62023TJ0435_RES
Sagerne T-435/23 og T-224/24
YL
mod
Rådet for Den Europæiske Union og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret
Rettens dom (Mellemafdelingen) af 10. september 2025
»Personalesag – midlertidigt ansatte – EUIPO’s administrationsråds afgørelse om ikke at forelægge Rådet et forslag om at forlænge sagsøgerens mandatperiode – Rådets afgørelse om ikke at forlænge sagsøgerens mandatperiode – ret til at blive hørt – begrundelsespligt – åbenbart urigtigt skøn – ansvar«
Tjenestemandssager – Unionens retsinstansers kompetence – tvisten udspringer af det ansættelsesforhold, som knytter tjenestemanden til den pågældende institution – ingen forlængelse af mandatperioden for den administrerende direktør for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret – suspendering af visse kompetencer, der er delegeret til den administrerende direktør – formaliteten
[Art. 270 TEUF og 340 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001, art. 143, stk. 1, art. 153, stk. 1, litra h), art. 153, stk. 2, og art. 158, stk. 1 og 3]
(jf. præmis 52-62, 66 og 67)
Tjenestemandssager – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – overholdelse af den forudgående administrative procedure
(Art. 270 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 2)
(jf. præmis 68-76)
Tjenestemandssager – akt, der går en person imod – begreb – afgørelse truffet af administrationsrådet for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret om ikke at foreslå forlængelse af mandatperioden for EUIPO’s administrerende direktør – forberedende akt – ikke omfattet
(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001, art. 158, stk. 3 og 4)
(jf. præmis 83-90)
Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – ansættelse – ingen forlængelse af mandatperioden for den administrerende direktør for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret – den pågældendes ret til at blive hørt – rækkevidde – tilsidesættelse – følger
[Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra a)]
(jf. præmis 105-123)
Tjenestemandssager – akt, der går en person imod – begreb – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger – afgørelse om suspendering af delegationen af ansættelsesmyndighedsbeføjelser til den administrerende direktør for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret – omfattet
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)
(jf. præmis 130-132)
Annullationssøgsmål – søgsmålsinteresse – begreb – søgsmål, der kan tilføre sagsøgeren en fordel – interesse, der skal bestå indtil afsigelsen af retsafgørelsen – anfægtet retsakt, der er ophørt med at have retsvirkninger i forhold til sagsøgeren – erstatningspåstand, der delvist er støttet på, at den anfægtede retsakt er ulovlig – opretholdelse af søgsmålsinteressen
(Art. 263 TEUF)
(jf. præmis 135-137)
Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – suspendering af delegationen af ansættelsesmyndighedsbeføjelser til den administrerende direktør for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret – betingelse – usædvanlige omstændigheder – administrationens skønsbeføjelse – domstolskontrol – grænser
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001, art. 153, stk. 2)
(jf. præmis 145-161)
Tjenestemænd – afgørelse, der indeholder et klagepunkt – suspendering af delegationen af ansættelsesmyndighedsbeføjelser til den administrerende direktør for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret – begrundelsespligt – afhjælpning af en utilstrækkelig begrundelse under sagen – betingelse – usædvanlige omstændigheder
(Art. 296, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 163-170)
Tjenestemandssager – krav om erstatning af en skade forvoldt ved en adfærd, som ikke har karakter af en afgørelse – ingen gennemførelse af en administrativ procedure i overensstemmelse med vedtægten – afvisning
(Art. 270 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)
(jf. præmis 176, 177, 179, 184-186, 190 og 206)
Tjenestemandssager – erstatningssøgsmål – annullation af anfægtet ulovlig retsakt – passende genoprettelse af ikke-økonomisk skade
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)
(jf. præmis 188, 189 og 208)
Tjenestemandssager – fuld prøvelsesret – erstatning for det økonomiske tab, der er forbundet med fortabelse af mulighed – bedømmelse – kriterier
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)
(jf. præmis 194-203)
Resumé
I forbindelse med to søgsmål anlagt af YL annullerede Retten en afgørelse truffet af Rådet for Den Europæiske Union om ikke at forlænge sagsøgerens mandat som administrerende direktør for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) med den begrundelse, at hans ret til at blive hørt var blevet tilsidesat. Retten fastslog i denne forbindelse, at Rådet skal anses for at være den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter (herefter »kontraktindgåelsesmyndighed«), i forhold til EUIPO’s administrerende direktør for så vidt angår proceduren for forlængelse af dennes mandat, hvilket indebærer, at et søgsmål med påstand om annullation af afgørelsen om ikke at forlænge det nævnte mandat skal støttes på artikel 270 TEUF.
Den 18. september 2018 blev sagsøgeren i medfør af artikel 158, stk. 2, i forordning (EU) 2017/1001 om EU-varemærker udnævnt til administrerende direktør for EUIPO for en periode på fem år fra den 1. oktober 2018 til den 30. september 2023 (
1
).
Efter at YL havde bekræftet, at han stod til rådighed og ønskede at fortsætte sit hverv i EUIPO, opfordrede administrationsrådets formand ved notat af 31. oktober 2022 medlemmerne af dette råd til at vedtage en afgørelse om forlængelse af sagsøgerens mandat, som derefter skulle forelægges Rådet.
Til trods for den positive udtalelse, som formanden havde givet udtryk for i det nævnte notat, besluttede administrationsrådet på sit møde den 22. november 2022, at det ikke ville foreslå Rådet at forlænge den nævnte mandatperiode, henset til undersøgelsen af evalueringen af sagsøgerens virksomhed under dennes første mandatperiode og EUIPO’s fremtidige opgaver og udfordringer, og at der skulle indledes en udvælgelsesprocedure med henblik på at finde en efterfølger til YL. I marts 2023 besluttede administrationsrådet desuden at suspendere delegationen af de beføjelser, som sagsøgeren var blevet tildelt som ansættelsesmyndighed (herefter »ansættelsesmyndigheden«).
Ved skrivelse meddelt EUIPO den 30. maj 2023 afslog Rådet ansøgningen om forlængelse af sagsøgerens mandat efter at have taget administrationsrådets undersøgelse i betragtning.
Eftersom sagsøgerens klager over administrationsrådets afgørelser om ikke at foreslå forlængelse af hans mandatperiode, om proceduren for udvælgelse af en ny administrerende direktør og om suspendering af delegationen af ansættelsesmyndighedsbeføjelserne blev afslået, anlagde han et første søgsmål i sag T-435/23 med påstand om annullation af disse afgørelser og af afgørelsen om ikke at forlænge mandatperioden, som afspejlet i den skrivelse, der blev meddelt EUIPO den 30. maj 2023. Efter at hans efterfølgende klage over den sidstnævnte afgørelse var blevet afslået, anlagde han endnu en sag ved Retten i sag T-224/24 med påstand om annullation heraf.
I forbindelse med de to søgsmål nedlagde sagsøgeren ligeledes påstand om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som han hævdede at have lidt.
Rettens bemærkninger
Indledningsvis fastslog Retten, at den havde kompetence til at påkende de søgsmål, som sagsøgeren havde anlagt i henhold til artikel 270 TEUF.
I denne henseende bemærkede Retten, at i henhold til denne bestemmelse har Retten kompetence til at afgøre alle tvister mellem Unionen og dens ansatte med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i vedtægten og i ansættelsesvilkårene for Unionens øvrige ansatte (herefter »ansættelsesvilkårene«), og at begrebet »tvister mellem Unionen og dens ansatte« i denne forbindelse i henhold til retspraksis skal gives en vid fortolkning.
Hvad for det første angår kompetencen ratione personae i henhold til artikel 270 TEUF præciserer vedtægtens artikel 91, stk. 1, at Domstolen har kompetence til at afgøre enhver tvist mellem Unionen og »en af de af denne vedtægt, omfattede personer«.
Det fremgår imidlertid af artikel 158, stk. 1, i forordning 2017/1001, at EUIPO’s administrerende direktør ansættes i en stilling som midlertidigt ansat i overensstemmelse med ansættelsesvilkårenes artikel 2, litra a), hvilket i øvrigt udtrykkeligt fremgik af den arbejdskontrakt, der var indgået mellem EUIPO og sagsøgeren. Den administrerende direktør er desuden en del af EUIPO’s personale, for hvilket vedtægten og ansættelsesvilkårene samt gennemførelsesordningerne til disse bestemmelser gælder, mens administrationsrådet i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 6, stk. 1, er udpeget som kontraktindgåelsesmyndighed i forhold til den administrerende direktør for så vidt angår betingelserne for udøvelsen af dennes beføjelser med henblik på EUIPO’s drift.
Følgelig havde sagsøgeren anlagt sine søgsmål i egenskab af ansat i Unionen som omhandlet i artikel 270 TEUF og som en person, der var omfattet af vedtægten som omhandlet i vedtægtens artikel 90 og 91.
Hvad for det andet angår kompetencen rationae materiae er enhver tvist mellem en tjenestemand og den institution, som den pågældende tilhører, omfattet af artikel 270 TEUF, når denne tvist udspringer af det ansættelsesforhold, som knytter tjenestemanden til denne institution.
På dette punkt bemærkede Retten, at afgørelsen om suspendering af delegationen af ansættelsesmyndighedsbeføjelserne var truffet af administrationsrådet, og at den havde til formål at suspendere de beføjelser som ansættelsesmyndighed, som dette råd havde delegeret til sagsøgeren i dennes egenskab af administrerende direktør. Selv om tvisten vedrørte den nævnte afgørelse, omhandlede den således ansættelsesforholdet mellem sagsøgeren og EUIPO.
Det samme var tilfældet for så vidt angår tvisten vedrørende den manglende forlængelse af sagsøgerens mandatperiode. I forbindelse med proceduren for forlængelse af den administrerende direktørs mandatperiode foretager administrationsrådet nemlig en undersøgelse af den nævnte direktørs virksomhed og EUIPO’s fremtidige opgaver og udfordringer, mens Rådet kan forlænge den nævnte mandatperiode under hensyntagen til denne undersøgelse. På denne baggrund forholder det sig ikke desto mindre således, at selv om det er korrekt, at den administrerende direktør ikke har et formelt ansættelsesforhold til Rådet, vedtager denne institution en afgørelse, der uanset dens indhold har konsekvenser for ansættelsesforholdet mellem den administrerende direktør og dennes arbejdsgiver, EUIPO, og dermed for dennes stilling som midlertidig ansat. Rådet skal således anses for at være ansættelsesmyndighed i forhold til den administrerende direktør for så vidt angår proceduren for forlængelse af dennes mandatperiode.
Retten behandlede endvidere spørgsmålet om, hvorvidt den påstand om annullation, der var rettet mod afgørelsen om ikke at foreslå forlængelse af sagsøgerens mandatperiode, kunne antages til realitetsbehandling.
Retten bemærkede i denne henseende, at alle retsakter, der er vedtaget af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer, og som er bestemt til afføde bindende retsvirkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser, udgør retsakter, som kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Når vedtagelsen af retsakter eller afgørelser sker efter en procedure, der har omfattet flere udarbejdelsesfaser, er det alene de foranstaltninger, der definitivt fastlægger institutionens standpunkt, som udgør anfægtelige retsakter, modsat forudgående foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede disse.
I det konkrete tilfælde afvikles proceduren for forlængelse af den administrerende direktørs mandatperiode i to trin, hvoraf det første består i en undersøgelse, der foretages af administrationsrådet, og det andet i Rådets vedtagelse af en afgørelse om eventuel forlængelse, der tager hensyn til denne undersøgelse, uden at Rådet dog er bundet heraf. Eftersom den endelige afgørelse træffes af Rådet, var afgørelsen om ikke at foreslå forlængelse af sagsøgerens mandatperiode en forberedende retsakt, for så vidt som den ikke havde nogen bindende retsvirkninger, som kunne påvirke sagsøgerens interesser, og ikke kunne påvirke Rådets frie valg med hensyn til forlængelsen. Følgelig kunne påstanden om annullation af den sidstnævnte afgørelse ikke antages til realitetsbehandling.
Retten fastslog derimod, at påstanden om annullation af Rådets afgørelse om ikke at forlænge sagsøgerens mandatperiode kunne antages til realitetsbehandling. I forbindelse med realitetsbehandlingen af denne påstand behandlede Retten sagsøgerens klagepunkt om, at hans ret til at blive hørt var blevet tilsidesat.
Retten fremhævede indledningsvis, at denne ret finder anvendelse i forbindelse med enhver procedure, der indledes over for en person, og som kan berøre vedkommendes interesser negativt, selv om den lovgivning, der finder anvendelse, ikke foreskriver dette. I det foreliggende tilfælde havde sagsøgeren udtrykkeligt bekræftet, at han stod til rådighed, og at han ønskede at fortsætte sit hverv i EUIPO, før afgørelsen om ikke at forlænge mandatperioden blev truffet. Denne sidstnævnte afgørelse skulle således anses for at være blevet truffet, efter at sagsøgeren havde indgivet en ansøgning om forlængelse af sin mandatperiode. Eftersom afgørelsen om ikke at forlænge mandatperioden uundgåeligt førte til, at sagsøgerens kontrakt som midlertidigt ansat i EUIPO ikke blev forlænget, berørte den ham imidlertid negativt, hvorfor retten til at blive hørt skulle finde anvendelse. Det er således uden betydning, om proceduren for udnævnelse af den administrerende direktør og forlængelse af dennes mandatperiode er omfattet af vedtægten og ansættelsesvilkårene.
Retten bemærkede dernæst, at sagsøgerens interesse i at blive hørt navnlig blev aktuel, da det ved slutningen af administrationsrådets møde den 22. november 2022 viste sig, at der ikke var flertal i dette råd for en forlængelse af sagsøgerens mandatperiode. Sagsøgeren havde nemlig før dette tidspunkt kun kendskab til notatet af 31. oktober 2022, som havde et positivt indhold i forhold til ham og indeholdt en anbefaling fra administrationsrådets formand om at forlænge sagsøgerens mandatperiode. Rådet burde således have givet sagsøgeren mulighed for at udøve sin ret til at blive hørt på et hensigtsmæssigt tidspunkt mellem administrationsrådets møde den 22. november 2022 og vedtagelsen af afgørelsen om ikke at forlænge sagsøgerens mandatperiode.
Eftersom Rådet ikke havde givet sagsøgeren mulighed herfor, selv om proceduren havde kunnet føre til et andet resultat, annullerede Retten afgørelsen om ikke at forlænge sagsøgerens mandatperiode, som følge af at retten til at blive hørt var blevet tilsidesat. Retten tilkendte endvidere et fast beløb på 25000 EUR i erstatning for den økonomiske skade, der var forbundet med, at sagsøgeren havde fortabt muligheden for at få sin mandatperiode forlænget.
Retten annullerede ligeledes afgørelsen om suspendering af delegationen af ansættelsesmyndighedsbeføjelser til sagsøgeren, idet administrationsrådet ikke havde godtgjort, at der forelå helt særlige omstændigheder, der kunne begrunde denne afgørelse.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1).