62022CJ0008_RES
Дело C‑8/22
XXX
срещу
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Главен комисар за бежанците и апатридите)
(Преюдициално запитване, отправено от Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия)
Решение на Съда (първи състав) от 6 юли 2023 година
„Преюдициално запитване — Директива 2011/95/ЕС — Стандарти относно условията за предоставяне на статут на бежанец или субсидиарна закрила — Член 14, параграф 4, буква б) — Отнемане на статута на бежанец — Гражданин на трета държава, осъден с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление — Заплаха за обществото — Проверка за пропорционалност“
Контрол по границите, убежище и имиграция — Политика относно убежището — Статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Директива 2011/95 — Отнемане, прекратяване или отказ за подновяване на статут на бежанец — Заплаха за обществото в държавата членка на убежище — Заплаха, установена само поради осъждането на съответното лице с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление — Недопустимост
(съображение 12, член 1, член 12, параграф 2, буква б), член 13, член 14, параграф 4, букви а) и б), член 17, параграф 1, букви б) и г) и член 21, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 30—33, 37—45 и т. 1 от диспозитива)
Контрол по границите, убежище и имиграция — Политика относно убежището — Статут на бежанец или статут на субсидиарна закрила — Директива 2011/95 — Условия за прилагане — Заплаха за обществото в държавата членка на убежище — Заплаха, която трябва да е действителна, настояща и достатъчно сериозна — Задължение на компетентния орган да оцени всички обстоятелства в съответния случай — Отнемане на статута на бежанец, което трябва да e мярка, пропорционална на заплахата — Критерии за преценка
(член 78, параграф 1 ДФЕС; член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 2, буква г), член 12, параграф 2, буква б), член 14, параграф 4, буква б) и параграф 6, член 21, параграф 2, член 23, параграф 4, член 24, параграф 1 и член 25 от Директива 2011/95 на Европейския парламент и на Съвета; член 45, параграф 3 от Директива 2013/32 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 48—50, 52—71 и т. 2 от диспозитива)
Резюме
По дело Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление) (C‑663/21), през декември 2015 г. на AA е предоставен статут на бежанец в Австрия. Между март 2018 г. и октомври 2020 г. АА е осъждан многократно на лишаване от свобода и са му налагани глоби за различни престъпления, по-специално за закана с престъпление, за разрушаване или повреждане на чуждо имущество, за незаконни дейности с наркотични вещества, за трафик на наркотични вещества, за причиняване на телесна повреда и за агресивно поведение спрямо служител на публичен контролен орган.
С решение, прието през септември 2019 г. компетентният австрийски орган отнема на AA статута му на бежанец, постановява връщането му, заедно със забрана за пребиваване, и определя срок за доброволно напускане, като същевременно посочва, че извеждането му не е допустимо.
Вследствие на подадена от AA жалба, с решение, прието през май 2021 г., Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) отменя посоченото по-горе решение от септември 2019 г. Тази юрисдикция констатира, че AA е осъден с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление и че той представлява заплаха за обществото. Тя обаче преценява, че интересите на държавата членка на убежище и тези на заинтересованото лице да се ползва от международна закрила, следва да се претеглят, като се държи сметка за евентуалните мерки спрямо него в случай на отнемане на тази закрила. Тъй като при връщане в държавата му на произход AA би бил изложен на опасност от изтезания или смърт, посочената юрисдикция приема, че неговите интереси надделяват над тези на Австрия. Компетентният австрийски орган подава ревизионна жалба срещу това решение пред Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия).
По дело Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление) (C‑8/22), през февруари 2007 г. на XXX е предоставен статут на бежанец в Белгия. Със съдебно решение, постановено през декември 2010 г., той е осъден на лишаване от свобода за срок от 25 години, по-специално за грабеж на няколко движими вещи и за умишлено убийство с цел улесняване на грабежа и избягване на наказанието.
С решение, прието през май 2016 г., компетентният белгийски орган му отнема статута на бежанец. ХХХ подава жалба срещу това решение пред Conseil du contentieux des étrangers (Съвет по споровете във връзка с режима на чужденците, Белгия), който отхвърля жалбата с решение, постановено през август 2019 г. Тази юрисдикция преценява, че опасността, която XXX представлява за обществото, произтича от осъждането му за особено тежко престъпление, така че не било необходимо посоченият орган да доказва, че XXX представлява действителна, настояща и достатъчно сериозна опасност за обществото. Напротив, последният трябвало да докаже, че въпреки това осъждане вече не представлява такава опасност. XXX подава касационна жалба срещу това съдебно решение пред Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия).
По дело Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Особено тежко престъпление) (C‑402/22), през юли 2018 г. M.A. подава молба за международна закрила в Нидерландия. През юни 2020 г. компетентният нидерландски орган отхвърля тази молба с мотива, че през 2018 г. кандидатът за международна закрила е осъден на лишаване от свобода за 24 месеца за това, че в една и съща вечер три пъти е извършил блудствени действия, както и опит за блудство и кражба на мобилен телефон.
Вследствие на подадена от M.A. жалба решението от юни 2020 г. е отменено от първоинстанционен съд поради непълнота на мотивите. Компетентният нидерландски орган обжалва това решение пред Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия). Този орган поддържа, от една страна, че деянията, в чието извършване е обвинен M.A., трябва да се считат за едно единно престъпление, което е особено тежко, и от друга, че осъждането за особено тежко престъпление поначало доказва, че M.A. представлява заплаха за обществото.
По тези три дела запитващите юрисдикции по същество поставят на Съда въпроси относно условията, от които зависи отнемането на статута на бежанец на основание член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 (
1
), както и относно претеглянето в този контекст на интересите на държавата членка на убежище и тези на заинтересованото лице да се ползва от международна закрила.
С тези три решения, постановени на една и съща дата, Съдът отговаря на тези въпроси, като уточнява, от една страна, понятията „особено тежко престъпление“ и „заплаха за обществото“, и от друга страна, обхвата на контрола за пропорционалност, който трябва да се извърши в този контекст. Той пояснява и връзката между отнемането на статута на бежанец и приемането на решението за връщане.
Съображения на Съда
Съдът констатира най-напред, че за прилагането на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 е необходимо изпълнението на две отделни условия, а именно, от една страна, съответният гражданин на трета държава да е осъден с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление, и от друга страна, да е установено, че този гражданин на трета държава представлява заплаха за обществото в държавата членка, в която се намира. Ето защо няма как да се приеме, че когато първото от тези две условия е изпълнено, това е достатъчно, за да се установи, че и второто е изпълнено. Това тълкуване на посочената разпоредба произтича от нейния текст и от сравнението между него и текста на член 12, параграф 2, буква б) (
2
) и на член 17, параграф 1 от Директива 2011/95 (
3
).
Що се отнася до първото от тези условия, при липсата на изрично препращане към правото на държавите членки за определяне на смисъла и обхвата на това условие, понятието „особено тежко престъпление“ трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза. От една страна, в съответствие с обичайното си значение терминът „престъпление“ обозначава в това отношение действие или бездействие, което представлява тежко нарушение на правния ред в съответното общество и за което като такова съответно се носи наказателна отговорност в това общество. От друга страна, изразът „особено тежко“, доколкото добавя две квалификации към понятието „престъпление“, указва престъпление, което е изключително тежко.
Относно контекста, в който е използван изразът „особено тежко престъпление“, от една страна, следва да се вземе предвид практиката на Съда по член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95, в който се говори за „тежко престъпление, което няма политически характер“, и по член 17, параграф 1, буква б) от тази директива, в който се говори за „тежко престъпление“, като се има предвид, че тези членове също лишават от международна закрила гражданина на трета държава, извършил престъпление с определена степен на тежест. От друга страна, сравнението между членове 12, 14, 17 и 21 от Директива 2011/95 показва, че законодателят на Съюза е наложил различни изисквания, що се отнася до степента на тежест на престъпленията, които може да се изтъкват, за да се обоснове прилагането на основание за изключване или отнемане на международната закрила или връщането на бежанец. Така в член 17, параграф 3 от Директива 2011/95 се говори за извършването на „едно или няколко престъпления“, а в член 12, параграф 2, буква б) и член 17, параграф 1, буква б) от тази директива се говори за извършването на „тежко престъпление“. Следователно използването в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 на израза „особено тежко престъпление“ показва, че законодателят на Съюза е решил да обвърже прилагането на тази разпоредба с изпълнението на особено строго условие, а именно осъждане с влязла в сила присъда за престъпление, характеризиращо се с изключителна тежест, по-висока от тази на престъпленията, които могат да обосноват прилагането на посочените по-горе разпоредби от тази директива.
Що се отнася до преценката на степента на тежест на престъпление по член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95, тя несъмнено трябва да се извърши въз основа на общи критерии и стандарти. Все пак, доколкото наказателното право на държавите членки не е предмет на общи хармонизиращи мерки, тя трябва да се извърши, като се държи сметка за това кои престъпления, характеризиращи се с изключителна тежест предвид специфичните си особености, са определени в наказателната система на съответната държава членка като нарушаващи в най-голяма степен правния ред в обществото.
При всички положения, като се има предвид, че тази разпоредба говори за осъждане с влязла в сила присъда за „особено тежко престъпление“ в единствено число, степента на тежест не може да бъде достигната чрез кумулиране на отделни престъпления, нито едно от които само по себе си не представлява особено тежко престъпление.
Накрая, за да се прецени степента на тежест на такова престъпление, трябва да се оценят всички обстоятелства по конкретното дело. В това отношение са от съществено значение по-специално мотивите на осъдителната присъда, видът и размерът на предвиденото и на наложеното наказание, естеството на извършеното престъпление, всички обстоятелства около извършването на престъплението, наличието или липсата на умисъл и видът и размерът на причинените с престъплението вреди.
Относно второто условие, а именно да е установено, че гражданин на трета държава представлява заплаха за обществото в държавата членка на убежище, Съдът констатира, на първо място, че мярка по член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 може да бъде приета само когато съответният гражданин на трета държава представлява действителна, настояща и достатъчно сериозна заплаха за основен интерес на обществото в тази държава членка. В това отношение Съдът уточнява по-специално, че от самия текст на тази разпоредба личи, че тя се прилага само когато този гражданин „представлява“ заплаха за обществото, което показва, че тази заплаха трябва да е действителна и настояща. Ето защо, колкото по-дълго време след осъждането с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление се взема решението на основание на тази разпоредба, толкова по-важно е компетентният орган да отчете настъпилите след извършването на престъплението събития, когато преценява дали към момента, в който трябва да се произнесе по евентуалното отнемане на статута на бежанец, е налице действителна и достатъчно сериозна заплаха. В това отношение Съдът се основава и на факта, че от сравнението на различни разпоредби от Директива 2011/95 с член 14, параграф 4, буква б) от нея следва, че прилагането на последната разпоредба е обвързано със строги условия.
На второ място, що се отнася до ролята, от една страна, на компетентния орган, и от друга страна, на съответния гражданин на трета държава при преценката налице ли е такава заплаха, задача на компетентния орган е при прилагането на член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 да оцени за всеки отделен случай всички обстоятелства в съответния случай. В същия контекст този орган трябва да разполага с цялата релевантна информация и самостоятелно да прецени тези обстоятелства, за да определи съдържанието на решението си, както и да го мотивира в пълна степен.
На последно място, възможността за държава членка да приеме предвидената в член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 мярка, трябва да се упражнява при спазване в частност на принципа на пропорционалност, който изисква да се претеглят, от една страна, заплахата, която представлява съответният гражданин на трета държава за обществото в държавата членка, в която се намира, и от друга страна, правата, които трябва да се гарантират на лицата, отговарящи на материалноправните условия по член 2, буква г) от същата. В рамките на тази преценка компетентният орган трябва да държи сметка и за основните права, гарантирани с правото на Съюза, и по-специално да провери възможността да се приемат други мерки, които в по-малка степен засягат правата, гарантирани на бежанците, и основните права, но биха били също толкова ефикасни за осигуряване на защитата на обществото в държавата членка на убежище.
Въпреки това, когато приема такава мярка, посоченият орган не е длъжен освен това да проверява дали общественият интерес от връщането на гражданина на трета държава в държавата му на произход надделява над интереса на същия гражданин от запазването на международната закрила с оглед на обхвата и естеството на евентуалните мерки, които биха били взети спрямо него в случай на връщане в държавата му на произход. Всъщност последиците за съответния гражданин на трета държава или за обществото в държавата членка, в която се намира той, от евентуалното му връщане в държавата на произход се вземат предвид не при приемането на решението за отнемане на статута на бежанец, а евентуално когато компетентният орган предвижда да издаде решение за връщане на въпросния гражданин.
В това отношение Съдът посочва, че член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 съответства отчасти на основанията за изключване, съдържащи се в член 33 от Женевската конвенция (
4
). При това положение, доколкото първата от тези разпоредби предвижда в посочените в нея хипотези възможността за държавите членки да отнемат статута на бежанец, докато позволява връщането на бежанец, попадащ в някоя от тези хипотези, в страна, в която животът или свободата му могат да бъдат застрашени, правото на Съюза предвижда международна закрила за съответните бежанци, която е по-широка от гарантираната в Женевската конвенция. Следователно в съответствие с правото на Съюза компетентният орган може да е оправомощен да отнеме на основание член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95 предоставения на гражданин на трета държава статут на бежанец, без непременно да е допустимо да постанови извеждането на този гражданин към държавата му на произход. Освен това от процесуална гледна точка такова извеждане би предполагало да се приеме решение за връщане при спазване на материалните и процедурните гаранции в Директива 2008/115 (
5
), която предвижда по-специално в член 5, че при прилагането на тази директива държавите членки са длъжни да спазват принципа на забрана за връщане. При това положение не би могло да се счита, че отнемането на статута на бежанец на основание член 14, параграф 4 от Директива 2011/95 предполага изразяване на становище по въпроса — който е различен — дали лицето може да бъде изведено към държавата си на произход. В този контекст Съдът уточнява също, че член 5 от Директива 2008/115 не допуска спрямо гражданин на трета държава да се приема решение за връщане, когато е установено, че по силата на принципа на забрана за връщане извеждането му към предвидената държава на местоназначение е изключено за неопределен срок.
(
1
)	Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9). Член 14, параграф 4, буква б) от тази директива предвижда, че „[д]ържавите членки могат да отнемат статут на бежанец, предоставен от правителствен, административен, съдебен или квазисъдебен орган, да го прекратят или да откажат да го подновят, когато […] като осъдено с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление лицето представлява заплаха за обществото в държавата членка, в която се намира“.
(
2
)	Член 12, параграф 2, буква б) от Директива 2011/95 предвижда изрично, че гражданите на трета държава се изключват от кръга на бежанците, когато, преди да бъдат приети като бежанци, са извършили тежко престъпление от неполитически характер извън територията на държавата на убежище, без изобщо да изисква тези граждани да представляват заплаха за обществото в държавата членка, в която се намират.
(
3
)	Що се отнася до предоставянето на субсидиарната закрила, която дава по-ограничена защита от статута на бежанец, в член 17, параграф 1, буква б) от Директива 2011/95 се посочва извършването на тежко престъпление, а в буква г) от същата разпоредба — наличието на заплаха за обществото, като тези признаци са изрично представени като алтернативни условия, всяко от които, поотделно, предполага изключване на субсидиарната закрила.
(
4
)	Член 33 от Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), влязла в сила на 22 април 1954 г., допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. (наричана по-нататък „Женевската конвенция“), предвижда: „1. Никоя договаряща държава няма по какъвто и да е начин да експулсира или връща („refouler“) бежанец до границата на територията, където са били застрашени животът или свободата му по причина на неговата раса, религия, националност, принадлежност към дадена социална група или политически възгледи. 2. От облагите от тази разпоредба обаче не може да се възползва бежанец, за който има основания да се смята, че представлява опасност за сигурността на страната, в която се намира, или който, веднъж осъждан с окончателна присъда за особено тежко престъпление, представлява опасност за обществото на тази страна“.
(
5
)	Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98).