62014CC0155
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. MENGOZZI
представено на 3 септември 2015 година (
1
)
Дело C‑155/14 P
Evonik Degussa GmbH
AlzChem AG, по-рано AlzChem Trostberg GmbH,
по-рано AlzChem Hart GmbH
срещу
Европейска комисия
„Обжалване — Картели — Пазари на калциев карбид на прах и на гранули, както и на магнезий на гранули в значителна част от ЕИП — Определяне на цени, подялба на пазара и обмен на информация — Презумпция за решаващо влияние — Оборване — Поведение на дъщерното дружество, противоречащо на указанията на неговото дружество майка“
1.
Предмет на настоящото дело е жалба, подадена от Evonik Degussa GmbH (наричано по-нататък „Degussa“) и AlzChem AG (
2
) (наричано по-нататък „AlzChem“) срещу решението на Общия съд на Европейския съюз Evonik Degussa и AlzChem/Комисия (
3
) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
2.
Това дело отново дава повод на Съда да се произнесе по въпроса за отговорността на дружеството майка за антиконкурентното поведение на негово дъщерно дружество. Съдът трябва в частност да доизясни какви са предпоставките, за да може да бъде оборена установената в съдебната практика презумпция за действително упражняване на решаващо влияние (наричана по-нататък „презумпцията за контрола“), съгласно която се приема, че дружеството майка носи отговорност за нарушенията на правилата за конкуренция, извършени от дъщерно дружество, чийто капитал притежава изцяло или почти изцяло.
3.
Основният въпрос, който се поставя по настоящото дело, е дали презумпцията за контрола е оборена, когато се докаже, че към момент, когато се е подготвяло прехвърлянето му, изцяло притежаваното дъщерно дружество е участвало в картел в грубо противоречие с изричните и точни указания на неговите дружества майки да не взима участие в такива антиконкурентни дейности. Наред с уточняването на предпоставките за оборване на презумпцията за контрола, по настоящото дело Съдът ще може да даде и разяснения относно методиката, която трябва да се прилага при анализа на представените за оборване на тази презумпция доказателства и доводи.
I – Обстоятелства, предхождащи спора
4.
С Решение C(2009) 5791 окончателен от 22 юли 2009 г. (
4
) (наричано по-нататък „спорното решение“) Европейската комисия констатира, че главните доставчици на калциев карбид и магнезий за стоманодобивния и газовия сектор са нарушили член 81, параграф 1 ЕО (понастоящем член 101, параграф 1 ДФЕС) и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (ОВ L 1, 1994 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4), като в периода от 22 април 2004 г. до 16 януари 2007 г. са извършили едно продължено нарушение (
5
). Комисията образува производството, довело до приемането на спорното решение, след подадено от Akzo Nobel NV заявление за освобождаване от глоба на основание на Известието относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (наричано по-нататък „Известието относно сътрудничеството“) (
6
). Жалбоподателите също подават заявление за намаляване на глобата на основание на същото известие.
5.
В спорното решение Комисията констатира, че жалбоподателите са участвали в нарушението за период от четири месеца между 22 април и 30 август 2004 г. (
7
). Отговорността им е констатирана изключително въз основа на обстоятелството, че в нарушението са участвали пряко членове на персонала на SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG (наричано по-нататък „SKW“) (
8
), което през посочения период е било изцяло притежавано дъщерно дружество на жалбоподателите (
9
). На 30 август 2004 г. жалбоподателите прехвърлят SKW на Arques Industrie AG, понастоящем Gigaset AG (наричано по-нататък „Gigaset“) (
10
) с обратно икономическо действие, считано от 1 януари 2004 г.
6.
Поради участието им в нарушението, с член 2, букви ж) и з) от спорното решение Комисията налага на жалбоподателите, от една страна, глоба от 1,04 милиона евро, която да заплатят солидарно със SKW, и от друга страна, глоба от 3,64 милиона евро, за заплащането на която отговарят солидарно само те.
7.
С това решение Комисията налага и глоба, която се дължи солидарно от SKW и от неговото ново дружество майка Gigaset, за участието им в нарушението през следващия период — от 1 септември 2004 г. до 16 януари 2007 г.
II – Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
8.
С жалба, постъпила в секретариата на Общия съд на 5 октомври 2009 г., жалбоподателите правят главно искане за отмяна на спорното решение в частта, която се отнася до тях, и при условията на евентуалност, искане за намаляване на размера на глобата им и за изменение на спорното решение.
9.
С обжалваното съдебно решение Общият съд уважава частично жалбата. Той най-напред констатира, че Комисията неправилно е увеличила глобата на AlzChem (
11
) поради повторност. По-нататък констатира, че като е избрала най-ниския процент на намаляване на глобата, предвиден в Известието относно сътрудничеството (
12
), Комисията е действала в нарушение на Известието (
13
). След това той констатира, че като е увеличила глобата с коефициент 0,5, който съответства на участие в нарушението в продължение на шест месеца, въпреки че жалбоподателите са участвали в него само четири месеца, Комисията е нарушила принципа на пропорционалност (
14
). Накрая той констатира, че Комисията е нарушила принципа на равно третиране, тъй като при изчисляването на глобата, дължима солидарно от SKW, не е включила допълнителна сума, санкционираща самото участие в нарушението (
15
). Общият съд отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
10.
При тези условия Общият съд най-напред отменя член 2, букви ж) и з) от спорното решение по отношение на жалбоподателите.
11.
След това в точки 287—289 от обжалваното съдебно решение, упражнявайки правомощието си за пълен съдебен контрол, Общият съд изменя глобите, наложени на жалбоподателите за участието им в нарушението, и определя размера им, както следва (
16
):
—
на жалбоподателите солидарно: 2,49 милиона евро с уточнението, че ще се счита, че те са изплатили тази глоба до размера на заплатените от SKW суми по наложената му със спорното решение глоба, и
—
само на Degussa: 1,24 милиона евро.
III – Производството пред Съда и становищата на страните
12.
С жалбата си жалбоподателите искат от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение в неблагоприятната за тях част и да отмени спорното решение в частта, която се отнася до тях,
—
при условията на евентуалност, да намали наложените им със спорното решение глоби и при условията на евентуалност спрямо предходното, да измени спорното решение в смисъл, че SKW отговаря солидарно за пълния размер на наложените на жалбоподателите глоби,
—
при условията на евентуалност спрямо предходните искания, да отмени обжалваното съдебно решение и да върне делото на Общия съд, и
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
13.
Комисията иска от Съда:
—
да отхвърли жалбата и
—
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски за производството пред тази инстанция.
14.
Страните представят съответните си становища писмено, както и устно в съдебното заседание от 4 юни 2015 г.
IV – Анализ
15.
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите сочат пет основания, от които четвъртото и петото — при условията на евентуалност.
16.
На поставен в съдебното заседание въпрос обаче жалбоподателите заявяват, че с оглед на постановеното след подаването на жалбата им решение на Съда по дела Комисия и др./Siemens Österreich и др. (
17
), те се отказват от второто основание (
18
).
А – По първото основание: нарушение на член 81 ЕО и на принципа на лична отговорност, презумпцията за невиновност и принципа за виновната отговорност
1. Доводи на страните
17.
По първото основание, което се отнася до точки 70—119 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е нарушил член 81 ЕО и принципа на лична отговорност, презумпцията за невиновност и принципа за виновната отговорност, като неправилно е приел, че те отговарят за антиконкурентното поведение на дъщерното им дружество SKW, въпреки че в този твърде особен случай по изключение те успели да оборят презумпцията за контрола. Отхвърляйки техните доводи, Общият съд приложил неправилен критерий за преценката дали е оборена тази презумпция и поставил прекалено високи изисквания, несъвместими с нейната оборимост.
18.
Най-напред, жалбоподателите твърдят, че в точки 102—107 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е отхвърлил техния довод, че щом SKW е участвало в спорния картел в противоречие с техните изрични указания да не участва в такъв вид дейности, това е доказателство, че те не са упражнявали решаващо влияние върху SKW. В този смисъл, от една страна, възприетото от SKW в случая поведение на „недобросъвестно дъщерно дружество“ („rogue subsidiary“), в грубо противоречие с указанията на дружеството майка, доказвало липсата на решаващо влияние и следователно несъмнено оборвало презумпцията за контрола.
19.
От друга страна, съображенията на Общия съд в точки 106 и 107 от обжалваното съдебно решение относно клетвените декларации на г‑н S. (
19
) и на г‑н N. (
20
) — които към момента на нарушението са съответно директор („Vorstand“) на AlzChem и търговски директор на SKW — били в противоречие с обхвата на отговорността по член 81 ЕО. За да приеме, че жалбоподателите отговарят за неправомерното поведение, Общият съд се основал само на хипотетичното им влияние върху SKW, въпреки че съгласно постоянната съдебна практика, за да се носи такава отговорност, не е достатъчна възможността да се упражнява решаващо влияние, а е необходимо действително да се упражнява такова влияние. За да се установи, че е упражнявано действително влияние, трябвало не само дружеството майка да е давало указания, но и дъщерното дружество да ги е изпълнявало. По този начин, в разрез с принципа на лична отговорност, с презумпцията за невиновност и с принципа за виновната отговорност, Общият съд приел, че за това нарушение те носят обективна, безвиновна отговорност.
20.
Освен това жалбоподателите оспорват анализа в точки 101 и 102 от обжалваното съдебно решение, с който въз основа на констатацията, че предишните им връзки със SKW не са претърпели никаква промяна през 2004 г., Общият съд отхвърля твърдението им, че през 2004 г. не са упражнявали решаващо влияние върху SKW. Тази преценка била неправилна в два аспекта. От една страна, Общият съд се ограничил до преценка на отношенията между SKW и жалбоподателите от гледна точка на разпределението на дружествените дялове и на ръководния персонал, без да обсъди как конкретно са били организирани тези отношения. От друга страна, жалбоподателите изобщо не трябвало да доказват наличието на промени в отношенията им със SKW, след като никога не са упражнявали решаващо влияние върху това дъщерно дружество.
21.
Накрая, жалбоподателите твърдят, че Общият съд неправилно е отхвърлил довода им за липсата на решаващо влияние от тяхна страна върху SKW, доколкото то е управлявало дейността си самостоятелно, икономическата му дейност никога не е била част от тяхната главна оперативна дейност и самите те от първия ден търсели начин да го продадат. По-конкретно, в точки 84—87, 88 и 89, 95—97 и 108—113 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглеждал жалбоподателите като отговорни за нарушението само поради теоретичната им възможност да упражняват влияние върху SKW, в точки 93, 94 и 98 от обжалваното съдебно решение той разпределил погрешно тежестта на доказване, а в точки 84—87 изопачил доказателствата.
22.
Комисията счита, че щом дружеството майка е давало указания, това потвърждава общото отношение на йерархична власт над дъщерното дружество и следователно съществуването на връзки, доказващи наличието на стопанска единица. Неспазването на указанията да не се участва в картели в противоречие с правилата за конкуренция, не било достатъчно, за да се обори презумпцията за контрола. Ставало въпрос само за еднократно нарушение. Освен това цялостната преценка сочела наличие на стопанска единица. Според Комисията нямало пречка Общият съд да прави изводи за периода на нарушението въз основа на данни за периода отпреди това, в конкретния случай — отпреди 1 януари 2004 г. Презумпцията за контрола освен това намирала потвърждение в редица допълнителни доказателствени факти и съображения, в които нямало нищо спекулативно.
2. Анализ
а) Предварителни бележки
23.
От постоянната съдебна практика следва, че извършеното от дъщерно дружество нарушение на правилата за конкуренция може да се смята за нарушение на дружеството майка по-конкретно когато, макар да има отделна правосубектност, това дъщерно дружество не определя самостоятелно поведението си на пазара, а по същество изпълнява указанията, дадени му от дружеството майка, по-специално с оглед на икономическите, организационните и правните връзки между тези два правни субекта. Всъщност в подобна ситуация, като се има предвид, че дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и по този начин съставляват едно предприятие по смисъла на член 81 ЕО, Комисията може да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби, без да е необходимо да доказва личното участие на последното в нарушението (
21
).
24.
В особения случай, когато дружество майка притежава изцяло или почти изцяло капитала на свое дъщерно дружество, което е извършило нарушение, съществува оборима презумпция (презумпцията за контрола), че дружеството майка действително упражнява решаващо влияние върху дъщерното си дружество (
22
).
25.
При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият или почти целият капитал на дадено дъщерно дружество принадлежи на неговото дружество майка, за да се презумира, че последното оказва решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Комисията след това може да приеме, че дружеството майка е солидарно отговорно за плащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако дружеството майка, което носи тежестта да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара (
23
).
26.
За да обори презумпцията за контрола, дружеството майка следва да представи на преценката на съда на Съюза всички доказателства относно организационните, икономическите и правните връзки между него и неговото дъщерно дружество, годни да установят, че двете дружества не съставляват един стопански субект (
24
). За да се установи дали дадено дъщерно дружество определя самостоятелно поведението си на пазара, следва да се вземат предвид всички релевантни обстоятелства относно тези връзки между дъщерното дружество и дружеството майка, обстоятелства, които могат да са различни в отделните случаи и следователно не подлежат на изчерпателно изброяване (
25
).
27.
Затова, когато разглежда доказателствата, представени, за да се обори презумпцията за контрола, Общият съд трябва прецени всяко доказателство относно организационните, икономическите и юридическите връзки между дружеството майка и дъщерното дружество, с което може да се установи, че последното действа самостоятелно спрямо своето дружество майка и че следователно тези две дружества не съставляват един стопански субект (
26
). Наистина някои доказателства, взети отделно, може да не бъдат достатъчни за оборване на въпросната презумпция, но всички представени от дружеството майка доказателства трябва да се оценяват в тяхната съвкупност, за да се определи дали тази съвкупност от доказателства е достатъчна да обори презумпцията (
27
). В този контекст трябва да се вземе предвид как съществуващите връзки между дружеството майка и дъщерното дружество въздействат в икономическата реалност върху действителното им поведение на пазара (
28
).
28.
В това отношение обаче следва да се припомни, че в производството по обжалване на съдебните актове на Общия съд Съдът не е овластен да разглежда отново всички доказателства и да замества със своя преценката на Общия съд. Всъщност единствено Общият съд е компетентен, от една страна, да установява фактите — освен когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него доказателства по делото — и от друга страна, да преценява тези факти. Когато Общият съд е установил или преценил фактите, Съдът е компетентен да упражнява контрол върху правната квалификация на тези факти и правните последици, които Общият съд е извел от тях (
29
).
29.
Именно в светлината на тези принципи трябва да се анализират изложените от жалбоподателите доводи в подкрепа на първото посочено от тях основание за обжалване, които се отнасят изключително до съображенията на Общия съд за отхвърлянето на изтъкнатите от тях доводи за оборване на презумпцията за контрола.
б) „Дедуктивната“ методика, използвана от Общия съд
30.
Най-напред следва да се разгледа споменатото в точка 20 от настоящото заключение оплакване срещу възприетия от Общия съд подход в точки 101 и 102 от обжалваното съдебно решение. Всъщност това оплакване повдига обуславящ въпрос, тъй като с него се оспорва методиката, следвана от Общия съд в съображенията му за отхвърлянето на изложените от жалбоподателите доводи за оборване на презумпцията за контрола.
31.
В обжалваното съдебно решение, преди да разгледа подробно отделните доводи на жалбоподателите за оборване на презумпцията за контрола, Общият съд първо отбелязва, че според заявеното от тях в съдебното заседание в нито един момент след придобиването на SKW през февруари 2001 г. те не са упражнявали решаващо влияние върху него, особено пък в периода след 1 януари 2004 г., когато са били фокусирани върху преговорите за продажбата на SKW (
30
).
32.
Изхождайки от това разбиране, Общият съд анализира изтъкнатите от жалбоподателите доводи на два етапа.
33.
От една страна, в точки 79—99 от обжалваното съдебно решение, Общият съд преценява тези доводи във връзка с периода отпреди 1 януари 2004 г. След тази преценка, в точка 99 от обжалваното съдебно решение той прави извода, че нищо в доводите на жалбоподателите или в преписката по делото не доказва, че преди 1 януари 2004 г. те не са упражнявали решаващо влияние върху търговската политика на SKW.
34.
От друга страна, в точка 101 от решението Общият съд констатира, че от преписката по делото не се установява — а и жалбоподателите дори не го твърдят — че предишните им икономически, организационни и правни връзки с дъщерното дружество са претърпели някаква промяна през 2004 г.
35.
При тези условия в точка 102 от обжалваното съдебно решение, прилагайки т.нар. „дедуктивна методика“, Общият съд взема предвид липсата на промяна във връзките между SKW и жалбоподателите и пренася изводите, отнасящи се за периода отпреди 1 януари 2004 г., към периода след тази дата, който включва периода на нарушението на жалбоподателите между 22 април и 30 август 2004 г. — датата на окончателната продажба на SKW на Gigaset. Затова в същата точка 102 Общият съд заключава, че твърдението на жалбоподателите, според което през 2004 г. те не са упражнявали решаващо влияние върху SKW, не може да бъде прието.
36.
Жалбоподателите оспорват съображенията на Общия съд в точки 101 и 102 от обжалваното съдебно решение и изтъкват, от една страна, че Общият съд не е взел предвид действителните им връзки със SKW, и от друга страна, че за да оборят презумпцията за контрола, те изобщо не са длъжни да доказват, че през 2004 г. не е настъпила промяна в организационните, икономическите и правните им връзки със SKW.
37.
В това отношение следва да се припомни, че както е видно от съдебната практика, посочена в точки 23—25 от настоящото заключение, констатацията, че дружеството майка отговаря за извършеното от дъщерното дружество нарушение, се основава на съображението, че с оглед по-специално на организационните, икономическите и правните връзки между тези два субекта към момента на извършване на нарушението те съставляват стопанска единица и поради това едно предприятие по смисъла на член 81 ЕО.
38.
Следователно, за да може неправомерното поведение на дъщерното дружество да се смята за неправомерно поведение на дружеството майка, е необходимо към момента на извършване на нарушението тези два субекта да съставляват стопанска единица и затова връзките между дружеството майка и дъщерното дружество и тяхното конкретно функциониране трябва да се преценяват именно към момента на нарушението, за да се установи дали в периода на осъществяване на неправомерното поведение първото действително е упражнявало решаващо влияние върху второто.
39.
От същата гледна точка нарушението може да се приеме за нарушение на дружеството майка, като се приложи презумпцията за контрола — която е презумпция за действително упражняване на решаващо влияние — ако това дружество притежава целия (или почти целия) капитал на дъщерното дружество през периода на нарушението (
31
). Следователно, за да обори тази презумпция, дружеството майка трябва да представи достатъчно доказателства, че именно през периода на нарушението то и дъщерното му дружество не са съставлявали един стопански субект.
40.
От всичко изложено дотук следва, че анализът за действителното упражняване на решаващо влияние трябва да се отнася за периода на нарушението и затова по принцип само за този период Комисията и Общият съд трябва да преценяват представените от дружеството майка доказателства за оборване на презумпцията за контрола.
41.
Изложените съображения обаче не засягат възможността Комисията или Общият съд да използват дедукция при преценката си. Всъщност не е изключено в някои особени случаи изводите за по-ранен период да са валидни и за по-късен период.
42.
Въпреки това считам, че когато се използва такава дедуктивна методика, е необходимо да се подхожда с известна предпазливост. Всъщност такъв подход не бива да остава несъобразен с обстоятелството, че действителното упражняване от дружеството майка на решаващо влияние върху дъщерното дружество трябва да се проверява за периода на нарушението. От това следва, че изводите за действителните организационни, икономически и правни връзки между тези два субекта в определен момент не могат да бъдат автоматично пренасяни към други периоди. Напротив, те задължително трябва да се преценяват в конкретния фактически контекст през съответния период, а именно през периода на нарушението, контекст, който невинаги е еднакъв с този през предходния период.
43.
Следва да се констатира обаче, че в конкретния случай фактическият контекст през периода отпреди 1 януари 2004 г. не е еднакъв с фактическия контекст през следващия период, който включва периода на нарушението. Както неколкократно изтъкват жалбоподателите, през периода след 1 януари 2004 г. фактическият контекст се различава от този преди тази дата поради започналите преговори за продажбата на SKW, с които са били заети жалбоподателите.
44.
При тези условия и с оглед на съображенията, изложени в точки 41 и 42 от настоящото заключение, считам, че Общият съд би допуснал грешка, ако при прилагането на дедуктивната методика пренесе автоматично към периода на нарушението изводите, до които е стигнал въз основа на връзките между жалбоподателите и SKW отпреди 1 януари 2004 г., без да прецени тези връзки в конкретния фактически контекст през периода на нарушението.
45.
В това отношение ще отбележа, че прочитът на първото изречение от точка 102 от обжалваното съдебно решение би могло на пръв поглед да навежда на мисълта, че Общият съд е достигнал до извода за действителното упражняване от жалбоподателите на решаващо влияние върху SKW през периода след 1 януари 2004 г. посредством „дедуктивни“ разсъждения, само въз основа на изводите си в точка 101 от решението.
46.
Цялостният прочит на точки 102—107 от обжалваното съдебно решение обаче според мен дава основание да се приеме, че в действителност не е така и че Общият съд е анализирал направените от него изводи за връзките между жалбоподателите и SKW през периода отпреди 1 януари 2004 г. в конкретния фактически контекст, сочен от жалбоподателите като специфичен за периода на нарушението. От тези точки всъщност е видно, че Общият съд е обсъдил доводите на жалбоподателите относно действителните им организационни, икономически и правни връзки с оглед на положението на SKW в разгара на процеса по продажбата му, процес, който според доводите на жалбоподателите е създал безвластие, позволило на SKW да възприеме поведение в грубо нарушение на указанията на своите дружества майки.
47.
Накрая, не мога да не констатирам противоречието в доводите на жалбоподателите, които, от една страна, твърдят, че никога не са упражнявали решаващо влияние върху SKW, а от друга, говорят за „безвластие“, възникнало в резултат от процеса по продажбата на SKW, което позволило на SKW да възприеме такова поведение.
48.
Според мен от изложените дотук съображения следва, че трябва да се отхвърли споменатото в точка 20 от настоящото заключение оплакване относно точки 101 и 102 от обжалваното съдебно решение.
в) Поведението в грубо противоречие с указанията на дружеството майка
49.
По-нататък следва да се анализира оплакването на жалбоподателите, че Общият съд е допуснал грешка, тъй като не е констатирал, че поведението на дъщерно дружество като поведението на SKW в конкретния случай — в грубо противоречие с изричните указания на неговото дружество майка да не участва в антиконкурентни практики — доказва липсата на решаващо влияние върху дъщерното дружество и по този начин оборва презумпцията за контрола. Жалбоподателите възразяват по-специално срещу съображенията, които Общият съд излага в точки 106 и 107 от обжалваното съдебно решение предвид декларациите на г‑н S. и г‑н N., посочени в точка 19 от настоящото заключение, и твърдят, че Общият съд се е основал само на хипотетичното им влияние, за да приеме, че отговарят за нарушението.
50.
В конкретния случай е безспорно, че както през 2002 г., така и през 2004 г. жалбоподателите дават на SKW точно указание да не участва в антиконкурентни споразумения на разглеждания пазар. Безспорно е също така, че ръководителите на SKW не се съобразяват с това указание и следователно че участието в картела, за който са санкционирани жалбоподателите, е осъществено в нарушение на това изрично и точно указание.
51.
От една страна, в точки 90—92 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че след като жалбоподателите са давали такива указания, това е още един доказателствен факт, който потвърждава, че са упражнявали решаващо влияние върху дъщерното дружество. От друга страна, в точки 106 и 107 от решението си Общият съд анализира посочените по-горе декларации на г‑н S. и г‑н N. и приема, че те не доказват, че през 2004 г. жалбоподателите вече не са упражнявали решаващо влияние върху SKW.
52.
В това отношение най-напред трябва да отбележа, че по принцип е вярно, че когато дружество майка дава указания на дъщерното дружество, това в общия случай може да съставлява косвено доказателство от значение за анализа, с който се определя дали действително е упражнявано решаващо влияние (
32
). Въпреки това, както следва от съдебната практика, посочена в точка 23 и сл. от настоящото заключение, от една страна, решаващото влияние трябва да е упражнявано действително, и от друга, може да се приеме, че дъщерното дружество не определя самостоятелно поведението си на пазара, когато по същество то изпълнява указанията, дадени му от дружеството майка. Следователно по принцип изпълняването на указанията е това, което определя действителното упражняване на решаващо влияние. Впрочем от съображенията в края на точка 27 от настоящото заключение следва, че не е възможно да се анализират връзките между дружеството майка и дъщерното дружество, без да се вземе предвид действителното им поведение.
53.
Според мен от изложеното по-горе може да се заключи, че когато е установено, че дъщерното дружество явно не е спазило даденото в конкретен случай точно указание на дружеството майка, самото даване на това указание не може да се квалифицира като доказателствен факт, сочещ действително упражняване на решаващо влияние, както приема Общият съд в точки 90—92 от обжалваното съдебно решение (
33
). Тъкмо обратното, според мен неизпълнението на указанието е признак за липса на действително решаващо влияние.
54.
При все това въпросът, който повдигат жалбоподателите, е дали явното нарушаване от дъщерното дружество на изричните и точни указания от дружеството майка да не участва в антиконкурентни дейности на определен пазар, е само по себе си достатъчно, за да се обори презумпцията за действително упражняване на решаващо влияние.
55.
В това отношение следва да се припомни, че в решение Schindler Holding и др./Комисия (
34
) Съдът приема, че когато дъщерните дружества не са спазили указанията от дружествата им майки в рамките на „програми за привеждане в съответствие“ („compliance programs“) да не участват в антиконкурентни търговски практики, това не е пречка дружествата майка да се разглеждат като отговорни за извършените от дъщерните им дружества нарушения на картелната забрана (
35
).
56.
Въпреки това трябва да отбележа, че настоящото дело се различава от делото, по което е постановено въпросното решение Schindler Holding и др./Комисия. Всъщност за разлика от насоките, давани в рамките на програма за привеждане в съответствие, които са част от общ план за недопускане на нарушения на конкурентното право в предприятието, указанията, които в настоящия случай са дали жалбоподателите през 2002 г. и особено през 2004 г., са конкретни и точни и се отнасят за поведението на точно определен пазар (
36
). От това следва, че тази съдебна практика може и да не е автоматично приложима към настоящия случай.
57.
Настоящият случай според мен се различава и от случаите, известни като случаите с „недобросъвестния служител“ („rogue employee“) — на които жалбоподателите имплицитно се позовават, като квалифицират SKW като „недобросъвестно дъщерно дружество“ („rogue subsidiary“) — при които пред Съда е изтъкван доводът, че не е налице отговорност за неправомерното поведение, тъй като нарушението на правилата за конкуренция се дължи единствено на личните действия на някои (недобросъвестни) служители (
37
).
58.
Всъщност, макар да има известна аналогия между хипотезата на „недобросъвестен служител“ и хипотезата на „недобросъвестно дъщерно дружество“ (
38
), не мисля, че те са непременно сходни. Така в случая с недобросъвестния служител предприятието отговаря за деяния, за които главните управители на предприятието не са знаели, но които, тъй като са извършени от сътрудници, упълномощени да действат от името на предприятието, попадат в сферата на неговата отговорност (
39
). За сметка на това, да се приеме, че дружеството майка носи отговорност за нарушенията, извършени от „недобросъвестно дъщерно дружество“, означава един правен субект да отговаря за неправомерните деяния, извършени от друг правен субект. За целите на реализирането на такава отговорност съдебната практика е разработила особен критерий — дали действително е упражнявано решаващо влияние, което би означавало, че двата субекта съставляват стопанска единица (
40
). Само ако този особен критерий е изпълнен, един правен субект може да отговаря за нарушенията, извършени от друг правен субект. Ето защо настоящият случай следва да се анализира от гледна точка на този критерий.
59.
В това отношение следва да се припомни, че както посочих в точки 26 и 27 от настоящото заключение, съгласно постоянната съдебна практика анализът дали презумпцията за контрола е оборена, предполага цялостна преценка на всички доказателства, представени от дружеството майка.
60.
Освен това от съдебната практика, спомената в точка 23 от настоящото заключение, ясно следва, че дъщерното дружество не определя самостоятелно поведението си на пазара, когато по същество изпълнява указанията, които са му дадени от дружеството майка (
41
). В същия смисъл Съдът неотдавна потвърди, че за да е налице решаващо влияние, не е необходимо дъщерното дружество да е изпълнявало всички указания на дружеството майка, стига неизпълнението на дадените указания да не се извършва поначало, като това трябва да се прецени въз основа на всички доказателства, с които разполага Общият съд (
42
).
61.
Следователно изводът за наличието на стопанска единица между дружеството майка и дъщерното дружество, въз основа на който от първото може да се търси отговорност за неправомерното поведение на второто, не предполага дъщерното дружество да изпълнява без изключение всички указания, дадени от дружеството майка. Достатъчно е дъщерното дружество да изпълнява тези указания по същество (
43
). От това следва, че неспазването на определено конкретно указание, дадено от дружеството майка на дъщерното дружество, макар че безспорно е важно, не може само по себе си да е доказателство за самостоятелност на дъщерното дружество на пазара и съответно не е достатъчно, за да се обори презумпцията за контрола. Само ако анализът на всички представени доказателства сочи, че дъщерното дружество поначало не изпълнява указанията на дружеството майка, може да се приеме, че презумпцията за контрола е оборена.
62.
В конкретния случай обаче Общият съд не установява общо неизпълнение от страна на SKW на даваните му от жалбоподателите указания, което да доказва, че дъщерното дружество определя изцяло самостоятелно поведението си на пазара. Без съмнение не може да се отрече, че допуснатото от SKW неизпълнение на указанията е важно и представлява тежко нарушение на политиката на дружествата майки. Все пак, макар че това нарушение несъмнено съставлява важно обстоятелство, което следва да се вземе предвид при преценката на всички доказателства, представени за оборване на презумпцията за контрола, само по себе си то не е достатъчно, за да обори тази презумпция (
44
).
63.
Що се отнася до конкретната преценка на декларациите, посочени в точка 19 от настоящото заключение, ще отбележа, че тъй като жалбоподателите не твърдят да са изопачени доказателствата, Съдът не е овластен да преразглежда преценката на Общия съд на доказателствата и на стойността им за неговия анализ (
45
). В това отношение само ще посоча, че според Общия съд тези декларации не доказват, че жалбоподателите вече не са упражнявали решаващо влияние върху дъщерното си дружество, и следователно не могат да оборят презумпцията за контрола, въз основа на която е ангажирана отговорността на жалбоподателите. Затова когато твърдят, че съображението в точка 106 от обжалваното съдебно решение, което се основавало на най-многото хипотетично влияние, не било достатъчно, за да бъдат подведени под отговорност, жалбоподателите насочват доводите си в погрешна посока, доколкото, както ще обясня по-подробно в точка 70 и сл. от настоящото заключение, те изпускат от внимание факта, че отговорността им за нарушението е ангажирана въз основа на презумпцията за контрола.
64.
От изложеното дотук следва, че трябва да се отхвърли и оплакването, изведено от това, че при наличието на поведение на дъщерното дружество, което е в грубо противоречие с изричните указания на дружеството майка, презумпцията за контрола била оборена.
г) Прилагане от Общия съд на твърде ограничителен критерий, водещ до необоримост на презумпцията за контрола
65.
Жалбоподателите упрекват Общия съд, че е използвал неправилен критерий, поставяйки твърде високи изисквания за оборване на презумпцията за контрола, което е довело до невъзможност тя да бъде оборена, в нарушение на член 101 ДФЕС и на различни други принципи. По-специално Общият съд констатирал тяхна отговорност за нарушението въз основа на хипотетично влияние, въпреки че те доказали, че никога не са упражнявали действително решаващо влияние върху дъщерното си дружество. В този контекст жалбоподателите възразяват срещу няколко точки от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд неправилно отхвърлил техните доводи, като приложил упоменатия неправилен критерий.
66.
В това отношение следва предварително да се изтъкне, че в производството по обжалване на съдебните актове на Общия съд Съдът няма правомощието да преразглежда преценката на фактите, освен в случай на изопачаването им (
46
), но може да упражнява контрол върху правната квалификация на фактите, дадена от Общия съд, която съгласно установената съдебна практика включва въпроса доколко при своята преценка на фактите и доказателствата той е приложил правилните правни критерии (
47
). Затова са допустими само доводите на жалбоподателите, че Общият съд е приложил неправилен правен критерий при преценката на доказателствата, на които са се позовали, за да оборят презумпцията за контрола (
48
).
67.
В конкретния случай е безспорно, че през периода на нарушението жалбоподателите са притежавали пряко или непряко целия капитал на SKW, така че Комисията е имала основание да приложи презумпцията за контрола в спорното решение. В това решение Комисията се позовава на някои факти, които потвърждават тази презумпция както по отношение на AlzChem (
49
), така и по отношение на Degussa (
50
). По-нататък, в съображения 237—244 от спорното решение, Комисията отхвърля изтъкнатите от жалбоподателите доводи за оборване на презумпцията за контрола (
51
).
68.
В точки 70—119 от обжалваното съдебно решение Общият съд анализира доводите на жалбоподателите, без обаче да разграничава доводите, насочени към оспорване на допълнителните факти, които според Комисията потвърждават презумпцията за контрола, от доводите, насочени пряко към оборване на презумпцията.
69.
Жалбоподателите упрекват Общия съд, че на няколко пъти отхвърля техните доводи, като приема за достатъчна теоретичната възможност да са упражнявали решаващо влияние, въпреки че определящото е дали влиянието е било действително упражнявано. С тези доводи те имат предвид конкретно съображенията, които Общият съд излага в точки 84—87 от обжалваното съдебно решение с оглед на задължението на SKW да докладва на AlzChem, в точки 88 и 89 с оглед на правото на AlzChem да одобрява някои търговски решения на SKW, в точки 95—97 с оглед на това доколко е продаваемо SKW, както и в точки 108—113 с оглед на значението на оборота на SKW. В съображенията си по всички тези доводи Общият съд ги отхвърлил само въз основа на теоретичната възможност жалбоподателите да са упражнявали влияние върху SKW, без да е установил действително упражняване на решаващо влияние.
70.
Според мен в доводите си жалбоподателите изпускат от внимание факта, че тяхната отговорност се основава на презумпцията за контрола (
52
) и че затова съгласно посочената в точки 26 и 27 от настоящото заключение съдебна практика именно върху тях пада тежестта да докажат в необходимата степен, че не са упражнявали решаващо влияние върху SKW през периода на нарушението. Жалбоподателите изхождат от непотвърденото предположение, че са доказали липсата на действително упражнявано решаващо влияние и че поради това Общият съд не може да отхвърли доводите им, като се основе само на теоретичната им възможност за влияние.
71.
Затова според мен доводите на жалбоподателите са насочени в погрешна посока. Това изпъква особено ясно например когато във връзка с анализа на правото на AlzChem да дава одобрение те твърдят, че Общият съд не може да се основава на теоретичната им възможност за влияние, за да отхвърли довода, че не е налице действително влияние, или когато, обсъждайки довода за значението на оборота на SKW, изтъкват, че Общият съд трябвало да „опровергае“ довода, че не е налице действително влияние.
72.
Когато се прилага презумпцията за контрола обаче, Общият съд не е длъжен да отговаря на доводите на дружеството майка, като сам доказва действителното упражняване на решаващо влияние. Напротив, дружеството майка трябва да представи достатъчно доказателства, че дъщерното дружество има самостоятелно поведение на пазара. Както следва от съдебната практика, посочена в точки 26 и 27 от настоящото заключение, Общият съд трябва да анализира всички доказателства, за да провери дали — обратно на извода, който налага презумпцията за контрола — дружеството майка всъщност не упражнява действително решаващо влияние върху дъщерното дружество.
73.
Що се отнася конкретно до анализа на Общия съд в точки 84—87 от обжалваното съдебно решение относно задължението на SKW да докладва на AlzChem, жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е изопачил доказателствата, като от обикновеното задължение за докладване извел констатация за действително влияние.
74.
Изопачаване на доказателствата е налице обаче, когато без използване на нови доказателства е видно, че оценката на съществуващите доказателства е явно неправилна (
53
).
75.
В това отношение трябва да отбележа, че дори да се приеме за вярно твърдението на жалбоподателите за спекулативност на допускането в точка 87 от обжалваното съдебно решение, че поради съществуващия обмен на информация между AlzChem и SKW първото е предприемало действия, за да променя решенията на второто, все пак и в съдебната практика е установено, че наличието на обмен на информация между дружеството майка и дъщерното дружество, а следователно, по аргумент за по-силното основание, и задължението „да се докладва“, което се констатира от отговорите на SKW и на Degussa, цитирани в точки 83 и 84 от обжалваното съдебно решение, е доказателствен факт, сочещ упражняване на контрол върху решенията на дъщерното дружество (
54
). От това според мен следва, че Общият съд изобщо не е изопачил доказателствата, когато в точка 87 от обжалваното съдебно решение е потвърдил преценката на Комисията в съображение 229, трето тире от спорното решение, че наличието на такива отношения е допълнителен доказателствен факт, който потвърждава презумпцията за контрола.
76.
Що се отнася до съображенията в точки 93, 94 и 98 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е разпределил неправилно доказателствената тежест във връзка с оборването на презумпцията за контрола. Всъщност те не трябвало да доказват, че решаващото им влияние е по дефиниция невъзможно, а само че в конкретния случай не са упражнявали действително влияние. В това отношение обаче е достатъчно да се отбележи, че във визираните с този довод точки от решението си Общият съд изобщо не е обърнал тежестта на доказване, а само е приел, че изложените от жалбоподателите доводи не са достатъчни сами по себе си, за да оборят презумпцията за контрола, или са без значение за тази цел.
77.
Накрая, що се отнася до довода, че поради конкретния начин на прилагането ѝ от Комисията, потвърден и от Общия съд, тази презумпция била превърната в необорима, достатъчно е да се припомни, че видно от практиката на Съда, фактът, че е трудно да се представят необходимите доказателства за оборването на дадена презумпция, не означава, че тя на практика е необорима (
55
).
78.
По всички тези съображения трябва да се отхвърли и оплакването, че Общият съд е приложил твърде ограничителен критерий, водещ до необоримост на презумпцията за контрола. От това следва, че първото изтъкнато основание не е налице.
Б – По третото основание: нарушение на задължението за мотивиране и на принципа на равно третиране
1. Доводи на страните
79.
По третото основание, насочено срещу точки 287—289 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е нарушил принципа на равно третиране, правото им да бъдат изслушани и своето задължение за мотивиране.
80.
От една страна, в точки 272—275 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че Комисията е нарушила принципа на равно третиране и принципите, регламентиращи определянето на солидарно дължимите глоби, тъй като при изчисляването на глобата, дължима солидарно от SKW, не е включила допълнителна сума, санкционираща самото му участие в нарушението. От друга страна, както е видно от успоредното решение по жалбата на SKW (
56
) и както изтъкнали жалбоподателите в репликата си, Комисията освен това не трябвало да намалява глобата на SKW на основание на Известието относно сътрудничеството, тъй като подаденото от жалбоподателите заявление за намаляване на глобата не се е отнасяло за SKW, а самото то не е подавало заявление в този смисъл. Ако Комисията не бе допуснала тези грешки, наложената на SKW глоба за първата част от нарушението щяла да бъде значително по-висока.
81.
При тези условия Общият съд нарушил принципа на равно третиране, тъй като не намалил тяхната глоба, за да отстрани незаконосъобразната диспропорция между глобите на жалбоподателите и глобите на SKW, въпреки че в успоредното решение Gigaset/Комисия (
57
), при сходна фактическа обстановка, той намалил размера на глобата на Gigaset, новото дружество майка на SKW, като приел, че принципът на равно третиране изисква, щом не е намален размерът на глобата на SKW, да се намали глобата на Gigaset. Освен това, като не отговорил на доводите, изтъкнати в репликата, които жалбоподателите нямали възможност да изложат по-рано, Общият съд нарушил правото им да бъдат изслушани и своето задължение за мотивиране.
82.
Комисията поддържа, че в случая няма нарушение на принципа на равно третиране. Решение Gigaset/Комисия се отнасяло за различен случай. Доводите относно глобата на SKW излизали извън предмета на първоинстанционното производство, както изрично следвало от точка 266 от обжалваното съдебно решение. Доводът, че SKW не следвало да ползва намаление на основание на Известието за сътрудничеството, бил в противоречие с доводите, поддържани в първоинстанционното производство, а и бил посочен късно и следователно бил недопустим. Според Комисията във всички случаи евентуално погрешното намаляване на глобата на SKW по реда на Известието относно сътрудничеството не може да е основание за намаляване на глобите на жалбоподателите, по отношение на които това известие било приложено правилно.
2. Анализ
83.
Жалбоподателите оспорват размера на глобата, определен от Общия съд при упражняване на правомощието му за пълен съдебен контрол. Общият съд се произнесъл в нарушение на принципа на равно третиране, тъй като — обратно на постановеното във въпросното решение Gigaset/Комисия — не намалил глобите на жалбоподателите, за да отстрани незаконосъобразната им диспропорционалност спрямо глобата на SKW, която трябвало да бъде по-висока поради две грешки при определянето ѝ: пропускът да се включи допълнителна сума за самото участие в нарушението и недължимо намаляване на глобата на основание на Известието относно сътрудничеството.
84.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика упражняването на пълен съдебен контрол не бива при определянето на размера на глобите да води до дискриминация между предприятията, участвали в споразумение, което противоречи на член 101, параграф 1 ДФЕС (
58
). Освен това съгласно практиката на Съда нарушение на принципа на равно третиране е налице само когато се третират по различен начин сходни положения или когато се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране е обективно обосновано (
59
).
85.
Най-напред следва да се анализира доводът на Комисията, че това основание излиза извън предмета на първоинстанционното производство, поради което посочването му е недопустимо. В това отношение следва да се припомни, че наистина съгласно постоянната съдебна практика в рамките на обжалването Съдът по принцип е компетентен само да преценява съображенията на Общия съд във връзка с вече обсъдените пред него отменителни основания (
60
), но от същата съдебна практика следва и че е допустимо жалбоподателят да обжалва решението на Общия съд пред Съда на основания, произтичащи от самото обжалвано съдебно решение и насочени към оспорване на неговата правилност (
61
).
86.
Налага се да се констатира обаче, че по настоящото основание жалбоподателите твърдят нарушение на принципа на равно третиране, що се отнася до глобите, определени от Общия съд в обжалваното съдебно решение при упражняване на пълен съдебен контрол. Следователно поради самото си естество това основание не би могло да бъде изтъкнато в първоинстанционното производство (
62
). Оттук следва, че посочването му е допустимо.
87.
Следва да се отбележи обаче, че доводите на жалбоподателите се отнасят не до конкретното им положение, а до незаконосъобразното според тях определяне на глобата на SKW. Същевременно трайно е възприето, че принципът на равно третиране трябва да се съвместява с принципа, че никой не може да се позовава в своя полза на незаконосъобразност, допусната в полза на другиго (
63
), който е следствие от принципа на законност (
64
).
88.
От тази гледна точка, дори да се предположи, че Gigaset и съответно жалбоподателите се намират в сходно положение, що се отнася до определянето на глобата им от Общия съд в рамките на упражнявания от него пълен съдебен контрол — разбира се, без да може в настоящото производство по обжалване да се оспорва преценката на Общия съд в решение Gigaset/Комисия — считам, че във всички случаи съгласно принципа, че никой не може да се позовава в своя полза на незаконосъобразност, допусната в полза на другиго, жалбоподателите не биха могли да се позовават в своя полза, по-специално с цел да издействат намаляване на глобите им, на евентуална незаконосъобразност или грешки, допуснати при определянето на глобата на SKW.
89.
При тези условия оплакванията за нарушаване на правото на изслушване и на задължението за мотивиране според мен са безпредметни. Всъщност дори Общият съд да беше разгледал изложените в репликата доводи, че SKW не следвало да ползва намаление на глобата на основание на Известието относно сътрудничеството, и дори ако се предположи, че противно на поддържаното от Комисията, тези доводи са били допустими в производството пред Общия съд, във всички случаи жалбоподателите не биха могли да черпят от евентуално допуснатата в полза на SKW незаконосъобразност право да бъдат намалени техните глоби.
90.
Накрая, доколкото твърденията по настоящото основание трябва да се разбират като твърдения за нарушение на принципа за пропорционалност при определянето на глобата от Общия съд, достатъчно е да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика, когато се произнася по правни въпроси в рамките на производство по обжалване на съдебен акт на Общия съд, Съдът не може по съображения за справедливост да замести със своя преценката на Общия съд, който, упражнявайки пълен съдебен контрол, се е произнесъл по размера на глобите, наложени на предприятия за извършени от тях нарушения на правото на Съюза (
65
). Нищо обаче не дава основание да се приеме, че размерът на санкцията, наложена на жалбоподателите, е не само неподходящ, но и прекомерен до степен на непропорционалност, и че затова би следвало да се констатира неправилност на решението на Общият съд поради неподходящия размер на глобата.
91.
От всичко изложено дотук според мен следва, че третото основание не е налице.
В – По четвъртото основание, посочено при условията на евентуалност: нарушение на принципа на правна сигурност и принципа nulla poena sine lege certa, както и на задължението на Общия съд да се мотивира
1. Доводи на страните
92.
По четвъртото основание, посочено при условията на евентуалност и отнасящо се до точка 288 от обжалваното съдебно решение и до точка 2 от диспозитива му, жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е нарушил принципа на правна сигурност и принципа nulla poena sine lege certa и не е изпълнил задължението си за мотивиране. Жалбоподателите твърдят, че в обжалваното съдебно решение Общият съд не е уточнил в необходимата степен, че плащането от страна на SKW има двоен погасителен ефект, тоест че то погасява както тяхното задължение, така и това на Gigaset, което също отговаря солидарно със SKW за заплащането на глобата. Ако плащането на SKW няма двоен погасителен ефект, обжалваното съдебно решение щяло да създаде пълна правна несигурност. Комисията трябвало да упражни дискреционната си власт и да определи до каква степен за това плащане отговарят съответно жалбоподателите и Gigaset. Това щяло да е и пречка за произнасянето на националния съд, до който евентуално може да бъде отнесен спорът по този въпрос.
93.
Комисията поддържа, че доводите на жалбоподателите въвеждат ново основание и следователно са недопустими. В това отношение обстоятелството, че оспорваните мотиви произтичат от упражненото от Общия съд правомощие за пълен съдебен контрол, било без значение, тъй като ставало въпрос за нарушение, чието естество позволявало то да бъде изтъкнато в първоинстанционното производство. Комисията отбелязва, че оспорваната точка е формулирана от Общия съд по негова собствена инициатива и се явява благоприятна за жалбоподателите, което поставя под въпрос интереса им да я оспорват.
2. Анализ
94.
По четвъртото основание жалбоподателите оспорват уточнението, направено от Общия съд в края на точка 288 от обжалваното съдебно решение, възпроизведена в точка 2, първо тире от диспозитива на решението, съгласно която „ще се счита, че [Degussa] и AlzChem са изплатили тази глоба до размера на заплатените от SKW […] суми по наложената му глоба в член 2, букви е) и ж) от [спорното] решение“.
95.
Комисията оспорва допустимостта на твърдението по това основание като ново, недопустимо на етапа на обжалването. В това отношение ще посоча, че както отбелязва и самата Комисия, става въпрос за основание, произтичащо от самото обжалвано съдебно решение и насочено срещу съображенията в точка, формулирана от Общия съд по негова собствена инициатива в рамките на упражнявания от него пълен съдебен контрол. При тези условия, съгласно съдебната практика, цитирана в точка 85 от настоящото заключение, според мен то не може да се счита за ново и по тази причина недопустимо (
66
).
96.
По-нататък констатирам, че както следва от предходната точка от настоящото заключение, в оспорваните на това основание части от обжалваното съдебно решение изрично е предвидено, че внесените от SKW суми за заплащане на глобата, която му е наложена със спорното решение, ще имат погасителен ефект в полза на жалбоподателите. Същевременно доводите на жалбоподателите целят Съдът да констатира грешка на Общия съд, тъй като същият не установил, че това плащане имало двоен погасителен ефект. Доколкото е прието, че плащанията на SKW освобождават жалбоподателите от задължението им за съответната част от глобата, дължима от тях солидарно със SKW, доводите им по това основание по същество означават, че те искат от Съда да признае погасителния ефект на тези плащания по отношение на Gigaset.
97.
В това отношение от практиката на Съда следва, че правен интерес от обжалването е налице само когато то може чрез резултата си да донесе полза на жалбоподателя (
67
).
98.
Тъй като от прочита на обжалваното съдебно решение обаче е ясно, че всяко плащане на SKW във връзка с разглежданата глоба освобождава жалбоподателите от съответното им задължение за частта от глобата, за която отговарят солидарно със SKW, до размера на внесените от последното суми, жалбоподателите не биха могли да извлекат никаква полза от евентуалното приемане на доводите им по това основание и признаването на погасителния ефект за Gigaset от плащанията на SKW.
99.
Следователно твърдението за наличие на това основание трябва да се обяви за недопустимо.
Г – По петото основание, посочено при условията на евентуалност: нарушение на член 81 ЕО и на член 23 от Регламент (ЕО) № 1/2003, както и на принципа на равно третиране, правото на изслушване и задължението за мотивиране
1. Доводи на страните
100.
По петото основание, изложено при условията на евентуалност и насочено срещу точка 288 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателите твърдят, че Общият съд е нарушил член 81 ЕО, член 23 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (OB L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), принципа на равно третиране, правото на изслушване и задължението за мотивиране. Жалбоподателите излагат оплакването, че от частта от глобата, която се счита за платена в случай на постъпило от SKW плащане, Общият съд е приспаднал размера на намалението на глобата на жалбоподателите на основание на Известието относно сътрудничеството. Както посочват във връзка с третото изтъкнато основание, жалбоподателите смятат, че тяхното заявление за намаляване на глобата не ползва SKW — довод, който те изложили в репликата си пред Общия съд. Без това незаконосъобразно намаление на размера на наложената на SKW глоба по реда на Известието относно сътрудничеството частта от глобата, за която плащанията от SKW водят до освобождаване на жалбоподателите от тяхното задължение, щяла да е по-голяма. Тя трябвало да възлиза на 3,47 милиона евро, а не на 2,49 милиона евро. Затова те искат от Съда да постанови, че плащанията от SKW водят до погасяване на задълженията на Degussa в размер на 3,47 милиона евро.
101.
Комисията изтъква, че не може солидарната отговорност на SKW и жалбоподателите да надхвърля размера на определеното солидарно задължение. Наред с това тя отбелязва, че глобата, наложена на Degussa в точка 289 от обжалваното съдебно решение и в точка 2, второ тире от неговия диспозитив (а именно 1,24 милиона евро), се отнася само за това дружество и за нея не се прилага механизмът на солидарната отговорност. Накрая Комисията посочва, че определянето на цялото солидарно задължение на жалбоподателите и на SKW на 2,49 милиона евро не означава, че SKW е черпило права от заявлението на жалбоподателите за намаляване на глобата.
2. Анализ
102.
По петото основание жалбоподателите твърдят, че Общият съд неправилно е приложил правото, като не е увеличил размера на солидарната отговорност на SKW при новото определяне на глобата в рамките на пълния си съдебен контрол. Всъщност при определянето на глобата Общият съд не отстранил последиците от това, че Комисията неправилно отчела в полза на SKW подаденото от жалбоподателите заявление за намаляване на глобата, което не се отнасяло до SKW.
103.
Затова плащанията от SKW трябвало да водят до освобождаване на жалбоподателите от тяхното задължение не в размер на 2,49 милиона евро, както е установено в точка 2, първо тире от диспозитива на обжалваното съдебно решение, а на 3,47 милиона евро. С други думи, тези плащания трябвало да покриват частично и глобата от 1,24 милиона евро на Degussa, предвидена в точка 2, второ тире от диспозитива на обжалваното съдебно решение.
104.
Явно е, че такъв довод не може да се приеме.
105.
Всъщност, дори без да е необходимо да се разглежда въпросът дали в производството по обжалване Съдът може да увеличи размера на солидарната отговорност, тоест да увеличи размера на глобата на трето лице, каквото е SKW в конкретния случай, достатъчно е да се отбележи, както подчертава Комисията, че SKW не може да отговаря в размер, който надхвърля размера на глобата, която му е наложена солидарно с дружествата майки за установеното нарушение. Общият съд определя размера на тази глоба на 2,49 милиона евро.
106.
SKW не може в никакъв случай да бъде задължено да заплати, дори частично, глобата от 1,24 милиона евро, предвидена в точка 2, второ тире от диспозитива на обжалваното съдебно решение. Всъщност, както следва от точки 271 и 289 от обжалваното съдебно решение, тази глоба е наложена единствено на Degussa, поради това че то е действало в условията на повторност. Следователно тази глоба се дължи само от Degussa и е изключена от обхвата на солидарната отговорност. При това положение жалбоподателите нямат основание да твърдят, че Общият съд е допуснал грешка или неправилно е приложил правото, като не е увеличил размера на солидарната отговорност на SKW при новото определяне на глобата в рамките на пълния си съдебен контрол, така че да покрива глобата на Degussa.
107.
Следователно петото основание също не е налице.
108.
Според мен от изложеното дотук следва, че жалбата трябва да се отхвърли изцяло.
V – По съдебните разноски
109.
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
110.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
111.
Тъй като Комисията е поискала жалбоподателите да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски, а те губят делото, следва да бъдат осъдени да понесат, наред с направените от тях съдебни разноски, и тези на Комисията.
VI – Заключение
112.
По изложените съображения предлагам на Съда:
—
да отхвърли жалбата и
—
да осъди Evonik Degussa GmbH и AlzChem AG да заплатят съдебните разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	По-рано AlzChem Trostberg GmbH, по-рано AlzChem Hart GmbH.
(
3
)	T‑391/09, EU:T:2014:22.
(
4
)	Решение относно производство по член 81 [ЕО] и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/39.396 — Калциев карбид и реагенти на базата на магнезий за стоманодобивната и газовата промишленост).
(
5
)	Нарушението се състои в подялба на пазара, определяне на квоти, разпределяне на клиенти, определяне на цените и обмен на чувствителна търговска информация за цените, клиентите и продажбените обеми в Европейското икономическо пространство (ЕИП), с изключение на Кралство Испания, Ирландия, Португалската република и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия.
(
6
)	ОВ C 45, 2002 г., стр. 3.
(
7
)	Вж. член 1, буква е) от спорното решение.
(
8
)	Вж. съображения 226 и 227 от спорното решение.
(
9
)	Вж. съображения 227, 228 и 235 от спорното решение.
(
10
)	Вж. съображение 29 от спорното решение.
(
11
)	Точки 149—157 от обжалваното съдебно решение.
(
12
)	Вж. бележка под линия 6 от настоящото заключение.
(
13
)	Точка 211 от обжалваното съдебно решение.
(
14
)	Точки 227—236 от обжалваното съдебно решение.
(
15
)	Точки 272—275 от обжалваното съдебно решение.
(
16
)	Вж. точка 2 от диспозитива на обжалваното съдебно решение.
(
17
)	C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256.
(
18
)	Второто основание — нарушение на правото на изслушване и на задължението за мотивиране, се отнася до доводите на жалбоподателите пред Общия съд, основани на решението на Общия съд по дела Siemens Österreich и VA Tech Transmission & Distribution и др./Комисия (T‑122/07—T‑124/07, EU:T:2011:70). Това решение на Общия съд обаче е отменено с решението на Съда, посочено в предходната бележка под линия от настоящото заключение.
(
19
)	От тази декларация, приложена към жалбата до Общия съд, на която последният се позовава в точки 91 и 102 от обжалваното съдебно решение, е видно, че г‑н S. твърди следното: „През периода 2003—2004 г., когато доставчиците на калциев карбид се оказаха изправени пред спад на цените, съпроводен с рязко увеличаване на разходите, по-специално на тези за кокс, казах на г‑н [L.] [едноличен управител („Geschäftsführer“) на SKW] приблизително следното: „Дори ако в това трудно положение конкуренти ни уведомят за желанието си да сключат споразумения, ние няма да го направим. Нито пък вие. Държа да съм напълно ясен по този въпрос. Помолих г‑н [L.] да предаде това указание на сътрудниците си. Г‑н [L.] и сътрудниците му бяха напълно наясно с моите указания да се спазва конкурентното право“.
(
20
)	Вж. точки 105 и 107 от обжалваното съдебно решение.
(
21
)	Решение Комисия/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, т. 38 и 39 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Пак там (т. 40 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Пак там (т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Решение General Química и др./Комисия (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(
25
)	Решения Elf Aquitaine/Комисия (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, т. 58) и Schindler Holding и др./Комисия (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, т. 112 и цитираната съдебна практика).
(
26
)	Решение General Química и др./Комисия (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, т. 76).
(
27
)	В това отношение вж. съображенията на генералния адвокат Mazák в точка 36 от заключението му по дело General Química и др./Комисия (C‑90/09 P, EU:C:2010:517), както и точка 109 от решение General Química и др./Комисия (C‑90/09 P, EU:C:2011:21).
(
28
)	Вж. в този смисъл точка 72 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело Комисия/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2012:763).
(
29
)	Вж. например решения General Motors/Комисия (C‑551/03 P, EU:C:2006:229, т. 51), Evonik Degussa/Комисия (C‑266/06 P, EU:C:2008:295, т. 72) и Schindler Holding и др./Комисия (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, т. 115 и 159).
(
30
)	Вж. точка 78 от обжалваното съдебно решение.
(
31
)	В това отношение вж. точка 146 от заключението на генералния адвокат Kokott по дела Alliance One International и Standard Commercial Tobacco/Комисия и Комисия/Alliance One International и др. (C‑628/10 P и C‑14/11 P, EU:C:2012:11).
(
32
)	В това отношение, доколкото става въпрос за дадено от дружеството майка разпореждане до дъщерното дружество да спазва правилата за конкуренция, вж. съображенията на генералния адвокат Mazák в точка 40 от заключението му по дело General Química и др./Комисия (C‑90/09 P, EU:C:2010:517).
(
33
)	Разбира се, в точка 92 от обжалваното съдебно решение Общият съд ограничава извода си до даденото през 2002 г. указание и до влиянието, упражнявано „по това време“, тъй като тази точка съдържа анализа за периода отпреди 1 януари 2004 г. Въпреки това, както отбелязах в точки 33—35 от настоящото заключение, при прилагането на определената от мен като „дедуктивна методика“ този допълнителен доказателствен факт става основа и за направените оттам изводи за следващия период, включващ периода на нарушението.
(
34
)	C‑501/11 P, EU:C:2013:522.
(
35
)	Пак там (т. 113). В това отношение вж. също точки 93—100 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело Schindler Holding и др./Комисия (C‑501/11 P, EU:C:2013:248), както и точка 102 от заключението на генералния адвокат Kokott по дела Fresh Del Monte Produce/Комисия и Комисия/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P и C‑294/13 P, EU:C:2014:2439).
(
36
)	Вж. декларацията, възпроизведена в бележка под линия 19 от настоящото заключение.
(
37
)	Съдът постоянно отхвърля този довод, като приема, че за целите на прилагането на предвидената в правото на Съюза забрана на картелите действието на лице, което е упълномощено да действа от името на предприятието, е достатъчно, за да се приеме, че това предприятие е отговорно за нарушението, като не е необходимо съдружниците или главните управители на предприятието да са предприемали действия или дори да са знаели за това. Вж. решения Musique Diffusion française и др./Комисия (100/80—103/80, EU:C:1983:158, т. 97) и Slovenská sporiteľňa (C‑68/12, EU:C:2013:71, т. 25).
(
38
)	Когато дружеството майка притежава изцяло дъщерното дружество, би могло дори да се постави въпросът дали и служител на дъщерното дружество не може да се приеме за служител на групата и следователно да се приравни на служител на дружеството майка.
(
39
)	В това отношение вж. точки 129—131 от заключението на генералния адвокат Kokott по дело Schindler Holding и др./Комисия (C‑501/11 P, EU:C:2013:248).
(
40
)	Вж. точки 23—25 от настоящото заключение.
(
41
)	В това отношение вж. също заключението на генералния адвокат Kokott по дела Fresh Del Monte Produce/Комисия и Комисия/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P и C‑294/13 P, EU:C:2014:2439, т. 100 и цитираната съдебна практика).
(
42
)	Вж. решение Fresh Del Monte Produce/Комисия и Комисия/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P и C‑294/13 P, EU:C:2015:416, т. 96 и 97).
(
43
)	В това отношение вж. съображенията, изложени в точки 100 и 101 от заключението на генералния адвокат Kokott по дела Fresh Del Monte Produce/Комисия и Комисия/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P и C‑294/13 P, EU:C:2014:2439), на които Съдът изрично се позовава в точка 96 от решение Fresh Del Monte Produce/Комисия и Комисия/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P и C‑294/13 P, EU:C:2015:416).
(
44
)	Що се отнася до направеното в съдебното заседание позоваване на решение BMW Belgium и др./Комисия (32/78, 36/78—82/78, EU:C:1979:191), в точки 114—117 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля основания на това решение довод по съображението, че той се отнася за друго фактическо положение. Жалбоподателите не привеждат доводи, с които да оспорят тази преценка.
(
45
)	Вж. точка 28 от настоящото заключение и цитираната съдебна практика, както и решение General Química и др./Комисия (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, т. 73).
(
46
)	Вж. точка 28 от настоящото заключение и посочената съдебна практика в бележка под линия 29 от него.
(
47
)	Вж. например решение Комисия/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, т. 59 и цитираната съдебна практика).
(
48
)	В този смисъл вж. също решение FLSmidth/Комисия (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, т. 21).
(
49
)	Вж. съображение 229 от спорното решение.
(
50
)	Вж. съображение 236 от спорното решение.
(
51
)	Вж. също съображение 233 от спорното решение. Става въпрос по-специално за довода, че SKW било продадено със задна дата, считано от 1 януари 2004 г., за довода, че участието в картела било осъществено в грубо нарушение на изричните указания, и за довода, че Degussa следва да се приравни на финансов инвеститор.
(
52
)	Всъщност нищо в спорното решение не сочи, че Комисията е използвала т.нар. „метод на двойното обосноваване“, тоест не се е обосновала единствено с презумпцията за решаващото влияние. В това отношение вж. решение Alliance One International и Standard Commercial Tobacco/Комисия и Комисия/Alliance One International и др. (C‑628/10 P и C‑14/11 P, EU:C:2012:479, т. 50). Следователно отговорността в случая е основана на презумпцията за контрола и посочените допълнителни факти само са потвърдили презумпцията.
(
53
)	Вж. например определение The Sunrider Corporation/СХВП (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, т. 49 и цитираната съдебна практика).
(
54
)	Вж. в този смисъл решение General Química и др./Комисия (C‑90/09 P, EU:C:2011:21, т. 107). За да обори презумпцията за контрола при наличието на обмен на информация, който я потвърждава, дружеството майка според мен трябва да представи достатъчно доказателства, че обменяната информация е без значение.
(
55
)	Вж. например решения FLSmidth/Комисия (C‑238/12 P, EU:C:2014:284, т. 28), Комисия/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, т. 71) и Eni/Комисия (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, т. 68 и цитираната съдебна практика).
(
56
)	Решение SKW Stahl-Metallurgie Holding и SKW Stahl-Metallurgie/Комисия (T‑384/09, EU:T:2014:27, т. 240).
(
57
)	T‑395/09, EU:T:2014:23, т. 181—186.
(
58
)	Решения Комисия и др./Siemens Österreich и др. (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256, т. 105) и Quinn Barlo и др./Комисия (C‑70/12 P, EU:C:2013:351, т. 46 и цитираната съдебна практика).
(
59
)	Решение Комисия и др./Siemens Österreich и др. (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256, т. 106).
(
60
)	В това отношение вж. решение Alliance One International и Standard Commercial Tobacco/Комисия и Комисия/Alliance One International и др. (C‑628/10 P и C‑14/11 P, EU:C:2012:479, т. 111 и цитираната съдебна практика).
(
61
)	Решения Комисия и др./Siemens Österreich и др. (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256, т. 102) и Areva и др./Комисия (C‑247/11 P и C‑253/11 P, EU:C:2014:257, т. 118 и 170).
(
62
)	Вж. решения Комисия и др./Siemens Österreich и др. (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256, т. 104 и цитираната съдебна практика), както и съображенията в точки 141 и 142 от заключението ми по тези дела (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2013:578).
(
63
)	Решения The Rank Group (C‑259/10 и C‑260/10, EU:C:2011:719, т. 62 и цитираната съдебна практика) и Solvay/Комисия (C‑455/11 P, EU:C:2013:796, т. 109). В това отношение вж. също заключението на генералния адвокат Wahl по дело Total Marketing Services/Комисия (C‑634/13 P, EU:C:2015:208, т. 92).
(
64
)	Вж. в този смисъл точка 61 от заключението на генералния адвокат Kokott по дела Alliance One International и Standard Commercial Tobacco/Комисия и Комисия/Alliance One International и др. (C‑628/10 P и C‑14/11 P, EU:C:2012:11).
(
65
)	Решения E.ON Energie/Комисия (C‑89/11, EU:C:2012:738, т. 125 и 126) и Комисия и др./Siemens Österreich и др. (C‑231/11 P—C‑233/11 P, EU:C:2014:256, т. 111).
(
66
)	В това отношение не мога да не отбележа известно противоречие в доводите на Комисията, която, от една страна, твърди, че оспорваната точка е формулирана от Общия съд по негова собствена инициатива, а от друга страна, поддържа, че става въпрос за нарушение, което е можело да бъде изтъкнато пред първата инстанция.
(
67
)	Вж. например решения Akzo Nobel Chemicals и Akcros Chemicals/Комисия (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, т. 22 и 23) и Ferrero/СХВП (C‑552/09 P, EU:C:2011:177, т. 39).