62012CC0328
ELEANOR SHARPSTON
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2013. szeptember 10. (
1
)
C‑328/12. sz. ügy
Ralph Schmid (mint Aletta Zimmermann vagyonának felszámolója)
kontra
Lilly Hertel
(A Bundesgerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Bírósági együttműködés polgári ügyekben — Fizetésképtelenségi eljárás — 1346/2000/EK rendelet — Azon tagállam bíróságának joghatósága, ahol az adós fő érdekeltségeinek központja található — A fizetésképtelenségi eljárás keretében valamely ügylet megtámadása iránt előterjesztett kereset — Területen kívüli elem — Harmadik országban lakóhellyel rendelkező alperes”
1.
A 1346/2000/EK tanácsi rendelet (
2
) (a továbbiakban: rendelet) 3. cikkének (1) bekezdése határozza meg, hogy mely bíróságnak van joghatósága a fizetésképtelenségi eljárás megindítására. Az ilyen eljárások keretében a felszámoló „a hitelezők érdekében bármely megtámadási keresettel élhet”. (
3
) A jelen ügynek az a tárgya, hogy a 3. cikk (1) bekezdésében foglalt joghatósági szabály alkalmazható‑e abban az esetben, ha a valamely ügylet megtámadása iránti kereset alperesének harmadik országban van a lakóhelye.
A fizetésképtelenségi eljárásról szóló rendelet
2.
A rendelet lényegében a joghatóság megállapításáról és az alkalmazandó jog meghatározásáról rendelkezik a fizetésképtelenségi eljárásra tekintettel és ezen eljárás kölcsönös elismerése mellett. A jelen ügy megoldása a joghatóság általános szabályának értelmezésétől függ. Az elemzés részeként mindazonáltal a rendelet általános rendszerének és a felszámoló szerepének vizsgálatára is szükség van.
3.
A rendelet (2), (3) és (4) preambulumbekezdése kifejti, hogy a belső piac megfelelő működése megkívánja a több államra kiterjedő vonatkozású fizetésképtelenségi eljárások megfelelő és hatékony működését, és a belső piac megfelelő működéséhez szükséges az olyan körülményeket elkerülni, amelyek arra ösztönzik a feleket, hogy kedvezőbb jogi helyzet elérése érdekében a vagyonukat vagy a bírósági eljárást egyik tagállamból a másikba helyezzék (ún. „forum shopping”).
4.
A (8) preambulumbekezdés szerint ennek érdekében „szükséges […], hogy a joghatóságra és az elismerésre, valamint az ezen a területen alkalmazandó jogra vonatkozó rendelkezéseket egy […] közösségi jogi aktus tartalmazza”.
5.
A (12) és (14) preambulumbekezdés szerint:
„(12)
E rendelet lehetővé teszi, hogy abban a tagállamban indítsák meg a fizetésképtelenségi főeljárást, ahol az adós fő érdekeltségeinek központja található. Ezeknek az eljárásoknak egyetemes hatályuk van, és céljuk az adós teljes vagyonának felölelése. Az érdekek sokféleségének védelme érdekében e rendelet lehetővé teszi a főeljárással párhuzamos másodlagos eljárások megindítását. Másodlagos eljárást abban a tagállamban lehet indítani, ahol az adós telephelye van. A másodlagos eljárás az adott államban lévő vagyontárgyakra korlátozódik. A főeljárással való összehangolásra vonatkozó kötelező szabályok kielégítik a Közösségen belüli egység iránti igényt.
(13)
A »fő érdekeltségek központja« az a hely, ahol az adós érdekeltségeinek kezelését rendszeresen végzi, és ez harmadik személyek részéről megállapítható.
(14)
E rendeletet csak azokra az eljárásokra kell alkalmazni, amelyek esetében az adós fő érdekeltségeinek központja a Közösségben található.”
6.
A rendelet I. fejezetének címe „Általános rendelkezések”. E fejezet 1. cikke („Hatály”) az alábbiak szerint rendelkezik az (1) bekezdésében:
„Ezt a rendeletet a valamennyi hitelezőre kiterjedő (kollektív) fizetésképtelenségi eljárásokra kell alkalmazni, amelyek az adós vagyon feletti rendelkezési jogának részleges vagy teljes elvonását és felszámoló kijelölését foglalják magukban.”
7.
A 2. cikk a) pontjának meghatározása szerint a „fizetésképtelenségi eljárás” a rendelet A. mellékletében felsorolt „kollektív eljárásokat” jelenti, amely felsorolás az egyes tagállamokban a nemzeti jog által meghatározott sajátos eljárástípusokra vonatkozik.
8.
A 2. cikk b) pontjának meghatározása szerint „felszámoló”„bármely olyan személy vagy szerv, akinek vagy amelynek az a feladata, hogy az adós rendelkezése alól kivont vagyont kezelje, illetve felszámolja, vagy felügyelje az adós tevékenységét”.
9.
A rendelet 3. cikkének címe „Nemzetközi joghatóság”. E cikk az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A fizetésképtelenségi eljárás megindítására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelynek területén az adós fő érdekeltségei találhatók. Társaság vagy jogi személy esetén az ellenkező bizonyításáig a létesítő okirat szerinti székhelyet kell a fő érdekeltségek központjának tekinteni.
(2)   Ha az adós fő érdekeltségeinek központja egy tagállam területén helyezkedik el, egy másik tagállam bírósága csak akkor rendelkezik joghatósággal az adós elleni fizetésképtelenségi eljárás megindítására, ha az adós telephellyel rendelkezik a másik tagállam területén belül is. Ennek az eljárásnak a hatásai az adós utóbbi tagállam területén található vagyontárgyaira korlátozódnak.
(3)   Ha a fizetésképtelenségi eljárást az (1) bekezdés szerint indították, a később a (2) bekezdés szerint indított minden eljárás másodlagos eljárás. E későbbi eljárásoknak felszámolási eljárásoknak kell lenniük.”
10.
„A fizetésképtelenségei eljárás elismerése” című II. fejezetben az „Alapelvek” című 16. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A 3. cikk alapján joghatósággal rendelkező tagállam bírósága által hozott, fizetésképtelenségi eljárást megindító határozatot az összes többi tagállamban attól kezdve el kell ismerni, amikor az hatályossá válik az eljárás megindításának helye szerinti államban. [...]”
11.
„Az elismerés joghatásai” című 17. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A 3. cikk (1) bekezdésében említett eljárást megindító határozat, minden további alaki követelmény nélkül, bármely más tagállamban az eljárás megindításának helye szerinti állam joga szerinti joghatásokkal rendelkezik, feltéve hogy e rendelet eltérően nem rendelkezik, és a másik tagállamban nem indítottak a 3. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást.”
12.
„A felszámoló hatásköre” című 18. cikk többek között az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A 3. cikk (1) bekezdése alapján joghatósággal rendelkező bíróság által kijelölt felszámoló gyakorolhatja az eljárás megindításának helye szerinti állam joga által ráruházott összes hatáskört egy másik tagállamban [...]
(2)   [...] A felszámoló a hitelezők érdekében bármely megtámadási keresettel élhet.
(3)   Hatáskörének gyakorlásakor a felszámoló annak a tagállamnak a joga szerint jár el, amelynek a területén intézkedéseket készül hozni, különös tekintettel a vagyon értékesítését szolgáló eljárásokra. A felszámoló hatásköre nem terjed ki kényszerintézkedések alkalmazására, illetve jogvitákban vagy egyéb vitákban való döntésre.”
13.
A rendeletnek „Az egyéb határozatok elismerése és végrehajtása” című 25. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az olyan bíróság által hozott, fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó határozatokat, valamint jóváhagyott egyezségeket, amely bíróságnak az eljárás megindítására vonatkozó határozatát a 16. cikknek megfelelően elismerik, minden további alaki követelmény nélkül el kell ismerni. [...]
Az első albekezdést a fizetésképtelenségi eljárásokból közvetlenül származó és a hozzájuk szorosan kapcsolódó határozatokra abban az esetben is alkalmazni kell, ha azokat egy másik bíróság hozta.
[…]”
14.
A 44. cikk (1) bekezdése szerint a rendelet a hatálya alá tartozó ügyek tekintetében a tagállamok közötti viszonyban a két vagy több tagállam közötti, korábbi kétoldalú egyezmények helyébe lép. A 44. cikk (3) bekezdésének a) pontja szerint azonban a rendeletet nem kell alkalmazni „annyiban, amennyiben összeegyeztethetetlen az adott tagállam által e rendelet hatálybalépését megelőzően egy vagy több harmadik országgal kötött egyezményből eredő csőddel kapcsolatos valamely kötelezettséggel”.
Tényállás, eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
15.
Ralph Schmid az Aletta Zimmermann‑nal szemben 2007. május 4‑én indított fizetésképtelenségi eljárásban felszámoló. Ezen eljárás keretében kereset indított Lilly Hertellel szemben az utóbbi és A. Zimmermann által kötött ügylet megtámadása érdekében. L. Hertelnek, aki A. Zimmermann mostohaanyja, Svájcban van a lakóhelye. Úgy tűnik, hogy az eljárásban nem volt más nemzetközi elem (így különösen nem volt olyan elem, amely Németországtól eltérő tagállamot foglalt volna magában). A felszámoló ezzel a keresettel 8015,08 eurót és annak kamatait kívánja megtéríttetni, mint A. Zimmermann vagyonának részét.
16.
Az alsóbb fokú bíróságok a keresetet mint elfogadhatatlant elutasították azzal az indoklással, hogy a német bíróságoknak nincs joghatóságuk. R. Schmid e határozattal szemben jogkérdésben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz (szövetségi legfelsőbb bíróság; a továbbiakban: kérdést előterjesztő bíróság).
17.
Mivel arra a következtetésre jutott, hogy a jogvita megoldása a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének értelmezésétől függ, a Bundesgerichtshof kilencedik polgári tanácsa felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette elő:
„Rendelkeznek‑e joghatósággal a fizetésképtelenséggel kapcsolatban indított megtámadási kereset tekintetében azon tagállam bíróságai, amelynek területén az adós vagyonára vonatkozóan fizetésképtelenségi eljárást indítottak, ha az alperes lakóhelye vagy létesítő okirat szerinti székhelye nem valamely tagállam területén van?”
18.
R. Schmid és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő. A 2013. április 10‑i tárgyaláson a német kormány és a Bizottság szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
A Bíróság elé terjesztett észrevételek
19.
R. Schmid előterjeszti, hogy a rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy annak alapján azon tagállam bíróságainak van joghatóságuk a kereset elbírálására, ahol az eljárást megindították. A 3. cikk (1) bekezdésében foglalt egyetlen joghatósági teszt az adós fő érdekeltségei központjának helye. Ha ezt további feltétellel egészítenék ki – nevezetesen hogy fenn kell állnia a két vagy több tagállamot magában foglaló elemnek –, az már az eljárás kezdetén jogbizonytalanságot teremtene. A 3. cikk (1) bekezdésének a javasolt módon történő értelmezése eleget tesz az eljárás egységessége elvének. Ez az egységes piac megfelelő működését is javítja azáltal, hogy megelőzi az Európai Unión kívülre, előnyszerzési célból történő esetleges vagyonátruházásokat (forum shopping); és azáltal, hogy megkönnyíti a felszámoló azon jogosultságának gyakorlását, hogy megtámadja és semmissé nyilváníttassa az adós vagyonának az Európai Unión kívülre történő átruházását.
20.
A Bizottság egyetért ezzel. A 3. cikk (1) bekezdése azon tagállamok bíróságainak juttat joghatóságot, ahol az adós fő érdekeltségeinek központja található. A fizetésképtelenségi eljárásokhoz szorosan kapcsolódó keresetekre vonatkozó joghatóság tekintetében nincs további feltétel: nincs szükség másik tagállamot magában foglaló elemre. Különbséget lehet és kell tenni ugyanakkor a joghatóságra, illetve a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályok között. Az uniós jog nem kötelezheti a harmadik országokat arra, hogy ismerjék el, és hajtsák végre az uniós bíróságok által a fizetésképtelenségi ügyekben hozott határozatokat.
21.
A német kormány előterjeszti, hogy az uniós jog csak két‑ vagy többoldalú egyezmények útján rendelkezhet joghatással harmadik országokban. Az Európai Uniónak a fizetésképtelenségi eljárások tekintetében nincs ilyen megállapodása Svájccal, ahol L. Hertel lakóhelye található. Ezenkívül a rendelet célkitűzése nem támogatja a joghatósági szabály másodlagos eljárásokra történő kiterjesztését valamely, harmadik országban található alperest magában foglaló korábbi ügylet megtámadása érdekében. A rendelet célkitűzése annak biztosítására irányul, hogy a belső piacon a fizetésképtelenségi eljárások megfelelően és hatékonyan működjenek, és ebben harmadik országok nem vesznek részt. A rendelet nem elszigetelt módon foglalkozik a joghatóság kérdésével; a joghatósági szabályok inkább egy általános keret részét képezik a megfelelő és hatékony fizetésképtelenségi eljárás érdekében. Mivel harmadik országokban nem lehet alkalmazni az elismerésre és a végrehajtásra vonatkozó szabályokat, nem volna célravezető a 3. cikk (1) bekezdését úgy értelmezni, hogy az a harmadik országok tekintetében joghatóságot biztosít. Emellett az az ilyen alpereseket – amelyek már amúgy is gyengébb félnek minősülnek – számukra ismeretlen fizetésképtelenségi és eljárási jog hatálya alá helyezné, ezáltal tovább gyengítve a helyzetüket.
Értékelés
22.
A rendelet célja a határon átnyúló joghatással rendelkező fizetésképtelenségi eljárások hatékonyságának és eredményességének javítása. (
4
) Ennek érdekében a rendelet meghatározza a valamennyi tagállamra vonatkozó közös szabályokat; az ítéletek elismerésének szabályait; és az alkalmazandó jogra vonatkozó szabályokat. (
5
) Ezek a korlátozott másodlagos eljárás lehetővé tétele érdekében módosított szabályok az egységesség és egyetemesség elvén (
6
) alapulnak. A rendelet tehát egy tagállamban csak egyféle főeljárásról rendelkezik, amely az adós teljes vagyonát felöleli függetlenül attól, hogy ezek a vagyontárgyak hol helyezkednek el, azzal a fenntartással, hogy a második tagállamban csak korlátozott lehetőség van a másodlagos eljárás megindítására. (
7
)
23.
A 3. cikk (1) bekezdésének joghatósági szabályát a rendelettel létrehozott rendszer „sarokkövének” nevezték. (
8
) Ez a szabály úgy rendelkezik, hogy a fizetésképtelenségi eljárás megindítására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelyben az adós fő érdekeltségeinek központja található. A rendelet szerint tehát az adós fő érdekeltségeinek központja döntő szerepet játszik a joghatóság meghatározásában. (
9
)
24.
A kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy azok a tagállami bíróságok, amelyek területén az adós vagyonára vonatkozóan a fizetésképtelenségi eljárást már megindították, rendelkeznek‑e joghatósággal harmadik országban lakóhellyel rendelkező alperessel szembeni, valamely ügylet megtámadása iránti kereset tárgyában. E kérdés megválaszolása előtt azonban meg kell határozni, hogy olyan körülmények között, amikor a fizetésképtelenségi eljárásban az egyetlen nemzetközi elem egy tagállam és egy harmadik ország között (nem pedig két vagy több tagállam között) áll fenn, azon tagállam bíróságai, ahol az adós fő érdekeltségeinek központja található, a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján, vagy a tagállam nemzeti fizetésképtelenségi joga és a nemzetközi magánjog alapján rendelkeznek‑e joghatósággal. (Az utóbbi esetben függetlenül attól, hogy e bíróságok milyen joghatósággal rendelkeztek, ezt a joghatóságot az e tagállam és a harmadik országok között fennálló, fizetésképtelenségre vonatkozó kétoldalú egyezmény határozza meg.) Más megfogalmazásban: a rendelet vonatkozik‑e egyáltalán az ilyen eljárásokra?
25.
Álláspontom szerint igen. A rendelet 1. cikkének (1) bekezdése szerint a rendeletet „a valamennyi hitelezőre kiterjedő (kollektív) fizetésképtelenségi eljárásokra kell alkalmazni, amelyek az adós vagyon feletti rendelkezési jogának részleges vagy teljes elvonását és felszámoló kijelölését foglalják magukban”. Úgy tűnik, hogy sem az 1. cikk (1) bekezdése, sem az A. melléklet nem korlátozza a rendelet hatályát a határon átnyúló elemet tartalmazó eljárásokra.
26.
A rendelet közvetlenül alkalmazandó intézkedés. A 44. cikk (3) bekezdése szerinti kivételekkel a hatálybalépésékor felváltotta a fizetésképtelenségre vonatkozó joghatóságról szóló nemzeti jogszabályokat és azon kétoldalú egyezményeket, (
10
) amelyeknek a tagállamok részesei voltak. (
11
) Ha tehát az adós fő érdekeltségeinek központja az Európai Unióban található, a 3. cikk (1) bekezdését (nem pedig a nemzeti jogot) kell alkalmazni annak meghatározására, hogy mely tagállam bíróságainak van joghatósága.
27.
Amint azt a német kormány előterjeszti, a rendelet hatálybaléptetését illetően az Unió jogalkotási tevékenységének alapját a belső piac megfelelő működése biztosításának szükségessége képezi (lásd a (2), (3), (4) és (8) preambulumbekezdést). Ebből azonban nem következik, hogy a rendelet alkalmazhatóságához szükség volna annak bizonyítására, hogy egy meghatározott fizetésképtelenségi eljárásban valamely határon átnyúló elem áll fenn. Jelentős bizonytalanságot eredményezne, és rontaná az eljárás hatékonyságát és eredményességét a rendelet azon értelmezése, hogy az csak olyan körülmények között alkalmazható, amikor fennáll valamely, legalább két uniós tagállamot magában foglaló, határokon átnyúló elem.
28.
A rendelet alkalmazhatósága érdekében a fizetésképtelenségi eljárásoknak nyilvánvalóan olyan adósra kell vonatkozniuk, aki vagy amely fő érdekeltségeinek központja valamely tagállamban található (lásd a (14) preambulumbekezdést). Ha nem ilyen adósra vonatkoznak, a rendelet nem alkalmazható. A rendelet „lehetővé teszi, hogy abban a tagállamban indítsák meg a fizetésképtelenségi főeljárást, ahol az adós fő érdekeltségeinek központja található”, és kifejti, hogy „ezeknek az eljárásoknak egyetemes hatályuk van, és céljuk az adós teljes vagyonának felölelése”. (
12
) Úgy értelmezem, hogy ez a rendelkezés az egységesség és az egyetemesség elveit tükrözi. Álláspontom szerint kívánatos, hogy a fizetésképtelenségi eljárásra ezek az elvek vonatkozzanak.
29.
Ilyen körülmények között a lehető legkorábbi szakaszban meg kell határozni, hogy melyik bíróság rendelkezik joghatósággal, hogy a hitelezők érdekében lépéseket lehessen tenni az adós vagyonának megóvására, biztosítva ezáltal az eljárás eredményességét és hatékonyságát. (
13
) A Bíróságnak a Staubitz‑Schreiber‑ügyben hozott ítéletben (
14
) az volt az álláspontja, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a fizetésképtelenségi eljárás megindítására melyik bíróságnak van joghatósága, az adós fő érdekeltségeinek központját arra az időpontra kell megállapítani, amikor a fizetésképtelenségi eljárás megindítását kérelmezték, nem pedig arra, amikor az eljárás ténylegesen megindult. Ebben a korai szakaszban még valószínűleg ismeretlen bármely határokon átnyúló elem. Mindazonáltal nem lehet addig az időpontig elhalasztani annak meghatározását, hogy melyik bíróságnak van joghatósága, amíg – az adós fő érdekeltségeinek központján kívül – ismertté válik az eljárás különböző elemeinek elhelyezkedése (így a másodlagos keresetek potenciális alpereseinek lakóhelye, vagy az adós egyes vagyontárgyainak elhelyezkedése). Mindezek teljes megismerésének kivárása meghiúsítaná a fizetésképtelenségi eljárás eredményességének és hatékonyságának a rendelet által elérni kívánt célkitűzéseit, és jogbizonytalansághoz vezetne.
30.
A rendelet 3. cikkének (1) bekezdése egyértelműen azt mondja ki, hogy „[a] fizetésképtelenségi eljárás megindítására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelynek területén az adós fő érdekeltségei találhatók.” (
15
) A joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása során minden egyéb elem irreleváns. Ennélfogva irreleváns az adós vagyonának elhelyezkedése, kivéve ha az figyelembe veendő tényezőnek minősül az adós fő érdekeltségei központja helyének meghatározása szempontjából és/vagy abból a szempontból, hogy szükség van‑e másodlagos eljárás megindítására a 3. cikk (2) bekezdése alapján. Az eljárás megindítására joghatósággal rendelkező bíróság kérdése vonatkozásában ugyancsak irreleváns azon kereset potenciális alpereseinek lakóhelye, amely keresetet később (szükség esetén) az említett eljárás keretében a felszámoló vagy a vagyonkezelő indíthat valamely ügylet megtámadása és a hitelezők javára további vagyon megtérítése érdekében. Erre a keresetre annak a bíróságnak van joghatósága, amely az ilyen eljárást (már) megindította, mivel ez a kereset közvetlenül az ilyen eljárásból ered, és ahhoz szorosan kapcsolódik. (
16
) Ebben a szakaszban a fizetésképtelenségi eljárás már folyamatban van. A megtámadási kereset időrendben követi a fizetésképtelenségi eljárásnak a joghatósággal rendelkező bíróság előtti megindítását. Ebből következik először is, hogy az ilyen kereset alperesének lakóhelye nem lehet hatással annak meghatározására, hogy melyik bíróságnak van joghatósága a fizetésképtelenségi eljárás megindítására.
31.
Ennek megfelelően véleményem szerint a rendelet alkalmazhatóságához szükségtelen a két vagy több tagállamot magában foglaló határokon átnyúló elem fennállását bizonyítani. Amennyiben az adós fő érdekeltségeinek központja az Európai Unión belül van (
17
) az összes tagállamban közvetlenül alkalmazandó rendelet 3. cikkének (1) bekezdése határozza meg, hogy melyik bíróságnak van joghatósága.
32.
A joghatósággal rendelkező bíróság a valamely ügylet megtámadása érdekében a felszámoló által indított keresetre is joghatósággal rendelkezik‑e, ha e kereset alperesének nem egy másik tagállamban, hanem harmadik országban van a lakóhelye?
33.
A német kormány előterjeszti, hogy az ilyen keresetek tekintetében a rendeletet nem lehet a joghatóság megállapítására alkalmazni. A potenciális alperes (és nagyon valószínűleg a kérdéses vagyon) az Európai Unión kívül helyezkedik el. Az alperes gyenge pozícióba kerülne, ha számára idegen bíróság előtt kellene a keresettel szemben védekezni. Ezenkívül, míg a rendelet kifejezetten rendelkezik a valamely másik uniós tagállamot magában foglaló ügyletek vonatkozásában a joghatósággal rendelkező bíróság ítéleteinek elismeréséről és végrehajtásáról, (
18
) a harmadik országok bíróságai egyáltalán nem kötelesek elismerni, illetve végrehajtani az európai unióbeli, joghatósággal rendelkező bíróság által hozott határozatot.
34.
Ezek az érvek számomra nem meggyőzőek. Álláspontom szerint a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében joghatósággal rendelkező bíróság joghatósággal rendelkezik arra, hogy határozzon a felszámoló által előterjesztett, valamely harmadik országban lakóhellyel rendelkező alperest magában foglaló ügylet megtámadására irányuló keresetről.
35.
Először is az egységesség és az egyetemesség elve nyilvánvalóan az ilyen megközelítés mellett szól. A fizetésképtelenségi eljárások kollektív eljárások, és az adós ügyeinek nagy részében (meghatározásánál fogva) az a bíróság fog eljárni, ahol az adós fő érdekeltségeinek központja található (ellenkező esetben értelmetlenné válna a „fő érdekeltségeinek központja” kifejezés). (
19
) Ha ennek a bíróságnak – amelynek a fizetésképtelenség tárgyában való eljárásra vonatkozó joghatóságát viszonylag könnyű megjósolni (
20
) – felügyelnie kell az adós vagyona értékének pontos megállapítását és az adós hitelezőivel való megfelelő megállapodást, akkor joghatósággal kell rendelkeznie az adós és egy harmadik személy közötti korábbi ügylet megtámadása érdekében a felszámoló által indított kereset elbírálására is, amely keresetnek az a célja, hogy ezen ügylet tárgyát vagy bevételét a hitelezők érdekében az adós vagyonának részévé tegye.
36.
Másodszor, úgy vélem, nem zárja ki a joghatósági szabály alkalmazását az a tény, hogy a rendeletnek a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó rendelkezései nem lehetnek kötelezőek harmadik országokra. Fontos és hasznos is különbséget tenni egyrészt a joghatóság, másrészt az elismerés és a végrehajtás között.
37.
Ami a joghatóságot illeti, azt a rendelet pusztán arra a helyre való utalással határozza meg, ahol az adós fő érdekeltségeinek központja található. A Bíróság egy teljes egészében az Európai Unión belüli fizetésképtelenségi üggyel kapcsolatban már megállapította, hogy ennek a bíróságnak nemcsak a fizetésképtelenségi főeljárás tekintetében kell joghatósággal rendelkeznie, hanem bármely másodlagos eljárás tekintetében is. (
21
)
38.
Ami az elismerést és a végrehajtást illeti, először is meg szeretném jegyezni, hogy ezeket a rendelkezéseket a joghatóság megállapítására vonatkozó rendelkezéstől elkülönülten is lehet értelmezni. Másodszor, még ha az elismerés és a végrehajtás tekintetében magát a rendeletet nem is lehet alapul venni, a joghatósággal rendelkező bíróság határozata nem feltétlenül mentes minden joghatástól. Ez a határozat valamely kétoldalú egyezmény alapján is elismerhető és végrehajtható (bár úgy tűnik, hogy a jelen esetben ez nincs így).
39.
Igaz ugyan, hogy ha a felszámoló olyan határozatot kap, amely szerint érvényteleníteni kell valamely meghatározott, harmadik személy részvételével létrejött korábbi ügyletet, ezt a határozatot abban az államban kell elismertetnie és végrehajtatnia, amelyben a harmadik személy lakóhelye van (és/vagy: ahol az ügylettel érintett vagyon található). A felszámoló szempontjából mindazonáltal rendszerint ez hatékonyabb és kevésbé költséges eljárás, mint e joghatóság alapján teljesen különálló eljárást indítani (és a kevésbé költséges eljárás következtében az adós vagyonából nagyobb rész marad a hitelezők számára). A legjobb esetben felszámoló által már megkapott határozatot elismerik és végrehajtják; a legrosszabb esetben vissza kell térnie az uniós tagállam joghatósággal rendelkező bírósághoz az adós vagyonára vonatkozó értékelés lefelé történő kiigazításának kérelmezése céljából, mielőtt a hitelezőkkel megkötné a befejező egyezséget.
40.
A harmadik fél szempontjából az automatikus elismerés és végrehajtás hiánya a védelem magasabb szintjét jelenti. Lehetséges, hogy az ilyen harmadik személy a felszámoló kérelmének közlésekor azt választja, hogy megjelenik az adós fő érdekeltségeinek központja szerinti bíróság előtt, és védekezik a kérelemmel szemben. Ha bármilyen ok miatt nem volt képes, vagy nem volt hajlandó így eljárni, akkor erősebb jogi alappal rendelkezik majd arra, hogy a helyi bíróságától azt kérje, hogy az ne ismerje el és ne hajtsa végre automatikusan a vele szemben hozott határozatot, hanem érdemben vizsgálja meg a kérelmet.
41.
Harmadszor, figyelemre méltó, hogy az Owusu‑ügyben hozott ítéletben, (
22
) amely a Brüsszeli Egyezmény (
23
) 2. cikkében szereplő joghatósági szabály értelmezésére vonatkozott (amely szerint „szerződő államban lakóhellyel rendelkező személy […] az adott tagállam bíróságai előtt perelhető”), a nagytanács megállapította, hogy ez a rendelkezés valamely szerződő állam bíróságai és egy harmadik állam bíróságai közötti kapcsolatokat magukban foglaló körülményekre is vonatkozik. (
24
) Ebben az ügyben csak az egyik alperes lakóhelye volt az Egyesült Királyságban, számos más alperes lakóhelye Jamaicán volt, ahol a jogvita alapját képező baleset bekövezett, és (hitelt érdemlően) úgy érveltek, hogy a forum conveniens Jamaica. Ebben az ügyben (a jelen ügyhöz hasonlóan) a tényállás egy szerződő államot és egy harmadik országot foglalt magában: egyetlen másik szerződő állam joghatósága sem merült fel, továbbá egyetlen másik szerződő államra vonatkozó kapcsoló tényező sem állt fenn. (
25
) A nagytanács mindazonáltal azt állapította meg, hogy a Brüsszeli Egyezmény 2. cikke szerinti joghatósági szabály kötelező, és az elsőbbséget élvez a tagállami bíróság azon lehetőségével szemben, hogy a forum non conveniens elvét alkalmazza és megtagadja a joghatóságot.
42.
A német kormány által a jelen ügyben előterjesztett érvek nagyon hasonlóak az Egyesült Királyság által az Owusu‑ügyben eredménytelenül előterjesztett érvekhez. (
26
)
43.
Egyértelmű tehát, hogy az Owusu‑ügyben való határozathozatal során a nagytanács tudatában volt annak, hogy amennyiben azt állapítja meg, hogy az érintett szerződő állam (az Egyesült Királyság) bíróságai nem tagadhatják meg a joghatóságot valamely nem szerződő állam bíróságai javára, akkor a meghozott ítélet elismerése és végrehajtása feltehetőleg nehézségekbe fog ütközni. (
27
) Hasonlóképpen, az Owusu‑ügyben a Bíróság kifejezetten megvizsgálta a szerződések relatív hatályának elvét (ebben az összefüggésben a Brüsszeli Egyezmény semmilyen kötelezettséget nem írhatott elő az azt magukra nézve kötelezőnek el nem ismerő államok számára). A Bíróság megállapította, hogy „valamely szerződő állam bíróságának az alperes ezen államban lévő lakóhelye folytán joghatósággal rendelkezőkénti kijelölése harmadik államot még olyan perben sem terhel kötelezettséggel, amely a tárgya vagy a felperes lakóhelye miatt legalább részben e harmadik állammal áll kapcsolatban”. (
28
) A Bíróság elsőbbséget biztosított a jogbiztonság elvének, (
29
) a Közösségben letelepedett személyek védelme elvének (
30
) és a joghatóságra vonatkozó szabályok egységes alkalmazása elvének, emlékeztetve arra, hogy „a Brüsszeli Egyezmény célja éppen közös szabályok előírása a túlzó nemzeti szabályok kizárására”. (
31
)
44.
A nagytanács kifejezetten elismerte, hogy valódi nehézségek állhatnak fenn (így „a földrajzi távolságból adódó logisztikai nehézségek, a jogvita érdeme jamaicai szempontok szerinti mérlegelésének szükségessége, az alperesek távollétében hozandó ítélet jamaicai végrehajthatósága és a többi alperessel szembeni megtérítési igény érvényesítésének lehetetlensége”); azonban azt állapította meg, hogy „bármi legyen is e nehézségek valóságalapja […] az ilyen megfontolások […] nem vonhatják kétségbe a Brüsszeli Egyezmény 2. cikkébe foglalt alapvető joghatósági szabály kötelező jellegét”. (
32
)
45.
Úgy tűnik számomra, hogy a jelen ügyre is vonatkoznak ugyanazok a megfontolások, amelyek alapján a nagytanács levonta a következtetéseit az Owusu‑ügyben; ennélfogva az Owusu‑ügyben hozott határozatot, analógia útján a jelen esetben is alkalmazni kell.
46.
Negyedszer, az a megállapítás, hogy a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján joghatósággal rendelkező bíróság a fizetésképtelenségi eljárás keretében úgyszintén joghatósággal rendelkezik az adós és a harmadik országban lakóhellyel rendelkező alperes közötti korábbi ügylet megtámadása iránti kérelemről való határozathozatalra, összhangban van a rendeletnek a belső piac megfelelő működésének előmozdítására vonatkozó célkitűzésével. A rendelet kifejezetten elismeri (a (4) preambulumbekezdésben), hogy szükséges „az olyan körülményeket elkerülni, amelyek arra ösztönzik a feleket, hogy kedvezőbb jogi helyzet elérése érdekében a vagyonukat vagy a bírósági eljárást egyik tagállamból a másikba helyezzék (ún. „forum shopping”). Ugyanakkor az ilyen megfontolások az Európai Unió és egy harmadik ország közötti helyzet vizsgálatára is alkalmazandók. Ha a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján joghatósággal rendelkező bíróságnak nincs joghatósága határozatot hozni az ilyen korábbi ügylet megtámadása iránti kérelemről, akkor az nyilvánvalóan arra ösztönzi a pénzügyi nehézségeit felismerő személyt (vagy vállalkozást), hogy a vagyonát harmadik országokban lakóhellyel rendelkező harmadik személyekkel kötött kétes vagy színlelt ügyletek útján az Európai Unión kívülre helyezze, és ezáltal megfossza a hitelezőket attól a lehetőségtől, hogy az adós vagyonából a lehető legnagyobb részt téríttessék meg.
47.
Ennek megfelelően arra a következtetésre jutottam, hogy az R. Schmid (a felszámoló) által támogatott megközelítést kell előnyben részesíteni a német kormány által támogatott megközelítéssel szemben. Az a megállapítás, hogy a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján joghatósággal rendelkező bíróság joghatósággal rendelkezik az adós és a harmadik országban lakóhellyel rendelkező alperes közötti korábbi ügylet megtámadása iránti kérelemről való határozathozatalra, tiszteletben tartja az egységesség és egyetemesség elvét, és előmozdítja az egységes piac célkitűzéseit. A felszámoló eredményesebben és alacsonyabb költséggel lesz képes az adós vagyonát kezelni, ami a hitelezőknek fog kedvezni (akik közül többnek valószínűleg az Európai Unióban van a lakóhelye). Ezek az előnyök meghaladnak minden abból eredő hátrányt, hogy a harmadik országbeli alperesnek a számára „téves” joghatóság szerint kell védekeznie a kérelemmel szemben; és – éppen amiatt, hogy a rendelet alapján nem biztosítanak bármely határozat esetében automatikus elismerést és végrehajtást – az alperes továbbra is minden esetben részesülni fog bizonyos fokú védelemben a helyi bíróságától.
Végkövetkeztetések
48.
A fent kifejtett indokok alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Bundesgerichtshof (Németország) által előterjesztett kérdésre:
A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy annak alapján azon tagállam bíróságai, ahol a fizetésképtelenségi eljárást megindították, joghatósággal rendelkeznek a fizetésképtelenség miatt valamely ügylet megtámadása iránt azon személy ellen előterjesztett keresetre, akinek vagy amelynek a lakóhelye vagy a létesítő okirat szerinti székhelye nem valamely tagállam területén van.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK módosított tanácsi rendelet (HL 2000. L 160., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o.; helyesbítés: HL L 234., 2006.8.29., 43. o.).
(
3
)	A rendelet 18. cikke (2) bekezdésének utolsó mondata.
(
4
)	Lásd a rendelet (2) és (8) preambulumbekezdését; hivatkozás a fenti 3. és 4. pontban.
(
5
)	Lásd a fenti 4. pontban hivatkozott (8) preambulumbekezdést.
(
6
)	Lásd a fenti 5. pontban hivatkozott (12) preambulumbekezdést, és a C-1/04. sz. Staubitz-Schreiber ügyben 2006. január 17-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-701. o.) 28. pontját. Az „egységesség elve” azt jelenti, hogy csak egyféle fizetésképtelenségi eljárás van. Az „egyetemesség elve” azt jelenti, hogy ezek az eljárások az adós teljes vagyonára kiterjednek, függetlenül attól, hogy az hol helyezkedik el.
(
7
)	A másodlagos eljárások csak fizetésképtelenségi eljárások lehetnek, és csak az adott tagállamban levő vagyontárgyakra tekintetében fejthet ki joghatást: lásd a fenti 5. pontban hivatkozott (12) preambulumbekezdést. A rendeletben foglalt rendszerre az egyik kommentátor helytállóan utal úgy mint „összehangolt egyetemességre”, lásd Bob Wessels professzor: „The Changing Landscape of Cross‑border In Europe”, Juridica International XII/2007., 116–124. o.
(
8
)	Lásd Ruiz–Jarabo Colomer főtanácsnok fenti 6. lábjegyzetben hivatkozott Staubitz–Schreiber‑ügyre vonatkozó indítványának 21. pontját.
(
9
)	Éppen úgy, ahogy a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendeletben (HL 2001. L 12., 1., magyar nyelvű különkiadás: 19. fejezet, 4. kötet 42. o.; a továbbiakban: Brüsszeli Rendelet) korlátozott kivételekkel az alperes lakóhelye játszik döntő szerepet a joghatóság meghatározásában.
(
10
)	A 44. cikk (1) bekezdése.
(
11
)	Hivatkozás a fenti 14. pontban. Úgy tűnik, hogy Németország és Svájc között nincs olyan kétoldalú egyezmény, amely ezt a rendelkezést alkalmazhatóvá tehetné a jelen ügyben.
(
12
)	(12) preambulumbekezdés.
(
13
)	Az eljárás eredményessége és hatékonysága érdekében a rendelet joghatósági szabálya mielőbbi alkalmazásának szükségességét úgyszintén hangsúlyozta az elismerési rendszerrel kapcsolatban a C-341/04. sz. Eurofood IFSC ügyben 2006. május 2-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-3813. o.) 52. pontja.
(
14
)	Hivatkozás a fenti 6. lábjegyzetben.
(
15
)	Az adós fő érdekeltségei központja helyének meghatározásánál alkalmazandó megközelítéshez lásd a fenti 6. lábjegyzetben hivatkozott Staubitz‑Schreiber‑ügyben hozott ítéletet, a fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítéletet és a C-396/09. sz. Interedil-ügyben 2011. október 20-án hozott ítéletet (EBHT 2011., I-9915. o.).
(
16
)	Lásd a C-339/07. sz. Seagon-ügyben 2009. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-767. o.) 21. és 28. pontját; lásd még a rendelet (6) preambulumbekezdését.
(
17
)	Lásd a fenti 5. pontban hivatkozott (14) preambulumbekezdést.
(
18
)	Lásd a 16. cikket („Az elismerés elve”), a 17. cikket („Az elismerés joghatásai”) és a 25. cikket („Egyéb határozatok elismerése és végrehajthatósága”). Így különösen a 25. cikk (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a bíróság által hozott „fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó határozatokat, valamint jóváhagyott egyezségeket […] minden további alaki követelmény nélkül el kell ismerni”; és a második albekezdés kifejezetten úgy rendelkezik, hogy „az első albekezdést a fizetésképtelenségi eljárásokból közvetlenül származó és a hozzájuk szorosan kapcsolódó határozatokra abban az esetben is alkalmazni kell, ha azokat egy másik bíróság hozta.”
(
19
)	A (13) preambulumbekezdés szerint (hivatkozás a fenti 5. pontban) a fő érdekeltségek központja az a hely, ahol az adós érdekeltségeinek kezelését rendszeresen végzi, és ez harmadik személy részéről megállapítható.
(
20
)	A joghatósági szabály egyik célkitűzése a jogbiztonság és előreláthatóság biztosítása abban a tekintetben, hogy mely bíróságok rendelkeznek joghatósággal a fizetésképtelenségi eljárások megindítására: lásd a fenti 6. lábjegyzetben hivatkozott Staubitz‑Schreiber‑ügyben hozott ítélet 27. pontját és a fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 33. pontját.
(
21
)	Lásd a fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott Seagon‑ügyben hozott ítéletet.
(
22
)	A C-281/02. sz. ügyben 2005. március 1-jén hozott ítéltet (EBHT 2005., I-1383. o.).
(
23
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i módosított egyezmény (HL 1978. L 304., 36. o.; a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény). A Brüsszeli Egyezményt felváltotta a fenti 9. lábjegyzetben hivatkozott Brüsszeli Rendelet.
(
24
)	A fenti 22. lábjegyzetben hivatkozott Owusu‑ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(
25
)	Valójában ezt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megfogalmazása is hangsúlyozta: lásd az ítélet 22. pontját.
(
26
)	Lásd az ítélet 30. és 32. pontját.
(
27
)	Lásd az ítélet 21. pontját, amely egyértelművé teszi, hogy a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott erre a nehézségre.
(
28
)	Lásd a 31. pontot.
(
29
)	Lásd a 38–41. pontot.
(
30
)	Lásd a 42. pontot.
(
31
)	Lásd a 43. pontot.
(
32
)	44. és 45. pont. A Brüsszeli Egyezmény 2. cikkének kizárólagosan egy szerződő állammal és egy harmadik állammal kapcsolatos jogviszonyra történő alkalmazásának állítólagos akadályaira vonatkozóan lásd még Léger főtanácsnok ezen ügyre vonatkozó, igen részletes és alapos indítványának 177–216. pontját.