61988CC0161_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Finanzgericht Muenchen har stillet Domstolen et praejudicielt spoergsmaal, der i det vaesentlige vedroerer betydningen af, at den nationale forvaltning har begaaet en fejl i forbindelse med anvendelsen af faellesskabsretten over for erhvervsdrivende, der har handlet i god tro .
2 . Sagens faktiske omstaendigheder er foelgende : Fra den 30 . januar til den 5 . marts 1983 indfoerte det tyske selskab Friedrich Binder GmbH & Co . ( herefter benaevnt "Binder ") tolv partier dybfrosne surkirsebaer fra Jugoslavien . Det tyske toldvaesen, naermere bestemt Hauptzollamt Bad Reichenhall, fastsatte tolden i henhold til den praeferencesats paa 10,4%, som fremgik af den tyske brugstarif, der var gaeldende fra den 1 . januar 1983 .
3 . Denne sats fremgik af et forslag til forordning, som Kommissionen havde forelagt Raadet den 16 . juli 1982 . I det konkrete tilfaelde var den gaeldende toldsats 13% i henhold til Raadets forordning nr . 1272/80 af 22 . maj 1980 om indgaaelse af interimsaftalen mellem De Europaeiske OEkonomiske Faellesskaber og Den Socialistiske Foederative Republik Jugoslavien om samhandel og handelssamarbejde ( 1 ). Kommissionens forslag til forordning blev imidlertid ikke vedtaget . Ved en bekendtgoerelse af 9 . marts 1983 berigtigede det tyske Finansministerium den toldsats, der var gaeldende fra 1 . januar 1983, idet satsen paa ny blev fastsat til 13 %. Ved tre endelige toldafgoerelser af den 28 . og 29 . marts og den 13 . juni 1983 kraevede de tyske myndigheder den ikke erlagte told efterbetalt .
4 . Efter at Binder havde gjort indsigelse herimod, anmodede Den Tyske Forbundsrepublik ved skrivelse indgaaet til Kommissionen den 5 . juli 1985 denne om at traeffe afgoerelse om, hvorvidt der var anledning til at fritage for efteropkraevning af importafgifter i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr . 1573/80 af 20 . juni 1980 ( 2 ). Det fremgaar nemlig af artikel 5, stk . 2, i Raadets forordning nr . 1697/89 af 24 . juli 1979 ( 3 ), at de "kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkraevning af import - eller eksportafgift, der ikke er opkraevet som foelge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget", forudsat at debitor har handlet i god tro, og at toldangivelsen har vaeret forskriftsmaessig .
5 . Kommissionen traf ved beslutning nr . 8/85 af 5 . november 1985 ( herefter benaevnt "beslutningen ") bestemmelse om, at der ikke kunne fritages for efteropkraevning .
6 . Binder klagede til de tyske myndigheder og anlagde derefter sag til proevelse af toldvaesenets afvisning af klagen ved Finanzgericht Muenchen, som nu har anmodet Domstolen om at tage stilling til beslutningens gyldighed .
7 . Hovedsagens parter har ikke indgivet indlaeg for Domstolen . Det fremgaar imidlertid af forelaeggelseskendelsen, at gyldigheden af Kommissionens beslutning bestrides, dels under henvisning til, at der er sket en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, dels under paaberaabelse af, at artikel 5, stk . 2, i forordning nr . 1697/79 ikke er overholdt . Jeg vil gennemgaa de to spoergsmaal i denne raekkefoelge .
8 . Med hensyn til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning har jeg allerede i Padovani-sagen ( 4 ) haft lejlighed til at udtale mig om, hvorledes dette princip boer anvendes, naar de nationale myndigheder har begaaet en fejl . Jeg henviste da til Maïzena-dommen ( 5 ), hvori Domstolen udtalte, at
"en af en medlemsstat anvendt fremgangsmaade, som er i strid med faellesskabsreglerne, ... aldrig (( kan )) begrunde en retsstilling, der er beskyttet af faellesskabsretten" ( 6 ).
9 . Men som jeg allerede udtalte dengang, forekommer det mig, at spoergsmaalet om dommens raekkevidde boer vurderes under hensyn til den retspraksis, i hvilken Domstolen har antaget, at Faellesskabets retsorden indeholder et princip om retssikkerhed og et princip om beskyttelse af den berettigede forventning ( 7 ). Disse principper indebaerer pr . definition, at man ud fra en afvejning af billighedshensyn over for legalitetshensyn vil beskytte retsstillinger, som ud fra et strengt juridisk synspunkt maa antages at vaere ulovlige . Hvis man ikke ville anvende principperne, naar der foreligger en fejl fra den nationale forvaltnings side, ville det fratage dem en stor del af deres virkning .
10 . Kommisonen goer gaeldende, at det vil vaere i strid med reglen om faellesskabsrettens forrang, at der er skabt en berettiget forventning i relation til den tyske brugstarif, som kun er vejledende, eftersom det alene er de forordninger, der offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, der har retsgyldighed .
11 . Her kan det vaere paa sin plads at henvise til generaladvokat Reischls forslag til afgoerelse i Amylum-sagen ( 8 ), hvori det hedder, at et offentliggjort forslag :
"efter saavel Domstolens som national retspraksis bestemt er (( en relevant omstaendighed med henblik paa )) spoergsmaalet om beskyttelse af den berettigede forventning" ( 9 ).
Et offentliggjort forslag har dog ikke bindende virkning, og selv om det vel nok kan have visse virkninger, saadan som generaladvokat Reisch har redegjort for det, har det dog ikke egentlig nogen retsgyldighed . Som jeg allerede har bemaerket, er den tyske brugstarif kun vejledende . I modsaetning til, hvad Kommissionen goer gaeldende, indebaerer det forhold, at man tager bestemmelserne i den tyske brugstarif i betragtning ved bedoemmelsen af, om en erhvervsdrivende har en berettiget forventning, ikke at man, lige saa lidt som hvis der er tale om et offentliggjort forslag, tillaegger tariffen nogen retsgyldighed og derfor heller ikke, at man tilsidesaetter princippet om faellesskabsrettens forrang .
12 . Kommissionen goer ogsaa gaeldende, at hvis Binders krav tages til foelge, vil resultatet vaere, at man griber ind i faellesskabsrettens enhed og ensartede anvendelse - dvs . de forhold Domstolen har understreget betydningen af i Racke-dommen ( 10 ) og Decker-dommen ( 11 ) - idet de erhvervsdrivende i de oevrige medlemsstater, hvor den gaeldende sats anvendes, derved udsaettes for forskelsbehandling .
13 . Helt bortset fra, at det ikke er en oekonomisk forskelsbehandling, at Binder, der havde lagt den fejlagtige sats til grund, ikke laengere kan overvaelte de importafgifter, som kraeves efterbetalt, paa sine kunder, tager Kommissionens argumentation ikke hoejde for, at der her er tale om en helt speciel - jeg toer naesten sige patologisk - situation, som er begrundet i en fejl, der er begaaet af en national myndighed - en fejl som Kommissionen selv erkender er yderst sjaeldent forekommende .
14 . Det ser nemlig ud til, at Kommissionen forudsaetningsvis anmoder Domstolen om at kende for ret, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kun kan paaberaabes i relation til en tekst, der stammer fra en af Faellesskabets institutioner, men ikke i relation til en tekst, som hidroerer fra en national myndighed, ogsaa selv om den vedroerer faellesskabsbestemmelser . Med andre ord synes Kommissionen at mene, at det er muligt at tage dens egne fejl i betragtning, mens det tilsvarende ikke er muligt for saa vidt angaar fejl, som en national myndighed har begaaet .
15 . Domstolen har ganske vist udtalt i Salerno-dommen, at
"en parlamentsbeslutning ikke (( er )) bindende og ... ikke (( kan )) give anledning til en berettiget forventning om, at institutionerne indretter sig efter den" ( 12 ).
Men i Fingruth-dommen ( 13 ) af 5 . oktober 1988 har Domstolen anerkendt, at en faellesskabsinstitution og en national myndigheds faelles praksis kan skabe en berettiget forventning hos en EF-tjenestemand . Naar den berettigede forventning saaledes kan paaberaabes over for en administrativ praksis, som samtidig foelges af den nationale forvaltning og af en af Faellesskabets institutioner, kan jeg daarligt se, hvorfor dette ikke kan ske i forhold til nationale bestemmelser, som ganske vist kun er vejledende, men som skal oplyse offentligheden om de faellesskabsretlige bestemmelser .
16 . Jeg foreslaar naturligvis ikke Domstolen at udtale, at fejl, som nationale myndigheder begaar ved anvendelsen af Den Faelles Toldtarif, i medfoer af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning aldrig kan give anledning til en efteropkraevning . Jeg foreslaar blot, at princippet i et saadant tilfaelde principielt kan finde anvendelse . Derefter skal det saa undersoeges, om Binder under de givne omstaendigheder kan gives medhold, naar selskabet paaberaaber sig princippet i forbindelse med proevelsen af Kommissionens beslutning .
17 . Jeg vil herefter gennemgaa artikel 5 i forordning nr . 1697/79 . I artiklen anvendes udtrykket "en fejl ... som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget ".
18 . Til stoette for at forkaste Binders krav paaberaaber Kommissionen sig Van Gend & Loos-dommen ( 14 ), som vedroerer de ifoelge Kommissionen "sammenlignelige" bestemmelser i artikel 13 i Raadets forordning nr . 1430/79 af 2 . juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import - eller eksportafgifter ( 15 ). Artiklens stk . 1 fastsaetter, at "godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter kan indroemmes, naar der foreligger saerlige forhold, og saafremt der ikke foreligger forsoemmeligheder eller urigtigheder fra importoerens side ". I Van Gend & Loos-dommen udtalte Domstolen :
"at antagelsen af force majeure - ogsaa saafremt artikel 13 i forordning nr . 1430/79 gives en fortolkning, hvorefter ordene 'saerlige forhold' tillaegges samme betydning som force majeure - forudsaetter, at den ydre omstaendighed, de retsundergivne paaberaaber sig, faar saa uafvaergelige og uundgaaelige foelger, at det bliver objektivt umuligt for vedkommende at opfylde deres forpligtelser . Da sagsoegerne i det foreliggende tilfaelde er fagkyndige erhvervsdrivende, kan deres modtagelse af ugyldige oprindelsescertifikater ikke antages at udgoere et forhold, der ikke har kunnet forudses og undgaas, saafremt de havde udvist en passende agtpaagivenhed . Toldspeditoervirksomhed forudsaetter efter sin art, at toldspeditoeren haefter baade for betaling af importafgifter og for de til toldvaesenet indleverede dokumenters rigtighed" ( 16 ).
19 . Jeg er imidlertid ikke sikker paa, at der, som Kommissionen goer gaeldende, er tale om det samme begreb i artikel 13 i forordning nr . 1430/79 og artikel 5 i forordning nr . 1697/79 . Den foerstnaevnte forordning omhandler nemlig alle de tilfaelde, hvor der af den ene eller anden grund skal ske en godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter, der er erlagt eller som skal erlaegges . I forordningen opregnes de aarsager, der kan begrunde en godtgoerelse eller fritagelse : navnlig at toldskylden er fastsat til et hoejere beloeb end det, der i henhold til lovgivningen skulle erlaegges, at varer afvises af importoeren, fordi de er defekte eller ikke-bestillingssvarende, at afsenderen har begaaet fejl, at varerne af saerlige aarsager er uanvendelige, og endelig - hvilket er artikel 13' s anvendelsesomraade - "naar der foreligger saerlige forhold, og saafremt der ikke foreligger forsoemmeligheder eller urigtigheder fra importoerens side ". Herved tilfoejes endnu et tilfaelde, hvori der kan ske godtgoerelse af eller fritagelse for toldskyld, og det bestemmes, hvilket er fuldstaendig rimeligt, at der ikke kan ske godtgoerelse eller fritagelse, saafremt importoeren har gjort sig skyldig i "urigtigheder", dvs . har handlet i ond tro, eller har udvist forsoemmelighed, dvs . at han har begaaet en fejl eller handlet simpelt uagtsomt . Domstolens dom i Van Gend & Loos-sagen, hvori der ikke udtrykkeligt tages stilling til, om de begreber, der anvendes i bestemmelserne, falder sammen med force majeure-begrebet, stoettes saa vidt ses blot paa forsoemmelighedsbetingelsen, idet der henvistes til, at en toldspeditoer, som efter arten af sin virksomhed haefter for de til toldvaesenet indleverede dokumenters rigtighed, burde have undersoegt gyldigheden af de oprindelsesscertifikater, som han havde modtaget .
20 . Forordning nr . 1697/79' s formaal er et helt andet . Den drejer sig netop ikke om godtgoerelse eller fritagelse for toldskyld, men om efteropkraevning af toldskyld . Det praeciseres dog ikke af hvilke aarsager, der ikke er foretaget opkraevning . Artikel 1 henviser blot generelt til "import - eller eksportafgifter, der af en hvilken som helst grund ikke er opkraevet hos debitor ". Artikel 5 opstiller tre begraensninger i adgangen til at foretage efteropkraevning :
- Der kan ikke foretages efteropkraevning, saafremt det erlagte beloeb, som er lavere end det skyldige beloeb, er beregnet paa grundlag af bindende oplysninger fra de kompetente myndigheder selv .
- Det samme gaelder, saafremt beloebet er beregnet paa grundlag af generelle bestemmelser, som senere er fundet ugyldige ved en retsafgoerelse . Denne begraensning fremgaar i lighed med den foregaaende af artikel 5, stk . 1 .
- De kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkraevning, hvis der foreligger en fejl, som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget . Denne begraensning fremgaar af artikel 5, stk . 2, som den foreliggende sag drejer sig om .
21 . Kommissionens forordning nr . 1573/80 af 20 . juni 1980 om gennemfoerelsesbestemmelserne til den naevnte artikel 5, stk . 2, fastlaegger, i hvilke tilfaelde medlemsstatens myndigheder skal anmode Kommissionen om at traeffe afgoerelse . Domstolen har allerede haft lejlighed til at udtale, at artikel 5, stk ., 2,
"skal fortolkes saaledes, at den indebaerer, at den afgiftspligtige har krav paa, at der ikke sker efteropkraevning, naar samtlige disse betingelser er opfyldt" ( 17 ).
22 . Foer jeg undersoeger, om artikel 5, stk . 2, finder anvendelse i naervaerende sag, boer jeg vist henlede Domstolens opmaerksomhed paa bestemmelserne i artiklens stk . 1 . Ganske vist skal Domstolen kun tage stilling til, om Kommissionens beslutning er gyldig i henhold til stk . 2, men man maa alligevel rejse det spoergsmaal, om ikke det indledningsvis, blandt de omstaendigheder, Kommissisonen skal tage i betragtning paa det tidspunkt, hvor beslutningen skal traeffes, boer vaere fastslaaet, at betingelserne for en efteropkraevning er opfyldt og dermed, at bestemmelserne i artikel 5, stk . 1, ikke finder anvendelse? Hvis nemlig fejlen har alle de kendetegn, som er fastsat i artiklens stk . 1 - dvs . hvis fejlen kan foeres tilbage til de kompetente myndigheder selv og forekommer i oplysninger, der er bindende for myndighederne - kan der slet ikke ske efteropkraevning . I saa tilfaelde vil Kommissionen naturligvis ikke kunne tage stilling til, om der skal ske efteropkraevning af told i medfoer af stk . 2 . Foer det undersoeges, om der skal ske efteropkraevning maa det rent logisk kraeves, at Kommissionen undersoeger, om betingelserne herfor er opfyldt . Hvis man ikke stiller dette krav, kunne det foere til, at Kommissionen traf afgoerelse om efteropkraevning i tilfaelde, hvor dette var udelukket i medfoer af artikel 5, stk . 1 .
23 . I oevrigt vil Domstolen skulle traeffe en udtrykkelig afgoerelse om disse vanskeligheder, da Finanzgericht Hamburg i sag 80/89, der fuldstaendig svarer til den her foreliggende sag, har stillet et praejudicielt spoergsmaal, der ogsaa vedroerer den eventuelle anvendelse af artikel 5, stk . 1 .
24 . Foer eller senere vil Domstolen altsaa skulle praecisere, hvad der menes med ordene "bindende oplysninger fra de kompetente myndigheder selv ".
25 . Paa toldomraadet har de afgiftspligtige mulighed for at anmode myndighederne om at afgive en udtalelse vedroerende visse aspekter af reglerne om de varer, der oenskes deklareret . Men det antages i litteraturen, at den af toldmyndighederne afgivne udtalelse ikke kan tillaegges retlig betydning . Det er blot en oplysning, som ikke er bindende for myndigheden ( 18 ). Spoergsmaalet er herefter, om man med udtrykket "bindende oplysninger fra de kompetente myndigheder selv" i artikel 5, stk . 1, har villet udelukke de udtalelser fra toldmyndighederne, som i litteraturen hidtil er blevet anset for uforbindende, eller om det derimod har vaeret meningen, at saadanne udtalelser fremover skulle vaere bindende for toldmyndighederne og goere enhver efteropkraevning umulig?
26 . Jeg mener kun, der kan vaere tale om det sidste . Artikel 5, stk . 1, fastlaegger nemlig to tilfaelde, hvor der ikke kan ske efteropkraevning : dels naar fejlen beror paa stammer fra "oplysninger" fra den kompetente myndighed selv ( foerste led ), dels naar fejlen er opstaaet paa grundlag "af generelle bestemmelser, som senere er fundet ugyldige ved en retsafgoerelse" ( andet led ). Hvis man, da bestemmelsen blev udstedt, havde oensket, at begrebet "oplysninger" skulle forstaas som generelle bestemmelser, f.eks . administrative forskrifter eller bekendtgoerelser, ville man ogsaa have benyttet udtrykket "generelle bestemmelser" i foerste led, jfr . affattelsen af andet led . Artikel 5, stk . 1, som blot er et udtryk for anvendelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, boer derfor forstaas saaledes, at den berettigede forventning kan vaere opstaaet enten ved en konkret oplysning fra toldmyndighederne til den, der foretager toldangivelsen, eller enhver anden erhvervsdrivende, eller ved en generel tekst, som senere er fundet ugyldig ved en retsafgoerelse . Hvis der derimod ikke foreligger en retsafgoerelse om, at bestemmelsen er ugyldig, kan den berettigede forventning ikke stoettes paa en generel tekst, der er i strid med retligt bindende bestemmelser . At traeffe den modsatte afgoerelse ville vende op og ned paa retsnormernes rangfoelge . Det er i oevrigt ogsaa denne loesning, man er naaet frem til i tysk ret, eftersom Bundesfinanzhof ( 19 ) i en dom har fastslaaet, at den afgiftspligtige ikke kan paaberaabe sig bestemmelser i en ministeriel bekendtgoerelse fra Forbundsfinansministeriet, som er i strid med lovbestemmelser . Ifoelge Bundesfinanzhof ville man i modsat fald kunne fravige lovbestemmelser ved at udstede en generel ministeriel bekendtgoerelse . Den berettigede forventning kan derfor kun vaere beskyttet i et konkret retligt forhold mellem myndigheden og den afgiftspligtige .
27 . Hvis bestemmelsen i artikel 5, stk . 1, foerste led, herefter skal fortolkes saaledes, at den kun omfatter konkrete oplysninger, som toldmyndighederne har givet en bestemt erhvervsdrivende, vil den miste enhver betydning, hvis det antages, at saadanne oplysninger ikke er bindende for toldmyndighederne, da den i saa tilfaelde aldrig ville finde anvendelse og paa en maade ville vaere uden indhold . Det er i oevrigt denne opfattelse, professor Berr giver udtryk for i sin kommentar til artikel 5 i forordning nr . 1697/79, hvori han udtrykkeligt henviser til sine bemaerkninger vedroerende udtalelser, som klarerere har anmodet om . ( 20 ).
28 . Hvordan det end maatte forholde sig, kan den tyske brugstarif i naervaerende sag ikke betegnes som "oplysninger" fra den kompetente myndighed, idet den som allerede naevnt er generel og ikke omhandler en erhvervsdrivendes konkrete situation . Det er altsaa ikke paa grundlag af artikel 5, stk . 1, foerste led, at Domstolen skal vurdere, hvilken betydning den tyske brugstarif og den deri indeholdte fejl skal have for afgoerelsen af denne sag .
29 . Jeg skal herefter undersoege, om Kommissionen i medfoer af artikel 5, stk . 2, i forordning nr . 1697/79 kunne bestemme, at der skulle ske efteropkraevning, det vil altsaa i realiteten sige, om Binder med rimelighed kunne forventes at have opdaget fejlen . Der er fremsat argumenter baade for og imod .
30 . Paa den ene side fremhaeves der en raekke omstaendigheder i forelaeggelseskendelsen : at De Europaeiske Faellesskabers Tidende, som er dyr i anskaffelse, ikke altid er til raadighed paa toldstederne, at det undertiden er vanskeligt at afgoere, hvilken EF-forordning der er gaeldende, at alle retter sig efter den tyske brugstarif, som udgives af Forbundsfinansministeriet, at tariferingsforordningerne almindeligvis offentliggoeres i januar og februar med tilbagevirkende kraft fra den 1 . januar s.aa ., og endelig at Raadet i almindelighed vedtager Kommissionens forslag .
31 . Paa den anden side har Kommissionen anfoert, at den tyske brugstarif kun er vejledende, saaledes som det ogsaa fremgaar af kommentaren til tariffen ( 21 ), og at en erhvervsdrivende, der kun anvender brugstariffen, maa baere risikoen for en eventuel uoverensstemmelse med de bestemmelser, der offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende .
32 . Jeg har allerede redegjort for min opfattelse med hensyn til muligheden for her at anvende princippet om beskyttelse af den berettigede forventning uden at faellesskabsrettens forrang dermed drages i tvivl .
33 . Jeg mener nu ikke, at den nationale rets argumenter om, at det er dyrt og vanskeligt at fremskaffe De Europaeiske Faellesskabers Tidende, er relevante . Det er under alle omstaendigheder argumenter, som ikke kan tillaegges retlig betydning ved de nationale retsinstanser, hvor enhver som hovedregel formodes at kende loven, efter at denne forskriftsmaessigt er offentliggjort .
34 . I oevrigt er artikel 5, stk . 2, i forordning nr . 1697/79 ubestrideligt en undtagelse fra princippet "nemo censetur ignorare legem" og princippet om faellesskabsrettens forrang . Undtagelsen skal altsaa fortolkes indskraenkende .
35 . I denne forbindelse mener jeg - som Domstolen ogsaa har antydet det i Van Gend & Loos-dommen i relation til forordning nr . 1430/79 - at den virksomhed, den afgiftspligtige udoever er et af de vigtigste kriterier, naar det skal vurderes, om fejlen med rimelighed kunne forventes at vaere blevet opdaget . En erhvervsdrivende - en toldspeditoer eller et import-eksportfirma - der regelmaessigt importerer varer af den paagaeldende art, maa kende de gaeldende satser paa det paagaeldende omraade, enten ved regelmaessig laesning af De Europaeiske Faellesskabers Tidende, eller ved at benytte de informationer, som udsendes af fagforeningerne eller brancheorganisationerne . Den erhvervsdrivende kan naturligvis vaelge at loebe risikoen ved ikke at tage disse forholdsregler, men saa maa han ogsaa baere alle konsekvenserne heraf . Hvis der derimod er tale om en virksomhed, der lejlighedsvis indfoerer en saadan vare, men hvis saedvanlige virksomhed ikke omfatter import af denne type vare, maa man naa til det modsatte resultat .
36 . Endelig er der intet, der forhindrer en erhvervsdrivende i paa forhaand at spoerge toldmyndighederne, hvilken toldposition de varer, han har til hensigt at indfoere skal henfoeres under, og saaledes faa toldmyndighederne til at give en oplysning, der, som allerede naevnt, er bindende for myndigheden i henhold til artikel 5, stk . 1 . I tilfaelde af eventuelle fejl vil dette sikre mod enhver efteropkraevning .
37 . Jeg mener derfor, at Binder med rimelighed kunne forventes at have opdaget fejlen .
38 . Jeg foreslaar derfor Domstolen at besvare det praejudicielle spoergsmaal saaledes :
"Gennemgangen af Finanzgericht Muenchen' s spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens beslutning nr . 8/85 af 5 . november 1985, der er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, og hvorved Kommissionen paalagde denne at foretage efteropkraevning af importafgifter i et konkret tilfaelde ."
(*) Originalsprog : fransk .
( 1 ) EFT L 130 af 27.5.1980, s . 1 .
( 2 ) Om gennemfoerelsesbestemmelserne til artikel 5, stk . 2, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1697/79 om efteropkraevning af import - eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter ( EFT L 161 af 26.6.1980, s . 1 ).
( 3 ) Om efteropkraevning af import - eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter ( EFT L 197 af 3.8.1979, s . 1 ).
( 4 ) Sag 210/87, forslag til afgoerelse af 14 . juni 1988, Sml . s . 6187 .
( 5 ) Sag 5/82, dom af 15 . december 1982, Sml . s . 4601 .
( 6 ) Praemis 22 .
( 7 ) Sag 112/77, Toepfer, dom af 3 . maj 1978, Sml . s . 1019 .
( 8 ) Sag 108/78, dom af 30 . september 1982, Sml . s . 3107 .
( 9 ) S . 3149 .
( 10 ) Sag 98/78, dom af 25 . januar 1979, Sml . s . 69 .
( 11 ) Sag 99/78, dom af 25 . januar 1979, Sml . s . 101 .
( 12 ) Forenede sager 87, 130/77, 22/83, 9 og 10/84, dom af 11 . juli 1985, Sml . s . 2523, praemis 59 .
( 13 ) Sag 129/87, Sml . s . 6121, praemis 15 .
( 14 ) Forenede sager 98 og 230/83, dom af 13 . november 1984, Sml . s . 3763 .
( 15 ) EFT L 175 af 12.7.1979, s . 1 .
( 16 ) Forenede sager 98 og 230/83, jfr . ovenfor, praemis 16 .
( 17 ) Sag 314/85, Foto-Frost, dom af 22 . oktober 1987, Sml . s . 4199, praemis 22, min fremhaevelse .
( 18 ) Claude J . Berr og Henri Tremeau : "Le droit dounaier", Régime des operations de commerce international en France et dans la CEE, 2 . udg ., nr . 252, s . 177 .
( 19 ) Dom af 18 . marts 1986, VII R 55/83 BFHE 146, 294 .
( 20 ) Claude J . Berr og Henri Tremeau : "Le droit dounaier", jfr . ovenfor, nr . 313-1, s . 205 .
( 21 ) Kommentar Zollrecht, §21, nr . 44, s . 17 .