62015CC0041
NILS WAHL
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. június 22. (
1
)
C‑41/15. sz. ügy
Gerard Dowling
Padraig McManus
Piotr Skoczylas
Scotchstone Capital Fund Limited
kontra
Minister for Finance
Érdekelt felek: Permanent TSB Group Holdings plc és Permanent TSB plc
(a High Court [Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Társasági jog — 77/91/EGK irányelv — A társasági tagok érdekeinek védelme részvénytársaság tőkéjével összefüggésben — 2011/77/EU határozat — Írországnak nyújtott pénzügyi támogatás — Az Irish Life and Permanent plc újratőkésítése — 2001/24/EK irányelv — Reorganizációs intézkedések”
1.
Megsértette‑e az ír kormány az uniós társasági jog központi rendelkezéseit, amikor 2011. nyarán átvette az ellenőrzést az Irish Life and Permanent Group Holdings plc (később Permanent TSB Group Holdings plc; a továbbiakban: ILPGH vagy társaság) felett, és ugyanakkor leányvállalata, az Irish Life and Permanent plc (később Permanent TSB plc; a továbbiakban: ILP vagy bank) felett? Ez a lényege a High Court (Írország) elé terjesztett jogvitának.
2.
A Kotnik és társai ügyre (
2
) vonatkozó, 2016. február 18‑i indítványommal összhangban a lent bemutatott indokok alapján úgy vélem, hogy a részvényesekre a 77/91/EGK irányelvvel (
3
) (a továbbiakban: második irányelv) átruházott jogok nem tiltják meg a tagállamoknak a gazdaságuk gerincét alkotó, nehéz helyzetben lévő hitelintézet sürgős újratőkésítését, amelynek hiányában a hivatkozott gazdaság súlyosan sérülhet, és ezáltal veszélyeztetheti más tagállamok gazdaságát.
3.
Úgy gondolom ezért, hogy az uniós joggal összhangban hozták meg a vizsgálandó ügyben szóban forgó intézkedést. Ennek igazolása azonban végső soron a High Court feladata.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
1. A második irányelv
4.
A második irányelv 8. cikke szerint a részvényeket nem lehet a névértéknél, illetve névérték hiányában a kibocsátási értéknél alacsonyabb árfolyamon kibocsátani.
5.
A második irányelv 25. cikke alapján bármely tőkeemelésről a közgyűlésnek kell határoznia, kivéve, ha a hivatkozott rendelkezésben meghatározott feltételekkel az alapszabály, az alapító okirat, illetve a közgyűlés korábban felhatalmazást ad rá.
6.
A második irányelv 29. cikkének (1) bekezdése értelmében a tőke pénzbeli hozzájárulás ellenében történő felemelésekor a részvényeket fel kell kínálni elővásárlásra a részvényesek számára a tőke részvényeik által megtestesített arányában. A 29. cikk (4) bekezdése kimondja továbbá, hogy az elővásárlási jogot az alapszabály, illetve az alapító okirat nem korlátozhatja, és nem zárhatja ki, kizárólag a közgyűlés határozatával van erre lehetőség, a hivatkozott bekezdésben szereplő feltételekkel.
2. A 2001/24/EK irányelv (
4
)
7.
A 2001/24 irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke úgy határozza meg a „reorganizációs intézkedéseket”, hogy azok „azok az intézkedések, amelyek célja a hitelintézet pénzügyi helyzetének megőrzése vagy helyreállítása, és amelyek érinthetik harmadik személyek korábban megszerzett jogait, ideértve a kifizetések felfüggesztésének, a végrehajtás felfüggesztésének vagy a követelések csökkentésének lehetőségét”.
8.
A 2001/24 irányelv „A reorganizációs intézkedések foganatosítása – az alkalmazandó jog” című 3. cikke arról rendelkezik, hogy kizárólag a székhely szerinti tagállam közigazgatási, illetve igazságügyi hatóságai jogosultak dönteni egy hitelintézet – ideértve annak más tagállambeli fióktelepeit is – elleni egy vagy több reorganizációs intézkedés megindításáról. Más rendelkezés hiányában a reorganizációs intézkedéseket a székhely szerinti tagállam törvényeinek, rendeleteinek és eljárásainak megfelelően kell végrehajtani. Az intézkedést elrendelő tagállambeli hatálybalépésüket követően a reorganizációs intézkedések az adott tagállam jogszabályainak megfelelően az egész Európai Unió területén, minden további formaság nélkül, teljes hatállyal bírnak, ideértve a más tagállamokban lévő harmadik személyeket érintő következményeket is, még abban az esetben is, ha a fogadó tagállam vonatkozó szabályai ilyen intézkedéseket nem tesznek lehetővé, vagy azok végrehajtását az adott esetben nem teljesülő feltételekhez kötik.
9.
A 2001/24 irányelv „A felszámolási eljárás megindítása – más illetékes hatóságok tájékoztatása” című 9. cikke a 3. cikkben szereplőkhöz lényegében hasonló szabályokat állapít meg a felszámolási eljárás megindításáról szóló döntés tekintetében.
3. A 2011/77/EU határozat (a továbbiakban: végrehajtási határozat) (
5
)
10.
A végrehajtási határozatot a 407/2010/EU rendelet, (
6
) és különösen annak 3. cikke (3) bekezdése alapján fogadták el. A hivatkozott határozat (1)–(3) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(1)
Írországra jelenleg egyre nagyobb nyomás nehezedik a pénzügyi piacokon, ami az ír államháztartás fenntarthatóságával kapcsolatos aggályok erősödését tükrözi, tekintettel a meggyengült pénzügyi szektornak nyújtott átfogó költségvetési támogatásra. A hazai bankrendszer az ingatlan‑ és építési projekteknek való túlzott kitettsége következtében ezen szektorok összeomlását követően komoly veszteségeket szenvedett el. A gazdaság és a bankszektor jelenlegi válsága drámai hatást gyakorolt az ír államháztartásra is, súlyosbítva a recesszió hatását. Az adóbevételek csökkenése és a ciklikus kiadásoknak a növekvő munkanélküliség miatti emelkedése hozzájárult a magas államháztartási hiányhoz és az adósság meredek emelkedéséhez, a válság előtti kedvező helyzet és a 2008 közepe óta végrehajtott öt fontos költségvetési konszolidációs intézkedéscsomag ellenére. A bankszektornak nyújtott, jelentős tőkeinjekciót tartalmazó támogatások nagyban hozzájárultak az államháztartási egyenleg romlásához. A jelenlegi piaci aggályok elsősorban azt a tényt tükrözik, hogy az ír állam és a bankrendszer fizetőképessége a válságban elválaszthatatlanul összekapcsolódott; ez az ír államkötvények hozamának meredek emelkedését eredményezte, míg a hazai bankrendszer ténylegesen elszigetelődött a nemzetközi piaci finanszírozástól.
(2)
A kormány ellenőrzésén kívül álló, rendkívüli fejlemények által okozott súlyos gazdasági és pénzügyi zavarokra tekintettel az ír hatóságok 2010. november 21‑én hivatalosan pénzügyi támogatást kértek az Európai Uniótól, azon tagállamoktól, amelyek pénzneme az euró, és a Nemzetközi Valutaalaptól [a továbbiakban: IMF], amelynek célja a gazdaság fenntartható növekedésének visszaállításához nyújtandó támogatás, a bankrendszer megfelelő működésének biztosítása, valamint az Unió és az euróövezet pénzügyi stabilitásának megőrzése. 2010. november 28‑án megkötötték a 2010–2013 közötti időszakra vonatkozó átfogó szakpolitikai intézkedéscsomagról szóló technikai megállapodást.
(3)
A Tanácsnak és a Bizottságnak előterjesztett gazdasági és pénzügyi kiigazítási programtervezet [a továbbiakban: program] célja, hogy helyreálljon a pénzügyi piacoknak az ír bankszektorba és az államba vetett bizalma, és visszatérjen a fenntartható gazdasági növekedés. E célok eléréséhez a program három fő elemet tartalmaz: az első a pénzügyi szektorra irányuló stratégia, amely a bankszektor alapvető méretcsökkentését, tőkeáttételének csökkentését és átszervezését tartalmazza, kiegészítve a szükséges mértékű megfelelő újratőkésítéssel. […] Az ír hatóságok e nagyszabású szakpolitikai intézkedéscsomag támogatásához pénzügyi segítséget kérnek az Uniótól és azon tagállamoktól, amelyek pénzneme az euró, valamint kétoldalú kölcsönt az Egyesült Királyságtól, Svédországtól, Dániától és az IMF‑től.”
11.
A végrehajtási határozat 1. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   Az Unió hitelt bocsát Írország rendelkezésére legfeljebb 22,5 milliárd EUR összegben, legfeljebb 7,5 éves átlagos futamidővel.
[…]
(4)   Az első részfolyósításra a hitelmegállapodás és az egyetértési megállapodás hatálybalépésétől függően kerül sor. Bármely ezt követő részfolyósításra az e határozatban és az egyetértési megállapodásban meghatározott általános gazdaságpolitikai feltételek Írország általi teljesítésére vonatkozó, negyedéves bizottsági értékelésétől függően kerül sor, az [Európai Központi Bankkal; a továbbiakban: EKB] folytatott konzultációban.
[…]
(8)   A Bizottság dönt a további részfolyósítások nagyságáról és rendelkezésre bocsátásáról. A Bizottság dönt a részletek nagyságáról.”
12.
A végrehajtási határozat 2. cikke meghatározza, hogy a támogatást a Bizottság kezeli oly módon, hogy az megfeleljen Írország vállalásainak és a tanácsi ajánlásoknak, és meghatározza e felügyelet gyakorlásának módját. A végrehajtási határozat 3. cikke jóváhagyja az ír hatóságok által kidolgozott programot, és kimondja, hogy az egyes részfolyósításokra akkor kerül sor, ha kielégítően végrehajtják a programot, amely többek között a következő intézkedéseket foglalja magában:
„(5)   A pénzügyi szektorba vetett bizalom helyreállítása érdekében Írországnak az egyetértési megállapodásban meghatározottaknak megfelelően kellő mértékű újratőkésítést, gyors tőkeáttétel‑csökkentést és alapos szerkezetátalakítást kell végrehajtania a bankrendszerben. […] Ennek keretében Írország különösen:
a)
szükség esetén intézkedéseket tesz a hazai bankok saját tőke formájában történő megfelelő tőkésítésének biztosítására, annak érdekében, hogy az uniós pénzügyi támogatási program teljes időtartama alatt betartsák az alaptőke (»1. szintű tőke«) arányára vonatkozó minimális tőkekövetelményt (10,5%), miközben tőkeáttétel‑csökkentést hajtanak végre, hogy 2013 végéig elérjék a célul kitűzött 122,5%‑os hitel‑betét arányt;
[…]
(7)   Írország 2011 folyamán, az egyetértési megállapodással összhangban elfogadja az alábbi intézkedéseket:
[…]
g)
a hazai bankok feltőkésítése 2011. július végéig (az Irish LIFE & Permanent esetében a várható eszközértékesítések és kötelezettségkezelési eljárások miatti megfelelő kiigazítástól függően), a 2011. évi a szavatolótőke‑megfelelőségi felülvizsgálat [Prudential Capital Assessment Review; a továbbiakban: PCAR] és a prudenciális likviditási értékelés [Prudential Liquidity Assessment Review; a továbbiakban: PLAR] Central Bank of Ireland által 2011. március 31‑én bejelentett megállapításaival összhangban;
[…]”
B – Az ír jog
13.
A módosított Credit Institutions (Stabilisation) Act 2010 (a hitelintézetek stabilizálásáról szóló 2010. évi törvény; a továbbiakban: törvény) azokra a hitelintézetekre alkalmazandó, amelyek pénzügyi támogatásban részesültek. Azt 2010. december 21‑én fogadták el.
14.
A törvény céljai a 4. szakaszban szerepelnek. Ezek többek között a gazdaság és a pénzügyi rendszerek zavarainak, valamint az Írországban jelen lévő meghatározott hitelintézetek és általában a pénzügyi rendszer stabilitását érintő veszélynek a kezelése; az Írországban jelen lévő hitelintézetek reorganizációjának végrehajtása többek között a programmal összefüggésben; az „érintett intézmények” pénzügyi helyzetének megőrzése vagy helyreállítása.
15.
A törvény 2. szakasza tartalmazza a törvényben használt bizonyos fogalmak meghatározását, ilyen például a „hitelintézet” (az állam területén betétgyűjtésre és egyéb források gyűjtésére, valamint saját nevében hitelnyújtásra felhatalmazott személy) és az „érintett intézmény”. Ez utóbbi az a) albekezdés értelmében olyan Írországban székhellyel rendelkező szerv, amely jelenleg vagy a törvény hatálybalépésének időpontjában engedéllyel rendelkező bank, és amely pénzügyi támogatásban részesült vagy részesül a pénzügyminiszter (a továbbiakban: miniszter) részéről; valamint az f) albekezdés szerint az ilyen szerv részvénytársasága.
16.
A törvény 7. szakasza felhatalmazza a minisztert, hogy úgynevezett utasító végzésre vonatkozó javaslatot terjeszthet elő a High Court elé, azt javasolva, hogy az érintett intézményt utasítsák arra, hogy (meghatározott időtartamon belül) hajtson végre, vagy (meghatározott időtartam alatt) ne hajtson végre valamely cselekményt. Ezt követően a törvény 9. szakasza szabályozza az utasító végzések meghozatalának folyamatát. A következőket írja elő:
„(1)
Az utasító végzésre vonatkozó javaslat tekintetében a 7. szakaszban meghatározott eljárás befejezését követően a miniszter a lehető legrövidebb időn belül kéri a [High] Court másik fél meghallgatása nélkül hozandó végzését (e törvény alkalmazásában: utasító végzés) az utasító végzésre vonatkozó javaslatban szereplő feltételek szerint.
(2)
A [High] Court az (1) bekezdés szerinti beadvány másik fél meghallgatása nélküli elbírálása során, amennyiben meggyőződött arról, hogy teljesültek a 7. szakasz szerinti feltételek, és a miniszter hivatkozott szakasz szerinti indokolása észszerű volt, és nem alapult téves jogalkalmazáson, utasító végzést hoz az utasító végzésre vonatkozó javaslatban szereplő feltételek szerint (vagy a […] megváltozott feltételek szerint).
(3)
Ha az utasító végzésre vonatkozó javaslatban a miniszter kinyilvánította valamely hitelintézet pénzügyi helyzetének megőrzésére vagy helyreállítására irányuló célját, és a [High] Court meggyőződött arról, hogy a miniszter egészében vagy részben e céljának megfelelően terjesztette elő utasító végzésre vonatkozó javaslatát, akkor a [High] Court a vonatkozó utasító végzésében kijelenti, hogy a [2001/24] irányelv alkalmazásában az utasító végzés reorganizációs intézkedésnek minősül.
[…]”
17.
A törvény 11. szakaszának (1) bekezdése kimondja, hogy az érintett intézmény vagy annak bármely tagja beadvánnyal fordulhat a High Courthoz az utasító végzés hatályon kívül helyezése érdekében. A (3) bekezdés szerint a High Court „kizárólag akkor helyezheti hatályon kívül az utasító végzést, ha úgy véli, hogy nem teljesült a 7. szakaszban szereplő feltételek valamelyike, vagy hogy a miniszter 7. szakasz (2) bekezdése szerinti véleménye észszerűtlen, vagy téves jogalkalmazáson alapul”. A (4) bekezdés alapján a High Court abban az esetben, ha megállapítja e jogi hibák valamelyikét, másodlagosan megváltoztathatja az utasító végzést annak hatályon kívül helyezése helyett.
18.
A törvény 47. szakasza előírja azon rendelkezés utasító végzésbe illesztését, amelynek értelmében a miniszter gyakorolhatja az érintett intézmény tagjai által közgyűlésen gyakorolható bármely jogkört.
19.
A törvény 52. szakasza szerint „e […] törvény értelmében hozott bármely olyan végzés, amelyet kimondottan valamely hitelintézet pénzügyi helyzetének megőrzése vagy helyreállítása céljából hoztak meg, a [2001/24] irányelvvel és az annak végrehajtását szolgáló jogszabályokkal összhangban vált ki hatásokat”.
20.
Végül a törvény 53. szakasza kimondja, hogy e törvény rendelkezései és az e törvény alapján hozott végzések az e rendelkezésben felsorolt számos egyéb szabály ellenére alkalmazandók, beleértve a tőketársaságokról szóló ír törvény [Companies Act] rendelkezéseit, kivéve ha a törvény kifejezetten eltérően rendelkezik. Ezen túlmenően a 61. szakasz értelmében lényegében az utasító végzés meghozatalát nem lehet úgy értelmezni, hogy azt hibás teljesítésnek minősítsék.
II – A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
21.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint az ILP írországi hitelintézet. A releváns időszakban az ILP volt az Irish Life Group (a továbbiakban: Irish Life) tulajdonosa, amely csoport magában foglalta az Irish Life Assurance plc‑t és az Irish Life Investment Managers Ltd‑t.
22.
Az ILPGH írországi részvénytársaság, a High Court által 2010 januárjában jóváhagyott megállapodásrendszer alapján jött létre. (
7
) Valamennyi releváns időszakban olyan részvénytársaság volt, amelynek 100%‑os részesedése volt az ILP‑ben. Az ILPGH nem rendelkezett egyéb eszközzel és nem hitelintézet, nem is volt az a releváns időszak folyamán.
23.
Az alapeljárás felperesei (a továbbiakban együtt: felperesek) az ILPGH részvénytársaság tagjai és részvényesei. G. Dowling, P. McManus és P. Skoczylas önálló részvényesek. P. Skoczylas egy ideig igazgató is volt az ILPGH‑ben, miután megválasztották az ILPGH 2011. július 20‑án tartott rendkívüli közgyűlésén (a továbbiakban: rendkívüli közgyűlés). A Scotchstone Capital Fund Limited a P. Skoczylas tulajdonában álló társaság, és ugyancsak az ILPGH részvényese.
24.
2008‑tól kezdődően az ILP más ír bankokkal együtt egyre inkább állami és uniós pénzügyi támogatásokra támaszkodott. Ahogyan telt az idő, és nem csillapodott teljes mértékben a vonatkozó évek pénzügyi zavara, az ír kormány bankok támogatására irányuló erőfeszítései nem voltak elegendőek a piacok arról való meggyőzéséhez, hogy a bankok életképesek, vagy hogy az állam továbbra is képes támogatni azokat. 2010 végére nyilvánvalóvá vált, hogy súlyos veszély fenyegeti az állam pénzügyi stabilitását, jelentős részben az állam bankok felé fennálló kötelezettségvállalásai miatt. Az állam körülbelül 26 milliárd euró összegben nyújtott betétgaranciát az Irish Life tekintetében.
25.
A programmal összefüggésben 2010 novemberében az ír állam kötelező erejű jogi kötelezettségvállalást jelentett be az Európai Bizottsággal, az EKB‑val és az IMF‑fel szemben, beleértve az arra irányuló kötelezettségvállalást, hogy újratőkésíti az életképes ír bankokat. A program részeként Írország Központi Bankja vállalta, hogy elvégez egy PCAR és egy PLAR értékelést, és az eredmények alapján meghatározza a bankok tőkeszükségletét. Az eredményeket 2011. március 31‑én tették közzé. Írország jogi kötelezettséget vállalt az értékelések szerinti újratőkésítés 2011. július 31‑ig való végrehajtására.
26.
Ezt követően Írország Központi Bankja mint független szabályozó hatóság utasította az ILP‑t szabályozói tőkéjének 4 milliárd eurós felemelésére. Ez az utasítás kötelező volt az ILP számára, és nem képezhette jogi felülvizsgálat tárgyát.
27.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy megállapította, hogy minden valószínűség szerint a) a szükséges tőkét nem lehetett magánbefektetőktől beszerezni; b) a szükséges tőkét nem lehetett a korábbi részvényesektől beszerezni; és c) a határidőre való újratőkésítés elmaradása az ILP összeomlásához vezetett volna a betétesek bankostroma, az engedélye visszavonása, a különböző értékpapírok visszafizetésére irányuló felhívás, a rendkívüli likviditási segítségnyújtás szerinti támogatás megvonása vagy e lehetőségek kombinációja miatt. Egy ilyen összeomlás ezen túlmenően d) valószínűleg a részvényesek számára a részvények értékének teljes elvesztését eredményezte volna.
28.
A High Court álláspontja szerint továbbá e) az ILP összeomlása valószínűleg rendkívüli, kedvezőtlen következményekkel járt volna az ír államra nézve a bankostrom és a körülbelül 26 milliárd euró összegű állami garanciavállalás azt követő igénybevétele, a többi bankra gyakorolt dominóhatás, az állam Program szerinti támogatásának a feltételek nemteljesítése miatti teljes vagy részleges visszavonása, az EUM‑Szerződés értelmében kirótt szankciók vagy e lehetőségek kombinációja miatt. Az államot érintő kedvezőtlen következmények valószínűleg f) súlyosbították volna a többi tagállam és az Európai Unió pénzügyi stabilitását fenyegető veszélyt. Az állam újratőkésítésbe való befektetésre irányuló döntéseit jogi kötelezettségvállalásainak teljesítése keretében, és az állam pénzügyi rendszerének, az állam polgárainak és az Európai Unió polgárainak érdekében hozták meg.
29.
Az állam úgy határozott, hogy az ILP újratőkésítését a pénzügyminiszter 2,3 milliárd euró összegű törzsrészvény jegyzésével, 0,4 milliárd euró feltételes tőkével, valamint egy 1,1 milliárd eurós „rendelkezésre állási” befektetéssel hajtja végre. A részvényenként fizetendő ár 0,06345 euró volt, amely 10%‑kal volt alacsonyabb a 2011. június 23‑án érvényes piaci középárnál. A 2,3 milliárd euróért cserébe kibocsátandó részvények számának kiszámítása azt eredményezte, hogy a miniszter megszerezte a társaság 99,2%‑át. A High Court álláspontja szerint g) az aznapi részvényár a felperesek érvelésével ellentétben nem hamis piac eredménye volt. A részvényár számos megelőző évben csökkent, és drasztikusan esett a PLAR és a PCAR eredmények közzétételekor. Valószínű, hogy ez azért volt így, mert a piac kételkedett az ILP arra vonatkozó képességében, hogy a befektetők számára vonzó módon tudja megvalósítani a szükséges újratőkésítést.
30.
Az Európai Bizottság az állami támogatásról szóló szabályok értelmében jóváhagyta az ILP állami befektetésekkel való megmentését és újratőkésítését. (
8
) A műveletet az illetékes nemzeti hatóság is jóváhagyta a 2004/25/EK irányelv (
9
) alkalmazásában.
31.
A miniszter javaslatát támogatta az ILP igazgatótanácsa, amely megállapította, hogy az ILP‑nek nem volt más választása a szükséges újratőkésítés megvalósítására. A rendkívüli közgyűlést arra tekintettel hívták össze, hogy meghozzák a szükséges határozatokat. A közgyűlés azonban nem fogadta el a javaslatot, hanem fel kívánta kutatni a szükséges tőke előteremtésére alkalmas egyéb lehetőségeket, és az igazgatótanácsot utasította arra, hogy kérje az újratőkésítés határidejének meghosszabbítását.
32.
Sem a miniszternek, sem Írország Központi Bankja elnökének nem állt szándékában ilyen meghosszabbítás, amelyhez, tekintettel a határidő alapjára, szükség lett volna az Európai Tanács, a Bizottság, az EKB és az IMF egyetértésére. Ezért a miniszter 2011. július 25‑én utasító végzésre vonatkozó javaslatot készített a törvény rendelkezései alapján. Írország Központi Bankjának elnöke közölte álláspontját, amely támogatta az utasító végzésre vonatkozó javaslatot, mint amely elérheti a törvényben meghatározott célkitűzéseket. A társaság igazgatótanácsának elnöke tájékoztatta a minisztert arról a levélről, amelyet a rendkívüli közgyűlést követően írt, kiemelve az eltérő véleményen lévő részvényesek álláspontját.
33.
Az utasító végzésre vonatkozó javaslatot 2011. július 26‑án készítették el és hagyta azt jóvá a High Court a másik fél meghallgatása nélkül (a továbbiakban: utasító végzés), amellyel a miniszter megszerezte az ILPGH forgalomba hozott részvényeinek 99,2%‑át. Ezért a társaság részvényeit törölni kellett Írország és az Egyesült Királyság terméklistájáról. 2011. augusztus 3‑i kérelmükkel a felperesek azt kérték, hogy a High Court a törvény 11. szakasza alapján helyezze hatályon kívül az utasító végzést. A miniszter által javasolt intézkedések szükségességével, észszerűtlen vagy téves jogalkalmazáson alapuló voltával kapcsolatos kételyei miatt a High Court 2014. december 2‑án felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)
A [második irányelv] minden körülmény között – beleértve a jelen ügyben szereplő körülményeket is – kizárja‑e a [törvény] 9. szakasza szerinti utasító végzés meghozatalát a miniszter azon véleménye alapján, hogy arra szükség van, ha az ilyen végzés eredményeként valamely társaságban a közgyűlés jóváhagyása nélkül kerül sor tőkeemelésre, a közgyűlés jóváhagyása nélkül úgy bocsátanak ki új részvényeket, hogy azokat felkínálták volna elővásárlásra a korábbi részvényesek számára, a közgyűlés jóváhagyása nélkül kerül sor a társaság részvényei névértékének csökkentésére, és a közgyűlés jóváhagyása nélkül ennek érdekében módosítják a társaság létesítő okiratát és alapszabályát?
2)
Sérti‑e az uniós jogot a [törvény] 9. szakasza szerinti utasító végzés High Court általi meghozatala a [társaság] és a [bank] tekintetében?”
34.
Írásbeli észrevételeket nyújtottak be a felperesek, az ILP, az ILPGH, Írország, az olasz és a ciprusi kormány, valamint a Bizottság. A 2016. április 19‑i tárgyaláson szóbeli észrevételt terjesztettek elő a felperesek, az ILP, az ILPGH, Írország és a Bizottság.
III – Értékelés
A – Bevezető megjegyzések
35.
A pénzügyi válság nem csupán számos országspecifikus ítélet Bíróság általi meghozatalát eredményezte. (
10
) Ösztönözte továbbá a nehéz helyzetben lévő hitelintézetek megmentését célzó intézkedések elfogadásával összefüggő bírósági eljárások indítását. (
11
) Ezek az intézkedések tipikusan megkövetelték a „terhek megosztását” annak érdekében, hogy először is csökkentsék az állami pénzügyi hozzájárulások összegét, másodszor pedig hogy visszatartsanak a kockázatos üzleti vállalkozások megfontolásától (az úgynevezett erkölcsileg veszélyes magatartástól). Nem vitatott, hogy az alapeljárás ilyen intézkedésekkel foglalkozik.
36.
A szóban forgó ügyben nem vitatott először is az, hogy a második irányelvet főszabály szerint az ILP‑hez és az ILPGH‑hoz hasonló társaságokra kell alkalmazni, másodszor pedig hogy az ILP nehéz gazdasági helyzetben volt, és követnie kellett Írország Központi Bankjának utasítását. A felperesek sokkal inkább a miniszter által meghozott intézkedések jogszerűségét vitatják. Álláspontjuk szerint lényegében elképzelhetők lettek volna más, kevéssé megterhelő intézkedések, amelyekhez nem lett volna szükség az ILPGH közgyűlése jóváhagyásának megkerülésére, amely álláspontjuk szerint sérti a második irányelv 8., 25. és 29. cikkét.
37.
A felperesek fő érve ugyanis az, hogy nem az ILPGH, hanem az ILP a hitelintézet. Azzal érvelnek, hogy az ír gazdaság pénzügyi stabilitásának a fenntartása érdekében a miniszternek az ILP‑re lehetett és kellett volna korlátoznia a beavatkozása terjedelmét ahelyett, hogy a High Court felé fordul azzal a kérelemmel, hogy a vitatott intézkedések oroszlánrészét irányítsa az ILPGH felé. Álláspontjuk szerint az ILPGH egyszerűen egy részvénytársaság, tőkéje elkülönül az ILP‑étől, nem kötelezi Írország Központi Bankjának utasítása, és e tekintetben nem felelős az ILP tevékenységeiért és mulasztásaiért.
38.
A High Court által előterjesztett első kérdés megválaszolásához nem kell válaszolni erre az érvre. Mégis, mivel a High Court alapeljárásban meghozandó döntése szempontjából hasznosnak tűnik, az első kérdésre adandó választ álláspontom szerint kiegészítő második kérdés megválaszolása során részletesebben megvizsgálom ezt az érvet. Indítványomat tehát a két kérdésre adott együttes válasszal zárom.
B – Az első kérdés
1. Előzetes észrevételek
39.
Az első kérdést általánosan fogalmazták meg, nem csak az alapeljárás körülményeire hivatkozik. Ebből arra következtetek, hogy a High Court elsősorban elvi választ vár a Bíróságtól. Ezzel összhangban, értelmezésem szerint a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében azt kérdezi, hogy a második irányelv 8., 25. és 29. cikkének helyes értelmezése esetén a hivatkozott rendelkezésekkel ellentétes‑e az olyan tagállami jog, amely szerint a gazdaság és a pénzügyi rendszerek zavarainak és az e tagállamban jelen lévő meghatározott hitelintézetek és általában a pénzügyi rendszer stabilitását érintő veszélynek a kezelése érdekében, valamint a többi tagállamot érintő dominóhatás kockázatának minimalizálása érdekében a bíróság érvényesen hozhat olyan utasítást a hivatkozott irányelv hatálya alá tartozó olyan részvénytársasággal összefüggésben, amely rendszerszintű fontossággal bír a hivatkozott tagállam gazdaságában, és amely magától nem tud eleget tenni a pénzügyi intézmények pénzügyi felügyeletére vonatkozó, a hivatkozott tagállam által megállapított szabályozói követelményeknek, hogy a kormány a közgyűlés hozzájárulása nélkül vegye át felette az irányítást.
40.
Következésképpen megismétlem, hogy a szóban forgó kérdés vezérfonala a kormány arra irányuló hatáskörének határaira irányul, hogy válsághelyzetben átvegyen valamely, a gazdaság egyik tartóoszlopát jelentő, nehéz helyzetben lévő hitelintézetet. Ebben az esetben a szóban forgó határt az a jog jelenti, amelynek alapján a közgyűlés részvényesei az uniós jog – konkrétan a második irányelv 8., 25. és 29. cikke – értelmében megvétózhatják az ilyen átvételt.
2. A Bíróság döntését segítő általános megközelítés
41.
Ahogyan a jelen indítványom bevezetőjében említettem, úgy hiszem, hogy a Bíróságnak követnie kell a Kotnik és társai ügyre vonatkozó indítványomban (
12
) javasolt megközelítést. Az az ügy is többek között a nehéz helyzetben lévő pénzügyi szektorba való állami beavatkozás uniós társasági jogi szabályok által megszabott határaival foglalkozott, igaz, az állami támogatáson keresztül. A lenti 44–51. pontban bemutatom a hivatkozott ügyet, valamint azt, hogy miért hasonít a szóban forgó ügyhöz.
42.
Ezt megelőzően azonban emlékeztetek egy alapelvre: a részvénytársaságoknak a belső piac egyik sarokkövét jelentő független jogalanyiságára és különösen az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 54. cikk második bekezdésében megjelenő letelepedés szabadságára. (
13
) Önmagában a tény, hogy valamely részvénytársaság pénzügyi nehézségekbe ütközhet, nem igazolja a részvényesek második irányelv szerinti jogainak figyelmen kívül hagyását. (
14
) Ez minden céljától megfosztaná a második irányelv 17. cikkét. (
15
)
43.
Mindezek alapján egyértelműen el kell utasítani az ILP, az ILPGH és Írország által felhozott érvet, miszerint az EUMSZ 65. cikk (1) bekezdésének b) pontja igazolja a második irányelvtől való, a pénzügyi szervezetek prudenciális felügyelete miatti eltérést, és hogy emellett a Bíróság elismerte, hogy a nemzeti pénzügyi szektor tekintélye alapjában véve igazolhatja a mozgás szabadságának korlátozását. (
16
) Valóban, ha valamely területet uniós szinten kimerítő jelleggel harmonizáltan szabályoztak, a nemzeti intézkedéseket a harmonizációs intézkedés rendelkezései, nem pedig az elsődleges jog alapján kell megítélni. (
17
) Ezen túlmenően úgy tűnik, hogy a Bíróság már megvizsgált és elutasított egy hasonló érvet. (
18
)
44.
Így, ahogyan lényegében már kifejtettem a Kotnik és társai ügyre vonatkozó indítványom (
19
) 93–121. pontjában, és amelyre részletesen hivatkozom, nem értek egyet a felperesek azon érvével, hogy a második irányelv megtiltja a tagállamoknak sürgős intézkedések meghozatalát a területükön a pénzügyi stabilitás megőrzése, és a dominóhatás kockázatának csökkentése érdekében. Különösen osztom a High Court által előadott azon kételyeket, (
20
) hogy az általam Pafitis ítélkezési gyakorlatként hivatkozott ítéletek (
21
) felhatalmazást nyújtanak a második irányelv felperesek általi értelmezésére, mégpedig a fent hivatkozott indítványban kifejtett okokból:
45.
Először is a Kotnik és társai ügyhöz hasonlóan, kevés lenne azt állítani, hogy a Pafitis ítélkezési gyakorlat alapjául szolgáló körülmények ténybeli szempontból nagyban eltérnek a Bíróság előtt jelenleg folyamatban lévő ügyektől. Amint ugyanis a tárgyaláson is elhangzott, a Pafitis és társai ítélet (
22
) 57. pontjában annak elismerése mellett, hogy – a hivatkozott ügyben fennálló körülmények esetén – a második irányelvet továbbra is alkalmazni kell a „rendes reorganizációs intézkedésekre”, a Bíróság nem foglalt állást a rendkívülinek minősülő reorganizációs intézkedések tekintetében.
46.
Másodszor a második irányelv, és különösen 25. cikkének alapvető célja valójában a részvénytársaság különböző szerveinek (és az egyes részvényeseknek) a hatáskörei közötti egyensúly fenntartása, különösen azok összeütközése esetén, (
23
) nem pedig a tagállamok abban való megakadályozása, hogy ilyen társaság vonatkozásban beavatkozzanak valamely esetleges dominóhatással járó súlyos gazdasági zavar kezelése érdekében. Ugyanis maga az irányelv tartalmazza, hogy a tagállamok súlyos és közvetlen veszély elkerülése érdekében elfogadhatnak olyan jogszabályt, amely ellentétes a közgyűlés hatásköreivel. (
24
)
47.
Végül, ami ez utóbbit illeti, a pénzügyi és monetáris kérdésekben az európai együttműködés és integráció jelenlegi állása, ahogyan azt Írország helyesen megjegyezte, drámai módon kibontakozott a hivatkozott ítéletek meghozatala óta – elsődleges (
25
) és másodlagos jogi (
26
) szempontból egyaránt. Alapvetően ezen okok miatt nem kell a Bíróságnak szigorúan tartania magát a jelen ügyben a Pafitis‑ügyben rögzített ítélkezési gyakorlathoz.
48.
Ezen túlmenően álláspontom szerint a szóban forgó kérdés nem vet fel a Kotnik és társai ügyben felmerültektől lényegesen eltérő kérdéseket.
49.
Egyértelmű, hogy a Kotnik és társai ügyben szereplő tényállás nem azonos az alapügy tényállásával. Míg a Kotnik és társai ügy „feltőkésítési” intézkedés meghozatalával foglalkozott jegyzett tőkével, hibrid pénzügyi eszközökkel és alárendelt kölcsönnel összefüggésben, addig a szóban forgó ügyben az utasító végzés többek között alaptőke–emelésről rendelkezett. Mindazonáltal az ILPGH alaptőkéjének jelentős emelése és a részvényesek jegyzésre vonatkozó elővásárlási joga gyakorlásának lehetetlensége az alapügyben azzal az együttes hatással járt, hogy a jelenleg a részvények kevesebb mint 1%‑ával rendelkező eredeti részvényeseket megfosztotta attól a befolyástól, amelyet egyébként részvényeik biztosítottak volna számukra, más szóval gyengítette jogaikat. Ezért az utasító végzés de facto egy tehermegosztási intézkedést is magában foglal. (
27
)
50.
Ezen túlmenően az is igaz, hogy a Kotnik és társai ügy elsősorban az állami támogatásról szóló joggal foglalkozik, nem pedig az uniós társasági joggal. Az abban az ügyben előterjesztett ötödik kérdéssel azonban az Ustavno sodišče (szlovén alkotmánybíróság) arra kereste a választ, hogy a bankszektor állami támogatásáról szóló bizottsági közlemény (
28
) sérti‑e a második irányelv átdolgozott változatát, azaz a 2012/30 irányelvet (amely álláspontom szerint nem így van). Annak érdekében, hogy hasznos választ lehessen adni, megállapítottam, hogy a hivatkozott kérdés tág értelmezése magában foglalja annak további vizsgálatát, hogy azon nemzeti rendelkezések, amelyek a bankokról szóló közleményben előírt tehermegosztási intézkedések elfogadásával a nemzeti központi bankot bízzák meg, összeegyeztethetők‑e a hivatkozott irányelvvel. A hivatkozott indítványban arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy e tágabban értelmezett kérdésre adandó válasznak annak kell lennie, hogy az adott ügyben szereplő körülmények között az ilyen rendelkezések nem összeegyeztethetetlenek a 2012/30/EU (
29
) irányelvvel.
51.
Úgy látom tehát, hogy a Kotnik és társai ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésben és a jelen ügyben felmerült problémakörök nagymértékben azonosak. Ennek megfelelően mindkét üggyel azonos megközelítés mentén kell foglalkozni.
3. Az alapügyet jellemző sajátosságok
52.
A fenti 44. pontban bemutattam azt az általános megközelítést, amelyet a Bíróságnak célszerű figyelembe vennie a szóban forgó ügy eldöntése során. Most annak bizonyos különös jellemzőit szeretném kiemelni.
a) Az újratőkésítés pénzügyi és gazdasági összefüggései
53.
Az újratőkésítés pénzügyi és gazdasági összefüggései tekintetében aligha lehet kétséges, hogy azok kivételesek voltak, és nem csupán nemzeti szempontból nézve. Valójában annyira kivételesek voltak, hogy a Tanács a végrehajtási határozatban (lásd különösen annak (2) preambulumbekezdését) elismerte, hogy azok indokolják a program elfogadását. A Bizottság egyetértett, az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján jóváhagyva az ILP megmentését és szerkezetátalakítását célzó, az ír gazdaság komoly zavarának megszüntetésére szolgáló állami támogatási intézkedéseket (lásd a fenti 30. pontot). E határozatok egyikét sem kifogásolták, az azokban kifejtett politikai értékelés tehát végleges.
54.
Mindezek alapján a Bíróság elismerten – és helyesen – rögzítette a Pafitis ítélkezési gyakorlatban, hogy önmagában az a tény, hogy belföldön„különösnek” vagy „kivételesnek” minősítik a nemzeti szabályokat, nem igazolja a második irányelv szabályaitól való eltérést. (
30
) Ezt az állítást mindazonáltal nem szabad félreértelmezni és kiterjeszteni az alapügyben szereplőhöz hasonló, nemzetközi vetületű helyzetre.
55.
Mindezek alapján be kell vallanom, hogy óvatosabb vagyok azzal az érvvel, hogy az uniós jog kötelezte Írországot a megvalósított újratőkésítésre. Ezzel érvel az ILP, az ILPGH és Írország a szóban forgó ügy Pafitis ítélkezési gyakorlattól való jobb megkülönböztethetősége érdekében. A végrehajtási határozat 3. cikke (5) bekezdésének a) pontja szerint valóban egyetértés volt abban, hogy Írország intézkedéseket tesz a hazai bankok saját tőke formájában történő megfelelő tőkésítésének biztosítására, annak érdekében, hogy az uniós pénzügyi támogatási program teljes időtartama alatt betartsák az alaptőke arányára vonatkozó minimális tőkekövetelményt, miközben tőkeáttétel‑csökkentést hajtanak végre, hogy elérjék a célul kitűzött hitel‑betét arányt. A 3. cikk (7) bekezdésének g) pontja szerint továbbá Írországnak fel kellett tőkésítenie a hazai bankokat 2011. július végéig, az ILP esetében a várható eszközértékesítések miatti megfelelő kiigazítástól függően, a PLAR és a PCAR értékeléssel összhangban. A végrehajtási határozat azonban nem rendelkezett arról, hogy Írország az utasító végzésben előírt módon hajtsa végre az újratőkésítést. Ezt a kérdést egyedül Írországnak kellett eldöntenie. Más szóval, az uniós jog nem írta elő, hogy a High Court hozza meg az utasító végzést.
56.
Ezen túlmenően az újratőkésítési „kötelezettség” az Írország saját kérésére biztosított támogatási programmal járó pénzügyi támogatás ellentételezésének részét képezte. A végrehajtási határozat 1. cikkének (4) bekezdése és 3. cikkének (2) bekezdése szerint ugyanis egyszerűen a támogatás feltételét képezte a hazai bankok, közöttük az ILP újratőkésítése. Ezzel összefüggésben, ahogyan azt a Bizottság helyesen kiemelte a tárgyaláson, a végrehajtási határozat végső soron az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdésén alapul, amely rendelkezés „feltételek mellett” nyújtott „pénzügyi támogatásokat” említ, és nem hatalmazza fel az Európai Uniót kötelező gazdaságpolitikai célkitűzések meghatározására. (
31
)
57.
Nem nyilvánvaló tehát, hogy az Európai Unió egyoldalúan kötelezettséget állapított meg. Ugyanezen okból nem kell vizsgálni, hogy az olasz kormány érve szerint a 407/2010 rendelet és hasonlóképen a végrehajtási határozat lex specialis‑nak minősül‑e a második irányelvhez képest.
b) A vitatott intézkedés jellege
58.
Egy másik, általam kiemelni kívánt kérdés az utasító végzés jellege. A hivatkozott végzést a törvényben meghatározott eljárás alapján a High Court, azaz egy pártatlan és független szerv hozta. Bírói határozat. Ez is megkülönbözteti a szóban forgó ügyet a Pafitis ítélkezési gyakorlattól. Azokban az ügyekben az illetékes miniszter önállóan határozott az alkalmazandó jogszabály alapján arról, hogy a hivatkozott jogszabályban meghatározott rendszer alá vonja‑e a nehéz pénzügyi helyzetben lévő vállalkozásokat. A miniszter át is irányíthatta az érintett vállalkozásokat az azok szerkezetátalakításával megbízott olyan vállalkozáshoz, amelynek tőkéjét teljes mértékben az állam jegyezte, és jóváhagyhatta a hivatkozott vállalkozás azon határozatát, amellyel emelte az érintett vállalkozások tőkéjét. A hivatkozott ügyek tehát jellegzetesen a részvénytársaság autonómiájába való korlátlan kormányzati beavatkozással foglalkoztak.
59.
További megjegyzések szükségesek azzal összefüggésben, hogy az utasító végzést bírósági szerv hozta. A második irányelv ténylegesen elismeri a bírósági határozatok fontosságát és jelentőségét, és több helyen (
32
) hivatkozik azokra. Különösen a második irányelv 30. cikke szerint a jegyzett tőke leszállítását nem kell a közgyűlés elé terjeszteni, ha ezt bírósági határozat rendeli el. E tekintetben érvelhetnénk azzal, hogy az igazságszolgáltatás függetlensége még távolabb helyezi azokat bizonyos más olyan szabályozók függetlenségétől, amelyek nem felelnek a nemzeti kormányok előtt, egyértelműen mégsem immunisak a politikai megfontolásokra. (
33
)
60.
A felperesek most az ír bíróságok számos ítéletére (
34
) hivatkozva úgy vélik, hogy az utasító végzés nem bírósági határozat, hanem lényegében ideiglenes jellegű közigazgatási határozat.
61.
Ezzel nem értek egyet.
62.
Először is a felperesek által hivatkozott határozatok többek között az utasító végzés törvény 11. szakasza szerinti hatályon kívül helyezése iránti kérelemmel összefüggésben az ír jog alapján alkalmazandó felülvizsgálat mértékének a megállapításával kapcsolatban születtek. Mivel az utasító végzést bírósági, és nem közigazgatási szerv hozta, kizártnak tűnt, hogy a közigazgatási aktusok bírói felülvizsgálatakor rendszerint alkalmazott mértéket használják. Ez a nemzeti jogi kérdés azonban nem változtat azon, hogy a második irányelv szempontjából bírósági határozatról van szó.
63.
Másodszor az a tény, miszerint az utasító végzést másik fél meghallgatása nélkül hozták, vagy hogy a törvény 11. szakasza szerinti eljárásban hatályon kívül helyezhető, olyan ír eljárási jogi kérdés, amelynek nincs jelentősége a második irányelv értelmezése vonatkozásában. Hozzáteszem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy a miniszter nem mulasztotta el nyíltan a High Court elé terjeszteni a rendkívüli közgyűlés részvényeseinek többsége által képviselt álláspontot.
64.
Végül, de nem utolsósorban, a felperesek álláspontja arra utal, hogy az ír bíróságok tartalmának megvizsgálása nélkül, vakon jóváhagyták a miniszter utasító végzésre irányuló javaslatát. Ez az elképzelés nem tartható fenn.
65.
A második irányelv alkalmazásában az utasító végzés tehát bírósági határozat, nem pedig egyszerű közigazgatási intézkedés.
c) A 2001/24 irányelv jelentősége
66.
Írország az ILP és az ILPGH támogatásával azzal érvel, hogy az utasító végzés a 2001/24 irányelv 2. cikke szerinti „reorganizációs intézkedés”. Azt az álláspontot képviselve, hogy a 2001/24 irányelv lex posterior et specialis a második irányelvhez képest, az ír kormány azzal érvel, hogy az ilyen intézkedés megsemmisíti a részvényesek második irányelv által biztosított jogait.
67.
A Kotnik és társai ügyre vonatkozó indítványomban (
35
) megállapítottam, hogy a „reorganizációs intézkedésnek” három együttes feltételnek kell eleget tennie: i. az intézkedést a tagállamok illetékes közigazgatási és igazságügyi hatóságainak kell meghozniuk; ii. célja a hitelintézetek pénzügyi helyzetének megőrzése vagy helyreállítása; és iii. potenciálisan érintenie kell harmadik személyek jogait. Úgy tűnik, hogy az utasító végzés eleget tesz e követelményeknek. (
36
)
68.
Nem látom azonban kötelező álláspont szükségességét azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a 2001/24 irányelv felülírja‑e a második irányelv rendelkezéseit. Mivel az előbbit sok évvel az utóbbi után fogadták el, elegendő azt a kérdést feltenni, hogy akkor a 2001/24 irányelv miért nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely kifejezetten az elsőbbségét állapítaná meg a második irányelvhez képest. (
37
)
69.
Ezen túlmenően a két irányelv jogalapja eltér egymástól, (
38
) és személyi hatályuk is eltérő (a második irányelvet a részvénytársaságokra kell alkalmazni, a 2001/24 irányelvet pedig hitelintézetekre). Célkitűzéseik is eltérnek: míg a második irányelv célja „a társaságok részvényesei és hitelezői minimális egyenértékű védelmének biztosítása” (
39
), addig a Bizottság érvelésével összhangban a 2001/24 irányelv, amint az a (6) preambulumbekezdéséből kitűnik, pusztán a nemzeti reorganizációs és felszámolási intézkedések kölcsönös elismerési rendszerét vezeti be, anélkül hogy az e területre vonatkozó nemzeti jogszabályok összehangolására törekedne. (
40
) Nem világos tehát számomra, hogy miért lenne ellentétes egymással a két jogszabály.
70.
Ellenkezőleg, számomra úgy tűnik, hogy a két irányelv kiegészíti egymást. Egyrészt a Pafitis és társai ítélet (
41
) egyértelművé tette, hogy a második irányelv főszabály szerint részvénytársaságokra alkalmazandó, azok hitelintézeti jogállásától függetlenül. Másrészt a 2001/24 irányelv nem foglalkozik a részvényesek jogaival. Ugyanis a 2001/24 irányelv (8) preambulumbekezdésével összhangban „bizonyos intézkedéseket, különösképpen azokat, amelyek […] a részvényesek jogait érintik, nem szükséges ebbe az irányelvbe foglalni ahhoz, hogy azok hatályosak legyenek a tagállamokban, amennyiben a nemzetközi magánjog előírásai alapján a székhely szerinti tagállam törvényeit kell alkalmazni”. Ezzel összhangban a (10) preambulumbekezdés pontosítja, hogy „[a 2001/24] irányelv alkalmazásában [a] részvényese[k] ilyen minőségükben nem tekinthetőek harmadik személynek”.
71.
Ez arra ösztönöz, hogy egyetértsek a ciprusi kormány érvelésével, amelyben lényegében azt fejti ki, hogy az uniós jog egységességének és koherenciájának megőrzése érdekében mindkét irányelvet összehangoltan kell értelmezni.
72.
E tekintetben számomra úgy tűnik, hogy a legkoherensebb értelmezés szerint először is a részvényesek jogait érintő reorganizációs intézkedéseket nem a 2001/24 irányelv, hanem a székhely szerinti állam joga – a jelen esetben az ír jog, különösen a törvény – szabályozza, és másodszor, ahogyan a fenti 58. és 59. pontban kifejtettem, a második irányelv ennek részeként elismeri a bírósági határozatok autoritását.
4. Záró megjegyzések
73.
Mindezek alapján úgy vélem, hogy a szóban forgó ügy ugyanazokat a kérdéseket veti fel, mint a Kotnik és társai ügy, ezért azokat nagymértékben hasonlóan kell kezelni. Az alapügy körülményei megerősítik ezt.
74.
A felperesek azt állítják, hogy ebben az esetben a Bíróságnak a jogbiztonság elvével ellentétes módon visszaható hatállyal el kell térnie ítélkezési gyakorlatától.
75.
Ez a kritika teljes mértékben alaptalan.
76.
Először is az ilyen álláspont nem veszi figyelembe az egyrészt az ítélkezési gyakorlat egyértelműsítése vagy pontosítása, és másrészt annak meghaladása közötti különbséget (a Bíróság kifejezetten jelzi, hogy mikor áll szándékában eltérni az ítélkezési gyakorlatától (
42
)). A szóban forgó ügy nem biztosít lehetőséget a Pafitis ítélkezési gyakorlat meghaladására – ellenkezőleg, alapvetően megerősíteni tűnik azt. Egyszerűen lehetőséget teremt a helyzetek és az irányadó ítélkezési gyakorlat megkülönböztetésére.
77.
Másodszor a visszaható hatályú alkalmazás tekintetében elegendő megállapítani, hogy a felpereseknek e tekintetben igazuk van. Ez azonban a Szerződésekkel létrehozott előzetes döntéshozatali mechanizmus sajátos jellemzője, amely nem sérti a jogbiztonságot. (
43
) Mindenesetre nem érkezett az ítélet időbeli hatályának korlátozására irányuló kérelem, és a Bíróság vélhetően nem is adna helyt annak. (
44
)
78.
Alapvetően tehát azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ adja, hogy a második irányelv 8., 25. és 29. cikkének helyes értelmezése esetén e rendelkezések nem zárják ki az olyan tagállami jogszabályokat, amelyekkel összhangban a gazdaság és a pénzügyi rendszerek zavarainak és az e tagállamban jelen lévő meghatározott hitelintézetek és általában a pénzügyi rendszer stabilitását érintő veszélynek a kezelése, valamint a többi tagállamot érintő dominóhatás kockázatának minimalizálása érdekében a bíróság elrendelheti a hivatkozott irányelv hatálya alá tartozó olyan részvénytársasággal összefüggésben, amely rendszerszintű fontossággal bír a hivatkozott tagállam gazdaságában, és amely magától nem tud eleget tenni a pénzügyi intézmények pénzügyi felügyeletére vonatkozó, a hivatkozott tagállam által megállapított szabályozói követelményeknek, hogy a kormány a közgyűlés hozzájárulása nélkül vegye át felette az irányítást.
79.
Azonban foglalkoznom kell még az ügy sajátosságaival. Ez az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre adandó válaszom tárgya.
C – A második kérdés
80.
Második kérdésével a High Court azt szeretné megtudni, hogy az utasító végzés „sérti‑e az uniós jogot”.
81.
Ez a tömör kérdés közvetlen és lényegre törő. Mégis számos formai kérdést vet fel.
1. A Bíróság hatásköre és a kérdés elfogadhatósága
82.
A ciprusi kormány úgy véli, hogy a második kérdés elfogadhatatlan, mivel megfogalmazása nem azonosítja a vizsgálandó uniós jogi rendelkezéseket.
83.
Igaz, hogy a második kérdés szövege csupán az „uniós jogra” hivatkozik.
84.
Felhívom a figyelmet arra, hogy a Bíróságnak nem feladata hivatalból meghatározni az alapügyben esetlegesen releváns uniós jogi rendelkezéseket. Ellenkezőleg, az eljárási szabályzat 94. cikkének c) pontja szerint ez a nemzeti bíróság kötelessége. (
45
)
85.
Úgy vélem továbbá, hogy a második kérdés kétszeresen is problémás lehet a Bíróság hatásköre szempontjából.
86.
Először is a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kéri, hogy a Bíróság alkalmazza az uniós jogot az alapügy tényállására. Ezt a hatáskört az EUMSZ 267. cikk nem ruházza a Bíróságra. (
46
)
87.
Másodszor, a Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárásban nem dönthet a nemzeti szabályozásnak az uniós jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről. (
47
)
88.
Mindezeken túlmenően, jóllehet az előzetes döntéshozatalra utaló végzés kifejezetten nem pontosította a második kérdés első kérdéstől való különbözőségét, értelme mégis elég egyértelműnek tűnik számomra. Míg az első kérdést általánosan fogalmazták meg azt kérdezve, hogy a második irányelv önmagában kizárja‑e a közgyűlés jóváhagyása nélkül elfogadott olyan intézkedést, amely sérti a részvényesek irányelv által biztosított jogait – amely kérdésre nemleges választ javasolok –, addig a második kérdés kifejezetten az alapügy körülményeire kérdez rá. Más szóval a kérdést előterjesztő bíróság vélhetően arra kérdez rá, hogy az uniós jog kizárja‑e az alapügyben végrehajtott módon történő újratőkésítést. Az „uniós jog” kifejezés pontatlansága nem állhat útjába annak, hogy ezt úgy tekintsük, mint amely legalább a második irányelvre utal.
89.
Ezzel összefüggésben a Bíróság következetesen megállapította, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti hatásköre kiterjed arra, hogy az uniós jog értelmezésével kapcsolatban minden olyan szükséges információt megadjon a nemzeti bíróságnak, amely a határozatának meghozatalához hasznosnak bizonyulhat. (
48
)
90.
A Bizottság javaslatához és a fenti 38. pontban kifejtetteknek megfelelően együttes választ javaslok a két kérdésre.
2. Az ügy érdeméről
91.
Itt emlékeztetek arra, hogy az utasító végzéssel Írország a bankjai újratőkésítéséhez nyújtott pénzügyi támogatás feltételét a végrehajtási határozat 3. cikke (5) bekezdésének a) pontja és (7) bekezdésének g) pontja szerint teljesítette. E tekintetben, ahogyan azt a végrehajtási határozat (11) preambulumbekezdése megállapítja, „[a]z uniós pénzügyi támogatás által finanszírozott műveleteknek összhangban kell lenniük az Unió szakpolitikáival és meg kell felelniük az uniós jognak”. Ez nem csupán az egyének által közvetlenül az uniós jogból származtatott pozitív jogokat foglalja magában, hanem az általános uniós jogelveket is, beleértve az alapvető jogokat, amelyeket a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jog végrehajtása során. (
49
) Ezek az általános elvek nemcsak a Charta 17. cikkében szereplő tulajdonhoz való jogot foglalják magukban, (
50
) hanem az arányosság elvét is. (
51
) Ez utóbbi elvnek megfelelően a tagállamoknak különösen olyan eszközöket kell igénybe venniük, amelyek lehetővé teszik a belső jog által követett cél hatékony elérését, ugyanakkor a legkevésbé sértik a szóban forgó uniós jogszabályok célkitűzéseit és elveit. (
52
)
92.
Az utasító végzés törvény 11. szakasza szerinti felülvizsgálata során a High Court feladata annak ellenőrzése, hogy tiszteletben tartják‑e az előző pontban említett elveket, és különösen annak ellenőrzése, hogy az utasító végzés a legkevésbé sérti‑e a második irányelv célkitűzéseit és elveit.
93.
Ezzel összefüggésben a felperesek által az utasító végzéssel szemben felhozott legfőbb kritika (lásd a fenti 37. pontot) érdemel figyelmet. Úgy értelmezem, hogy a kifogásuk nem arra irányul, hogy szükségtelen volt az ILP újratőkésítése, vagy hogy az ír kormány ellenőrzése alá vonta az ILP‑t. Azt kifogásolják, hogy a miniszter átvette az ILPGH feletti ellenőrzést, és ezzel elkobozta az utasító végzés hatálybalépésének napján abban állítólag rendelkezésre álló tőkét.
94.
Sem az előzetes döntéshozatalra utaló végzés, sem az ILP és az ILPGH vagy Írország írásbeli észrevételei nem foglalkoznak kifejezetten azzal, hogy az utasító végzés címzettje miért nem egyedül a bank volt, hanem vele együtt a társaság is. A felperesek azzal érvelnek, hogy részvénytársaságként az ILPGH saját tőkével rendelkezett, amely részvényesei tulajdonában állt, és állítólag 453 millió euró összegű volt az utasító végzés elfogadása előtt. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés egyetlen ezzel foglalkozó pontja az az állítás, miszerint „a társaság befizetett részvénytőkéje nem számított az újratőkésítés részének, és a miniszter nem vette ki azt a társaságból”.
95.
A tárgyalás mindazonáltal segített eloszlatni néhány kétséget e kérdés tekintetében. Írország az ILP és az ILPGH támogatásával előadta, hogy a beavatkozás az ILPGH szintjén „nem jelentett eltérést az ILPGH részvényesei tekintetében. Ha a miniszter az ILP szintjén avatkozott volna be, akkor a részvényesek annak az ILPGH‑nak lennének a 100%‑os tulajdonosai, amely az ILP 0,8%‑át birtokolja, ahelyett, hogy az ILPGH 0,8%‑os arányú részvényesei lennének.” (
53
) A hivatkozott felek továbbra is azt állítják, hogy az utasító végzést az ILPGH‑nak címezték, nem a banknak, hogy biztosítsa Írország számára befektetései visszanyerését, amennyiben feltételezték, hogy az ILPGH – amelyet az ír kormány szerint azóta újra bevezettek a tőzsdére – vonzóbb a leendő vásárlók szemében.
96.
Ezek a megállapítások nagyon fontosak. A fenti 22. pontban említett és az ügyiratok között szereplő megállapodásrendszer is alátámasztja azokat, amelyből kiderül, hogy az ILPGH alaptőkéjét olyan természetbeni hozzájárulással emelték, amely tartalmazta az ILP‑ben fennálló teljes alaptőkét (vagy közelítette azt). Ezen túlmenően, ahogyan azt a High Court kifejtette, az ILPGH nem rendelkezett az ILP‑n kívüli eszközzel. A megállapítások ezért megmagyaráznák a High Court azon véleményét, miszerint „az ILP összeomlása valószínűleg a[z ILPGH] részvényesek teljes vagyonvesztését eredményezte volna”.
97.
E megállapítások helyességét feltételezve el kell utasítani a felperesek azon érvét, hogy az utasító végzés jogellenes. Ugyanis ilyen körülmények között a bank volt és most is a társaság egyetlen eszköze, ami azt jelenti, hogy a bank megszűnése teljesen elértéktelenítette volna a társaság részvényeit, ahogyan arra az előzetes döntéshozatalra utaló végzés utal. Ezért nem látom tehát, hogy ebben az esetben összeütközés állhat fenn a felperesek tulajdonhoz való jogával. Inkább úgy tűnik, hogy a felperesek ezzel a kérelmükkel az ILP és az ILPGH írásbeli észrevételeiben jelzett „jelentős összegű ajándékra” tartanak igényt, amelyet a miniszter nem ajánlott fel számukra a közgyűlésen vagy azt követően.
98.
Ez arra késztet továbbá, hogy szükségtelen megvizsgálnom a második irányelv 8., 25. és 29. cikke esetleges megsértésének jogkövetkezményeit. Mindenesetre, ahogyan arra Írország rámutat, a Bíróságot most nem kérték arra, hogy bármelyik kérdésre adandó igenlő válasz esetén rendelkezzen az elérhető korrekciós intézkedésről, így ezzel nem foglalkozom tovább.
99.
Összességében a High Court feladata annak vizsgálata, hogy helyesek‑e a fenti 95. pontban szereplő megállapítások.
100.
Mindezek alapján a két kérdésre adandó együttes válasznak a fenti 78. pontban szereplőnek kell lennie, feltéve hogy az érintett tagállam rendelkezésére állnak olyan eszközök, amelyek lehetővé teszik a vészhelyzetre vonatkozó jogszabály által kitűzött cél hatékony elérését, ugyanakkor a legkevésbé sértik a második irányelv célkitűzéseit és elveit. A nemzeti bíróságnak kell vizsgálnia, hogy ez‑e a helyzet.
IV – Végkövetkeztetések
101.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a High Court (Írország) által előterjesztett kérdésekre azt a választ adja, hogy a biztosítékok egyenértékűvé tétele céljából a részvénytársaságok alapításának, valamint ezek tőkéje fenntartásának és módosításának tekintetében a tagállamok által a társasági tagok és harmadik személyek érdekei védelmében a Szerződés 58. cikkének (2) bekezdése szerinti társaságoknak előírt biztosítékok összehangolásáról szóló, 1976. december 13‑i 77/91/EGK módosított második tanácsi irányelv 8., 25. és 29. cikkének helyes értelmezése esetén e rendelkezésekkel nem ellentétes az olyan tagállami jogszabály, amellyel összhangban a gazdaság és a pénzügyi rendszerek zavarainak és az államban jelen lévő meghatározott hitelintézetek és általában a pénzügyi rendszer stabilitását érintő folyamatos, súlyos veszélynek a kezelése, valamint a többi tagállamot érintő dominóhatás kockázatának minimalizálása érdekében a bíróság elrendelheti a hivatkozott irányelv hatálya alá tartozó olyan részvénytársasággal összefüggésben, amely rendszerszintű fontossággal bír a hivatkozott tagállam gazdaságában, és amely magától nem tud eleget tenni a pénzügyi intézmények pénzügyi felügyeletére vonatkozó, a hivatkozott tagállam által megállapított szabályozói követelményeknek, hogy a kormány a közgyűlés hozzájárulása nélkül vegye át felette az irányítást. E tagállamnak azonban olyan eszközöket kell alkalmaznia, amelyek lehetővé teszik a fent említett jog által követett cél hatékony elérését, ugyanakkor a legkevésbé sértik a 77/91 irányelv célkitűzéseit és elveit. Ennek eldöntése a nemzeti bíróság feladata.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A Kotnik és társai ügyre vonatkozó indítvány, C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
3
)	A biztosítékok egyenértékűvé tétele céljából a részvénytársaságok alapításának, valamint ezek tőkéje fenntartásának és módosításának tekintetében a tagállamok által a társasági tagok és harmadik személyek érdekei védelmében a Szerződés 58. cikkének (2) bekezdése szerinti társaságoknak előírt biztosítékok összehangolásáról szóló, 1976. december 13‑i 77/91/EGK második tanácsi irányelv (HL 1977. L 26., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 8. o.), módosításokkal.
(
4
)	A hitelintézetek reorganizációjáról és felszámolásáról szóló, 2001. április 4‑i 2001/24/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 125., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 15. o.).
(
5
)	Az Írországnak nyújtandó uniós pénzügyi támogatásról szóló, 2010. december 7‑i tanácsi végrehajtási határozat (HL L 30., 34. o.), amelyet módosított az Írországnak nyújtandó uniós pénzügyi támogatásról szóló 2011/77/EU végrehajtási határozat módosításáról szóló, 2011. május 30‑i 2011/326/EU tanácsi végrehajtási határozat (HL L 147., 17. o.).
(
6
)	Az európai pénzügyi stabilizációs mechanizmus létrehozásáról szóló, 2010. május 11‑i tanácsi rendelet (HL L 118., 1. o.), elfogadásának jogalapja az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdése.
(
7
)	A Bíróság elé terjesztett, a megállapodásrendszerre vonatkozó körlevélrendszerből kiderül, hogy az ILP azt megelőzően a csoport részvénytársaságaként és engedéllyel rendelkező hitelintézetként is eljárt, működtetve a csoport banki üzletágát. A megfelelőbb csoportszerkezet érdekében az ILP igazgatótanácsa 2009. november 20‑án azt javasolta a részvényeseknek, hogy az érintett tőzsdén jegyzett új részvénytársaság legyen a csoport egyetlen részvénytársasága. Azt javasolta ennek érdekében, hogy a későbbi ILPGH társaság tulajdonában legyen az ILP teljes alaptőkéje, és hogy az ILP meglévő részvényesei 1:1 arányban váljanak a későbbi ILPGH részvényeseivé.
(
8
)	Az SA.33311 (2011/N) állami támogatásról szóló, 2011. július 20‑i C(2011) 5258 végleges bizottsági határozat – Írország – Az ILPGH megmentése és újratőkésítése (összefoglalót közzétette a HL C 268., 4. és 5. o.) és az SA.33442 (2011/N) állami támogatásról szóló, 2015. április 9‑i C(2015) 2353 végleges bizottsági határozat – Írország – Az ILPGH szerkezetátalakítása (összefoglalót közzétette a HL C 219., 1. és 2. o.).
(
9
)	A nyilvános vételi ajánlatról szóló, 2004. április 21‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 142., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 2. kötet, 20. o.). A jóváhagyás feltétele volt többek között, hogy a High Court ne adjon helyt az utasító végzés hatályon kívül helyezésére irányuló kérelemnek.
(
10
)	Lásd: 2012. november 27‑iPringle‑ítélet, C‑370/12, EU:C:2012:756; 2015. június 16‑iGauweiler és társai ítélet, C‑62/14, EU:C:2015:400.
(
11
)	Lásd többek között: 2011. március 24‑iAbt és társai végzés, C‑194/10, EU:C:2011:182; 2014. április 3‑iBizottság kontra Holland Királyság és ING Groep ítélet, C‑224/12 P, EU:C:2014:213; EFTA Felügyeleti Hatóság kontra Izland ítélet, E‑16/11, [2013] EFTA Court Report 4. o.; 2015. március 5‑iBanco Privado Português és Massa Insolvente do Banco Privado Português ítélet, C‑667/13, EU:C:2015:151; 2015. október 15‑iBanco Privado Português és Massa Insolvente do Banco Privado Português kontra Bizottság végzés, C‑93/15 P, EU:C:2015:703; 2015. november 12‑iHSH Investment Holdings Coinvest‑C és HSH Investment Holdings FSO kontra Bizottság ítélet, T‑499/12, EU:T:2015:840; 2016. január 28‑iAusztria kontra Bizottság ítélet, T‑427/12, nem tették közzé, EU:T:2016:41. Lásd továbbá a folyamatban lévő következő ügyeket: Fih Holding és Fih Erhvervsbank kontra Bizottság ügy, T‑386/14; Ledra Advertising és társai kontra Bizottság és EKB ügy, C‑8/15 P, C‑9/15 P és C‑10/15 P; Mallis és Malli kontra Bizottság és EKB ügy, C‑105/15 P–C‑109/15 P.
(
12
)	C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
13
)	Lásd továbbá a második irányelv első preambulumbekezdését, amely szerint „a [részvénytársaságok] tevékenysége döntő jelentőségű a tagállamok gazdaságában, és gyakran túlnyúlik azok nemzeti határain”.
(
14
)	E tekintetben lásd: 1998. május 12‑iKefalas és társai ítélet, C‑367/96, EU:C:1998:222, 25. pont.
(
15
)	A második irányelv 17. cikkének (1) bekezdése értelmében „a jegyzett tőkében bekövetkezett súlyos veszteség esetén a tagállamok jogszabályaiban meghatározott határidőn belül össze kell hívni a közgyűlést annak eldöntésére, hogy a társaságot megszüntetik‑e, vagy egyéb intézkedést kell‑e hozni”; lásd továbbá: 1998. május 12‑iKefalas és társai ítélet, C‑367/96, EU:C:1998:222, 25. pont.
(
16
)	Lásd: 1995. május 10‑iAlpine Investments ítélet, C‑384/93, EU:C:1995:126, 42–44. pont.
(
17
)	Lásd többek között: 2006. március 9‑iMatratzen Concord ítélet, C‑421/04, EU:C:2006:164, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd analógia útján különösen: 2015. június 16‑iRina Services és Rina ítélet, C‑593/13, EU:C:2015:399, 37–40. pont.
(
18
)	1996. március 12‑iPafitis és társai ítélet, C‑441/93, EU:C:1996:92, 49. és 50. pont.
(
19
)	C‑526/14, EU:C:2016:102.
(
20
)	Lásd: Dowling & Ors kontra The Minister for Finance [2014] IEHC 595, 74. pont (ideiglenes intézkedés iránti kérelem tekintetében).
(
21
)	Lásd: 1992. március 24‑iSyndesmos Melon Tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias és társai ítélet, C‑381/89, EU:C:1992:142; 1991. május 30‑iKarella és Karellas ítélet, C‑19/90 és C‑20/90, EU:C:1991:229; 1992. november 12‑iKerafina‑Keramische und Finanz‑Holding és Vioktimatiki ítélet, C‑134/91 és C‑135/91, EU:C:1992:434; 1996. március 12‑iPafitis és társai ítélet, C‑441/93, EU:C:1996:92; 1998. május 12‑iKefalas és társai ítélet, C‑367/96, EU:C:1998:222; 2000. március 23‑iDiamantis‑ítélet, C‑373/97, EU:C:2000:150.
(
22
)	1996. március 12‑i ítélet, C‑441/93, EU:C:1996:92, 57. pont.
(
23
)	Lásd e tekintetben: 1998. május 12‑iKefalas és társai ítélet, C‑367/96, EU:C:1998:222, 28. pont.
(
24
)	Lásd például a második irányelv 19. cikkének (2) bekezdését, amely szerint: „a tagállamok törvényei kivételt tehetnek a[zon] rendelkezés alól [, hogy a társaság saját részvényszerzéséhez a közgyűlés hozzájárulása kell] akkor, ha a társaság saját részvényeinek megszerzésére annak érdekében van szükség, hogy a társaságra nézve súlyos és közvetlen veszélyt kerüljenek el.”
(
25
)	Lásd: EUMSZ III. rész VIII. cím (Gazdasági és monetáris politika), valamint a KBER és az EKB alapokmányáról szóló 4. jegyzőkönyv 3.3. cikke.
(
26
)	Az 1996. március 12‑iPafitis és társai ítélet, C‑441/93, EU:C:1996:92, 43. és 51. pontja alapján elsőként és mindenek előtt a 2001/24 irányelvre és a betétbiztosítási rendszerekről szóló 94/19/EK irányelvnek a fedezeti szint és a kifizetési határidő tekintetében történő módosításáról szóló, 2009. március 11‑i 2009/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 68., 3. o.) módosított, a betétbiztosítási rendszerekről szóló, 1994. május 30‑i 94/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre (HL L 135., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 252. o.) hivatkozom. Bár a szóban forgó időszakra nem alkalmazandó, ezt a fejlődést más irányelvek megerősítik, például a betétbiztosítási rendszerekről szóló, 2014. április 16‑i 2014/49/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (átdolgozás) (HL L 173., 149. o.) és a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 82/891/EGK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/EU, 2012/30/EU és 2013/36/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU és a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2014. május 15‑i 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 173., 190. o.; lásd különösen annak 123. cikkét).
(
27
)	Eltérően a talán azon tipikusabb újratőkésítési példáktól, amelyek vagy részvényesi kisajátítással (kivásárlás) vagy a vagyon régi vagy „rossz” bankból az „új” bankba való áttételével (amelyet gyakran a „rossz” bank fizetésképtelensége követ) járnak, a szóban forgó újratőkésítés a miniszter és az ILPGH többi részvényesének egyfajta „együttélését” jelentette. Az ügyiratokból kiderül, hogy az ír alkotmányjog miatt részesítették előnyben a tőkeemelést.
(
28
)	Az állami támogatási szabályoknak a pénzügyi válsággal összefüggésben hozott bankmentő intézkedésekre való, 2013. augusztus 1‑je utáni alkalmazásáról szóló bizottság közlemény (HL 2013. C 216., 1. o.).
(
29
)	A biztosítékok egyenértékűvé tétele céljából a részvénytársaságok alapításának, valamint tőkéjük fenntartásának és módosításának tekintetében a tagállamok által a társasági tagok és harmadik személyek érdekei védelmében az Európai Unió működéséről szóló szerződés 54. cikkének második bekezdése szerinti társaságoknak előírt biztosítékok összehangolásáról szóló, 2012. október 25‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (átdolgozás) (HL 2012. L 315., 74. o.).
(
30
)	Lásd e tekintetben: 2000. március 23‑iDiamantis‑ítélet, C‑373/97, EU:C:2000:150, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
31
)	Lásd e tekintetben: 2012. november 27‑iPringle‑ítélet, C‑370/12, EU:C:2012:756, 65. pont.
(
32
)	Lásd a második irányelv 5. cikkének (2) bekezdését, 20. cikke (1) bekezdésének d) és g) pontját, valamint 32. cikkének (2) bekezdését.
(
33
)	Az EKB és a nemzeti központi bankok tekintetében lásd a KBER és az EKB alapokmányáról szóló 4. jegyzőkönyv 7. cikkét.
(
34
)	A High Court 2012. március 2‑i Irish Life and Permanent Group Holdings plc kontra Credit Institutions Stabilisation Act ítélete 2010 [2012] IEHC 89, 31. pont; a Supreme Court (Írország) 2013. december 19‑i Dowling & Ors kontra Minister for Finance ítélete [2013] IESC 58, 41. pont; valamint a High Court 2014. augusztus 15‑i Dowling & Ors kontra The Minister for Finance ítélete [2014] IEHC 418, 38.34 és 38.36 pont.
(
35
)	C‑526/14, EU:C:2016:102, 131–144. pont.
(
36
)	Az első követelménnyel összefüggésben az utasító végzést az illetékes ír bíróság hozta; lásd a törvény 2. szakaszának (1) bekezdését, amely meghatározza a „bíróság” törvényben használt fogalmát, kijelölve a High Courtot. A második követelmény is teljesül. Ugyanis a High Court az utasító végzés E. pontjában megfogalmazta az erre irányuló nyilatkozatát a törvény 9. szakaszának (3) bekezdése, valamint 52. szakasza szerint. Végül az utasító végzés E. pontjából következik, hogy az a 2001/24 irányelvvel és a törvénnyel összhangban valamennyi alkalmazandó joghatóságra érvényes. A törvény 53. és 61. szakasza szerint tehát érinthet harmadik személyeket.
(
37
)	Lásd e tekintetben: 2010. június 29‑iBizottság kontra Bavarian Lager ítélet, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, 56. pont.
(
38
)	A 2001/24 irányelvet az EK‑Szerződés 47. cikkének (2) bekezdése (jelenleg EUMSZ 53. cikk (1) bekezdés) alapján fogadták el, míg a második irányelvet az EGK‑Szerződés 53. cikke (3) bekezdésének g) pontja (jelenleg az EUMSZ 50. cikk (2) bekezdésének g) pontja) alapján.
(
39
)	Lásd a második irányelv második preambulumbekezdését. Lásd továbbá: 1996. március 12‑iPafitis és társai ítélet, C‑441/93, EU:C:1996:92, 38. pont.
(
40
)	2013. október 24‑iLBI‑ítélet, C‑85/12, EU:C:2013:697, 39. pont.
(
41
)	1996. március 12‑iPafitis és társai ítélet, C‑441/93, EU:C:1996:92.
(
42
)	Klasszikus példaként lásd: 1990. október 17‑iHAG GF ítélet, C‑10/89, EU:C:1990:359, 10. pont; 1993. november 24‑iKeck és Mithouard ítélet, C‑267/91 és C‑268/91, EU:C:1993:905, 16. pont; a 2008. július 25‑iMetock és társai ítélet, C‑127/08, EU:C:2008:449, 58. pont.
(
43
)	Lásd e tekintetben: 2016. április 19‑iDI‑ítélet, C‑441/14, EU:C:2016:278, 39. és 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
44
)	Az elfogadható határérték teljesülésének példájaként lásd: 2014. november 23‑iSchulz és Egbringhoff ítélet, C‑359/11 és C‑400/11, EU:C:2014:2317 (54–64. pont), az ügyben ismertetett indítványomra (EU:C:2014:319, 69–77. pont) tekintettel.
(
45
)	Ahogyan azt a nemzeti bíróságok figyelmébe az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek előterjesztésére vonatkozóan tett Ajánlások (HL C 338., 1. o.) 23. pontja egyértelművé teszi, „az adott ügyben releváns uniós jogi rendelkezéseket a lehető legpontosabban meg kell jelölni az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben […]”.
(
46
)	Lásd e tekintetben: 2011. szeptember 6‑iPatriciello‑ítélet, C‑163/10, EU:C:2011:543, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
47
)	Lásd e tekintetben: 2012. március 1‑jeiAscafor és Asidac ítélet, C‑484/10, EU:C:2012:113, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
48
)	Lásd e tekintetben: 2011. szeptember 6‑iPatriciello‑ítélet, C‑163/10, EU:C:2011:543, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
49
)	1989. július 13‑iWachauf‑ítélet, 5/88, EU:C:1989:321, 19. pont; a Charta 51. cikkének (1) bekezdése.
(
50
)	Nem kerülte el a figyelmemet, hogy az egyeztetések során az EKB úgy vélte, hogy a „[törvény szerinti] vészhelyzeti hatáskörök jelentős összeütközésben állnak az intézmények részvényeseinek tulajdonhoz való jogával”, lásd a hitelintézetek sürgősségi stabilizálásáról szóló, 2010. december 17‑i vélemény (CON/2010/92) 2.5. pontját. A részvényesek arra irányuló jogával összefüggésben, hogy az Emberi Jogok Európai Egyezménye 1. sz. Jegyzőkönyvének 1. cikke szerint békésen gyakorolják a tulajdonjogukat, a hitelintézetek állami ellenőrzés alá vonása tekintetében utalok többek között az Emberi Jogok Európai Bíróságának a 2015. július 21‑i Cıngıllı Holding A. Ş. és Cıngıllıoğlu kontra Törökország ítéletére, ECLI:CE:ECHR:2015:0721JUD003183306 (49–51. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd továbbá: a Kotnik és társai ügyre vonatkozó indítványom, C‑526/14, EU:C:2016:102, 55. és 57. lábjegyzet.
(
51
)	Lásd többek között: 2000. január 11‑iKreil‑ítélet, C‑285/98, EU:C:2000:2, 23. pont.
(
52
)	Lásd: 1997. december 18‑iMolenheide és társai ítélet, C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 és C‑47/96, EU:C:1997:623, 46. pont.
(
53
)	Hozzáteszem, hogy a tárgyaláson az ILP és az ILPGH képviselője azt állította, hogy a 453 millió euró volt a tőketartalék számlán, és részvények értéke meghaladta a korábbi kibocsátáskori névértéküket. Ezt a tőkét azonban elvesztették és/vagy felhasználták.