62002CC0457_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A Tribunale penale di Terni előtt büntetőeljárás van folyamatban, amelyben Antonio Niselli vádlottnak azt róják a terhére, hogy hulladékszállításra nem engedélyezett járműben vashulladékot szállított. A jelen előzetes döntéshozatalra utaló végzéssel a Tribunale a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: 75/442 irányelv) értelmezését kéri annak megítélése érdekében, hogy az átültető olasz rendelkezések, amelyek a hulladék fogalmát közelebbről meghatározzák, összeegyeztethetőek‑e az irányelvvel.
2. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az elkövetés idején érvényben levő nemzeti rendelkezéseknek megfelelően a vasanyagot hulladéknak kellene minősíteni. Később kibocsátott rendelkezések azonban az olyan anyagokat, mint a vashulladék, amelyet a termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználnak, kiveszik a hulladék fogalma alól. Arra az esetre, ha ez a kivétel ellentétes lenne a 75/442 irányelvvel, tisztázni kell, hogy ez a megállapításnak milyen kihatásai lesznek a büntetőeljárásban.
II – Jogi háttér
A – A közösségi jog
3. A 75/442 irányelv 1. cikke a) pontja első bekezdésében a következőképpen határozzák meg a hulladékot:
„az I. mellékletben felsorolt kategóriák bármelyikébe tartozó olyan anyag vagy tárgy, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles.”
4. Az irányelv I. melléklete a Q 14 pont alatt azokat a termékeket nevezi meg, „amelyeket a birtokosuk tovább nem használ [...]”. A melléklet tartalmaz továbbá két gyűjtőpontot, nevezetesen a Q 1 pontot: „a továbbiakban másként meg nem határozott termelési vagy fogyasztási maradékok”, valamint a Q 16 pontot: „bármely olyan anyag vagy termék, amely nem tartozik a fenti kategóriákba”.
5. A 75/442 irányelv 9. és 10. cikkének megfelelően engedélyre van szükségük az olyan létesítményeknek és vállalkozásoknak, amelyek a II. A. melléklet szerinti hulladékártalmatlanítási, illetve a II. B. melléklet szerinti hasznosítási műveleteket hajtanak végre. Az olyan létesítményeket vagy vállalkozásokat, amelyek üzletszerűen gyűjtenek vagy szállítanak hulladékot, az irányelv 12. cikke alapján bejelentési kötelezettség terheli.
B – A nemzeti jog
6. Az 1997. február 5‑i, 22. sz. Decreto Legislativo(3) (a továbbiakban: Decreto Legislativo 22/97) 6. cikke (1) bekezdésének a) pontjában átültetik az olasz jogba a hulladéknak a 75/442 irányelv szerinti fogalmát. A Decreto Legislativo 22/97 A., B. és C. melléklete megfelel a 75/442 irányelv I., II. A. és II. B. mellékletének.
7. A Decreto Legislativo 22/97 51. cikke büntetni rendeli a 27–33. cikkben szabályozott engedélyezési, bejelentési és közlési kötelezettség megsértését.
8. A – 2002. augusztus 8‑i, 178. sz. törvény(4) által megerősített – 2002. július 8‑i, 138. sz. Decreto Legge(5) (a továbbiakban: Decreto Legge 138/02) 14. cikkében az olasz törvényhozó bevezette a hulladékfogalom „hiteles értelmezését”. A rendelkezés így szól:
„(1) A Decreto Legislativo 22/97 6. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és annak későbbi módosításaiban […] a »megválik«, »megválni szándékozik« vagy
»megválni köteles« szavakat a következőképpen kell értelmezni:
a) megválik: minden olyan cselekedet, amellyel anyagot, tárgyat vagy javakat a Decreto Legislativo 22/97 B. és C. melléklete szerinti ártalmatlanításra vagy hasznosításra közvetlenül vagy közvetve továbbítanak, vagy ilyen műveleteknek alávetnek;
b) megválni szándékozik: anyagoknak, tárgyaknak vagy javaknak a Decreto Legislativo 22/97 B. és C. melléklete szerinti ártalmatlanítási vagy hasznosítási célra történő továbbításának a szándéka;
c) megválni köteles: jogszabályból, hatósági intézkedésből vagy az anyag, a tárgy vagy a javak természetéből – vagy abból a tényből, hogy az a Decreto Legislativo 22/97 D. mellékletének veszélyes hulladékok jegyzékében szerepel – eredő azon kötelezettség, hogy valamely anyagot, tárgyat vagy javakat ártalmatlanításra vagy hasznosításra továbbítsanak.
(2) Az (1) bekezdés b) és c) pontja, nem alkalmazható a termelési vagy fogyasztási maradékok kategóriájába tartozó anyagokra, tárgyakra vagy javakra, ha az alábbi feltételek bármelyike fennáll:
a) ha ezek mindennemű előzetes kezelés és a környezet károsítása nélkül ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek;
b) ha ezek előzetes kezelés után, de a Decreto Legislativo 22/97 C. mellékletében felsorolt hasznosítási műveletek igénybevétele nélkül ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy és ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek is.”
III – A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9. A Carabinierik 2000. július 18‑án Terniben lefoglaltak az ILFER SpA tulajdonában lévő egyik nyerges vontatót, mert a társaság nem tett eleget a Decreto Legislativo 22/97 által szabályozott bizonyos formaságoknak. Az ILFER‑nél jogilag Antonio Niselli volt felelős a szállításért.
10. A tehergépjármű körülbelül 10 m 3
vashulladékot szállított – gépalkatrészeket, lemezeket, csöveket/gerendákat, részben lakkozott szelvényvasat, részben lakkozott fémrácsokat, olajas és zsíros hajtóműrészeket, kis fémdarabokat, csatornafedeleket, védőréteggel ellátott csődarabokat, üres üvegeket, gépkocsik kerékpántjait, rácsrostélyokat és betonacélt. Az anyag gépek és gépjárművek bontásából, illetve kiselejtezett tárgyak összegyűjtéséből származott.
11. A. Niselli ellen a Tribunale penale di Terni előtt emeltek vádat, mert a Decreto Legislativo 22/97 (28. cikkével együtt olvasott) 51. cikkének (4) bekezdése és (1) bekezdésének a) pontja szerint bűntettet követett el. A Tribunale 2002. december 18‑i végzésével előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1. Megengedhető‑e az, hogy a hulladék fogalmát taxatív módon attól tegyék függővé, hogy az Olaszországban az 1997. február 5‑i, 22. sz. Decreto Legislativo 6. cikke (1) bekezdésének a) pontja által átültetett »megválik«, »megválni szándékozik« vagy »megválni köteles« szavakat a következőképpen értelmezik:
a) megválik: minden olyan cselekedet, amellyel anyagot, tárgyat vagy javakat a Decreto Legislativo 22/97 B. és C. melléklete szerinti ártalmatlanításra vagy hasznosításra közvetlenül vagy közvetve továbbítanak, vagy ilyen műveleteknek alávetnek;
b) megválni szándékozik: anyagoknak, tárgyaknak vagy javak a Decreto Legislativo 22/97 B. és C. melléklete szerinti ártalmatlanítási vagy hasznosítási célra történő továbbításának a szándéka;
c) megválni köteles: jogszabályból, hatósági intézkedésből vagy az anyag, a tárgy vagy a javak természetéből – vagy abból a tényből, hogy az a Decreto Legislativo 22/97 D. mellékletének veszélyes hulladék-listájában szerepel – eredő azon kötelezettség, hogy valamely anyagot, tárgyat vagy javakat ártalmatlanításra vagy hasznosításra továbbítsanak?
2. Megengedhető‑e az, hogy a hulladék fogalma, ha a következő előfeltételek egyike teljesül, taxatív módon ne terjedjen ki a termelési és fogyasztási maradékként keletkező anyagokra, tárgyakra vagy javakra:
a) ha ezek mindennemű előzetes kezelés és a környezet károsítása nélkül ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek;
b) ha ezek előzetes kezelés után, de a Decreto Legislativo 22/97 C. mellékletében felsorolt hulladékhasznosítási műveletek igénybevétele nélkül ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek?”
12. A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a jogalkotónak a jogvita tárgyát képező rendelkezés elfogadásával az volt a célja, hogy a vashulladékot kivegye a hulladék fogalmából. A törvény indokolásának értelmében a rendelkezés válasz a fogalom egyes ügyészségek általi túl szűk értelmezésére, amely ügyészségek fellépése veszélyeztette az acélipar és más gazdasági ágazatok működőképességét.
13. Ha a hulladék fogalmának a Decreto Legge 138/02-ben szabályozott értelmezése valóban érvényes a kérdéses vashulladékra, azonnal fel kellene menteni a vádlottat. A Tribunale azonban kétségbe vonja, hogy az olasz jogalkotó által a Decreto Legge 138/02 14. cikkében meghatározott hulladékfogalom összeegyeztethető a 75/442 irányelvvel. Ezek a kételyek nem utolsó sorban azon alapulnak, hogy a Bizottság e rendelkezés miatt kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indított az Olasz Köztársaság ellen.
14. A Bíróság előtti eljárásban a vádlott, Olaszország kormánya, Ausztria kormánya, valamint a Bizottság terjesztett elő észrevételeket. Az érintettek érvelését – amennyire szükséges – a jogi értékelés keretében tolmácsolom.
IV – Jogi értékelés
A – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
15. Az olasz kormány elfogadhatatlannak tartja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést, mert a feltett kérdések az alapeljárás szempontjából nem lényegesek. A Bizottság úgy véli, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható. Írásos állásfoglalásában azonban utal arra, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolása nem fontos a nemzeti bíróság határozatához.
16. Ebben az összefüggésben utal a Bíróság ítélkezési gyakorlatára, amely szerint „egy irányelv önmagában a végrehajtására valamely tagállamban elfogadott jogszabálytól függetlenül nem állapíthatja meg és nem is súlyosíthatja azon személyek büntetőjogi felelősségét, akik megsértik az irányelv rendelkezéseit”.(6)
17. A jogvita tárgyát képező szabályozás kizárná a vádlott büntethetőségét. Még ha a Bíróság arra az eredményre jutna is, hogy az ilyen szabályozás nem egyeztethető össze a 75/442 irányelvvel, a nemzeti bírónak alkalmaznia kellene a szabályozást. Máskülönben a büntethetőség az irányelv közvetlen alkalmazásán alapulna.
18. Az eljárás szóbeli szakaszában a Bizottság azonban az ellenkező álláspontot képviselte: nevezetesen azt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság köteles a későbbi, a vádlott számára kedvezőbb nemzeti szabályozás alkalmazásától eltekinteni, ha az ellentétes a 75/442 irányelvvel.
19. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egyedül az ügyben eljáró, a jogvita eldöntésére hivatott nemzeti bíróság feladata, hogy az adott ügyre figyelemmel megítélje az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatalához, illetve a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét. Következésképpen a Bíróság főszabály szerint köteles határozni az elé terjesztett kérdésekről, ha azok a közösségi jog értelmezésére vonatkoznak.(7)
20. Bár a Bíróság azt is megállapította, hogy kivételes esetekben saját hatáskörének ellenőrzése érdekében meg kell vizsgálnia azon körülményeket, amelyek között a nemzeti bíróság hozzá fordul; leszögezte, hogy csak akkor utasíthatja el, hogy határozzon a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről, ha nyilvánvaló, hogy a nevezett bíróság által kért közösségi jogi értelmezésnek vagy a közösségi jogi rendelkezés érvényessége vizsgálatának semmilyen kapcsolata sincs a valósággal vagy az alapeljárás tárgyával, ha az adott probléma csak hipotetikus természetű, vagy ha a Bíróság nem rendelkezik azokkal a ténybeli és jogi elemekkel, amelyek az előterjesztett kérdések hasznos megválaszolásához szükségesek.(8)
21. Itt ezen esetek egyike sem áll fenn. A kérdések összefüggenek az alapeljárás tárgyával, és nem hipotetikus problémára irányulnak. A Bizottság feltételezésével ellentétben ugyanis nem olyan egyértelmű, hogy az alapeljárásban meghozandó határozat tekintetében milyen következmények adódnak a 75/442 irányelvnek a Decreto Legge 138/02 14. cikke általi esetleges megsértéséből.
22. Az elkövetés idején a Decreto Legislativo 22/97 volt az irányadó nemzeti rendelkezés. E rendelkezés alapján – a kérdést előterjesztő bíróság adatai szerint – a vitás vashulladékot hulladéknak kellett volna minősíteni, így tehát A Niselli bűncselekményt követett volna el. Csupán a hulladékfogalomnak az elkövetés után, a Decreto Legge 138/02 14. cikke által bevezetett szűkítése alapján lehetséges, hogy nem áll fenn a büntethetőség.
23. Ez a helyzet nem feltétlenül hasonlítható össze egy bűncselekményi tényállásnak közvetlenül valamely irányelv által történő – egyébiránt kizárt – meghatározásával. Az irányelvhez való folyamodás jelen esetben ugyanis csak ahhoz vezetne, hogy nem alkalmaznak büntetés alól felmentő rendelkezést, azzal a következménnyel, hogy az általános nemzeti rendelkezések alapján fennálló büntethetőség ismét érvényesülne.
24. Másrészt tisztázni kell azt az előzetes kérdést, hogy a vádlott sz ámára kedvező, utólag elfogadott törvény egyáltalán milyen mértékben alkalmazható. Eddigi ítélkezési gyakorlatában a Bíróság ezt a nemzeti jog kérdésének minősítette, amelyben a kérdést előterjesztő bíróságnak kell határoznia.(9) Elképzelhető azonban, hogy a vádlottra kedvezőbb későbbi büntetőtörvény alkalmazásának elvét a közösségi jog elvének tekintsük.(10) Mindenesetre tisztázni kell, hogy ez az elv akkor is korlátozásmentes érvényesülésre tarthat‑e igényt, ha a kedvezőbb büntetőtörvény ellentmond a közösségi jognak.(11)
25. Végül utalnunk kell arra, hogy a Bíróság eddig hasonló helyzetben mindig elfogadhatónak tekintette az előterjesztett kérdéseket. Így a Bizottság által idézett Caterino-végzésben(12) anélkül utalt az ítélkezési gyakorlatra – amely szerint az irányelv közvetlen alkalmazhatósága nem vezethet a büntethetőség megalapozásához –, hogy a hulladékirányelv értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdést megválaszolta volna. A Bíróság (az eljárási szabályzat 104. cikkének 3. §‑a alapján) végzésben határozott azért, mert a válasz világosan levezethető volt az ítélkezési gyakorlatból, és nem azért, mert az előterjesztett kérdés hipotetikus természetű, és ezért elfogadhatatlan lett volna.(13) A C‑74/95. sz. és C‑129/95. sz.(14) egyesített ügyekben csupán utalt az említett ítélkezési gyakorlatra, majd megválaszolta az előterjesztett kérdéseket.
26. Más a helyzet az Arcaro-ügyben(15) és a Kolpinghuis Nijmegen ügyben(16) . Ott az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságának kérdése már csak azért sem merült fel, mert az irányelvek büntetőeljárásbeli hatályára vonatkozó kifejezett kérdéseket terjesztettek elő a Bíróságnak.
27. Az említett okokból a jelen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérelem elfogadható. Annak érdekében, hogy hasznos választ adjanak a bíróságnak, a 75/442 irányelv értelmezése mellett azt is meg kell vizsgálni, hogy egy büntetőeljárásban az alapeljárásban adott körülmények között az irányelv alkalmazható-e, és ha igen, milyen mértékben.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
28. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a 75/442 irányelvvel ellentétes‑e az olyan, a hulladék fogalmát konkretizáló nemzeti szabályozás, amely kimondja, hogy valamely anyag vagy tárgy birtokosa csak akkor válik meg, szándékozik megválni vagy köteles megválni az anyagtól vagy tágytól, ha az – az irányelv II. A. és II. B. mellékletében és a megfelelő nemzeti rendelkezésekben szereplő – ártalmatlanítási vagy hasznosítási eljárás alá kerül, illetve ha ilyen értelmű szándék vagy kötelezettség áll fenn.
29. E kérdés megválaszolása előtt először is emlékeztetnünk kell arra, hogy a 75/442 irányelv célja – a harmadik preambulumbekezdése szerint – az emberi egészség és a környezet védelme a hulladékok gyűjtése, szállítása, kezelése, tárolása és lerakása által okozott káros hatások ellen. Az EK 174. cikk (2) bekezdése alapján a Közösség környezetvédelmi politikája a magas szintű védelemre irányul, és különösen az elővigyázatosság és a megelőzés elvén alapul. Ebből a Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy a hulladék fogalmát nem lehet szűken értelmezni.(17)
30. A 75/442 irányelv 1. cikke a) pontjának első bekezdése szerint minden olyan anyagot vagy tárgyat hulladéknak kell tekinteni, amely az I. mellékletben felsorolt csoportokba tartozik, és amelytől a birtokosa megválik, meg szándékozik válni vagy köteles megválni. Az említett melléklet – mint ahogy az Európai Hulladékjegyzék(18) is – hulladéknak minősíthető anyagok és tárgyak jegyzékének felállításával magyarázza és pontosítja ezt a fogalommeghatározást. A Bíróság felfogása szerint azonban ezek csupán jelzés értékűek.(19)
31. A döntő az, hogy a birtokos megválik, megválni szándékozik vagy köteles megválni az adott dologtól. Az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet szerint ezt valamennyi körülmény alapján kell vizsgálni. Figyelembe kell venni az irányelv célkitűzését, és ügyelni kell arra, hogy érvényesülése ne sérüljön.(20)
32. Felmerülhet azonban az igény ezeknek a meglehetősen határozatlan fogalmaknak a közelebbi pontosítására, és ezáltal a hulladék fogalmának világosabb körülírására. Ekkor azonban nem hagyható figyelmen kívül a 75/442 irányelv célja, azaz a hulladékgazdálkodásra vonatkozó nemzeti rendelkezések összehangolása(21) és a közösségi szinten egységes hulladékjogi terminológia alkalmazása.(22) A nemzeti rendelkezések ezért semmiképpen sem határozhatják meg közelebbről oly módon a hulladékfogalom számára központi jelentőségű tényállási elemet, a megválást („megválni”), amely a nemzeti hulladékfogalomnak a közösségi jogi fogalomtól való eltéréséhez vezet, és ezáltal megkérdőjelezi az irányelv és az EK 175. cikk érvényesülését.(23)
33. A jogvita tárgyát képező olasz szabályozás szerint a „megválik”, „megválni szándékozik” vagy „köteles megválni” elem akkor és csak akkor áll fenn, ha valamely anyagot, dolgot vagy javakat a Decreto Legislativo 22/97 (a 75/442 irányelv II. A. és II. B. mellékletének megfelelő) B. és C. melléklete szerinti ártalmatlanításra vagy hasznosításra közvetlenül vagy közvetve továbbítanak, ilyen műveleteknek alávetnek, illetve ha ilyen értelmű szándék vagy kötelezettség áll fenn.
34. A Bíróság ezzel szemben úgy határozott, hogy a 75/442 irányelv II. A. vagy II. B. mellékletében szabályozott eljárás végrehajtása önmagában még nem elegendő valamely anyag vagy tárgy hulladékként történő minősítéséhez.(24) A 75/442 irányelv által bevezetett felügyeleti és gazdálkodási rendszernek ugyanis minden olyan dolgot és anyagot magában kell foglalnia, amelytől a birtokosa megválik, akkor is, ha ezek piaci értékkel rendelkeznek, és hasznosítás, visszanyerés vagy újrahasznosítás céljából üzletszerűen gyűjtik őket.(25)
35. Amennyiben a nemzeti meghatározás a Bíróság ítélkezési gyakorlatával ellentétben csak akkor minősít hulladéknak valamilyen anyagot, ha azt birtokosa a felsorolt hasznosítási vagy ártalmatlanítási eljárásnak veti alá, meg nem engedett módon leszűkíti a hulladék fogalmát. Az olasz kormány – helyesen – utal arra, hogy az irányelv mellékletében megnevezett ártalmatlanítási és hasznosítási eljárások a hulladékok kezelésének számos lehetőségét fedik le. Ezek a felsorolások azonban egyrészt nem kimerítőek. Másrészt nem foglalják magukban azt az esetet, amikor a hulladékot előzetes hasznosítási eljárás nélkül újrafelhasználják.0
36. Más tekintetben viszont a „megválni” nemzeti meghatározása túl széles, és ennyiben is eltér a 75/442 irányelv megfelelő fogalmától. Az a tény, hogy valamely anyagot a 75/442 irányelv II. A. és II. B. mellékletében felsorolt eljárások valamelyikének vetik alá, utalhat arra, hogy megválási folyamatról, illetve ezáltal az anyag esetén hulladékról van szó. Az a körülmény azonban, hogy ezekben a mellékletekben a hulladékokra vonatkozó ártalmatlanítási és hasznosítási eljárásokat írnak le, nem vezet szükségképpen ahhoz, hogy minden – ezen módszerek egyikével kezelt – anyagot hulladéknak kellene tekinteni.(26) Több – a mellékletekben megnevezett – eljárás ugyanis olyan anyagokra is alkalmazható, amelyek nem hulladékok. Így például majdnem minden tárgyat vagy anyagot lehet a földön tárolni (a II. A. melléklet D 1. pontja). Tüzelőanyagként (II. B. melléklet R. 1. pontja) főképp szenet, kőolajat és földgázt használnak, de ettől ezek a nyersanyagok még nem válnak hulladékká.
37. Ha abból indulunk ki, hogy a tagállamok az EK 176. cikknek megfelelően a 75/442 irányelvben meghatározottnál szigorúbb védintézkedéseket vezethetnek be vagy tarthatnak fenn, az ennek megfelelően szélesebb hulladékfogalom megengedhető lenne a nemzeti jogban. Mindazonáltal ez ellen szól az, hogy az irányelv ki kívánja zárni a versenynek a különböző védelmi szintek alkalmazása miatti torzulását.(27)
38. A Fornasar és társai ügyben(28) hozott ítéletben, amelyre az olasz kormány hivatkozik, a Bíróság megengedhetőnek tekintette, hogy a tagállamok bizonyos körülmények között a veszélyes hulladékokról szóló 91/689 irányelv(29) szerinti közösségi jogi védelmi szintnél magasabb védelmi szintet vezessenek be. Eszerint olyan további anyagokat is veszélyes hulladéknak minősíthetnek, amelyek nem szerepelnek a vonatkozó közösségi jegyzékben. Ez az ítélkezési gyakorlat azonban nem alkalmazható a jelen esetre, mivel a 91/689 irányelv megfelelő nyitottsági záradékot tartalmaz, és konkrét feltételeket határoz meg azokra az anyagokra vonatkozóan, amelyeket a tagállamok a közösségi jegyzékben szereplő anyagokon felül kívánnak bevonni az irányelv alkalmazási körébe.
39. A kérdést előterjesztő bíróság és az érintett felek ezenkívül a Bíróságnak az ARCO Chemie Nederland és társai ügyben tett kijelentését idézik, miszerint a tagállamok „közösségi szabályozás hiányában […] szabadon választhatnak, milyen módon kell bizonyítani a különböző – általuk átültetett irányelvekben felállított – tényállási elemek fennállását, amennyiben ez nem hátráltatja a közösségi jog érvényesülését […] Olyan bizonyítási módok alkalmazása, mint például a törvényi vélelmek, amelyek az irányelv alkalmazási körének korlátozásához vezetnének, és ezért az nem terjedne ki olyan anyagokra vagy termékekre, amelyek megfelelnek a »hulladék« irányelvbeli fogalmának, korlátoznák a Szerződés 130r. cikkének (a módosítást követően, jelenleg EK 174. cikk) és a 75/442 irányelvnek az érvényesülését.(30)
40. Az osztrák kormány azt a felfogást képviseli, hogy a Decreto Legge 138/02 14. cikkének (1) bekezdésében foglalt fogalommeghatározások esetén ebben az értelemben vett, megengedhető bizonyítási szabályokról van szó.
41. Ezzel nem tudok egyetérteni. Az említett rendelkezések nem annak a rendjét és módját szabályozzák, hogyan kell bizonyítani a „megválik”, „megválni szándékozik” vagy „megválni köteles” tényállási elemek fennállását, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság jogosan hangsúlyozza. Inkább az egyes jogi fogalmak közelebbi meghatározásáról van szó. Ha a rendelkezések bizonyítási szabályok lennének, még akkor is meg nem engedhető módon korlátoznák a vonatkozó közösségi jogi fogalmak hatályát – amint azt már megállapítottam.
42. Az első kérdésre tehát azt kell válaszolni, hogy a 75/442 irányelvvel ellentétes az olyan, a hulladékfogalmat közelebbről meghatározó tagállami jogszabály, amely szerint valamely anyag vagy tárgy birtokosa (csak) akkor válik meg, szándékozik megválni vagy köteles megválni az anyagtól vagy tárgytól, ha azt – az irányelv II. A. és II. B. mellékletében és ezzel megegyező nemzeti rendelkezésekben felsorolt – ártalmatlanítási vagy hasznosítási műveletnek vetik alá, illetve erre vonatkozó szándék vagy kötelezettség áll fenn.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
43. A második kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a 75/442 irányelvvel ellentétes‑e a hulladék fogalmát pontosító olyan tagállami jogszabály, amely szerint a termelési vagy fogyasztási maradékok nem minősülnek hulladéknak,
– ha mindennemű előzetes kezelés és a környezetet károsítása nélkül ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek, vagy
– ha ezek előzetes kezelés után ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy és ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek, anélkül hogy az irányelv II. B. melléklete és az ezzel megegyező nemzeti szabályozás szerinti hasznosítás szükséges lenne.
44. Mint már bemutattam, valamely anyag hulladékként történő minősítésekor az a döntő, hogy birtokosa megválik, meg szándékozik válni vagy köteles megválni tőle. Ezt valamennyi körülmény alapján kell vizsgálni. Figyelembe kell venni az irányelv célkitűzését, és ügyelni kell arra, hogy az érvényesülése ne sérüljön.(31)
45. Nem az a döntő, hogy a kezelés mely módszereit vagy a felhasználás mely fajtáját alkalmazzák a tárgyra vagy az anyagra.(32) Az a tény sem befolyásolja a hulladéki minőségét, ha az anyagot gazdasági újrahasznosításnak lehet alávetni, vagy a hasznosítása a környezet károsítása nélkül megy végbe.(33)
46. A Bíróság ezzel szemben fontos – a hulladék meglétére utaló – kiindulási pontnak tartja, hogy termelési maradékról van szó, azaz olyan anyagról, amelyet nem szándékosan hoztak létre.(34) Csupán bizonyos szűken meghatározott feltételek mellett lehet a termeléssel egyidejűen keletkező – hulladéknak nem minősülő – anyagokat mellékterméknek tekinteni, nevezetesen ha az újrahasznosításuk „előzetes kezelés nélkül, az előállítási eljárás folytatásaként biztosra vehető”(35) . Az a tény, hogy az anyagot vagy tárgyat a fogyasztási vagy használati ciklus után már nem alkalmazzák az eredeti célra, szintén erősen arra mutat, hogy birtokosa meg akar válni tőle.
47. A jogvita tárgyát képező szabályozás homlokegyenest ellentmond e kijelentéseknek. Olyan termelési és fogyasztási maradékokra vonatkozik, amelyeket már prima facie hulladéknak kell tekinteni. Nem hagy mozgásteret az összes körülmény figyelembevételére, hanem lényegében az anyag – előzetes kezeléssel vagy anélkül történő – termelési vagy fogyasztási cikluson belüli hasznosítására vonatkozik, bár ez az ítélkezési gyakorlat szerint nem ad felvilágosítást a hulladéki minőségről. Sőt, olyan termelési- és fogyasztási maradékokat vesz ki a hulladék fogalmából, amelyeket újrafelhasználásuk előtt még „előzetes kezelésnek” (amely azonban nem lehet hasznosítás) kell alávetni.
48. Mint azt a Bizottság szemléletesen bemutatja, a vitatott szabályozás szerint számos olyan anyagot ki kellene venni a fogalomból, amely az Európai Hulladékjegyzék(36) alapján kétségtelenül hulladéknak minősül. A Bizottság példaként említi a fémcsomagolásokat (15 01 04 kód), a régi járművekből származó fémeket (16 01 17 és 16 01 18), a fémtartalmú építési és bontási hulladékokat (17 09), a papír csomagolási hulladékot (15 01 01), a hulladékok gépi kezeléséből származó papírt és papírlemezt (19 12 01), valamint a települési hulladékként elkülönítve gyűjtött hulladékpapírt (20 01 01). Még ha a hulladék-katalógusbeli említés végső soron jogilag nem is meghatározó a minősítést tekintve, mégis jelzésértékű.
49. Ebben az összefüggésben a Bíróságnak a Mayer Perry Recycling ügyben(37) hozott ítéletére is utalni kell. Ennek az eljárásnak az volt a tárgya, hogy fém csomagolási hulladékok mikor veszítik el hulladéki minőségüket. A Bíróság arra az eredményre jutott, hogy a fémhulladék feldarabolás és kiválogatás általi előkészítése érintetlenül hagyja a hulladéki minőséget. Csupán a nagyolvasztóban acéltömbök, acéllemezek vagy acélhengerek előállításához történő megolvasztás által lesz a hulladékból új termék.
50. A Decreto Legge 138/02 14. cikkének szabályozása szerint azt az anyagot, amelyet a Bíróság a Mayer Perry Recycling ítéletben kétség nélkül hulladéknak minősített, ki kellene venni a hulladék fogalmából.(38) Az elhasznált fémcsomagolás ugyanis fogyasztási maradék, amelyet előkezelés (feldarabolás és szétválogatás) után hasonló termelési folyamatba (a nagyolvasztóban való megolvasztás) vonnak be. Ez a példa önmagában is mutatja, hogy a kérdéses olasz rendelkezés a gyakorlatban is olyan eredményekhez vezet, amelyek nem állnak összhangban a közösségi jog hulladékjogi rendelkezéseivel.
51. A második kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy a 75/442 irányelvvel ellentétes a hulladék fogalmát pontosító olyan tagállami jogszabály, amely alapján gyártási vagy fogyasztási maradékok nem minősülnek hulladéknak,
– ha azok előzetes kezelés és a környezetet károsítása nélkül ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek, vagy
– ha azok előzetes kezelés után ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy
ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek, anélkül hogy az irányelv II. B. melléklete és ezzel megegyező nemzeti szabályozás szerinti hasznosítás szükséges lenne.
D – A tagállami szabályoknak a 75/442 irányelv megsértése alapján felmerülő hatásai az alapjogvitában folyamatban lévő büntetőeljárásra
52. Annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az alapjogvita eldöntéséhez hasznos választ lehessen adni, meg kell vizsgálni, hogy a 75/442 irányelv itt javasolt értelmezésének mi a hatása egy büntetőeljárásban.
53. Az ítélkezési gyakorlatban már tisztázott, hogy egy irányelv önmagában, a végrehajtására a tagállam által elfogadott nemzeti jogszabályoktól függetlenül nem rendelkezhet olyan hatással, hogy meghatározza vagy súlyosítsa annak a büntetőjogi felelősségét, aki megsérti az irányelv rendelkezéseit.(39)
54. Ez a megállapítás egyrészt a büntetések törvényességének elvéből származik (nullum crimen, nulla poena sine lege)(40), amely a tagállamok közös alkotmányi hagyományainak alapjául szolgáló általános jogi elvek közé tartozik, amelyeket az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságjogok Európai Egyezményének 7. cikke, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája(41) 49. cikke (1) bekezdésének első mondata is rögzít.(42) Ezen elv alapján – amely megtiltja a büntetőjogi rendelkezéseknek az érintett személy hátrányára történő kiterjesztő értelmezését – a büntetőeljárásban szűkre szabottak az irányelvnek megfelelő értelmezés korlátai.(43)
55. Másrészt a Bíróság azt a szabályt, miszerint a büntethetőség indokolása vagy súlyosítása érdekében nem lehet közvetlenül hivatkozni az irányelvekre, arra alapozta, hogy egy irányelv önmaga nem alapozhat meg kötelezettségeket az egyén számára.(44)
56. Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok azt az elvet, miszerint egy irányelv nem alapozhat meg kötelezettségeket az egyén számára, legújabban a Pfeiffer-ügyben egy irányelv két egyén közötti kapcsolatára vonatkozó közvetlen alkalmazhatóságát illetően kérdőjelezte meg.(45) Mindenesetre ő maga is utalt arra, hogy büntetőeljárásban, ahol az egyén az állammal áll szemben, más mércék érvényesek.(46) Ennek eredményeképpen tehát annál maradunk, hogy egy irányelv közvetlen hatálya – legalábbis büntetőeljárás esetén – nem vezethet oda, hogy kötelezettségeket rójon az egyénekre.
57. A jelen esetben azonban a Bíróság által az irányelvek büntetőeljárásban való korlátozott alkalmazása érdekében felhozott indokolások egyike sem alkalmazható.
58. Először is az indokolások nem érintik a büntetések törvényességének elvét, mivel a 75/442 irányelv közvetlen alkalmazhatósága az alapeljárásban nem járna azzal a hatással, hogy a büntetőjogi felelősséget egyedül az irányelv alapozná meg, függetlenül a végrehajtására kibocsátott nemzeti jogszabályoktól.(47) Ha nem alkalmazzák az először az elkövetés után bevezetett Decreto Legge 138/02-t, a büntethetőség az elkövetéskor hatályos nemzeti jogon alapul, nevezetesen a 75/442 irányelv átültetésére elfogadott, újra alkalmazandó általános rendelkezésen (a Decreto Legislativo 22/97 6. cikke). Az irányelv pusztán azzal a hatással rendelkezne, hogy nem alkalmaznak egy – az elkövetés után elfogadott – büntethetőséget megszüntető rendelkezést.
59. A Tombesi-ítéletben(48), amelyben nagyon hasonló nemzeti jogi helyzet szolgált alapul, a Bíróság ennek megfelelően kifejtette:
„Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló végzésekből egyebekben kitűnik, azok a cselekmények, amelyek az alapeljárás tárgyát képezik, elkövetésük idején a nemzeti jog alapján büntetendőek voltak, és a Decreti-legge, amelyek alapján azokat kivették a DPR Nr. 915/82 szerinti büntetések alkalmazása alól, csak később léptek hatályba. Ilyen körülmények között nincs ok feltenni azt a kérdést, a büntetések törvényességének elve milyen következményekkel járna a 259/93 rendelet alkalmazására nézve.”
60. Másodszor, nincs szükség olyan, az irányelvnek megfelelő értelmezésre sem, amely a vádlott hátrányára sérthetné meg a kiterjesztő értelmezés tilalmát. A büntethetőség megindokolása – a Decreto Legge 138/02 alkalmazásának elmaradása esetén – kizárólag a Decreto Legislativo 22/97-től függne, amely ugyanazt a hulladékfogalmat tartalmazza, mint a 75/442 irányelv, és nem kell kiterjesztően értelmezni ahhoz, hogy megfeleljen az irányelv előírásainak.
61. Végül a 75/442 irányelv a fennálló összefüggésben semmilyen kötelezettséget nem alapoz meg az egyén számára. A kérdést, hogy milyen kötelezettségek hárulnak az egyénekre, azon jogi helyzet alapján kell megítélni, amely a lényeges cselekmények időpontjában fennállt, mivel kötelezettségek csupán valamely jövőbeli magatartásra vonatkozóan határozhatók meg. Kötelezettségeket nem lehet visszaható hatállyal megindokolni. Amikor a jogvita tárgyát képező hulladékszállítást végrehajtották, a Decreto Legislativo 22/97 taxatíve tartalmazta a betartandó szabályokat és a vonatkozó fogalommeghatározásokat, és nem volt szükség arra, hogy közvetlenül az irányelvhez nyúljanak vissza.
62. Másképp kellene megítélni az esetet, ha az események a Decreto Legge 138/02 elfogadása után következtek volna be. Ennek rendelkezései többek között azon kötelezettség korlátozásához vezettek, amely a termelési és fogyasztási maradékok kezelésére vonatkozott. Ha nem alkalmaznánk a Decreto Legge 138/02-t erre az időszakra, akkor inkább lehetne arról beszélni, hogy az irányelv közvetlen alkalmazása kötelezettségeket alapoz meg.
63. A jelen esetben az irányelv közvetlen alkalmazása azonban ellentétes lehetne azzal az elvvel, hogy az enyhébb büntetőtörvényt kell alkalmazni, ha az elkövetést követően az elkövetés idején érvényes büntetőtörvény helyébe ilyen lépett.
64. Az enyhébb büntetőtörvény visszaható hatályának elvét – amely a Közösség legtöbb tagállamának jogrendszerében elismert (Írországban és az Egyesült Királyságban azonban nem) – az Európai Unió Alapjogi Chartájának 49. cikke (1) bekezdésének harmadik mondatában is lefektették. Ezenkívül a Közösség pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanságok miatt előírt közigazgatási szankciók útján a másodlagos közösségi jogban is meghonosodott.(49)
65. Az Allain-ítéletben(50) a Bíróság hallgatólagosan elismerte ezt az elvet, amikor megállapította, hogy az olyan magatartás, amely eredetileg közösségi jogot sértett, és ezért a nemzeti jog szerint büntetendő volt, nemzeti eljárási elvek (különösen az enyhébb büntetőtörvény visszaható hatályú) alkalmazásával újraértékelhető, ha a ténybeli és jogi helyzet utólag megváltozott.
66. Mindebből következik, hogy ez az elv nem csupán tisztán nemzeti elvnek, hanem a közösségi jog általános jogelvének is tekintendő, amelyet a kérdést előterjesztő bíróságnak a 75/442 irányelv végrehajtására elfogadott nemzeti jog értelmezésekor figyelembe kell vennie.(51)
67. Még ha a Decreto Legge 138/02 önmagában nem tekinthető is büntető rendelkezésnek, mégis a hulladéknak és ezáltal a Decreto Legislativo 22/97-ben szabályozott hulladékfogalomnak, ezzel pedig a bűncselekményi tényállási elemeknek a vádlott számára kedvezőbb értelmezéséhez vezet.
68. Kizárható azonban, hogy a Decreto Legge 138/02, amennyiben ellentétes a 75/442 irányelvvel, „enyhébb büntetőtörvényként” visszaható hatállyal alkalmazható legyen az elfogadása előtt elkövetett cselekményekre.
69. Az enyhébb büntetőtörvény visszaható hatályú alkalmazásának indoka az a megfontolás, hogy a vádlott ne legyen elítélhető olyan magatartás miatt, amely a törvényhozó (megváltoztatott) álláspontja szerint a tárgyalás időpontjában már nem büntetendő. A megváltozott jogalkotói megfontolásoknak tehát a vádlott javára kell szolgálniuk. Ezzel a jogrend összhangját biztosítják. Az enyhébb törvény visszaható hatályú alkalmazása számol továbbá azzal a körülménnyel is, hogy megszűnnek a generális és a speciális prevencióra vonatkozó büntetőjogi célok, ha a kérdéses magatartás már nem büntetendő.
70. Ez mutatja, hogy az elv végül is méltányossági okokon alapul, amelyek nem rendelkeznek ugyanazzal a magas ranggal, mint például a büntetések törvényessége elve alkalmazásának indokai (a jogállamiság elve és a jogbiztonság elve). Ezért enged meg több nemzeti jogrend kivételt az elv alól, például ha a büntethetőség kezdettől fogva korlátozott időbeli hatályú törvényen alapult.
71. Egy, a közösségi jogot érintő esetben mindazonáltal figyelembe kell venni: ha a nemzeti jogalkotónak a később elfogadott enyhébb büntetőtörvény alapjául szolgáló nézetei ellentétben állnak a közösségi jogalkotónak az érintett területre vonatkozó értékelésével. Lényegében azt mondhatjuk, hogy a később elfogadott törvény nem képez alkalmazható
enyhébb büntetőtörvényt.
72. Nem látható olyan indok, amely miatt a nemzeti jogalkotó megváltozott értékelésének – amely ellentétben áll a változatlanul fennálló közösségi jogi előírásokkal – visszaható hatállyal az egyén javára kellene szolgálnia.(52) A jogrend összhangja ezzel ellentétben inkább azt parancsolja, hogy az elsődlegesen alkalmazandó közösségi jogot kell figyelembe venni. Ezenkívül a generális és a speciális prevencióra vonatkozó büntetési célok sem szűnnek meg, ha az adott magatartás a közösségi jog szerint továbbra is büntetendő.
73. A Bíróságnak az Allain-ítéletben(53) tett megállapításai nem állnak ellentétben az itt képviselt felfogással. A jelen esettel ellentétben az Allain-ügyben a tényleges és a közösségi jogi
háttér utólag megváltozott a vádlott javára. Ezt a helyzetet nem lehet azzal összehasonlítani, amikor nemzeti szinten utólag a vádlott számára kedvezőbb, de a közösségi joggal ellentétes szabályozást vezetnek be.
74. Az enyhébb büntetőtörvény visszaható hatályú alkalmazásának elve ugyanolyan kevéssé ellentétes a 75/442 irányelvnek az alapeljárásban történő közvetlen alkalmazásával, mint a büntetés törvényességének elve. Az irányelv figyelembevétele nem vezet kötelezettségek megalapozásához, hanem csupán közvetetten vannak hátrányos következményei a vádlottra nézve. Ez azonban nem menti fel a nemzeti bírót az EK 249. cikk (3) bekezdéséből és az EK 10. cikkből származó azon kötelezettsége alól, hogy érvényt szerezzen a 75/442 irányelvnek.(54)
75. Ennek eredményeképpen azt kell megállapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság köteles olymódon érvényt sze rezni a 75/442 irányelvnek, hogy nem alkalmazza az elkövetés után elfogadott enyhébb büntetőtörvényt, ha ez a törvény összeegyeztethetetlen az irányelvvel.
V – Végkövetkeztetések
76. Az előbbi fejtegetések alapján javaslom a Bíróságnak, hogy a Tribunale penale di Terni által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1. A hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelvvel ellentétes az olyan tagállami jogszabály, amely szerint a hulladék fogalmának keretében a „megválik”, a „szándékozik megválni” és a „köteles megválni” csak akkor áll fenn, ha valamely anyagot, tárgyat vagy javakat – az irányelv II. A. és II. B. mellékletében és a hasonló nemzeti rendelkezésekben felsorolt –
ártalmatlanítási vagy hasznosítási műveletnek vetnek alá, illetve erre vonatkozó szándék vagy kötelezettség áll fenn.
2. A 75/442 irányelvvel ellentétes a hulladék fogalmát pontosító olyan nemzeti rendelkezés, amelynek alapján a termelési és fogyasztási maradékok nem minősülnek hulladéknak,
– ha azok előzetes kezelés és a környezetet károsítása nélkül ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek, vagy
– ha azok előzetes kezelés után ugyanabban, hasonló, illetve különböző termelési vagy fogyasztási ciklusban újrafelhasználásra kerülhetnek, vagy ténylegesen és objektíven újrafelhasználásra kerülnek, anélkül hogy az irányelv II.B. melléklete és az ezzel megegyező nemzeti szabályozás szerinti hasznosítás szükséges lenne.
3. A tagállami bíróság köteles olymódon érvényt szerezni a 75/442 irányelvnek, hogy nem alkalmazza az elkövetés után elfogadott enyhébb büntetőtörvényt, ha ez a törvény összeegyeztethetetlen az irányelvvel.
(1) .
(2)
–
Az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 78., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 3. o.) módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv (HL L 194. 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 23. o.), valamint a Bizottság 1996. május 24‑i 96/350/EK határozata a hulladékokról szóló 75/442/EGK irányelv a II. A. és II. B. mellékletének kiigazításáról (HL L 135., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 59. o.).
(3)
–	GURI
38. sz., 1997. február 15. (33. rendes kiegészítés).
(4)
–	GURI
187. sz., 2002. augusztus 10.
(5)
–	GURI
158. sz., 2002. július 8.
(6)
–	A C‑168/95. sz. Arcaro-ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑4705. o.) 37. pontja.
(7)
–	A C‑415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4921. o.) 59. pontja.
(8)
–	A C‑379/98. sz. PreussenElektra ügyben 2001. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑2099. o.) 39. pontja.
(9)
–	Lásd a C‑341/94. sz. Allain-ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑4631. o.) 12. pontját és a C‑235/02. sz., Saetti és Frediani ügyben 2004. január 15‑én hozott végzés (EBHT 2004., I‑0000. o.) 26. pontját, amelyben azonban a Bíróság a Tombesi-ítélet nem teljesen világos kijelentéseire hivatkozik (a C‑304/94. sz., C‑330/94. sz., C‑342/94. sz. és C‑224/95. sz., Tombesi és társai egyesített ügyekben 1997. június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3561. o.] 42. és 43. pontja).
(10)
–	Lásd a 64. és a 66. pontot.
(11)
–	Lásd a 67. pontot.
(12)
–	A C‑311/99. sz. ügyben 2001. május 29‑én hozott végzés (az EBHT-ban nem tették közzé).
(13)
–	Lásd még a Saetti és Freidani végzést (hivatkozás a 9. lábjegyzetben).
(14)
–	A C‑74/95. sz. és C‑129/95. sz. X. ügyben (egyesített ügyek) 1996. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑6609. o.).
(15)
–	Hivatkozás a 6. lábjegyzetben.
(16)
–	A 80/86. sz. Kolpinghuis Nijmegen ügyben 1987. október 8‑án hozott ítélet (EBHT 1987., 3969. o.).
(17)
–	A C‑418/97. sz. és a C‑419/97. sz., ARCO Chemie Nederland és társai ügyben 2000. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4475. o.) 38. és azt követő pontjai, a C‑9/00. sz., Palin Granit és Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus ügyben 2002. április 18‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3533. o.) 23. pontja, valamint a C‑1/03. sz. Van de Walle-ügyben 2004. január 29‑én ismertetett indítványom (EBHT 2004., I‑0000. o.) 25. pontja.
(18)
–	A hulladékjegyzéknek a hulladékokról szóló 75/442/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében történő meghatározásáról szóló 94/3/EK határozat, valamint a veszélyes hulladékok jegyzékének a veszélyes hulladékokról szóló 91/689/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének (4) bekezdése értelmében történő meghatározásáról szóló 94/904/EK tanácsi határozat felváltásáról szóló, 2000. május 3‑i 2000/532/EK bizottsági határozat (HL L 226., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 151. o.), amelyet utoljára a hulladékjegyzékről szóló 2000/532/EK bizottsági határozat módosításáról szóló, 2001. július 23‑i 2001/573/EK tanácsi határozat (HL 203., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 165. o) módosított.
(19)
–	Lásd a Palin Granit ítélet 22. pontját, valamint a Van de Walle indítvány 26. pontját (hivatkozások a 17. lábjegyzetben).
(20)
–	Az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet 73. pontja és a Palin Granit ítélet 24. pontja (hivatkozások a 17. lábjegyzetben).
(21)
–	A 75/442 irányelv első preambulumbekezdése.
(22)
–	A 75/442 irányelv módosításáról szóló 91/156 irányelv (hivatkozás a 2. lábjegyzetben) harmadik preambulumbekezdése.
(23)
–	Lásd az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet (hivatkozás a 17. lábjegyzetben) 42. pontját.
(24)
–	Az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet 82. pontja és a Palin Granit ítélet 27. pontja (hivatkozások a 17. lábjegyzetben).
(25)
–	A Tombesi-ítélet (hivatkozás a 6 lábjegyzetben) 52. pontja és a Palin Granit ítélet (hivatkozás a 17. lábjegyzetben) 29. pontja.
(26)
–	Az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet 49. pontja, valamint a Palin Granit ítéletet 27. pontja (hivatkozások a 17. lábjegyzetben).
(27)
–	A 75/442 irányelv első preambulumbekezdése.
(28)
–	A C‑318/98. sz., Fornasar és társai ítéletben 2000. június 22‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4785. o.) 46. és azt követő pontjai.
(29)
–	Az 1994. június 27‑i 94/31/EK tanácsi irányelv (HL L 168., 28. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 376. o.) által módosított, veszélyes hulladékokról szóló, 1991. december 12‑i 91/689/EGK tanácsi irányelv (HL L 377., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 78. o.).
(30)
–	Az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet (hivatkozás a 17. lábjegyzetben) 41. és 42. pontja.
(31)
–	Lásd a 31. pontot.
(32)
–	Az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet (hivatkozás a 17. lábjegyzetben) 64. pontja.
(33)
–	A C‑206/88. sz. és a C‑207/88. sz., Vessoso és Zanetti ügyben 1990. március 28‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑1461. o.) 9. pontja és a C‑129/96. sz., Inter-Environnement Wallonie ügyben 1997. december 18‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑7411. o.) 31. pontja.
(34)
–	A Palin Granit ítélet 32. pontja és az ARCO Chemie Nederland és társai ítélet 83–87. pontja (hivatkozások a 17. lábjegyzetben).
(35)
–	A Palin Granit ítélet (hivatkozás a 17. lábjegyzetben) 36. pontja. A Bíróság nemrégiben elismerte, hogy a kőolaj-finomítás bizonyos melléktermékei, amelyeket szándékosan hoznak létre avégett, hogy tüzelőanyagként használják őket, meghatározott körülmények között nem tekintendőek hulladéknak (Saetti és Frediani ügyben hozott végzés [hivatkozás a 9. lábjegyzetben] 42. és azt követő pontjai).
(36)
–	Hivatkozás a 18. lábjegyzetben.
(37)
–	A C‑444/00. sz. ügyben 2003. június 19‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑6163. o.).
(38)
–	Az, hogy az újrafeldolgozás – amelyről ebben az összefüggésben szó van – szerepel a csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló, 1994. december 20‑i 94/62/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL L 365., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 13. kötet, 349. o.), nem zárja ki, hogy a Bíróságnak a hulladék fogalmára vonatkozó megállapításait a jelen esetre is alkalmazzák. A hulladék fogalmát illetően ugyanis a 94/62 irányelv a 75/442 irányelvre utal.
(39)
–	A 14/86. sz., Pretore di Salò kontra X ügyben 1987. június 11‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 2545. o.) 20. pontja, az Arcaro-ítélet (hivatkozás a 6. lábjegyzetben) 36. pontja, valamint a C‑60/02. sz. X‑ügyben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑0000. o.) 61. pontja.
(40)
–	Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnoknak a C‑74/95. sz. és a C‑129/95. sz. X egyesített ügyekben 1996. június 18‑án ismertetett indítványának (EBHT 1996., I‑6612. o.) 43. pontja. Jacobs főtanácsnoknak a C‑304/94. sz., C‑330/94. sz., C‑342/94. sz. és a C‑224/95. sz. Tombesi és társai egyesített ügyekben 1996. október 24‑én ismertetett indítványának (EBHT 1997., I‑3564. o.) 37. pontja.
(41)
–	HL 2000. C 364., 1. o.
(42)
–	A C‑74/95. sz. és a C‑129/95. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 25. pontja, utalva az Emberi Jogok Európai Bíróságának 1993. május 25‑én a Kokkinakis-ügyben (A sorozat, 260‑A. pont, 52. §), 1995. november 22‑én az S. W. kontra Egyesült Királyság és C. R. kontra Egyesült Királyság ügyekben (A sorozat, 335‑B. pont 35. §, és 335‑C. pont 33. §) hozott ítéleteire. Lásd még a 63/83. sz. Kirk-ügyben 1984. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 2689. o.) 22. pontját.
(43)
–	Lásd a C‑74/95. sz. és a C‑129/95. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 24. és 25. pontját, valamint a Kolpinghuis Nijmegen ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 16. lábjegyzetben) 13. pontját és az Arcaco-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 6. lábjegyzetben) 42. pontját.
(44)
–	A Pretore di Salò-ítélet (hivatkozás a 39. lábjegyzetben) 19. pontja és az Arcaro-ítélet (hivatkozás a 6. lábjegyzetben) 36. pontja, a 152/84. sz. Marshall-ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 723. o.) 48. pontjára való utalással. Lásd továbbá a Tombesi-ítélet (hivatkozás a 9. lábjegyzetben) 42. pontját és a C‑74/95. sz. és C‑129/95. sz. X. egyesített ügyekben hozott ítélet (hivatkozás a 14. lábjegyzetben) 23. pontját.
(45)
–	A C‑397/01. sz. és a C‑403/01. sz. egyesített ügyekben 2003. május 6‑án ismertetett indítvány (EBHT 2004., I‑8835. o.). Ott a Bíróság meglátása szerint az irányelvek közvetlen alkalmazhatóságára vonatkozó alapvető kérdés egyének vonatkozásában merült fel, az ügyet a nagytanács elé utalta, és újra megnyitotta az eljárás szóbeli szakaszát. A 2004. április 27‑én ismertetett második indítványában a főtanácsnok megismételte álláspontját.
(46)
–	A C‑397/01. sz. és C‑403/01. sz. Pfeiffer és társai egyesített ügyekben 2004. április 27‑én (másodszor) ismertetett indítvány.
(47)
–	Lásd még a 39. lábjegyzetben hivatkozott utalásokat.
(48)
–	Hivatkozás a 9. lábjegyzetben, 43. pont. Lásd továbbá a Saetti és Frediani ügyben hozott végzés (hivatkozás a 9. lábjegyzetben) 26. pontját.
(49)
–	Lásd az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet 2. cikkének (2) bekezdését (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.).
(50)
–	Hivatkozás a 9. lábjegyzetben.
(51)
–	A kérdést – vajon a közösségi jog elvéről van‑e szó –, Fennelly főtanácsnok már felvetette a C‑341/94. sz. Allain-ügyben 1996. március 7‑én ismertetett indítványa (EBHT 1996., 4633. o.) 43. pontjában, azonban végül megválaszolatlanul hagyta.
(52)
–	Más a helyzet, ha az elkövetéskor hatályos büntetőtörvény enyhébb volt. Ebben az esetben a büntetés törvényességére vonatkozó elvnek megfelelően ezt a törvényt kell alkalmazni, akkor is, ha sérti valamely irányelvet (lásd a C‑60/02. sz. ítélet [hivatkozás a 39. lábjegyzetben] 63. pontját).
(53)
–	Hivatkozás a 9. lábjegyzetben.
(54)
–	A C‑201/02. sz. Delena Wells-ügyben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑0000. o.) 57. pontja, valamint a C‑127/02. sz., Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee és társai ügyben 2004. január 29‑én ismertetett indítványom (EBHT 2004., I‑0000. o) 146. és azt követő pontjai.