62018CC0325
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. KOKOTT
представено на 7 август 2018 година (
1
)
Съединени дела C‑325/18 PPU и C‑375/18 PPU
Hampshire County Council
срещу
C.E.,
N.E.
(Преюдициално запитване, отправено от Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия)
„Спешно преюдициално производство — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по дела, свързани с родителската отговорност — Връзка с Хагската конвенция за гражданските аспекти на международното отвличане на деца — Молба за декларация за изпълняемост — Жалба — Срок за подаване на посочената жалба — Възможност за удължаване на срока — Право на ефективна съдебна защита — Обхват — Изпълнение на решение преди връчването на декларацията за изпълняемост на посоченото решение на засегнатите родители — Запазване на полезното действие на жалбата срещу декларацията за изпълняемост — Разпореждане за защитни мерки“
Съдържание
I. Увод
II. Правна уредба
А. Международното право и правото на Съюза
1. Хагската конвенция
2. Регламент № 2201/2003
Б. Ирландското право
III. Обстоятелствата по спора
IV. Производството пред Съда и преюдициалните въпроси
V. Съображения
А. По допустимостта на преюдициалните запитвания
Б. По първия преюдициален въпрос по дело C‑325/18 PPU
1. Възможността да се иска екзекватура на решение относно родителската отговорност по силата на Регламент № 2201/2003 отделно от Хагската процедура
2. Невъзможност по силата на Регламент № 2201/2003 да се иска екзекватура на решение, разпореждащо връщането на дете, което няма връзка с решение относно родителската отговорност
3. Междинно заключение
В. По втория и третия преюдициален въпрос по дело C‑325/18 PPU и по преюдициалния въпрос по дело C‑375/18 PPU
1. По срока (втори и трети преюдициален въпрос по дело C‑325/18 PPU)
а) Предварителни бележки
б) По възможността за удължаване на срока по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003
в) По претеглянето, което трябва да се извърши при удължаването на срока за обжалване по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003
1) Степента на просрочието
2) Целите на Регламент № 2201/2003
3) Накърняването на правото на ефективни правни средства за защита
4) Причинно-следствената връзка между неспазването на срока и поведението на администрацията
5) Поведението на страните
г) Междинно заключение
2. По разпореждането (дело C‑375/18 PPU)
а) Предварителни бележки
б) По забраната на „anti-suit injunctions“
в) По полезността на разпореждане за защитни мерки при обстоятелствата в главното производство
г) Междинно заключение
VI. Заключение
I. Увод
1.
Регламент (ЕО) № 2201/2003, наречен „Регламент Брюксел IIа“ (
2
), е инструментът на Съюза, който се прилага по-специално когато се иска признаване и изпълнение на решение, отнасящо се до родителската отговорност, в друга държава членка. За случаите на неправомерно отвеждане на деца в нарушение на правото на упражняване на родителски права този регламент включва и допълва разпоредбите на Конвенцията за гражданските аспекти на международното отвличане на деца, сключена в Хага на 25 октомври 1980 г. (наричана по-нататък „Хагската конвенция“).
2.
В настоящото дело се поставя въпросът за връзката между тези два инструмента в случай, при който английско семейство, заплашено с отнемане на децата от местен орган, отговарящ за закрилата на децата, бяга в Ирландия с бебе на два или три дни и с две деца на три и пет години.
3.
При това положение местният орган получава в отсъствието на родителите най-напред определение, с което се учредява настойничество над децата и се разпорежда връщането им в Англия, постановено от английски съд, а по-нататък решение за екзекватура, постановено от ирландски съд на основание на Регламент № 2201/2003. Накрая, още преди това решение за екзекватура да бъде връчено на родителите, английският орган, подпомаган от аналогичния ирландски орган, пристъпва към изпълнение, като отвежда децата в Англия без знанието на родителите. При това положение същите подават в Ирландия жалба срещу решението за екзекватура с два дни закъснение от предвидения в Регламент № 2201/2003 срок. Междувременно английският орган започва процедура по осиновяване на бебето.
4.
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция иска от Съда да установи най-напред дали фактът, че английският орган прилага общите разпоредби относно изпълнението на решения, постановени в друга държава членка, съдържащи се в Регламент № 2201/2003, за да получи екзекватурата на английското решение в Ирландия, представлява заобикаляне на специфичните процедури, предвидени за случаите на международно отвличане на деца в Хагската конвенция, разглеждана във връзка с Регламент № 2201/2003.
5.
По-нататък запитващата юрисдикция иска да се установи дали предвиденият в член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 срок за обжалване на решението за екзекватура може да бъде удължен, по-специално в случай, при който решението е приведено в изпълнение преди връчването на декларацията за изпълняемост на лицето, срещу което се иска изпълнението.
6.
Накрая, запитващата юрисдикция, която е сезирана и с молба за постановяване на временни мерки, с която се иска издаване на разпореждане за защитни мерки по отношение на английския орган, забраняващо на този орган да продължи процедурата по осиновяване на бебето и да започне процедура по осиновяване на двете по-големи деца, иска от Съда да отговори на въпроса дали правото на Съюза допуска тя да издаде подобно разпореждане по отношение на публичен орган на друга държава членка.
II. Правна уредба
А. Международното право и правото на Съюза
1.
Хагската конвенция
7.
Съгласно член 1 Хагската конвенция има за цел, по-специално „a) да осигури незабавното връщане на децата, прехвърлени незаконно или задържани в някоя от договарящите държави“.
8.
По силата на член 3 от Хагската конвенция, прехвърлянето или задържането на дете се счита за незаконно, когато:
„а)
е извършено в нарушение на правото на упражняване на родителски права, предоставено както съвместно, така и поотделно на лице, институция или друг орган, съгласно законите на държавата, в която детето е имало обичайно местопребиваване непосредствено преди прехвърлянето или задържането му;
[…]
Правото на упражняване на родителски права, посочено в т. „а“ по-горе, може да произтича [по-специално] по силата на закон или по силата на съдебно или административно решение, или по силата на действащо споразумение съгласно законодателството на тази държава“.
9.
Съгласно член 12, първа алинея от Хагската конвенция:
„Когато детето е било незаконно прехвърлено или задържано по смисъла на чл. 3 и от датата на подаване на молбата пред съдебния или административния орган на договарящата държава, в която се намира детето, е изтекъл период от време, по-малък от една година от датата на незаконното прехвърляне или задържане, съответният орган разпорежда незабавното връщане на детето“.
10.
Текстът на член 13 от Хагската конвенция гласи:
„Независимо от разпоредбите на предходния член съдебният или административният орган на замолената държава не е задължен да разпореди връщането на детето, ако лицето, институцията или организацията, които се противопоставят на неговото връщане, установят, че:
[…]
b)
съществува сериозна опасност връщането на детето да го изложи на заплаха от психическо или физическо увреждане или по всякакъв друг начин да го постави в неблагоприятна ситуация.
Съдебният или административният орган може също да откаже да разпореди връщането на детето, ако установи, че детето се противопоставя на връщането и е достигнало възраст и степен на зрялост, при които е уместно да се вземе под внимание и неговото мнение. […]“.
2.
Регламент № 2201/2003
11.
Член 1 от Регламент № 2201/2003 гласи:
„1.   Настоящият регламент се прилага, независимо от характера на съда или правораздавателния орган, по граждански дела, отнасящи се до:
[…]
б)
определяне, упражняване, делегиране, ограничаване или лишаване от родителската отговорност.
2.   В делата по смисъла на параграф 1, буква б) може, по-специално, да се разглежда:
а)
правото на упражняване на родителски права и правото на лични отношения;
б)
настойничество, попечителство и други сходни институти;
в)
определянето и действието на всяко лице или орган, който отговаря за личността на детето или неговото имущество, представляващо или подпомагащо детето;
г)
поставянето на детето в семейство за отглеждане или по институционална грижа;
[…]
3.   Настоящият регламент не се прилага за:
[…]
б)
решенията за осиновяване, мерките, подготвящи осиновяването[,] или прекратяването на осиновяването;
[…]“.
12.
Съгласно член 2 от Регламент № 2201/2003:
„4.
терминът „решение“ означава […] решение, което е свързано с родителската отговорност, което е постановено от съд[…] на държава членка […];
[…]
7.
терминът „родителска отговорност“ означава всички права и задължения, отнасящи се до [личността] или имуществото на детето, които са предоставени на физическо или юридическо лице по силата на решение, на закона или по силата на споразумение, имащо еднакъв правен ефект. Терминът включва правото на упражняване на родителски права и правото на лични отношения с детето;
[…]
9.
терминът „право на упражняване на родителски права“ включва правата и задълженията за полагане на грижа за личността на детето, и по специално на правото да се определи мястото на пребиваване на детето[;]
[…]
11.
терминът „неправомерно отвеждане или задържане“ означава или отвеждането, или задържането на детето, при което:
а)
това се осъществява в нарушение на правото на упражняване на родителски права, придобито по силата на [съдебно] решение или по силата на закона, или по [действащо] споразумение, което има същия правен ефект [съгласно] правото на държавата членка, в която детето обичайно пребивава непосредствено преди отвеждането или задържането […]“.
13.
Глава II на Регламент № 2201/2003 е озаглавена „Компетентност“ и съдържа по-специално член 11, озаглавен „Връщане на дете“, който гласи:
„1.   Когато лице, институция или друг орган, които имат право на упражняване на родителски права, сезира компетентните органи в държавите членки за издаването на решение въз основа на Хагската конвенция от 25 октомври 1980 г. за [гражданските] аспекти на международното отвличане на де[ца] (по-нататък „Хагската конвенция от 1980 г.“)[…] за връщането на дете, което е било неправомерно отведено или задържано в държава членка, различна от държавата членка, където детето обичайно е имало местопребиваване непосредствено преди неправомерното отвеждане или задържане, се прилагат параграфи 2—8.
[…]
4.   Съдът не може да откаже връщането на дете въз основа на член 13[, буква b)] от Хагската конвенция от 1980 г., ако се установи, че са направени адекватни уговорки, осигуряващи защитата на детето след неговото завръщане.
[…]
6.   Ако съдът е издал решение за отказ за връщане на детето по силата на член 13 от Хагската конвенция от 1980 г., съдът незабавно трябва да изпрати копие или пряко, или чрез своята централна власт, от решението за отказ за връщане на детето и от съответните документи, и по специално препис от заседанието на компетентния съд или на централната власт на държавата членка, където детето обичайно е живяло непосредствено преди неправомерното отвеждане или задържане, както това е определено от националното законодателство. Съдът получава всички споменати документи в едномесечен срок от датата на решението за отказ за връщане на детето.
7.   Освен ако съдилищата в държавата членка, където детето е имало обичайно местопребиваване[…] непосредствено преди неправомерното отвеждане или задържане[,] вече са били сезирани от една от страните, съдът или централната власт, която е получила информацията, спомената в параграф 6, трябва да уведоми за нея страните и да ги покани да внесат изявленията си в съда, в съответствие с националното законодателство, в рамките на три месеца от датата на уведомлението, така че съдът да може да разгледа въпроса за упражняването на родителските права върху детето.
Без да се засягат правилата за компетентността, съдържащи се в настоящия регламент, съдът прекратява делото, ако не е получил необходимите изявления в рамките на срока.
8.   Въпреки решението за отказ за връщане на детето, по смисъла на член 13 от Хагската конвенция от 1980 г., всяко последващо решение, което разпорежда връщането на детето, издадено от съда, който е компетентен[…] по смисъла на настоящия регламент[,] се изпълнява в съответствие с раздел 4 от глава III по-долу, за да се гарантира връщането на детето“.
14.
Член 20, който също е част от глава II, гласи:
„1.   В неотложни случаи разпоредбите на настоящия регламент не са пречка за съдилищата в държава членка да постановяват такива временни, включително [защит]ни мерки по отношение на лица или имущество в тази държава членка, каквито са предвидени в нейното законодателство, дори ако, по силата на настоящия регламент, съдът в друга държава членка е компетентен да разглежда делото по същество.
[…]“.
15.
Глава III на Регламент № 2201/2003 съдържа разпоредби относно „Признаване[то] и изпълнение[то]“. В това отношение раздел 1 („Признаване“) включва по-специално член 21, озаглавен „Признаване на решения“, който предвижда следното в параграф 1:
„Решение, постановено в една държава членка, се признава в друга държава членка без изискване за специални процесуални действия“.
16.
Член 23 от Регламент № 2201/2003 установява „Основания за непризнаване на решения за родителската отговорност“, а именно:
„Решение, отнасящо се до родителската отговорност на съпрузите, не се признава:
а)
ако това признаване е в очевидно противоречие с обществен[ия ред] в държавата членка, където се иска, като се взема предвид най-добрия[т] интерес на детето;
б)
ако то е било постановено, с изключение на неотложните случаи, без детето да получи възможност да бъде изслушано, в нарушение на основните принципи на гражданския процес в държавата членка, където се иска признаване;
в)
ако решението е постановено при неявяване на ответник, ако на лицето, което не се е явило, не е връчен препис от исковата молба или равностоен документ своевременно и по такъв начин, че да му се даде възможност да организира защитата си, освен ако се установи, че това лице е приело решението без възражения;
г)
по искане на всяко лице, което претендира, че решението нарушава родителската му отговорност, ако това решение е постановено без въпросното лице да получи възможност да бъде изслушано;
[…]“.
17.
Раздел 2 от глава III на Регламент № 2201/2003 е озаглавен „Молба за декларация за изпълн[яемост]“ и съдържа по-специално член 28 („Решения, подлежащи на изпълнение“), който предвижда следното в параграф 1:
„Решение, което се отнася до упражняването на родителската отговорност за дете, постановено в държава членка, което подлежи на изпълнение в тази държава членка и е било връчено за изпълнение, се изпълнява в друга държава членка, ако по молба на всяка заинтересована страна е обявено за изпълняемо в тази държава“.
18.
В това отношение член 31 от Регламент № 2201/2003 предвижда:
„1.   Съдът, пред който е предявен[а молбата за декларация за изпълняемост], се произнася с решение своевременно. [Нито л]ицето, срещу което се иска изпълнението, [нито детето] на този етап на производството [имат] право да представя[т становища] по молбата.
2.   Молбата може да бъде отхвърлена само на основанията, предвидени в членове 22, 23 и 24.
3.   При никакви обстоятелства не се допуска преразглеждане на решението по същество“.
19.
Член 33 от Регламент № 2201/2003, озаглавен „Обжалване на решението“, гласи:
„1.   Решението по молбата за декларация за изпълняемост може да бъде обжалвано от всяка от страните.
[…]
3.   Жалбата се разглежда в съответствие с процесуалните правила за разглеждане на спорни производства.
4.   Ако жалбата е внесена от лицето, подало молба за декларация за изпълняемост, лицето, срещу което се иска изпълнение, се призовава да се яви пред сезирания с жалбата съд. […]
5.   Декларация за изпълняемост може да се обжалва в срок от един месец от връчването ѝ. Ако страната, срещу която се иска изпълнение, има обичайно местопребиваване в държава членка, различна от държавата, където е издадена декларация за изпълняемост, срокът за обжалване е два месеца и започва да тече от датата на връчването, лично на самото лице или в жилището му. Срокът за обжалване не може да се удължи на основание отдалеченост на местоживеенето“.
20.
Текстът на член 35, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 гласи следното:
„Съдът, пред който се извършва обжалването по член 33 или 34, може, по молба на страната, срещу която се иска изпълнение, да спре производството, ако е подадена обикновена жалба в държавата членка, където е издадено решението, или ако срокът за обжалване все още не е изтекъл. В последния случай съдът може да определи срока, в който може да се подаде жалба“.
21.
Член 40 от Регламент № 2201/2003 определя приложното поле на раздел 4 от глава III на същия регламент и гласи:
„1.   Настоящият раздел се прилага към:
а)
правото на лични отношения с детето;
и
б)
връщането на детето, съдържащо се в решение, издадено в съответствие с член 11, параграф 8.
2.   Разпоредбите на настоящия раздел не погасяват правото на носителя на родителска отговорност да иска признаване и изпълнение на решение в съответствие с разпоредбите на раздели 1 и 2 от настоящата глава“.
22.
Член 42, който е част от раздел 4, предвижда следното:
„1.   Връщането на детето по смисъла на член 40, параграф 1, буква б), произтичащо от изпълняемо решение, издадено в държава членка, се признава и изпълнява в друга държава членка, без да е необходима декларация за изпълняемост и без да се предоставя каквато и да е възможност за противопоставяне на неговото признаване, ако решението е било заверено в държавата членка, която го е издала в съответствие с параграф 2.
Дори ако националното право не предвижда изпълнение по силата на закона, въпреки обжалването на решение, даващо право на връщането на детето, споменато в член 11, параграф 8, съдът по произхода може да обяви, че решението е изпълняемо.
2.   Съдията по произхода, който е издал решението по смисъла на член 40, параграф 1, буква б), издава удостоверението по смисъла на параграф 1 само[…] ако:
а)
на детето е дадена възможността да бъде изслушано, освен ако изслушването е било неподходящо поради неговата […] възраст или степента му на зрелост;
б)
на страните е дадена възможността да бъдат изслушани; и
в)
съдът е взел предвид при произнасянето на своето решение мотивите за и доказателствата в подкрепа на издаденото решение в съответствие с член 13 от Хагската конвенция от 1980 г.
[…]“.
Б. Ирландското право
23.
Член 122 от Rules of the Superior Courts (Процедурен правилник на висшите съдилища) е озаглавен „Срокове“ и правило 7 от него гласи:
„Висшият съд има правомощието да удължава или да намалява срока, предвиден в настоящия правилник или установен с определение за удължаване на срока, за извършването на действие или представянето на процесуален документ съобразно (евентуално) установени от него условия. Такова удължаване може бъде разпоредено дори когато молбата за удължаване е била подадена след изтичането на предвидения или разрешен срок“.
III. Обстоятелствата по спора
24.
Настоящото дело се отнася до семейство, състоящо се от майка (
3
), понастоящем на 24 години, нейните три деца, понастоящем на шест години (
4
), на четири години (
5
) и на около единадесет месеца (
6
), и съпруга ѝ (
7
), понастоящем на 26 години, който е баща на бебето и втори баща на двете по-големи деца.
25.
От преписката по главното производство е видно, че докато са живели в Англия, майката и двете по-големи деца в продължение на няколко години са били наблюдавани от местен орган, отговарящ за закрилата на децата, Hampshire County Council (Съвет на графство Хемпшир, Обединено кралство) (
8
). Загрижеността на HCC в този контекст е провокирана по-специално от липсата на хигиена и здравословни условия в дома, увеличаването на теглото на второто дете, случаи на домашно насилие срещу майката от бащата на второто дете, докато същият е живеел с нея, притежание на растения канабис от бащата на второто дете и като цяло от опасност от небрежност по отношение на отглеждането на децата.
26.
През 2015 г. и 2016 г. майката участва в програма за жертви на домашно насилие (
9
), разделя се с бащата на второто дете и предприема действия, за да защити себе си и децата. Подобряват се и хигиенните условия в дома.
27.
Въпреки това през първата половина на 2017 г. по отношение на двете по-големи деца отново е приложен план за наблюдение от страна на HCC, основно поради неглижирането на условията на живот на децата и на хигиената в дома. Освен това HCC е загрижен от факта, че от края на 2016 г. майката има връзка с бащата, при положение че той и неговата предишна партньорка биват лишени от правото да упражняват родителски права по отношение на техните деца, след като едно от тях получава нараняване, несвързано със случаен инцидент, и вероятността това нараняване да е причинено от бащата, не може да се изключи, независимо че полицията не успява да го докаже. HCC изразява безпокойство и от факта, че по думите на първото дете бащата го е ударил по задника, като не е ясно дали това е станало в рамките на боричкане при игра или на неуместно наказание.
28.
Без никога да е споменавал възможността за осиновяване на двете по-големи деца, HCC разглежда различните варианти за тяхното настаняване, по-специално в приемно семейство, при бабата по майчина линия или при съответните им бащи. В този контекст HCC счита, че децата са прекалено малки, за да може мнението им да се вземе под внимание. HCC отбеляза също коментар на майката, че ако евентуално се вземе решение, че децата не могат да останат с нея, тя желае те да бъдат настанени при нейната майка, т.е. при баба им по майчина линия.
29.
Освен това от докладите на HCC, както и докладите, предоставени от училището на първото дете и от детската градина на второто дете, е видно, че двете по-големи деца имат добри отношения с баба си и че условията им се подобряват, откакто тя започва да помага на майката и сутрин ги води на училище и на детска градина. Освен това от докладите, предоставени от училището на първото дете и от детската градина на второто дете през лятото на 2017 г., е видно по-специално, че децата са общителни и имат нежни отношения с майката. Накрая, тези доклади свидетелстват, че родителите са отзивчиви и са търсили съвети как да подобрят критикуваните от социалните служби условия на живот и хигиена, което действително е довело до тяхното подобряване.
30.
На 30 юни 2017 г. Family Court of Portsmouth (Съд по брачни дела Портсмут, Обединено кралство) издава разпореждане за временно настаняване (interim care order) в полза на HCC по отношение на двете по-големи деца. С това разпореждане упражняването на родителските права се поверява на HCC и в него се съдържа по-специално забрана за извеждане на децата от Обединеното кралство. Въпреки плановете на HCC за тяхното настаняване, на първо време децата са оставени при родителите. В съдебното заседание в рамките на това производство лицето, натоварено да представлява интересите на децата (
10
), изразява несъгласието си с плана на HCC за настаняване на децата.
31.
HCC твърди, че през август 2017 г. съобщил на родителите намерението си да получи съдебно решение за правото на упражняване на родителски права по отношение на бебето след неговото раждане. Освен това HCC предупреждава родителите, че ще се противопостави на всеки безнадзорен контакт на бащата с бебето.
32.
Бебето се ражда в болницата в началото на септември 2017 г. и майката и бебето се прибират вкъщи още в деня на раждането или на следващия ден (
11
).
33.
Един или два дни след раждането на бебето (
12
) социалните работници на HCC отиват в дома на родителите и ги уведомяват, че има промяна в плана за поемане на грижите за децата от страна на HCC, която предвижда отвеждането им от родителите. Освен това един от социалните работници и родителите подписват споразумение, съгласно което бащата трябва да напусне семейното жилище още същата вечер и до постановяването на решения по съдебните производства да няма контакти с децата, без предварително да уведоми HCC.
34.
Така майката, която към онзи момент е на 23 години, трябвало да остане сама в дома си с бебе на един или два дни и с двете по-големи деца на три и пет години в очакване на предстоящи съдебни производства, в хода на които може да се вземе решение за отнемането на децата и'. Освен това по-късно майката заявява в клетвена декларация, че в онзи момент си е спомнила предишен разговор между нея и социален работник от НСС, по време на който този социален работник посочил, че двете по-големи деца във всички случаи били прекалено големи, за да бъдат осиновени, но че бебе се осиновява лесно.
35.
При тези обстоятелства на 5 или 6 септември 2017 г. (
13
), т.е. два или три дни след раждането на бебето, родителите пристигат с ферибот в Ирландия заедно с децата.
36.
След пристигането си в Ирландия родителите наемат къща, викат медицинска сестра да прегледа бебето, регистрират децата при педиатър и записват двете по-големи деца в училище. Освен това семейството се наблюдава от ирландската полиция и от ирландската агенция за закрила на детето (Child and Family Agency (Агенция за децата и семейството, Ирландия), наричана по-нататък „CFA“), които не откриват нищо тревожно при няколко посещения в дома им.
37.
На 6 септември 2017 г. Съдът по брачни дела Портсмут издава разпореждане за временно настаняване (interim care order) в полза на HCC по отношение на бебето.
38.
На 8 септември 2017 г. HCC подава молба за учредяване на настойничество по отношение на трите деца пред High Court of Justice (England & Wales), Family Division, Family Court of Portsmouth (Висш съд на Англия и Уелс, Семейно отделение, Съд по брачни дела Портсмут, Обединено кралство) (наричан по-нататък „английският High Court“). Тази молба е връчена на представителите на родителите още на същия ден. Тогава представителят на бащата посочва, че няма указания по отношение на учредяването на настойничеството и че няма да иска правна помощ в рамките на това производство. Представителят на майката заявява, че иска да получи указания от последната, но не успява да се свърже с нея по телефона.
39.
По-късно същия ден английският High Court приема определение, в отсъствието на представителите на родителите, с което постановява учредяване на настойничество над децата и връщането им в Англия (наричано по-нататък „определението на английския High Court от 8 септември 2017 г.“).
40.
Съгласно твърденията на HCC определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. е връчено на родителите на 11 септември 2017 г.
41.
На 13 септември 2017 г. District Court of Gorey (Районен съд Гори, Ирландия) приема разпореждания за временно настаняване (interim care orders) в полза на CFA за трите деца, които трябва да останат в сила до 26 септември 2017 г. Децата са настанени временно в приемно семейство в Ирландия.
42.
На 21 септември 2017 г. High Court of Ireland (Висш съд, Ирландия) (наричан по-нататък „ирландският High Court“) приема определение относно признаването и изпълнението на определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. (наричано по-нататък „определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г.“).
43.
В деня на постановяването на определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г. службите на CFA извеждат децата от приемното семейство, в което са настанени временно, и ги предават на социалните работници на HCC на фериботно пристанище Rosslare (Ирландия). По-нататък децата са отведени в Обединеното кралство, където двете по-големи деца са настанени при бащата на второто дете, а бебето е настанено в приемно семейство.
44.
След отпътуването на децата родителите са уведомени за заминаването им по телефона от английски социален работник. След това определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г. е връчено на родителите на 22 септември 2017 г.
45.
На 26 септември 2017 г. родителите подават жалба срещу определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. пред Court of Appeal of England and Wales (Апелативен съд на Англия и Уелс, Обединено кралство). На 9 октомври 2017 г. този съд им отказва разрешение за обжалване.
46.
На 24 ноември 2017 г. представителите на родителите подават пред ирландския High Court жалба срещу определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г., което е връчено на родителите на 22 септември 2017 г. В съдебното заседание по това производство представителите на родителите посочват, че 48‑часовото закъснение, с което е подадена жалбата, не е по вина на родителите.
47.
На 21 декември 2017 г. английският High Court приема разпореждане за настаняване (placement order), с което разрешава на HCC да намери осиновители за бебето и да го настани при тях.
48.
На 18 януари 2017 г. ирландският High Court отхвърля жалбата на родителите срещу определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г., като приема, че не е компетентен да удължи срока за обжалване.
49.
Родителите подават въззивна жалба срещу това отхвърляне пред запитващата юрисдикция — Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия).
50.
В рамките на това производство HCC информира запитващата юрисдикция, че поради бюджетни ограничения не възнамерява да участва в производството. Освен това той посочва пред запитващата юрисдикция, че във всички случаи няма намерение да върне децата, независимо от резултата от висящото пред нея производство.
51.
На 17 май 2018 г. запитващата юрисдикция внася преюдициалното запитване по дело C‑325/18 PPU.
52.
На 23 май 2018 г. родителите подават пред запитващата юрисдикция молба за допускане на обезпечителни мерки, с която искат същата да разпореди на HCC да спре процедурата по осиновяване на бебето и да не започва процедура по осиновяване на двете по-големи деца.
53.
Независимо че не участва и в това производство, HCC внася декларация сутринта в деня на съдебното заседание по обезпечителното производство, а именно 29 май 2018 г. В тази декларация той подчертава, че предлага осиновяване само за бебето. Той посочва, че предвид възрастта на другите две деца, настаняването им при родител — а именно бащата на второто дете — и силната братска връзка помежду им нямало никаква причина да се започва процедура по тяхното осиновяване. Ако се вземе решение настаняването при бащата на второто дете да бъде прекратено, планът за поемане на грижи предвиждал дългосрочно настаняване в приемно семейство.
54.
На 7 юни 2018 г. запитващата юрисдикция внася преюдициалното запитване по дело C‑375/18 PPU.
IV. Производството пред Съда и преюдициалните въпроси
55.
С акт, внесен в секретариата на Съда на 17 май 2018 г., Court of Appeal (Апелативен съд) решава, в рамките на висящото пред него въззивно производство, да отправи искане за прилагане на спешното преюдициално производство и да постави на Съда следните преюдициални въпроси (дело C‑325/18 PPU):
„1)
Когато се твърди, че деца са били неправомерно отведени от държавата на обичайното им местопребиваване от техните родители и/или други членове на семейството в нарушение на съдебно решение, постановено по искане на публичен орган на тази държава, може ли този публичен орган да поиска съдебният акт, разпореждащ връщането на децата на територията на посочената държава, да бъде изпълнен от съдилищата на друга държава членка съгласно разпоредбите на глава III от Регламент № 2201/2003 на Съвета, или това е равнозначно на незаконосъобразно заобикаляне на член 11 от посочения регламент и на Хагската конвенция от 1980 г., или представлява злоупотреба с право от страна на съответния орган?
2)
При спор във връзка с разпоредбите относно изпълнението, съдържащи се в Регламент № 2201/2003 на Съвета, сезираният съд компетентен ли е да удължи срока, предвиден в член 33, параграф 5 от този регламент, когато закъснението по същество е минимално и съгласно националното процесуално право би могло да се предостави удължаване на срока?
3)
Без да се засяга отговорът на втория въпрос, когато чуждестранен публичен орган отвежда децата, какъвто е случаят в главното производство, от територията на държава членка на основание на решение за изпълняемост, постановено при липсата на състезателност в съответствие с член 31 от Регламент № 2201/2003 […], но преди връчването на посоченото решение на родителите, като по този начин ги лишава от правото им да поискат спиране на изпълнението до произнасянето по жалбата, такова действие засяга ли същността на правото на родителите съгласно член 6 от [Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи] (ЕКПЧ) или член 47 от Хартата [на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“)], поради което следва все пак да се предостави удължаване на срока (за целите на член 33, параграф 5 от този регламент)?“.
56.
Освен това с акт, внесен в секретариата на Съда на 7 юни 2018 г., Court of Appeal (Апелативен съд) решава, в рамките на обезпечителното производство, което междувременно е започнало пред него, да постави на Съда следния преюдициален въпрос, като едновременно с това отправи искане за прилагане на спешното преюдициално производство (дело C‑375/18 PPU):
„Допуска ли правото на ЕС, и по-специално разпоредбите на Регламент № 2201/2003, съдилищата на една държава членка да налагат временна забрана (защитни мерки), която е насочена in personam към публичен орган на друга държава членка и възпрепятства този орган да предприеме действия за осиновяване на деца пред съдилищата на другата държава членка, когато забраната in personam е породена от необходимостта да се защитят правата на страните в изпълнително производство съгласно глава III от този регламент?“.
57.
След проведено административно заседание на 11 юни 2018 г. първи състав на Съда решава да съедини настоящите дела и да ги разгледа по реда на спешното преюдициално производство по член 107 от Процедурния правилник на Съда.
58.
В рамките на производството пред Съда становища представят родителите, HCC, Европейската комисия, както и ирландското правителство и правителството на Обединеното кралство, като последното отговаря и на поставени от Съда въпроси. Тези страни, а също и чешкото и полското правителство участват в съдебното заседание от 13 юли 2018 г.
V. Съображения
А. По допустимостта на преюдициалните запитвания
59.
От хронологията в главното производство е видно, че връщането на децата в Англия се осъществява преди определението за екзекватура на ирландския High Court да бъде връчено на родителите. Поради това последните успяват да подадат жалба срещу посоченото определение едва след неговото привеждане в изпълнение.
60.
При тези условия може да се постави въпросът дали спорът в главното производство продължава да е налице и съответно допустими ли са настоящите преюдициални въпроси.
61.
Впрочем от структурата на Регламент № 2201/2003 несъмнено произтича, че обикновено правилото е решението за екзекватура да се връчи на страната, срещу която се иска изпълнението, преди привеждането в изпълнение, за да се даде възможност на тази страна своевременно да подаде жалба, за да попречи на изпълнението (
14
).
62.
Това обаче не означава, че при обратната хипотеза, когато изпълнението се осъществява преди връчването на решението за екзекватура, жалбата срещу посоченото решение остава без предмет (
15
).
63.
В това отношение Комисията несъмнено подчертава в съдебното заседание, че Регламент № 2201/2003 не предвижда специфична процедура, която да задължава английските съдилища да вземат предвид евентуална отмяна на решението за екзекватура от запитващата юрисдикция.
64.
Въпреки това, както твърди правителството на Обединеното кралство, при такова положение родителите могат да подадат жалба в Англия и въз основа на принципа на запазване на добрите международни отношения (international comity) английските съдилища не биха пренебрегнали решението на ирландския съд, а напротив, биха отдали първостепенно значение на неговите мотиви. Освен това, както отбелязват още правителството на Обединеното кралство и представителят на HCC, във връщането на децата в Англия няма нищо необратимо и при условие че се вземе предвид техният висш интерес, те може евентуално да бъдат изпратени обратно в Ирландия. Правителството на Обединеното кралство и представителят на HCC посочват впрочем, че подобни случаи на отвеждане и връщане са честа практика, например при прилагането на Хагската конвенция между Обединеното кралство и Съединените американски щати.
65.
От това следва, че наличието на спора в главното производство и съответно допустимостта на преюдициалните запитвания не могат да бъдат поставени под съмнение.
Б. По първия преюдициален въпрос по дело C‑325/18 PPU
66.
С първия си въпрос по дело C‑325/18 PPU запитващата юрисдикция иска да се установи дали когато се твърди, че деца са били неправомерно отведени, решение на съд на държавата членка по обичайно местопребиваване, разпореждащо връщането на децата, може да бъде обявено за изпълняемо в държавата членка на тяхното убежище съгласно общите разпоредби на глава III от Регламент № 2201/2003, или това представлява заобикаляне на специфичната процедура, предвидена за случаите на отвеждане на деца в Хагската конвенция, във връзка с член 11 от Регламент № 2201/2003 (наричана по-нататък и „Хагската процедура“).
67.
Родителите и запитващата юрисдикция, изглежда, считат, че в случаите на отвеждане на деца от една държава членка в друга е налице отношение на субсидиарност между Хагската процедура и нормалната процедура за признаване и екзекватура на решения относно родителската отговорност, предвидена в Регламент № 2201/2003.
68.
Член 11 от Регламент № 2201/2003, разглеждан във връзка с Хагската конвенция, позволява на лице, което твърди, че дете е било отведено неправомерно в друга държава членка, да поиска от компетентен съдебен или административен орган на тази държава членка да разпореди връщането на детето. Ако съд на държавата членка, в която се намира детето, откаже да разпореди връщането (
16
) съгласно член 13 от Хагската конвенция, член 11, параграф 8 от Регламент № 2201/2003 позволява на съда, който е компетентен по смисъла на посочения регламент, да постанови решение за връщане, което впоследствие става пряко изпълняемо в държавата членка на убежище без необходимост от производство по екзекватура, ако е прието и заверено в съответствие с установената процедура (
17
).
69.
В конкретния случай е безспорно, че HCC не прибягва до тази процедура и че съответно не е постановявано решение, разпореждащо връщането на децата по смисъла на член 11, параграф 8 от Регламент № 2201/2003. Както потвърждава в съдебното заседание, HCC не избира тази процедура по-специално защото тя се прилага само в случаи на неправомерно отвеждане на дете в нарушение на правото на упражняване на родителските права (
18
). Впрочем към момента на преместването на семейството в Ирландия HCC е бил сигурен, че има правото да упражнява родителските права само по отношение на двете по-големи деца. Поради това не е сигурно, че отвеждането на бебето може да се счита за неправомерно по смисъла на относимите разпоредби (
19
).
70.
Това е причината, поради която HCC се обръща направо към английския High Court с искане същият да учреди настойничество над децата и да разпореди връщането им в Англия, след което подава — съгласно член 28 от Регламент № 2201/2003 — молба за декларация за изпълняемост на определението на английския High Court пред ирландския High Court.
1.
Възможността да се иска екзекватура на решение относно родителската отговорност по силата на Регламент № 2201/2003 отделно от Хагската процедура
71.
Регламент № 2201/2003 предвижда две отделни възможности за изпълнението на решения, постановени от съдилища на други държави членки: от една страна, общата процедура, изискваща молба за екзекватура съгласно раздел 2 от глава III (член 28 и сл.), и от друга страна, специфичната процедура за решенията, които са пряко изпълними в друга държава членка, без да е необходима екзекватура съгласно раздел 4 от глава III (член 40 и сл.). Втората възможност се прилага само за решенията, посочени в член 11, параграф 8 (
20
) от Регламент № 2201/2003, т.е. решенията за връщане, постановени от компетентен съд след приключването на Хагската процедура, след като съдът на държавата членка, в която се намира детето, е взел решение за отказ за връщане.
72.
Съгласно член 40, параграф 2 от Регламент № 2201/2003 впрочем разпоредбите на раздел 4 от глава III (относно изпълняемостта на решенията за връщане след приключването на Хагската процедура) не погасяват правото на носителя на родителската отговорност да иска признаването и изпълнението на решение относно родителската отговорност в съответствие с разпоредбите на раздели 1 и 2 от тази глава.
73.
Обстоятелствата по делото в главното производство впрочем показват, че може да съществуват случаи, в които решение за предоставяне на родителската отговорност на лице, останало в дадена държава членка, се взема едва след отвеждането на дете в друга държава членка, така че отвеждането не е неправомерно по смисъла на Хагската процедура. Немислимо е в подобен случай такова лице да не може да поиска екзекватура на решението, с което му се предоставя родителската отговорност, в държавата членка на убежище съгласно Регламент № 2201/2003.
74.
Следователно не изглежда, че лице, което иска да получи връщането на дете, отведено в друга държава членка, трябва задължително да опита да получи разпореждане за това връщане по Хагската процедура, преди да може да подаде молба за екзекватура съгласно член 28 от Регламент № 2201/2003 на постановено в друга държава членка решение относно родителската му отговорност (
21
).
75.
Съмненията, изразени от родителите и от запитващата юрисдикция с оглед на подобно тълкуване, не могат да бъдат споделени.
76.
Така, най-напред, не мога да споделя становището на запитващата юрисдикция, че член 13 от Хагската конвенция предлага повече основания за отказ да се разпореди връщането на дете, отколкото са основанията по член 23 от Регламент № 2201/2003 за отказ да се признае и изпълни решение относно родителската отговорност. Всъщност предвидените в тези разпоредби основания за отказ и за непризнаване до голяма степен се припокриват.
77.
Това важи още повече като се има предвид, че Регламент № 2201/2003 смекчава основанията за отказ за връщане, предвидени в Хагската конвенция, когато същата се прилага в комбинация с посочения регламент между държавите — членки на Съюза. От една страна, член 11, параграф 4 от Регламент № 2201/2003 внася умереност в основанието за отказ по член 13, буква b) от Хагската конвенция. От друга страна, както вече беше посочено (
22
), съдът, който е компетентен по съществото на делото, може, съгласно член 11 от Регламент № 2201/2003, да не се съобрази с решение за отказ за връщане, постановено от съд на държавата членка на убежище, независимо че трябва, по силата на член 42, параграф 2, буква в) от посочения регламент, да вземе предвид основанията, довели до постановяването на това решение за отказ за връщане.
78.
По-нататък, от член 11, параграф 7 и член 42, параграф 2, буква б) от Регламент № 2201/2003 е видно, че решение за връщане съгласно член 11, параграф 8 от посочения регламент не може да бъде взето, ако на заинтересованите страни не е дадена възможност да бъдат изслушани. Впрочем, видно от член 31, параграф 2, разглеждан във връзка с членове 23 и 33 от Регламент № 2201/2003, решение относно родителската отговорност също не може да бъде обявено за изпълняемо в друга държава членка, ако на лицето, срещу което се иска изпълнението, не е дадена възможността да бъде изслушано (
23
). Следователно от факта, че в разглеждания случай последните разпоредби не са спазени (
24
), не може да се прави извод, че нормалната процедура по екзекватура на решение относно родителската отговорност, предвидена в член 28 и сл. от Регламент № 2201/2003, като цяло предлага по-слаба закрила на правата на длъжника в изпълнителното производство от процедурата по членове 11, 40 и 42 от посочения регламент.
79.
Накрая, от факта, че в текста на членове 21 и 28 от Регламент № 2201/2003 (
25
) на някои езици има разлика, не може да се изведе довод с оглед предмета на молбата за екзекватура. Така член 21 несъмнено предвижда, че „решение, постановено в една държава членка“ (т.е., съгласно определението в член 2, точка 4, решение, което е свързано с родителската отговорност) се признава в друга държава членка, докато текстът на член 28 на съответните езици предвижда молбата за екзекватура само за „решение, което се отнася до упражняването (
26
) на родителската отговорност“. Все пак, не само че тази разлика не присъства в текстовете на всички езици на Регламент № 2201/2003, но освен това тя отразява единствено обстоятелството, че решенията, които изискват мерки за изпълнение и съответно имат нужда от решение за екзекватура, са преди всичко решенията относно упражняването на родителска отговорност. В замяна на това за решенията относно определянето, делегирането или лишаването от родителска отговорност признаването може да е достатъчно. Това обаче не означава, че за такива решения — които по необходимост също могат евентуално да подлежат на принудително изпълнение — подаването на молба за екзекватура се изключва.
80.
Така, по-специално в случай на отвеждане на дете от държавата членка на обичайното му местопребиваване в друга държава членка, решение на съд на държавата членка по произход, с което родителската отговорност и правото на упражняване на родителските права се предоставят на родителя, останал в тази държава, подлежи на принудително изпълнение, в смисъл че ако родителят, който е отвлякъл детето, не го „върне“, за вземането и връщането на детето ще е необходимо съдействието на правоохранителните органи. Това важи особено като се има предвид, че съгласно член 2, точка 9 от Регламент № 2201/2003 понятието „право на упражняване на родителски права“ по смисъла на посочения регламент включва по-специално правото да се определи мястото на пребиваване на детето (
27
).
81.
Това тълкуване се подкрепя от текста на удостоверението по член 39 от Регламент № 2201/2003, стандартният формуляр на което се съдържа в приложение II към посочения регламент. Подобно удостоверение, каквото е попълнено и в настоящия случай от английския High Court, трябва — по силата на член 37, параграф 1, буква б) от Регламент № 2201/2003 — да бъде представено от страната, която иска екзекватура на решение относно родителската отговорност. Впрочем точка 11 от този формуляр предвижда по-специално възможността да се посочи дали „[р]ешението съдържа [разпореждане за] връщането на детето“, както и името и данните за връзка на лицето, на което детето трябва да бъде върнато. Освен това в тази точка 11 се посочва изрично, че „[т]ази възможност е предвидена в член 40, параграф 2“.
82.
Това потвърждава, че законодателят действително е предвидил решения относно родителската отговорност, които са свързани с връщането на дете в друга държава членка и за които може да бъде поискана екзекватура отделно от прибягването до Хагската процедура, предвидена в членове 11, 40 и 42 от посочения регламент.
2.
Невъзможност по силата на Регламент № 2201/2003 да се иска екзекватура на решение, разпореждащо връщането на дете, което няма връзка с решение относно родителската отговорност
83.
Следва да се направи разграничение между решенията, които са свързани с или разпореждат връщането на детето в държавата членка по произход, като последица от решение относно родителската отговорност, от една страна, и решенията, разпореждащи връщането на лице, в случая дете, на територията на държава членка, независимо от решение относно родителската отговорност, от друга страна. И двата вида решения може да са свързани с връщането на детето в държавата членка на произход, но само първите могат да бъдат обявявани за изпълняеми в държавата членка, в която се иска изпълнението, съгласно раздел 2 от глава III на Регламент № 2201/2003.
84.
Така възможността съдилищата на държавите членки да разпореждат, на основание на националното си право, връщането на дете на тяхна територия, независимо от взимането на решение относно родителската отговорност, несъмнено не се изключва (
28
).
85.
Ако обаче не става дума за решение за връщане, прието съгласно член 11, параграф 8 от Регламент № 2201/2003 (т.е. решение, прието след приключването на Хагската процедура), такова разпореждане за връщане не попада в материалния обхват на Регламент № 2201/2003.
86.
Всъщност съгласно член 1, параграф 1, буква б) този регламент се прилага независимо от характера на съда или правораздавателния орган, по граждански дела (
29
), отнасящи се по-специално до определяне, упражняване, делегиране, ограничаване или лишаване от родителската отговорност. В това отношение Съдът несъмнено посочва, че понятието „граждански дела“ в този контекст не се разглежда ограничително (
30
) и включва по-специално мерки за държавна закрила на дете, като например настаняването в приемно семейство (
31
) или в институция от затворен тип (
32
).
87.
Подобна мярка за държавна закрила на децата обаче винаги е свързана с упражняването на родителската отговорност и следователно трябва да се разграничи от мярка, разпореждаща връщането на лице, в случая дете, на територията на съответния съд без каквато и да било връзка с решение относно родителската отговорност. Всъщност предметът (
33
) на подобна мярка е упражняването от съответната държава членка на полицейски правомощия, които излизат извън приложното поле на Регламент № 2201/2003 (
34
).
88.
От гореизложеното е видно, че извън случаите по член 11 от Регламент № 2201/2003, съдебно решение, разпореждащо връщането на дете на територията на съответния съд, независимо от решение относно родителската отговорност, не попада в приложното поле на посочения регламент. Следователно такова решение не може да бъде обявено за изпълняемо съгласно разпоредбите на раздел 2 от глава III на същия регламент.
3.
Междинно заключение
89.
Както посочва запитващата юрисдикция, диспозитивът на определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. включва няколко отделни елемента, а именно по-специално учредяването на настойничество над децата, разпореждането за връщането им на територията на английския съд, разрешението грижите за тях да бъдат поети от ирландската агенция за закрила на детето за времето, необходимо да се организира връщането им, и поемането на грижите за децата от HCC след това връщане.
90.
Задача на запитващата юрисдикция е да определи, въз основа на текста на това определение, както и с оглед на останалите обстоятелства по делото, дали към съдържащото се в посоченото определение разпореждане за връщане може да се приложи производството по екзекватура, предвидено в раздел 2 от глава III на Регламент № 2201/2003.
91.
Предвид изложените съображения на първия въпрос по дело C‑325/18 PPU следва да се отговори, че когато се твърди, че деца са били неправомерно отведени от държавата членка по обичайното им местопребиваване в друга държава членка, решение, разпореждащо връщането на тези деца, постановено от съд на държавата членка по произход без връзка с процедурата по член 11 от Регламент № 2201/2003 и независимо от решение относно родителската отговорност, не може да бъде изпълнено съгласно разпоредбите на глава III на посочения регламент. Въпреки това при подобни обстоятелства решение относно родителската отговорност, постановено от съд на държавата членка по произход, което е свързано с връщането на детето в тази държава членка, може да бъде изпълнено съгласно посочените разпоредби.
В. По втория и третия преюдициален въпрос по дело C‑325/18 PPU и по преюдициалния въпрос по дело C‑375/18 PPU
92.
Вторият и третият въпрос по дело C‑325/18 PPU и въпросът по дело C‑375/18 PPU са релевантни само ако запитващата юрисдикция е сезирана с жалба срещу решение за екзекватура съгласно Регламент № 2201/2003. В противен случай спорът в главното производство ще бъде извън приложното поле на правото на Съюза и Съдът няма да е компетентен да отговори на поставените от запитващата юрисдикция въпроси (
35
).
93.
Следователно отговорите на втория и третия въпрос по дело C‑325/18 PPU и на въпроса по дело C‑375/18 PPU се дават, в случай че запитващата юрисдикция стигне до заключението, че определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. може да бъде обявено за изпълняемо в Ирландия с определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г. съгласно Регламент № 2201/2003 и следователно че жалбата, с която е сезирана, се урежда по смисъла на посочения регламент.
1.
По срока (втори и трети преюдициален въпрос по дело C‑325/18 PPU)
94.
С втория и третия си въпрос по дело C‑325/18 PPU, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали в случай, при който решение за екзекватура е изпълнено преди връчването на посоченото решение, правото на Съюза допуска удължаване на срока за обжалване на решението за екзекватура, посочен в член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003.
а)
Предварителни бележки
95.
Съгласно член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 срокът за обжалване на декларацията за изпълняемост е един месец или два месеца, ако страната, срещу която се иска изпълнение, има обичайно местопребиваване в държава членка, различна от държавата, където е издадена посочената декларация.
96.
В настоящия случай е безспорно, че срокът за обжалване е два месеца от връчването на определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г. (
36
), че посоченото определение е връчено на родителите на 22 септември 2017 г. (
37
) и че те са подали жалбата си срещу него на 24 ноември 2017 г. (
38
) Следователно запитващата юрисдикция се основава на схващането, че жалбата на родителите е подадена със закъснение от 48 часа.
97.
Несъмнено задачата на Съда не е да поставя под въпрос това схващане и залегналота в основата му преценка на фактите от страна на запитващата юрисдикция. Освен това нито една от страните в производството, изглежда, не оспорва факта, че датата, от която започва да тече срокът за обжалване, действително е датата на връчването на определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г. на родителите, т.е. 22 септември 2017 г. (
39
)
98.
Както обаче отбелязва и запитващата юрисдикция, в националната преписка се съдържа memorandum of appearance на представителя на родителите от 27 септември 2017 г., изготвен в съответствие с член 12, правило 9 от Rules of the Superior Courts (Процедурен правилник на висшите съдилища) и със споменатия в него формуляр № 1, включен в част II на приложение А. В този документ представителят на родителите посочва, че е получил originating summons и иска да му бъде изпратен statement of claim, което, изглежда, съответства на молбата за декларация за изпълнение, която HCC подава пред ирландския High Court, за да получи екзекватурата на определението на английския High Court от 8 септември 2017 г.
99.
Задача на запитващата юрисдикция е да провери това обстоятелство и да определи дали фактът, ако се приеме за доказан, че родителите не са получили молбата за декларация за изпълнение на HCC или друг релевантен документ към момента на връчването на определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г., има значение за определянето на датата, от която започва да тече срокът за обжалване.
100.
В този контекст следва да се припомни, че съгласно съдебната практика ефективната защита на основните права, предоставени на правните субекти от правото на Съюза, изисква на последните да се изпраща цялостната обосновка, за да могат да организират защитата си при най-добрите възможни условия (
40
). Освен това в рамките на производства по обжалване на актове на институциите на Съюза Съдът отбелязва, че срокът за обжалване започва да тече едва от момента, в който заинтересованото лице се запознае точно със съдържанието и мотивите на разглеждания акт, така че да може да се възползва от правото си на обжалване (
41
). Накрая, полезно е да се припомни практиката на Европейския съд по правата на човека, съгласно която срокът за обжалване започва да тече едва от момента, в който жалбоподателите могат действително да се запознаят със съдебното решение в неговата цялост (
42
).
101.
Само ако въз основа на тази проверка запитващата юрисдикция стигне до заключението, че жалбата на родителите действително е подадена след изтичането на срока, възниква въпросът дали срокът по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 може да бъде удължен в случай, при който решение за екзекватура е изпълнено преди връчването на посоченото решение на длъжника в изпълнителното производство.
б)
По възможността за удължаване на срока по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003
102.
Съгласно член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 декларацията за изпълняемост може да се обжалва в срок от един или от два месеца, ако страната, срещу която се иска изпълнение, има обичайно местопребиваване в държава членка, различна от държавата, където е издадена посочената декларация. Срокът за обжалване не може да се удължи на основание отдалеченост на местоживеенето.
103.
Доколкото текстът на член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 предвижда само, че срокът за обжалване не може да се удължи по причини, свързани с отдалечеността (
43
), удължаване на този срок по причини, различни от отдалечеността, не се изключва (
44
).
104.
Както правилно изтъкват родителите, подобно буквално тълкуване се подкрепя от факта, че Регламент № 2201/2003 впрочем съдържа много ясни разпоредби за евентуални изключения, забрани или ограничения на правомощията на съответните съдилища (
45
). Съответно фактът, че изрично се забранява само удължаването на срока на основание отдалеченост на местоживеенето, е знак, че законодателят на Съюза не е искал да изключи удължаването на срока по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 по други причини.
105.
Тълкуване на срока за обжалване по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 с оглед на контекста не води до по-различен резултат. Така от структурата на член 33 е видно, че целта на срока за обжалване, предвиден в параграф 5 от тази разпоредба, е да не се бави изпълнението на решения, постановени в друга държава членка, чиято изпълняемост е обявена съгласно член 31. Тази цел се извежда от факта, че съгласно член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 срок за обжалване има само за длъжника в изпълнителното производство, т.е. за случаи, при които има издадено решение за екзекватура. За сметка на това, съгласно член 33, параграф 4 от посочения регламент няма срок за жалбата на взискателя в изпълнителното производство, когато същият оспорва отхвърлянето от страна на сезирания съд на молбата, която е подал по член 28, за да получи решение за екзекватура на постановено в друга държава членка решение.
106.
От това следва, че удължаване на срока не се изключва, по-специално когато това не създава опасност от неоснователно забавяне на изпълнението на получило екзекватура решение.
107.
Такъв е случаят при обстоятелствата по настоящото дело, когато решението, за което е поискана екзекватура, е изпълнено още преди подаването на жалбата, така че удължаването на срока за обжалване не създава опасност от забавяне на изпълнението. В подобен случай може дори да се поддържа, че жалбата на длъжника в изпълнителното производство по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003, подобно на жалбата на взискателя в изпълнителното производство по параграф 4 от тази разпоредба, трябва да може да се подава без ограничение на срока. Без да не се стига чак дотам, достатъчно е да се констатира, че в подобен случай срокът не трябва при никакви обстоятелства да се прилага ограничително.
108.
От това следва, че Регламент № 2201/2003 не изключва възможността компетентният съд да удължи срока за обжалване по член 33, параграф 5 от посочения регламент (
46
). Съгласно принципа на процесуалната автономия на държавите членки процесуалните правила за такова удължаване трябва да се уредят във вътрешния правен ред на всяка държава членка.
в)
По претеглянето, което трябва да се извърши при удължаването на срока за обжалване по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003
109.
Въпреки че Регламент № 2201/2003 не изключва удължаване или подновяване (
47
) на срока по член 33, параграф 5 от посочения регламент, това не променя факта, че прилагането на този срок е принципно положение и че изключения от него може да има само в надлежно обосновани случаи.
110.
Освен това правомощието на националния съд да удължава или подновява този срок, в подобни случаи се ограничава от принципите на равностойност и на ефективност (
48
).
111.
От една страна, спазването на принципа на равностойност, което означава, че процесуалните правила за обжалване, уреждащи във вътрешното право защитата на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, не трябва да са по-неблагоприятни от процесуалните правила, които уреждат сходни вътрешноправни положения (
49
), изглежда, не представлява проблем в разглеждания случай. Всъщност от акта за преюдициално запитване е видно, че ирландското право предоставя на съда компетентност да удължава сроковете за обжалване в надлежно обосновани случаи, когато се разглежда прилагането на националното право (
50
).
112.
От друга страна, съгласно принципа на ефективност националните процесуални правила не трябва да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (
51
).
113.
В това отношение в случая Регламент № 2201/2003, и по-специално раздел 2 от глава III, установява равновесие между правото на взискателя в изпълнителното производство да получи бързо удовлетворение и правото на длъжника в изпълнителното производство ефективно да оспори в държавата членка, където се иска изпълнението, изпълнението на съдебно решение, постановено в друга държава членка (
52
). Освен това, преди всичко друго, целта да се гарантира възможно най-добре отчитането на висшия интерес на детето и да се следи за спазването на неговите основни права, както са предвидени в член 24 от Хартата, подхранва и лежи в основата на всички разпоредби на Регламент № 2201/2003 (
53
).
114.
От това следва, че когато национален съд, какъвто в разглеждания случай е запитващата юрисдикция, прилага процесуалните правила на националното си право, за да вземе решение за удължаване на срока по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003, този съд трябва да се стреми да запази ефективността на правата и целите, посочени в предходната точка. В даден случай това задължение може да изисква срокът да се удължи, като същевременно се наложат времеви ограничения за подобно удължаване. В рамките на претеглянето, което трябва да извърши за тази цел, съответният съд трябва да вземе предвид общата структура на регламента, както и всички налични съпътстващи обстоятелства в конкретния случай.
115.
В разглеждания случай в това отношение запитващата юрисдикция трябва да вземе предвид по-специално следните елементи.
1) Степента на просрочието
116.
Целта на Регламент № 2201/2003 е не само да се даде възможност за бързо изпълнение на решенията, за които е поискана екзекватура, но и да се гарантира правна сигурност при признаването и изпълнението на такива решения. Предоставянето на възможност за оспорване на законосъобразността на вече изпълнено решение без никакво ограничение във времето впрочем може да бъде в ущърб на правната сигурност. Това важи още повече като се има предвид, че отмяната на решението за екзекватура може да доведе до обрат във фактическото положение, създадено с прибързаното изпълнение, т.е. в случай като разглеждания, до връщането на децата в държавата членка, където се иска изпълнението (
54
). Ето защо националният съд трябва да вземе предвид колко време е минало от първоначално предвидения срок. В конкретния случай закъснението от 48 часа, с което е подадена жалбата от страна на родителите, е минимално, така че допускането на тази жалба не води до съществено разминаване с първоначалния срок по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003.
2) Целите на Регламент № 2201/2003
117.
Целта на Регламент № 2201/2003 е не само да се улесни признаването и изпълнението на постановените в други държави членки решения, отнасящи се до родителската отговорност, но и да се предотврати обявяването на подобни решения за изпълняеми, ако те са недопустими въз основа на някое от основанията за непризнаване по член 23 от посочения регламент. При това положение запазването на фактическо положение, възникнало на базата на очевидно опорочено от основания за непризнаване решение, което е обявено за изпълняемо и е изпълнено, без длъжникът да е имал възможност да го оспори, изглежда по-проблематично от гледна точка на полезното действие на Регламент № 2201/2003, разглеждан във връзка с Хартата, отколкото допускането на жалба, подадена със закъснение от 48 часа спрямо първоначално предвидения срок. Това важи още повече като се има предвид, че накърняването на ефективността на разпоредбите на Регламент № 2201/2003, произтичащо от неправомерното изпълнение на решение, продължава, докато е налице създаденото въз основа на посоченото изпълнение фактическо положение (
55
).
3) Накърняването на правото на ефективни правни средства за защита
118.
За разлика от съдебните решения по граждански и търговски дела, обхванати от Регламент № 1215/2012, известен като „Регламент „Брюксел Ia“ (
56
), както и от решенията, отнасящи се до правото на лични отношения с детето и до връщането на детето, посочени в член 40 от Регламент № 2201/2003 (
57
), законодателят на Съюза не е избрал изрично да освободи решенията относно родителската отговорност по смисъла на Регламент № 2201/2003 от производство по екзекватура. Както убедително посочва полското правителство в съдебното заседание, регламентите Брюксел Iа и Брюксел IIа не са идентични в това отношение, тъй като в основата на втория е залегнала целта да се защити висшият интерес на детето. Предвид чувствителния характер и значението на правата на децата и родителите, за които става въпрос, решенията относно родителската отговорност не подлежат на автоматично изпълнение без никакъв контрол в държавата членка, където се иска изпълнение. Така прилагането на производството по екзекватура, предвидено в раздел 2 от глава III на Регламент № 2201/2003, е необходима предпоставка за изпълнението на всяко решение относно родителската отговорност, постановено в друга държава членка (
58
).
119.
Впрочем това производство е замислено по начин, който задължително включва два етапа. Така съгласно член 31, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 несъмнено съдът, пред който е подадена молбата за декларация за изпълняемост, първоначално се произнася с решение своевременно, като нито лицето, срещу което се иска изпълнението, нито детето на този етап на производството имат право да представят становища по молбата. На следващ етап обаче, преди самото привеждане в изпълнение на получено по този начин решение за екзекватура, лицето, срещу което се иска изпълнението, трябва да има възможност да обжалва, по-специално за да може да повдигне някое от основанията за непризнаване по член 23 от посочения регламент (
59
) и своевременно да оспори изпълнението.
120.
Съгласно член 52, параграф 1 от Хартата всяко ограничаване на упражняването на основните права е оправдано само ако зачита основното съдържание на съответното право и ако е необходимо и действително отговаря на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора.
121.
В това отношение Съдът постановява, че само при изключителни обстоятелства, характеризиращи се с абсолютна спешност, и когато това задължително се налага с оглед на висшия интерес на детето и временните мерки, приети по член 20 от Регламент № 2201/2003, не са достатъчни, решение за екзекватура, прието съгласно посочения регламент, може по изключение, чрез дерогация от общото правило, да стане изпълняемо веднага след приемането му и да бъде приведено в действие преди постановяването на решение в производство по обжалване. Съдът приема, че такива обстоятелства са налице в случай, в който става въпрос за изпълнението на решение, разпореждащо принудителното настаняване на дете в институция от затворен тип в друга държава членка, при положение че детето вече е бягало и е правило няколко опита за самоубийство и че само детето (но не и родителите му) се противопоставя на посоченото настаняване (
60
).
122.
От фактите по главното производство ясно се вижда, че в разглеждания случай такива изключителни обстоятелства изобщо не са налице. Всъщност в момента, когато социалните работници на CFA и на HCC пристъпват към изпълнението на определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г., като отвеждат децата в Англия без знанието на родителите, децата са в безопасност в приемно семейство в Ирландия. Следователно не е налице опасност родителите отново да избягат с децата, нито риск от засягане на благосъстоянието на децата, който би наложил незабавно привеждане в изпълнение на определението за екзекватура.
123.
Освен това не е ясно какво налага връщането на децата в Англия да е толкова спешно, че да трябва да се осъществи още преди определението за екзекватура да бъде връчено на родителите, при положение че HCC допуска да минат близо две седмици между получаването на определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. и подаването на молбата за декларация за изпълняемост на посоченото определение на 21 септември 2017 г.
124.
Накрая, в разглеждания случай незабавното привеждане в изпълнение на решението за екзекватура, а именно връщането на децата в Англия, е от естество да нанесе непоправима вреда предвид раздялата, най-малкото временна, на родителите и децата. Съдът признава, че при малките деца биологичното време не може да се измерва съгласно общите критерии предвид интелектуално-психологическата структура на тези деца и бързината, с която тя еволюира (
61
). Както отбелязва Съдът, при тези условия раздялата би могла непоправимо да влоши отношенията между засегнатите деца и техните родители и да причини необратимо психическо увреждане (
62
). От това следва, че в разглеждания случай ефективността на процесуалното право на родителите на ефективни правни средства за защита зависи и от ефективността на защитата на тяхното материално право на зачитане на семейния им живот, закрепено в член 7 от Хартата.
125.
При тези условия не е необходимо Съдът да се произнася по въпроса дали въведеното по този начин ограничение на правото на родителите на ефективни правни средства за защита, предвидено в член 47 от Хартата, е накърнило основното съдържание на това право по смисъла на член 52, параграф 1 от нея. Достатъчно е да се констатира, че начинът на действие на ирландските и английските органи съставлява особено сериозно накърняване на основното право на родителите на ефективни правни средства за защита, което изобщо не е необходимо за опазването на безопасността и висшия интерес на децата и следователно не е обосновано.
4) Причинно-следствената връзка между неспазването на срока и поведението на администрацията
126.
Несъмнено в разглеждания случай не е налице изрично установена пряка причинно-следствена връзка между необоснованото накърняване на правото на ефективни правни средства за защита на родителите, от една страна, и факта, че родителите не са спазили срока по член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003 при обжалването на решението за екзекватура, от друга страна. Представителите на родителите впрочем посочват, че отговорността за това закъснение е тяхна, а не на родителите (
63
).
127.
Въпреки това, както запитващата юрисдикция правилно отбелязва, не може да се изключи вероятността поведението на HCC и обстоятелствата по главното производство в тяхната цялост да са обезсърчили родителите и да са ги навели на мисълта, че няма смисъл да обжалват решението за екзекватура в Ирландия, при положение че същото е било изпълнено още преди да им бъде връчено. При тези условия не може да се изключи наличието на косвена причинно-следствена връзка между обезсърчаването и закъснението при подаването на жалбата им.
128.
Така с оглед на фактите по главното производство не е невъзможно, първо, да е налице причинно-следствена връзка между начина, по който HCC е разгледал случая на въпросното семейство, от една страна, и бягството на последното в Ирландия, от друга страна (
64
).
129.
Второ, определението на английския High Court от 8 септември 2017 г., с което е учредено настойничество над децата и е разпоредено връщането им, е взето в отсъствието на родителите при условия, в които — както се потвърждава от няколко страни в съдебното заседание — е най-малкото съмнително родителите да са имали действителна възможност да бъдат изслушани (
65
).
130.
Трето, по-нататък това определение е обявено за изпълняемо в Ирландия и неправомерно (
66
) приведено в изпълнение незабавно, без родителите да са получили възможността да го оспорят, въпреки че те очевидно са можели да се позоват на някои от основанията за непризнаване, предвидени в член 23 от Регламент № 2201/2003 (
67
), и по-специално на факта, че документът на HCC за образуване на производството не им е бил връчен своевременно и че решението на английския High Court е било постановено, без да им е била дадена възможност да бъдат изслушани.
131.
Четвърто, напълно логично е след връщането на децата им в Англия родителите най-напред да потърсят възможност да оспорят определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. в Англия.
132.
Впрочем, пето, разрешението да подадат въззивна жалба срещу посоченото определение, им е било отказано от Court of Appeal of England and Wales (Апелативен съд на Англия и Уелс), като мотивите за това са повече от кратки и не изглежда да отчитат очевидния недостатък на определението на английския High Court от 8 септември 2017 г. с оглед на правото им да бъдат изслушани (
68
).
133.
Възможно е тези обстоятелства, разгледани в тяхната съвкупност, да са усложнили и в крайна сметка да са забавили подаването на жалбата на родителите в Ирландия (
69
), независимо че както отбелязва запитващата юрисдикция, намерението им да обжалват в предвидения срок, личи от различни фактически обстоятелства. Както правилно посочва представителят на родителите в съдебното заседание, в този контекст е важно да не се забравя, че родителите са хора в неравностойно социално и икономическо положение, които несъмнено са разполагали с по-малко ресурси, за да организират защитата си, отколкото администрацията, която е другата страна в спора.
5) Поведението на страните
134.
В преписката по главното производство няма данни, които могат да наведат на мисълта, че закъснението при подаването на жалбата на родителите спрямо първоначално предвидения срок е продиктувано от намерение за протакане, желание за възпрепятстване или опит за заобикаляне на предвидените срокове, какъвто, изглежда, е случаят по делото Hoffmann (
70
). Напротив, от фактите по настоящото дело е видно, че родителите са действали добросъвестно и са направили всичко възможно да подадат жалбата си в срок.
135.
За сметка на това, вече беше посочено, че в разглеждания случай HCC и аналогичният ирландски орган не са проявили необходимото усърдие (
71
). По-специално прибързаното изпълнение на решението за екзекватура не е обосновано (
72
). Поведението на тези администрации е още по-непростимо, предвид факта че става дума за административни органи, които — за разлика от родителя, от когото детето е отнето в „класическа“ ситуация на трансгранично отвличане — нямат личен интерес от връщането на децата, а би трябвало да действат само с цел да опазят възможно най-добре висшия интерес на последните. Начинът на действие на CFA и HCC в разглеждания случай обаче не е в съответствие с тази цел.
г)
Междинно заключение
136.
Предвид изложеното по-горе на втория и третия въпрос по дело C‑325/18 PPU следва да се отговори, че при спор във връзка с разпоредбите относно изпълнението, съдържащи се в Регламент № 2201/2003, сезираният съд е компетентен по силата на принципа на процесуалната автономия на държавите членки да удължи срока за обжалване по член 33, параграф 5 от посочения регламент. Задача на съответния съд е да прецени, с оглед на всички налични обстоятелства и като вземе предвид принципите на равностойност и на ефективност, дали да разреши такова удължаване. При тази преценка посоченият съд може по-специално да вземе предвид факта, че изпълнението на решението за екзекватура преди връчването му на длъжника в изпълнителното производство представлява необосновано накърняване на правото на ефективни правни средства за защита на този длъжник, закрепено в член 47 от Хартата.
2.
По разпореждането (дело C‑375/18 PPU)
137.
Както беше посочено по-горе (
73
), след внасянето на преюдициалното запитване по дело C‑325/18 PPU родителите подават пред запитващата юрисдикция молба за допускане на обезпечителни мерки, с която искат същата да разпореди на HCC да спре процедурата по осиновяване на бебето и да не започва процедура по осиновяване на двете по-големи деца до постановяването на решение по главното производство.
138.
При тези обстоятелства с въпроса си по дело C‑375/18 PPU запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали правото на Съюза, и по-специално Регламент № 2201/2003, допуска тя да издаде разпореждане за защитни мерки по отношение на публичен орган на друга държава членка, за да забрани на този орган да започне процедура по осиновяване на деца пред съдилищата на друга държава членка, когато подобно разпореждане е породено от необходимостта да се защитят правата на страните в производство по обжалване, започнато съгласно член 33, параграф 5 от посочения регламент.
а)
Предварителни бележки
139.
Във въпроса си запитващата юрисдикция специално подчертава факта, че адресат на разпореждането, което се иска от нея, e публичен орган на друга държава членка.
140.
В това отношение е важно да се отбележи, че несъмнено не е изключено издаването на такова разпореждане по отношение на чуждестранен публичен субект при определени обстоятелства да може да повдигне специфични въпроси от областта на конституционното право или на международното публично право.
141.
Както запитващата юрисдикция правилно отбелязва обаче, в разглеждания случай не става въпрос за намеса във вътрешния суверенитет на съдебната, изпълнителната и административната власт на Обединеното кралство, тъй като разпореждането, чието издаване се иска от запитващата юрисдикция, ще бъде отправено до HCC в качеството му на страна в производството по обжалване пред нея. Впрочем производството по екзекватура в Ирландия е образувано по инициатива на самия HCC, като настоящото производство пред запитващата юрисдикция е само негово продължение. Следователно съмнително е дали понастоящем HCC може да избегне последиците от производството пред запитващата юрисдикция. Идеята, че държава, която встъпва в производство пред съд в друга държава, признава — за целите на така образуваното производство — компетентността на тази държава и следователно не може да се позовава на своя съдебен имунитет, е залегнала впрочем и в Европейската конвенция за държавния имунитет (
74
).
142.
Във всеки случай не е задача на Съда да определя дали в разглеждания случай фактът, че HCC е публичен орган на друга държава членка, може да е пречка запитващата юрисдикция да му отправи разпореждане за защитни мерки в рамките на производството, с което е сезирана. Всъщност въпросът на запитващата юрисдикция се свежда до това дали правото на Съюза, и в частност Регламент № 2201/2003, допуска такова разпореждане.
б)
По забраната на „anti-suit injunctions“
143.
Доколкото запитващата юрисдикция се основава на принципа, че съответната процедура по осиновяване в Обединеното кралство се извършва по съдебен ред или най-малкото изисква съдебни решения, тя иска да се установи дали разпореждане, забраняващо на HCC да продължи или да започне такава процедура, би означавало да се забрани на HCC да сезира компетентните английски съдилища и следователно би било равнозначно на някакъв вид anti-suit injunction, забранено с решения на Съда по дело Turner (
75
) и по дело Allianz и Generali Assicurazioni Generali (
76
).
144.
В самото начало следва да се отбележи, че от писмо, изпратено от HCC до запитващата юрисдикция на 27 март 2018 г., е видно, че решението за настаняване (placement order), с което на HCC се разрешава да търси потенциални осиновители за бебето и да го настани временно при тях, е взето още на 21 декември 2017 г. (
77
) Освен това HCC посочва, че от този момент нататък бъдеща молба с оглед на получаването на решение за осиновяване (аdoption оrder) за бебето се подава от тези потенциални осиновители. Следователно не е съвсем ясно дали това, че запитващата юрисдикция ще разпореди на HCC да не продължава процедурата по осиновяване на бебето, действително би означавало да се забрани на HCC да сезира английски съд. Освен това в съдебното заседание в рамките на настоящото производство HCC потвърждава, че не планира да започва процедура по осиновяване на двете по-големи деца.
145.
При тези условия задача на запитващата юрисдикция е да определи дали разпореждането, което родителите искат от нея да издаде, действително има „anti-suit елемент“ в смисъл, че би забранило на HCC да сезира английски съд. Ако случаят не е такъв, не е ясно как издаването на подобно разпореждане би могло да създаде проблем от гледна точка на съдебната практика относно anti-suit injunctions.
146.
При всички положения трябва да се констатира, че дори да се предположи, че разпореждане за защитни мерки, издадено от запитващата юрисдикция, би създало временна пречка — до постановяването на решение по главното производство — за HCC да сезира английски съд с оглед на осиновяването на бебето или на двете по-големи деца, такова разпореждане все пак не е забранено от Регламент № 2201/2003 или от други разпоредби на правото на Съюза.
147.
Първо, разпореждането, което родителите искат от запитващата юрисдикция да издаде по отношение на HCC, не е anti-suit injunction, а freezing или Mareva injunction. Подобно разпореждане няма за цел да възпрепятства страната, по отношение на която е издадено, да сезира друг съд, а да попречи на тази страна да създаде — преди постановяването на решение по спора — необратим свършен факт, който би лишил бъдещото решение по спора от всякакво полезно действие. Следователно намерението е да се запази фактическото statu quo до постановяването на решение по спора (
78
).
148.
Второ, дори да се предположи, че подобно freezing injunction съдържа, при обстоятелствата по делото в главното производство, „anti-suit елемент“ в смисъл, че забранява на HCC да сезира английски съд, то не попада в приложното поле на съдебната практика относно забраната на anti-suit injunctions.
149.
В това отношение в решения Turner и Allianz и Generali Assicurazioni Generali Съдът постановява, че anti-suit injunction, или в случая разпореждане, което има за цел да забрани на дадено лице да заведе или да продължи да води дело пред съдилищата на друга държава членка, е несъвместимо с Брюкселската конвенция и с Регламент № 44/2001, известен като „Регламент „Брюксел I“, тъй като подобно разпореждане не е съобразено с принципа, че всеки сезиран съд сам определя въз основа на приложимите норми дали е компетентен да разреши отнесения до него спор (
79
). Впрочем такава намеса в компетентността на съда на друга държава членка е несъвместима с принципа на взаимно доверие, който е в основата на въвеждането на задължителна система за компетентност, която всички съдилища, попадащи в приложното поле на тези правни актове, са длъжни да спазват (
80
).
150.
Това съображение, което е в основата на забраната на anti-suit injonctions, обаче не може да бъде приложено към обстоятелствата по настоящото дело.
151.
Така в случаите, в които Съдът констатира несъвместимостта на anti-suit injunctions с правните актове, произтичащи от системата Брюксел-Лугано, тези разпореждания имат за цел да попречат на страна в спор, висящ пред съд на държава членка, да започне или да продължи съдебно производство срещу другата страна по същия този спор и със същия предмет пред съд на друга държава членка (
81
). При такива обстоятелства anti-suit injunction, издадено от първия съд, действително представлява заобикаляне на правилата относно компетентността, предвидени от актовете на системата Брюксел-Лугано, и намеса в компетентността на втория съд сам да приложи тези правила.
152.
Впрочем, както отбелязва правителството на Обединеното кралство в съдебното заседание, положението в разглеждания случай е съвсем различно.
153.
Всъщност не става въпрос да се попречи на HCC да сезира съд на друга държава членка със същия предмет като този по висящия пред запитващата юрисдикция спор, тъй като съдебното производство за осиновяване, започнато или впоследствие продължено в Англия, има съвсем различен предмет. Следователно не може да става въпрос нито за висящ процес, нито за спор за подсъдност между двете засегнати съдилища.
154.
Това важи още повече като се има предвид, че Регламент № 2201/2003 урежда споровете за подсъдност между съдилищата на държавите членки само по отношение на решенията, които попадат в неговото приложно поле. Решението за осиновяването и мерките, които го подготвят, обаче не попадат в приложното поле на Регламент № 2201/2003, така че в случая по главното производство не може да е налице такъв спор по смисъла на посочения регламент (
82
).
155.
От това следва, че в разглеждания случай принципите, изведени от съдебната практика относно anti-suit injunctions, допускат издаването на разпореждане за защитни мерки от страна на запитващата юрисдикция по отношение на HCC, с което се цели да му се попречи да продължи или да започне процедура по осиновяване в Англия.
в)
По полезността на разпореждане за защитни мерки при обстоятелствата в главното производство
156.
При обстоятелствата в разглеждания случай общата структура на Регламент № 2201/2003, както и принципът на взаимно доверие, който е залегнал в основата му, също допускат издаването на разпореждане за защитни мерки от запитващата юрисдикция по отношение на HCC.
157.
Така член 20 от Регламент № 2201/2003 несъмнено предвижда временни мерки само в случаите, когато съдът на държава членка трябва спешно да постанови такива мерки по отношение на лица или имущество в тази държава членка. Въпросната компетентност обаче се предвижда изрично само защото трябва да може да се упражни при обстоятелства, в които дерогира компетентността по същество на съд на друга държава членка (
83
).
158.
Съответно обстоятелството, че само такива временни мерки са изрично предвидени, по никакъв начин не засяга възможността съдилищата на държавите членки да приемат, в областите на компетентност, възложени им с Регламент № 2201/2003, временни мерки, за да гарантират ефективността на производствата, с които са сезирани.
159.
Такива мерки може да се окажат необходими по-специално в случай като разглеждания, когато една от страните, в случая HCC, по никакъв начин не гарантира на засегнатия съд, че ще изпълни бъдещото съдебно решение в рамките на производството, с което посоченият съд е сезиран съгласно Регламент № 2201/2003.
160.
В този контекст запитващата юрисдикция правилно посочва, че несъмнено по принцип не трябва да е необходимо да се издава разпореждане за защитни мерки по отношение на публичен орган в друга държава членка със статут на страна в такова производство, доколкото този орган би трябвало да участва в това производство и да приеме да изпълни решението, което предстои да бъде постановено.
161.
Както обаче е видно от обстоятелствата в главното производство, в разглеждания случай HCC участва само в производството по обжалване пред ирландския High Court на определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г., което приключва на 18 януари 2018 г. За сметка на това HCC решава да не участва във въззивното производство срещу определението на ирландския High Court от 18 януари 2018 г., започнато от родителите пред запитващата юрисдикция. Освен това HCC уведомява запитващата юрисдикция, че във всички случаи няма намерение да върне децата и че по отношение на бебето е започната процедура по осиновяване. HCC поддържа в това отношение, че английските съдилища са компетентни да разглеждат делото по същество и че децата никога не са попадали в обхвата на компетентност на ирландските съдилища. Впрочем, без да се засяга въпросът за материалноправната компетентност в настоящото дело, това становище е изведено от неправилно тълкуване на Регламент № 2201/2003. Всъщност, както Комисията потвърждава по-специално в съдебното заседание, този регламент изрично предвижда компетентността на съдилищата на държавата членка, в която се иска изпълнението, да разглеждат жалби срещу решенията за екзекватура.
162.
Така HCC най-напред се позовава на Регламент № 2201/2003 в своя полза, за да получи екзекватурата на определението на английския High Court от 8 септември 2017 г., и с тази цел започва производството по екзекватура по член 28 от посочения регламент. По-нататък, той, съвместно с аналогичния ирландски орган, заобикаля установените с този регламент процесуални задължения, като привежда в изпълнение решението за екзекватура преди връчването му на родителите. Накрая, той не се счита за длъжен да участва до края в производството по обжалване на решението за екзекватура и не предвижда да изпълни решението, което ще бъде постановено от компетентния съд при приключването на това производство.
163.
При тези условия HCC не предлага гаранциите, необходими за прилагането на принципите на взаимно признаване и взаимно доверие, които обаче съставляват основата за функционирането на въведените с Регламент № 2201/2003 механизми. Както Съдът неотдавна припомни, системата на взаимно доверие и взаимна помощ всъщност предполага, че участващите национални органи трябва да създадат условията, при които подобните на тях органи на други държави членки ще могат надлежно и в съответствие с основните принципи на правото на Съюза да окажат помощ (
84
).
г)
Междинно заключение
164.
На преюдициалния въпрос по дело C‑375/18 PPU следва да се отговори, че правото на Съюза, по-специално разпоредбите на Регламент № 2201/2003, допуска съд на държава членка да издаде по отношение на публичен орган на друга държава членка, който е страна в производство пред посочения съд, разпореждане за защитни мерки, забраняващо на този орган да започне или да продължи процедура по осиновяване на деца пред съдилищата на другата държава членка.
VI. Заключение
165.
Предвид изложените съображения предлагам на Съда да отговори на въпросите на Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия) по дело C‑325/18 PPU по следния начин:
„1)
Когато се твърди, че деца са били неправомерно отведени от държавата членка по обичайното им местопребиваване в друга държава членка, решение, разпореждащо връщането на тези деца, постановено от съд на държавата членка по произход без връзка с процедурата по член 11 от Регламент № 2201/2003 и независимо от решение относно родителската отговорност, не може да бъде изпълнено съгласно разпоредбите на глава III на посочения регламент. Въпреки това при подобни обстоятелства решение относно родителската отговорност, постановено от съд на държавата членка по произход, което е свързано с връщането на детето в тази държава членка, може да бъде изпълнено съгласно посочените разпоредби.
2)
При спор във връзка с разпоредбите относно изпълнението, съдържащи се в Регламент № 2201/2003, сезираният съд е компетентен по силата на принципа на процесуалната автономия на държавите членки да удължи срока за обжалване по член 33, параграф 5 от посочения регламент. Задача на съответния съд е да прецени с оглед на всички налични обстоятелства и като вземе предвид принципите на равностойност и на ефективност, дали да разреши такова удължаване. При тази преценка посоченият съд може по-специално да вземе предвид факта, че изпълнението на решението за екзекватура преди връчването му на длъжника в изпълнителното производство представлява необосновано накърняване на правото на ефективни правни средства за защита на този длъжник, закрепено в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз“.
166.
Освен това предлагам на Съда да отговори на въпроса, поставен от Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия) по дело C‑375/18 PPU, по следния начин:
„Правото на Съюза, по-специално разпоредбите на Регламент № 2201/2003, допуска съд на държава членка да издаде по отношение на публичен орган на друга държава членка, който е страна в производство пред посочения съд, разпореждане за защитни мерки, забраняващо на този орган да започне или да продължи процедура по осиновяване на деца пред съдилищата на другата държава членка“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183), изменен с Регламент (ЕО) № 2116/2004 на Съвета от 2 декември 2004 година (ОВ L 367, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 90).
(
3
)	Наричана по-нататък „майката“.
(
4
)	Наричано по-нататък „първото дете“.
(
5
)	Наричано по-нататък „второто дете“ и също така, заедно с първото дете, „двете по-големи деца“.
(
6
)	Наричано по-нататък „бебето“.
(
7
)	Наричан по-нататък „бащата“ и също така, заедно с майката, „родителите“.
(
8
)	Наричан по-нататък „HCC“.
(
9
)	„Freedom Programme“, вж. http://www.freedomprogramme.co.uk/.
(
10
)	„Cafcass Guardian“, натоварен да разгледа плана на местния орган и да се увери, че решенията се вземат изцяло в интерес на засегнатите деца, вж. https://www.cafcass.gov.uk/grown-ups/parents-and-carers/care-proceedings/cafcass-role-care-proceedings/.
(
11
)	Не е съвсем ясно дали връщането в дома става в деня на раждането на бебето или на следващия ден.
(
12
)	Не е съвсем ясно дали това посещение се осъществява един или два дни след раждането на бебето.
(
13
)	Не е съвсем ясно дали родителите пристигат в Ирландия на 5, или на 6 септември 2017 г.
(
14
)	Вж. точка 118 и сл. по-долу.
(
15
)	Вж. в този смисъл становището ми по дело Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, т. 56 и 57).
(
16
)	Вземането на такова решение за отказ за връщане е предпоставка за прилагането на специфичната процедура за изпълнение в глава III, раздел 4 от Регламент № 2201/2003; вж. решение от 11 юли 2008 г., Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, т. 74).
(
17
)	Вж. съображения 17, 18 и 23 от Регламент № 2201/2003. За пояснения в това отношение вж. също така решения от 11 юли 2008 г., Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, т. 61 и сл.) и от 26 април 2012 г., Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, т. 116 и сл.). Вж. също становището ми по дело Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, т. 58, 72 и сл.).
(
18
)	Вж. член 1, буква a) и членове 3 и 12 от Хагската конвенция, както и член 2, точка 11, буква а) и член 11, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 (т. 7, 8, 9, 12 и 13 по-горе).
(
19
)	Към момента на преместването в Ирландия разпореждания за временно настаняване в полза на HCC са приети по отношение на двете по-големи деца (вж. т. 30 по-горе); в замяна на това, както представителят на HCC потвърждава в съдебното заседание, няма как да се установи дали разпореждането за временно настаняване по отношение на бебето е получено преди или след заминаването (вж. т. 35 и 37 по-горе).
(
20
)	Както и за някои решения, отнасящи се до правото на лични отношения с детето, които не се разглеждат в настоящия контекст.
(
21
)	В делата, по които са постановени решения от 22 декември 2010 г., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, т. 62 и сл.) и от 9 октомври 2014 г., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, т. 62 и сл.), страните впрочем прибягват успоредно до двете процедури и Съдът не осъжда този подход.
(
22
)	Вж. точка 66 по-горе.
(
23
)	Вж. точка 118 и сл. по-долу.
(
24
)	Вж. точка 121 и сл. по-долу.
(
25
)	Отнася се по-специално за текстовете на английски език („[a] judgment on the exercise of parental responsibility in respect of a child given in a Member State“); на френски език („[l]es décisions rendues dans un État membre sur l’exercice de la responsabilité parentale à l’égard d’un enfant“); на испански език („[l]as resoluciones dictadas en un Estado miembro sobre el ejercicio de la responsabilidad parental con respecto a un menor“); на италиански език („[l]e decisioni relative all’esercizio della responsabilità genitoriale su un minore“); на португалски език („[a]s decisões proferidas num Estado-Membro sobre o exercício da responsabilidade parental relativa a uma criança“), или още на нидерландски език („[b]eslissingen betreffende de uitoefening van de ouderlijke verantwoordelijkheid voor een kind“). В замяна на това в текста на Регламент № 2201/2003 на други езици в член 28 не се прави такава разлика, вж. по-специално текстовете на немски език („[d]ie in einem Mitgliedstaat ergangenen Entscheidungen über die elterliche Verantwortung für ein Kind“); на датски език („[e]n i en medlemsstat truffet retsafgørelse om forældreansvar over for et barn“); на чешки език („[v]ýkon rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k dítěti vydaných v členském státě“) или на естонски език („[l]apse suhtes vanemlikku vastutust käsitlevat kohtuotsust, mis on tehtud liikmesriigis ja on selles liikmesriigis täitmisele pööratav ning kätte antud“).
(
26
)	Курсивът е мой.
(
27
)	Вж. по този въпрос становището на генералния адвокат Sharpston по дело Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:377, т. 52 и сл.).
(
28
)	Членове 18, 29 и 34 от Хагската конвенция уточняват, че същата допуска това.
(
29
)	Курсивът е мой.
(
30
)	Вж. решения от 27 ноември 2007 г., C (C‑435/06, EU:C:2007:714, т. 46 и сл.) и от 21 октомври 2015 г., Гогова (C‑215/15, EU:C:2015:710, т. 26). Вж. също моето заключение по дело С (C‑435/06, EU:C:2007:543, т. 33 и сл.) и становището ми по дело Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, т. 10 и сл.).
(
31
)	Вж. решения от 27 ноември 2007 г., C (C‑435/06, EU:C:2007:714, т. 24 и сл.) и от 2 април 2009 г., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, т. 21 и сл.).
(
32
)	Вж. решение от 26 април 2012 г., Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, т. 56 и сл.).
(
33
)	Както обяснява Съдът, за да се определи дали дадено искане попада в приложното поле на Регламент № 2201/2003, следва да се разгледа неговият предмет: решение от 21 октомври 2015 г., Гогова (C‑215/15, EU:C:2015:710, т. 28); вж. също така отнасящото се до Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1), изменен с Делегиран регламент (ЕС) № 2015/281 на Комисията от 26 ноември 2014 г. (ОВ L 54, 2015 г., стр. 1) (известен като „Регламент Брюксел Iа“), ex multis, решение от 9 март 2017 г., Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, т. 34).
(
34
)	Вж. по този въпрос становището на генералния адвокат Mengozzi по дело Гогова (C‑215/15, EU:C:2015:725, т. 39 и сл.).
(
35
)	В разглеждания случай няма данни, че националното право препраща към съдържанието на Регламент № 2201/2003, за да определи нормите, приложими към положение, уредено само от националното право на съответната държава членка; вж. в този смисъл определение от 12 май 2016 г., Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343, т. 24 и сл. и цитираната съдебна практика).
(
36
)	В определението за екзекватура на ирландския High Court от 21 септември 2017 г. изрично се посочва, че срокът за обжалване е два месеца от връчването на посоченото определение.
(
37
)	Вж. точка 44 по-горе.
(
38
)	Вж. точка 46 по-горе.
(
39
)	В съдебното заседание е отстранено объркване не относно датата, от която започва да тече срокът, а относно датата на подаване на жалбата, допуснато в писмените и устните становища на HCC: HCC погрешно е посочил, че notice of motion е подадено още на 19 ноември 2017 г., което щеше да е в рамките на двумесечния срок за обжалване, ако същият започва да тече от 22 септември 2017 г.; родителите обаче потвърждават в съдебното заседание, че тази информация е невярна и че жалбата им действително е подадена едва на 24 ноември 2017 г.
(
40
)	Вж. в този смисъл решение от 15 октомври 1978 г., Heylens и др. (222/86, EU:C:1987:442, т. 15).
(
41
)	Вж. по-специално решения от 5 март 1980 г., Könecke Fleischwarenfabrik/Комисия (76/79, EU:C:1980:68, т. 7), от 6 юли 1988 г., Dillinger Hüttenwerke/Комисия (236/86, EU:C:1988:367, т. 13 и 14), от 6 декември 1990 г., Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie/Комисия (C‑180/88, EU:C:1990:441, т. 22), от 19 февруари 1998 г., Комисия/Съвет (C‑309/95, EU:C:1998:66, т. 18 и сл.), или от 23 октомври 2007 г., Парламент/Комисия (C‑403/05, EU:C:2007:624, т. 29 и сл.).
(
42
)	Вж. в това отношение ЕСПЧ, решение по дело Иванова и Ивашова с/у Русия от 26 януари 2017 г.(CE:ECHR:2017:0126JUD000079714, т. 57 и цитираната съдебна практика).
(
43
)	Текстът на регламента на френски език („[c]e délai ne comporte pas de prorogation à raison de la distance“) не е съвсем ясен, но от текстовете на други езици е видно, че смисълът му действително е, че крайният срок не може да се удължава по причини, свързани с отдалечеността (вж. текста на английски език: „No extension of time may be granted on account of distance“; текста на немски език: „Eine Verlängerung dieser Frist wegen weiter Entfernung ist ausgeschlossen“; текста на испански език: „Dicho plazo no admitirá prórroga en razón de la distancia“; текста на италиански език: „Detto termine non è prorogabile per ragioni inerenti alla distanza“; текста на португалски език: „Este prazo não é susceptível de prorrogação em razão da distância“; текста на нидерландски език: „De termijn kan niet op grond van de afstand worden verlengd“).
(
44
)	Това становище се подкрепя и от редица водещи автори в областта на международното частно право, вж. напр. Schlosser, P. F. EU-Zivilprozessrecht, 2. еd., Beck, Munich, 2003, p. 276. No 9; Oberhammer, P. Art. 43, Kommentar zur Zivilprozessordnung, Vol. 10, 22. ed., Mohr Siebeck, Tübingen, 2011, p. 686, No 11 (двата материала касаят член 43 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2002 г., стр. 1) (известен като „Регламент Брюксел I“), който съответства на член 33 от Регламент № 2201/2003); Mankowski, P. Art 33, Brussels IIbis Regulation, Sellier, Munich, 2012, p. 312, No 38; Paraschas, K, VO (EG) 2201/2003 Art. 33, Internationaler Rechtsverkehr in Zivil- und Handelssachen, 54. ed., Beck, Munich, 2018, No 8. Освен това в решение от 11 август 1995 г., SISRO (C‑432/93, EU:C:1995:262, т. 15) Съдът, изглежда, имплицитно приема възможността да се обяви за допустима съгласно националните процесуални норми жалба, подадена след изтичането на срока от два месеца по член 36, втора алинея от Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела от 27 септември 1968 г. (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“), който съответства на член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003.
(
45
)	Вж. напр. член 1, параграф 3 от Регламент № 2201/2003: „Настоящият регламент не се прилага за: […]“; член 11, параграфи 4 и 5: „Съдът не може“; членове 22 и 23: „Решение […] не се признава“; член 24: „Компетентността на съда в държава членка, постановил решението, не може да се преразглежда“; член 25: „Не може да бъде отказано признаване на решение по дело за развод, законна раздяла на съпрузи или унищожаване на брак, на основание че законодателството в държавата членка, където се иска признаване, не допуска […]“; член 26 и член 31, параграф 3: „При никакви обстоятелства не може решение да се преразглежда по същество“.; член 31, параграф 1: „[Нито л]ицето […], [нито детето] […] [имат] право да представя[т становища] по молбата“.; и още член 34: „Решението на съда по жалба може да бъде оспорено само по процедурата […]“.
(
46
)	От съображения за изчерпателност следва да се отбележи, че цитираните от запитващата юрисдикция и изтъкнати от HCC решения от 4 февруари 1988 г., Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61) и от 16 февруари 2006 г., Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2006:113) не опровергават това тълкуване. Така в тези решения Съдът несъмнено отбелязва стриктността на срока по член 36 от Брюкселската конвенция, който съответства на член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003. В решение Hoffmann обаче Съдът само посочва, че въпросната разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че страната, която не е обжалвала предвидената в нея екзекватура, не може да изтъква на етапа на изпълнението основателна причина, на която е можела да се позове в рамките на обжалването на екзекватурата (решение от 4 февруари 1988 г., Hoffmann, 145/86, EU:C:1988:61, т. 34). По същия начин в решение Verdoliva Съдът се ограничава да постанови, че само узнаването на дадено решение от страна на лицето, срещу което се иска изпълнението, не може да замени изискването за връчване, предвидено в посочената разпоредба, за целите на определянето на датата, от която започва да тече предвиденият в нея срок за обжалване (решение от 16 февруари 2006 г., Verdoliva, C‑3/05, EU:C:2006:113, т. 38).
(
47
)	В германското право не се допуска удължаване, а подновяване на срока.
(
48
)	Вж. заключението ми по дело Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:253, т. 46 и 47).
(
49
)	Вж. по-специално решения от 16 декември 1976 г., Rewe-Zentralfinanz и Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, т. 5), от 7 януари 2004 г., Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, т. 67) и от 21 декември 2016 г., TDC (C‑327/15, EU:C:2016:974, т. 90).
(
50
)	Вж. в това отношение разпоредбата на ирландското право, цитирана в точка 23 по-горе.
(
51
)	Вж. съдебната практика, цитирана в бележка под линия 49 по-горе.
(
52
)	Вж., отноно член 36 от Брюкселската конвенция, който съответства на член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003, решение от 16 февруари 2006 г., Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2006:113, т. 26 и сл.), както и моето заключение по дело Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2005:722, т. 38 и сл. и цитираната съдебна практика); вж. в същия смисъл, относно Регламент № 2201/2003, решение от 11 юли 2008 г., Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, т. 101).
(
53
)	Вж. по-специално съображение 33 от Регламент № 2201/2003.
(
54
)	Вж. точка 64 по-горе.
(
55
)	Вж. в този смисъл и по аналогия решение от 10 април 2003 г., Комисия/Германия (C‑20/01 и C‑28/01, EU:C:2003:220, т. 36).
(
56
)	Вж. член 39 от Регламент № 1215/2012 известен като „Регламент „Брюксел Ia“.
(
57
)	Вж. точки 66 и 71 по-горе.
(
58
)	Вж. решение от 26 април 2012 г., Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, т. 118) и моето становище по дело Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, т. 71 и сл.).
(
59
)	Вж. в този смисъл решение от 11 юли 2008 г., Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, т. 101). Вж. също в този контекст моето заключение по дело Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2005:722, т. 41 и 42), отнасящо се до член 36 от Брюкселската конвенция, който съответства на член 33, параграф 5 от Регламент № 2201/2003: „член 36 представлява […] процесуалноправното допълнение на материалноправните основания за непризнаване, предвидени в членове 27 и 28 от Брюкселската конвенция“. Освен това от практиката на Европейския съд по правата на човека също е видно, че длъжник в производство по изпълнение на съдебно решение, постановено в друга държава — членка на Съюза, и ползващо се от механизма за взаимно признаване, трябва да може да се позове на очевиден недостатък, засягащ защитата на гарантирано от Европейската конвенция за правата на човека право. Всъщност само при липсата на такъв недостатък може да се приложи презумпцията за равностойна защита на гарантираните от Конвенцията права в правото на Съюза и съдилищата на държавите членки могат да наложат пълното действие на подобен механизъм за взаимно признаване; вж. ЕСПЧ, решение по дело Avotiņš с/у Латвия от 23 май 2016 г. (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, т. 116)
(
60
)	Вж. решение от 26 април 2012 г., Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, т. 121 и сл.).
(
61
)	Вж. решение от 11 юли 2008 г., Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, т. 81).
(
62
)	Вж. ex multis решения от 1 юли 2010 г., Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, т. 35 и 36), от 5 октомври 2010 г., McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, т. 28) и от 22 декември 2010 г., Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, т. 39 и 40).
(
63
)	Вж. точка 46 от настоящото заключение.
(
64
)	Вж. по-специално точка 33 и сл. от настоящото заключение.
(
65
)	Вж. точки 38 и 39 от настоящото заключение.
(
66
)	Вж. точка 125 от настоящото заключение.
(
67
)	Вж. точка 16 от настоящото заключение.
(
68
)	Вж. точка 45 от настоящото заключение. Решението гласи следното: „Оплакванията на жалбоподателите не се подкрепят от представените пред настоящи съд документи. [Жалбоподателите] имаха възможност да присъстват на заседанието на 8 септември, но вместо това се укриха. Изтъкнатите понастоящем технически доводи относно правото на справедлив съдебен процес, правото на пътуване и на упражняване на настойничество са неубедителни, още повече че по отношение на децата сега отново е компетентен настоящият съд“. [свободен превод]
(
69
)	В това отношение Съдът приема, че в рамките на производства по обжалване на актове на институциите на Съюза закъснение при подаването на жалбата може да попадне в обхвата на понятието за извинима грешка, ако съответната институция е възприела поведение, което може само по себе си или в решаваща степен да причини допустимо объркване в съзнанието на добросъвестен правен субект (решение от 15 май 2003 г., Pitsiorlas/Съвет и ЕЦБ, C‑193/01 P, EU:C:2003:281, т. 24). Вж. в този контекст също ЕСПЧ, решение по дело Tsironis с/у Гърция от 6 декември 2001 г. (CE:ECHR:2001:1206JUD004458498, т. 27 и сл.).
(
70
)	Вж. бележка под линия 46 от настоящото заключение.
(
71
)	Вж. по-специално точка 122 и сл., както и точка 128 и сл. от настоящото заключение.
(
72
)	Вж. точка 122 и сл. от настоящото заключение.
(
73
)	Вж. точки 51 и 52 от настоящото заключение.
(
74
)	Съвет на Европа, Série des traités européens, No 74.
(
75
)	Решение от 27 април 2004 г., Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228).
(
76
)	Решение от 10 февруари 2009 г., Allianz и Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69).
(
77
)	Вж. точка 47 от настоящото заключение.
(
78
)	Във финансовата област с подобно freezing injunction се разпорежда замразяване на активи като обезпечителна мярка за предотвратяване на отчуждителни сделки с имуществени активи на длъжника, имащи за цел да се избегне последващото принудително изпълнение от страна на кредитора (вж. моето заключение по дело Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:120, т. 2). Съдът не вижда пречки пред подобно разпореждане дори когато лице, чиито права могат да бъдат засегнати, не е било изслушано, при условие че това лице има възможност да предяви правата си пред съда, който е издал разпореждането (вж. решение от 25 май 2016 г., Meroni, C‑559/14, EU:C:2016:349, т. 54).
(
79
)	Решения от 27 април 2004 г., Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228, т. 25), от 10 февруари 2009 г., Allianz и Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, т. 29) и от 13 май 2015 г., Газпром (C‑536/13, EU:C:2015:316, т. 33).
(
80
)	Решения от 27 април 2004 г., Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228, т. 24), от 10 февруари 2009 г., Allianz и Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, т. 30) и от 13 май 2015 г., Газпром (C‑536/13, EU:C:2015:316, т. 34).
(
81
)	Решения от 27 април 2004 г., Turner (C‑159/02, EU:C:2004:228, т. 9 и сл.) и от 10 февруари 2009 г., Allianz и Generali Assicurazioni Generali (C‑185/07, EU:C:2009:69, т. 11 и сл.)
(
82
)	Вж. в този смисъл решение от 13 май 2015 г., Газпром (C‑536/13, EU:C:2015:316, т. 36).
(
83
)	Вж. в този смисъл решение от 23 декември 2009 г., Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, т. 38).
(
84
)	Вж. решение от 26 април 2018 г., Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, т. 61).