud piiravate meetmete proportsionaalsuse hindamisel, mistõttu tuleb ka see etteheide tunnistada vastuvõetamatuks.
129
Lõpuks, mis puudutab etteheidet, et Üldkohus ei võtnud arvesse kehtestatud piiravate meetmete eesmärki ja jättis tähelepanuta nende ettenähtavad tagajärjed, sest ta ei teinud kindlaks, kas tekitatud ebameeldivused ei ole taotletava eesmärgi suhtes ülemäärased, siis tuleb meenutada, et proportsionaalsuse põhimõtte järgimise kohtuliku kontrolli puhul võib meetme õiguspärasust mõjutada üksnes see, kui meede on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punkt 84).
130
Samuti tuleb meenutada, et piiravatel meetmetel on juba oma määratlusest tulenevalt negatiivsed tagajärjed eelkõige üksustele, kelle suhtes neid kohaldatakse (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punkt 86).
131
Vaidlusaluste aktidega taotletava eesmärgi – nimelt terrorismivastase võitluse, mis on osa laiemast eesmärgist säilitada rahvusvaheline rahu ja julgeolek vastavalt ELL artiklis 21 sätestatud liidu välistegevuse eesmärkidele – tähtsus õigustab aga negatiivseid tagajärgi (vt selle kohta 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, punkt 87).
132
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 129–131 viidatud kohtupraktikat, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 168 õigesti, et kuna eesmärk, mida nõukogu vaidlusaluste aktide vastuvõtmisega taotles, oli eelkõige terrorismivastane võitlus, siis vastavad need aktid ühtselt sellele eesmärgile ning neid ei saa mingil juhul pidada nimetatud eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatuks.
133
Kuna apellant ei ole esitanud selle etteheite toetuseks õiguslikult asjakohast argumenti, tuleb see tagasi lükata.
134
Sellest tuleneb, et neljas väide tuleb jätta osaliselt vastuvõetamatuna läbi vaatamata ja lükata osaliselt põhjendamatuna tagasi.
Viies väide
Poolte argumendid
135
Viiendas väites kinnitab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 174–196, et nõukogu on täitnud oma põhjendamiskohustuse, samas kui – nagu on märgitud käesoleva apellatsioonkaebuse eelnevates väidetes – vaidlusaluste aktide põhjendustest ei nähtu selgelt, et aastatel 1995–1999 aset leidnud sündmused, millele viidati seoses Ühendkuningriigi 2001. aasta otsusega, toetavad tegelikult seda otsust.
136
Apellant on seisukohal, et Üldkohus eksis, kui ta leidis, et nõukogu on täitnud oma põhjendamiskohustuse. Nimelt ei võtnud Üldkohus arvesse enesemääramise eesmärki ega relvastatud konflikti konteksti. Ta tugines ekslikult Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses käsitletud sündmustele. Üldkohus kvalifitseeris läbivaatamise käigus vaidlusalustes aktides mainitud sündmused ekslikult terroriaktideks, esitamata piisavalt põhjuseid, mis õigustavad seisukohta, et sõjalise operatsiooni toimumine saab tõendada terroristiaktides osalemise ohu jätkuvat olemasolu. Apellant väidab lisaks, et ta ei põhjendanud piisavalt, miks tuleb vaidlusaluseid akte pidada proportsionaalseks, samas kui teda oli teavitatud tagajärgedest, mida PKK kandmine vaidlusalustesse loeteludesse võis kaasa tuua rahule ning kurdide ja nende toetajate olukorrale.
137
Lisaks leiab apellant, et Üldkohus tegi vea, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 183–186, et kuna argumendid – mis esitati tõendamaks, et nõukogu rikkus oma põhjendamiskohustust, kuna ta ei kontrollinud, kas riigisiseste asutuste käsitletud sündmusi saab kvalifitseerida terroriaktideks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses, ega tõendanud Ühendkuningriigi otsuste asjakohasust ühise seisukoha artikli 1 lõigete 4 ja 6 seisukohast – puudutavad põhjenduste põhjendatuse küsimust, tuleb need tagasi lükata. See kontroll ei puudutanud mitte ainult põhjenduste alust, vaid ka põhjendamiskohustust ennast.
138
Nõukogu leiab, et viies väide on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
139
Mis puudutab viienda väite vastuvõetavust, siis tuleb tõdeda, et apellant ei too vaidlustatud kohtuotsuse punktide 174–196 vastu suunatud etteheiteid – välja arvatud selle kohtuotsuse punktide 183–186 vastu suunatud etteheited – esitades selgelt välja ei lauseid, milles on tema arvates rikutud õigusnormi, ega oma seisukohta põhjendavaid õiguslikke argumente. Eelkõige ei täpsusta ta, milles seisneb Üldkohtu viidatud Euroopa Kohtu praktika ekslikkus. Seega on apellandi argumentide eesmärk lihtsalt saavutada Üldkohtule esitatud hagiavalduse uuesti läbivaatamine, samas kui need peaksid olema suunatud vaidlustatud kohtuotsuse vastu, et Euroopa Kohus saaks teostada oma kontrolli (vt selle kohta 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 48).
140
Teatud argumentidega, mille apellant selle väite raames esitas, soovitakse tegelikult vaidlustada hinnangut, mille Üldkohus andis kõnealuste piiravate meetmete sobivusele nende eesmärkide saavutamiseks, mitte vaidlusaluste aktide põhjendustele. Need argumendid, mis puudutavad enesemääramise eesmärki ja relvastatud konflikti konteksti, Ühendkuningriigi 2001. aasta otsuses nimetatud sündmusi, vaidlusalustes aktides mainitud sündmuste kvalifitseerimist terroriaktideks ja põhjuseid, miks vaidlusaluseid akte tuleb pidada proportsionaalseks, kuuluvad aga apellatsioonkaebuse teiste väidete alla, millele apellant pealegi sõnaselgelt viitab ja mis on tagasi lükatud. Järelikult on need asjakohatud viienda väite raames, mis käsitleb ebapiisavat põhjendamist.
141
Samuti tuleb meenutada, et piiravat meedet kehtestava nõukogu akti põhjendustes tuleb – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 175 õigesti märkis – kindlaks teha spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, millest lähtudes nõukogu on oma kaalutlusõigust kasutades asunud seisukohale, et huvitatud isiku suhtes tuleb sellist meedet kohaldada (vt selle kohta 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
142
Siiski, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 176 meenutas, peavad ELTL artikliga 296 nõutavad põhjendused vastama asjaomase akti laadile ja selle vastuvõtmise kontekstile. Põhjendamisnõuet tuleb hinnata juhtumi asjaolusid, eriti akti sisu, toodud põhjenduste olemust ning seda huvi arvestades, mis võib olla selgituste saamiseks akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab. Ei ole nõutud, et põhjendustes oleks täpsustatud kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna põhjenduste piisavust ei tule hinnata mitte ainult nende sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades. Järelikult on huve kahjustav akt piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud asjaomasele isikule teadaolevas kontekstis, mis võimaldab tal tema suhtes võetud meetme ulatust mõista (22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
143
Mis puudutab täpsemalt akte, millega jäetakse isik või üksus rahaliste vahendite külmutamise loetellu, siis peab nõukogu kontrollima, kas pärast esmakordset või eelmist loetellu kandmist ei ole faktiline olukord muutunud nii, et see ei võimalda enam teha sama järeldust selle isiku või üksuse osalemise kohta terroristlikus tegevuses (vt selle kohta 22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
144
Sellega seoses tuleb täpsustada, et selliste aktide puhul peab liidu kohus esiteks kontrollima, kas on täidetud ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustus ja seega, kas esitatud põhjendus on piisavalt täpne ja konkreetne – seda meenutas Üldkohus ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 177 –, ning kas teiseks on põhjendus põhjendatud, mis tähendab, et see kohus teeb põhjenduse sisulist õiguspärasust kontrollides kindlaks, et need aktid põhinevad piisavalt kindlal faktilisel alusel, ning kontrollib fakte, mis on esitatud põhjendustes, millele need aktid tuginevad (22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
145
Põhjendamise küsimus, mis on vorminõudega seotud küsimus, tuleb eristada etteheidetava tegevuse tõendamise küsimusest, mis on seotud asjasse puutuva akti sisulise õiguspärasusega ning mille puhul tuleb kontrollida, kas aktis mainitud faktilised asjaolud vastavad tõele ja kas neid faktilisi asjaolusid võib kvalifitseerida sellisteks, mis õigustavad isiku suhtes piiravate meetmete kohaldamist (22. aprilli 2021. aasta kohtuotsus nõukogu vs. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
146
Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185 õigesti, et seda, kas nõukogu täitis oma kohustust kontrollida, kas liikmesriikide asutuste tuvastatud faktilised asjaolud saab kvalifitseerida terroriaktideks ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 3 esimese lõigu tähenduses, analüüsiti vastuseks väitele, et seda sätet on rikutud.
147
Eeltoodust tuleneb, et argumendid, millega vaidlustatakse nende faktiliste asjaolude põhjendatus, on asjakohatud viienda väite raames, mis käsitleb ebapiisavat põhjendust, mistõttu tuleb see väide jätta vastuvõetamatuna läbi vaatamata ja lükata igal juhul põhjendamatuna tagasi.
148
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et kuna ühegi väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
149
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
150
Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellandi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja nõukogu kohtukulud.
151
Kodukorra artikli 140 lõikest 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse mutatis mutandis apellatsioonkaebuste suhtes, tuleneb, et menetlusse astunud liikmesriigid kannavad ise oma kohtukulud. Järelikult, kuna Prantsuse Vabariik osales Euroopa Kohtu menetluses, kannab ta ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta Kurdistan Workers’ Party (PKK) kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.
3.
Jätta Prantsuse Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.