62007CC0322
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 2 април 2009 година (
1
)
Съединени дела C-322/07 P, C-327/07 P и C-338/07 P
Papierfabrik August Koehler AG и др.
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Картели — Пазар на самокопираща хартия — Липса на съгласуваност между изложението на възраженията и спорното решение — Нарушение на правото на защита — Последици — Изопачаване на доказателства — Участие в нарушението — Продължителност на нарушението — Регламент № 17 — Член 15, параграф 2 — Насоки относно метода за определяне на размера на глобите — Принцип на равно третиране — Принцип на пропорционалност — Задължение за мотивиране — Разумен срок на производството пред Първоинстанционния съд“
1.
Предмет на настоящото дело са жалби, подадени от трима производители на самокопираща хартия, Papierfabrik August Koehler AG (C-322/07 P, наричано по-нататък „Koehler“), Bolloré SA (C-327/07 P, наричано по-нататък „Bolloré“) и Distribuidora Vizcaína de Papeles SL (C-338/07 P, наричано по-нататък „Divipа“) срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 26 април 2007 г. по дело Bolloré и др./Комисия (
2
).
2.
С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отхвърля жалбите за отмяна, подадени от жалбоподателите срещу Решение 2004/337/EО на Комисията (
3
), с което тя установява участието им в нарушение на член 81 ЕО в група от споразумения и съгласувани практики на пазара на самокопиращата хартия.
3.
В настоящите жалби жалбоподателите най-напред поставят под съмнение законосъобразността на производството пред Първоинстанционния съд. По-специално Bolloré упреква Първоинстанционния съд, че предвид извършеното от Комисията на Европейските общности нарушение на неговото право на защита в хода на административното производство не е направил необходимите изводи, които се налагат във връзка със законосъобразността на спорното решение.
4.
На следващо място жалбоподателите упрекват Първоинстанционния съд, че е нарушил член 81, параграф 1 ЕО, като е изопачил някои доказателства във връзка с участието им в нарушението и във връзка с неговата продължителност. Те оспорват и съображенията му във връзка с изчисляването на размера на глобите, наложени от Комисията по силата на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 на Съвета (
4
), като по-специално изтъкват наличието на нарушение на принципите на равно третиране и на пропорционалност. Накрая, единият от жалбоподателите критикува обжалваното съдебно решение поради липсата на мотиви във връзка с преценката на смекчаващите обстоятелства.
5.
В настоящото заключение предлагам на Съда да отмени обжалваното съдебно решение, доколкото Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като не е направил необходимите изводи, които се налагат предвид извършеното от Комисията нарушение на правото на защита на Bolloré. Ще установя, че доколкото Bolloré не е било в състояние да се защити във връзка с твърдението за нарушение, изведено от неговото лично и пряко участие в дейностите на картела, Първоинстанционният съд действително е трябвало да отмени спорното решение, основаващо се на това твърдение.
6.
За сметка на това ще предложа на Съда да отхвърли подадените от Koehler и Divipa жалби.
7.
Доколкото според мен фазата на производството позволява това, ще предложа на Съда да се произнесе с окончателно решение по повдигнатото от Bolloré правно основание, изведено от нарушение на правото на защита. В резултат от разглеждането на делото по същество в производството по обжалване от Съда, ще го приканя да отмени спорното решение, тъй като се основава на доказателства, които уличават лично и пряко Bolloré в извършването на нарушението.
I — Правната уредба
8.
Член 81, параграф 1 ЕО забранява „като несъвместими с общия пазар: всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които биха могли да засегнат търговията между държавите членки и които имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на общия пазар“.
9.
В случай на нарушение на тази разпоредба, в съответствие с член 15, параграф 2 от Регламент № 17 Комисията може „да наложи на предприятия или сдружения на предприятия глоби най-малко в размер от [1000 EUR] и най-много в размер от [1 милион евро], като последният размер може да достигне десет процента от оборота от предходната стопанска година на всяко от предприятията, участвали в нарушението“.
10.
За гарантиране на прозрачността и на обективността на решенията си по отношение както на предприятията, така и на общностния съд, през 1998 г. Комисията публикува насоки, в които излага метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 (
5
).
11.
В точка 1 Насоките гласят, че за изчисляването на размера на глобите основният размер се определя в съответствие с критериите, посочени в член 15, параграф 2 от Регламент № 17, а именно тежестта и продължителността на нарушението.
12.
На първо място, при оценяване на тежестта на нарушението трябва да бъдат взети предвид неговият характер, неговото действително отражение на пазара, когато то може да бъде определено, и размерът на съответния географски пазар (точка 1, част А, първа алинея от Насоките). В тези рамки нарушенията се класифицират в три категории, а именно „незначителни нарушения“, за които вероятният размер на глобите е от 1000 EUR до 1 милион евро, „тежки нарушения“, за които размерът може да варира между 1 милион евро и 20 милиона евро, както и „много тежки нарушения“, за които този размер надвишава 20 милиона евро (точка 1, част A, втора алинея, от първо до трето тире от Насоките).
13.
На второ място, тежестта на нарушението се преценява в зависимост от характеристиките на всяко от съответните предприятия. В рамките на всяка от посочените категории приетата скала на санкциите позволява да се диференцира режимът на предприятията в зависимост от естеството на извършените нарушения. В това отношение Комисията взема предвид действителния икономически капацитет на съответните предприятия да причинят вреда и определя глобата в размер, който да гарантира, че тя ще има възпиращо действие (точка 1_част А, четвърта алинея от Насоките). Именно на този етап Комисията може да класира предприятията в различни категории и да претегли първоначалния размер на глобата за всяко предприятие.
14.
На трето място, Комисията взема предвид продължителността на нарушението.
15.
По силата на точки 2 и 3 от Насоките Комисията след това може да вземе предвид някои отегчаващи или смекчаващи обстоятелства с оглед на увеличаване или намаляване на основния размер.
16.
Освен това в съответствие с точка 4 от посочените насоки Комисията може да приложи своето Известие от 18 юли 1996 г. относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по преписки във връзка с картели (
6
).
17.
Като обща бележка точка 5, буква а), първа алинея от Насоките уточнява, че окончателният размер на глобата не може в никакъв случай да надвишава 10% от общия оборот на предприятията, както е установено в член 15, параграф 2 от Регламент № 17.
II — Фактическата обстановка
18.
Фактите, установени в обжалваното съдебно решение, могат да се обобщят по следния начин.
19.
Фактите в основата на настоящия спор, изложени в точки 1—21 от обжалваното съдебно решение, могат да се обобщят по следния начин.
20.
След като е уведомена за съществуването на таен картел между предприятия от сектора на самокопиращата хартия, на основание член 14, параграфи 2 и 3 от Регламент № 17 Комисията извършва проверки при някои производители. През 1999 г. тя изпраща и искания за сведения в съответствие с член 11 от Регламент № 17 до определени дружества, някои от които признават участието си в многостранни заседания за съгласуване.
21.
Mougeot SA (наричано по-нататък „Mougeot“), което изразява съгласие да сътрудничи на разследването съгласно Известието относно съдействието, признава съществуването на картел с предмет определяне на цените на самокопиращата хартия и предоставя на Комисията данни за структурата на картела, и по-конкретно за различните заседания, на които са присъствали негови представители.
22.
На 26 юли 2000 г. Комисията започва производството по настоящите дела и приема изложение на възраженията, което отправя до 17 предприятия, сред които Bolloré и неговото дъщерно дружество Copigraph SA (наричано по-нататък „Copigraph“), Divipa и Koehler. Повечето предприятия представят писмени становища в отговор на твърденията за нарушения, отправени от Комисията. На 8 и 9 март 2001 г. е проведено изслушване, а на 20 декември 2001 г. Комисията приема спорното решение.
23.
В член 1, първа алинея от това решение Комисията установява, че единадесет предприятия са нарушили член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за Европейското икономическо пространство, подписано на 2 май 1992 г. (
7
), като са участвали в група от споразумения и съгласувани практики в сектора на самокопиращата хартия.
24.
В член 1, втора алинея от същото решение Комисията установява по-специално, че Arjo Wiggins Appelton plc (наричано по-нататък „AWA“), Bolloré, Koehler, Sappi Ltd (наричано по-нататък „Sappi“) и три други предприятия са участвали в нарушението от януари 1992 г. до септември 1995 г., Divipa — от март 1992 г. до януари 1995 г., а Mougeot — от май 1992 г. до септември 1995 г.
25.
Съгласно член 3, първа алинея от спорното решение Комисията налага глоба в размер на 33,07 милиона евро на Koehler, 22,68 милиона евро на Bolloré и 1,75 милиона евро на Divipa.
III — Жалбата до Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
26.
С отделни жалби, подадени в секретариата на Първоинстанционния съд през април 2002 г., Bolloré, Koehler, Divipa и още шест други предприятия, адресати на спорното решение, искат неговата отмяна.
27.
С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд по-специално отхвърля жалбите, подадени от Bolloré, Koehler и Divipa.
IV — Производството пред Съда и исканията на страните
28.
В съответствие с член 56 от Статута на Съда Koehler, Bolloré и Divipa внасят в секретариата на Съда съответно на 12, 13 и 20 юли 2007 г. жалби срещу обжалваното съдебно решение.
29.
По дело С-322/07 P Koehler иска от Съда: да отмени обжалваното съдебно решение; да отмени спорното решение; при условията на евентуалност да намали размера на наложената му глоба; също при условията на евентуалност, да върне делото на Първоинстанционния съд за ново разглеждане в съответствие с указанията в решението на Съда, и във всички случаи да осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производството пред Първоинстанционния съд и в производството пред Съда.
30.
По дело C-327/07 P Bolloré иска от Съда да отмени обжалваното съдебно решение; да се произнесе окончателно по същество и да отмени спорното решение или във всички случаи да намали размера на наложената му глоба; в случай че Съдът не се произнесе по настоящото дело, да не се произнася по разноските и да го върне на Първоинстанционния съд за ново разглеждане в съответствие с решението на Съда, и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски както за производството пред двете инстанции.
31.
По дело C-388/07 P Divipa иска от Съда да обяви жалбата за допустима и основателна; да отмени изцяло или частично обжалваното съдебно решение и да се произнесе по съществото на спора или да върне делото на Първоинстанционния съд; да отмени наложената му със спорното решение глоба или да намали размера ѝ, и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски по производството пред Първоинстанционния съд и в производството пред Съда.
32.
По дела C-322/07 P и С-338/07 Р Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
33.
По дело С-327/07 Р главното искане на Комисията до Съда е да отхвърли жалбата като частично недопустима и неоснователна; при условията на евентуалност Комисията иска от Съда да отхвърли жалбата като неоснователна и във всички случаи да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
V — Правните основания по жалбите
А — Правните основания, предявени от Koehler (C-322/07 P)
34.
В подкрепа на жалбата си Koehler предявява две правни основания.
35.
В рамките на първото правно основание то оспорва съображенията на Първоинстанционния съд във връзка с продължителността на нарушението, извършено от него. В това отношение то упреква Първоинстанционния съд, че е изопачил представените му доказателства, че не е изпълнил задължението си за представяне на мотиви и, накрая, че е нарушил правото на защита на Koehler.
36.
В подкрепа на второто си правно основание Koehler изтъква, че Първоинстанционният съд е нарушил принципите на равно третиране и на пропорционалност в рамките на преценката относно размера на глобата, наложена от Комисията по силата на член 15, параграф 2 от Регламент № 17.
Б — Правните основания, предявени от Bolloré (C-327/07 P)
37.
В подкрепа на жалбата си Bolloré предявява две правни основания.
38.
В подкрепа на първото си правно основание Bolloré упреква Първоинстанционния съд, че не е преценил правилно изводите, които е следвало да направи от допуснатото от Комисията нарушение на правото му на защита в хода на административното производство.
39.
В подкрепа на второто си правно основание Bolloré изтъква, че Първоинстанционният съд е нарушил член 81, параграф 1 ЕО, като е изопачил доказателствата, на които се основават съображенията му относно продължителността на нарушението, и като не е изпълнил задължението си да представи мотиви.
В — Правните основания, предявени от Divipa (C-338/07 P)
40.
От своя страна в подкрепа на жалбата си Divipa предявява четири правни основания.
41.
В подкрепа на първото си правно основание то упреква Първоинстанционния съд, че срокът, в който се произнася, е бил твърде дълъг, с което е нарушил принципа за разумен срок на производството.
42.
В рамките на второто си правно основание Divipa твърди, че Първоинстанционният съд е нарушил член 81, параграф 1 ЕО, като е изопачил някои доказателства в рамките на съображенията си във връзка с участието в нарушението.
43.
В подкрепа на третото си правно основание Divipa освен това упреква Първоинстанционния съд, че е нарушил принципа на пропорционалност в рамките на преценката си относно размера на наложената от Комисията глоба по силата на член 15, параграф 2 от Регламент № 17.
44.
Накрая, в рамките на своето четвърто правно основание Divipa изтъква, че обжалваното съдебно решение страда от липсата на мотиви във връзка с преценката на смекчаващите обстоятелства.
VI — Съединяването на жалбите и разглеждането им в рамките на настоящото заключение
45.
Предвид на връзката помежду им настоящите дела са съединени за целите на съдебното решение в съответствие с член 43 от Процедурния правилник. Тъй като някои от правните основания, предявени от жалбоподателите, се припокриват, реших от съображения за яснота да ги разгледам заедно.
46.
В рамките на настоящия анализ най-напред ще разгледам правните основания, отнасящи се до твърдени процесуални нарушения, от които би могло да страда обжалваното съдебно решение. В това отношение ще разгледам правното основание, предявено от Bolloré, изведено от нарушение на правото му на защита, след което ще се спра на правното основание, предявено от Divipa, изведено от твърде голямата продължителност на производството.
47.
На второ място ще се спра на правните основания, изведени от нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, доколкото Първоинстанционният съд изопачил доказателствата, на които се основават съображенията му за участието на жалбоподателите в нарушението и за продължителността на това нарушение.
48.
На трето място ще разгледам правните основания, изведени от нарушение, извършено от Първоинстанционния съд, на принципите на равно третиране и на пропорционалност в рамките на преценката му относно размера на глобите, наложени от Комисията.
49.
Накрая, на четвърто място, ще се спра на въпроса дали обжалваното съдебно решение страда от липсата на мотиви, що се отнася до преценката относно смекчаващите обстоятелства.
50.
Преди да премина към разглеждането, бих искал да направя някои предварителни бележки относно обхвата на съдебния контрол, извършван от Съда в производството по обжалване.
VII — Предварителни бележки относно упражнявания от Съда контрол в рамките на производството по настоящите жалби
51.
В производството по обжалване задачата на Съда се свежда до проверка дали Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото в рамките на съдебния контрол, упражняван от него.
52.
Съгласно член 225, параграф 1, втора алинея ЕО и член 58, първа алинея от Статута на Съда обжалването трябва да се ограничава само до правни въпроси и може да се основава на правни основания, изведени от липсата на компетентност на Първоинстанционния съд, нарушение на процесуални правила в производството пред него или от нарушение на правото на Общността от страна на Първоинстанционния съд. Освен това в съответствие с член 112, параграф 1, първа алинея, буква в) от Процедурния правилник на Съда жалбата съдържа изложение на правните основания и доводи.
53.
Въз основа на тези разпоредби Съдът уточнява условията за допустимост на жалбите срещу решения на Първоинстанционния съд.
54.
Първо, Съдът постановява, че жалбата трябва точно да посочва пороците на решението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя такова искане (
8
).
55.
Второ, Съдът счита, че жалбоподателят не може да изтъкне за първи път пред него правни основания и доводи, на които не се е позовал пред Първоинстанционния съд. Това всъщност би означавало да се позволи на страната да сезира Съда, чиито правомощия в сферата на обжалването са ограничени, със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Първоинстанционния съд (
9
).
56.
Трето, Съдът постановява, че жалбата е недопустима, ако жалбоподателят само повтаря или възпроизвежда буквално вече изложени пред Първоинстанционния съд правни основания и доводи и ако не изяснява и не установява грешката при прилагане на правото, от която страда съдебното решение. В такъв случай Съдът счита, че жалбата представлява в действителност просто искане за преразглеждане на представената пред Първоинстанционния съд искова молба или жалба, което е извън компетентността на Съда (
10
). За сметка на това, при положение че жалбоподателят оспорва тълкуването или прилагането на общностното право от страна на Първоинстанционния съд, разгледаните в първата инстанция правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени в хода на производството по обжалване. Всъщност според Съда, ако жалбоподателят не би могъл да основе жалбата си пред Съда на вече изложени пред Първоинстанционния съд основания и доводи, посоченото производство отчасти би се обезсмислило (
11
).
57.
От горепосочените разпоредби следва също, че жалбата може да почива единствено на правни основания, свързани с нарушение на правни норми. Правните основания във връзка с преценката на факти по принцип се считат за недопустими, освен в две изрично предвидени в съдебната практика хипотези.
58.
По принцип единствено Първоинстанционният съд е компетентен да установява фактите. Също така само Първоинстанционният съд може да преценява значението, което трябва да бъде дадено на представените му доказателства, щом като приетите от него доказателства в подкрепа на тези факти са били получени надлежно и общите принципи на правото и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени (
12
).
59.
В такъв случай по силата на член 225 ЕО Съдът е компетентен само да упражни контрол върху правната квалификация на тези обстоятелства и върху правните последици, които Първоинстанционният съд е извел от тях (
13
).
60.
В този смисъл, по-специално при прилагането на член 81 ЕО и на член 15 от Регламент № 17, контролът от страна на Съда има две цели. Съдът, от една страна, упражнява контрол за това в каква степен Първоинстанционният съд отчита по правилен от гледна точка на правото начин всички основни фактори за преценка на тежестта на поведението на предприятието в контекста на членове 81 ЕО и 82 ЕО, както и на член 15 от Регламент № 17. От друга страна, той трябва да провери дали Първоинстанционният съд се произнася по всички изложени от жалбоподателя доводи, свързани с отмяна на глобата или с намаляване на размера ѝ (
14
). Обратно, Съдът не може по съображения за справедливост да замени със своята преценка преценката на Първоинстанционния съд, който при произнасянето си упражнява пълен съдебен контрол върху размера на глобите, наложени на предприятията (
15
).
61.
Както посочих, съществуват два случая, в които Съдът може да бъде сезиран с твърдения за нарушения, свързани с установяването и оценката на фактите (
16
).
62.
В първия случай жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд е направил констатации, чиято неточност по същество произтича от доказателствата по преписката.
63.
Във втория случай жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд е изопачил представените му доказателства. В тази хипотеза Съдът, който по принцип не е компетентен да разглежда доказателствата, приети от Първоинстанционния съд в подкрепа на фактите, може да упражни съдебен контрол. В такъв случай жалбоподателят трябва да посочи точно доказателствата, които Първоинстанционният съд е изопачил, и да установи грешките при разглеждането им, поради които той счита, че Първоинстанционният съд е стигнал до това изопачаване. Съгласно постоянната съдебна практика изопачаването трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се извършва нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата, както и да се прибягва до нови доказателства (
17
).
64.
Въз основа на тези съображения ще се спра на допустимостта на правните основания и доводите, посочени от жалбоподателите в рамките на разглежданите тук жалби.
VIII — По правните основания, отнасящи се до твърдени процесуални нарушения
65.
В съответствие с член 225, параграф 1 ЕО и член 58, първа алинея от Статута на Съда Съдът е компетентен да упражнява контрол за това дали пред Първоинстанционния съд са извършени нарушения на процесуални правила, които накърняват интересите на жалбоподателя. Той трябва да се увери, че общите принципи на общностното право и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени (
18
).
66.
Съдът счита, че правото на справедлив процес, и по-конкретно принципите на зачитане на правото на защита и на провеждането на процес в разумен срок, намират приложение при съдебно обжалване на решение на Комисията относно налагане на глоби на едно предприятие за нарушаване на правото на конкуренцията (
19
).
67.
По-долу ще разгледам предявените от Bolloré и Divipa правни основания, изведени от незаконосъобразността на производството пред Първоинстанционния съд.
А — По първото правно основание, изведено от неправилна преценка на обстоятелствата, свързани с извършеното от Комисията нарушение на правото на защита на Bolloré
68.
Bolloré упреква Първоинстанционния съд, че е нарушил правото му на защита, като не е направил всички необходими изводи, които се налагат с оглед на нарушението от страна на Комисията на правото му на изслушване и на защита в хода на административното производство по отношение на прякото му участие в нарушението.
1. Обжалваното съдебно решение
69.
В първоинстанционното производство Bolloré поддържа, че на етапа на изложението на възраженията Комисията е приела, че е участвало в нарушението единствено поради отговорността му като дружество майка за личните действия на неговото дъщерно дружество Copigraph. За сметка на това според него спорното решение съдържало ново твърдение за нарушение срещу него, изведено от неговото лично и самостоятелно участие в картела. То твърди, че като не му е дала възможност да вземе становище по това твърдение за нарушение по време на административното производство, Комисията е нарушила принципа на зачитане на неговото правото на защита.
70.
След като в точки 66—68 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва релевантната съдебна практика във връзка с този принцип, в точка 79 от него той установява, че изложението на възраженията не е позволило на Bolloré да се запознае с твърдението за нарушение, изведено от това, че е пряко замесено в нарушението, нито дори с фактите, на които Комисията се позовава в спорното решение в подкрепа на това твърдение за нарушение, така че Bolloré по време на административното производство не е могло да осигури ефективно защитата си по това твърдение за нарушение и по тези факти.
71.
Все пак в по-нататъшните си разсъждения Първоинстанционният съд преценява, че нарушаването на принципа на зачитане на правото на защита от страна на Koмисията не е достатъчно, за да обоснове отмяната на спорното решение. Според него това процесуално нарушение изобщо не е повлияло на разпоредителната част на посоченото решение, доколкото Комисията с основание е приела, че Bolloré носи отговорност за участието в картела на дъщерното си дружество Copigraph.
72.
Разсъжденията на Първоинстанционния съд са следните:
„80
Следва обаче да се подчертае, че дори ако [спорното решение] съдържа нови фактически или правни твърдения, по които засегнатите предприятия не са били изслушани, установеният порок ще доведе до отмяната на [това решение] в тази му част само ако съответните твърдения не могат да бъдат установени в достатъчна степен на основата на други приети в [това решение] доказателства, по които засегнатите предприятия са имали възможност да изразят своята позиция[ (
20
)]. Впрочем нарушението на правото на защита на Bolloré е могло да засегне действителността на [спорното решение] по отношение на него само ако [това решение] е било основано единствено на обстоятелството, че Bolloré е било пряко замесено в нарушението[ (
21
)]. В този случай, понеже новото твърдение за нарушение, изведено в [посоченото решение] от обстоятелството, че Bolloré е било пряко замесено в дейностите на картела, действително не може да бъде прието, нарушението не би могло да бъде вменено на последното.
81
Напротив, ако при разглеждането по същество се беше оказало (вж. точки 123—150 […] [от обжалваното съдебно решение]), че Комисията основателно е приела, че Bolloré е отговорно за участието на дъщерното му дружество Copigraph в картела, допуснатата от Комисията незаконосъобразност не би могла да е достатъчна, за да обоснове отмяната на [спорното решение], защото не би могла да има определящо влияние, що се отнася до разпоредителната част на приетото от институцията решение[ (
22
)]. Действително според утвърдената съдебна практика, доколкото определени мотиви на едно решение са сами за себе си от естество да го обосноват в достатъчна степен, пороците, от които биха могли да бъдат засегнати други мотиви на акта, са във всеки случай без влияние върху неговата разпоредителна част[ (
23
)].“
73.
В точки 123—149 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд установява, че Bolloré носи отговорност за извършеното от дъщерното му дружество Copigraph нарушение поради участието на последното в картела. Въз основа на това в точка 150 от обжалваното съдебно решение той стига до извода, че „отговорността на Bolloré за нарушението е установена, независимо че е било пряко замесено в него — факт, който Съдът не приема (вж. точки 66—81 [от обжалваното съдебно решение])“.
74.
Предвид на всички тези съображения Първоинстанционният съд отхвърля предявеното от Bolloré правно основание, изведено от нарушение на правото на защита и на принципа на състезателност, произтичащo от несъгласуваност между изложението на възраженията и спорното решение.
2. Доводи на страните
75.
Bolloré твърди, че Първоинстанционният съд неоснователно отхвърля правното му основание за отмяна на спорното решение, изведено от това, че след като Комисията изпраща на Bolloré изложение на възраженията, съгласно което то носи отговорност единствено за извършеното от дъщерното му дружество Copigraph нарушение, в спорното решение тя го санкционира и заради прякото му лично участие в дейностите на картела. Според Bolloré Първоинстанционният съд е нарушил принципа на зачитане на правото на защита, тъй като, от една страна, е отказал да отмени спорното решение спрямо него, и от друга страна, е приел, че установеният порок не засяга разпоредителната му част.
76.
В подкрепа на своето твърдение за нарушение Bolloré се основава, първо, на няколко решения на Съда и на Първоинстанционния съд в областта на антиконкурентните практики, както и в областта на правото на концентрациите, в подкрепа на твърдението си, че тъй като не е отменил спорното решение при наличието на непълнота на изложението на възраженията, Първоинстанционният съд е нарушил правото на защита (
24
).
77.
Второ, Bolloré твърди, че съдебната практика, на която се основава Първоинстанционният съд, е неприложима. От една страна, първите няколко съдебни решения, посочени в точка 80 от обжалваното съдебно решение, се отнасяли до хипотеза, различна от тази по настоящото дело. В тези съдебни решения общностният съд установил неточност в изложението на възраженията, отнасяща се не до определянето и точното установяване на отговорностите, а само до фактите, т.е. твърдени прояви, по повод на които се отправят упреци. От друга страна, втората поредица от съдебни решения, посочени също в точка 80 от обжалваното съдебно решение, била още по-отдалечена от предмета на спора. Тези съдебни решения всъщност се отнасяли до производствата за контрол на операциите, свързани с концентрации, и на държавните помощи.
78.
Трето, Bolloré оспорва разбирането за правото на защита с оглед на целта [„l’approche finaliste“], възприето от Първоинстанционния съд, съгласно което недействителността на акт би могла да се обяви само в случай че нарушението на разглежданото правило действително накърнява интересите на засегнатата страна. Такъв подход не бил приложим за всички процесуални нарушения, и по-специално по настоящото дело.
79.
Четвърто, Bolloré критикува съображенията на Първоинстанционния съд, според които нямало никакво основание разпоредителната част на спорното решение да се отменя, доколкото тя се отнася до него, тъй като това не би оказало никакво въздействие върху размера на наложената му глоба от 22,68 милиона евро. То твърди, че това разсъждение страда от грешка при прилагане на правото, тъй като не взема предвид начина на изчисляване на този размер.
80.
Комисията счита, че доводите не са допустими, доколкото с тях се възпроизвеждат вече използвани пред Първоинстанционния съд доводи, и във всички случаи са необосновани, доколкото на Bolloré се вменяват действията на дъщерното му дружество Copigraph, което не се оспорвало. Тя отвръща, че спорното решение, потвърдено от Първоинстанционния съд в обжалваното съдебно решение, се основава по отношение на Bolloré единствено на неговата отговорност за действията на дъщерното му дружество. Според Комисията Първоинстанционният съд само приложил общностната съдебна практика по съвсем класически начин.
3. Съображения
81.
Според мен обжалваното съдебно решение страда от грешка при прилагане на правото, доколкото Първоинстанционният съд не е направил всички необходими изводи, които се налагат с оглед на извършеното от Комисията нарушение на правото на защита, което — както е широко известно — представлява основен принцип на общностния правов ред (
25
).
82.
Разсъжденията на Първоинстанционния съд са според мен неубедителни. Всъщност, макар да признава основополагащия характер на този принцип, както и свързаните с него изисквания, Първоинстанционният съд счита, че нарушението от страна на Комисията на правото на защита на Bolloré не е достатъчно да обоснове отмяната на спорното решение, доколкото допуснатата от нея незаконосъобразност не е имала решаващо влияние върху разпоредителната част на това решение. В този смисъл Първоинстанционният съд отхвърля твърдението за нарушение, изведено от личното и пряко участие на Bolloré в нарушението, само в рамките на една точка от обжалваното съдебно решение.
83.
Ако правото на защита представлява „основен принцип на общностното право“, както твърди Първоинстанционният съд, то не се ли санкционира по необходимост чрез недействителността на спорното решение или поне на елементите, по отношение на които предприятието не е могло да се защити?
84.
Като отдава предимство на ефикасния характер на административното производство, анализът на Първоинстанционния съд буди у мен някои резерви. С него всъщност се поставя под въпрос зачитането на правото на защита като основен принцип в рамките на производство, което може да се окачестви като полунаказателно и в което Комисията разполага с много широко право на преценка, а съдебният контрол е ограничен.
85.
Преди да се спра на доводите, на които се основават съображенията ми, бих искал да припомня практиката на Съда относно зачитането на правото на защита в рамките на производство по прилагането на член 81 ЕО.
а) Общностната съдебна практика относно зачитането на правото на защита в рамките на производството по прилагане на член 81 ЕО
86.
Съдът изрично признава общия принцип на общностното право, според който всяко лице има право на справедлив процес (
26
). Това право е вдъхновено от член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните освободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) (
27
).
87.
Напомням, че в тази разпоредба се уточнява следното „[в]сяко лице при определянето на неговите граждански права и задължения или при наличието на каквото и да е наказателно обвинение срещу него има право на справедливо и публично гледане на неговото дело в разумен срок от независим и безпристрастен съд, създаден в съответствие със закона“.
88.
Що се отнася по-конкретно до правото на защита, то заема първостепенно място в хода на административното производство за разследване, провеждано от Комисията във връзка с нарушения на членове 81 ЕО и 82 ЕО (
28
). Съдът многократно подчертава, че зачитането на това право представлява в това отношение основен принцип на общностното право (
29
).
89.
С течение на времето съдържанието на това право непрестанно се уточнява от съдебната практика и се конкретизира от общностния законодател (
30
).
90.
Според Съда зачитането на правото на защита изисква по време на административното производство на заинтересуваното предприятие да е била предоставена възможност да изложи надлежно своето становище относно действителното съществуване и релевантността на твърдените факти и обстоятелства, както и относно документите, на които Комисията основава твърдението си за наличие на нарушение (
31
).
91.
В този смисъл член 19, параграф 1 от Регламент № 17 предвижда на страните да се изпраща изложение на възраженията (
32
).
92.
Според Съда този документ представлява основна процесуална гаранция (
33
), чиито изисквания се уточняват на много ранен етап в подробна съдебна практика (
34
). Изложението на възраженията трябва ясно да посочва всички основни доказателства, на които се основава Комисията на този етап от производството. Сред тях са включително фактите, за които се отправят упреци към предприятието, дадената им квалификация, доказателствата, на които се основава Комисията, и обстоятелствата, които тя отчита при определяне на глобата, например продължителността на нарушението. В Решение по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе, Съдът посочва, че изложението на възраженията трябва да уточнява недвусмислено и юридическото лице, което може да бъде санкционирано с глоба.
93.
Все пак това посочване може да бъде в обобщен вид, а решението не трябва непременно да възпроизвежда изложението на възраженията. Според Съда изложението на възраженията представлява подготвителен документ, в който фактическите и правните преценки са съвсем временни (
35
). Комисията трябва да взема предвид обстоятелствата, произтичащи от административното производство, за да се откаже от твърдения за нарушения, за които се установи, че са неоснователни, или за да организира и допълни във фактическо и правно отношение доводите си в подкрепа на твърденията за нарушения, които сочи, при условие все пак да приема само факти, по които заинтересуваните лица са имали възможност да представят обяснения, а в хода на административното производство да е предоставила на защитата необходимите обстоятелства.
94.
Съгласно практиката на Първоинстанционния съд, припомнена в точка 68 от обжалваното съдебно решение, нарушение на правото на защита по време на административното производство се преценява в светлината на приетите от Комисията в изложението на възраженията и в решението твърдения за нарушения.
95.
Тези процесуални гаранции са закрепени в член 19, параграф 1 от Регламент № 17, както и в членове 2 и 4 от Регламент № 99/63 (
36
), преди да бъдат включени в член 27 от Регламент № 1/2003, както и в членове 10—12 и 15 от Регламент № 773/2004.
96.
В светлината на изложените съображения по-долу ще се спра на основателността на предявеното от Bolloré правно основание.
б) Разглеждане на предявеното от Bolloré правно основание
97.
Както посочих, Първоинстанционният съд установява нарушение на правото на защита на Bolloré, тъй като то не е могло да се запознае въз основа на изложението на възраженията с твърдението за нарушение, изведено от неговото лично и пряко участие в нарушението, нито дори с фактите, които Комисията приема в спорното решение в подкрепа на това твърдение за нарушение.
98.
При това положение Първоинстанционният съд приема, че допуснатата от Комисията незаконосъобразност не е достатъчна, за да обоснове отмяната на спорното решение, тъй като тя не е имала решаващо влияние върху разпоредителната му част.
99.
Всъщност в точка 81 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че „според утвърдената съдебна практика, доколкото определени мотиви на едно решение са сами за себе си от естество да го обосноват в достатъчна степен, пороците, от които биха могли да бъдат засегнати други мотиви на акта, са във всеки случай без влияние върху неговата разпоредителна част“ (
37
).
100.
След това в точка 150 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд „отхвърл[я]“ (
38
) твърдението за нарушение, изведено от личната отговорност на Bolloré за извършване на нарушението, и след като разглежда всички предявени от това предприятие правни основания, отхвърля жалбата му за отмяна.
101.
Считам, че с прилагането на тази съдебна практика по настоящото дело Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
102.
Вярно е, че мотивите, по отношение на които Bolloré е изслушано, сами по себе си са достатъчни да обосноват санкционирането му, доколкото то отговаря за поведението на дъщерното си дружество.
103.
Разпоредителната част на спорното решение остава непроменена по две причини. Първо, Комисията счита, че Bolloré — като дружество майка на групата от дружества — трябва да носи отговорност за нарушението, извършено от дъщерното му дружество. Ето защо то остава отговорно в това качество за нарушението на член 81 ЕО, поради което текстът на член 1 от спорното решение действително остава същият. Второ, размерът на глобата, посочен в член 3 от това решение, също не се променя — колкото и изненадващо да изглежда това — поради приетия от Комисията метод за изчисление. Действително, наложената на съответните предприятия глоба се изчислява въз основа на оборота от продажба на самокопираща хартия в ЕИП. В случая на Bolloré единствено дъщерното дружество има такъв оборот. Следователно, ако се приеме, че само Bolloré трябва да носи отговорност за действията на дъщерното си дружество, размерът на глобата остава същият като посочения в разпоредителната част на спорното решение.
104.
Все пак според мен съдебната практика, посочена от Първоинстанционния съд в точка 81 от обжалваното съдебно решение, не може да се приложи по настоящото дело. Всъщност по мое мнение в случай като разглеждания Първоинстанционният съд не може просто да отхвърли твърдението за нарушение, основаващо се на личното и пряко участие на Bolloré в картела, като не направи нито един извод относно законосъобразността на спорното решение; съображенията за това са следните:
—
първо, това би означавало да се пренебрегне основополагащият характер, признат на принципа на зачитане на правото на защита,
—
второ, практиката на Съда в това отношение е твърде последователна,
—
трето, анализът на Първоинстанционния съд означава да се пренебрегнат последиците, които се свързват с решение за налагане на санкции от Комисията на основание член 81, параграф 1 ЕО, и
—
четвърто, налице е производство от полунаказателно естество, което може да попадне под действието на предписанията на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ.
105.
По-долу ще развия всеки от посочените доводи.
106.
Първо, в обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд изглежда пренебрегва естеството на разглежданото право, като отдава предимство на ефикасността на действията на Комисията и на обществения ред в областта на конкуренцията.
107.
Напомням всъщност, че Комисията е нарушила не просто процесуално право, а правото на предприятието да се защити срещу обвинения в извършването на нарушение. Напомням, че принципът на зачитане на правото на защита, който представлява основен принцип на общностния правов ред, е съществено процесуално изискване. Поради това нарушаването на този принцип би трябвало според мен да се санкционира само по себе си от общностния съд на основание член 230 ЕО и би трябвало да доведе до отмяна на разглеждания акт или на част от него.
108.
Второ, действително когато Съдът установи нарушение на правото на защита на предприятията, по-специално поради липсата на съгласуваност между изложението на възраженията и решението, Съдът заема позиция, в голяма степен насочена към защита на правата на предприятията и отличаваща се с голяма твърдост по отношение на Комисията, като отменя решението или частта от него, отнасяща се до действията и твърденията за нарушения, по отношение на които страните не са могли да изложат становище.
109.
В това отношение той извършва класическо прилагане на член 230 ЕО, по силата на който Съдът може да отмени всички актове на Комисията, приети в нарушение на съществените процесуални изисквания. Съдът прилага и член 4 от Регламент № 99/63 и член 11, параграф 2 от Регламент № 773/2004, по силата на които, напомням, в решенията си Комисията приема срещу предприятията и сдруженията на предприятия, които са техни адресати, само твърденията за нарушения, по отношение на които те са имали възможност да представят гледната си точка.
110.
Съдът отменя частично решението, когато спорните елементи, независимо колко важен е техният предмет, могат да се отделят от останалите разпоредби (
39
).
111.
Може да става дума за елементи в окончателното решение с чисто второстепенен характер спрямо нарушението, за което се отправят упреци — когато например се установи, че Комисията не е представила на предприятията някои документи, въз основа на които тя е имала възможност да прецени поведението им от гледна точка на член 81 ЕО. В този случай Съдът приема, че такова нарушение не може да засегне валидността на решението като цяло, като обаче следва да се пренебрегне съдържанието на тези документи при разглеждане на основателността на решението (
40
).
112.
Възможно е да става дума и за съществени елементи относно нарушение, за което се отправят упреци, например неговата продължителност или установяването на предприятията, които носят отговорност.
113.
В този смисъл по делото, по което е постановено посоченото по-горе Решение по дело Musique Diffusion française и др./Комисия, Комисията пропуска да посочи на жалбоподателите, че възнамерява да ги санкционира в рамките на член 1 от разглежданото решение за извършването на нарушение с по-голяма продължителност от оповестената в изложението на възраженията. Съдът отменя това решение, „доколкото установяв[а], че съгласуваните практики [са] надвишили периода до края на януари/началото на февруари 1976 г.“, т.е. периода, по отношение на който предприятията не са имали възможност да дадат разяснения (
41
).
114.
По две други дела, по които са постановени посочените по-горе Решение по дело Compagnie maritime belge transports и др./Комисия и Решение по дело ARBED/Комисия, изложението на възраженията съдържа неясноти относно юридическите лица, на които може да бъде наложена глоба поради нарушение на член 81, параграф 1 ЕО.
115.
По първото дело изложението на възраженията единствено посочва като извършител на нарушението колективно образувание, в конкретния случай линейна конференция. В решението си обаче Комисията налага индивидуална глоба на някои от членовете на конференцията. След като е сезиран с жалба за отмяната на това решение, Първоинстанционният съд отхвърля правното основание, предявено от тях, което е изведено от нарушение на процесуалните им права, по-специално поради това че са били запознати с изложението на възраженията и сами са отговорили на твърденията за нарушения, повдигнати от Комисията (
42
).
116.
Съдът приема, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, която води до отмяна на съдебното решение. Той приема, че изложението на възраженията, адресирано до линейната конференция, не дава възможност членовете ѝ да се информират в достатъчна степен, че ще им бъдат наложени глоби в лично качество, ако се установи нарушението. В рамките на разглеждане на спора по същество в производството по обжалване по посочените причини Съдът отменя разпоредбите на решението, с което се налагат глоби лично на членовете на конференцията (
43
).
117.
По второто дело изложението на възраженията не упоменава намерението на Комисията да вмени на дружеството майка ARBED SA отговорност за поведението на неговото дъщерно дружество, като при това положение наложи на дружеството майка глоба, изчислена въз основа на собствения му оборот (
44
). Първоинстанционният съд, макар да установява, че правото на защита на това дружество е било нарушено, не санкционира процесуалното нарушение поради това, че в хода на цялото административно производство съществува несигурност относно ролята и отговорността съответно на дружеството майка и на дъщерното му дружество.
118.
В производството, образувано по жалба на ARBED SA, Съдът отменя решението на Първоинстанционния съд. Макар това дружество да е било запознато с изложението на възраженията, адресирано до неговото дъщерно дружество, и с воденото срещу него производство, Съдът приема, че въз основа на това обстоятелство не може да се направи извод за липсата на нарушение на правото на защита на посоченото дружество. Той счита, че „до края на административното производство съществува неяснота относно субекта, на когото да се наложи глоба, която неяснота би могла да се разсее единствено с ново изложение на възраженията, надлежно адресирано до жалбоподателя“ (
45
). Следователно след разглеждане по същество на спора в производството по обжалване Съдът отменя разглежданото решение „по отношение на ARBED SA“.
119.
Вярно е, че по тези дела опорочените мотиви оказват пряко влияние върху разпоредителната част на разглежданите спорни решения. В посоченото по-горе Решение по дело Musique Diffusion française и др./Комисия член 1 от спорното решение е опорочен, поради това че се отнася до период, по отношение на който предприятията не са имали възможност да представят разяснения. В посоченото по-горе Решение на Съда по дело Compagnie maritime belge transports и др./Комисия член 6 от спорното решение е опорочен, тъй като налага индивидуална глоба на някои от предприятията, които не са били надлежно информирани. Накрая, в посоченото по-горе Решение на Съда по дело ARBED/Комисия член 4 от разглежданото спорно решение е опорочен, тъй като налага глоба на дружеството майка ARBED SA.
120.
При това положение според мен Съдът по-скоро отделя внимание на основния или на второстепенния характер на спорните мотиви, а не толкова на влиянието, което опороченият мотив може да има върху разпоредителната част на разглежданото решение. По тези дела всеки от опорочените мотиви представлява съществен елемент от нарушението, за което се отправят упреци.
121.
Случаят по настоящото дело също е такъв, що се отнася до установяване на предприятията, които носят отговорност. Всъщност спорното твърдение за нарушение се извежда от личното и пряко участие на Bolloré в извършването на нарушението. То посочва това предприятие като извършител на нарушението, за което се отправят упреци. Ако такова твърдение за нарушение трябва да се отхвърли, тъй като посоченото предприятие не е могло да се защити, то би следвало да се направят всички необходими изводи от него във връзка със законосъобразността на спорното решение, основаващо се на такива обстоятелства.
122.
Трето, след като Първоинстанционният съд приема, че нарушението на правото на защита на Bolloré не може да засегне валидността на спорното решение в частта, която се отнася до Bolloré, според мен Първоинстанционният съд пренебрегва последиците, които се свързват с решение за налагане на санкции от Комисията на основание член 81, параграф 1 ЕО.
123.
По мое мнение, от една страна, Bolloré разполага с морален интерес спорното решение да бъде отменено, доколкото с това решение срещу него се повдигат преки и лични обвинения в извършването на нарушението.
124.
Според мен, от друга страна, отмяната на спорното решение, поради това че се основава на опорочен мотив, се налага по съображения за яснота и правна сигурност, най-вече от гледна точка на гражданскоправните последици от нарушението на член 81 ЕО.
125.
Всъщност когато Комисията установи нарушение на член 81 ЕО, пострадалите от него могат да предявят пред националните съдилища иск за обезщетение на претърпените вреди срещу извършителите на разглежданата антиконкурентна практика, които да понесат отговорност съгласно гражданското право (
46
). Правните субекти, които могат да се ползват от тази защита, са не само трети лица, т.е. потребителите и конкурентите, увредени с антиконкурентното споразумение, а при изключителни обстоятелства и някоя от страните по това споразумение (
47
).
126.
В това отношение решението на Комисията, потвърдено или отменено от общностния съд, представлява основа за техните съдопроизводствени действия. Ето защо е много важно, особено когато става дума за сложно, колективно и непрекъснато нарушение, това решение съвсем ясно да определи отговорността на предприятията при извършването на нарушението. Ако с посоченото решение се ангажира гражданскоправната отговорност на съответните предприятия, това става само заради установеното им участие в санкционираните и правилно очертани колективни прояви. Това е абсолютно необходима предпоставка за успешното упражняване на правата по иска за обезщетение за вреди, за каквото Комисията се застъпва настоятелно в своята Бяла книга относно исковете за обезщетение за вреди при нарушаване на правилата на Европейската общност за защита на конкуренцията (
48
).
127.
По настоящото дело и предвид тези обстоятелства според мен Първоинстанционният съд не е могъл просто да отхвърли разглежданото твърдение за нарушение, без да „прочисти“ спорното решение от елементите, на които Комисията основава личната отговорност на Bolloré. Отхвърлянето на твърдение за нарушение по никакъв начин не е равносилно на неговата отмяна от общностния съд, поради което Първоинстанционният съд не го заличава от правния мир, макар когато се отменя, да следва, че то изобщо не е съществувало. Този начин на разсъждаване не осигурява на производството за установяване на разглежданото нарушение необходимата яснота относно ролята и отговорността на Bolloré, което съгласно това производство има опасност да понесе тежестта на това нарушение.
128.
Четвърто, според мен съдебният контрол трябва да бъде още по-строг, тъй като нарушението на правото на защита е извършено от Комисията в рамките на полунаказателно производство, което може да попадне под действието на предписанията на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ.
129.
Напомням, че съгласно тази разпоредба „[в]сяко лице при определянето на неговите граждански права и задължения или при наличието на каквото и да е наказателно обвинение срещу него има право на справедливо и публично гледане на неговото дело в разумен срок от независим и безпристрастен съд, създаден в съответствие със закона“ (
49
).
130.
Съгласно постоянната си практика Европейският съд по правата на човека не изисква всички инстанции, които действат в тези два вида производства, да отговарят на всички предписания на член 6 от ЕКПЧ. В този смисъл, когато се приема решение от административен орган, който не осигурява всички гаранции на съдебното производство, трябва да съществува възможност това решение да подлежи на последващ контрол от съдебен орган с пълна юрисдикция, който отговаря на предписанията по член 6, параграф 1 от ЕКПЧ (
50
).
131.
Прилагането на член 6 от ЕКПЧ към производството по член 81 ЕО повдига множе-ство въпроси, по-специално доколкото по смисъла на посочената разпоредба Комисията не може да се окачестви като „съд“ (
51
) и доколкото производството не попада в областта на наказателноправното производство в тесен смисъл.
132.
Все пак глобите, посочени в член 15 от Регламент № 17, поради естеството и размера си могат да се приравнят на наказателна санкция (макар в тесен смисъл да имат характера на административно наказание), както и с оглед на функциите по разследване, събиране и проверка на доказателства и за вземане на решение, поверени на Комисията, производството по член 81 ЕО придобива полунаказателно естество. Впрочем Съдът изрично отбелязва спецификата на това производство в Решение от 8 юли 1999 г. по дело Hüls/Комисия (
52
) и без колебание се позовава в него на принципа на презумпцията за невиновност, гарантиран в член 6, параграф 2 от ЕКПЧ. По това дело Съдът отбелязва, че „предвид естеството на разглежданите нарушения, както и на естеството и степента на строгост на свързаните с тях санкции, принципът на презумпцията за невиновност се прилага в производствата във връзка с нарушения на правилата в областта на конкуренцията, приложими за предприятията, които могат да доведат до налагането на глоби или периодични парични санкции“ (
53
).
133.
Според мен тази съдебна практика може изцяло да се пренесе към настоящия случай и производството по член 81 ЕО трябва следователно да зачита по същия начин изискванията на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. Впрочем зачитането на принципа на презумпцията за невиновност по никакъв начин не може да се съвмести с нарушаването на правото на защита.
134.
Това означава, че в полунаказателно производство като разглежданото, в което по отношение на предприятията Комисията упражнява функции по разследване, събиране и проверка на доказателства и за вземане на решение, общностният съд трябва да упражнява силен съдебен контрол за зачитането от нейна страна на процесуалните права на страните. С други думи, според мен той трябва да направи всички необходими изводи, които се налагат, когато при упражняване на правомощията си Комисията не зачита основните права, признати на предприятията в рамките на производството по член 81 ЕО.
135.
По настоящото дело обаче подходът на Първоинстанционния съд до известна степен стеснява контрола, който според мен трябва да се упражнява от съда върху решенията на Комисията по смисъла на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. По мое мнение този подход може да се окаже опасен. Действително в случай като разглеждания да се приеме, че нарушаването от страна на Комисията на правото на предприятие на изслушване не опорочава решението, след като във всички случаи това предприятие трябва да носи отговорност за извършено от друг нарушение, означава, че Комисията може безнаказано да пренебрегва съществените процесуални изисквания.
136.
С оглед на всички тези обстоятелства считам, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото в рамките на преценката си относно нарушението на правото на защита на Bolloré, като не е отменил нито един от елементите на спорното решение, в което това предприятие се обвинява пряко и лично в извършването на нарушението. Според мен Първоинстанционният съд е трябвало да направи необходимия извод, който се налага, а именно да отмени спорното решение, доколкото то се основава на твърдението за нарушение, изведено от личното и пряко участие на Bolloré в нарушението.
137.
По тази причина предлагам на Съда да обяви първото правно основание, предявено от Bolloré, за основателно.
138.
В заключение бих искал единствено да посоча, че очевидно когато изложението на възраженията страда от толкова значителен пропуск, Комисията може да го отстрани само с допълнително изложение на възраженията, позволяващо на страните да се запознаят с него и да предприемат ответни действия по време на предварителното административно производство.
Б — По второто правно основание, предявено от Divipa, изведено от твърдяната твърде голяма продължителност на производството пред Първоинстанционния съд
1. Доводи на страните
139.
Divipa напомня, че правото на производство в разумен срок се прилага в областта на конкуренцията към административните и съдебните производства и в това отношение се позовава на посоченото по-горе Решение по дело Baustalgewebe/Комисия. Нарушение на това право било налице, когато продължителността на производството пред Първоинстанционния съд между подаването на жалбата и постановяването на обжалваното съдебно решение била пет години.
140.
Според Комисията предвид на конкретните обстоятелства по делото, продължителността на производството не била твърде голяма. При всички случаи тя отбелязва, че дори такова процесуално нарушение да бъде установено, то не би могло да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение в неговата цялост.
2. Съображения
141.
Както посочих, общият принцип на правото на Общността, според който всяко лице има право на справедлив процес, и по-конкретно правото на провеждане на процес в разумен срок, намира приложение при съдебно обжалване на решение на Комисията относно налагането на санкции на предприятие за нарушаване на член 81 ЕО.
142.
За да прецени разумния характер на срока на производството, Съдът се позовава на критериите, които Европейският съд по правата на човека откроява при прилагането на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. В този смисъл в Решение по дело Bаustahlgewebe/Комисия, посочено по-горе, той постановява, че разумният характер на срока се преценява в зависимост от обстоятелствата, присъщи на всяко дело, и по-специално от значимостта на спора за заинтересуваната страна, от сложността на делото и от поведението на ищеца или жалбоподателя и това на компетентните органи (
54
).
143.
В това отношение Съдът е уточнил, че изброяването на тези критерии не е изчерпателно и че преценката на разумния характер на срока не изисква винаги разглеждане на обстоятелствата по конкретния случай от гледна точка на всеки един от тези критерии, когато продължителността на производството изглежда оправдана от гледна точка само на един от тези критерии. Така според Съда сложността на делото може да бъде възприета като оправдание за един много дълъг на пръв поглед срок (
55
).
144.
В конкретния случай производството пред Първоинстанционния съд е започнало с подаването на 18 април 2002 г. на жалбата на Divipa, с която се иска отмяна на спорното решение, и е приключило на 26 април 2007 г. — дата, на която е било обявено обжалваното съдебно решение. Така продължителността на производството е приблизително пет години.
145.
Макар тази продължителност да изглежда значителна, според мен тя все пак може да бъде обоснована предвид особената сложност на делото.
146.
Действително, почти всички факти, на които се е основавало спорното решение, са били оспорени пред първата инстанция и следователно е трябвало да бъдат проверени. Доказателствената стойност на изявленията и на документите, които са били на разположение, свързани по-специално с различните проведени заседания относно националните пазари и европейския пазар, е трябвало да бъде изследвана. Освен това, както следва от точки 40—63 и 109—117 от обжалваното съдебно решение, Първоинстанционният съд е трябвало да разгледа най-различни възражения във връзка с достъпа до документите от административното производство и тяхната използваемост. Освен това процесуално-организационните действия, които Първоинстанционният съд е разпоредил в рамките на подготовката за това производство, и по-специално различните писмени въпроси, поставени на страните, са предполагали предварителен анализ на преписките, или най-малкото на някои части от тях.
147.
Напомням също, че жалби за отмяна срещу спорното решение са подали девет предприятия на четири езика на производство. Обжалваното съдебно решение е постановено на същата дата като останалите осем съдебни решения, постановени по подадените срещу това спорно решение жалби.
148.
От изложените по-горе констатации следва, че продължителността на производството, завършило с обжалваното съдебно решение, се обяснява по-специално с броя на предприятията, участвали в картела, за който са обвинени, и подали жалби срещу спорното решение, което е наложило успоредно разглеждане на тези различни жалби, със задълбоченото изследване на преписката, проведено от Първоинстанционния съд, и със задълженията във връзка с езика, произтичащи от процедурните правила на Първоинстанционния съд.
149.
От това следва, че продължителността на производството пред Първоинстанционния съд е оправдана с оглед на особената сложност на делото.
150.
Ето защо предлагам на Съда да отхвърли правното основание, предявено от Divipa, изведено от нарушението на разумната продължителност на производството, тъй като същото е неоснователно.
IX — По правните основания, изведени от нарушаването на член 81, параграф 1 ЕО, поради това че Първоинстанционният съд изопачил доказателствата във връзка с участието на жалбоподателите в нарушението и във връзка с неговата продължителност
151.
По същество жалбоподателите упрекват Първоинстанционния съд, че е изопачил доказателствата, на които се основава преценката му на основание член 81 ЕО относно участието им в нарушението и относно неговата продължителност.
152.
Преди да разгледам допустимостта и основателността на тези правни основания, бих искал накратко да припомня практиката на Съда относно събирането на доказателства за нарушение на член 81 ЕО.
153.
Според общностния съд Комисията трябва да докаже нарушенията, които установява, и да посочи доказателствата, които са годни да установят съществуването на фактите от състава на тези нарушения (
56
). В този смисъл Комисията трябва да представи точни и съвпадащи доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че нарушението е извършено. Общностният съд все пак не изисква всяко от представените от Комисията доказателства да отговаря на тези критерии по отношение на всеки елемент от нарушението. Според него е достатъчно съвкупността от сочени от институцията улики, преценени общо, да отговарят на това изискване (
57
). Освен това, както напомня Първоинстанционният съд в точка 155 от обжалваното съдебно решение, доказателствата за участието в картела трябва да се преценяват в тяхната съвкупност и като се вземат предвид всички релевантни фактически обстоятелства.
154.
Събирането на доказателства по делата в областта на конкуренцията се отличава с особени проблеми, които Съдът обобщава в посоченото по-горе Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия. Дейностите, представляващи антиконкурентни практики, протичат нелегално, заседанията се провеждат тайно, най-често в трета страна, а свързаната с тях документация е разпръсната и сведена до минимум. Освен това в повечето случаи съществуването на антиконкурентна практика трябва да се изведе от някои съвпадения и индиции, които, разгледани в цялост, могат в отсъствието на последователно обяснение да съставляват доказателство за нарушение на правилата в областта на конкуренцията (
58
).
155.
Следва да се добавят и ограниченията, наложени на Комисията, при упражняване на компетентността ѝ в областта на разследването. Имам предвид ограниченията, произтичащи от правото на съответните предприятия да не свидетелстват срещу себе си (
59
), или пък ограниченията поради това, че при действието на Регламент № 17 Комисията не може да разпитва лицата, за да получи релевантните за разследването сведения.
156.
Следователно в рамките на производството по член 81 ЕО писмените доказателства играят централна роля при събирането на доказателствата, колкото и трудно да е и тяхното събиране на практика.
157.
По настоящото дело Koehler, Bolloré и Divipa оспорват доказателствената стойност на някои факти и документи, въз основа на които Първоинстанционният съд стига до извода за тяхното участие в съглашателските заседания относно националните пазари и европейския пазар и въз основа на които преценява неговата продължителност.
158.
В съответствие с принципите, откроени в точки 56—58 от настоящото заключение, ще отхвърля като недопустими доводите на Divipa, чиято единствена цел е Съдът да извърши нова преценка на фактите. За сметка на това ще разгледам доводите на жалбоподателите, с които те действително изтъкват наличието на изопачаване на доказателствата от страна на Първоинстанционния съд.
159.
За целта напомням, че жалбоподателите трябва да посочат точно обстоятелствата, за които твърдят, че Първоинстанционният съд е изопачил, и да установят грешките в анализа, довели до изопачаването в рамките на съображенията на Първоинстанционния съд. Съгласно постоянната съдебна практика такова изопачаване трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо Съдът да извършва нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата, както и да прибягва до нови доказателства.
160.
Следователно в рамките на съображенията тук следва да се вземат предвид тези обстоятелства, и по-специално особените трудности при събирането на доказателства в рамките на производството по член 81 ЕО.
А — По първото правно основание, изведено от нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, поради това че Първоинстанционният съд изопачил доказателства, отнасящи се до участието на Divipa в нарушението
161.
В жалбата си Divipa упреква Първоинстанционния съд, че е изопачил представените му доказателства, като е потвърдил неговото участие, първо, в заседанието от 5 март 1992 г., второ, в заседанието от 19 октомври 1994 г., и трето, в картела на европейския пазар. Divipa по-специално сочи точки 156—171, 192—197, 205—207 и 216 от обжалваното съдебно решение.
1. По първата част, изведена от изопачаване на доказателства във връзка с участието на Divipa в заседанието от 5 март 1992 г.
а) Доводи на страните
162.
Divipa твърди по-специално, че Първоинстанционният съд е изопачил бележката на служителя на Sappi от 9 март 1992 г. поради това, че в обжалваното съдебно решение не взема предвид, нито цитира част от тази бележка, в която се посочвало, че Sappi научава цените на Divipa от клиенти, а не пряко. Според Divipa няма логика предприятие, за което се твърди, че е участвало в заседание на картел, на което се обсъжда въпросът за цените, самò да не предостави пряко своите цени по време на това заседание.
163.
Комисията отхвърля този довод поради това, по-специално, че всяко писмено доказателство трябва да се разглежда заедно с всички останали обстоятелства по преписката. Тя освен това отбелязва, че Divipa не поставя под съмнение доказателствената стойност на изявленията на AWA и Sappi, нито тълкуването им от Първоинстанционния съд.
б) Съображения
164.
Според мен критиката, формулирана от Divipa във връзка с анализа на Първоинстанционния съд, не е основателна.
165.
Действително Divipa не установява по какъв начин Първоинстанционният съд е изопачил бележката на служителя на Sappi, като e пропуснал да посочи, че сведенията относно предоставените от служителя цени са от информация, дадена от клиентите. Не виждам по какъв начин този пропуск представлява грешка в анализа от страна на Първоинстанционния съд, що се отнася до участието на Divipa в заседанието от 5 март 1992 г. Пропускът впрочем не поставя под съмнение доказателствената стойност на тази бележка.
166.
Във всички случаи на Divipa е дадена възможност да се запознае и да изрази становище във връзка със съдържанието на посочената бележка, тъй като — както следва от точка 162 от обжалваното съдебно решение — изявленията на Sappi са били приложени към изложението на възраженията и са представени на Първоинстанционния съд, поради което Divipa е имало достъп до тях.
167.
Следователно предлагам на Съда да отхвърли тази първа част като неоснователна.
2. По втората част, изведена от изопачаване на доказателствата във връзка с участието на Divipa в заседанието от 19 октомври 1994 г.
а) Доводи на страните
168.
Divipa сочи, че изявленията на Mougeot, с които Първоинстанционният съд обосновава твърденията за участието на Divipa в заседанието от 19 октомври 1994 г., са направени след настъпване на съответните факти с оглед позоваване на Известието относно съдействието.
169.
Първоинстанционният съд изопачил доказателствата, като най-вече се основал на своята практика, за да обвини Divipa в участие в посоченото заседание, което представлявало явно нарушение на принципа за справедлив процес и очевидна грешка в квалификацията на фактите.
170.
Комисията отхвърля този довод.
б) Съображения
171.
Считам, че повдигнатите от Divipa доводи относно изявленията на Mougeot също трябва да бъдат отхвърлени.
172.
Действително обстоятелството, че тези изявления са последващи спрямо фактите и са направени с цел прилагането на Известието относно съдействието, е отбелязано от Първоинстанционния съд в точка 166 от обжалваното съдебно решение. Следователно той не би могъл да бъде упрекнат, че не ги е взел предвид. Както отбелязва Първоинстанционният съд, посочените изявления все пак не биха могли да се считат за лишени от доказателствена стойност, тъй като щом са направени против интересите на автора им, трябва по принцип да бъдат разглеждани като особено надеждни доказателства.
173.
Освен това Първоинстанционният съд установява в точка 168 от обжалваното съдебно решение, че изявленията на Mougeot съвпадат в редица отношения с изявленията на Sappi и на AWA.. В своя отговор на изложението на възраженията последното обаче предоставя списък на заседанията относно испанския пазар, сред които е и заседанието от 19 октомври 1994 г.
174.
Във всички случаи, както отбелязва Комисията, Първоинстанционният съд не може да се упреква, че е възприел неправилно тълкуване на изявленията на Mougeot.
175.
Следователно според мен и втората част може да се отхвърли като неоснователна.
3. По третата част, изведена от изопачаване на доказателствата във връзка с участието на Divipa в картела на европейския пазар
а) Доводи на страните
176.
Divipa твърди, че Първоинстанционният съд е изопачил и пропуснал определени доказателства. То подчертава, че не е производител, че извършва продажби само на националния пазар, че е единственото дружество, което не извършва производствена дейност, обвинено с твърдението за участие в някои заседания относно националния пазар, и че в Испания то не се числи към никоя от разпространителските мрежи на големите европейски производители на самокопираща хартия. Нямало нито един документ, който да установява, че по време на заседанията, в които се предполага, че то е участвало, се прави позоваване на съществуването на по-обширен съглашателски план.
177.
Комисията отхвърля и този довод. Тя по-специално отбелязва, че Divipa не уточнява аспектите от доводите на Първоинстанционния съд, които да показват изопачаване на фактите.
б) Съображения
178.
Според мен Съдът трябва да постанови, че тези доводи са недопустими.
179.
Действително, що се отнася, първо, до довода, изведен от изопачаването на „някои доказателства“, от прочита на жалбата се установява, че Divipa не посочва доказателствата, които са били изопачени от Първоинстанционния съд.
180.
Второ, що се отнася до довода, изведен от това, че Първоинстанционният съд пропуснал да вземе предвид някои доказателства във връзка с неговия статут на производител, припомням, че единствено Първоинстанционният съд е компетентен да преценява значението на представените му доказателства. Следователно според мен този довод е недопустим. Във всички случаи считам, че той е неоснователен, тъй като, за разлика от твърденията на Divipa, Първоинстанционният съд многократно преценява в обжалваното съдебно решение, и по-специално в точки 203, 605 и 628 от него, значението, което следва да се придаде на статута на дистрибутор на Divipa.
181.
При тези условия съм на мнение, че настоящата трета част е недопустима.
182.
Предвид на всички изложени съображения считам, че Първоинстанционният съд изобщо не е изопачил доказателствата, въз основа на които установява участието на Divipa в разглежданото споразумение и в мерките за неговото прилагане.
183.
Следователно предлагам на Съда да отхвърли първото правно основание, поради това че е отчасти недопустимо и отчасти неоснователно.
Б — По второто правно основание, изведено от нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, поради това че Първоинстанционният съд е изопачил доказателства, не е изпълнил задължението си да представи мотиви и е нарушил правото на защита на Koehler, що се отнася до продължителността на извършеното от него нарушение
184.
По същество Koehler оспорва анализа на Първоинстанционния съд във връзка с участието му в картела през периода до септември или октомври 1993 г. То поддържа, че Първоинстанционният съд не е събрал достатъчно доказателства и въз основа на събраните е направил неправилни изводи относно наличието на система от тайни заседания, от една страна, в рамките на AEMCP (Association of European Manufacturers of Carbonless Paper), сдружението на европейските производители на самокопираща хартия, преди септември или октомври 1993 г. (първа част), и от друга страна, на национално или регионално равнище преди този момент (втора част).
1. По първата част, изведена от изопачаване на доказателствата относно участието на Koehler в заседанията, проведени в европейски мащаб в рамките на AEMCP преди септември или октомври 1993 г.
а) Доводи на страните
185.
Според Koehler Комисията се основава на три категории доказателства, а именно изявленията на Mougeot, показанията на служителя на Sappi и доказателства, установяващи провеждането на национални или регионални заседания на картела.
186.
Най-напред обаче Koehler посочва, че писмото на Mougeot от 14 април 1999 г. изобщо не съдържа признание за провеждането на заседания на картела през периода преди октомври 1993 г. Първоинстанционният съд впрочем заявил в точка 279 от обжалваното съдебно решение, че не било установено сключването на съглашателските споразумения относно цените, считано от януари 1992 г., т.е. преди октомври 1993 г. Разсъжденията на Първоинстанционния съд във връзка с твърдени споразумения относно цените в рамките на официални заседания на AEMCP преди октомври 1993 г. били недостатъчни и съдържали противоречиви мотиви, които представлявали грешка при прилагане на правото. Първоинстанционният съд не зачел и презумпцията за невиновност, като се опитал да съзре в изявленията на Mougeot признание за нарушение през периода преди октомври 1993 г.
187.
По-нататък Koehler поддържа, че показанията на служителя на Sappi не съдържат никаква информация за периода, през който са се състояли заседанията на картела. Първоинстанционният съд нямал основания да приеме, че като не предоставил „указания в противоположен смисъл“, този служител е имал намерение мълчаливо да потвърди, че нарушението е започнало преди септември 1993 г. По този начин Първоинстанционният съд изопачил съдържанието на показанията. С това се нарушавало правото на справедлив процес, закрепено в член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, както и в член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз, прогласена в Ница на 7 декември 2000 г. (ОВ С 364, стр. 1).
188.
Накрая, Koehler счита, че на изявленията на покаял се свидетел на обвинението може да се даде вяра само ако бъдат потвърдени с други доказателства. По настоящото дело обаче не съществували никакви потвърждаващи ги доказателства.
189.
Според Комисията тази част не била допустима, доколкото всъщност Koehler искал да се направи нова преценка на фактите.
б) Съображения
190.
Критиките на Koehler във връзка с релевантността на изявленията на Mougeot и на служителя на Sappi според мен са неоснователни.
191.
Всъщност Koehler изглежда пренебрегва факта, че в точки 261—310 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд се основава на съвкупност от улики относно наличието на съглашателски заседания преди септември или октомври 1993 г. Макар писмото на Mougeot от 14 април 1999 г. действително да представлява, както признава Първоинстанционният съд в точка 262 от обжалваното съдебно решение, основното доказателство на Комисията по този въпрос, това не променя факта, че съдържащите се в писмото изявления трябва да се разглеждат и схващат в светлината на останалите разглеждани от Първоинстанционния съд доказателства, и по-специално на показанията на служителя на Sappi и на AWA. Освен това, както посочва Първоинстанционният съд в точка 264 от обжалваното съдебно решение, смисълът на посоченото писмо е особено ясен, а на неговото съдържание не противоречи нито едно доказателство, което да е годно да постави под съмнение доказателствената стойност на документа.
192.
Що се отнася до показанията на служителя на Sappi, макар той да не уточнява през кой период са се състояли разглежданите съглашателски заседания, според мен тези показания дават възможност на Първоинстанционния съд да приеме, предвид на всички доказателства, че посочените заседания са могли да започнат от февруари 1993 г. — датата на назначаване на този служител.
193.
Накрая, бих искал да посоча, че за разлика от твърденията на Koehler обстоятелството, че не е било установено сключването на съглашателските споразумения относно цените от януари 1992 г., не дава никакво основание за извода, че преговорите във връзка с тях не са били проведени преди октомври 1993 г.
194.
Предвид на тези обстоятелства формулираните от Koehler критики не дават основание да се приеме, че Първоинстанционният съд явно е изопачил посочените доказателства. Поради това считам, че няма основание да се разглеждат останалите твърдения за нарушения, изведени от нарушаване на правото на справедлив процес.
195.
При тези условия предлагам на Съда да отхвърли първата част като неоснователна.
2. По втората част, изведена от изопачаване на доказателствата във връзка с участието на Koehler в съглашателски споразумения на испанския пазар преди октомври 1993 г.
а) Доводи на страните
196.
Според Koehler Първоинстанционният съд е изопачил доказателствата, за които се предполага, че установяват участието му в съглашателски заседания на испанския пазар преди октомври 1993 г.
197.
Първоинстанционният съд не трябвало да стига до извода за участие от страна на Koehler в заседанието от 17 февруари 1992 г. относно испанския пазар, доколкото служителят на Sappi в своята бележка от 17 февруари 1992 г. се позовава само на едно заседание „между заинтересуваните лица“, без да ги назовава поименно. Първоинстанционният съд не изяснявал точно причините, поради които следвало Koehler да е взело участие в споразумението.
198.
За разлика от постановеното от Първоинстанционния съд, участието на Koehler в заседанието от 16 юли 1992 г. относно испанския пазар не било установено, след като по-специално AWA не признало изрично това участие.
199.
Комисията счита, че Koehler не се позовава на изопачаване на доказателства, а се опитва да постави под въпрос преценката на фактите от Първоинстанционния съд. Поради това правното основание било недопустимо.
б) Съображения
200.
Според мен първият довод на Koehler, отнасящ се до участието му в заседанието от 17 февруари 1992 г., е недопустим.
201.
Всъщност според мен анализът на Първоинстанционния съд в точка 321 от обжалваното съдебно решение, че Комисията имала право да установи, че Koehler било сред „заинтересуваните лица“, посочени в бележката от служителя на Sappi, представлява фактическа преценка, която в рамките на производството по обжалване, както посочих, не подлежи на контрол от страна на Съда.
202.
Във всички случаи, ако Съдът приеме това твърдение за нарушение за допустимо, смятам, че то не е основателно. Както всъщност ясно личи от точки 169 и 321 от обжалваното съдебно решение, Първоинстанционният съд тълкува това указание в светлината на останалите указания, предоставени от служителя в посочената бележка. В нея обаче той прави изложение на вниманието на своя ръководител относно положението, в което се намира предприятието поради предизвиканата от поведението на Koehler и на Sarriopapel y Celulosa SA (наричано по-нататък „Sarrió“) несигурност. В това отношение той посочва, че същия ден се е състояло „заседание на заинтересуваните лица“. Следователно и предвид използвания в бележката език мисля, че Първоинстанционният съд действително е могъл да стигне до извода, че Koehler е участвало в това заседание, и то без явно да изопачава посочения документ. Освен това не мисля, че Първоинстанционният съд е трябвало да уточнява допълнително основанията, поради които се предполага, че Koehler е участвало в споразумението.
203.
Според мен вторият довод на Koehler във връзка с участието му в заседанието от 16 юли 1992 г. трябва да се отхвърли като неотносим.
204.
Действително, както ясно личи от точка 332 от обжалваното съдебно решение, Първоинстанционният съд основава преценката си във връзка с участието на Koehler в това заседание по-специално на изявленията на г-н B. G. (
60
) и се позовава на общите твърдения на AWA единствено с цел да потвърди тези изявления. Koehler обаче не поставя под съмнение доказателствената стойност на изявленията на г-н B. G.
205.
Предвид на всички тези обстоятелства предлагам на Съда да отхвърли втората част като частично недопустима и частично неотносима.
3. По третата част, изведена от липсата на доказателства и мотиви относно участието на Koehler в заседанията през пролетта на 1992 г. и на 1993 г. в Париж
а) Доводи на страните
206.
В подкрепа на тази част Koehler критикува анализа на Първоинстанционния съд в точка 325 и сл. от обжалваното съдебно решение във връзка с неговото участие в двете заседания, проведени през пролетта на 1992 г. и на 1993 г. относно френския пазар. Koehler поддържа, че няма никакво доказателство за пътуване на негов служител до Париж за участие в заседание на картела през пролетта на 1993 г. Разсъжденията на Първоинстанционния съд в този смисъл били толкова неясни, че не отговаряли на изискванията във връзка със задължението за представяне на мотиви. Във всички случаи Първоинстанционният съд не установявал никъде, че Koehler е участвало в заседание относно френския пазар през пролетта на 1992 г.
б) Съображения
207.
Според мен тази част трябва да се отхвърли като неотносима. Действително твърденията за нарушения на Koehler се отнасят до мотивите за изчерпателност на обжалваното съдебно решение, както ясно личи от точка 320 от това съдебно решение.
4. По четвъртата част, изведена от нарушение на правото на защита на Koehler, поради това че не бил предоставен документ
а) Доводи на страните
208.
Koehler упреква Първоинстанционния съд, че за целите на своята преценка си е послужил с документ, в случая отговора на AWA от 30 април 1999 г. на искане за сведения от страна на Комисията, при положение че същият не му бил предоставен. Първоинстанционният съд доказал въз основа на този документ участието на Koehler в съглашателско заседание, а именно в заседанието от 5 март 1992 г. относно испанския пазар.
б) Съображения
209.
Според мен тази част трябва да се отхвърли като недопустима в съответствие с принципите, напомнени в точка 56 от настоящото заключение.
210.
Всъщност посочената част представлява единствено буквално възпроизвеждане на правно основаниe, което Koehler вече е предявил пред Първоинстанционния съд (
61
), и не установява никаква грешка при прилагане на правото.
211.
В това отношение ще посоча, че в точка 59 от обжалваното съдебно решение (
62
) Първоинстанционният съд приема, че Koehler не установява, че е поискало изрично от Комисията да му предостави доказателствата, съдържащи се в преписката по разследването. Освен това той посочва, че по време на съдебното заседание Koehler признава, че не е подало искане за достъп до тези документи. Поради това Първоинстанционният съд приема, че неговото твърдение за нарушение е недопустимо.
212.
Предвид на всичко изложено по-горе, според мен предявеното от Koehler правно основание трябва да се отхвърли, тъй като е частично неотносимо, частично недопустимо и частично неоснователно.
В — По третото правно основание, изведено от нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, поради това че Първоинстанционният съд е изопачил доказателства и е опорочил обжалваното съдебно решение поради липсата на мотиви относно продължителността на извършеното от Bolloré нарушение
213.
В рамките на настоящото трето правно основание Bolloré упреква Първоинстанционния съд, че е изопачил доказателствата във връзка, първо, със съществуването на картел на европейско равнище след януари 1992 г., и второ, с целта на официалните заседания на AEMCP.
1. По първата част, изведена от изопачаване на изявленията на AWA и от противоречие в мотивите
а) Доводи на страните
214.
В подкрепа на тази първа част Bolloré повдига четири твърдения за нарушения.
215.
На първо място, Bolloré отбелязва, че в изявленията си AWA действително изключва всички официални заседания на AEMCP от своя отговор на искането за информация от страна на Комисията. Използваното в обжалваното съдебно решение преизказно наклонение следователно било неуместно. Поради това изопачаването на изявленията на AWA от страна на Първоинстанционния съд било явно.
216.
На второ място, Bolloré поддържа, че тъй като наличието на основателно съмнение трябва да бъде в полза на жалбоподателите, изненадващо било, съгласно изявленията на самия Първоинстанционен съд, че изявленията на AWA все пак са могли да представляват „съществена“ улика за наличието на картел на европейско равнище от началото на 1992 г.
217.
На трето място, Bolloré твърди, че обжалваното съдебно решение страда от противоречие в мотивите. Всъщност докато в точка 275 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приел, че изявленията на AWA не позволяват да се счита, че разглежданото официално заседание на AEMCP е послужило за рамка на съглашателство относно цените, той все пак постановил, че тези изявления представляват съществена улика за наличието на картел на европейско равнище от началото на 1992 г.
218.
На четвърто място, Bolloré упреква Първоинстанционния съд, че в точка 274 от обжалваното съдебно решение се е опитал да смесва националните и регионалните заседания и европейските заседания на AEMCP, организирани между 1992 г. и 1995 г., посочвайки единствено че Цюрих е в списъка с градове, упоменати в изявленията на AWA.
б) Съображения
219.
Що се отнася до първото твърдение за нарушение, то очевидно трябва да се отхвърли като неоснователно, тъй като използването на преизказно наклонение от Първоинстанционния съд не би могло да представлява явно неправилна преценка на изявленията на AWA.
220.
Що се отнася до второто твърдение за нарушение, според мен то следва да се отхвърли като недопустимо. Всъщност в съответствие с принципите, очертани в точка 57 от настоящото заключение, единствено Първоинстанционният съд е компетентен да преценява значението, което следва да се придаде на представените му доказателства, освен ако жалбоподателят твърди, че такова доказателство всъщност е било изопачено от Първоинстанционния съд. В случая, като квалифицира това изявление като „съществена улика“, Първоинстанционният съд единствено преценява значението, което според него следва да се придаде на изявленията на AWA, а Bolloré не установява в какво отношение тази преценка е явно погрешна.
221.
Що се отнася до третото твърдение за нарушение, изведено от противоречие в мотивите, считам, че то е неснователно. Макар изявленията на AWA да не позволяват сами по себе си да се докаже целта, преследвана със заседанието на AEMCP от 23 януари 1992 г., това не променя факта, че те всъщност могат да представляват улика. Както посочих, окачествяването ѝ като „съществена“ от Първоинстанционния съд не подлежи на контрол от Съда в рамките на производството по обжалване.
222.
Що се отнася до четвъртото правно основание, очевидно то трябва да бъде отхвърлено като неоснователно. Всъщност, видно от прочита на точка 274 от обжалваното съдебно решение, Първоинстанционният съд по никакъв начин не „смесва“ националните и европейските заседания, като отбелязва, че Цюрих е в списъка с градове, посочени в таблица А от приложение I към спорното решение. Първоинстанционният съд само констатира това обстоятелство, което Bolloré не оспорва в своята жалба.
223.
Предвид всички тези обстоятелства предлагам на Съда да отхвърли първата част на третото правно основание, тъй като тя отчасти е недопустима и отчасти е неоснователна.
2. По втората част, изведена от изопачаване на доказателствата във връзка с твърдяната антиконкурентна цел на официалното заседание на AEMCP от 23 януари 1992 г.
а) Доводи на страните
224.
В подкрепа на тази втора част Bolloré повдига три твърдения за нарушения.
225.
На първо място, Bolloré упреква Първоинстанционния съд, че в точки 295 и 304 от обжалваното съдебно решение не е посочил доказателствата, въз основа на които установява, че от януари 1992 г. на европейско равнище са сключени споразумения за повишаване на цените.
226.
На второ място, Bolloré посочва по-специално, че Първоинстанционният съд в нито един момент не посочва кои предприятия са направили признания относно участието си в европейски картел от януари 1992 г. Никое от изявленията на Mougeot, на Sappi и на AWA не позволявало да се установи, без да бъде изопачено, че на европейско равнище са се състояли съглашателски заседания след януари 1992 г.
227.
На трето място, никое доказателство не установявало участието на Copigraph в съглашателските заседания, проведени в Испания след февруари 1992 г. Първоинстанционният съд успял да смеси европейските заседания на AEMCP и националните или регионални заседания без доказателства и посредством изопачаването на доказателства.
228.
Комисията повдига въпроса за недопустимостта на правното основание, разгледано в първите му две части, доколкото целта им е да се постави под въпрос направената от Първоинстанционния съд фактическа преценка.
б) Съображения
229.
Що се отнася до първите две твърдения за нарушения, според мен те са неоснователни. Действително твърдените пропуски в мотивите на Първоинстанционния съд в точки 295, 304 и 308 от обжалваното съдебно решение се обясняват с това, че той се позовава на вече изложени и описани доказателства в рамките на анализа на официалните заседания на AEMCP преди септември или октомври 1993 г.
230.
В този смисъл „доказателствата“, на които се основава Първоинстанционният съд в точки 295 и 304 от обжалваното съдебно решение, се позовават на изложените от него малко по-горе в точки 261—280 от това съдебно решение. Освен това „предприятията“, направили признания, на които се позовава Първоинстанционният съд в точка 308 от споменатото съдебно решение, според мен са посочените в точки 272—279 от обжалваното съдебно решение, а именно AWA и Sappi.
231.
Що се отнася до третото твърдение за нарушение, предлагам на Съда да приеме, че то е неотносимо, доколкото се отнася до мотиви за изчерпателност на обжалваното съдебно решение.
232.
При тези условия съм на мнение, че втората част на третото правно основание трябва да се отхвърли, тъй като е частично неотносима и частично неоснователна.
233.
Предвид на всичко изложено по-горе според мен предявеното от Bolloré трето правно основание е частично неотносимо, частично недопустимо и частично неоснователно.
X — По правните основания, изведени от нарушение на член 15, параграф 2 от Регламент № 17, поради това че Първоинстанционният съд преценил неправилно размера на глобата
234.
Като се отчита спецификата на съответното им положение, Koehler и Divipa по същество упрекват Първоинстанционния съд, че неправилно е преценил размера на наложената им от Комисията глоба, тъй като изобщо не е взел предвид принципите на равно третиране и на пропорционалност.
235.
В спорното решение Комисията окачествява извършеното от жалбоподателите нарушение като много тежко. Предвид разликата в размера на съответните предприятия Комисията възприема диференцирано третиране помежду им и поради това ги класира в пет категории. За целта тя се основава на оборота им от продажбата на стоката в ЕИП, както и на пазарните дялове в сектора на самокопиращата хартия. За Koehler тя приема, че като среден оператор на този пазар то следва да се класира във втората категория заедно с Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (наричано по-нататък „MHTP“) и Zanders Feinpapiere AG, в процес на преобразуване в M-real Zanders GmbH (наричано по-нататък „Zanders“). Комисията счита, че Divipa следва да се класира в петата категория, тъй като то осъществява продажби само в една или няколко страни в ЕИП.
236.
В точки 486—497 и 500—522 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че Комисията преценява наложената на Koehler и на Divipa глоба в съответствие с принципите на пропорционалност и на равно третиране.
237.
В рамките на настоящите жалби анализът на Съда се ограничава до въпроса дали като потвърждава използваните от Комисията критерии за изчисляване на глобите, наложени на Koehler и на Divipa в член 3 от спорното решение, и като упражнява контрол върху прилагането им, Първоинстанционният съд е допуснал явна грешка или не е спазил изискванията на принципите на равно третиране и на пропорционалност, уреждащи налагането на глоби.
А — По предявеното от Koehler правно основание, изведено от нарушение на принципа на равно третиране
1. Доводите на Koehler
238.
В подкрепа на това правно основание Koehler съпоставя наложената му глоба с глобите, наложени на Zanders, на MHTP и на AWA. По същество то упреква Първоинстанционния съд, че го третира по същия начин като тези предприятия, като го класира заедно със Zanders и MHTP във втората категория, при положение че съществуват значителни структурни и финансови различия между него и посочените предприятия.
239.
Първо, то упреква Първоинстанционния съд, че за целите на преценката на размера на глобата той разглежда като ирелевантно обстоятелството, че то е семейно предприятие, което няма достъп до капиталовия пазар, за разлика от котираните на борсата предприятия.
240.
Второ, то поддържа, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че Комисията не е била длъжна да взема предвид оборота на групата, към която принадлежат MHTP и Zanders, докато в неговия случай го е направила.
241.
Трето, Koehler поддържа, че неговото наказание е по-тежко от това на AWA, въпреки че последното е имало водеща роля в картела и е част от група, поради което може при необходимост да се ползва от финансовите ресурси на цялата група.
2. Съображения
242.
Според мен формулираните от Koehler критики са неоснователни. Мисля, че всъщност Първоинстанционният съд правилно е преценил упражненото от Комисията право на преценка от гледна точка на изискванията, които произтичат за нея от зачитането на принципа на равно третиране.
243.
Следва да се напомни, че Комисията се ползва с широко право на преценка относно приетия метод на изчисление, с който се определя размерът на глобата (
63
). Насоките, които определят методиката на Комисията в тази област, се отличават с елементи на гъвкавост, които ѝ позволяват да взема предвид множе-ство обстоятелства, когато преценява тежестта на нарушението, при това в границите съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 (
64
).
244.
Сред обстоятелствата, посочени в точка 1, част А от Насоките, са не само свързаните с естеството на нарушението, неговото отражение и географския му обхват, но и обстоятелствата, свързани със самите характеристики на предприятията и с необходимостта да се осигури възпиращо въздействие (
65
).
245.
Когато нарушението се квалифицира като тежко или много тежко и когато по-специално включва множе-ство предприятия, Насоките позволяват на Комисията да адаптира основния размер, приет поради тежестта на нарушението, за да вземе предвид конкретното значение, а следователно и действителното отражение на нарушението на всяко предприятие върху конкуренцията, и по-специално ако е налице значително разминаване на съответните предприятия по размер.
246.
В този смисъл, както сочи точка 1, част А от Насоките, „принципът за налагане на еднакви наказания за едно и също поведение може, ако обстоятелствата го позволяват, да доведе до налагане на различни глоби на съответните предприятия, при това без тази диференциация да произтича от аритметично пресмятане“.
247.
Независимо че Насоките не представляват правна норма, която институцията е длъжна да спазва, Съдът все пак смята, че Комисията не би могла да се отклони от тях, без да бъде санкционирана за нарушаване на общи принципи на правото като равното третиране или също защитата на оправданите правни очаквания (
66
).
248.
Както Първоинстанционният съд напомня в точка 501 от обжалваното съдебно решение, принципът на равно третиране се нарушава само когато сравними положения се третират по различен начин или различни положения се третират по еднакъв начин, освен ако подобно третиране е обективно обосновано.
249.
Прилагането на този принцип в производството по член 81 ЕО в рамките на нарушение, в което участват множе-ство предприятия, е в основата на изобилна съдебна практика.
250.
Напомням, че в този вид производства Комисията се ползва със значително по обем право на преценка относно определянето на размера на глобата, която да бъде наложена на съответните предприятия. Насоките дават възможност на Комисията да взема предвид множе-ство обстоятелства при изчисляване на глобата и по този начин да индивидуализира санкцията в зависимост от поведението и характеристиките на предприятията, което позволява във всеки отделен случай да се гарантира пълната ефикасност на общностните норми в областта на конкуренцията (
67
).
251.
В този смисъл общностният съд признава изрично, че „известна разлика в третирането“ между съответните предприятия е присъща на прилагането на избрания от Насоките метод и на упражняването на правомощията, признати на Комисията от Регламент № 17 (
68
).
252.
В жалбата си Koehler по същество счита, че извършеното от Комисията разпределяне по групи нарушава принципа на равно третиране, доколкото то се третира еднакво с предприятия като Zanders или MHTP, които се намират в различно положение.
253.
Разпределянето по групи действително би могло да наруши принципа на равно третиране, тъй като този метод води до предварително фиксиране на началния размер на глобата, поради което различията в размерите на предприятията, попадащи в една и съща група, се пренебрегват.
254.
Общностният съд все пак допуска този метод, ако определянето на праговете за всяка от установените категории е последователно и обективно обосновано. Той счита всъщност, че Комисията не е длъжна да гарантира, че окончателните размери на глобите, до които води нейното изчисление, изразяват пълната диференциация между съответните предприятия по отношение на общия им оборот или на оборота им на съответния продуктов пазар (
69
).
255.
Първоинстанционният съд разглежда дали направеното от Комисията класиране по категории наистина е последователно и обективно обосновано в точки 506—513 от обжалваното съдебно решение.
256.
Първоинстанционният съд най-напред отбелязва в точки 506 и 507 от обжалваното съдебно решение, че извършеното от Комисията класиране по категории в случая се основава на два критерия, а именно на оборота от продажби на стоката в ЕИП и на пазарния дял на всяко от предприятията. Първоинстанционният съд преценява, че използването на тези критерии е напълно обосновано, доколкото те позволяват действително да се прецени относителното значение на съответните предприятия на пазара, което не се оспорва в жалбата на Koehler. Освен това, след като установява надеждността на данните, на които се основава Комисията, в точка 513 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че системата е последователна и не дискриминира Koehler.
257.
Според мен този анализ е напълно ясен и не съдържа грешка при прилагане на правото.
258.
Според мен първият довод на Koehler е неоснователен. Действително този довод, изведен от характера на Koehler като семейно предприятие, е отхвърлен от Първоинстанционния съд, тъй като критериите, взети предвид от Комисията с цел класиране на предприятията по категории, се основават единствено на оборота от продажбата на самокопираща хартия, както и на пазарните дялове на съответните предприятия. Тези критерии, чиято обоснованост не се поставя под съмнение в жалбата на Koehler, не позволяват да се отчетат структурните различия между съответните предприятия. Следователно дори Koehler да е семейно предприятие, класирането му е било възможно единствено от гледна точка на неговия оборот, свързан със самокопиращата хартия, което не позволява, както отбелязва Първоинстанционният съд в точка 495 от обжалваното съдебно решение, то да бъде класирано сред малките предприятия в сектора.
259.
Предлагам на Съда да отхвърли и втория посочен от Koehler довод. Според мен всъщност е очевидно, че Първоинстанционният съд не е могъл да изиска за целите на класирането по категории на MHTP и на Zanders Комисията да отчете общия оборот на групата, към която принадлежат, тъй като Комисията не намира достатъчно улики, както ясно личи от точка 478 от обжалваното съдебно решение, за да вмени извършеното от тези предприятия нарушение на посочените групи.
260.
Накрая, считам, че и третият довод е лишен от основание. Всъщност, както посочих, направеното от Комисията класиране по категории отчита единствено относителното значение на предприятията на съответния пазар, независимо от структурните или поведенческите различия между тях. При тези условия обстоятелството, че AWA е основен ръководител на картела и принадлежи към група, не може да се вземе предвид на този етап. Това не означава обаче, че в резултат от този метод Комисията определя размера на глобата въз основа на изчисление, основаващо се единствено на оборота на предприятията, без да държи сметка за отделните обстоятелства, свързани с всяко едно от съответните предприятия. Както отбелязва Първоинстанционният съд в точка 493 от обжалваното съдебно решение, всъщност Комисията взема предвид различията в размера и в общите ресурси между Koehler и AWA на етапа на увеличаване на глобата с възпираща цел. Освен това, както е видно от точки 418—424 от мотивите на спорното решение, Комисията отчита ролята на подбудител, изпълнявана от AWA, на етапа на преценката относно наличието на отегчаващи обстоятелства.
261.
Предвид на всички тези обстоятелства считам, че Първоинстанционният съд основателно е приел, че Комисията не е нарушила принципа на равно третиране при преценката на размера на наложената на Koehler глоба.
262.
Следователно предлагам на Съда да отхвърли предявеното от Koehler правно основание, изведено от нарушение на принципа на равно третиране, тъй като то е неоснователно.
Б — По предявеното от Divipa и Koehler правно основание, изведено от нарушение на принципа на пропорционалност
1. Доводи на страните
263.
От текста на жалбата на Divipa става ясно, че според него наложената му глоба е несъразмерна на тежестта на нарушението, на неговото участие в него, на финансовите му възможности и на положението му на дребен дистрибутор.
264.
Първо, според Divipa Първоинстанционният съд нарушил принципа на пропорционалност, като квалифицирал нарушението като много тежко, предвид че то не участвало в европейски картел и че неговото участие, което не обхващало всички заседания относно испанския пазар, продължило по-малко от година.
265.
Второ, Divipa упреква Първоинстанционния съд, че не е взел предвид обстоятелство, което го отличава от останалите предприятия, а именно неговото положение на дистрибутор.
266.
Трето, то счита, че Първоинстанционният съд не може да потвърди подхода на Комисията да не преценява икономическия капацитет на съответното предприятие при определяне на размера на глобата. В неговия случай финансовите последици от плащането на глобата ясно произтичали от посочените в жалбата данни.
267.
От своя страна Koehler упреква Първоинстанционния съд, че е нарушил принципа на пропорционалност, като е пренебрегнал в рамките на проведената от него преценка на изчислението на глобата различията в третирането, които Koehler разкрива. В това отношение Koehler оспорва анализа на Първоинстанционния съд в точки 486—497 от обжалваното съдебно решение. То отбелязва, че това, което е подходящо за котирано на борсата предприятие, значително надвишава необходимото с цел гарантиране възпиращото въздействие по отношение на семейно предприятие без пряк достъп до капиталовия пазар.
2. Съображения
а) По доводите, приведени от Divipa
268.
Съгласно постоянната съдебна практика съразмерността на глобата трябва да се преценява от гледна точка на всички свързани с нарушението обстоятелства, и по-специално на тежестта и продължителността му, на значението на неговите антиконкурентни последици на пазара, на интереса на увредените потребители или конкуренти и на финансовите възможности на съответните предприятия (
70
).
269.
В подкрепа на жалбата си Divipa счита, че наложената му глоба е несъразмерна от гледна точка на тежестта и продължителността на нарушението, на участието му в него, на финансовите му възможности и на положението му на дистрибутор.
270.
На първо място, въпреки липсата на яснота в обжалваното съдебно решение по този въпрос, считам, че първите два довода на Divipa трябва да се отхвърлят.
271.
Беше установено, че Първоинстанционният съд е могъл основателно да приеме, че Divipa действително е участвало в картел с европейски обхват, както и в съглашателски заседания относно испанския пазар през периода между март 1992 г. и януари 1995 г. Следователно Първоинстанционният съд не може да бъде упрекнат, че неправилно установява участието на Divipa в европейски картел, поради което нарушението е квалифицирано като много тежко, а не само като тежко. Тези свързани с квалификацията на нарушението обстоятелства, на които се позовава Divipa, за да изтъкне нарушение на принципа на пропорционалност, не могат да се приемат.
272.
Освен това доводите на Divipa не отчитат съображенията, които Комисията взема предвид при определяне на размера на глобата и които водят до налагането на пропорционално по-ниска глоба от наложената на останалите предприятия. В това отношение препращам към точка 408 от спорното решение, в която Комисията приема, че Divipa следва да се класира в петата категория, поради това че осъществява продажби само в една или няколко страни в ЕИП, и към точка 416 от същото решение, в която Комисията взема предвид продължителността на участието на Divipa в нарушението, като увеличава с 25% размера на глобата, за разлика от останалите предприятия.
273.
Накрая, не виждам основание качеството на дистрибутор, с което Divipa се отличава, да повлияе на размера на наложената му глоба.
274.
На второ място, според мен третият довод на Divipa, изведен от липсата на отчитане на неговите финансови възможности, е недопустим. С оглед на принципите, които откроих в точка 55 от настоящото заключение, Divipa всъщност не може за първи път пред Съда да привежда довод, който не е привело пред Първоинстанционния съд.
275.
Предвид на посочените обстоятелства предлагам на Съда да отхвърли приведените от Divipa доводи, тъй като са частично недопустими и частично неоснователни.
б) По доводите, приведени от Koehler
276.
Що се отнася до приведените от Koehler доводи, считам, че те също трябва да бъдат отхвърлени.
277.
Всъщност за разлика от твърденията на Koehler, Първоинстанционният съд не „пренебрегва“ структурните и финансовите различия между него и останалите предприятия, когато преценява съществуването на нарушение на принципа на пропорционалност. Пред Първоинстанционния съд Koehler изтъква, че наложената му глоба е несъразмерна на неговата икономическа мощ (
71
). В това отношение то съпоставя процентното съотношение на наложените от Комисията глоби спрямо общия оборот на съответните предприятия (
72
).
278.
В точка 494 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно установява, че подобна съпоставка не е достатъчна, за да се установи непропорционалният характер на наложената на Koehler глоба. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика, припомнена от Първоинстанционния съд в точка 468 от това съдебно решение, определянето на размера на една подходяща глоба не може да бъде резултат от обикновено изчисление, основано на общия оборот на предприятията. Както посочих, съразмерността на глобата трябва да се преценява предвид всички свързани с нарушението обстоятелства, и по-специално предвид неговата тежест и продължителност, мащаба на антиконкурентните му последици, интереса на увредените потребители или конкуренти и финансовите възможности на съответните предприятия.
279.
Във всички случаи Първоинстанционният съд не може да се упреква, че е нарушил принципа на пропорционалност, при положение че Koehler, както той отбелязва в точка 495 от обжалваното съдебно решение, не представя никакво доказателство, от естество да докаже, че основния размер на наложената му глоба е прекомерен спрямо неговата специфична тежест.
280.
При тези условия съм на мнение, че приведените от Koehler доводи трябва да се отхвърлят, тъй като са неоснователни.
281.
Предвид на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отхвърли това правно основание, изведено от нарушение на принципа на пропорционалност, тъй като то е отчасти недопустимо и отчасти неоснователно.
XI — По правното основание, изведено от липсата на мотиви на обжалваното съдебно решение, що се отнася до преценката на смекчаващите обстоятелства
282.
В спорното решение Комисията не приема наличието на нито едно смекчаващо обстоятелство в полза на съответните предприятия.
283.
Пред Първоинстанционния съд Divipa твърди, че Комисията е трябвало да признае в негова полза наличието на смекчаващо обстоятелство, изведено от действителното неприлагане на споразуменията или практиките, съставляващи нарушението. Първоинстанционният съд отхвърля този довод с мотивите, изложени в точки 618—626, 628, 629 и 635 от обжалваното съдебно решение.
284.
В своята жалба Divipa твърди, че Първоинстанционният съд е нарушил задължението си за мотивиране.
А — Доводи на страните
285.
Divipa твърди, че Първоинстанционният съд е нарушил задължението си за мотивиране, като не е установил едно от обстоятелствата, на които се основава, за да отхвърли неговото твърдение за нарушение. То има предвид споменаването на „ползата“, която би могло да реализира, съдържащо се в последното изречение на точка 629 от обжалваното съдебно решение.
286.
Divipa възпроизвежда следния текст:
287.
„[Освен това], ако би бил доказан самият факт, че то е можело да няма напълно съответстващо на договорените споразумения поведение, той не би бил достатъчен, за да задължи Комисията да приеме в негова полза наличието на смекчаващи обстоятелства. Наистина [Divipa] би могло чрез своята повече или по-малко независима политика на пазара просто да се опита да използва картела в своя полза (
73
)“.
Б — Съображения
288.
Съгласен съм с Комисията, че предявеното от Divipa правно основание е неприложимо. Мотивът, до който то се отнася, е само за изчерпателност, както свидетелства изразът „освен това“, използван от Първоинстанционния съд, и употребата на условно наклонение.
289.
Във всички случаи първите два мотива, изложени от Първоинстанционния съд в точка 629 от обжалваното съдебно решение, са напълно достатъчни в отговор на приведения от Divipa довод в неговата жалба и за отхвърлянето на същия.
XII — По последиците от отмяната на обжалваното съдебно решение
290.
Както посочих, предлагам на Съда да отмени обжалваното съдебно решение, тъй като Първоинстанционният съд не е отменил спорното решение, доколкото то се основава на обстоятелства, които уличават пряко и лично Bolloré в извършването на нарушението.
291.
Тъй като според мен фазата на производството позволява това, предлагам на Съда в съответствие с член 61, първа алинея от Статута на Съда да постанови окончателно решение по правното основание за отмяна, предявено от Bolloré пред Първоинстанционния съд, което е изведено от нарушение на правото му на защита.
292.
В съответствие с анализа, който изложих в точки 81—137 от настоящото заключение, предлагам на Съда да отмени спорното решение, тъй като се основава на обстоятелства, които уличават пряко и лично Bolloré в извършването на нарушението.
XIII — По съдебните разноски
293.
Предлагам на Съда да се произнесе по съдебните разноски в съответствие с член 122, първа алинея и член 69, параграфи 2 и 3 от Процедурния правилник на Съда.
294.
Всички предявени от Koehler и Divipa претенции са отхвърлени. Поради това предлагам на Съда да ги осъди да понесат направените от тях съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Комисията.
295.
Едно от правните основания на Bolloré е отхвърлено. Поради това предлагам на Съда да го осъди да понесе направените от него съдебни разноски, както и 50% от съдебните разноски, направени от Комисията.
XIV — Заключение
296.
Предвид всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да постанови следното решение:
„1)
Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 26 април 2007 г. по дело Bolloré и др./Комисия (T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 и T-136/02), тъй като е опорочено от грешка при прилагане на правото, доколкото Първоинстанционният съд е приел, че нарушаването от страна Комисията на Европейските общности на правото на защита на Bolloré SA не е могло да доведе до отмяна на Решение 2004/337/EО на Комисията от 20 декември 2001 година относно процедура по прилагане на член 81 от Договора за ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП (по преписка COMP/E-1/36.212 — Самокопираща хартия), що се отнася до личното и пряко участие на Bolloré SA в извършването на нарушението.
2)
Отменя Решение 2004/337/ЕО, тъй като уличава пряко и лично Bolloré SA в извършването на нарушението.
3)
Отхвърля в цялост жалбите, подадени по дело Papierfabrik August Koehler/Комисия (C-322/07 P) и по дело Distribuidora Vizcaína de Papeles/Комисия (C-338/07 P).
4)
По дело C-327/07 P осъжда Bolloré SA да понесе направените от него съдебни разноски, както и 50% от съдебните разноски, направени от Комисията на Европейските общности. Последната понася 50% от направените от нея съдебни разноски.
5)
По дело C-322/07 P и C-338/07 P осъжда Papierfabrik August Koehler AG и Distribuidora Vizcaína de Papeles SL да понесат направените от тях съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Комисията на Европейските общности.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 и T-136/02, Сборник, стp. II-947 (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
(
3
)	Решение от 20 декември 2001 г. относно процедура по прилагане на член 81 от Договора за ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП (по преписка COMP/E-1/36.212 — Самокопираща хартия) (OВ L 115, 2004 г., стp. 1, наричано по-нататък „спорното решение“).
(
4
)	Регламент от 6 февруари 1962 година, първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стp. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3), изменен с Регламент (ЕО) № 1216/1999 на Съвета от 10 юни 1999 година (ОВ L 148, стр. 5, наричан по-нататък „Регламент № 17“). Следва да се отбележи, че този регламент е заменен с Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
(
5
)	Насоки относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за Европейска общност за въглища и стомана (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“).
(
6
)	ОВ C 207, стp. 4, наричано по-нататък „Известието относно съдействието“.
(
7
)	ОВ L 1, 1994 г., стр. 3, наричано по-нататък „Споразумението за ЕИП“.
(
8
)	Решение от 28 май 1998 г. по дело Deere/Комисия (C-7/95 P, Recueil, стр. I-3111, точка 19 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Решение от 21 септември 2006 г. по дело JCB Service/Комисия (C-167/04 P, Recueil, стр. I-8935, точка 114 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Вж. по-специално Решение от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Сборник, стр. I-123, точка 51 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Решение от 18 януари 2007 г. по дело PKK и KNK/Съвет (C-229/05 P, Сборник, стр. I-439, точка 32 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Решение по дело JCB Service/Комисия, посочено по-горе (точки 106 и 107, както и цитираната съдебна практика) и Решение от 10 май 2007 г. по дело SGL Carbon/Комисия (C-328/05 P, Сборник, стр. I-3921, точка 41 и цитираната съдебна практика).
(
13
)	Вж. по-специално Решение по дело JCB Service/Комисия, посочено по-горе (точка 106 и цитираната съдебна практика), както и Решение по дело SGL Carbon/Комисия, посочено по-горе (точка 41 и цитираната съдебна практика).
(
14
)	Вж. Решение от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия (C-185/95 P, Recueil, стр. I-8417, точка 128), Решение от 29 април 2004 г. по дело British Sugar/Комисия (C-359/01 P, Recueil, стр. I-4933, точка 47), Решение от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P—C-208/02 P и C-213/02 P, Recueil, стр. I-5425, точка 244) и Решение от 8 февруари 2007 г. по дело Groupe Danone/Комисия (C-3/06 P, Сборник, стр. I-1331, точка 69).
(
15
)	Вж. по-специално Решение по дело Baustahlgewebe/Комисия, посочено по-горе (точка 129), Решение по дело British Sugar/Комисия, посочено по-горе (точка 48), и Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, посочено по-горе (точка 245).
(
16
)	Вж. Решение по дело PKK и KNK/Съвет, посочено по-горе (точка 35).
(
17
)	Вж. по-специално Решение по дело JCB Service/Комисия, посочено по-горе (точка 108 и цитираната съдебна практика), както и Решение по дело PKK и KNK/Съвет, посочено по-горе (точка 37 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. по-специално Решение по дело Baustahlgewebe/Комисия, посочено по-горе (точка 19 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Пак там (точка 21 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Решение на Първоинстанционния съд от 30 септември 2003 г. по дело Atlantic Container Line и др./Комисия (T-191/98, T-212/98—T-214/98, Recueil, стp. II-3275, точка 196); вж. в този смисъл и Решение на Първоинстанционния съд от 28 февруари 2002 г. по дело Compagnie générale maritime и др./Комисия (T-86/95, Recueil, стp. II-1011, точка 447).
(
21
)	Вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд по дело Mo och Domsjö/Комисия (Т-352/94, Recueil, стр. II-1989, точка 74).
(
22
)	Вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 14 май 2002 г. по дело Graphischer Maschinenbau/Комисия (T-126/99, Recueil, стp. II-2427, точка 49) и Решение на Първоинстанционния съд от 14 декември 2005 г. по дело Honeywell/Комисия (T-209/01, Recueil, стp. II-5527, точка 49).
(
23
)	Вж. в този смисъл и Решение на Съда от 12 юли 2001 г. по дело Комисия и Франция/TF1 (C-302/99 P и C-308/99 P, Recueil, стр. I-5603, точки 26—29) и Решение на Първоинстанционния съд от 21 септември 2005 г. по дело EDP/Комисия (T-87/05, Recueil, стр. II-3745, точка 144).
(
24
)	В това отношение Bolloré има предвид решенията на Съда, постановени по следните дела: Ahlström Osakeyhtiö и др./Комисия (Решение от 31 март 1993 г., C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 и C-125/85—C-129/85, Recueil, стр. I-1307), Compagnie maritime belge transports и др./Комисия (Решение от 16 март 2000 г., C-395/96 P и C-396/96 P, Recueil, стр. I-1365) и ARBED/Комисия (Решение от 2 октомври 2003 г., C-176/99 P, Recueil, стр. I-10687), както и решенията на Първоинстанционния съд, постановени по следните дела: CB и Europay/Комисия (Решение от 23 февруари 1994 г., T-39/92 и T-40/92, Recueil, стр. II-49) и Schneider Electric/Комисия (Решение от 22 октомври 2002 г., T-310/01, Recueil, стр. II-4071).
(
25
)	Решение от 28 март 2000 г. по дело Krombach (C-7/98, Recueil, стр. I-1935, точки 25 и 26).
(
26
)	Вж. по-специално Решение от 25 януари 2007 г. по дело Sumitomo Metal Industries и Nippon Steel/Комисия (C-403/04 P и C-405/04 P, Сборник, стр. I-729, точка 115 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Член 6, параграф 2 ЕС потвърждава тази съдебна практика, тъй като в съответствие с него „Съюзът зачита основните права така, както те са гарантирани с [ЕКПЧ] и така, както произтичат от конституционните традиции, общи за държавите членки, като общи принципи на правото на Общността“.
(
28
)	Съдът приема, че при изпълнение на нейните функции, и по-специално в рамките на административните производства, които могат да доведат до налагането на санкции, най-вече глоби или периодични парични санкции, Комисията трябва да се съобразява с необходимостта да се осигури зачитането на правото на защита (вж. по-специално Решение от 13 февруари 1979 г. по дело Hoffman-La Roche/Комисия (85/76, Recueil, стр. 461, точка 9), Решение от 9 ноември 1983 г. по дело Nederlandsche-Industrie-Michelin (322/81, Recueil, стр. 3461, точка 7), Решение от 21 септември 1989 г. по дело Hoechst/Комисия (46/87 и 227/88, Recueil, стр. 2859, точка 15), Решение от 18 октомври 1989 г. по дело Orkem/Комисия (374/87, Recueil, стр. 3283, точки 32 и 33), Решение по дело Krombach, посочено по-горе (точки 25 и 26), и Решение по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе (точка 19). Това право трябва да се зачита през целия ход на административното производство, още от етапа на предварителното разследване, тъй като то може да е определящо за установяването на доказателствата относно незаконосъобразния характер на поведението на предприятие (вж. по-специално Решение по дело Hoechst/Комисия, посочено по-горе (точка 15), и Решение по дело Orkem/Комисия, посочено по-горе (точка 33).
(
29
)	Вж. по-специално Решение по дело Groupe Danone/Комисия, посочено по-горе (точка 68 и цитираната съдебна практика).
(
30
)	Вж. в това отношение Регламент № 99/63/ЕИО на Комисията от 25 юли 1963 година относно изслушванията, предвидени в член 19, параграфи 1 е 2 от Регламент № 17 на Съвета (ОВ 127, 1963 г., стр. 2268), който след приемане на Регламент № 1/2003 е заменен с Регламент (ЕО) № 773/2004 на Комисията от 7 април 2004 година относно водените от Комисията производства съгласно членове 81 и 82 от Договора за ЕО (ОВ L 123, стр. 18; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 242).
(
31
)	Вж. по-специално Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, посочено по-горе (точка 66 и цитираната съдебна практика).
(
32
)	Съгласно тази разпоредба „преди да вземе решенията, предвидени в членове 2, 3, 6, 7, 8, 15 и 16 [от посочения регламент], Комисията дава възможност на заинтересуваните предприятия и сдружения на предприятия да представят своята гледна точка във връзка с приетите от Комисията твърдения за нарушения“ [неофициален превод].
(
33
)	Решение от 7 юни 1983 г. по дело Musique Diffusion française и др./Комисия (100/80—103/80, Recueil, стр. 1825, точки 10 и 14).
(
34
)	Вж. по-специално Решение по дело Musique Diffusion française и др./Комисия, посочено по-горе (точки 14 и 15), Решение по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе (точки 20 и 21, както и цитираната съдебна практика), и Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия (точки 142—146).
(
35
)	Вж. в този смисъл Решение от 17 ноември 1987 г. по дело British American Tobacco и Reynolds Industries/Комисия (142/84 и 156/84, Recueil, стр. 4487, точка 70).
(
36
)	Член 2, параграф 1 от този регламент уточнява, че „Комисията съобщава писмено на предприятията и сдруженията на предприятия приетите срещу тях твърдения за нарушения. Изложението се изпраща на всяко от тях или на общия им представител, определен от тях“ [неофициален превод]. Съгласно член 2, параграф 3 от посочения регламент „[н]а предприятие или сдружения на предприятие може да се наложи глоба или периодична парична санкция само ако изложението на възраженията е направено в предвидената в параграф 1 форма“ [неофициален превод]. Член 4 от Регламент № 99/63 от своя страна гласи, че „[в] своите решения Комисията приема срещу предприятията и сдруженията на предприятия само твърденията за нарушения, по които те са имали възможност да представят своята гледна точка“ [неофициален превод].
(
37
)	Първоинстанционният съд се позовава на Решение на Съда по дело Комисия и Франция/TF1, посочено по-горе (точки 26—29), и на Решение на Първоинстанционния съд по дело EDP/Комисия, посочено по-горе (точка 144).
(
38
)	Кавичките са мои.
(
39
)	Вж. по-специално Решение от 23 октомври 1974 г. по дело Transocean Marine Paint Association/Комисия (17/74, Recueil, стр. 1063, точка 21).
(
40
)	Решение по дело Musique Diffusion française и др./Комисия, посочено по-горе (точка 30). Вж. също Решение от 25 октомври 1983 г. по дело AEG-Telefunken/Комисия (107/82, Recueil, стр. 3151, точка 30).
(
41
)	Точки 15 и 16.
(
42
)	Решение на Първоинстанционния съд от 8 октомври 1996 г. по дело Compagnie maritime belge transports и др./Комисия (T-24/93—T-26/93 и T-28/93, Recueil, стр. II-1201, точка 35).
(
43
)	Решение на Съда по дело Compagnie maritime belge transports и др./Комисия, посочено по-горе (точки 141—150).
(
44
)	Решение на Първоинстанционния съд от 11 март 1999 г. по дело ARBED/Комисия (T-137/94, Recueil, стр. II-303).
(
45
)	Решение на Съда по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе (точки 22—25).
(
46
)	Решение от 20 септември 2001 г. по дело Courage и Crehan (C-453/99, Recueil, стр. I-6297, точки 24—28) и Решение от 13 юли 2006 г. по дело Manfredi и др. (C-295/04—C-298/04, Recueil, стр. I-6619, точки 39 и 58—61 и цитираната съдебна практика). В тези решения Съдът напомня, че член 81, параграф 1 ЕО, както и член 82 ЕО, произвежда преки последици в отношенията между частноправните субекти и поражда права за правните субекти, които националните юрисдикции трябва да защитават. Според Съда се включва и правото на защита на правните субекти от евентуалните вредоносни последици на недействителен по право картел.
(
47
)	По мое мнение тези хипотези са сравнително редки и се отнасят само до случаите на вертикални картели, в които предприятието с водеща роля възприема едностранни практики като разпространението на циркулярно писмо, с което налага минимална цена на препродажба от доставчика.
(
48
)	COM(2008) 165 final. Тази Бяла книга е продължение на Зелената книга относно исковете за обезщетение за вреди при нарушаване на антитръстовите правила на Европейската общност (COM(2005) 672 окончателен), както и на Резолюция на Европейския парламент от 25 април 2007 г. относно посочената Зелена книга.
(
49
)	Курсивът е мой.
(
50
)	Вж. ЕСПЧ, Решение по дело Grecu c/у Румъния от 28 февруари 2007 г., § 62 и цитираната съдебна практика. Тези изводи произтичат от ЕСПЧ, Решение по дело König с/у Германия от 28 юни 1978 г., серия A, № 27, от Решение по дело Le Compte, Van Leuven и De Meyere от 18 октомври 1982 г., серия A, № 54, както и от Решение по дело Albert и Le Compte с/у Белгия от 24 октомври 1983 г., серия A, № 68. По аргумент за по-силното основание това се отнася и за наказателните дела, тъй като се оказва, че член 6 от ЕКПЧ поставя по-малко изисквания относно споровете, свързани с определянето на граждански права, отколкото във връзка с наказателните обвинения.
(
51
)	Решение от 29 октомври 1980 г. по дело Van Landewyck и др./Комисия (209/78—215/78 и 218/78, Recueil, стр. 3125). В това решение Съдът приема, че „макар Комисията да е задължена да спазва процесуалните гаранции, предвидени в общностното право […], тя не може все пак да се окачестви като „съд“ по смисъла на член 6 от [ЕКПЧ]“.
(
52
)	C-199/92 P, Recueil, стр. I-4287.
(
53
)	Точка 150. Европейският съд по правата на човека приема три критерия, за да определи дали обвинението попада в наказателноправната област, а именно квалификацията по националното право на съответната държава, наказателният характер и възпиращото действие на санкцията, както и нейната тежест, ако тя бъде наложена (вж. ЕСПЧ, Решение по дело Engel и др. c/у Нидерландия от 23 ноември 1976 г., серия A, № 22). По-конкретно Съдът възприема този механизъм на разсъждение за административните санкции, сред които са санкциите, наложени от националните органи в областта на конкуренцията (вж. ЕСПЧ, Решение по дело Дружество Stenuit c/у Франция от 27 февруари 1992 г., серия A, № 232-A).
(
54
)	Точка 29. Вж. също Решение по дело Sumitomo Metal Industries и Nippon Steel/Комисия, посочено по-горе (точка 116 и цитираната съдебна практика), както и Решение от 9 септември 2008 г. по дело FIAMM и FIAMM Technologies/Съвет и Комисия (C-120/06 P и C-121/06 P, Сборник, стр. I-6513, точка 212 и цитираната съдебна практика).
(
55
)	Вж. Решение от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P—C-252/99 P и C-254/99 P, Recueil, стр. I-8375, точка 188), Решение от 2 октомври 2003 г. по дело Thyssen Stahl/Комисия (C-194/99 P, Recueil, стр. I-10821, точка 156) и Решение по дело Sumitomo Metal Industries и Nippon Steel/Комисия, посочено по-горе (точки 117—122).
(
56
)	Вж. Решение по дело Baustahlgewebe/Комисия, посочено по-горе (точка 58) и Решение от 8 юли 1999 г. по дело Комисия/Anic Partecipazioni (C-49/92 P, Recueil, стр. I-4125, точка 86).
(
57
)	Вж. Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, посочено по-горе (точки 513—523) и Решение на Първоинстанционния съд от 8 юли 2004 г. по дело JFE Engineering и др./Комисия (T-67/00, T-68/00, T-71/00 и T-78/00, Recueil, стр. II-2501, точки 179 и 180, както и цитираната съдебна практика).
(
58
)	Точки 55—57.
(
59
)	Вж. Решение по дело Orkem/Комисия, посочено по-горе.
(
60
)	От точка 181 от обжалваното съдебно решение е видно, че г-н B. G., който работи в Unipapel, е представител на Sappi в Португалия.
(
61
)	Точки 83—89 от жалбата на Koehler.
(
62
)	Този въпрос се разглежда в рамките на второто правно основание, изведено от нарушаване на правото на достъп до преписката поради непредоставяне на документи, които не се съдържат в преписката от разследването, предоставена на CD-ROM.
(
63
)	Решение от 29 юни 2006 г. по дело SGL Carbon/Комисия (C-308/04 P, Recueil, стр. I-5977, точка 46 и цитираната съдебна практика).
(
64
)	Пак там
(
65
)	Комисията може да се основе на множе-ство фактори, установени от самия Съд в неговата практика. Тя може да прецени тежестта на нарушението в зависимост от особените обстоятелства по делото и от контекста на инкриминираното поведение, очертан от правната уредба и икономическите условия. Като разглежда естеството на ограниченията, наложени на конкуренцията, Комисията може да отчете съдържанието, продължителността, броя, интензитета и географския обхват на споразумението, както и стойността на обхванатите от него стоки. Тя може да вземе предвид също броя и относителното значение на пазара на страните по споразумението, техния пазарен дял, размерите им, тяхното поведение и ролята им при постигането на това споразумение. Комисията може да разгледа и положението на пазара към момента на извършване на нарушението и да отчете влошаването на икономическия обществен ред. Накрая, тя може да отчете риска, който представлява разглежданото споразумение за целите на Общността (вж. Решение от 15 юли 1970 г. по дело ACF Chemiefarma/Комисия (41/69, Recueil, стр. 661, точка 176), Решение от 16 декември 1975 г. по дело Suiker Unie и др./Комисия (40/73—48/73, 50/73, 54/73—56/73, 111/73, 113/73 и 114/73, Recueil, стр. 1663, точка 612), Решение от 17 юли 1997 г. по дело Ferriere Nord/Комисия (C-219/95 P, Recueil, стр. I-4411, точка 38), както и Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия, посочено по-горе (точки 90 и 91, както и цитираната съдебна практика) и Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, посочено по-горе (точки 241 и 242, както и цитираната съдебна практика).
(
66
)	Решение по дело JCB Service/Комисия, посочено по-горе (точки 207 и 208, както и цитираната съдебна практика).
(
67
)	Решение на Първоинстанционния съд от 27 септември 2006 г. по дело Jungbunzlauer/Комисия (T-43/02, Recueil, стр. II-3435, точка 238).
(
68
)	Пак там.
(
69
)	Вж. Решение на Първоинстанционния съд от 20 март 2002 г. по дело LR AF 1998/Комисия (T-23/99, Recueil, стр. II-1705, точка 278).
(
70
)	Вж. по-специално Решение на Първоинстанционния съд от 6 октомври 1994 г. по дело Tetra Pak/Комисия (T-83/91, Recueil, стр. II-755, точка 240 и цитираната съдебна практика), както и Решение от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (T-305/94—T-307/94, T-313/94—T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 и T-335/94, Recueil, стр. II-931, точка 1215).
(
71
)	Вж. точка 48 от жалбата му.
(
72
)	Вж. таблиците в точки 56 и 57 от жалбата му.
(
73
)	Курсивът е мой.