62019CJ0649_RES
Дело C‑649/19
Наказателно производство
срещу
IR
(Преюдициално запитване, отправено от Специализирания наказателен съд)
Решение на Съда (пети състав) от 28 януари 2021 година
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Директива 2012/13/ЕС — Членове 4—7 — Декларации за правата, съдържащи се в приложения I и II — Рамково решение 2002/584/ПВР — Право на информация в наказателното производство — Декларация за правата при арест — Право на информация относно обвинението — Право на достъп до материалите по делото — Лице, задържано въз основа на европейска заповед за арест в изпълняващата държава членка“
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Право на информация в наказателното производство — Директива 2012/13 — Права на заподозрените лица или на обвиняемите, които са арестувани или задържани — Право на получаване на писмена декларация за правата при арест — Право на информация относно обвинението — Право на достъп до материалите по делото — Приложно поле на тези права по отношение на лицата — Лица, задържани с цел изпълнение на европейска заповед за арест — Изключване
(съображения 14, 27 и 39, член 1, член 4, параграф 3, член 5, член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от Директива 2012/13 на Европейския парламент и на Съвета, приложения I и II към нея; Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299)
(вж. т. 48, 49, 53—58, 61 и 62; т. 1 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки — Съдържание и форма на европейската заповед за арест — Обхват на информацията, предоставяна на лицата, които са задържани с цел изпълнение на европейска заповед за арест — Нарушение на правото на свобода и на правото на ефективни правни средства за защита — Липса
(членове 6 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 8, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 на Съвета, изменено с Рамково решение 2009/299 и приложението към него; членове 4, 6 и 7 от Директива 2012/13 на Европейския парламент и на Съвета и приложение II към нея)
(вж. т. 73, 74, 76—81 и 63; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Специализирана прокуратура (България) образува наказателно производство срещу IR по обвинение за участие в престъпна група с цел извършване на престъпления против митническия режим. В досъдебната фаза на наказателното производство IR е информиран в качеството му на „обвиняем“ само за някои от правата му. Към момента на започване през февруари 2017 г. на съдебната фаза на наказателното производството обаче местонахождението на IR не е могло да бъде установено. През април 2017 г. Специализираният наказателен съд (България) взема спрямо него мярка за неотклонение „задържане под стража“, която представлява националната заповед за арест. През май 2017 г. е издадена европейска заповед (ЕЗА) за ареста на IR, който все още не е намерен. Специализираният наказателен съд обаче анулира тази ЕЗА, тъй като изпитва съмнения дали тя е в съответствие с правото на Съюза.
Тъй като е решила да издаде нова ЕЗА срещу IR, запитващата юрисдикция иска да получи разяснения относно информацията, която трябва да приложи към тази ЕЗА, така че да се гарантира спазването на правата, предвидени в Директивата за правото на информация в наказателното производство (наричана по-нататък „Директива 2012/13“) (
1
). По-специално тази юрисдикция иска да се установи дали лицата, които са задържани с цел изпълнение на ЕЗА, могат да се ползват, наред с правата, които изрично са им предоставени от Директива 2012/13, и от правата, с които разполагат „заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани“ по смисъла на тази директива. При отрицателен отговор на този въпрос Специализираният наказателен съд повдига проблема за валидността на Рамково решение 2002/584 относно ЕЗА (
2
) с оглед на правото на свобода и на правото на ефективни правни средства за защита, закрепени съответно в членове 6 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“). Всъщност информацията, предоставяна на задържаните с цел изпълнение на ЕЗА лица въз основа на Рамковото решение за ЕЗА, е по-ограничена от тази, предоставяна на заподозрените лица или на обвиняемите, които са арестувани или задържани, съгласно Директива 2012/13, така че поставя въпроса дали за първите става невъзможно или прекомерно трудно да оспорват издадените срещу тях заповеди за арест.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът посочва, че предвидените в Директива 2012/13 права на заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани, не се прилагат по отношение на задържаните с цел изпълнение на ЕЗА лица. Сред тези права е по-специално правото на получаване на писмена декларация за правата при арест, като тази декларация трябва да съдържа информация за възможността за обжалване на законосъобразността на ареста, получаване на преразглеждане на задържането или отправяне на искане за условно освобождаване (
3
). Сред тях са и правото на информация относно обвинението (
4
), както и правото на достъп до материалите по делото, които са съществени за обжалване на законосъобразността на ареста или задържането (
5
).
За да стигне до този извод и след като констатира, че анализът на текста на разпоредбите на Директива 2012/13, които предвиждат тези различни права, не позволява сам по себе си да се прецени дали лицата, задържани с цел изпълнение на ЕЗА, са сред заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани по смисъла на тази директива и към които са приложими посочените права, Съдът анализира, първо, контекста, в който се вписват тези разпоредби. В това отношение той посочва, че Директива 2012/13 съдържа други разпоредби, в които изрично се говори за правата на лицата, задържани с цел изпълнение на ЕЗА (
6
). Освен това позоваванията в Директива 2012/13 на заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани, следва да се разбират като отнасящи се до всяка хипотеза, при която тези заподозрени лица или обвиняеми са лишени от свобода по смисъла на член 5, точка 1, буква с) от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) (
7
). Посочената хипотеза обаче е различна от тази на законния арест или лишаването от свобода на лице, против което се предприемат действия за неговото депортиране или екстрадиция, която хипотеза също е уредена в ЕКПЧ (
8
) и също съответства на случая с ЕЗА. Според Съда от това следва, че разпоредбите относно заподозрените лица или обвиняемите, които са арестувани или задържани, не се отнасят до лицата, които са задържани с цел изпълнение на ЕЗА.
Второ, Съдът приема, че това тълкуване се потвърждава от факта, че Директива 2012/13 има две цели (
9
). Всъщност, от една страна, тя предвижда минимални стандарти в областта на информацията, която следва да се предоставя на лица, заподозрени или обвинени в извършването на престъпление, за да могат те да подготвят защитата си и за да се гарантира справедливостта на производството. От друга страна, тя има за цел да съхрани особеностите на производството във връзка с ЕЗА, характеризиращо се с намерение за опростяване и бързина на процедурата по предаване.
На второ място, Съдът потвърждава валидността на Рамковото решение за ЕЗА с оглед на членове 6 и 47 от Хартата, в които са закрепени съответно правото на свобода и правото на ефективни правни средства за защита.
В това отношение Съдът припомня най-напред, че тъй като издаването на ЕЗА може да засегне правото на свобода на съответното лице, защитата на процесуалните и основните права, от които то трябва да се ползва, предполага да се приеме решение, отговарящо на изискванията за ефективна съдебна защита, или при приемането национална заповед за арест, или при издаването на ЕЗА.
По-нататък Съдът подчертава, че лицето, спрямо което е издадена ЕЗА за целите на наказателното преследване, придобива от момента на предаването му качеството „обвиняем“ по смисъла на Директива 2012/13. Така от този момент то се ползва от всички свързани с това качество права, така че може да подготви защитата си и може да му се гарантира справедливостта на производството.
Що се отнася до периода, предхождащ предаването, от една страна, Съдът отбелязва, че Рамковото решение за ЕЗА предвижда, че ЕЗА трябва да съдържа информация относно характера и правната квалификация на престъплението, както и описание на обстоятелствата, при които е извършено престъплението (
10
). Тази информация обаче съответства по същество на посочената в разпоредбите на Директива 2012/13 във връзка с правото на заподозрените лица или обвиняемите да получат информация относно обвинението (
11
). От друга страна, Съдът припомня, че правото на ефективна съдебна защита не изисква правото на обжалване срещу решението за издаване на ЕЗА да може да бъде упражнено преди предаването на съответното лице. Следователно не може да произтече нарушение на правото на ефективна съдебна защита само от това, че съответното лице ще получи информация за правните средства за защита, с които разполага в издаващата държава членка, и достъп до материалите по делото едва след предаването му на компетентните органи на тази държава членка.
(
1
)	Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство (ОВ L 142, 2012 г., стр. 1).
(
2
)	Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3 и поправка в ОВ L 205, 2019 г., стр. 34), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24) (наричано по-нататък „Рамковото решение за ЕЗА“).
(
3
)	Вж. член 4 от Директива 2012/13, и по-конкретно параграф 3 от него.
(
4
)	Вж. член 6, параграф 2 от Директива 2012/13.
(
5
)	Вж. член 7, параграф 1 от Директива 2012/13.
(
6
)	Вж. член 5 от Директива 2012/13. Вж. също приложение II към тази директива, което предвижда примерен образец на декларация за правата за лица, задържани въз основа на ЕЗА, различен от примерния образец на декларация за правата, която трябва да се предоставя на заподозрените лица и обвиняемите, които са арестувани или задържани, предвиден в приложение I към нея и посочен в член 4 от Директива 2012/13.
(
7
)	Вж. съображение 21 от Директива 2012/13.
(
8
)	Вж. член 5, точка 1, буква f) от ЕКПЧ.
(
9
)	Вж. член 1 от тази директива във връзка със съображения 14, 27 и 39 от нея.
(
10
)	Вж. член 8, параграф 1, букви г) и д) от Рамковото решение за ЕЗА.
(
11
)	Вж. член 6 от Директива 2012/13.