62024CJ0326
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
3 юли 2025 година (
*1
)
„Обжалване — Ограничителни мерки с оглед на положението в Беларус по отношение на демокрацията, правовата държава и правата на човека — Списъци на лица, образувания и органи, чиито финансови средства и икономически ресурси се замразяват — Включване и оставяне в тези списъци на наименованията на беларуски предприятия, които са почти изцяло собственост на държавата — Критерий за включване, свързан с „подкрепа за режима на Лукашенко“ — Задължение за някои беларуски предприятия, притежавани или контролирани от държавата, да изплащат на последната част от печалбите си по силата на задължителна държавна мярка“
По дело C‑326/24 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 2 май 2024 г.,
„Гродно Азот“ AAT, установено в Гродно (Беларус),
„Завод Химволокно“, установен в Гродно,
представлявани първоначално от L. Engelen, advocaat, и N. Montag, avocată, а впоследствие от M. Krestiyanova, avocate, и N. Montag, avocată,
жалбоподатели,
като другата страна в производството е
Съвет на Европейския съюз, представляван от A. Antoniadis и A. Boggio-Tomasaz,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer и B. Smulders (докладчик), съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си „Гродно Азот“ AAT и „Завод Химволокно“ искат да бъде отменено решение на Общия съд на Европейския съюз от 21 февруари 2024 г., „Гродно Азот“ и „Завод Химволокно“/Съвет (T‑117/22, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2024:112), с което Общият съд отхвърля жалбата им за отмяна: първо, на Решение за изпълнение (ОВППС) 2021/2125 на Съвета от 2 декември 2021 година за прилагане на Решение 2012/642/ОВППС относно ограничителните мерки с оглед на положението в Беларус (ОВ L 430 I, 2021 г., стр. 16), и на Регламент за изпълнение (ЕС) 2021/2124 на Съвета от 2 декември 2021 година за прилагане на член 8а, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 765/2006 относно ограничителни мерки по отношение на Беларус (ОВ L 430 I, 2021 г., стр. 1) (наричани по-нататък заедно „първоначалните спорни актове“) и второ, на Решение (ОВППС) 2023/421 на Съвета от 24 февруари 2023 година за изменение на Решение 2012/642/ОВППС относно ограничителни мерки с оглед на положението в Беларус и участието на Беларус в руската агресия срещу Украйна (ОВ L 61, 2023 г., стр. 41), и на Регламент за изпълнение (ЕС) 2023/419 на Съвета от 24 февруари 2023 година за прилагане на член 8а от Регламент (ЕО) № 765/2006 на Съвета относно ограничителни мерки с оглед на положението в Беларус и участието на Беларус в руската агресия срещу Украйна (ОВ L 61, 2023 г., стр. 20) (наричани по-нататък заедно „спорните актове за оставяне в списъците“), в частта, в която тези актове (наричани по-нататък заедно „спорните актове“) се отнасят до тях.
Правната уредба и обстоятелствата по спора
2
За целите на настоящото обжалване фактическият и правен контекст по настоящото дело, изложен в точки 2—17 от обжалваното съдебно решение, може да бъде обобщен по следния начин.
3
Настоящото дело се вписва в контекста на ограничителните мерки, приети от Европейския съюз от 2004 г. поради сериозността на положението в Беларус по отношение на демокрацията, правовата държава и правата на човека.
4
На 18 май 2006 г. Съветът на Европейския съюз приема Регламент (ЕО) № 765/2006 относно ограничителни мерки срещу президента Лукашенко и някои длъжностни лица на Беларус (ОВ L 134, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 18, том 5, стр. 71), чието заглавие е заменено в съответствие с член 1, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 588/2011 на Съвета от 20 юни 2011 г. (ОВ L 161, 2011 г., стр. 1) с „Регламент (ЕО) № 765/2006 на Съвета от 18 май 2006 г. относно ограничителни мерки по отношение на Беларус“.
5
На 15 октомври 2012 г. Съветът приема Решение 2012/642/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Беларус (ОВ L 285, 2012 г., стр. 1).
6
Член 4, параграф 1 от това решение гласи:
„Всички финансови средства и икономически ресурси, които принадлежат или са собственост на, или са във владение на, или се контролират от:
a)
лица, образувания или органи, отговорни за сериозните нарушения на правата на човека или за репресиите срещу гражданското общество и демократичната опозиция, или чиито дейности по друг начин накърняват сериозно демокрацията или правовия ред в Беларус, или за свързани с тях физически или юридически лица, образувания или органи, както и за юридически лица, образувания или органи, притежавани и контролирани от тях;
б)
физически или юридически лица, образувания или органи, които се възползват от режима на Лукашенко или го подкрепят, както и юридически лица, образувания или органи, притежавани и контролирани от тях,
изброени в приложението се замразяват“.
7
Член 2, параграфи 4 и 5 от Регламент № 765/2006, изменен с Регламент (ЕС) № 1014/2012 на Съвета от 6 ноември 2012 г. (ОВ L 307, 2012 г., стр. 1), препраща към член 4, параграф 1, букви а) и б) от Решение 2012/642 и предвижда същите критерии за включване в списъците на лица, образувания и органи, спрямо които се прилага замразяване на финансови средства и икономически ресурси, като предвидените в последната разпоредба, по-специално критерия за „подкрепа“ на „режима на Лукашенко“ (наричан по-нататък „критерият за подкрепа на режима на Лукашенко“).
8
На 2 декември 2021 г. Съветът приема първоначалните спорни актове. В съображение 4 от тях се посочва, че „[с] оглед на сериозността на положението в Беларус в списъка на физическите и юридическите лица, образуванията и органите, подлежащи на ограничителни мерки, […] следва да бъдат добавени 17 лица и 11 образувания“.
9
С първоначалните спорни актове „Open Joint Stock Company „Grodno Azot“ [в]ключително клон „Khimvolokno Plant“ JSC „Grodno Azot“ е включено в таблица Б от списъка в приложението към Решение 2012/642 и в таблица Б от списъка в приложение I към Регламент № 765/2006 (наричани по-нататък заедно „спорните списъци“) със следните мотиви (наричани по-нататък „изложението на мотивите“):
„Гродно Азот“ е голямо държавно предприятие за производство на азотни съединения със седалище в Гродно. Лукашенко го определя като „много важно предприятие от стратегическо значение“. „Гродно Азот“ притежава и завод „Химволокно“, който е голям производител на полиамиди, полиестери и композитни материали. „Гродно Азот“ и неговият завод „Химволокно“ са източник на значителни приходи за режима на Лукашенко. Следователно „Гродно Азот“ подкрепя режима на Лукашенко.
Лукашенко е посетил предприятието и се е срещал с негови представители с цел обсъждане на модернизацията на завода и различни форми на държавно подпомагане. Лукашенко е обещал и отпускането на заем за изграждане на нов азотен завод в Гродно. Следователно „Гродно Азот“ се възползва от режима на Лукашенко.
Работниците от „Гродно Азот“, включително неговите служители в завод „Химволокно“, които са участвали в мирни протести срещу режима и са стачкували, са били уволнявани, сплашвани и заплашвани от ръководството на „Гродно Азот“ и от представители на режима. Следователно „Гродно Азот“ носи отговорност за репресии срещу гражданското общество“.
10
На 24 февруари 2023 г. Съветът приема спорните актове за оставяне в списъците, с които наименованията на жалбоподателите в спорните списъци остават с мотиви, по същество идентични на изложените в първоначалните спорни актове.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
11
С жалба от 2 март 2022 г., изменена впоследствие, жалбоподателите искат от Общия съд да отмени спорните актове в частта, в която се отнасят до тях, като се позовават, що се отнася до всеки от тези актове, на две основания, изведени по същество от грешка в преценката на фактите и от нарушение на член 4, параграф 1, букви а) и б) от Решение 2012/642.
12
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля подадената до него жалба на жалбоподателите.
13
В това отношение, що се отнася, на първо място, до искането за частична отмяна на първоначалните спорни актове, най-напред в точка 38 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава от различни фактически обстоятелства, изтъкнати от жалбоподателите и от Съвета в хода на производството пред Общия съд, и дори от публикувана на уебсайт информация, посочена в точки 33—37 от това решение, че Съветът не е допуснал грешка в преценката на фактите, като е приел, че „Гродно Азот“ е голямо държавно предприятие, описано от президента Лукашенко като „много важно предприятие от стратегическо значение“, че „Гродно Азот“ притежава и завод „Химволокно“ и че „Гродно Азот“ и неговият завод „Химволокно“ са източник на значителни приходи за режима на Лукашенко.
14
На второ място, в точки 44—63 от обжалваното съдебно решение Общият съд последователно разглежда доводите на жалбоподателите, с които те оспорват квалифицирането на посочените в точка 38 от това решение обстоятелства като подкрепа за режима на Лукашенко, за да заключи в точка 64 от това решение, че Съветът не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че позицията на жалбоподателите в беларуската икономика, обстоятелството, че са собственост на държавата, както и фактът, че са източник на значителни приходи за режима на Лукашенко, взети заедно, представляват достатъчно доказателства, за да се приеме, че подкрепят посочения режим по смисъла на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642.
15
По-специално, първо, в точки 47 и 48 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че противно на твърденията на жалбоподателите, от мотивите към първоначалните спорни актове става ясно, от една страна, че Съветът не се е позовал само на обстоятелството, че жалбоподателите са собственост на беларуската държава, за да приеме, че те подкрепят режима на Лукашенко, като за целта е взел предвид съвкупност от обстоятелства, сред които факта, че са източник на значителни приходи за този режим, а от друга страна, че Съветът не е приел, че всяко предприятие, собственост на държавата, автоматично е източник на приходи за този режим, а е приел, че фактът, че жалбоподателите са източник на приходи за посочения режим, се прибавя към обстоятелството, че са собственост на държавата.
16
В този смисъл в точки 49 и 50 от обжалваното съдебно решение Общият съд препраща по-специално към практиката си относно ясния и точен текст на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642, който се отнася до лицата и образуванията, които „подкрепят [режима на Лукашенко]“, както и към преследваната с тази разпоредба цел.
17
От друга страна, в точки 51 и 52 от обжалваното съдебно решение, като се позовава на текста на съображение 6 от Решение 2012/642, Общият съд отбелязва, че член 4, параграф 1, буква б) от това решение обхваща не само политическата подкрепа за този режим, но и финансовата или материалната подкрепа за последния.
18
Второ, в точки 54—56 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателите, че не упражняват контрол върху използването на средствата, изплатени на беларуската държава, и че тези средства не служат за финансиране на личните разходи на президента Лукашенко, като в точка 57 от това решение стига до извода, че след като Съветът, за да приложи критерия за подкрепа на режима, е приел, че жалбоподателите са източник на приходи за режима на Лукашенко, за тази цел той не е трябвало да доказва, че поради финансовия си принос жалбоподателите са отговорни за нарушения на правата на човека, демокрацията и правовата държава или за репресиите срещу гражданското общество и демократичната опозиция.
19
Трето, в точки 59—63 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателите, че дивидентите, които те са били длъжни да изплащат на беларуската държава по силата на Указ на президента на Република Беларус № 637 от 28 декември 2005 г. относно реда за включване в бюджета на част от печалбите на държавните предприятия, на държавните сдружения, които са търговски организации, както и на приходите от дивиденти (дялове от дружествения капитал) от притежавани от държавата или от общините стопански дружества, и за формирането на специален държавен бюджетен фонд за национално развитие (Национален регистър на правните актове на Република Беларус № 1/7075 от 29 декември 2005 г., наричан по-нататък „Указ № 637/2005“), когато реализират печалба, трябва да се приравнят на „данъци“ и поради това в съответствие с практиката му, установена по-специално с решение от 6 октомври 2015 г., Chyzh и др./Съвет (T‑276/12, EU:T:2015:748, т. 169), не могат да представляват подкрепа за режима на Лукашенко по смисъла на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642.
20
В това отношение, от една страна, в точка 61 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че от параграф 1.1 от Указ № 637/2005 следва, че задължението за изплащане на част от печалбите на държавата или на поддържавни образувания се отнася само до определена категория икономически оператори, а не до всички беларуски данъкоплатци.
21
От друга страна, в точка 62 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва, че от текста на параграф 1.2 от Указ № 637/2005 следва, че изплащането, за което става въпрос, формално се различава от данъците и се добавя към тях.
22
Въз основа на това в точка 63 от обжалваното съдебно решение Общият съд стига до извода, че обстоятелството, че жалбоподателите са били длъжни да изплатят част от печалбите си на държавата по силата на Указ № 637/2005, не противоречи на преценката, че те подкрепят финансово режима на Лукашенко, а потвърждава тази преценка, тъй като с този указ посоченият режим е увеличил контрола, който вече упражнява в качеството си на единствен акционер върху средствата на жалбоподателите, гарантирайки си, че редовно ще разполага с част от реализираните от тях печалби.
23
Що се отнася, на второ място, до искането за частична отмяна на спорните актове за оставяне в списъците, в точка 74 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че към преписката, съставена от Съвета при приемането на тези актове, са били добавени две статии, публикувани в интернет. Според първата статия, публикувана на 18 април 2022 г., след като е отчело загуба през 2020 г., „Гродно Азот“ е реализирало нетна печалба от близо 530 000 000 белоруски рубли (BYN) (около 175000000 евро) през 2021 г. и е обявило изплащането на повече от 100000000 BYN (около 33195000 евро) дивиденти. Според втората статия, публикувана на 20 октомври 2022 г., министърът на икономиката на Беларус е заявил, че приходите на „Гродно Азот“ са се увеличили с почти 20 % между януари и август 2022 г. Според Общия съд жалбоподателите не са оспорили основателността на тази информация. От това в точка 75 от обжалваното съдебно решение Общият съд заключава, че Съветът не е допуснал грешка в преценката, като е приел след преразглеждане на положението на жалбоподателите, че те са източник на значителни приходи за режима на Лукашенко.
Искания на страните
24
Жалбоподателите искат от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да постанови окончателно решение по спора, ако фазата на производството позволява това,
–
при условията на евентуалност, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане и
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски в производствата пред Съда и пред Общия съд.
25
Съветът иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата,
–
при условията на евентуалност, ако Съдът реши да отмени обжалваното съдебно решение и самият той да приеме окончателно решение — да отхвърли жалбата за отмяна на спорните актове и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски както в първоинстанционното производство, така и в настоящото производство по обжалване.
По жалбата до Съда
26
В подкрепа на жалбата си до Съда жалбоподателите повдигат четири основания. Първото основание е изведено от нарушение на принципите и правните норми относно тежестта на доказване. Второто основание се отнася до неправилно тълкуване на естеството и функцията на дивидентите в конкретния случай и във всеки данъчен режим. Третото основание е изведено от явна грешка в преценката, свързана с липсата на анализ за „значителния“ характер на твърдяната икономическа подкрепа. С четвъртото си основание жалбоподателите изтъкват нарушение на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642.
По първото основание
Доводи на страните
27
С първото си основание, отнасящо се до точки 32, 36—39, 42, 47, 48, 52, 55 и 57 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като, за да стигне до извода, че Съветът не е допуснал грешка в преценката, когато е констатирал, че жалбоподателите са източник на значителни приходи за режима на Лукашенко, тази юрисдикция се позовала изключително на информацията относно дивидентите, въпреки че тя не се съдържа и не се посочва освен това в първата преписка с доказателства на Съвета. По този начин Общият съд обосновал с обратна сила основанието за включване, изтъкнато от Съвета на основание на критерия за подкрепа на режима, което представлявало обръщане на тежестта на доказване и нарушение на други принципи и правила в областта на доказването. Когато реши да наложи ограничителна мярка, Съветът трябвало да разполага с всички релевантни за тази цел доказателства в първоначалната преписка с доказателства, което в случая очевидно не било така при посочената по-горе информация.
28
Първата преписка с доказателства на Съвета включвала само — като обстоятелства, с които трябва да се докаже, че жалбоподателите били „източник на значителни приходи за режима на Лукашенко“ — извлечение от уебсайта на жалбоподателите, в което се посочвал размерът им, както и информация за нетните им печалби през 2018 г. и за оборота им през 2020 г. Нито едно от тези обстоятелства обаче далеч не обяснявало по какъв начин жалбоподателите оказали значителна икономическа подкрепа на този режим.
29
По-специално в тази първа преписка изобщо не било направено позоваване, дори непряко, на дивидентите, изплатени от жалбоподателите на беларуската държава. В жалбата си до Общия съд жалбоподателите представили доказателства относно дивидентите. Макар Общият съд да е представил тези доказателства като допълнителни, от точки 52 и 55 от обжалваното съдебно решение ставало ясно, че той е основал извода си, че жалбоподателите предоставяли подкрепа на режима, бидейки източник на значителни приходи за последния, единствено на тези доказателства.
30
Така в нарушение на принципите относно тежестта на доказване, припомнени в решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 120 и 121), Общият съд се основал на доказателства, за които Съветът не е знаел преди 2 март 2022 г., на която дата жалбоподателите са ги представили, при положение че включването е настъпило на 2 декември 2021 г.
31
Ако от практиката на Общия съд следвало, че той може да се позове не само на оневиняващи, но и на уличаващи доказателства, представени от жалбоподател с цел да подкрепи или подсили доказателствата, приети от Съвета, за да се обосноват разглежданите ограничителни мерки, в случая нямало никакво доказателство, което да подкрепя или да подсилва. Всъщност Общият съд се позовал само на доказателства, които дори не били посочени в преписката с доказателства на Съвета, и по този начин фактически пренаписал мотивите, представени от последния.
32
Следователно Общият съд не спазил принципите и правилата относно тежестта на доказване, доколкото стигнал до извода, от една страна, че са доказани фактите, описани в изложението на мотивите в подкрепа на твърдението, че жалбоподателите са „източник на значителни приходи за режима на Лукашенко“, а от друга страна, че попадат в приложното поле на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642.
33
Съветът оспорва доводите на жалбоподателите.
Съображения на Съда
34
За да се провери дали Общият съд е нарушил правилата, свързани с тежестта на доказване по отношение на ограничителните мерки, следва да се припомни, че в рамките на упражнявания върху такива мерки контрол юрисдикциите на Съюза, в съответствие с предоставените им от Договорите правомощия, са длъжни да осигурят контрол, който по принцип трябва да е пълен, за законосъобразността на всички актове на Съюза (решение от 29 ноември 2018 г., Bank Tejarat/Съвет, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, т. 38 и цитираната съдебна практика).
35
Ефикасността на съдебния контрол, гарантиран от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, изисква в рамките на контрола за законосъобразност на мотивите, на които се основава решението за вписване на дадено лице в списъка на лицата, предмет на ограничителни мерки, съдът на Съюза да се увери, че това решение, което придобива индивидуален характер за посоченото лице, почива на достатъчно солидна фактическа база. Това в случая предполага проверка на твърдените фактически обстоятелства, съдържащи се в изложението на мотивите, което е в основата на обжалваните актове, така че съдебният контрол да не се свежда до преценка на абстрактната убедителност на посочените мотиви, а да включи въпроса дали тези мотиви, или поне онзи от тях, считан сам по себе си за достатъчен да обоснове посочените актове, се подкрепят от доказателствата. Освен това в случай на оспорване компетентният орган на Съюза е този, който трябва да докаже основателността на мотивите си по отношение на съответното лице, а не това лице да представя отрицателни доказателства относно липсата на основателност на тези мотиви (решение от 29 ноември 2018 г., Bank Tejarat/Съвет, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, т. 39 и цитираната съдебна практика).
36
В случая е важно да се подчертае, както е констатирано в точка 37 от обжалваното съдебно решение, че в писмените си изявления пред Общия съд жалбоподателите са признали, че в периода 2018—2020 г. са изплатили на беларуската държава част от печалбите си и са представили документи относно тези плащания. Така жалбоподателите са потвърдили същественото обстоятелство, че са източник на приходи за режима на Лукашенко.
37
При тези условия Съветът не е бил длъжен да представи доказателства в подкрепа на това съществено обстоятелство, установяващо основателността на изложението на мотивите, както следва от цитираната в точка 35 от настоящото решение съдебна практика.
38
Фактът, че жалбоподателите са представили информацията относно посочените плащания като „оневиняващи“ доказателства, е ирелевантен, както правилно отбелязва Общият съд в точка 37 от обжалваното съдебно решение.
39
Ето защо не може да се приеме, че като е взел предвид по-специално тази информация, представена от жалбоподателите в хода на производството и свързана с плащанията на беларуската държава на част от печалбите им, за да се определи дали тези плащания представляват подкрепа за режима на Лукашенко, обосноваваща включването им в списъка на лицата и образуванията, спрямо които се прилагат ограничителни мерки под формата на замразяване на финансови средства и икономически ресурси, Общият съд обърнал тежестта на доказване, която пада върху Съвета (вж. в този смисъл решение от 29 ноември 2018 г., Bank Tejarat/Съвет, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, т. 41).
40
Доколкото жалбоподателите подчертават значението на обстоятелството, че данните относно плащанията на част от печалбата им са посочени от Съвета в изложението на мотивите или са отразени в преписката, представена в подкрепа на това изложение, и следователно са изрично взети предвид от тази институция при приемането на съответната ограничителна мярка, което изключва тяхното последващо съобщаване, те, изглежда, на практика изтъкват довод, изведен от това, че Общият съд неправилно е пропуснал да констатира нарушение от страна на посочената институция на изискването за мотивиране, предвидено в член 296 ДФЕС.
41
В това отношение е важно да се отбележи, че в съответствие с постоянната практика на Съда задължението за мотивиране на увреждащ акт, което е следствие от принципа на зачитане на правото на защита, има за цел, от една страна, да предостави на заинтересованото лице достатъчно данни, за да установи дали актът е обоснован, или евентуално страда от порок, който позволява да се оспори валидността му пред съда на Съюза, и от друга страна, да позволи на последния да упражни контрол за законосъобразността на този акт (решение от 15 ноември 2012 г., Съвет/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, т. 49 и цитираната съдебна практика).
42
От друга страна, що се отнася по-специално до актовете, с които се налагат ограничителни мерки, Съдът вече е постановил, че е без значение, че в тези актове не са посочени изрично някои плащания, за да се определят условията и обхватът на финансовата подкрепа, предоставена на правителството на третата държава, по отношение на което са наложени такива мерки. Всъщност според практиката на Съда въпросът дали мотивите на даден акт са достатъчни трябва да се преценява с оглед на контекста на този акт, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя, така че увреждащият акт е достатъчно мотивиран, при положение че е издаден в познат за заинтересованото лице контекст, така че увреждащият акт е достатъчно мотивиран, при положение че е издаден в познат за заинтересованото лице контекст, който му позволява да разбере наложената му мярка (вж. в този смисъл решение от 12 май 2016 г., Bank of Industry and Mine/Съвет, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, т. 63 и цитираната съдебна практика).
43
С оглед обаче на информацията, която им е била предоставена в изложението на мотивите и в преписката на Съвета, а именно главно тази относно факта, че като държавни предприятия те трябва да се приемат за предоставящи финансова подкрепа за режима на Лукашенко очевидно поради плащането на част от печалбите им на беларуската държава, спорните актове са достатъчно мотивирани, тъй като, от една страна, жалбоподателите са могли да оспорят и действително са оспорили пред Общия съд релевантността на посочените плащания за целите на прилагането на критерия за подкрепа на режима на Лукашенко, които плащания — следва да се припомни — са посочени от самите жалбоподатели, а от друга страна, тези мотиви са позволили на Общия съд да упражни контрол за законосъобразност върху тези актове.
44
С оглед на изложеното първото основание следва да се отхвърли.
По второто основание
Доводи на страните
45
С второто си основание, отнасящо се до точки 60—67 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил довода им, че дивидентите, изплатени на беларуската държава по силата на Указ № 637/2005, трябва да бъдат приравнени на данъци с оглед на естеството и функцията им, така че според практиката на Общия съд те по принцип не могат да представляват подкрепа за режима на Лукашенко по смисъла на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642. По този начин Общият съд разтълкувал неправилно естеството и функцията не само на дивидентите в конкретния случай, които имат задължителен характер, но и на всеки данъчен режим, независимо от засегнатата държава, при това отказвайки да приравни тези дивиденти на данъци с мотива, че данъците се прилагат за всички беларуски данъчнозадължени лица, докато изчисляването на посочените дивиденти съответства на особена основа, определена в Указ № 637/2005, и че плащането им се отнася само до специфична категория образувания.
46
На първо място, противно на извода на Общия съд, не всички беларуски данъчнозадължени лица плащали едни и същи данъци. Всички данъчни режими в целия свят определяли предмета на съответния данък и задължените за него лица, а в конкретния случай това били беларуските предприятия, собственост на държавата, които са длъжни да изплащат задължителни дивиденти. Освен това в Указ № 637/2005 се разграничавали различни категории предприятия, собственост на държавата, а именно предприятията, които принадлежат изцяло на държавата, и тези, в които държавата притежава най-малко 50 % от акциите. Много данъци в Беларус, като задължителните дивиденти, се отнасяли до определени категории лица. Облагането на държавните предприятия с плащането на задължителни дивиденти не се различавало от избирателното прилагане на други данъци.
47
На второ място, в точка 62 от обжалваното съдебно решение Общият съд не взел предвид факта, че подобно на всеки друг беларуски данък и както навсякъде по света, изчисляването на задължителните дивиденти в Беларус се извършва въз основа на определена основа, в случая в съответствие с параграф 1.2, втора алинея от Указ № 637/2005.
48
На трето място, изводът на Общия съд в точка 63 от обжалваното съдебно решение, че беларуската държава „в качеството си на единствен акционер“ само е увеличила контрола си върху дружествата като жалбоподателите, налагайки задължително разпределение на печалбата, бил в противоречие с точка 33 от това решение, според която тази държава притежава само „99,96 % [от дружествения капитал на жалбоподателите]“.
49
Този извод бил нелогичен, тъй като в качеството си на единствен акционер или дори на мажоритарен собственик на предприятия държавата вече притежавала контрол върху тях и не можела да го увеличи. По този начин държавата можела едностранно да взема решения относно разпределянето на дивидентите.
50
На четвърто място, съществували и други данни, които не били взети предвид от Общия съд, потвърждаващи, че задължителните дивиденти в Беларус са данъци.
51
Първо, в съответствие с приложимите данъчни процедури събирането на задължителните дивиденти в Беларус било от компетентността на данъчните органи. Второ, подходът за събиране на дивидентите след облагане с корпоративен данък се основавал на принципа за облагане на непредвидените печалби. Трето, редица беларуски данъци произтичали от други правни актове, различни от данъчния кодекс. Четвърто, неплащането или закъснялото плащане на задължителните дивиденти се санкционирали по същия начин, както неплащането или забавеното плащане на данъците. Пето, задължителните дивиденти, както и корпоративният данък, се превеждали на един и същ получател и по една и съща банкова сметка. Шесто, подобно на всеки друг данък, дълг за плащането на задължителни дивиденти можел да бъде компенсиран с вземане, произтичащо от надвнасяне на друг данък, какъвто е корпоративният данък. Седмо, за разлика от редовните дивиденти, за които дружеството, което ги плаща, действа като данъчен агент и удържа данъците върху разпределените дивиденти, които плаща на държавната хазна, задължителните беларуски дивиденти не се облагали с никакъв данък в съответствие с принципа, че не може да се налага данък върху данъка, закрепен в член 166 от белоруския данъчен кодекс.
52
Съветът поддържа, че доводите на жалбоподателите са главно частично недопустими, що се отнася до твърденията, насочени срещу точки 61 и 62 от обжалваното съдебно решение, тъй като тези точки съдържали фактически констатации, и частично неоснователни. При условията на евентуалност, Съветът твърди, че тези доводи са неоснователни.
Съображения на Съда
53
Налага се констатацията, както прави Общият съд в точка 37 от обжалваното съдебно решение, че в писмените си изявления жалбоподателите „признават, че са платили дивиденти“ на беларуската държава, която притежава почти целия капитал на „Гродно Азот“, и че впрочем те са представили документ, от който става ясно, че това дружество е платило в полза на бюджета на република Беларус дивиденти в размер на 8481000 BYN (около 3526000 евро) през 2018 г., на 34200000 BYN (около 14604000 евро) през 2019 г. и на 6835000 BYN (около 2462000 евро) през 2020 г.
54
Следователно Общият съд правилно е могъл да приема в точка 64 от обжалваното съдебно решение, че Съветът не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че жалбоподателите представляват „източник на значителни приходи за режима на Лукашенко“ и че това обстоятелство, разглеждано заедно с позицията на жалбоподателите в беларуската икономика, и фактът, че са собственост на държавата в размер на 99,96 % от капитала си, представляват достатъчно доказателства, за да се приеме, че предоставят подкрепа на посочения режим по смисъла на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642, като тази разпоредба се отнася по-специално до лицата и образуванията, които финансово подкрепят същия режим (вж. в този смисъл решение от 12 май 2016 г., Bank of Industry and Mine/Съвет, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, т. 81).
55
Впрочем подобно тълкуване на критерия за подкрепа на режима на Лукашенко, доколкото се съсредоточава върху финансовата подкрепа за този режим, се вписва в основната цел, преследвана с тази разпоредба, а именно да се увеличи натискът, упражняван върху посочения режим, за да се преустановят тежкото и продължаващо нарушаване на правата на човека, демокрацията и правовата държава в Беларус, както и репресиите срещу гражданското общество и демократичната опозиция.
56
При тези условия следва да се констатира, че квалификацията като данък или дивидент, въз основа на който се изплащат сумите на беларуската държава, не е определяща за установяването на „подкрепа за режима на Лукашенко“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642. Всъщност и в единия, и в другия случай става въпрос за суми, изплатени на държавата от образувание, чийто капитал тя притежава почти изцяло, в приложение на държавна правна уредба, която налага това плащане. Изключването на такива плащания от понятието „подпомагане на режима на Лукашенко“ само поради това, че дължимите суми са квалифицирани като данъци, би могло да позволи заобикаляне на правилата на Съюза чрез увеличаване на данъчната ставка за реализираните от такива образувания печалби в замяна на намаляване на размера на дивидентите, чието плащане в полза на държавата се облага от белоруското право, когато предприятие, собственост на беларуската държава, реализира печалби (вж. по аналогия решение от 12 май 2016 г., Bank of Industry and Mine/Съвет, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, т. 80).
57
От това следва, че доколкото жалбоподателите упрекват Общия съд, че в точка 59 от обжалваното съдебно решение неоснователно е ограничил понятието „данък“ в този контекст и следователно в точки 60—62 от това съдебно решение неправилно е констатирал, че плащанията им за беларуската държава не могат да се приравнят на такива данъци, доводите им са неотносими, тъй като при всички положения те не могат да поставят под въпрос извода, до който стига Общият съд в точка 64 от посоченото съдебно решение, припомнен и в точка 54 от настоящото решение, че в случая са налице достатъчно доказателства, за да се приеме, че жалбоподателите предоставят „подкрепа на режима на Лукашенко“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642.
58
Същото се отнася и за доводите на жалбоподателите във връзка с точка 63 от обжалваното съдебно решение. По-специално в тази точка Общият съд приема, че задължението на жалбоподателите по силата на белоруското право да изплащат част от печалбите си на държавата „потвърждава“ преценката, че те подкрепят финансово режима на Лукашенко, тъй като, налагайки това задължение, този режим е увеличил упражнявания от него контрол. От думата „потвърждава“ и по-общо от цялостния прочит на точки 58—64 от обжалваното съдебно решение следва, че съдържащото се в точка 63 съображение от него изобщо не е необходимо, за да се стигне до извода, посочен в предходната точка от настоящото решение.
59
Според постоянната съдебна практика обаче оплакванията, насочени срещу мотивите на решение на Общия съд, изложени по съображения за изчерпателност, са неотносими, тъй като не могат да доведат до отмяната на това решение (вж. в този смисъл решения от 7 ноември 2002 г., Hirschfeldt/ЕАОС, C‑184/01 P, EU:C:2002:645, т. 48, и от 6 септември 2017 г., Intel/Комисия, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, т. 63 и цитираната съдебна практика).
60
С оглед на изложеното по-горе второто основание следва да се отхвърли.
По третото основание
Доводи на страните
61
С третото си основание, отнасящо се до точки 36—38, 47—57 и 74—79 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал явна грешка в преценката, като не се е произнесъл по въпроса дали икономическата подкрепа, предоставена под формата на изплащане на дивиденти за 2018 г., 2019 г. и 2020 г., чийто размер те уточняват в писмените си изявления, е „значителна“ в съответствие с квалификацията в този смисъл, съдържаща се в изложението на мотивите. Тази грешка се потвърждавала както при анализа на първоначалните спорни актове, така и по отношение на спорните актове за оставяне в списъците.
62
Нито това изложение, нито първата преписка с доказателства на Съвета съдържали данни, позволяващи да се обоснове основателността на тази квалификация.
63
При условията на евентуалност, жалбоподателите поддържат, че ако Общият съд бе анализирал надлежно въпроса дали те са източник на значителни приходи за режима на Лукашенко, което той не е направил, е щял да отговори отрицателно на този въпрос.
64
В този смисъл жалбоподателите се позовават на решение от 29 април 2015 г., Bank of Industry and Mine/Съвет (T‑10/13, EU:T:2015:235), и по-специално на точка 186 от това решение, в която Общият съд стига до извода, че разглежданото държавно предприятие е превело „значителни“ суми в иранския национален бюджет, които представляват финансова подкрепа за правителството на Иран.
65
По делото, по което е постановено това решение, обаче било разглеждано плащане в общ размер от поне 76 милиона евро за референтен период от пет години и следователно значително по-голяма сума от сумите, изплатени от жалбоподателите на беларуската държава като задължителни дивиденти за 2018 г., 2019 г. и 2020 г. Следователно последните суми не можели да се квалифицират като източник на значителни приходи, което се потвърждавало от представянето на посочените суми като проценти от брутния вътрешен продукт (БВП) на Република Беларус за съответните години, тоест съответно 0,0069 %, 0,0253 % и 0,0045 % от този БВП.
66
Този извод се налагал и по отношение на плащането във връзка със спорните актове за оставяне в списъците. Всъщност от втората преписка с доказателства на Съвета ставало ясно, че през 2022 г. жалбоподателите са платили сумата от 33195000 евро като задължителни дивиденти, представляваща 0,0471 % от БВП на Република Беларус за тази година. Този размер бил значително по-нисък от този, който Общият съд квалифицирал като „значителен“ в решение от 29 април 2015 г., Bank of Industry and Mine/Съвет (T‑10/13, EU:T:2015:235).
67
Накрая, платените от жалбоподателите задължителни дивиденти, независимо дали са свързани с първоначалните спорните актове, или със спорните актове за оставяне в списъците, не представлявали източник на приходи за държавата, тъй като общият размер на тези дивиденти бил по-нисък от възстановения им данък върху добавената стойност за периода 2018—2022 г.
68
Съветът оспорва доводите на жалбоподателите.
Съображения на Съда
69
Важно е да се отбележи, че макар в точка 64 от обжалваното съдебно решение Общият съд да стига до извода, че Съветът не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел по-специално, че жалбоподателите представляват „източник на значителни приходи за режима на Лукашенко“, този извод непременно отчита изплатените суми, както са уточнени в точка 37 от това решение, и следователно предполага, че Общият съд е приел, че посоченият източник на приходи е значителен, като по този начин е потвърдил преценката на Съвета в този смисъл и валидността на първоначалните спорни актове.
70
Същото се отнася и за преценката на спорните актове за оставяне в списъците, както следва от съвместния прочит на точки 74 и 76 от обжалваното съдебно решение.
71
Ето защо се налага констатацията, че третото основание произтича от погрешен прочит на обжалваното съдебно решение.
72
Доколкото с доводи, изложени при условията на евентуалност, жалбоподателите оспорват преценката на Общия съд относно значението на източника на приходи, който те представляват за режима на Лукашенко, с оглед на сумите, изплатени на беларуската държава на основание на Указ № 637/2005, следва да се констатира, че става въпрос за преценка на фактически обстоятелства, която, освен при изопачаване на тези обстоятелства, не подлежи на контрол от Съда в производството по обжалване (вж. в този смисъл решение от 28 април 2022 г., Yieh United Steel/Комисия, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, т. 52 и цитираната съдебна практика).
73
Следователно тези доводи, изложени при условията на евентуалност, са недопустими, тъй като жалбоподателите не са доказали подобно изопачаване от страна на Общия съд (вж. в този смисъл решение от 28 април 2022 г., Yieh United Steel/Комисия, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, т. 53 и цитираната съдебна практика).
74
Това се отнася по-специално до доводите на жалбоподателите, че сумите, изплатени на основание на Указ № 637/2005, не могат да бъдат квалифицирани като значителни, тъй като общият размер на плащанията е значително по-нисък от този, който Общият съд приема за „значителен“ в точка 186 от решение от 29 април 2015 г., Bank of Industry and Mine/Съвет (T‑10/13, EU:T:2015:235), или индивидуалният им размер не изглежда значителен, ако бъде представен като процент от БВП на Република Беларус.
75
При всички положения тези доводи трябва да се отхвърлят, тъй като не са подкрепени от фактите. Всъщност, от една страна, очевидно, както впрочем правилно изтъква Съветът, точка 186 от това решение в никакъв случай не може да се разбира като указание за граница, под която дадена финансова подкрепа не може да се приема за значителна.
76
От друга страна, като се има предвид и широкото право на преценка, с което разполага Съветът при приемането на ограничителни мерки, по-специално в приложение на критерия за подкрепа на режима на Лукашенко, посочен в член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642, няма пречка тази институция да прецени значението на такава подкрепа в зависимост от разглежданите плащания, представени в абсолютни стойности, а не в процент от БВП на Република Беларус.
77
Освен това, макар на практика Съветът и Общият съд да са приели и дори потвърдили, че изплатените от жалбоподателите суми на основание на Указ № 637/2005 са значителни, при всички положения този мотив е явно изложен за изчерпателност с оглед на ясния и точен текст на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642, който не допуска налагането на допълнително условие, което не е предвидено в тази разпоредба, каквото е значението на подкрепата за режима на Лукашенко. Следователно доводите на жалбоподателите, изложени при условията на евентуалност, също са неотносими в съответствие със съдебната практика, установена по-специално с решения от 7 ноември 2002 г., Hirschfeldt/ЕАОС (C‑184/01 P, EU:C:2002:645, т. 48), и от 6 септември 2017 г., Intel/Комисия (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, т. 63).
78
Накрая, съгласно постоянната практика на Съда доводът, изведен от нарушение на принципа на пропорционалност, който жалбоподателите изтъкват в подкрепа на третото си основание, е недопустим в производството по обжалване, тъй като е безспорно, че той не е бил повдигнат пред Общия съд (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2021 г., World Duty Free Group и Испания/Комисия, C‑51/19 P и C‑64/19 P, EU:C:2021:793, т. 54 и 55).
79
С оглед на всички изложени по-горе съображения третото основание трябва да бъде отхвърлено.
По четвъртото основание
Доводи на страните
80
С четвъртото си основание, с което се оспорват точки 47—52 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при тълкуването на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642, като е приел, че критерият за подкрепа на режима, предвиден в този член, е изпълнен за всички държавни предприятия, тъй като те непременно предоставят важна подкрепа на режима само поради структурата си на собственост, давайки по този начин прекалено широко тълкуване на тази разпоредба, което води до нарушение на член 21 ДЕС, а също така, както жалбоподателите уточняват в писмената си дуплика, на принципите на пропорционалност, правна сигурност и справедливост, закрепени в правото на Съюза.
81
От различните данни, съдържащи се в първата алинея от изложението на мотивите, и от факта, че Съветът никога не е посочвал каквито и да било конкретни плащания, които жалбоподателите били извършили в полза на беларуската държава, те правят извода, че даденото от Общия съд тълкуване на член 4, параграф 1, буква б) от Решение 2012/642 потвърждава, че всяко предприятие, което е собственост на държавата, автоматично е източник на приходи за нея и че голямо важно предприятие от стратегическо значение, принадлежащо на държавата, задължително е източник на значителни приходи за последната.
82
След като, както всеки държавен служител, предприятията, които са собственост на държавата, задължително предоставяли предимство в нейна полза въз основа на приноса, който влагат в натура в публичния сектор, от това следвало, че доказателството за оказваната подкрепа на режима трябвало да надхвърля простото констатиране на качеството държавно предприятие. В случая обаче Съветът не представил никакви доказателства за извършени или предоставени от жалбоподателите конкретни плащания или финансова помощ в полза на беларуската държава, а се позовал на техния размер, на нетната им печалба за 2018 г. и на оборота им за 2020 г.
83
Подходът на Общия съд водел до това Съветът да разполага с неограничена дискреционна власт, за да вземе решение кой да санкционира, макар да няма конкретни, точни и непротиворечиви доказателства за подкрепата, предоставена на режима на Лукашенко.
84
Съветът оспорва доводите на жалбоподателите.
Съображения на Съда
85
От точки 47 и 64 от обжалваното съдебно решение ясно следва, че противно на поддържаното от жалбоподателите, Общият съд не се е позовал само на обстоятелството, че жалбоподателите са собственост на беларуската държава, за да приеме, че те подкрепят режима на Лукашенко, а за целта правилно е взел предвид други обстоятелства, като например факта, че те са източник на значителни приходи за този режим.
86
От друга страна, от точка 55 от обжалваното съдебно решение следва, че Общият съд правилно е приел, че основното обстоятелство, на което почива преценката на критерия за подкрепа, е финансовите потоци, а именно плащанията от жалбоподателите на част от печалбите им на беларуската държава, смятани за финансова подкрепа за режима на Лукашенко, а не това, че са собственост на държавата.
87
С оглед на изложеното по-горе четвъртото основание следва да се отхвърли, както и жалбата в нейната цялост.
По съдебните разноски
88
По силата на член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. В съответствие с член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
89
Тъй като Съветът е поискал осъждането на жалбоподателите, а последните са загубили делото, те трябва да бъдат осъдени да понесат, наред с направените от тях съдебни разноски, и тези на Съвета.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда „Гродно Азот“ и „Завод Химволокно“ да понесат, освен направените от тях съдебни разноски, и тези на Съвета на Европейския съюз.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.