61996CJ0207_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-207/96,
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Marie Wolfcarius, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Enrico Altieri, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoeger,
mod
Den Italienske Republik ved afdelingschef, professor Umberto Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, Oscar Fiumara, og med valgt adresse i Luxembourg paa Den Italienske Ambassade, 5, rue Marie-Adélaïde,
sagsoegt,
angaaende en paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til faellesskabsretten, idet den ikke inden for den fastsatte frist administrativt og ved lov har fastsat de noedvendige bestemmelser for at efterkomme Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40), og idet den i strid med direktivets artikel 5 i national ret har opretholdt et forbud mod, at kvinder arbejder om natten,
har
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
sammensat af formanden for Foerste Afdeling, M. Wathelet, som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne J.C. Moitinho de Almeida, D.A.O. Edward (refererende dommer), P. Jann og L. Sevón,
generaladvokat: C.O. Lenz
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 30. september 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. juni 1996 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til faellesskabsretten, idet den ikke inden for den fastsatte frist administrativt og ved lov har fastsat de noedvendige bestemmelser for at efterkomme Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40, herefter »direktivet«), og idet den i strid med direktivets artikel 5 i national ret har opretholdt et forbud mod, at kvinder arbejder om natten.
2 I direktivets artikel 5 bestemmes det, at anvendelsen af princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar indebaerer, at maend og kvinder sikres samme vilkaar uden forskelsbehandling paa grundlag af koen (stk. 1). Med henblik herpaa skal medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger til, at administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling, ophaeves [stk. 2, litra a)] eller revideres, naar det beskyttelseshensyn, som oprindelig laa til grund for disse, ikke laengere er begrundet [stk. 2, litra c)]. I henhold til artikel 2, stk. 3, er direktivet imidlertid ikke til hinder for bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab.
3 I henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, skulle medlemsstaterne ivaerksaette de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme direktivet, inden tredive maaneder efter dets meddelelse, og for saa vidt angaar artikel 5, stk. 2, litra c), inden for en frist paa fire aar, dvs. inden den 14. februar 1980.
4 I dom af 25. juli 1991, sag C-345/89, Stoeckel (Sml. I, s. 4047), fastslog Domstolen, at direktivets artikel 5 er tilstraekkelig praecis til, at en medlemsstat ikke ved lov principielt kan forbyde, at kvinder arbejder om natten - selv om der er fastsat undtagelser - naar det ikke er forbudt, at maend arbejder om natten. I flere domme har Domstolen ogsaa fastslaaet, at bestemmelsen er tilstraekkelig praecis og ubetinget til, at private ved de nationale domstole kan paaberaabe sig den til stoette for, at enhver national bestemmelse, der ikke er i overensstemmelse med den naevnte artikel 5, stk. 1, som fastslaar princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar, ikke kan finde anvendelse (Stoeckel-dommen, praemis 12, og dom af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, praemis 55).
5 I artikel 5, stk. 1, i den italienske lov nr. 903 af 9. december 1977 om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til arbejdsforhold (herefter »den italienske lov«) bestemmes:
»Paa fabrikker og i haandvaerksvirksomheder maa kvinder ikke arbejde mellem midnat og kl. 6. Forbuddet gaelder ikke for kvinder, der beklaeder ledende stillinger, og for kvinder, der arbejder i en virksomheds bedriftssundhedstjeneste.«
6 I henhold til artikel 5, stk. 2 og 3, kan forbuddet i visse tilfaelde lempes eller saettes ud af kraft ved en kollektiv overenskomst eller en virksomhedsaftale, men forbuddet er absolut for kvinder i perioden fra svangerskabets begyndelse til barselsperiodens ophoer.
7 Den italienske lov opretholder saaledes det forbud mod, at kvinder arbejder om natten, der var fastsat i lov nr. 1305 af 22. oktober 1952, hvorved Italien ratificerede Den Internationale Arbejdsorganisations (herefter »ILO«) konvention nr. 89 af 9. juli 1948 om kvinders natarbejde i industrien.
8 I konventionens artikel 3 bestemmes, at kvinder uanset alder ikke maa ansaettes til natarbejde i nogen form for offentlig eller privat industrivirksomhed eller dertil hoerende virksomhed med undtagelse af virksomheder, der alene beskaeftiger medlemmer af samme familie.
9 Henset til, at ILO-konvention nr. 89 var gaeldende, fastslog Domstolen i dom af 2. august 1993 (sag C-158/91, Levy, Sml. I, s. 4287), at de nationale domstole har pligt til at sikre, at direktivets artikel 5 overholdes fuldt ud, og de skal undlade at anvende enhver herimod stridende bestemmelse i den nationale lovgivning, medmindre det er noedvendigt at anvende en saadan bestemmelse for at sikre, at den paagaeldende medlemsstat opfylder sine forpligtelser i henhold til en konvention, der er indgaaet med tredjelande forud for EOEF-traktatens ikrafttraeden.
10 Som foelge af dommen i Stoeckel-sagen opsagde Den Italienske Republik ILO-konvention nr. 89 i februar 1992. Opsigelsen havde virkning fra februar 1993.
11 Paa baggrund af dommen i Stoeckel- og i Levy-sagen og af, at Den Italienske Republik havde opsagt ILO-konvention nr. 89, var Kommissionen af den opfattelse, at Den Italienske Republik skulle traeffe de foranstaltninger, der var noedvendige med henblik paa at bringe den italienske lovs uforenelighed med direktivets artikel 5 til ophoer. Den 2. marts 1994 tilstillede Kommissionen derfor den italienske regering en aabningsskrivelse, hvori den i medfoer af traktatens artikel 169, stk. 1, anmodede den italienske regering om at fremkomme med sine bemaerkninger inden for en frist paa to maaneder.
12 Da aabningsskrivelsen ikke blev besvaret, fremsatte Kommissionen den 19. juni 1995 en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede den italienske regering til inden for en frist paa to maaneder at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme udtalelsen.
13 Da udtalelsen ikke blev besvaret, har Kommissionen anlagt naervaerende sag.
14 Som paastandene er formuleret i staevningen, har Kommissionen fremfoert to anbringender over for Den Italienske Republik. Med det foerste anbringende har Kommissionen gjort gaeldende, at Den Italienske Republik ikke inden for den fastsatte frist administrativt og ved lov har fastsat de noedvendige bestemmelser for at efterkomme direktivet, og med det andet anbringende, at Den Italienske Republik har tilsidesat direktivets artikel 5 derved, at den italienske lov er opretholdt efter opsigelsen af ILO-konvention nr. 89.
Det foerste anbringende
15 Den Italienske Republik har ikke nedlagt en egentlig afvisningspaastand, men har anfoert, at det foerste anbringende foerst er blevet fremfoert i de paastande, der er nedlagt i staevningen.
16 Hertil bemaerkes, at anbringendet forudsaetter, at for saa vidt angaar kvinders natarbejde var Den Italienske Republik ogsaa inden opsigelsen af ILO-konvention nr. 89 forpligtet til at efterkomme direktivets bestemmelser.
17 I den henseende bemaerkes, at den administrative procedure efter fast retspraksis har til formaal at give den beroerte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine faellesskabsretlige forpligtelser, dels virkningsfuldt at tage til genmaele over for Kommissionens klagepunkter. Genstanden for et soegsmaal i henhold til traktatens artikel 169 fastlaegges foelgelig under den forudgaaende administrative procedure i henhold til denne traktatbestemmelse. Staevningen kan derfor ikke stoettes paa andre klagepunkter end dem, der er naevnt i den begrundede udtalelse (dom af 20.3.1997, sag C-96/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 1653, praemis 22 og 23).
18 Domstolen har desuden fastslaaet, at den begrundede udtalelse skal indeholde en sammenhaengende og detaljeret fremstilling af de grunde, som har foert Kommissionen til den opfattelse, at den paagaeldende medlemsstat ikke har overholdt en forpligtelse, der paahviler den i henhold til traktaten (dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, praemis 24).
19 Selv om det i den foreliggende sag i aabningsskrivelsen og i den begrundede udtalelse var fremhaevet, at Den Italienske Republik skulle traeffe de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at bringe sin nationale lovgivning i overensstemmelse med faellesskabsretten, har Kommissionen anfoert, at denne forpligtelse foerst opstod, efter at Den Italienske Republik ikke laengere var bundet af ILO-konvention nr. 89.
20 I staevningen har Kommissionen imidlertid nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet, idet den ikke inden for den fastsatte frist administrativt og ved lov har fastsat de noedvendige bestemmelser for at efterkomme det.
21 Da der saaledes hverken under den administrative procedure eller i staevningen er givet en sammenhaengende og detaljeret fremstilling af de grunde, som har foert Kommissionen til den opfattelse, at for saa vidt angaar kvinders natarbejde burde Den Italienske Republik, ogsaa inden den opsagde ILO-konvention nr. 89, have efterkommet direktivets bestemmelser, har Den Italienske Republik ikke virkningsfuldt kunnet tage til genmaele over for dette klagepunkt.
22 Det foerste anbringende maa herefter afvises.
Det andet anbringende
23 Kommissionen har gjort gaeldende, at med virkning fra februar 1993 har Den Italienske Republik, der fra da af ikke laengere var bundet af ILO-konvention nr. 89, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 5, idet den i national ret har opretholdt et forbud mod, at kvinder arbejder om natten.
24 I svarskriftet har Den Italienske Republik for det foerste anfoert, at det i den italienske lov fastsatte forbud mod natarbejde, der i visse tilfaelde kan lempes eller endog saettes ud af kraft, er opretholdt med henblik paa at varetage de personlige og familiemaessige hensyn, hvis afgoerende betydning er fremhaevet i direktivets artikel 2, stk. 3, og i den italienske forfatning, og for det andet, at private kan paaberaabe sig direktivets artikel 5 direkte ved de italienske domstole, saaledes at den italienske lov ikke bringes i anvendelse.
25 Det maa foerst fastslaas, at selv om det i den italienske lovs artikel 5 fastsatte forbud mod natarbejde i visse tilfaelde kan lempes eller saettes ud af kraft, har Den Italienske Republik ikke bestridt, at faellesskabsretten efter Den Italienske Republiks opsigelse af ILO-konvention nr. 89 var til hinder for, at forbuddet blev opretholdt i italiensk ret. Den Italienske Republik har for oevrigt oplyst, at den paagaeldende uforenelighed snarest muligt vil blive bragt ud af verden.
26 Endvidere bemaerkes, at det fremgaar af fast retspraksis, at en national lovgivnings uoverensstemmelse med traktatens bestemmelser, ogsaa hvor disse sidste er umiddelbart anvendelige, kun kan fjernes helt ved bindende interne regler med samme retlige karakter som de regler, de aendrer, og at direktivbestemmelser skal gennemfoeres ved bestemmelser, hvis bindende virkning er uomtvistelig, og som er tilstraekkelig specifikke, bestemte og klare til, at de er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, som indebaerer, at de af direktivet omfattede personer i det omfang, det ved direktivet tilsigtes at skabe rettigheder for den enkelte, saettes i stand til at faa fuldt kendskab til deres rettigheder (jf. dom af 13.3.1997, sag C-197/96, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 1489, praemis 14 og 15).
27 For saa vidt angaar den foreliggende sag bemaerkes, at som foelge af, at den italienske lov er blevet opretholdt, er der usikkerhed om retsstillingen for de af bestemmelsen omfattede personer, og de vil kunne udsaettes for uberettiget retsforfoelgning. De nationale domstoles forpligtelse til at sikre, at direktivets artikel 5 faar fuld virkning, ved at undlade at anvende enhver herimod stridende national bestemmelse, kan ikke medfoere en aendring af en lovbestemmelse.
28 Det maa herefter fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til faellesskabsretten, idet den i strid med direktivets artikel 5 i national ret har opretholdt et forbud mod, at kvinder arbejder om natten.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
29 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Den Italienske Republik har i det vaesentlige tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til faellesskabsretten, idet den i strid med artikel 5 i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar i national ret har opretholdt et forbud mod, at kvinder arbejder om natten.
2) I oevrigt afvises sagen.
3) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.