61981C0282
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
FREMSAT DEN 3. MARTS 1983 (
1
)
Høje Domstol.
I denne sag har sagsøgeren, Salvatore Ragusa, der er tjenestemand ved Kommissionen i lønklasse A 4, og som arbejder ved Det fælles Forskningscenter (FFC) i Ispra, nedlagt påstand om annullation af en afgørelse om udnævnelse af Jack Randles til stillingen som leder af afdelingen »Projekt Super-Sara« i Ispra, og om, at Kommissionen tilpligtes at omgøre proceduren vedrørende besættelsen af den pågældende stilling.
Selv om Kommissionen ikke har bestridt, at sagen på baggrund af den forløbne tid kan antages til realitetsbehandling, skal jeg først undersøge, om sagen er rettidigt anlagt.
I henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, skal en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt mod en tjenestemand, indbringes inden for en frist på tre måneder; i denne sag begyndte fristen at løbe dagen efter, at Salvatore Ragusa havde fået meddelelse om udnævnelsen af Jack Randles. Afgørelsen om udnævnelsen af Jack Randles med virkning fra den 1. august 1980) blev truffet den 17. juli 1980, men personalet i Ispra fik tilsyneladende først kendskab til afgørelsen ved et cirkulære af 22. august, som anlæggets direktør lod rundsende. Salvatore Ragusas klage over udnævnelsen er dateret den 20. november og blev ifølge hans oplysninger indbragt for Kommissionen den følgende dag. Kommissionen har ikke bestridt dette (i afvisningen af klagen hedder det, at den blev indgivet den 26. november, men denne dato synes at være den dato, da den blev modtaget i Bruxelles, og ikke den dato, hvor Salvatore Ragusa indgav den til sin nærmeste overordnede, jfr. tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 3). Henset til, at Salvatore Ragusa først fik meddelelse om udnævnelsen i cirkulæret af 22. august, blev hans klage således indgivet rettidigt.
Den firemåneders frist, inden for hvilken Kommissionen skulle have meddelt Salvatore Ragusa sin beslutning angående hans klage, udløb den 21. marts 1981, uden at Salvatore Ragusa havde modtaget nogen meddelelse. I henhold til artikel 90, stk. 2, foreligger der derfor en stiltiende afvisning fra Kommissionen. I medfør af artikel 91, stk. 3, havde Salvatore Ragusa derefter tre måneder til at indbringe sagen for Domstolen, idet denne frist dog i henhold til Domstolens procesreglement forlænges med yderligere ti dage, da sagen anlægges fra Italien (jfr artikel 1 i procesreglementes bilag II). Herefter skulle sagen således have været anlagt senest den 1. juli. Faktisk blev stævningen først indgivet den 28. oktober.
Efter det oplyste har Kommissionen den 5. juli, altså kun få uger før fristen for at indbringe sagen for Domstolen udløb, udtrykkeligt afvist klagen; Salvatore Ragusa modtog først denne afvisning den 22. juli, dvs. efter fristens udløb. I henhold til artikel 91, stk. 3, løber fristen for at indbringe sagen for Domstolen: (i) fra den dag, hvor den afgørelse, der er truffet som svar på klagen, meddeles, eller (ii) fra den »dag, hvor fristen for at afgive svar udløber, når klagen vedrører en stiltiende afvisning af en klage...«. I sidstnævnte tilfælde løber fristen for at indbringe sagen for Domstolen på ny, »når der imidlertid på en stiltiende afvisning inden for klagefristen følger en udtrykkelig afvisning af en klage«. Det bør bemærkes, at fristen i henhold til artikel 81, stk. 1, i Domstolens procesreglement begynder at løbe dagen efter den dag, hvor den pågældende har fået meddelelse om retsakten.
I sag 5/76, Jänsch mod Kommissioneil, Sml. 1976, s. 1027, fastslog Domstolen med hensyn til denne betingelse, at en beslutning skal anses for truffet på det tidspunkt, hvor den er vedtaget, men den forlængede frist for at indgive søgsmål ved Domstolen løber fra tidspunktet for meddelelsen, hvor forsinkelsen med meddelelsen ikke kan bebrejdes tjenestemanden. I nærværende sag er der intet, der tyder på, at forsinkelsen med meddelelsen af beslutningen af 5. juni på mere end en måned, kan tillægges Salvatore Regusa. Da han var ansat i Italien, skal der derfor tillægges ti dage til den 22. oktober, og søgsmålet er derfor rettidigt anlagt den 25. oktober.
Sagens faktiske omstændigheder er følgende: ved afgørelse af 15. februar 1971 udpegede Kommissionen i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 2 FFC's generaldirektør til ansættelsesmyndighed for FFC's personale på visse betingelser, der er uden betydning for denne sag. Ved notat af 23. oktober 1979 fastsatte generaldirektøren den ansættelsesprocedure, der skulle gælde ved besættelse af ledige stillinger, og som var fastlagt efter aftale med FFC's personalerepræsentanter. Proceduren skulle være gældende fra 1. november 1979; dens forløb — for så vidt det har betydning for denne sag — er som følger:
1.
offentliggørelsen af et notat om iværksættelse af proceduren;
2.
en lokal komité udvælger de ansøgere, der anses for egnede til at udføre de pågældende opgaver; komiteen består af et medlem som repræsentant for den pågældende tjenestegren, et medlem som repræsentant for administrationen, et medlem udpeget af det lokale personaleudvalg og et uafhængigt medlem;
3.
komiteen, der fungerer som rådgivende organ, arbejder på grundlag af en foreløbig vurdering af ansøgerne foretaget af administrationen og vedkommende tjenestegren, idet disse til brug for komiteen udarbejder en kortfattet redegørelse for deres vurdering;
4.
komiteen afgør, hvorvidt der skal indkaldes til samtaler;
5.
komiteen meddeler ansættelsesmyndigheden (generaldirektøren), hvilke ansøgere der skønnes egnede til at beklæde stillingen, om fornødent opstillet i rækkefølge, og tilføjer enhver bemærkning, som komiteen finder hensigtsmæssig;
6.
på grundlag af den således udarbejdede liste rådfører administrationen sig med personalerepræsentanterne, ligesom den indhenter udtalelse fra lederne af personaleafdelingen med hensyn til indplaceringen;
7.
de fremkomne udtalelser tilstilles generaldirektøren, som herefter træffer afgørelse.
Den 19. maj 1980 offentliggjordes meddelelse om ledig stilling KOM/R/522/80. Det drejede sig om en stilling i Ispra, i lønklasse A 3, som leder af afdelingen for forskningsprojektet »Super-Sara«. Ansøgningsfristen udløb den 6. juni 1980. Den 3. juni udfyldte Salvatore Ragusa en ansøgning og fremsendte den inden fristen udløb. Der var i alt fem ansøgere til stillingen, fire fra Ispra og en, som gjorde tjeneste ved FFC i Karlsruhe.
Den 11. og 12. juni havde R. Mas, som var assisterende generaldirektør ved FFC og direktør for anlægget i Ispra, en samtale med hver af de fire ansøgere fra Ispra. Ifølge Salvatore Ragusa havde R. Mas samtalen med ham den 11. juni, hvorunder Mas meddelte :
1.
Salvatore Ragusas ansøgning kunne ikke imødekommes af politiske grunde;
2.
Jack Randles, en af de øvrige ansøgere fra Ispra, ville blive udnævnt.
Den 12. juni tilstillede R. Mas generaldirektøren en redegørelse for samtalerne. Heri forklarede han, at han havde besluttet ikke at følge den ansættelsesprocedure, der var fastsat i notatet af 23. oktober 1979, idet
1.
ansøgerne var fra Ispra, hvorfor han kendte dem godt;
2.
samtalerne skulle kun give ansøgerne mulighed for nærmere at forklare baggrunden for deres ansøgninger samt redegøre for deres opfattelse af arbejdsopgaverne, såfremt de blev udnævnt;
3.
det drejede sig om interne ansøgere, og personalerepræsentanterne behøvede derfor ikke at frygte, at eksterne ansøgere ville blive sluset ind;
4.
man behøvede ikke at drøfte spørgsmål med hensyn til løn- og arbejdsvilkår osv.
Direktøren tilføjede, at efter samtalen med ansøgerne og efter at have vurderet den tekniske og politiske sammenhæng under ét, og efter en nærmere vurdering af deres tekniske kvalifikationer og deres menneskelige egenskaber, ville han foretrække Jack Randles, hvorfor han foreslog ham udnævnt. Sidst i skrivelsen anførtes det, at udnævnelsen skulle ske meget hurtigt. Det bør tilføjes, at R. Mas tilsyneladende ikke på det pågældende tidspunkt var klar over, at der var en ansøger fra Karlsruhe.
R. Mas' skrivelse synes at have foranlediget personaleudvalget i Ispra til den 16. juni 1980 at sende en telex til generaldirektøren, hvori det protesterede mod direktørens fremgangsmåde. Herefter sendte generaldirektøren et notat til R. Mas den 1. juli 1980, hvori han meddelte, at han ikke kunne acceptere forslaget om at fravige den aftalte ansættelsesprocedure, ligesom han anmodede R. Mas om at indkalde ansættelseskomiteen, for at den kunne behandle sagen og derefter tilstille generaldirektøren sin rapport, således at han kunne foretage udnævnelsen. Samme dag tilskrev R. Mas tre tjenestemænd, som ifølge Salvatore Ragusa var direktører i Ispra, og meddelte, at han ville have en samtale med ansøgeren fra Karlsruhe, og foreslog, at direktørerne interviewede ham bagefter for at få et indtryk af hans ansøgning. R. Mas tilføjede, at undtagelsesvis kunne et medlem af det lokale personaleudvalg, som var i en lønklasse, der mindst svarede til ansøgerens, overvære samtalen. Samtalerne synes at have fundet sted den 4. juli.
Den 14. juli forelå ansættelseskomiteens rapport. Komiteen bestod af Klersy, der er tjenestemand i afdelingen for videnskaber og teknologi, og som ville blive den udpegede ansøgers nærmeste overordnede (lønklasse A 3), Chambaud, der er tjenestemand ved administrationen (lønklasse A 4), Ardente, personalerepræsentant, og som ligeledes var fra afdelingen for videnskaber og teknologi (lønklasse A 5), og Ooms, der er formand for det lokale personaleudvalg (lønklasse B 3). I sin rapport, som Ardente ikke underskrev, nævner komiteen, at den efter en gennemgang af de fem ansøgeres personlige aktmapper og under hensyntagen til de særlige kvalifikationer, stillingen kræver, har konkluderet, at tre af ansøgerne var de bedst egnede til at beklæde stillingen, idet komiteen dog indstillede Jack Randles. Salvatore Ragusa var ikke blandt de tre valgte. Ifølge Kommissionen blev komiteens rapport samt ansøgernes personlige aktmapper og deres ansøgninger straks efter oversendt til generaldirektøren, som den 17. juli traf afgørelse om at udnævne Jack Randles.
Salvatore Ragusa har gjort gældende, at udnævnelsen af Jack Randles var ulovlig af to grunde:
1.
overtrædelse af tjenestemandsvedtægten samt magtfordrejning i den forstand, at Jack Randles blev udnævnt på grund af statsborgerskab snarere end kvalifikationer til at besætte stillingen;
2.
mangler ved ansættelsesproceduren.
Salvatore Ragusa har erklæret sig enig i, at statsborgerskab er et relevant kriterium, om end af sekundær betydning, som kan tages i betragtning ved en udnævnelse, og har blandt andet henvist til sag 15/63, Lasalle mod Parlamentet, Sml. 1954-1964, s. 459. I nærværende sag har han hævdet, at anvendelsen af kriteriet statsborgerskab ikke var begrundet, eftersom det ikke havde den sekundære betydning, det ifølge Domstolen skal have, og at Jack Randles blev udnævnt til stillingen, selv om han ikke opfyldte flere af kvalifikationskravene. Til støtte herfor har Salvatore Ragusa henvist til skrivelsen af 12. juni, hvori R. Mas nævnte den »politiske sammmenhæng«, og hævdet, at R. Mas på baggrund af sin stilling ikke kan antages at have udtrykt sin personlige opfattelse, og at R. Mas må have påvirket såvel sin overordnede, generaldirektøren, som andre, som modtog skrivelsen, og som var hans underordnede. Han har desuden anført, at ansættelseskomiteen ikke havde mulighed for at fravige R. Mas' synspunkt.
Der foreligger desværre ingen oplysninger fra R. Mas med hensyn til hans redegørelse for samtalen den 11. juni, og han gør ikke længere tjeneste ved Kommissionen i Ispra. De foreliggende oplysninger underbygger imidlertid ikke anbringendet om, at Jack Randles' statsborgerskab var det eneste kriterium, blev lagt til grund, og ej heller, at det blev anset for at være altafgørende for den endelige afgørelse. Kommissionen har erkendt, at R. Mas' henvisninger til den »politiske sammenhæng« bag udnævnelsen er en henvisning til den »geografiske« fordeling af stillingerne i Ispra, som på daværende tidspunkt var i italienske tjenestemænds favør. Men tilbage står, at skrivelsen af 12. juni som helhed betragtet ikke viser, at R. Mas har undladt at tage hensyn til ansøgernes kvalifikationer; tværtimod fremgår det af skrivelsen, at han har taget alle momenter i betragtning, og at statsborgerskab kun var et af disse. Selv om han havde taget ansøgernes statsborgerskab i betragtning, ville han kun kunne give udtryk for sin personlige opfattelse; det var generaldirektøren, der skulle foretage udnævnelsen, og intet tyder på, at han ved sin afgørelse har ladet sig lede af spørgsmålet om statsborgerskab. Anbringendet om, at ansættelseskomiteen servilt skulle have fulgt R. Mas, underbygges ikke af nogen omstændighed.
Til støtte for anbringendet om, at Jack Randles ikke besad de nødvendige kvalifikationer til stillingen eller i det mindste ikke var lige så kvalificeret som Salvatore Ragusa, har Salvatore Ragusa påberåbt sig begivenheder, som har fundet sted efter udnævnelsen af Jack Randles. Kommissionen har bestridt Salvatore Ragusas udlægning af hændelsesforløbet, og jeg har vanskeligt ved at se, at de fremførte omstændigheder skyldes Jack Randles' forhold. Under alle omstændigheder underbygger de efter min opfattelse ikke anbringendet om, at han på udnævnelsestidspunktet ikke skulle være kvalificeret til at blive udnævnt. Desuden kan det ikke på grundlag af en sammenligning af Jack Randies' og Salvatore Ragusas kvalifikationer hævdes, som anført i stævningen, at Jack Randles var klart ukvalificeret eller åbenbart mindre kvalificeret end Salvatore Ragusa; end mindre kan det med hensyn til resultatet hævdes, at generaldirektørens afgørelse var en afgørelse, som ingen ansvarlig generaldirektør ville have truffet på grundlag af de foreliggende oplysninger. Der kan tænkes tilfælde, hvor en udnævnelse er så klart- ubegrundet, at Domstolen ville kunne gribe ind; men i det tilfælde, hvor den endelige afgørelse træffes på grundlag af en vurdering af tekniske kvalifikationer, har ansættelsesmyndigheden at skøn, som Domstolen ikke kan tilsidesætte, hvis det udøves rimeligt og inden for rimelige grænser.
Salvatore Ragusa har gjort gældende, at proceduren i henhold til notatet af 23. oktober 1979 ikke er blevet overholdt. Kommissionen har med henvisning til sag 782/79, Geeraerd mod Kommissionen, Sml. 1980, s. 3651, præmisserne 11-14, anført, at da proceduren er en intern foranstaltning, som ikke er fastsat i tjenestemandsvedtægten, kan administrationen frit fravige den. Geeraerd- sagen drejede sig om en særegen situation som følge af en omstrukturering af stillingsgrupperne i sprogtjenesten. I nærværende sag var der ikke tale om en sådan særegen situation, og ansøgerne måtte forvente, at administrationen ville følge den procedure, den selv havde fastsat (jfr. den tilsvarende situation i sag 105/75, Giuffrida mod Rådet, Sml. 1976, s. 1395, præmis 17). Heraf følger ikke, at Salvatore Ragusa kan få medhold i sin påstand om annullation af afgørelsen som følge af en hvilken som helst afvigelse fra den fastsatte procedure. Han har ingen interesse i, at udnævnelsen annulleres på grund af en mangel ved proceduren, medmindre resultatet uden nævnte mangel ville være blevet anderledes (jfr. sag 30/78, Distillers modKommissionen, Smi. 1980, s. 2229, præmis 26).
Som sit første anbringende har Salvatore Ragusa fremført, at ansættelseskomiteen skulle have bestået af tre medlemmer, der var i en lønklasse, der mindst svarede til den stilling, der skulle besættes (A 3), samt én repræsentant for personaleudvalget. Denne betingelse findes ikke i notatet af 23. oktober 1979, selv om det i et notat af 18. marts 1975 var bestemt, at de ansættelseskomiteer på seks medlemmer, som på daværende tidspunkt fandtes i Ispra, skulle bestå af personer i samme lønklasse som den stilling, der skulle besættes. I notatet af 23. oktober 1979 fastsættes en ensartet procedure, der skal anvendes inden for alle FFC's anlæg, og som derfor for mig at se trådte i stedet for ovennævnte ansættelseskomiteer på seks medlemmer. Det er ikke blevet gjort gældende, at sidstnævnte notat ikke svarer til, hvad der blev aftalt med personalerepræsentanterne, og så vidt jeg kan se, indeholdt det ikke nogen bestemmelse om, at alle medlemmerne af ansættelseskomiteerne på fire medlemmer (bortset fra repræsentanten for personaleudvalget) skulle være i samme lønklasse som den stilling, der skulle besættes.
Dernæst har sagsøgeren anført, at Ardente ikke underskrev komiteens rapport, og at dette skulle være bevis for, at han ikke deltog i komiteens arbejde. Dette sidste spørgsmål blev rejst under den mundtlige forhandling, selv om Salvatore Ragusa i replikken — som Kommissionen påpegede — synes at have erkendt, at Ardente havde været til stede. Efter den mundtlige forhandling fremsendte Kommissionen en skriftlig erklæring fra Ardente og Ooms, hvorefter det var uden betydning, at Ardente ikke havde underskrevet rapporten. Det er uheldigt, at nævnte erklæring, til hvilken Salvatore Ragusa har fremsendt bemærkninger, ikke indeholdt et passende svar på de udtrykkelige spørgsmål, Domstolen havde stillet, men efter omstændighederne forekommer det rimeligt at konkludere, at Aredente deltog i komiteens arbejde. Selv om det bør undgås, at en sådan rapport ikke underskrives, medfører dette forhold dog ikke, at rapporten derved bliver ugyldig. Sådanne forglemmelser sker fra tid til anden, men er for mig at se kun af betydning, hvis de afslører en væsentlig mangel ved proceduren, som f.eks. at en komité er ukorrekt sammensat, at rapporten ikke fremsendes til et af komiteens medlemmer med henblik på dennes godkendelse, eller at et af Komiteens medlemmer ikke vil vedstå rapporten i et tilfælde, hvor den skal vedtages enstemmigt. Ingen mangel af en sådan type er bevist i dette tilfælde.
Videre har Salvatore Ragusa anført, at Ardente var medlem af komiteen i sin egenskab af personalerepræsentant. Komiteen var således ukorrekt sammensat, idet der var to personalerepræsentanter og intet uafhængigt medlem, således som fastsat i notatet af 23. oktober 1979. Dette bekræftes af komiteens rapport og af den erklæring, Ardente og Ooms har afgivet. Kommissionen har heroverfor bemærket, at Ardente i realiteten var komiteens uafhængige medlem, idet han gør tjeneste i tjenestegrenen videnskaber og teknologi, men ikke i den berørte tjenestegren, og han udfører relativt ofte denne funktion i ansættelseskomiteer. Den omstændighed, at han i komiteens rapport blev omtalt som personalerepræsentant på grund af sit fagforeningsarbejde, ændrer intet herved; til syvende og sidst var han medlem af komiteen i begge egenskaber. Jeg ville ikke have accepteret denne forklaring, hvis ikke det i den skriftlige erklæring, der er fremlagt efter den mundtlige forhandling, var blevet gjort klart, at Ardente ikke alene havde deltaget i udvalgets arbejde som personalerepræsentant, men også, at repræsentanterne fra det lokale personaleudvalg (dvs. Ooms og han selv) på grund af den særlige karakter af den stilling, der skulle besættes, kun skulle sikre den formelle overholdelse af tjenestemandsvedtægten. Ved at begrænse sin opgave på den måde kan det gøres gældende, at Ardente ikke reelt udførte de opgaver, der tilkommer et uafhængigt medlem, og at komiteen som følge heraf var ukorrekt sammensat. Efter min mening kan denne mangel ved proceduren imidlertid ikke begrunde, at hele proceduren må annulleres. Helt bortset fra, at komiteen kun er rådgivende og ikke træffer en bindende afgørelse, kræves det ikke, at komiteens udtalelse skal være enstemmig. I den konkrete sag er komiteens valg af tre af ansøgerne, navnlig af Jack Randles, tilsyneladende udtryk for Klersy's og Chambaud's standpunkter, idet disse ikke var begrænset på samme måde ved udførelsen af deres funktion. Hvis Ardente havde taget stilling til, hvilken af ansøgerne, der var bedst egnet til at beklæde stillingen, og var nået frem til en afgørelse i Salvatore Ragusas favør eller i det mindste imod de ansøgere, Klersy og Chambaud foretrak, ville han givetvis være blevet nedstemt. Netop af den grund, at generaldirektøren havde truffet afgørelse om, at den aftalte procedure skulle følges, er det helt utilfredsstillende, at komiteen ikke var sammensat som bestemt i proceduren. Efter omstændighederne og henset til, at Ardente snarere virkede som personalerepræsentant end som uafhængigt medlem af komiteen, er det for mig at se ikke rigtigt at annullere beslutningen på grund af denne mangel ved proceduren.
Det fjerde anbringende vedrører den omstændighed, at ansøgeren fra Karlsruhe blev interviewet af tre direktører (samtalen blev overværet af en personalerepræsentant). Intet i notatet af 23. oktober 1979 er til hinder herfor, og formålet med interviewet synes at have været, at ansøgeren skulle forestilles for direktørerne. Hvis han ikke var blevet interviewet overhovedet, kunne der have været rejst tvivl om procedurens lovlighed, men man kan ikke sige, at det forhold, at det ikke udtrykkeligt i notatet er bestemt, at der skal afholdes en samtale med tre direktører, er en mangel ved proceduren. Selv om det var tilfældet, har jeg vanskeligt ved at se, at resultatet uden en sådan mangel ville være blevet anderledes, eftersom ansættelseskomiteen ikke havde indstillet den pågældende ansøger. Sagsøgeren har videre hævdet, at personalerepræsentanten ikke overværede samtalen, hvilket ikke er godtgjort.
Endelig har sagsøgeren bemærket, at ansættelseskomiteen først skulle have afleveret sin rapport efter at have interviewet ansøgerne. Notatet indeholder ingen sådan bestemmelse, hvorfor afgørelsen om, hvorvidt en ansøger skal indkaldes til samtale, træffes af komiteen selv på begæring af et af dens medlemmer. Intet tyder på, at komiteens afgørelse om at foretage sin indstilling på grundlag af ansøgernes personlige aktmapper ikke var baseret på andet end en idé om, at det var unødvendigt at indkalde til samtaler.
Sammenfattende og på baggrund af ovennævnte betragtninger er det min opfattelse, at sagsøgte bør frifindes, og at hver part i medfør af procesreglementets artikel 70 bør bære sine omkostninger.
(
1
) – Oversat fra engelsk.