62023CJ0643
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
14 ноември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Директива 2011/7/ЕС — Борба със забавянето на плащане по търговските сделки — Член 2, точка 3 — Понятие за предприятие — Упражняване на независима професионална дейност — Актриса — Договор за представителство — Заповедно производство“
По дело C‑643/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunal da Relação de Lisboa (Апелативен съд Лисабон, Португалия) с акт от 4 юли 2023 г., постъпил в Съда на 26 октомври 2023 г., в рамките на производство по дело
Agenciart — Management Artístico Lda
срещу
CT,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: T. von Danwitz, заместник-председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия в шести състав, A. Kumin (докладчик) и I. Ziemele, съдии,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за CT, от P. Mendes Ferreira, advogado,
–
за Европейската комисия, от M. Ioan и M. Narciso, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, точка 3 от Директива 2011/7/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки (ОВ L 48, 2011 г., стр. 1).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Agenciart — Management Artístico Lda (наричано по-нататък „Agenciart“) и CT относно плащането на комисионно възнаграждение, претендирано от Agenciart на основание на договор за представителство.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съгласно съображения 5 и 10 от Директива 2011/7:
„(5)
Предприятията следва да могат да търгуват своите продукти в целия вътрешен пазар при условия, които гарантират, че трансграничните сделки не представляват по-голям риск от продажбите вътре в държава членка. Може да има опасения от нарушаване на конкуренцията, ако коренно различни разпоредби уреждат вътрешните операции, от една страна, и трансграничните, от друга страна.
[…]
„(10)
Фактът, че свободните професии са обхванати от настоящата директива, не следва да задължава държавите членки да ги разглеждат като предприятия или търговци за цели извън обхвата на директивата“.
4
Член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет и приложно поле“, предвижда следното в параграфи 1 и 2:
„1.   Целта на настоящата директива е борбата със забавата на плащане по търговските сделки с оглед гарантирането на правилното функциониране на вътрешния пазар, като се насърчава конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на малките и средните предприятия [(МСП)].
2.   Настоящата директива се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки“.
5
Съгласно член 2 от посочената директива:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„търговски сделки“ означава сделки между предприятия или между предприятия и държавни органи, които водят до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение;
[…]
3)
„предприятие“ означава всяка организация, различна от публичен орган, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице;
[…]“.
Португалското право
6
Директива 2011/7 е транспонирана в португалското право посредством Decreto-lei no°62/2013 (Декрет-закон № 62/2013) от 10 май 2013 г.
7
Член 3 от Декрет-закон № 62/2013 гласи:
„За целите на настоящия декрет-закон:
[…]
b)
„търговска сделка“ означава сделка между предприятия или между предприятия и публични органи, която води до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение;
[…]
d)
„предприятие“ означава всяка организация, различна от публичен орган, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице;
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
8
Agenciart е търговско дружество, упражняващо дейност като агенция за артистично представителство и управление на кариерите на представляваните от него актьори. До 30 юни 2017 г. това дружество е било импресарски агент на актрисата CT.
9
През май 2017 г. Agenciart договаря с телевизионен оператор и с телевизионен продуцент участието на CT в теленовела, като урежда условията и реда за наемането ѝ. Въпросното участие започва през юни 2017 г. и приключва в края на май 2018 г.
10
Agenciart издава фактура с дата 17 юли 2019 г. за сумата от 19188 евро във връзка с предоставените на CT услуги по управление на кариерата ѝ в рамките на нейното участие в посочената теленовела.
11
Тъй като тази фактура не е платена, Agenciart започва заповедно производство срещу CT, която повдига възражения.
12
Първоинстанционният съд, а именно Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa — Juízo de Execução de Lisboa (съдия-изпълнител към Районен съд Лисабон, Португалия), уважава възраженията срещу принудителното изпълнение, като приема по-специално, че Agenciart не може да поиска издаването на заповед за плащане срещу CT по реда на заповедното производство, тъй като тя не е търговско предприятие.
13
Тогава Agenciart подава въззивна жалба пред Tribunal da Relação de Lisboa (Апелативен съд Лисабон, Португалия), който е запитващата юрисдикция.
14
Тази юрисдикция уточнява, че приложното поле на заповедното производство се определя посредством установяването на предварителни обективни и субективни условия. В настоящия случай оставало да се провери дали е изпълнено предварителното субективно условие, свързано с качеството „предприятие“, предвидено в член 3, буква d) от Декрет-закон № 62/2013.
15
В това отношение посочената юрисдикция изтъква, че тази разпоредба дефинира понятието „предприятие“ подобно на член 2, точка 3 от Директива 2011/7, като „всяка организация […], участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице“.
16
Въпреки че според запитващата юрисдикция Agenciart очевидно попада в обхвата на това понятие, остава съмнение дали CT също попада в обхвата му. На пръв поглед фактът, че CT е актриса по професия и че сключеният от нея договор за представителство с Agenciart цели рекламиране на професионалната ѝ дейност като лице, упражняващо свободна професия, подкрепял квалифицирането ѝ като „предприятие“ по смисъла на член 3, буква d) от Декрет-закон № 62/2013.
17
Така според запитващата юрисдикция CT поддържа, че правилното тълкуване на закона и на понятието „предприятие“ не позволява да се приеме, че дадено лице извършва дейност в търговската сфера посредством упражняването на независима икономическа или професионална дейност само защото в качеството си на актриса подписва договор за управление на кариерата.
18
В това отношение CT се позовава на решение от 15 декември 2016 г., Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954), в което Съдът разглежда тълкуването на понятието „предприятие“ по смисъла на член 2, точка 1, трета алинея от Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки (ОВ L 200, 2000 г., стр. 35; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 226), понастоящем член 2, точка 3 от Директива 2011/7, що се отнася до физическите лица.
19
Така в точки 33 и 34 от това решение Съдът приел, че доколкото е необходимо съответното лице да действа като организация в рамките на икономическа дейност или в рамките на независима професионална дейност, това изискване предполага въпросното лице, независимо от правноорганизационната си форма и правния си статут съгласно националното право, да извършва тази дейност организирано и постоянно.
20
В това отношение според запитващата юрисдикция в настоящия случай понятието за постоянен характер на дейността, на което се позовава Съдът, не създава никаква особена трудност. За сметка на това посочената юрисдикция счита, че съществува съмнение какво следва да се разбира под „действа като организация“ и извършва такава дейност „организирано“.
21
В този контекст решение от 15 декември 2016 г., Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954), се отнасяло до лице, притежаващо разрешение да извършва самостоятелно като занаятчия шлосерска и заваръчна дейност. Упражняването на такава дейност обаче предполагало това лице да разполага освен със собствените си работна сила и технически познания, също така и със собствени съоръжения за упражняване на занаятчийската си дейност и със суровини и инструменти, тоест с организирана съвкупност от средства за производство. Това отличавало положението на подобен занаятчия от това на актриса, каквато е CT.
22
При тези обстоятелства Tribunal da Relação de Lisboa (Апелативен съд Лисабон) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли лице, което обичайно упражнява срещу парично възнаграждение и като свободна професия, актьорство, независимо че не разполага с организирана структура на ресурсите (доколкото упражнява тази дейност без собствено оборудване, персонал или каквито и да било инструменти или съоръжения, предназначени за професионалната му дейност), да се квалифицира като „предприятие“ по смисъла на разпоредбите на съображение 5 и на член 2, точка 3 от Директива 2011/7/[…]?“.
По преюдициалния въпрос
23
С единствения си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 3 от Директива 2011/7 трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което обичайно упражнява актьорска професия срещу възнаграждение като самостоятелно заето лице, без обаче да разполага със собствени съоръжения, персонал, инструменти или оборудване, предназначени за професионалната му дейност, попада в обхвата на понятието „предприятие“ по смисъла на тази разпоредба.
24
Съгласно постоянната съдебна практика, при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ, както и целите, преследвани от правната уредба, от която тя е част (решение от 12 октомври 2023 г., INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, т. 43 и цитираната съдебна практика).
25
Най-напред следва да се припомни, че съгласно член 1, параграф 2 от Директива 2011/7 тя се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по „търговски сделки“, като последното понятие е дефинирано в член 2, точка 1 от тази директива като „сделки между предприятия или между предприятия и държавни органи, които водят до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение“.
26
Следователно, противно на твърденията на CT в писменото ѝ становище, липсата на трансграничен характер на дадена търговска сделка е ирелевантна за целите на прилагането на Директива 2011/7.
27
Освен това съгласно член 2, точка 3 от Директива 2011/7 „предприятие“ означава всяка организация, различна от публичен орган, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице.
28
В това отношение от практиката на Съда следва, че не е достатъчно едно лице да сключи сделка, която се отнася до икономическа дейност, за да попадне в обхвата на понятието „предприятие“ и за да бъде квалифицирана тази сделка като „търговска“, а е необходимо това лице да действа като организация в рамките на тази дейност или в рамките на независима професионална дейност (вж. в този смисъл решение от 15 декември 2016 г., Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, т. 33).
29
Разглежданото изискване предполага, че посоченото лице упражнява тази дейност организирано и постоянно и следователно въпросната дейност не може да се ограничава до конкретна отделна престация, както и че съответната сделка се вписва в контекста на посочената дейност (вж. в този смисъл решение от 15 декември 2016 г., Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, т. 34).
30
В настоящия случай, както отбелязва запитващата юрисдикция, е безспорно, че договорното правоотношение между Agenciart и CT е довело до предоставяне на услуги срещу възнаграждение и че Agenciart трябва да се квалифицира като „предприятие“. За сметка на това, що се отнася до въпроса дали CT също трябва да се квалифицира като „предприятие“, съмнението на запитващата юрисдикция произтича от факта, че макар CT обичайно да упражнява актьорска професия срещу възнаграждение като самостоятелно заето лице, тя не разполага с организирана структура на ресурсите, тъй като упражнява единствено тази професия, без да разполага със собствени съоръжения, персонал, инструменти или оборудване, предназначени за професионалната ѝ дейност.
31
В това отношение, най-напред, доколкото за целите на дефинирането на понятието „предприятие“ член 2, точка 3 от Директива 2011/7 се позовава на „всяка организация […], участваща в упражняването на независима […] професионална дейност“, следва да се отбележи, че физическо лице, което обичайно упражнява актьорска професия срещу възнаграждение като самостоятелно заето лице, извършва „независима професионална дейност“ по смисъла на разглеждания член 2, точка 3. Освен това от текста на посочения член 2, точка 3 следва също така, че обстоятелството, че съответната дейност се упражнява само от едно лице, е без значение в този контекст.
32
По-нататък, що се отнася до изискването да се действа като „организация“ в рамките на независима професионална дейност, от припомнената в точка 29 от настоящото решение съдебна практика следва, че въпросната дейност трябва да се упражнява „организирано и постоянно“.
33
Нито от текста на член 2, точка 3 от Директива 2011/7, нито от въпросната съдебна практика обаче може да се направи извод, че квалифицирането като „предприятие“ по смисъла на член 2, точка 3 зависи от това дали съответното лице, за което е безспорно, че упражнява обичайно дейността си, разполага с организирана структура на ресурсите, като например собствени съоръжения, персонал, инструменти или оборудване, предназначени за тази дейност. Всъщност в някои икономически сектори материалните или нематериалните активи се свеждат до своето най-просто изражение, тъй като дейността зависи основно от работната сила (вж. по аналогия решение от 10 декември 1998 г., Hernández Vidal и др., C‑127/96, C‑229/96 и C‑74/97, EU:C:1998:594, т. 27).
34
Накрая, доколкото е необходимо сделката да се вписва „в рамките“ на съответната дейност, не може да се приеме защитаваното от CT тълкуване, съгласно което, макар една актриса, в качеството си на лице, упражняващо свободна професия, да трябва да се квалифицира като „предприятие“ по смисъла на Директива 2011/7, когато сключва договор с телевизионен канал, тя не действа като предприятие при сключването на договор за представителство, какъвто е разглежданият в главното производство.
35
Всъщност следва да се приеме, че сключването на договор за търговско представителство от лице, упражняващо актьорска професия, е част от професионалната дейност на това лице и е тясно свързано с тази дейност, тъй като, ако посоченото лице не упражняваше въпросната професия, сключването на подобен договор за представителство, който се състои именно в рекламиране и управление на посочената дейност, по необходимост би било лишено от предмет.
36
Това тълкуване се потвърждава от контекста, в който се вписва член 2, точка 3 от Директива 2011/7, както и от целта на тази директива. В това отношение, на първо място, по-специално от член 1, параграф 1 от посочената директива следва, че нейната цел е борбата със забавата на плащане по търговските сделки с оглед гарантирането на правилното функциониране на вътрешния пазар, като се насърчава конкурентоспособността на предприятията, и по-специално на МПС. На второ място, в съображение 10 от Директива 2011/7 се подчертава, че свободните професии са обхванати от нея като „предприятия“.
37
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 3 от Директива 2011/7 трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което обичайно упражнява актьорска професия срещу възнаграждение като самостоятелно заето лице, без обаче да разполага със собствени съоръжения, персонал, инструменти или оборудване, предназначени за професионалната му дейност, попада в обхвата на понятието „предприятие“ по смисъла на тази разпоредба.
По съдебните разноски
38
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
Член 2, точка 3 от Директива 2011/7/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година относно борбата със забавяне на плащането по търговски сделки
трябва да се тълкува в смисъл, че
физическо лице, което обичайно упражнява актьорска професия срещу възнаграждение като самостоятелно заето лице, без обаче да разполага със собствени съоръжения, персонал, инструменти или оборудване, предназначени за професионалната му дейност, попада в обхвата на понятието „предприятие“ по смисъла на тази разпоредба.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: португалски.