61983CJ0145_DA
Dommens præmisser
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indgivet til Domstolens justitskontor den 18 . juli 1983, har Stanley George Adams i medfoer af EOEF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk . 2, anlagt sag med paastand om, at Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber paalaegges at erstatte det tab, som han mener at have lidt ved retsstridige handlinger eller undladelser fra Kommissionens eller dens ansattes side under udoevelsen af deres hverv, og som saerlig medfoerte sagsoegerens anholdelse, faengsling og domfaeldelse i Schweiz .
2 De handlinger eller undladelser, som ifoelge sagsoegeren har paafoert ham skade, anfoeres naermere at vaere foelgende :
, Det forhold, at Kommissionen lejlighedsvis har tilsidesat sin tavshedspligt i forhold til tredjemand ved at roebe oplysninger og forevise dokumenter, der gjorde det muligt at udpege sagsoegeren som kilden til de oplysninger, som foerte til, at Kommissionen paalagde det schweiziske selskab Hoffmann-Laroche, sagsoegerens tidligere arbejdsgiver, en boede for en raekke konkurrencestridige forhold .
‚Det forhold, at man ikke har oplyst sagsoegeren om muligheden for at foretage forelaeggelse for Den europaeiske Menneskerettighedskommission i anledning af de schweiziske myndigheders straffesag mod sagsoegeren paa grund af hans virksomhed som Kommissionens meddeler .
Sagsoegeren har endvidere i replikken anfoert mod Kommissionen, at den ikke advarede ham om hans risiko ved at vende tilbage til Schweiz .
3 Domstolen har med parternes samtykke besluttet paa sagens nuvaerende trin at begraense paadoemmelsen til ansvarsspoergsmaalet og spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegerens soegsmaal er foraeldet .
Sagens faktiske baggrund
4 Sagsoegeren, der dengang arbejdede hos det schweiziske selskab Hoffmann-La Roche & Co . AG ( herefter benaevnt Roche ), Basel, henvendte sig ved et brev af 23 . februar 1973 til kommissionsmedlemmet med ansvar for konkurrencespoergsmaal og afsloerede en raekke konkurrencestridige forhold fra Roches side . Sagsoegeren fastslog i brevet, der bar paaskriften »Personligt og fortroligt«, at han endnu var ansat hos Roche, men at han agtede at forlade virksomheden omkring juli maaned s.aa . for at starte sin egen virksomhed i koedbranchen i Italien naer Rom . Sagsoegeren sluttede brevet saaledes :
»Jeg anmoder Dem om ikke at naevne mit navn i forbindelse med denne sag . Jeg staar dog ganske til Deres raadighed med yderligere, ogsaa skriftlige oplysninger med hensyn til samtlige spoergsmaal, som jeg har omtalt her i brevet . Jeg er endvidere naar som helst rede til at droefte ethvert spoergsmaal med Deres medarbejdere eller Dem selv, ligsom jeg om noedvendigt er villig til at flyve til Belgien eller Rom i den anledning . Jeg skal tilfoeje, at jeg efter min fratraeden fra Roche omkring juli 1973 endog er rede til at give moede for en hvilken som helst retsinstans og gentage mine udtalelser under vidneansvar . Jeg regner med at hoere fra Dem i naermeste fremtid og faa oplyst, hvorledes jeg kan vaere til yderligere hjaelp...« .
5 Efter en svarskrivelse af 26 . marts 1973 fra Schlieder, der dengang var generaldirektoer for Kommissionens generaldirektorat for konkurrence ( GD IV ), havde sagsoegeren den 9 . april 1973 et moede i Bruxelles med to kommissionstjenestemaend, Carisi og Rihoux . Under samtalen gav sagsoegeren Kommissionen en raekke supplerende oplysninger om Roches aktiviteter . I april og juli 1973 tilstillede sagsoegeren ogsaa Kommissionen fotokopier af et stort antal interne Roche-dokumenter, blandt andet 14 direktionsskrivelser ( »Management Information« ) og en skrivelse rettet til Roches direktoerer fra selskabets bestyrelsesformand .
6 I en skrivelse af 21 . juli 1973 gav sagsoegeren Kommissionen meddelelse om, at han blev hos Roche indtil udgangen af oktober maaned 1973 . Sagsoegeren forlod rent faktisk Roche den 31 . oktober 1973 ; den 1 . april 1974 bosatte han sig i Italien med sin kone og sine boern .
7 Derefter indledte Kommissionen en undersoegelse af Roches aktiviteter inden for de omraader, som sagsoegeren havde beskrevet over for Kommissionen . I forbindelse med undersoegelsen aflagde kommissionstjenestemaend, herunder Rihoux og Pappalardo, besoeg i Roche-datterselskaberne i Paris og Bruxelles hhv . den 22 . og den 29 . oktober 1974, hvor de proevede at fremskaffe kopier af de dokumenter, som sagsoegeren havde overladt Kommissionen . Da repraesentanterne for Roche naegtede at have kendskab til disse dokumenter, overgav kommissionstjenestemaendene til sidst retoucherede kopier af de paagaeldende »Management Information«-papirer og den naevnte skrivelse fra bestyrelsesformanden til direktoererne for Roche, efter at have daekket en raekke oplysninger eller haandskrevne notater, som de mente kunne give konkrete oplysninger om kilden til de kopierede dokumenter . Kommissionens tjenestemaend fik til gengaeld bekraeftelse paa, at dokumenterne var autentiske .
8 Den 9 . juni 1976 vedtog Kommissionen beslutning nr . 76/642 om en procedure i henhold til artikel 86 i traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab ( EFT 1976 L 223, s . 27 ), hvori den fastslog, at Roche havde misbrugt sin dominerende stilling paa markedet for industrivitaminer og paalagde selskabet en boede paa 300 000 regningsenheder . Beslutningen blev i det vaesentlige stadfaestet ved Domstolens dom af 13 . februar 1979 ( Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, sag 85/76, Sml . 1979, s . 461 ).
9 I mellemtiden havde Roches schweiziske advokat Alder den 8 . november 1974 aflagt besoeg i Kommissionen for at faa oplyst, hvorledes den var kommet i besiddelse af de foernaevnte dokumenter . Advokat Alder oplyste da, at dersom Kommissionen gav oplysninger om sin meddelers identitet, var Roche rede til at give de noedvendige oplysninger i forbindelse med Kommissionens undersoegelse, ligesom man ville afstaa fra at foranledige straffesag indledt mod meddeleren, hvilket i modsat fald ville ske i henhold til den schweiziske straffelovs artikel 273 om oekonomisk spionage ved videregivelse af forretningsoplysninger . Ifoelge Kommissionens forklaring gik de tjenestemaend, der deltog i samtalen, til sidst »ind paa at overveje at give oplysning om, hvorvidt den person, der havde overgivet dokumenterne, var ansat hos Roche« . Imidlertid erklaerede Schlieder, da han fik kendskab til advokat Alders forslag, at Kommissionen under ingen omstaendigheder ville aendre sin almindelige praksis om ikke at roebe sine meddeleres indentitet . Foelgelig fik advokat Alder den 6 . december 1974 meddelelse om, at Kommissionen ikke agtede at droefte, hvorfra de dokumenter, der var i dens besiddelse, hidroerte .
10 Ved skrivelse af 18 . december 1974 til anklagemyndigheden i Bern indgav advokat Alder anmeldelse paa Roches vegne for oekonomisk spionage i henhold til foernaevnte artikel 273 i den schweiziske straffelov . Navnlig paa grundlag af kopier af de dokumenter, der af Kommissionens tjenestemaend var overgivet ansatte hos Roche i oktober 1974, drog advokat Alder den konklusion, at mistanken isaer maatte rettes mod sagsoegeren .
11 Den 31 . december 1974 blev sagsoegeren anholdt af de schweiziske myndigheder, da han med sin familie passerede graensen fra Italien . Det fremgaar af politirapporten, at sagsoegeren under afhoeringerne, der fandt sted den 31 . december 1974 og den 1 . januar 1975, anerkendte at vaere Kommissionens meddeler, og at det var »bestemt var muligt«, at han havde overladt Kommissionen de paagaeldende dokumenter . Sagsoegeren blev den 1 . januar sat under tiltale for oekonomisk spionage efter den schweiziske straffelovs artikel 273 . Under de foelgende afhoeringer fastholdt sagsoegeren, at han kun havde givet Kommissionen mundtlige oplysninger, og at rapporten af 31 . december 1974 og af 1 . januar 1975 ikke gav en korrekt gengivelse af, hvad han havde sagt .
12 Sagsoegeren sad under faengslingen i isolation og fik ikke lov til at holde forbindelse med sin familie . Hans hustru blev ogsaa afhoert af det schweiziske politi og begik den 10 . januar 1975 selvmord . Den 25 . januar modtog en tjenestemand ved Kommissionen et anonymt brev med oplysning om sagsoegerens anholdelse og en anmodning om, at Kommissionen greb ind til stoette for ham .
13 I begyndelsen af februar maaned fandt der en telefonsamtale sted mellem advokat Alder og Schlieder, hvorunder sidstnaevnte bekraeftede, at sagsoegeren var Kommissionens meddeler . Det er imidlertid blevet bestridt, at Schlieder har bekraeftet, at det var sagsoegeren, der fremskaffede dokumenterne . Imidlertid oplyste en politiembedsmand den 14 . februar 1975 overfor advokat Portmann, som arbejdede sammen med advokat Bollag, der var sagsoegerens schweiziske advokat, at en hoejtstaaende tjenestemand i Kommissionen havde udpeget sagsoegeren som den, der havde overgivet dokumenterne, og som Kommissionens meddeler . Advokat Portmann gav omgaaende sagsoegeren meddelse herom .
14 Den 21 . marts 1975 blev sagsoegeren loesladt mod en sikkerhedsstillelse paa 25 000 SFR, hvilket beloeb blev godtgjort sagsoegeren af Kommissionen, ligesom den i oevrigt har betalt advokatsalaererne i forbindelse med straffesagen .
15 Ved dom afsagt den 1 . juli 1976 fandt Strafgericht Basel-Stadt sagsoegeren skyldig i overtraedelse af blandt andet den schweiziske straffelovs artikel 273 . Sagsoegeren, der ikke var moedt, blev idoemt faengsel i et aar, der gjordes betinget . Ifoelge dommen, der er affattet paa tysk, overlod kommissionstjenestemaendene ved deres besoeg i Roche-afdelingerne i oktober 1974 personalet dér fotokopier af de dokumenter, som sagsoegeren havde tilstillet Kommissionen . I dommen udtales det endvidere, at sagsoegeren havde erkendt at have givet Kommissionens tjenestemaend mundtlige oplysninger om aktiviteterne hos Roche, der efter hans opfattelse udgjorde konkurrencestridige forhold . Endelig blev det i dommen anfoert, at det forhold, at sagsoegeren var Kommissionens meddeler, ligeledes fremgik af telefonopkaldet fra Schlieder til advokat Alder .
16 Den 27 . september 1977 blev dommen efter paaanke fra sagsoegeren, stadfaestet af Appellationsgericht Basel-Stadt . I dommen hedder det blandt andet, at Kommissionens tjenestemaend under deres besoeg i den franske Roche-afdeling havde fremvist de paagaeldende dokumenter til afdelingsdirektoeren, der havde taget kopier af dem . Ved skrivelse af 6 . januar 1978 fremsendte Kommissionen til sagsoegeren en engelsk oversaettelse af ankedommen .
17 Efter paaanke fra sagsoegeren til Bundesgericht blev dommen stadfaestet, ligesom en begaering om genoptagelse af sagen blev afslaaet .
18 I februar 1979 oenskede sagsoegeren sig ikke laengere repraesenteret af advokat Bollag og overdrog i stedet sagen til advokat Diefenbacher i Bern . Ved skrivelse af 18 . august 1980 meddelte advokaten Kommissionen, at han var kommet i besiddelse af »et bevis, der paa enestaaende maade godtgoer Kommissionens direkte ansvar for den ulykkelige situation, som Adams er kommet i« .
19 Sagsoegeren indgav endelig den 28 . maj 1982 et andragende til Den europaeiske Menneskerettighedskommission mod Schweiz, hvori han haevdede, at de retsskridt, som de schweiziske myndigheder havde ivaerksat imod ham, var blevet gennemfoert under overtraedelse af blandt andet artiklerne 6 og 10 i den europaeiske Konvention af 4 . november 1950 til beskyttelse af Menneskerettigheder og grundlaeggende Frihedsrettigheder . Ved beslutning af 9 . maj 1983 blev andragendet af Den europaeiske Menneskerettighedskommission afvist som for sent indgivet .
Afhoering ved Domstolen
20 Under sagen er der for Domstolen ( anden afdeling ) afgivet forklaring af sagsoegeren, af dennes tidligere advokat Portmann, og af en raekke tidligere eller nuvaerende kommissionstjenestemaend .
21 Sagsoegeren har blandt andet forklaret, at han med sin skrivelse af 25 . februar 1973 ville binde Kommissionen til en tidsubegraenset tavshedspligt . Rigtignok anfoerte han i skrivelsen, at han efter at have forladt Roche var villig til at give moede for en hvilken som helst retsinstans, men han troede ikke, at et saadant fremmoede ville blive noedvendigt, og mente, saafremt det skulle blive det, at hans identitet kunne forblive hemmelig . Endvidere lovede Carisi og Rihoux, at sagsoegerens navn ikke ville blive naevnt i forbindelse med undersoegelsen . Sagsoegeren mener ikke udtrykkeligt over for Kommissionens tjenestemaend at have anfoert, at de Kommissionen overladte dokumenter ikke maatte forevises tredjemaend, eller at have oplyst, at kombinationen af dem var nok til over for Roche at afsloere, hvilken afdeling de stammede fra, eftersom han slet ikke kunne forestille sig, at Kommissionen ville goere brug af dem uden for institutionen . Han anmodede heller ikke om at blive holdt loebende underrettet om forloebet af undersoegelsen mod Roche, men det havde vaeret muligt for Kommissionen at give ham oplysning herom, idet den ved skrivelse af 25 . februar 1973 allerede havde faaet kendskab til hans planer om at slaa sig ned i Italien, ligesom sagsoegeren ved moedet med Carisi og Rihoux i april 1973 praeciserede, at disse planer skulle realiseres i den lille by Latina .
22 Schlieder har blandt andet forklaret, at det var aabenbart for Kommissionen, at undersoegelsen af Roche under alle omstaendigheder maatte vente, indtil sagsoegeren havde forladt selskabet . Noedvendigheden af at beskytte ham efter hans fratraeden blev ikke droeftet, fordi ingen for alvor overvejede muligheden af en straffesag mod ham . Schlieder gav ingen instrukser om brugen af de dokumenter, som sagsoegeren havde tilstillet Kommissionen . Advokat Alders trusler blev derfor simpelt hen betragtet som et kneb for at faa kendskab til navnet paa meddeleren . Det var grunden til, at Kommissionen fandt det overfloedigt at give sagsoegeren meddelelse herom . I oevrigt fremgik det af en skrivelse fra sagsoegeren, at denne havde forladt Roche og foelgelig Schweiz for at slaa sig ned i Italien . Endelig erindrer Schlieder ikke have haft en telefonsamtale med advokat Alder i begyndelsen af februar 1975, men efter modtagelsen af det anonyme brev med oplysning om sagsoegerens anholdelse var det klart, at Kommissionen officielt maatte stille sig solidarisk med ham og yde ham bistand .
23 Rihoux har blandt andet forklaret, at han forstod sagsoegerens skrivelse af 25 . februar 1973 saaledes, at Kommissionen havde frie haender efter sagsoegerens fratraeden fra Roche . Han modtog i oevrigt ingen instrukser fra sin overordnede om, hvorledes oplysningerne fra sagsoegeren skulle behandles . Ved moedet den 9 . april 1973 med sagsoegeren blev spoergsmaalet om den fortrolige karakter af hans oplysninger ikke beroert, ligesom sagsoegeren ikke gav oplysninger om sin fremtidige adresse . I oktober 1974 aflagde Rihoux med to kolleger, hvoraf den ene var Pappalardo, besoeg i Roche-afdelingen i Paris, hvor de ved alle midler, men forgaeves, proevede at faa kopier af de dokumenter, som sagsoegeren havde givet Kommissionen . I den forbindelse laeste de passager af disse dokumenter hoejt for Roche-personalet, dog uden at forevise dem . Spoergsmaalet var derefter om, man var noedt til at afslutte undersoegelsen trods det aabenbare bevis, som Kommissionen sad inde med . Det var derfor noedvendigt at foretage en omhyggelig afvejning af de interesser, der stod paa spil, nemlig dels den offentlige interesse i, at traktaten blev overholdt, dels den individuelle interesse, som tilsagde, at meddelerens identitet ikke blev roebet . Imod den loesning at bruge dokumenterne talte saerlig den maade, hvorpaa de var blevet overgivet, og de deri indeholdte oplysninger . Resultatet blev, at man ville goere brug af dem og give Roche retoucherede fotokopier af dokumenter, der baade havde anonym karakter og samtidig tilstraekkeligt overbevisende til at kunne baere, at undersoegelsen blev gennemfoert . Rihoux har forklaret, at ingen i Kommissionen taenkte paa at oplyse sagsoegeren om de trusler, der blev fremsat af advokat Alder ved hans besoeg i Kommissionen den 8 . november 1974 . Sagsoegeren var nemlig forsvundet uden at oplyse Kommissionen om sin adresse, og der var ingen grund til at tro, at han ville vende tilbage til Schweiz . Endelig mente man i Kommissionen, at advokat Alders trusler var rent »bluff« .
24 Pappalardo, der har vaeret tilknyttet GD IV siden september 1973, har til Rihouxs forklaringer foejet, at advokat Alder under sit besoeg hos Kommissionen den 8 . november 1974 gav en redegoerelse for indholdet af den schweiziske straffelovs artikel 273 .
25 Advokat Portmann har forklaret, at forsvaret af sagsoegeren blev overdraget ham efter dennes anmodning i begyndelsen af 1975 . Sagsoegerens advokater modtog i begyndelsen kun instrukser fra sagsoegeren selv . Senere modtog advokaterne oplysninger fra Kommissionen, men der har aldrig vaeret tale om konkrete instrukser .
Foraeldelsesindsigelsen
26 Kommissionen har som indsigelse gjort gaeldende, at sagsoegerens soegsmaal er foraeldet i henhold til artikel 43 i protokollen vedroerende statutten for Domstolen .
27 Eftersom soegsmaalet hviler paa en raekke begivenheder, der er indtraadt paa forskellige tidspunkter, og som sagsoegeren har faaet kendskab til paa forskellige tidspunkter, er det ikke muligt at vurdere relevansen af foraeldelsesindsigelsens holdbarhed uden foerst at tage stilling til, hvilken eller hvilke af begivenhederne, der eventuelt kan paadrage Kommissionens ansvar uden for kontraktforhold . Foerst naar dette spoergsmaal er afgjort, er det muligt at fastslaa, om fem aarsfristen efter statuttens artikel 43 er overskredet . Der skal derfor foerst foretages en gennemgang af anbringenderne om ansvarsspoergsmaalet .
Ansvarsspoergsmaalet
a ) Kraenkelserne af tavshedspligten og af pligten til at advare sagsoegeren
28 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hans forhold til Kommissionen var af fortrolig karakter, saaledes som det klart fremgaar dels af hans foerste skrivelse til Kommissionen af 25 . februar 1973, dels af de samtaler, som han havde med Kommissionens tjenestemaend ved moedet den 9 . april 1973 . Endvidere fremgaar tavshedspligten af de almindelige principper, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer, og af de forpligtelser, der paalaegges Kommissionen ved traktatens artikel 214 og ved artikel 20 i Raadets forordning nr . 17 af 6 . februar 1962 ( EFT 1959-1962, s . 81 ).
29 Sagsoegeren har saerlig anfoert, at den omstaendighed, at han i sin skrivelse af 25 . februar 1973 angav, at han var rede til under vidneansvar for Domstolen at bekraefte sit udsagn viste, at hans identitet ikke maatte afsloeres af andre end ham selv, efter at Kommissionen havde afsluttet undersoegelsen, og sag anlagt ved Domstolen . Sagsoegeren har aldrig over for Kommissionen anfoert, at han gav afkald paa denne beskyttende tavshedspligt efter sin fratraeden fra Roche . Endelig viste Kommissionens adfaerd, at den ansaa sig selv for at vaere bundet af en saadan pligt . Saaledes undlod Kommissionen ved adskillige lejligheder bevidst at opgive navnet paa sin meddeler, endog indtil begyndelsen af 1975, da hans navn blev roebet af Schlieder, uden at man sondrede mellem tidsrum, der laa efter eller forud for det tidspunkt, hvor sagsoegeren forlod Roche .
30 Dersom Kommissionen havde en hemmelighedholdelsespligt for at beskytte sagsoegeren, har den efter hans opfattelse navnlig tilsidesat pligten ved tre lejligheder . For det foerste foreviste man i oktober 1974 Roche-personalet kopier af dokumenterne, hvilket gjorde det muligt for Roche at slutte, at sagsoegeren efter al sandsynlighed var kilden til oplysningerne . For det andet undlod Kommissionen at advare sagsoegeren om den risiko, som han uvaegerligt loeb ved at vende tilbage til Schweiz . Efter sagsoegerens opfattelse var det Kommissionens pligt at advare ham herimod, enten efter dokumenterne var blevet overladt til Roche-personalet, eller i hvert fald efter advokat Alders foerste besoeg i Kommissionen i november 1974, da Kommissionen fuldt ud kunne vurdere omfanget af denne risiko . Sagsoegeren har i den forbindelse bemaerket, at advokat Alder over for kommissionstjenestemaendene havde fastslaaet, at Roche overvejede muligheden for en straffesag mod meddeleren, ligesom advokaten endog forklarede indholdet af den relevante bestemmelse i den schweiziske straffelov . For det tredje blev sagsoegeren endelig i februar 1975 ved navns naevnelse udpeget af Schlieder som Kommissionens meddeler .
31 Kommissionen har bestridt, at den har vaeret bundet af en tavshedspligt i forhold til tredjemand, efter at sagsoegeren havde forladt sin stilling hos Roche . Den har i saa henseende isaer henholdt sig til sagsoegerens erklaering, som den foreligger i hans skrivelse af 25 . februar 1973, hvorefter han efter at have forladt Roche var rede til at give moede for en hvilken som helst retsinstans, altsaa ikke alene for Domstolen, for under vidneansvar at bekraefte sine udtalelser . Endvidere har sagsoegerens adfaerd efter hans fratraeden fra Roche givet Kommissionen god grund til at tro, at det var ham ligegyldigt, om han blev identificeret som meddeleren, idet sagsoegeren end ikke havde oplyst Kommissionen om sin nye adresse . Det forhold, at Kommissionen ved flere lejligheder naegtede at oplyse identiteten paa sin meddeler beviser paa ingen maade, at den ansaa sig for bundet af en hemmeligholdelsespligt ; dens adfaerd var alene dikteret af dens almindelige praksis, hvorefter man ikke roeber identiteten paa sine meddelere .
32 Kommissionen har under alle omstaendigheder bestridt at have tilsidesat en eventuel pligt til at hemmeligholde sagsoegerens identitet . En saadan pligt er ikke tilsidesat ved, at Roche-personalet fik overladt fotokopier, idet den omstaendighed, at Roche kunne identificere kilden til dokumenterne ved at granske kopierne ikke paa nogen maade kunne forudses . Sagsoegeren har aldrig anmodet Kommissionen om ikke at forevise Roche dokumenterne . Han gav tvaertimod sit samtykke til, at Kommissionen brugte dokumenterne i forbindelse med en undersoegelse mod Roche . Da Kommissionen fandt det noedvendigt at vise dem til Roche, soergede den ikke desto mindre for at fjerne alt, der forekom den at kunne angive dokumenternes konkrete kilde . Endvidere var de paagaeldende dokumenter uden aabenbar tilknytning til sagsoegeren, der kun kunne blive identificeret af en person, der havde et meget indgaaende kendskab til Roches organisation og aktiviteter . Sagsoegeren har aldrig advaret Kommissionen om en saadan risiko .
33 Hvad angaar den mulige pligt for Kommissionen til at advare sagsoegeren, har Kommissionen gjort gaeldende, at en saadan pligt ikke kan udledes af en mulig tavshedspligt . For saa vidt som der her er tale om et selvstaendigt anbringende, har Kommissionen tilfoejet, at det er umuligt retligt at fastslaa, at den efter advokat Alders besoeg havde pligt til at advare sagsoegeren mod risikoen ved at vende tilbage til Schweiz . Kommissionen havde i oevrigt ikke grund til at tro, at Roche kunne identificere sagsoegeren som meddeleren . Under telefonsamtalen med advokat Alder i begyndelsen af februar 1975 afsloerede Schlieder endelig intet, som Roche og de schweiziske myndigheder ikke allerede vidste, idet sagsoegeren allerede paa det tidspunkt havde erkendt at vaere Kommissionens meddeler .
34 Vedroerende det spoergsmaal, om der gaelder en tavshedspligt, bemaerkes, at traktatens artikel 214 forpligter isaer medlemmer af og ansatte ved Faellesskabets institutioner til »ikke at give oplysninger om forhold, som ifoelge deres natur er tjenestehemmeligheder, navnlig oplysninger om virksomheder og om deres forretningsforbindelser eller omkostningsforhold« . Uanset at denne bestemmelse saerlig tager sigte paa oplysninger indsamlet hos virksomhederne, viser udtrykket »navnlig«, at der er tale om et generelt princip, der tillige finder anvendelse paa oplysninger afgivet af fysiske personer, dersom oplysningerne »ifoelge deres natur« er fortrolige . Det gaelder isaer for oplysninger afgivet ganske frivilligt, men som ledsages af en anmodning om fortrolighed for at beskytte meddelerens anonymitet ; den institution, der gaar ind paa at modtage saadanne oplysninger, er forpligtet til at respektere en saadan betingelse .
35 I dette tilfaelde fremgaar det allerede tvetydigt af sagsoegerens skrivelse af 25 . februar 1973, at han anmodede Kommissionen om ikke at afsloere hans identitet . Det kan derfor ikke bestrides, at Kommissionen over for sagsoegeren var forpligtet til hemmeligholdelse vedroerende dette punkt . Det maa antages, at forskellen mellem saadanne betingelser at bekraefte rigtigheden af sine oplysninger kan derfor ikke forstaas som et almindeligt afkald paa den pligt til hemmeligholdelse, der paahvilede Kommissionen . Heller ikke sagsoegeren senere adfaerd kan forstaas saaledes .
37 Det maa derfor fastslaas, at Kommissionen var forpligtet til at hemmeligholde sagsoegerens identitet, ogsaa efter at han havde forladt sin arbejdsgiver .
38 Blandt de forhold, der er blevet fremdraget af sagsoegeren, ses telefonsamtalen mellem Schlieder og advokat Alder i begyndelsen af februar 1975 at vaere den eneste gang, hvor Kommissionen direkte har afsloeret sin meddelers identitet . Denne samtale fandt imidlertid sted efter at sagsoegeren havde foranlediget et anonymt brev sendt til Kommissionen med oplysning om hans faengsling og en anmodning om Kommissionens bistand . Det kan vanskeligt antages, at Kommissionen kunne efterkomme anmodningen uden i det mindste indirekte at bekraefte, at sagsoegeren faktisk var dens meddeler . I oevrigt viste det sig senere, at sagsoegeren da allerede havde tilstaaet over for det schweiziske politi, at han i det mindste mundtligt havde givet Kommissionen oplysninger, ligesom det fremgaar af de schweiziske domstoles afgoerelser, at bekraeftelsen af dette forhold fra Schlieders side ikke var afgoerende for sagsoegerens domfaeldelse . Afsloeringen af sagsoegerens identitet paa dette tidspunkt og under disse omstaendigheder kan ikke betragtes som et brud paa tavshedspligten, der kan paadrage Kommissionen ansvar over for sagsoegeren .
39 Hvad derimod angaar det forhold, at man overlod retoucherede fotokopier til personalet i Roche-afdelingerne, maa det fastslaas, at Roche herved fik mulighed for at identificere sagsoegeren som hovedmistaenkt i den anmeldelse, selskabet indgav til den schweiziske anklagemyndighed . Det var derfor denne dokumentovergivelse, der var aarsag til sagsoegerens anholdelse, ligesom den ogsaa gav politiet og de schweiziske myndigheder vigtige beviser mod sagsoegeren .
40 Det fremgaar af sagen, at Kommissionen ganske var paa det rene med, at en overgivelse til Roche af de fotokopier, som sagsoegeren havde leveret, indebar risiko for en afsloering af meddelerens identitet . Kommissionens tjenestemaend soegte derfor foerst at fremskaffe andre kopier af de paagaeldende dokumenter i Roche-afdelingerne i Paris og Bruxelles . Da dette slog fejl, tog Kommissionen nye kopier af de dokumenter, som den fandt mindst risikable for sagsoegeren, og den drog omsorg for fra kopierne at fjerne erhvert holdepunkt i teksten, som efter dens opfattelse kunne afsloere kilden . Da Kommissionen imidlertid ikke kendte fremgangsmaaderne i den interne fordeling af de paagaeldende dokumenter inden for virksomheden, kunne den ikke vaere sikker paa, at disse forsigtighedsforanstaltninger var tilstraekkelige til at fjerne enhver risiko for, at sagsoegeren kunne identificeres ved hjaelp af de kopier, der saaledes var overgivet til Roche . Kommissionen har saaledes under alle omstaendigheder udvist uforsigtighed ved at overlade kopierne til Roche uden at have raadfoert sig med sagsoegeren herom .
41 Naar henses til situationen, som den dengang forelaa, og saerlig de oplysninger, som Kommissionen raadede over, findes det imidlertid unoedvendigt at afgoere, om dokumentovergivelsen er tilstraekkelig til at paadrage Kommissionen ansvar for konsekvenserne af, at sagsoegeren blev identificeret som meddeleren . Dersom Kommissionen ved overgivelsen ikke i tilstraekkelig grad var sig omfanget af den risiko bevidst, som den udsatte sagsoegeren for, gav derimod advokat Alders besoeg den 8 . november 1974 Kommissionen alle noedvendige oplysninger i saa henseende . Efter besoeget vidste Kommissionen, at Roche var fast besluttet paa at faa opklaret, hvorledes Kommissionen var kommet i besiddelse af de paagaeldende dokumenter, og at virksomheden ville indgive politianmeldelse mod meddeleren i henhold til den schweiziske straffelovs artikel 273, som advokat Alder endog soergede for at forklare indholdet af . Kommissionen vidste ligeledes, at der forelaa en mulighed for at faa Roche til at forpligte sig til intet at foretage sig over for meddeleren, dersom Kommissionen ville afsloere hans identitet, hvilken mulighed den imidlertid ikke kunne goere brug af uden sagsoegerens samtykke .
42 Under disse omstaendigheder kunne Kommissionen paa ingen maade blot holde sig til den antagelse, at sagsoegeren hoejst sandsynligt ikke ville blive identificeret, at han sandsynligvis aldrig ville vende til Schweiz, og at de schweiziske myndigheder i hvert fald ikke havde til hensigt at indlede straffesag mod sagsoegeren . Kommissionen var tvaertimod forpligtet til dels at traeffe alle mulige foranstaltninger for at advare sagsoegeren og saaledes goere det muligt for ham at traeffe sine egne forholdsregler i lyset af advokat Alders oplysninger, dels at raadfoere sig med ham vedroerende den holdning, man skulle indtage over for Alders forslag .
43 Selv om sagsoegeren ikke havde givet nogen noejagtig adresse, der gjorde det muligt for Kommissionen nemt at komme i kontakt med ham, havde han allerede i sin skrivelse af 25 . februar 1973 oplyst, at han agtede at starte sin egen koedproduktionsvirksomhed i Italien naer Rom . Selv om der ikke forelaa andre oplysninger, satte denne ene oplysning Kommissionen i stand til at foretage undersoegelser for at finde frem til sagsoegerens opholdssted . Det er imidlertid ubestridt, at Kommissionen end ikke har soegt at opspore sagsoegeren, selv om den lod naesten en hel maaned hengaa, foer end den meddelte advokat Alders sit endelige afslag paa at droefte oprindelsen til dokumenterne i dens besiddelse, hvilket afslag medfoerte indgivelsen af politianmeldelse fra Roche til den schweiziske anklagemyndighed .
44 Kommissionen findes herefter at have paadraget sig ansvar over for sagsoegeren for den skade, som han har lidt ved, at Kommissionen ikke har foretaget det fornoedne for at meddele sagsoegeren de oplysninger, som den sad inde med efter advokat Alders besoeg den 8 . november 1974, selv om en saadan meddelelse havde kunnet forhindre eller i det mindste begraense skaden ved, at sagsoegerenblev identificeret gennem de dokumenter, som Kommissionen havde overladt Roche .
b ) Pligten til at raadgive sagsoegeren om Konventionen til beskyttelse af Menneskerettigheder
45 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at Kommissionen ved omkring april maaned 1975 at have paataget sig at raadgive advokat Bollag om forberedelsen af sagsoegerens forsvar paatog sig en bistandspligt over for sagsoegeren, der bestod i at give ham passende raadgivning . Kommissionen har imidlertid tilsidesat denne pligt, idet den ikke i rette tid oplyste sagsoegeren om hans ret til at forelaegge sagen for til Den europaeiske Menneskerettighedskommission .
46 Kommissionen har gjort gaeldende, at den aldrig har paataget sig at raadgive sagsoegeren eller hans advokat med hensyn til muligheden for at indgive andragende til Den europaeiske Menneskerettighedskommission . Den har ganske enkelt betalt omkostningerne ved sagsoegerens forsvar og overladt det til sagsoegerens advokater at raadgive ham .
47 Sagsoegtes indsigelse er aabenbart ubegrundet . Det fremgaar af sagen, saerlig af advokat Portmanns vidneudsagn, at sagsoegeren selv havde skaffet advokatbistand til sit forsvar, og at advokaterne alene modtog instrukter fra sagsoegeren . Kommissionen begraensede sig til at afgive de udbedte oplysninger, navnlig om frihandels overenskomsten mellem Faellesskabet og Schweiz, og til i oevrigt til at betale sagsomkostningerne . Kommissionen findes ikke at have haft nogen videregaaende pligt, og den har derfor ikke har udvist forsoemmelse ved ikke at have givet konkrete instrukser til sagsoegerens advokater vedroerende hans forsvar eller ved ikke at have raadgivet ham direkte herom .
Foraeldelsesspoergsmaalet
48 Det er Kommissionens opfattelse, at sagsoegerens soegsmaal under alle omstaendigheder er foraeldet i medfoer af artikel 43 i protokollen vedroerende statutten for Domstolen . Samtlige faktiske omstaendigheder, som sagsoegeren har paaberaabt sig til stoette for soegsmaalet, er indtraadt mere end fem aar foer sagens anlaeggelse . Artikel 43 kraever ikke, at sagsoegeren havde kendskab til disse omstaendigheder i rette tid . Under alle omstaendigheder har sagsoegeren haft tilstraekkelig viden til at kunne goere sine mulige rettigheder gaeldende paa grundlag af de oplysninger, som det schweiziske politi gav under afhoeringerne, eller senest, da han laeste de schweiziske domme .
49 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han taget i almindelighed foerst i 1980 fik kendskab til de af ham paaberaabte faktiske omstaendigheder, efter at hans nye advokat Diefenbacher havde haft lejlighed til at saette sig ind i straffesagens akter . Han havde ikke troet paa oplysningerne fra det schweiziske politi og kunne ikke laese de schweiziske domme, der var affattet paa tysk . Han havde under alle omstaendigheder ingen mulighed for at kende de faktiske omstaendigheder i forbindelse med advokat Alders besoeg i Kommissionen den 8 . november 1974 .
50 Artikel 43 i statutten for Domstolen bestemmer : »Krav mod Faellesskabet, der stoettes paa ansvar uden for kontraktforhold, foraeldes fem aar efter, at den omstaendighed, der ligger til grund for kravet, er indtraadt« . Bestemmelsen skal fortolkes saaledes, at foraeldelsen ikke kan goeres gaeldende over for skadelidte, der foerst paa et senere tidspunkt har faaet kendskab til det forhold, der er aarsag til skaden, og derfor ikke inden foraeldelsesfristens udloeb har haft rimelig tid til at indgive sin staevning til Domstolen eller goere sit krav gaeldende over for vedkommende institution .
51 I dette tilfaelde boer der henvises til det af Domstolen antagne vedroerende erstatningsansvaret, hvorefter Faellesskabet har paadraget sig ansvar som foelge af, at Kommissionen ikke soegte at informere og konsultere sagsoegeren efter advokat Alders besoeg den 8 . november 1974 . Det fremgaar af sagen, at sagsoegeren foerst har kunnet faa kendskab til dette forhold i forbindelse med sagens behandling, idet advokat Alders besoeg foerste gang naevnes i Kommissionens svarskrift . Sagsoegeren har derfor ikke haft mulighed for paa dette grundlag at goere ansvar gaeldende mod Faellesskabet inden det tidspunkt, paa hvilket foraeldelsesfristen normalt ville udloebe .
52 Kommissionens indsigelse tages derfor ikke til foelge .
Erstatningen
53 Faellesskabet findes herefter principielt pligtigt at erstatte skaden ved, at sagsoegeren er blevet identificeret gennem de dokumenter, som Kommissionen havde overladt Roche . Det maa dog antages, at Kommissionens ansvar boer lempes under hensyn til den af sagsoegeren selv udviste uagtsomhed . Sagsoegeren oplyste saaledes ikke Kommissionen om muligheden for af selve dokumenterne at udlede hans identitet som meddeleren, skoent han var den naermeste til at indse og fjerne denne risiko . Han bad heller ikke Kommissionen om at blive holdt underrettet om forloebet af undersoegelsen mod Roche, saerlig med hensyn til den mulige brug af dokumenterne i den forbindelse . Endelig vendte han tilbage til Schweiz uden at soege oplysninger i saa henseende, selv om han burde have vaeret klar over de risici, som hans adfaerd over for hans tidligere arbejdsgiver udsatte ham for efter schweizisk lovgivning .
54 Under disse omstaendigheder har sagsoegeren selv i vaesentlig grad medvirket til, at skaden indtraadte . Efter en bedoemmelse af adfaerden fra henholdsvis Kommissionens og sagsoegerens side findes ansvaret at burde fordeles ligeligt mellem parterne .
55 Herefter findes Kommissionen pligtig at erstatte halvdelen af det tab, som sagsoegeren har lidt ved, at han har kunnet udpeges som ophavsmand til oplysningerne om en raekke konkurrencestridige forhold fra Roches side ; i oevrigt frifindes sagsoegte . Fastsaettelsen af erstatningsbeloebet henskydes til parternes afgoerelse, idet Domstolen fastsaetter erstatningsbeloebet, saafremt parterne ikke opnaar enighed .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
og inden endelig afgoerelse traeffes, udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1 ) Kommissionen erstatter halvdelen af det tab, som sagsoegeren har lidt ved, at han har kunnet udpeges som ophavsmand til de oplysninger, der medfoerte, at Kommissionen paalagde sagsoegerens tidligere arbejdsgiver, det schweiziske selskab Hoffmann-La Roche, en boede for en raekke konkurrencestridige forhold .
2)Sagsoegte frifindes i oevrigt .
3)Inden for en frist af ni maaneder efter afsigelsen af denne dom meddeler parterne Domstolen de erstatningsbeloeb, de er enedes om .
4)Dersom enighed ikke opnaas, meddeler parterne inden for samme frist Domstolen deres paastande med beloebsangivelse .
5)Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes .