62014CC0157
NIILO JÄÄSKINEN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2015. július 9. (
1
)
C‑157/14. sz. ügy
Neptune Distribution
kontra
Ministre de l’Économie et des Finances
(A Conseil d’État [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Értelmezésre és az érvényesség megítélésére irányuló előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Fogyasztóvédelem — 1924/2006/EK rendelet — Élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állítások — Természetes ásványvizek — A valamely élelmiszerben jelen lévő nátriummennyiséggel »egyenértékű sótartalom« kiszámításának alapja — Kizárólag a nátrium‑klorid (asztali só) vagy a teljes nátriummennyiség tartalmának figyelembevétele — 2000/13/EK irányelv és 2009/54/EK irányelv — Az élelmiszerek címkézése és reklámozása — Természetes ásványvizek forgalmazása — Az alacsony sótartalom feltüntetésének tilalma — EUSZ 6. cikk — Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 11. és 16. cikke — A véleménynyilvánítás és a tájékozódás szabadsága — A vállalkozás szabadsága”
I – Bevezetés
1.
A jelen ügy egy Franciaországban folyó per következménye, amelyet a Neptune Distribution indított egyrészt egy olyan közigazgatási határozat megsemmisítése iránt, amely felszólította, hogy az általa forgalmazott ásványvizek címkéiről és hirdetéseiből távolítson el bizonyos megjelöléseket, amelyek arra irányultak, hogy elhitessék a fogyasztókkal, hogy e vizek só‑ vagy nátriumtartalma alacsony, másrészt pedig azon miniszteri határozat megsemmisítése iránt, amely elutasította az említett társaság által az első határozattal szemben benyújtott fellebbezést. A jogvita keretében benyújtott fellebbezést elbíráló Conseil d’État (Államtanács, Franciaország) olyan előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjeszt a Bíróság elé, amely két különböző alappal rendelkezik.
2.
Először is a kérdést előterjesztő bíróság az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állításokról szóló, 2006. december 20‑i 1924/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
2
) mellékletének értelmezését kéri, ami új kérelmet (
3
) jelent.
3.
Az említett melléklet többek között olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek azt írják elő, hogy azok a tápanyag‑összetételre vonatkozó állítások, amelyek szerint az élelmiszer „nátriumszegény vagy sószegény” vagy „kifejezetten nátriumszegény vagy sószegény”, csak akkor megengedettek, ha a termék nátriumtartalma nem halad meg egy adott mennyiséget vagy az említett mennyiséggel egyenértékű sómennyiséget. A Bíróságtól azt kérik, hogy döntse el, hogy az utóbbi fogalmat úgy kell‑e értelmezni, hogy az említett egyenérték számításánál kizárólag az általában asztali sónak nevezett nátrium‑klorid tartalmát kell figyelembe venni vagy az élelmiszerben található teljes nátriumtartalmat, (
4
) az utóbbi esetben nem téve különbséget attól függően, hogy ez az ásványi anyag milyen formában van jelen.
4.
Felmerül ugyanakkor e tekintetben előzetesen az az eldöntendő kérdés, hogy valóban az 1924/2006 rendelet említett rendelkezéseit kell‑e alkalmazni, amennyiben az érintett „élelmiszerek” az alapeljáráshoz hasonlóan természetes ásványvizek. Úgy vélem, hogy nem lehet ez a helyzet a tápanyag‑összetételre vonatkozó első állítás esetében, mivel létezik az ilyen vizek kereskedelmére elsődlegesen alkalmazandó különös uniós jogi szabályozás.
5.
Másodszor a Conseil d’État arra kéri a Bíróságot, hogy döntsön a fenti 1924/2006 rendelet fényében értelmezett, az élelmiszerek címkézésére, kiszerelésére és reklámozására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2000. március 20‑i 2000/13/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
5
) 2. cikke (1) bekezdése, valamint a természetes ásványvizek kinyeréséről és forgalmazásáról szóló, 2009. június 18‑i 2009/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
6
) 9. cikkének (1) és (2) bekezdése, valamint III. melléklete rendelkezéseinek érvényességéről. Kiindulásként rámutatok, hogy komoly kétségeim vannak az így megfogalmazott kérelem alkalmasságát illetően.
6.
A kérdést előterjesztő bíróság azért terjeszti elő ezt a problémakört, mert a Neptune Distribution azt állítja, hogy mivel megtiltják számára, hogy kiemelje termékei összetételének egy egyébként helytálló jellemzőjét, a másodlagos uniós jog említett rendelkezései sértik a véleménynyilvánítás és a tájékozódás, valamint a vállalkozás szabadságát, amelyeket az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 11. cikkének az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdésével, valamint a Rómában 1950. november 4‑én aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 10. cikkével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése, valamint (16) bekezdése ír elő. Mindazonáltal az említett alapvető szabadságokra való hivatkozás a szóban forgó rendelkezések által szabályozotthoz hasonló, ennyire technikai területen számomra megalapozatlannak tűnik.
II – Jogi háttér
7.
Előzetesen ki kell emelni, hogy a különösen az 1924/2006 rendeletet módosító és a 2000/13 irányelvet hatályon kívül helyező 1169/2011/EU rendelet (
7
) ellenkező rendelkezések hiányában 2014. december 13. óta alkalmazandó, de 54. és 55. cikke alapján ratione temporis nem alkalmazandó az alapeljárásra.
A – Az 1924/2006 rendelet
8.
Az 1924/2006 rendelet „Tárgy és hatály” című 1. cikkének (1) és (5) bekezdése előírja egyrészt azt, hogy ez az aktus „összehangolja a tagállamok azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit, amelyek az élelmiszereken alkalmazott, tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állításokra vonatkoznak, a belső piac hatékony működésének érdekében, magas szintű fogyasztóvédelem biztosítása mellett”, másrészt pedig azt, hogy „a rendeletet [bizonyos] közösségi rendelkezések sérelme nélkül kell alkalmazni”, beleértve a 2009/54 irányelv által felváltott 80/777 irányelv rendelkezéseit is. (
8
)
9.
E rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 4. és 5. pontja a következő meghatározásokat rögzíti:
„4.
»tápanyag‑összetételre vonatkozó állítás«: bármely olyan állítás, amely kijelenti, sugallja vagy sejteti, hogy az élelmiszer bizonyos, a táplálkozásra nézve különös kedvező tulajdonságokkal rendelkezik
[…]
b)
[többek között]: azon tápanyagok vagy egyéb anyagok következtében, amelyeket
i)
tartalmaz,
ii)
csökkentett vagy növelt mértékben tartalmaz, vagy
iii)
nem tartalmaz;
5.
»egészségre vonatkozó állítás«: bármely olyan állítás, amely kijelenti, sugallja vagy sejteti, hogy az adott élelmiszer, élelmiszercsoport vagy annak valamely alkotóeleme és az egészség között összefüggés van”.
10.
Az említett rendelet 8. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a] tápanyag‑összetételre vonatkozó állítások alkalmazása csak akkor megengedett, ha azok szerepelnek a mellékletben található felsorolásban, és megfelelnek az e rendeletben meghatározott feltételeknek”.
11.
Az 1924/2006 rendelet „A tápanyag‑összetételre vonatkozó állítások és az ezekre vonatkozó feltételek” című melléklete határozza meg azokat a határértékeket, amelyek alatt engedélyezettek az alábbi állítások:
B – A 2000/13 irányelv
12.
Az élelmiszerek címkézéséről, kiszereléséről és reklámozásáról szóló 2000/13 irányelv 2. cikkének (1) és (3) bekezdése szerint:
„(1)   A címkézés és az alkalmazott módszerek:
a)
nem lehetnek alkalmasak arra, hogy a vásárlót megtévesszék, különösen:
i.
az élelmiszer jellemzői és különösen annak […] tulajdonságai, összetétele […] tekintetében;
ii.
az élelmiszer olyan hatással vagy tulajdonsággal való felruházása révén, amellyel az nem rendelkezik;
iii.
annak sugallása révén, hogy az élelmiszer különleges jellemzőkkel rendelkezik, holott minden hasonló élelmiszer rendelkezik ilyen jellemzőkkel;
b)
a speciális élelmezési célokra szánt természetes ásványvizekre és élelmiszerekre vonatkozó közösségi rendelkezésekre figyelemmel nem ruházhatnak fel élelmiszereket emberi betegségek megelőzésének, kezelésének vagy gyógyításának tulajdonságával, és ilyen tulajdonságokra nem is hivatkozhatnak.
[…]
(3)   Az (1) és (2) bekezdésekben leírt tilalmakat és korlátozásokat kell alkalmazni az alábbiakra is:
a)
az élelmiszerek kiszerelése, […]
b)
reklámozására.” (
9
)
C – A 2009/54 irányelv
13.
A természetes ásványvizek forgalmazásáról szóló 2009/54 irányelv (8) preambulumbekezdése úgy rendelkezik, hogy e vizek a „címkézés szempontjából a [2000/13 irányelv] általános szabályainak hatálya alá tartoznak. Így ez az irányelv az említett általános szabályokhoz fűzött kiegészítések és eltérések megállapítására szorítkozhat”.
14.
Ezen irányelv 9. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A csomagoláson vagy a címkén és a bármilyen formában megjelenő hirdetésben tilos olyan jelzések, […] alkalmazása, amelyek:
a)
természetes ásványvizek esetében olyan jellemzőre utalnak, amellyel a víz nem rendelkezik,
[…]
(2)   Tilos minden olyan megjelölés alkalmazása, amely a természetes ásványvíznek betegség megelőzésére, kezelésére vagy gyógyítására alkalmas tulajdonságokat tulajdonít.
Ugyanakkor a III. mellékletben felsorolt megjelölések használata megengedett, ha azok megfelelnek az említett mellékletben megállapított feltételeknek, illetve ezek hiányában a nemzeti rendelkezésekben meghatározott kritériumoknak, amennyiben azokat fiziko‑kémiai vizsgálatok alapján állapították meg, és ahol szükséges, tudományosan elismert módszerek szerint gyógyszertani, fiziológiai és klinikai vizsgálatokkal támasztották alá, az I. melléklet I. szakasza 2. pontjának megfelelően.
A tagállamok engedélyezhetik […] más megjelölések feltüntetését, ha azok nem mondanak ellent az első albekezdésben megfogalmazott elveknek és összhangban vannak a második albekezdés rendelkezéseivel.”
15.
A 2009/54 irányelvnek „A 9. cikk (2) bekezdésében meghatározott megjelölések és feltételek” című III. mellékletében a „Nátriumszegény étrendhez megfelelő” megjelölés a „A nátriumtartalom kisebb, mint 20 mg/l” feltételhez kapcsolódik.
III – Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
16.
2009. február 5‑i aktusával a direction régionale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes d’Auvergne (auvergne‑i versenyjogi, fogyasztóügyi és csalásellenes regionális igazgatóság, Franciaország) felszólította a „Saint‑Yorre” és „Vichy Célestins” természetes szénsavas ásványvizek értékesítését és forgalmazását végző Neptune Distributiont, hogy távolítsa el e vizek címkéiről és hirdetéseiből a következő megjelöléseket:
—
„A St‑Yorre‑ban található nátrium lényegében nátrium‑hidrogén‑karbonát. A St‑Yorre literenként csak 0,53 g sót (vagy nátrium‑kloridot) tartalmaz, vagyis kevesebbet, mint egy liter tej!!!” és
—
„Ne tévesszük össze a sót és a nátriumot – a Vichy Célestins‑ben található nátrium lényegében nátrium‑hidrogén‑karbonátból származik. Ez nem összekeverendő az asztali sóval (nátrium‑klorid). A Vichy Célestins literenként csak 0,39 g sót tartalmaz, vagyis 2–3‑szor kevesebbet, mint egy liter tej!”, valamint
—
általános jelleggel minden olyan megjelölést, amely olyan benyomás keltésére irányul, hogy a szóban forgó vizek nátriumszegények vagy sószegények, vagy kifejezetten nátriumszegények vagy sószegények.
17.
2009. augusztus 25‑i határozatával a ministre de l’économie, de l’industrie et de l’emploi (francia gazdasági, ipari és munkaügyi miniszter) elutasította a Neptune Distribution által e felszólítással szemben benyújtott fellebbezést.
18.
A tribunal administratif de Clermont‑Ferrand (clermont‑ferrand‑i közigazgatási bíróság) 2010. május 27‑i ítéletével elutasította a Neptune Distribution arra irányuló keresetét, hogy hatáskörtúllépés miatt semmisítse meg a 2009. február 5‑i felszólítást és az azt követő miniszteri határozatot. A cour administrative d’appel de Lyon (lyoni közigazgatási fellebbviteli bíróság) 2011. június 9‑i ítéletével helyben hagyta ezt az ítéletet. A Neptune Distribution ezen ítélettel szemben a Conseil d’État‑hoz fellebbezett.
19.
Figyelemmel az e fellebbezésben szereplő, az uniós jogot érintő jogalapokra, a Conseil d’État a Bíróság Hivatalához 2014. április 4‑én beérkezett 2014. március 26‑i határozatával felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„1)
Az [1924/2006] rendelet melléklete értelmében a valamely élelmiszerben jelen lévő nátriummennyiséggel »egyenértékű sótartalom« kiszámításának alapját csak az a nátriummennyiség alkotja, amely kloridionokhoz kötődve nátrium‑kloridot, vagy asztali sót alkot, vagy az az élelmiszerben – bármilyen formában – található teljes nátriummennyiséget magában foglalja?
2)
A második esetben a [2000/13] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének és a [2009/54] irányelv 9. cikkének a III. mellékletével összefüggésben értelmezett (1) és (2) bekezdésének az [1924/2006] rendelet mellékletében rögzített, a nátrium és a só közötti egyenértékűségi viszonyra figyelemmel értelmezett rendelkezései sértik‑e az [EUSZ 6. cikk] (1) bekezdésének [a Charta] 11. cikkének (1) bekezdésével (a véleménynyilvánítás és a tájékozódás szabadsága) és 16. cikkével (a vállalkozás szabadsága), valamint az [EJEE] 10. cikkével összefüggésben értelmezett első albekezdését azáltal, hogy megtiltják egy ásványvíz forgalmazójának, hogy címkéin és reklámszövegeiben az egyébként nátrium‑hidrogén‑karbonátban gazdag terméke alacsony sótartalmára vonatkozó bármely megjelölést feltüntessen, amennyiben az a víz teljes nátriumtartalmát illetően a vásárló megtévesztésére alkalmas?”
20.
Írásbeli észrevételeket a Neptune Distribution, a francia, a görög és az olasz kormány, valamint az Európai Parlament, az Európai Unió Tanácsa és az Európai Bizottság terjesztett elő. A 2015. február 26‑án tartott tárgyaláson csak az olasz kormány nem képviseltette magát.
IV – Elemzés
A – Az 1924/2006 rendelet mellékletének értelmezéséről
21.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem mindenekelőtt egy fogalom, a valamely élelmiszerben jelen lévő nátriummennyiséggel „egyenértékű sótartalom” értelmezésére irányul, amely az 1924/2006 rendelet mellékletében a fent említett „nátriumszegény vagy sószegény” vagy „kifejezetten nátriumszegény vagy sószegény” cím alatt szerepel. (
10
) A Bíróságnak első alkalommal tesznek fel azzal kapcsolatban kérdést, hogy úgy kell‑e értelmezni az említett fogalmat, hogy e jogi aktus az „egyenértékű sótartalom” számítási alapjának kizárólag azt a nátriummennyiséget tekinti, amely – kloridionokhoz kötődve – nátrium‑kloridot (úgynevezett „asztali sót”) alkothat, vagy ide kell érteni az érintett élelmiszerben – bármilyen formában – található teljes nátriummennyiséget.
22.
A kérdést előterjesztő bíróság annak érdekében, hogy ezen lehetőségek közül a Neptune Distribution által támogatott első esetet alátámassza, rámutat, hogy mivel „a nátrium jelenleg csak más kémiai elemekhez kapcsolódva fordul elő a természetben”, úgy lehet tekinteni, hogy az említett melléklet azt írja elő, hogy csak a nátrium‑kloridot alkotó nátriummennyiséget kell figyelembe venni. (
11
) A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy abban az esetben, ha a Bíróság az említett lehetőségek közül a francia közigazgatási szerv által támogatott második eset mellett döntene, akkor a valamely nátrium‑hidrogén‑karbonátban gazdag víz nem lenne az 1924/2006 rendelet értelmében „nátriumszegénynek vagy sószegénynek” tekinthető, annak ellenére, hogy nátrium‑kloridban szegény, vagy akár kifejezetten szegény. (
12
)
23.
Ezzel együtt úgy vélem, hogy előzetesen el kell dönteni egy kérdést, mégpedig az 1924/2006 rendelet és különösen annak melléklete rendelkezéseinek a jelen ügyben való alkalmazhatóságára vonatkozó kérdést. A francia és a görög kormányhoz hasonlóan úgy vélem, hogy a 2009/54 irányelv különös szabályozást alakít ki a természetes ásványvizek címkéin és reklámjaiban feltüntethető megjelöléseket illetően, amiből álláspontom szerint az következik, hogy az 1924/2006 rendelet által előírt tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állítások használata kizárt ezen élelmiszer‑kategória tekintetében. (
13
) A Neptune Distribution és a Bizottság ezzel szemben azt állítják, hogy az 1924/2006 rendelet és a 2009/54 irányelv kiegészítik egymást a természetes ásványvizek vonatkozásában használható megjelölések területén, de ez az állítás számomra nem teljesen meggyőző, figyelemmel a jelen ügyben releváns uniós jogi aktusok szövegezésére és kapcsolatára.
24.
Az általában az élelmiszerekkel kapcsolatos tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állításokra (
14
) vonatkozó 1924/2006 rendelet 1. cikke (5) bekezdésének b) pontja ugyanis kifejezetten kizárja azt, hogy e rendeletet a 2009/54 irányelv által 2009. július 16‑tól felváltott, a természetes ásványvizek forgalmazásáról szóló 80/777 irányelv sérelmére lehessen alkalmazni. (
15
)
25.
Ezenfelül e rendelet melléklete azt a tápanyag‑összetételre vonatkozó, a melléklet által bizonyos feltételek mellett használni engedélyezett állítást, amely szerint egy élelmiszer „nátriumszegény vagy sószegény”, kizárólag a „[2009/54 irányelv] hatálya alá tartozó természetes ásványvizektől eltérő” vizekre korlátozza. Álláspontom szerint egyértelmű, hogy az uniós jogalkotó szándéka itt az volt, hogy megkülönböztesse a természetes ásványvizeket, mivel azok az élelmiszerek olyan sajátos kategóriáját alkotják, amelyre elsődlegesen, sőt kizárólagosan a 2009/54 irányelvet kell alkalmazni az irányelv rendelkezéseinek hatálya alá tartozó területeken. (
16
)
26.
Az igaz, hogy az 1924/2006 rendelet melléklete megtiltja az olyan, tápanyag‑összetételre vonatkozó állítás használatát, amely szerint egy élelmiszer „kifejezetten nátriumszegény vagy sószegény”, ami ugyanúgy vonatkozik a természetes ásványvizekre, mint más vizekre. Mindazonáltal álláspontom szerint itt egy olyan megjelöléstípusra vonatkozó egyértelműsítésről van szó, amelyet egyáltalán nem a 2009/54 irányelv szabályoz. Az említett rendelet mellékletének e különös rendelkezése tehát a természetes ásványvizekre alkalmazandó, amelyek egyebekben a 2009/54 irányelv hatálya alá tartoznak. Az irányelv ugyanakkor megtiltja az említett állítás használatát a természetes ásványvizek és egyéb vizek vonatkozásában, és ez a tilalom abszolút jelegű, mivel, ahogyan az az említett rendelkezés utolsó mondatából kitűnik, a tilalom a nátriummal „egyenértékű sómennyiség” feltételétől függetlenül érvényesül. Ennélfogva annak az alapeljáráshoz hasonló helyzetben történő alkalmazása nem függ e feltétel értelmezésétől.
27.
Ezzel szemben az 1924/2006 rendelet fent hivatkozott „nátriumszegény vagy sószegény” tápanyag‑összetételre vonatkozó állítást megengedő melléklete érdemi konfliktusban állhatott a 2009/54 irányelv III. mellékletével, amely a „nátriumszegény étrendhez megfelelő” megjelölés használatát szabályozza; a norma‑összeütközés az irányelv javára dőlt el.
28.
Ebből álláspontom szerint az következik, hogy a valamely természetes ásványvízben jelen lévő nátrium csekély mennyiségének jelzése céljából kizárólag a 2009/54 irányelvben előírt megjelölések használhatók, ezen irányelv III. mellékletével összefüggésben értelmezett 9. cikke (2) bekezdésének megfelelően. Márpedig az „egyenértékű sómennyiség” fogalma, amelynek értelmezését az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben kérik, az 1924/2006 rendeletben szerepel, nem pedig az említett irányelvben, (
17
) ahogyan egyébként a 2000/13 irányelvben sem. (
18
)
29.
Mindazonáltal minden vonatkozásban kiemelem, hogy az említett rendelet értelmében vett „egyenértékű sómennyiség” fogalmának értelmezését illetően osztom a francia, a görög és az olasz kormány, valamint a Bizottság (
19
) által kifejtett azon álláspontot, amely szerint az élelmiszerben megtalálható teljes nátriummennyiség az egyetlen releváns alapja az ezen élelmiszer által tartalmazott nátrium mennyiségével „egyenértékű sómennyiség” kiszámításának.
30.
Az 1924/2006 rendelet és melléklete ugyanis nem tesz különbséget az élelmiszerben található nátrium különböző forrásai között. Különösen nem írnak elő különbségtételt aszerint, hogy a nátrium esetlegesen kapcsolódik‑e hidrogén‑karbonát‑ionokhoz vagy kloridionokhoz. Ellenkezőleg, a vizsgált tápanyag‑összetételre vonatkozó állításokban az említett melléklet közvetlen korrelációt állít fel a „nátrium” annak formájától függetlenül engedélyezett maximális tartalma és az e referenciatartalommal „egyenértékű sómennyiség” között. (
20
)
31.
Ugyanezen logikát követve az uniós jogalkotó el kívánt kerülni mindenfajta keveredést a nátrium fogalma és a só (vagy nátrium‑klorid) fogalma között, konkrétabban a természetes ásványvizek forgalmazása területén – amelyet a 2009/54 irányelv (
21
) szabályoz – és a fogyasztók élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatása terén, amely már az 1169/2011 rendelet (
22
) hatálya alá tartozik.
32.
E nyelvtani érveket megerősítik teleológiai megfontolások is. Ahogyan ugyanis arra a francia kormány és a Bizottság emlékeztet, az 1924/2006 rendelet célja a tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állítások tisztességességének és a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítása e területen. (
23
) Márpedig e célok véleményem szerint csak akkor érhetők el teljes mértékben, ha az adott élelmiszer teljes nátriumtartalmát, nem pedig csak annak – nátrium‑klorid formáját öltő – egy részét veszik figyelembe az e rendelet 8. cikkének és mellékletének együttes alkalmazása szerint engedélyezett tápanyag‑összetételre vonatkozó állítások tekintetében.
33.
Végül a Tanács megalapozottan hangsúlyozza, hogy „a teljes, valamennyi forrásból származó nátriumbevitel figyelembevétele az élelmezési terület nemzetközi szervezeteiben régóta bevett gyakorlatnak felel meg”. (
24
) A Parlament hozzáteszi, hogy „a nátriumbevitel csökkentésére irányuló cél tekintetében az Egészségügyi Világszervezet dokumentumai kifejezetten egyenértékűséget állapítanak meg az asztali só (nátrium‑klorid) és az egyéb nátriumforrások között, beleértve többek között a nátrium‑hidrogén‑karbonátot” (
25
).
34.
Következésképpen úgy vélem, hogy az 1924/2006 rendelet melléklete értelmében vett „egyenértékű sótartalom” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az az élelmiszerben – bármilyen formában – található teljes nátriummennyiséget magában foglalja, nem pedig csak azt a nátriummennyiséget, amely kloridionokhoz kötődhet (nátrium‑klorid vagy úgynevezett „asztali só”).
B – A 2000/13 irányelvben és a 2009/54 irányelvben hivatkozott rendelkezések érvényességének értékeléséről (második kérdés)
1. A feltett kérdés tartalmáról és terjedelméről
35.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést másodlagosan tették fel. Azt csak arra az esetre terjesztették elő, ha a Bíróság az első kérdésre válaszolva úgy döntene, hogy az 1924/2006 rendeletben előírt „nátriumszegény vagy sószegény” és „kifejezetten nátriumszegény vagy sószegény” tápanyag‑összetételre vonatkozó állítások használatának lehetővé tételéhez elfogadott maximális nátriumtartalommal „egyenértékű sótartalom” értékének kiszámításához az élelmiszerben az ásvány formájától függetlenül található teljes nátriumtartalmat kell figyelembe venni.
36.
E kérdés tárgya lényegileg a másodlagos uniós jog több olyan rendelkezése érvényességének értékelése, amelyek tekintetében a kérdést előterjesztő bíróságnak kételyei vannak azzal kapcsolatban, hogy azok összeegyeztethetők‑e egyrészt az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének első albekezdésével, amely kötelező erővel ruházza fel a Chartát, másrészt pedig a Charta 11. cikkének (1) bekezdésével és 16. cikkével, amelyek a véleménynyilvánítás és a tájékozódás szabadságára, illetve a vállalkozás szabadságára (
26
) vonatkoznak, továbbá az EJEE 10. cikkével, amely szintén a véleménynyilvánítás szabadságára vonatkozik. (
27
)
37.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy amennyiben bebizonyosodna, hogy az „egyenértékű sótartalom” kiszámítása során az élelmiszerben – bármilyen formában – jelen lévő teljes nátriummennyiséget figyelembe kell venni, a 2000/13 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének és a 2009/54 irányelv 9. cikkének a III. mellékletével összefüggésben értelmezett (1) és (2) bekezdésének „az 1924/2006 rendelet mellékletében rögzített, a nátrium és a só közötti egyenértékűségi viszonyra figyelemmel értelmezett” rendelkezései (
28
) a fent hivatkozott szabadságok túlzott korlátozásához vezethetnének.
38.
E tekintetben kizárólag a Neptune Distribution állítja azt, hogy a másodlagos uniós jog előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben ilyen módon hivatkozott rendelkezései ellentétesek a Charta 11., 16. és 52. cikke, illetve az EJEE 10. cikke által védelmezett alapvető szabadságokkal, mivel a la Cour administrative d’appel de Lyon értelmezése szerint e rendelkezések megfosztják őt attól a lehetőségtől, hogy az összetételére vonatkozó, egyébként helytálló információk segítségével emelje ki terméke tulajdonságait. (
29
) A francia, görög és olasz kormány, valamint a Parlament, a Tanács és a Bizottság ezzel szemben úgy vélik, hogy a 2000/13 irányelv és a 2009/54 irányelv szóban forgó rendelkezései nem sértik az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének a Charta 11. cikkének (1) bekezdésével és 16. cikkével összefüggésben értelmezett első albekezdését, és ennélfogva e rendelkezések érvényessége nem érintett.
39.
Mindenekelőtt kételkedem az érvényesség értékelésére irányuló, a kérdést előterjesztő bíróság által ilyen módon megfogalmazott kérelem hatásosságában. Véleményem szerint ugyanis ésszerűtlen úgy tekinteni, hogy a 2000/13 irányelv és a 80/777 irányelvet átdolgozó 2009/54 irányelv e rendelkezéseinek esetleges érvénytelensége következhet abból, hogy egy másik jogi aktus, a Bíróság által értelmezett 1924/2006 rendelet nem alkalmaz megkülönböztetést, a jelen esetben az élelmiszer nátriumtartalmának számításánál figyelembe veendő nátrium formája alapján. Álláspontom szerint kivételes, hogy egy uniós jogi aktus érvényességének kérdését a jelen esethez hasonlóan olyan helyzetben vetik fel, amelyben a Chartával fennálló esetleges összeegyeztethetetlenség több elkülönült jogi aktus rendelkezéseinek összesített hatásából következik. Ezenkívül emlékeztetek arra, hogy a Bíróság által az előzetes döntéshozatali eljárás keretében valamely jogi aktus érvényességére vonatkozóan végzett értékelésnek általában az ezen aktus elfogadásának időpontjában fennálló ténybeli és jogi helyzeten kell alapulnia. (
30
)
40.
Egyébként, ahogyan arra a francia kormány és a Tanács rámutat, figyelemmel az alapeljárás tárgyára, (
31
) az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés terjedelmét pontatlanul fogalmazták meg. Álláspontom szerint a Bíróság elé terjesztett, érvényességgel kapcsolatos értékelést a 2009/54 irányelv 9. cikke (2) bekezdésének második albekezdésére és III. mellékletére kell korlátozni, hiszen a jelen ügyben kizárólag e rendelkezések együttes alkalmazása lehet releváns. (
32
) Mivel az élelmiszer nátrium‑összetételével kapcsolatosan semmilyen sajátos követelmény nem szerepel a csak „általános jellegű […] horizontálisan [alkalmazható]” szabályokat megállapító (
33
) 2000/13 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében, e rendelkezés érvényességét nem érinthetik a kérdést előterjesztő bíróság által előadott megfontolások.
41.
Úgy vélem tehát, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést át kell fogalmazni. Mindenképpen úgy gondolom, hogy a jelen ügyhöz hasonló összefüggésben (
34
) nem lehet megállapítani a másodlagos uniós jogi aktusok érvénytelenségét, amelyet a Neptune Distribution arra alapít, hogy ezek állítólagosan összeegyeztethetetlenek a Charta rendelkezéseivel, és ezen álláspontomat különösen az alábbiak indokolják.
2. A szóban forgó korlátozások igazolásáról és arányosságáról
42.
Nem kétséges, hogy a 2009/54 irányelv érintett rendelkezései korlátozást jelentenek a Charta 11. és 16. cikkében rögzített alapvető jogok tekintetében, mivel korlátozzák a természetes ásványvizeket forgalmazó társaságok lehetőségét arra, hogy szabadon döntsenek azon állítások tartalmáról, amelyeket az e termékekre vonatkozó kereskedelmi üzeneteikben használnak.
43.
Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vállalkozásnak a Charta 16. cikke által biztosított szabadsága nem abszolút jog, és így gyakorlását jogosan korlátozhatja az uniós jogalkotó. (
35
) Ugyanez a helyzet a véleménynyilvánításnak és a tájékozódásnak a Charta 11. cikke által védett szabadságával. (
36
) Ugyanakkor a Charta 52. cikkének (1) bekezdéséből egyrészt az következik, hogy „[a]z e Chartában elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, és e jogok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható”, másrészt pedig hogy „[a]z arányosság elvére figyelemmel, korlátozásukra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja”.
44.
Először is úgy vélem, hogy a jelen ügyben az itt hivatkozott rendelkezések alkalmazásából eredő jogszabályi korlátozások nem érintik a véleménynyilvánításnak és a tájékozódásnak, illetve a vállalkozásnak a Charta 11. és 16. cikkében elismert szabadságának a lényeges tartalmát. Bár e rendelkezések tárgya az említett szabadságok gyakorlásának szabályozása és körülhatárolása, különösen a nátriumtartalomnak a természetes ásványvizek címkézése és reklámozása során való feltüntetését illetően, mindazonáltal nem alkalmasak arra, hogy csorbítsák e szabadságok „lényegét”, (
37
) mivel azok a személyek, akikre e szabályokat alkalmazni kell, megőrzik a lehetőséget arra, hogy megnyilvánuljanak, és tájékoztassák a fogyasztókat, valamint az ahhoz való jogot is, hogy vállalkozási tevékenységüket az uniós jog által meghatározott módon folytassák.
45.
Másodszor emlékeztetek arra, hogy az arányosság elve a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően megköveteli, hogy az uniós intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogszerű célok elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket; így amennyiben több alkalmas intézkedés kínálkozik, a kevésbé korlátozó intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok. (
38
)
46.
A 2009/54 irányelv rendelkezéseinek céljait illetően a Bíróság előtt észrevételt előterjesztő kormányokhoz és intézményekhez hasonlóan rámutatok, hogy az e rendelkezések által bevezetett korlátozások megfelelnek annak az „elsődleges [célnak, amely] a fogyasztók egészségének védelme, a fogyasztók megtévesztésének megakadályozása és a tisztességes kereskedelem biztosítása”. (
39
) Márpedig az „emberi egészségvédelem”, valamint a „magas szintű”„fogyasztóvédelem” olyan közérdekű jogszerű célokat képeznek, amelyeket az Unió el kíván érni, amint az az Európai Unió működéséről szóló szerződés és a Charta több rendelkezéséből (
40
) kitűnik.
47.
A fogyasztók egészségvédelmét illetően ez a Charta 35. cikkében szereplő cél és a 2009/54 irányelv elfogadása közötti kapcsolat egyértelműen kitűnik az irányelv rendelkezéseiből, különösen annak fent hivatkozott (5) preambulumbekezdéséből, valamint 9. cikkének (2) bekezdéséből.
48.
E tekintetben a francia kormány és a Bizottság hangsúlyozzák, hogy a természetes ásványvíz címkézésén és/vagy reklámozása során a sószegénységre (nátrium‑klorid‑szegénységre) vonatkozó megjelölésre a vásárlók úgy tekinthetnek, hogy annak táplálkozási előnye van, noha az ilyen megjelölés figyelmen kívül hagyja a teljes nátriumtartalmat, azon tudományos vélemények ellenére, amelyek egészségügyi okokból a nátriumfogyasztás csökkentését javasolják. (
41
) Ezzel szemben a Neptune Distribution azt kifogásolja, hogy a másodlagos jog rendelkezései nem tesznek semmilyen különbséget egyrészt azon nátrium‑klorid között, amelynek túlzott fogyasztása közismerten káros az egészségre, másrészt pedig az egyes ásványvizekben található nátrium‑hidrogén‑karbonát között. A kérdést előterjesztő bíróság a maga részéről úgy véli, hogy „komoly kétség áll fenn a magas vérnyomásban szenvedő emberek és általánosabban az európai fogyasztók tekintetében fennálló egészségügyi kockázatot illetően a nátrium‑hidrogén‑karbonátban gazdag vizek és a nátrium‑kloridban gazdag vizek fogyasztásának egyenértékűségét illetően”, többek között az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság (EFSA) különböző véleményeire figyelemmel. (
42
)
49.
A magam részéről úgy vélem, hogy a tudományos ismeretek jelenlegi állása szerint nem lehet határozottan állást foglalni azzal kapcsolatban, hogy különösen a magas vérnyomás szempontjából a hidrogén‑karbonát állapotú nátrium vagy a klorid állapotú nátrium fogyasztása az ártalmasabb. (
43
) Ennélfogva az elővigyázatosság elve alapján, (
44
) amelyet az uniós jogalkotó köteles figyelembe venni, (
45
) álláspontom szerint helyes, ha megtiltják a természetes ásványvizek forgalmazóinak, hogy olyan megjelölést alkalmazzanak, amely az alacsony só‑ (nátrium‑klorid) tartalomra hivatkozik, de nem utal arra a teljes nátriumbevitelre, amely e vizek adott esetben jelentős nátrium‑hidrogén‑karbonát tartalmából következhet. Ehhez hasonlóan álláspontom szerint nem szabad megengedni e forgalmazóknak, hogy a Neptune Distribution kívánságának megfelelően a termékeikre vonatkozó megjelölésekben jelezzék azt a különbséget, amely a nátriumbevitel különböző formái között fennáll, mivel az ilyen állítás alkalmas lehet arra, hogy megtévessze a fogyasztókat a nátrium asztali sótól eltérő formájú fogyasztása által okozott potenciális jótékony egészségügyi hatásokat illetően. (
46
)
50.
Egyébként a Deutsches Weintor ítéletből (
47
) kitűnik, hogy még ha önmagában igaz is egy állítás, az jogszerűen megtiltható, ha részlegesnek bizonyul. Az említett ügyben a Bíróság, amelynek az 1924/2006 rendelet rendelkezéseinek érvényességét kellett elbírálnia, többek között a Charta 16. cikkére figyelemmel, úgy ítélte meg, hogy összeegyeztethetők az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének első albekezdésével ezek a rendelkezések, amelyek az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló jellegű, egészségre vonatkozó állítást (
48
) annak hiányos jellegére figyelemmel a bortermelő vagy borforgalmazó számára még abban az esetben is abszolút módon megtiltják, ha az adott esetben igaz lehet__. (
49
) Az uniós jogalkotó tehát megalapozottan tekinthette úgy, hogy el kell kerülni az esetlegesen helytálló, de mindazonáltal nem egyértelmű olyan állítások használatát, amelyek megfosztják a fogyasztót attól a lehetőségtől, hogy tájékozottan szabályozza fogyasztását, az említett ügyben az alkoholos italokat illetően, míg a jelen ügyben a természetes ásványvizekben található nátrium vonatkozásában.
51.
A fogyasztóknak a természetes ásványvizekhez hasonló termékek lényeges tulajdonságairól való tájékoztatását illetően mindenekelőtt rámutatok, hogy e közérdekű cél tiszteletben tartása a jelen ügyben szorosan kapcsolódik a fent hivatkozott, emberi egészségvédelemre vonatkozó célhoz, és ennélfogva egyes fent kifejtett megfontolások e tekintetben is relevánsak lehetnek. Egyebekben rá kell mutatni, hogy a Charta 11. cikkében garantált véleménynyilvánítás és tájékozódás szabadsága kiterjed a kereskedelmi jellegű, többek között reklámcélú információkra, hasonlóan az EJEE 10. cikkéhez. (
50
)
52.
A jelen ügyben meg lehet jegyezni, hogy bár a Bíróság előtt észrevételeket tevő felek mindegyike hivatkozik arra, hogy pontos és helytálló tájékoztatás révén kell védelmet nyújtani a fogyasztók számára, mindazonáltal ugyanezen az alapon teljesen ellentétes javaslatokat fogalmaznak meg. (
51
) Álláspontom szerint, figyelemmel a fent hivatkozott nemzetközi szervezetek állásfoglalásaira, (
52
) ténylegesen arra van szükség, hogy a természetes ásványvizek forgalmazói egyszerre egyértelmű és teljes tájékoztatást nyújtsanak a vizekben található teljes nátriummennyiségről oly módon, hogy egy szokásosan tájékozott fogyasztó megalapozottan választhasson valamennyi, neki felkínált hasonló termék közül, (
53
) ami azt jelenti, hogy e tekintetben nem állhat fenn semmilyen megtévesztés, még az adott információ esetleges helytállósága esetén sem. (
54
)
53.
Végül, ami az uniós jogalkotó által a fent hivatkozott két cél elérése érdekében alkalmazott eszközök megfelelő jellegét illeti, a Neptune Distribution előadja, hogy a tájékozódás és a vállalkozás szabadságának az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben hivatkozott rendelkezésekből következő korlátozásai aránytalanok e célokhoz képest.
54.
Ugyanakkor a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint „a közösségi jogalkotó széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik az olyan területen, mint például a jelen esetben, ahol politikai, gazdasági és szociális döntéseket kell hoznia, és átfogó vizsgálatokat kell lefolytatnia”, amiből az következik, hogy „ezen aktusok bírósági felülvizsgálata csak korlátozott lehet”, valamint, hogy „[c]supán az e területen meghozott intézkedésnek a hatáskörrel rendelkező intézmények által elérni kívánt céllal kapcsolatos nyilvánvalóan alkalmatlan jellege lehet kihatással az ilyen intézkedés jogszerűségére” (
55
).
55.
Így különösen a tudományos és technikai rend fölöttébb összetett tényeinek értékelését illetően, valamint az uniós jogalkotó által tett intézkedések természete és terjedelme meghatározásának tekintetében nem vitatott, hogy az uniós bíróság nem helyettesítheti a saját ténybeli megállapításaival az intézmények megállapításait, mivel az EK‑Szerződés kizárólag ez utóbbiakat hatalmazta fel e feladat elvégzésére. (
56
) Az ítélkezési gyakorlatbólkövetkezik továbbá, hogy „az illetékes hatóságok annak meghatározására irányuló mérlegelési jogköre, hogy mikor áll fenn a megfelelő egyensúly a véleménynyilvánítás szabadsága és a hivatkozott célkitűzések között, az e jog korlátozását indokoló egyes célok és a szóban forgó egyes tevékenységek jellege szerint változik”, és úgy tűnik számomra, hogy a Bíróság által meghagyott mérlegelési mozgástér nagyobb a véleménynyilvánítás szabadságának konkrétan kereskedelmi – vagyis haszonszerzési célú – igénybevétele, különösen a reklámjellegű üzenetek esetén. (
57
)
56.
A jelen ügyben úgy vélem, hogy figyelemmel a tudományos és technikai adatok tekintetében az uniós jogalkotót megillető széles mérlegelési mozgástérre, valamint arra, hogy figyelembe kell vennie a fent említett elővigyázatosság elvét, (
58
) e jogalkotó ésszerűen tekinthette úgy, hogy a 2009/54 irányelv által jogszerűen követett célok nem érhetők el a jelen ügyben a Neptune Distribution által kereskedelmi összefüggésben hivatkozott szabadságokat kevésbé korlátozó eszközök révén.
57.
Ezenkívül a francia kormányhoz, aParlamenthez, a Tanácshoz és a Bizottsághoz hasonlóan megállapítom, hogy e szabadságok korlátozása valójában mérsékelt, mivel a természetes ásványvizek forgalmazói továbbra is szabadon tájékoztathatják a fogyasztókat e vizek összetételéről és különösen azok alacsony nátriumtartalmáról, címkézésükben és reklámozásuk során olyan megjelöléseket használva, amelyeket az uniós jogalkotó kifejezetten engedélyez, vagyis azokat, amelyek a 2009/54 irányelv III. mellékletében szerepelnek, vagy pedig olyan megjelöléseket, amelyeket esetlegesen a tagállamok engedélyeznek. (
59
)
58.
Figyelemmel e körülmények összességére, úgy vélem, hogy a 2009/54 irányelv 9. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében és III. mellékletében található rendelkezések elfogadásával az uniós jogalkotó nem lépte túl azokat a határokat, amelyeket az arányosság követelményének tiszteletben tartása a Charta 11. és 16. cikkére, valamint 52. cikkének (1) bekezdésére figyelemmel megkövetel.
V – Végkövetkeztetések
59.
A megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Conseil d’État (Franciaország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
Az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állításokról szóló, 2006. december 20‑i 1924/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet mellékletének a „nátriumszegény vagy sószegény” tápanyag‑összetételre vonatkozó állítás elfogadhatóságának feltételeiről szóló rendelkezése nem alkalmazható a természetes ásványvizekre. Az említett melléklet azonban kifejezetten tiltja a „kifejezetten nátriumszegény vagy sószegény” állításnak a természetes ásványvizekre való alkalmazását.
2)
A természetes ásványvizek kinyeréséről és forgalmazásáról szóló, 2009. június 18‑i 2009/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 9. cikke (2) bekezdése második albekezdésében és mellékletében szereplő rendelkezések érvényesek.
(
1
)   Eredeti nyelv: francia.
(
2
)   HL L 404., 9. o., valamint helyesbítés: HL 2007. L 12., 3. o.
(
3
)   Bár a Bíróság már értelmezte az 1924/2006 rendelet több rendelkezését, még sosem kellett döntenie az említett mellékletet illetően.
(
4
)   A nátrium az 1924/2006 rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében szereplő „tápanyagok” listáján szerepel.
(
5
)   HL L 109., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 75. o.
(
6
)   HL L 164., 45. o. Ez a 2009. július 16‑tól alkalmazandó irányelv átdolgozta és hatályon kívül helyezte a természetes ásványvizek kinyerésére és forgalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. július 15‑i 80/777/EGK tanácsi irányelvet (HL L 229., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 6. kötet, 50. o.).
(
7
)   A fogyasztók élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásáról, az 1924/2006/EK és az 1925/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról és a 87/250/EGK bizottsági irányelv, a 90/496/EGK tanácsi irányelv, az 1999/10/EK bizottsági irányelv, a 2000/13/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv, a 2002/67/EK és a 2008/5/EK bizottsági irányelv és a 608/2004/EK bizottsági rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25‑i 1169/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 304., 18. o.; helyesbítés: HL 2014. L 331., 40. o., HL 2015. L 50., 48. o.).
(
8
)   Lásd a jelen indítvány 6. lábjegyzetét.
(
9
)   A code de la consommation (fogyasztóvédelmi törvénykönyv) R. 112‑7. cikke ülteti át a francia jogba a 2000/13 irányelv 2. cikkét. 2005. november 25. és 2014. december 13. között hatályos változatában e cikk első bekezdése azt írta elő, hogy „[a] címkézés és az alkalmazott módszerek nem lehetnek alkalmasak arra, hogy a vásárlót vagy fogyasztót megtévesszék, különösen az élelmiszer jellemzői és különösen annak […] tulajdonságai, összetétele […] tekintetében”, a negyedik bekezdés pedig azt, hogy „[a] fentiekben leírt korlátozásokat kell alkalmazni az élelmiszerek reklámozására és kiszerelésére is”.
(
10
)   Lásd a jelen indítvány 11. pontját. E két állítás csak akkor engedélyezett, ha a termék nátriumtartalma nem haladja meg a meghatározott mennyiséget („0,12 g/100 g vagy 0,12 g/100 ml” és „0,04 g/100 g vagy 0,04 g/100 ml”), illetve az ezzel egyenértékű sómennyiséget.
(
11
)   A Neptune Distribution előadja, hogy az egyenértékű sótartalom eltérő számítási módszere alkalmatlan lenne, mivel a természetes ásványvizekben a nátrium lényegileg a bikarbonáthoz kapcsolódik, és csak egy kis része alkot kloridhoz kapcsolódva sót.
(
12
)   Az utóbbi értelmezés gyakorlati eredménye az lenne, hogy a nátrium‑kloridban szegény, de nátrium‑hidrogén‑karbonátban gazdag természetes ásványvíz forgalmazója nem használhatna terméke alacsony sótartalmára (vagy alacsony nátrium‑klorid‑tartalmára) vonatkozó megjelölést, mivel még ha feltételezzük is, hogy az helytálló, az ilyen utalás alkalmas a fogyasztó megtévesztésére e víz teljes nátriumtartalmát illetően.
(
13
)   A francia kormány hangsúlyozza, hogy az alapeljárásban mind az elsőfokú bíróság, mind a fellebbviteli bíróság úgy ítélte meg, hogy a vitatott megjelöléseket megtiltó határozatot tévesen alapították az 1924/2006 rendeletre, mivel azt a 80/777 irányelvet felváltó 2009/54 irányelv alapján lehet igazolni. Megjegyzi, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem kérdőjelezi meg ezt az elemzést, első kérdését mindazonáltal azért teszi fel, mert úgy ítéli meg, hogy a jelen ügyben szerinte alkalmazandó rendelkezéseket – vagyis a 2000/13 irányelv 2. cikkének (1) bekezdését, valamint a 2009/54 irányelv 9. cikkének (1) és (2) bekezdését, valamint III. mellékletét – az 1924/2006 rendelet mellékletében szereplő „egyenértékű sótartalom” fogalmának fényében kell értelmezni (lásd a jelen indítvány 37. pontját).
(
14
)   Ahogyan azokat az említett rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 4. és 5. pontja meghatározza. Az e két állításkategória különbségéről és az azokra vonatkozó rendelkezések kapcsolatáról lásd többek között: Ehrmann‑ítélet (C‑609/12, EU:C:2014:252, 25. és azt követő pontok).
(
15
)   A görög kormány előadja, hogy semmiképpen sem lehet azt állítani, hogy az 1924/2006 rendelet értelmében vett tápanyag‑összetételre vonatkozó állítás fogalma eltérő a 2009/54 irányelv által szabályozott címkézés fogalmától, mivel végső soron ugyanazon jogi érdekek védelméről, vagyis a közegészség és a fogyasztók védelméről, illetve az áruk szabad mozgásának és az egészséges versenynek a védelméről van szó.
(
16
)   A 2000/13 irányelv is sajátos bánásmódot ír elő a természetes ásványvizek vonatkozásában (lásd a 2. cikk (1) bekezdésének b) pontját), ahogyan az ezt az irányelvet felváltó 1169/2011 rendelet is (lásd a természetes ásványvizekre vonatkozó sajátos uniós jogi rendelkezésekre utalást e rendelet 7. és 29. cikkében, valamint V. mellékletében).
(
17
)   A 2009/54 irányelv említett rendelkezéseinek együttes alkalmazásával a „nátriumszegény étrendhez megfelelő” megjelölés használható olyan természetes ásványvizek tekintetében, amelyekben a „nátriumtartalom kisebb, mint 20 mg/l”; e feltétel nem utal esetleges egyenértékű sótartalomra. Megjegyzem, hogy e megjelölés, amelynek tartalma teljesen egyértelmű az átlagos fogyasztó számára, nem pusztán relatív értéket kapcsol a nátriumbevitelhez, hanem az érintett étrendre hivatkozva ezen bevitel abszolút értékét is.
(
18
)   Ezt az a kémiai adat is magyarázza, amely szerint a természetes ásványvizek önmagukban nem tartalmaznak sót (nátrium‑kloridot). Ahogyan azt a francia kormány és a Tanács is hangsúlyozta, e vizek kizárólag elkülönülten tartalmazhatnak olyan ásványi anyagokat, mint a nátrium, a hidrogén‑karbonát és a klorid, az ezek által alkotható vegyületeket, mint a nátrium‑hidrogén‑karbonát vagy a nátrium‑klorid, viszont nem, mivel valamennyi említett elem ionjai fel vannak oldva e folyadékokban.
(
19
)   Az Európai Parlament és a Tanács kizárólag az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre adandó válasz tárgyában foglalt állást. Ugyanakkor az észrevételeikben szereplő egyes elemek hasznos módon megvilágítják az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést is.
(
20
)   Lásd a jelen indítvány 10. lábjegyzetét.
(
21
)   Emlékeztetek arra, hogy az említett irányelv kizárólag az e vizekben található „nátriumra” utal (lásd a III. mellékletet).
(
22
)   Az 1169/2011 rendelet (37) preambulumbekezdése szerint „[azért,] hogy a végső fogyasztó könnyen megértse a jelölésen szereplő információkat”, célszerű „a nátrium tápanyag megfelelő szakkifejezése helyett a jelölésen a »só« kifejezést használni”. Ezenkívül a rendelet I. mellékletének 11. pontja kimondja, hogy az e rendelet által előírt „tápanyag‑összetétellel kapcsolatos tájékoztatás” kapcsán „a következő képlet szerint [kell kiszámítani a sóegyenérték‑tartalmat]: só = nátrium × 2,5”, a Bizottság 2013. január 31‑i „Kérdések és válaszok a fogyasztók élelmiszerekkel kapcsolatos tájékoztatásáról szóló 1169/2011/EU rendelet alkalmazásával kapcsolatban” című dokumentumban pedig ehhez hozzáteszi, hogy e tekintetben „az élelmiszer teljes [nátriumtartalmát]” kell figyelembe venni (lásd: 3.25. pont).
(
23
)   Lásd többek között: az említett rendelet (1), (2), (9) és (10) preambulumbekezdése, valamint 1. cikkének (1) bekezdése, továbbá a rendelet elfogadásához vezető javaslat (COM(2003) 424 végleges) indokolásának 6. pontja.
(
24
)   A Tanács többek között a Codex Alimentarius – az ENSZ Élelmezési és Mezőgazdasági Szervezetének (FAO) és az Egészségügyi Világszervezetnek (WHO) a közös szerve – iránymutatásait említi, amelyek egyrészt „az élelmiszerek címkézésére” (CAC/GL 2‑1985, 2013‑ban felülvizsgált változat), másrészt pedig a „tápanyag‑összetételre vonatkozó állítások használatára” (CAC/GL 23‑1997, 2004‑ben felülvizsgált változat) vonatkoznak. Megjegyzem, hogy az 1924/2006 rendelet (7) preambulumbekezdése kifejezetten hivatkozik az utóbbiakra.
(
25
)   Az Európai Parlament többek között a WHO egy „Réduire les apports en sel au niveau des populations, Rapport du forum et de la réunion technique OMS 5-7 octobre 2006, Paris, France” [A sóbevitel csökkentése a népesség szintjén, A WHO 2006. október 5–7‑i, Párizsban tartott fórumának és technikai találkozójának jelentése] című dokumentumára hivatkozik (elérhető a következő internetcímen: http://apps.who.int/iris/handle/10665/43712), amely azt mondja ki, hogy „[a] jelen jelentés értelmében […] a só kifejezést a nátriumbeviteltől, illetve nátrium‑klorid‑beviteltől függetlenül kell alkalmazni. A táplálék révén történő sóbevitel csökkentése kifejezés a teljes, valamennyi forrásból származó nátriumbevitel csökkentését jelöli” (3. o., kiemelés az eredetiben).
(
26
)   E szabadság tartalmára vonatkozóan lásd: „Magyarázatok az Alapjogi Chartához” (HL 2007. C 303., 17. o.), amelyeket – az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének és a Charta 52. cikke (7) bekezdésének megfelelően – figyelembe kell venni a Charta értelmezésénél.
(
27
)   A Charta 52. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, hogy amennyiben az olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek, anélkül azonban, hogy ez az elv megakadályozná azt, hogy az Unió joga kiterjedtebb védelmet nyújtson. Kiemelem, hogy e rendelkezés releváns a Charta 11. cikkét illetően, amelynek tartalma megfelel az EJEE 10. cikkének, és nem releváns a 16. cikk esetében, amelynek az EJEE‑ben nincs megfelelője.
(
28
)   A kérdést előterjesztő bíróság úgy magyarázza meg az említett „egyenértékűségi viszonyt”, hogy rámutat, hogy azon határértékek meghatározása érdekében, amelyek alatt a „nátriumszegény vagy sószegény, [illetve] kifejezetten nátriumszegény vagy sószegény” állítások alkalmazhatók, az 1924/2006 rendelet melléklete erre tekintet nélkül az élelmiszer nátriumtartalmára vagy az azzal „egyenértékű sótartalmára” utal.
(
29
)   Mivel egy természetes ásványvíz esetében előfordulhat, hogy nem nátrium‑kloridot (sót) tartalmaz, hanem kizárólag egymástól függetlenül jelen lévő kloridionokat vagy nátriumionokat (lásd a jelen indítvány 18. lábjegyzetét), a magam részéről úgy vélem, hogy az alapeljárásban szereplő megjelölések nem helytállóak.
(
30
)   Lásd: SAM Schiffahrt és Stapf ítélet (C‑248/95 és C‑249/95, EU:C:1997:377, 46. pont).
(
31
)   E kormány megalapozottan hangsúlyozza, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kételyei kizárólag a nátriumkarbonátban gazdag természetes ásványvizek esetében az alacsony só‑ vagy nátrium‑klorid‑tartalom feltüntetésére vonatkozó tilalom érvényességére vonatkoznak, nem pedig a fogyasztó megtévesztésére alkalmas címkézés általános tilalma, illetve azon általános tilalom érvényességére, hogy ne tulajdonítsanak az élelmiszernek olyan hatást vagy tulajdonságot, amellyel az nem rendelkezik.
(
32
)   Úgy vélem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság tévesen hivatkozik az említett 9. cikk (1) bekezdésére és (2) bekezdésének utolsó albekezdésére, mivel valójában kizárólag a (2) bekezdésnek a 2009/54 irányelv engedélyezett megjelöléseket és azok alkalmazási feltételeit kizárólagosan tartalmazó III. mellékletére hivatkozó második albekezdése képezi az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés tárgyát.
(
33
)   Lásd a 2000/13 irányelv (4) és (5) preambulumbekezdését. A 2009/54 irányelv (8) preambulumbekezdésének megfelelően az a 2000/13 irányelvben rögzített „általános szabályokhoz” képest szükséges „kiegészítéseket és eltéréseket” állapítja meg.
(
34
)   Összehasonlításként, a Digital Rights Ireland és társai ítéletben (C‑293/12 és C‑594/12, EU:C:2014:238) az azt eredményező beavatkozások, hogy a Bíróság az ebben az ügyben érintett irányelvet érvénytelenné nyilvánította az arányosság hiánya miatt, teljesen más jelentőséggel bírtak.
(
35
)   Lásd többek között: Mazák főtanácsnok Deutsches Weintor ügyre vonatkozó indítványa (C‑544/10, EU:C:2012:189, 66. és azt követő pontok); Sky Österreich ítélet (C‑283/11, EU:C:2013:28, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
36
)   Lásd: Schmidberger‑ítélet (C‑112/00, EU:C:2003:333, 79. pont); Damgaard‑ítélet (C‑421/07, EU:C:2009:222, 26. pont). A Charta 11. cikkéhez fűzött fent hivatkozott magyarázatok szerint a Charta által garantált véleménynyilvánítás szabadsága jogszabályi korlátozásainak tiszteletben kell tartaniuk az EJEE 10. cikkének (2) bekezdésében rögzített feltételeket.
(
37
)   Lásd többek között: Karlsson és társai ítélet (C‑292/97, EU:C:2000:202, 45. és azt követő pontok); Deutsches Weintor ítélet (C‑544/10, EU:C:2012:526, 54. és 57. pont), valamint Digital Rights Ireland és társai ítélet (C‑293/12 és C‑594/12, EU:C:2014:238, 39. és 40. pont).
(
38
)   Lásd többek között: Schaible‑ítélet (C‑101/12, EU:C:2013:661, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
39
)   Lásd a 2009/54 irányelv (5) preambulumbekezdését.
(
40
)   Az általánosan alkalmazandó rendelkezéseket tartalmazó EUMSZ 9. és 12. cikket és a tagállami jogszabályok közelítéséről szóló EUMSZ 114. cikk (3) bekezdését követve az EUMSZ 168. cikk (1) bekezdése, illetve az EUMSZ 169. cikk (1) bekezdése megerősíti, hogy „[v]alamennyi uniós politika és tevékenység meghatározása és végrehajtása során biztosítani kell az emberi egészségvédelem magas szintjét”, valamint „a fogyasztóvédelem magas [szintjét]”; e rendelkezések tartalma a Charta 35. és 38. cikkében „elvek” szintjére emelkedett (lásd: a fent hivatkozott „Magyarázatok az Alapjogi Chartához”).
(
41
)   A francia kormány előadja, hogy a különböző egészségügyi hatóságok, különösen a WHO által összegyűjtött nemzetközi kutatási eredmények alapján közvetlen kapcsolat állapítható meg a nátrium túlzott fogyasztása és a magas vérnyomás, valamint az e kockázathoz kapcsolódó szív‑ és érrendszeri, valamint vesebetegségek között.
(
42
)   Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint az ügy nemzeti irataiból, nevezetesen az EFSA egy 2005. április 21‑i véleményéből kiderül, hogy a fokozott sóbevitellel összefüggésben azonosított fő kedvezőtlen hatás a vérnyomás emelkedése. Bár ezért főként a nátrium felelős, a jelentős sóbevitellel összefüggő vérnyomás‑emelkedésben a kloridionok is szerepet játszanak. Több tanulmány azt látszik alátámasztani, hogy a magas vérnyomásban szenvedő emberek számára a nátrium‑hidrogén‑karbonátban gazdag táplálkozás nem jár ugyanolyan kedvezőtlen hatással, mint a nátrium‑kloridban gazdag táplálkozás. Egy 2011 júniusában közzétett véleményében az EFSA megtagadta, hogy felvegye az 1924/2006 rendelet 13. cikkének (3) bekezdésében előírt, az egészségre vonatkozó engedélyezett állítások listájára azt az állítást, amely szerint a nátrium‑hidrogén‑karbonát nem jár kedvezőtlen hatással a vérnyomásra nézve, azzal az indokolással, hogy az ezen állítás alátámasztására előterjesztett tanulmány nem nyújtott megfelelő módszertani biztosítékokat, a kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban önmagában e körülmény nem teszi lehetővé annak állítását sem, hogy úgy kellene tekinteni, hogy a nátrium‑hidrogén‑karbonát ugyanolyan módon és ugyanolyan mértékben okozhat magas vérnyomást vagy súlyosbíthatja azt.
(
43
)   A Neptune Distribution által benyújtott cikk (Dr. Helwig, J.‑J., „À l’instar du chlorure de sodium, le bicarbonate de sodium doit‑il être considéré comme pouvant induire ou aggraver l’hypertension artérielle?” [A nátrium‑kloridhoz hasonlóan a nátrium‑hidrogén‑karbonátot is potenciálisan magas vérnyomást okozó vagy azt súlyosbító anyagnak kell tekinteni?], Médecine et nutrition, 2008, 44. kötet, 1. szám, 29–37. o.) tartalma álláspontom szerint e tekintetben nem döntő, mivel sem azt nem bizonyítják, hogy e publikáció egy elismert tudományos tekintélytől származik, sem azt, hogy az a jelenlegi egészségügyi konszenzust tükrözi. Egyébként annak szerzője maga is jelzi, hogy e cikk „célja nem az, hogy eldöntse [a címében szereplő] kérdést, hanem az, hogy a lehető legobjektívebben áttekintse az e területen az utóbbi két évtizedben […] keletkezett kísérleti adatokat”.
(
44
)   Ebből az Bíróság által értelmezett elvből az következik, hogy „amennyiben bizonytalanságok állnak fenn az emberi egészségre vonatkozó kockázatok fennállása vagy hatása tekintetében, védelmi intézkedéseket lehet hozni anélkül, hogy meg kellene várni, hogy e kockázatok valósága és súlyossága teljesen bizonyossá váljon” (Acino kontra Bizottság ítélet, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, 57. és 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), többek között „a rendelkezésre álló legmegbízhatóbb tudományos [adatokra] és a nemzetközi kutatások legújabb [eredményekre]” tekintettel (Afton Chemical ítélet, C‑343/09, EU:C:2010:419, 60. pont).
(
45
)   Lásd többek között: Alliance for Natural Health és társai ítélet (C‑154/04 és C‑155/04, EU:C:2005:449, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
46
)   A francia kormány okkal emeli ki, hogy az egyébként nátrium‑hidrogén‑karbonátban igen gazdag természetes ásványvíz alacsony só‑ (nátrium‑klorid) tartalmát kiemelő megjelölés alkalmas arra, hogy leplezze az ilyen víz által eredményezett jelentős nátriumbevitelt, vagyis alkalmas arra, hogy e víz túlzott fogyasztására ösztönözzön, ami a WHO által ajánlott napi nátriumbevitel túllépését eredményezheti.
(
47
)   C‑544/10, EU:C:2012:526.
(
48
)   A Bíróság kimondta, hogy az említett rendelet értelmében vett „egészségre vonatkozó állítás” fogalma, amely általában tilos az alkoholos italok vonatkozásában, magában foglalja az olyan megjelölést, mint a „könnyen emészthető”, melyhez valamely sav, vagyis általánosan károsnak vélt anyag csökkentett mennyiségére vonatkozó hivatkozás kapcsolódik (ugyanott, 41. pont).
(
49
)   A Bíróság rámutatott, hogy a vitatott állítás, feltételezve, hogy az önmagában tartalmilag igaznak tekinthető, mindazonáltal hiányosnak, tehát félreérthetőnek, sőt megtévesztőnek bizonyul, mivel kizárólag az érintett bor könnyű emészthetőségét állítja előtérbe, és hallgat arról a tényről, hogy az alkoholtartalmú italok fogyasztásához kapcsolódó veszélyeket az emésztés zavartalansága nem hárítja el, és még csak nem is csökkenti (ugyanott, 50. és azt követő pontok). Ugyanígy a Bíróság a Teekanne‑ítéletben (C‑195/14, EU:C:2015:361, 36–41. pont) hangsúlyozta, hogy az élelmiszer címkézése általános értelemben az átlagos fogyasztót megtévsztheti annak ellenére, hogy az összetevőknek az azon feltüntetett listája pontos.
(
50
)   Lásd többek között: Németország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑380/03, EU:C:2006:772, 155. pont) és Damgaard‑ítélet (C‑421/07, EU:C:2009:222, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), továbbá EJEB, Hachette Filipacchi Presse Automobile és Dupuy kontra Franciaország ítélet, 13353/05. sz. kereset (30. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, 2009. március 5.).
(
51
)   A Neptune Distribution például előadja, hogy egy nátrium–bikarbonátban gazdag, de nátrium‑kloridban szegény természetes ásványvíz összetételére vonatkozó, állítólag (lásd a jelen indítvány 29. lábjegyzetében kifejtett fenntartásaimat) pontos tájékoztatás hozzájárulna a fogyasztók védelméhez, azáltal, hogy segíti őket abban, hogy megfelelően válasszák meg az étrendjüket alkotó elemeket, míg a francia kormány arra hivatkozik, hogy a 2000/13 irányelv és a 2009/54 irányelv által az alapeljárásban szereplőkhöz hasonló megjelölések vonatkozásában előírt korlátozások megfelelőek és szükségesek annak érdekében, hogy lehetővé tegyék a fogyasztók számára, hogy a táplálkozási szükségleteiknek leginkább megfelelő tájékozott választást tehessenek.
(
52
)   Többek között a WHO és az EFSA jelen indítvány 25. és 42. lábjegyzetében hivatkozott véleménye.
(
53
)   Bár az 1169/2011 rendelet a jelen ügyben nem alkalmazható (lásd a jelen indítvány 7. pontját), véleményem szerint hasznos kiemelni, hogy a fogyasztók lehető legjobb tájékoztatására törekvés, annak érdekében, hogy lehetővé tegyék számukra táplálékuk „megalapozott”„kiválasztását”, többször megjelenik e rendeletben, különösen olyan tápanyagok vonatkozásában, mint a nátrium (lásd többek között a (3), (4), (10), (34), (36) és (37) preambulumbekezdést, valamint a 3. cikk (1) bekezdését és a 4. cikket). Lásd még „A táplálkozással, túlsúllyal és elhízással kapcsolatos egészségügyi kérdésekre vonatkozó európai stratégiáról” című bizottsági fehér könyvet, COM(2007) 279 végleges, 5. és azt követő oldalak.
(
54
)   Lásd: a jelen indítvány 50. pontja, valamint analógia útján EJEB, 1989. november 20‑i Markt intern Verlag GmbH és Klaus Beermann kontra Németország ítélet, 10572/83. sz. kereset, A. sorozat, 165. sz. (35. §).
(
55
)   Lásd többek között: Alliance for Natural Health és társai ítélet (C‑154/04 és C‑155/04, EU:C:2005:449, 52. pont); Németország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑380/03, EU:C:2006:772, 145. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); Etimine‑ítélet (C‑15/10, EU:C:2011:504, 125. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), kiemelés tőlem.
(
56
)   Lásd: Nickel Institute ítélet (C 14/10, EU:C:2011:503, 60. pont); Etimine‑ítélet (C‑15/10, EU:C:2011:504, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
57
)   Lásd többek között: Németország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑380/03, EU:C:2006:772, 155. pont); Damgaard‑ítélet (C‑421/07, EU:C:2009:222, 27. pont); a Novo Nordisk ügyre vonatkozó indítványom (C‑249/09, EU:C:2010:616, 46. és azt követő pontok). Ehhez hasonlóan az EJEB is mérlegelés mellett alkalmazza felülvizsgálati jogkörét, és olyan mérlegelési mozgásteret hagy, amelynek terjedelme eltérő a véleménynyilvánítás szabadsága gyakorlása módjának típusaitól és azok összefüggésétől függően, amennyiben a meghagyott mozgástér egyértelműen nagyobb a kereskedelmi területen (lásd többek között: EJEB, Ahmed és társai kontra Egyesült Királyság ítélet, 22954/93. sz. kereset, 1998‑VI, 61. §, és EJEB, Remuszko kontra Lengyelország ítélet, 1562/10. sz. kereset, 64. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, 2013. július 16.).
(
58
)   Lásd a jelen indítvány 49. pontját.
(
59
)   E tekintetben a Tanács és a Bizottság hangsúlyozzák, hogy az említett III. mellékletben előírt megjelölések lehetővé teszik a fogyasztó tájékoztatását mind a természetes ásványvíz általános ásványianyag‑tartalmáról (lásd például az „Ásványi sókban gazdag” megjelölést), mind a víz jellemző alkotóelemeiről (lásd például a „Hidrogén‑karbonát‑tartalmú”, „Kloridtartalmú” és „Nátriumtartalmú” megjelölést), illetve arról, hogy a víz alkalmas‑e bizonyos étrendhez (a „Nátriumszegény étrendhez megfelelő” megjelölés révén, amely álláspontom szerint a legmegfelelőbb, amennyiben e rendelkezés előírásai szerint az érintett természetes ásványvíz nátriumtartalma kisebb, mint 20 mg/l). Ehhez megalapozottan teszik hozzá, hogy az, hogy egyik tagállam sem élt azzal a 2009/54 irányelv 9. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében biztosított lehetőséggel, hogy a III. mellékletben felsoroltaktól eltérő megjelöléseket engedélyezzen, konkrét jele annak, hogy a kifogásolt szabályozás önmagában alkalmas arra, hogy biztosítsa a fogyasztók hasznos tájékoztatását a természetes ásványvizek forgalmazói részéről. Ezenkívül aParlament megalapozottan hangsúlyozza, hogy az említett lehetőség olyan rugalmas elem, amely megerősíti, hogy az uniós jogalkotó által létrehozott jogi szabályozás megfelel az arányosság elvének.