62024TJ0113_EXT
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (осми състав)
23 юли 2025 година (
*1
)
„Обществени поръчки — Защита на финансовите интереси на Съюза — Жалба за отмяна — Липса на пряко засягане — Частична недопустимост — Критерии за изключване от участие в процедури за възлагане на обществени поръчки — Понятие за окончателно съдебно решение, с което се установява вината на лицето или субекта — Член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент (ЕС, Евратом) 2018/1046 — Лица с правомощия за представителство, вземане на решения или контрол по отношение на лице или субект в положение, налагащо отстраняване — Член 136, параграф 4, буква а) от Регламент 2018/1046 — Задължение за мотивиране — Пропорционалност“
По дело T‑113/24,
Lattanzio KIBS SpA, установено в Милано (Италия),
CY,
CV
CW,
представлявани от M. Hommé и B. O’Connor, avocats,
жалбоподатели,
срещу
Европейска комисия, за която се явяват F. Moro и P. Rossi, в качеството на представители,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),
състоящ се от: Ал. Корнезов (докладчик), председател, K. Kecsmár и S. Kingston, съдии,
секретар: P. Cullen, администратор,
предвид определение от 8 май 2024 г., Lattanzio KIBS и др./Комисия (T‑113/24 R, непубликувано, EU:T:2024:306),
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид изложеното в съдебното заседание от 15 януари 2025 г.,
постанови настоящото
Решение (
1
)
1
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателите, Lattanzio KIBS SpA (наричано по-нататък „LKIBS“), CY, CV и CW, искат отмяната на Решение Ares (2023) 8545235 на Комисията от 13 декември 2023 година относно процедурата за изключване на LKIBS от участие в процедури за възлагане на обществени поръчки и за отпускане на безвъзмездни средства, уредени с Регламент (ЕС, Евратом) 2018/1046 и с Регламент (ЕС) 2018/1877 (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
[…]
Искания на страните
10
Жалбоподателите молят Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди Комисията да плати съдебните разноски.
11
Комисията моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като недопустима, доколкото е подадена от CW, и във всички случаи като неоснователна в нейната цялост,
–
да осъди жалбоподателите да платят съдебните разноски.
От правна страна
[…]
По същество
21
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват осем основания, първото от които е явна грешка в преценката, доколкото Комисията е приела, че решението на Първоинстанционен съд Милано е окончателно решение, с което се установява вината на CY и CV за корупция, второто е нарушение на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, третото е, че Комисията трябвало да вземе предвид националното право при прилагането на тази разпоредба, четвъртото е нарушение на член 136, параграф 4 от Регламент 2018/1046, петото е липса на мотиви, шестото е нарушение на принципа на пропорционалност, предвиден в член 136, параграф 3 от Регламент 2018/1046 и член 5, параграф 4 ДЕС, седмото е нарушение на член 136, параграф 6, буква а) от Регламент 2018/1046 и осмото е нарушение на правото на изслушване, залегнало в член 41 от Хартата.
По първото, второто и третото основание, в рамките на които по същество се изтъква нарушение на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046
22
С първите си три основания, които следва да се разгледат заедно, жалбоподателите по същество твърдят, че Комисията е нарушила член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, тъй като е приела, че решението на Първоинстанционен съд Милано е окончателно съдебно решение, с което се приема за установено, че CY и CV са виновни за извършването на корупционни деяния.
23
В рамките на първото основание жалбоподателите поддържат, че Комисията неправилно е квалифицирала производството за „patteggiamento“, довело до постановяване на съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано и предвидено в член 444 от Codice di procedura penale (Наказателно-процесуален кодекс), като производство за „предварително признаване на вината“ (на английски език „plea bargain“) и че в рамките на това производство CY и CV са признали вината си. Този извод обаче бил неправилен, тъй като с постановяването на съдебно решение на основание на тази разпоредба националният съд не извършва преценка на фактите и вината на обвиняемите.
24
Освен това от член 445, параграф 1bis от Наказателно-процесуалния кодекс следвало, че съдебно решение, постановено на основание член 444 от същия кодекс, не съставлява осъдителна присъда. Всъщност първата посочена разпоредба предвиждала, че такова съдебно решение може да бъде само „приравнено“ на осъдителна присъда, което сочело имплицитно, че съдебно решение за „patteggiamento“ не може да се квалифицира като осъдителна присъда.
25
В рамките на второто основание жалбоподателите твърдят, че Комисията е нарушила член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, като е приела, че решението на Първоинстанционен съд Милано представлява валидно основание за изключване на LKIBS от участие в процедурите за възлагане, уредени по-специално с Регламент 2018/1046. Макар да не оспорват, че съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано е окончателно, жалбоподателите изтъкват, че в това решение не е прието за установено, че CY и CV са виновни в извършването на корупционни престъпления.
26
В рамките на третото основание жалбоподателите твърдят, че Комисията е била длъжна да вземе предвид националното право при тълкуването на решението на Първоинстанционен съд Милано. По-специално тя трябвало да прецени това съдебно решение с оглед на член 445, параграф 1bis от Наказателно-процесуалния кодекс, съгласно който съдебно решение, постановено на основание член 444 от този кодекс, не може да се използва в административно производство като това, в рамките на което е прието обжалваното решение.
27
Комисията иска първите три основания да бъдат отхвърлени.
28
Съгласно член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046 „[о]тговорният разпоредител с бюджетни кредити отстранява лице или субект по член 135, параграф 2 от участие в процедури за възлагане, предоставяне или присъждане, уредени с [посочения] регламент, или от подбор за изпълнение на средства на Съюза, когато това лице или субект се намира в едно или повече от следните положения, налагащи отстраняването му: […] с окончателно съдебно решение е установено, че лицето или субектът са виновни в извършването на […] корупция съгласно определението в член 4, параграф 2 от Директива (ЕС) 2017/1371 […] или корупция по смисъла на друго приложимо право“.
29
В обжалваното решение Комисията по същество приема, че съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано е окончателно и че CY и CV са признали вината си за деяния, съставляващи корупция по смисъла на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, като са поискали прилагането на по-ниско наказание и са дали съгласието си във връзка с това.
30
В това отношение, първо, следва да се констатира, че видно от посоченото съдебно решение, натоварената със случая прокуратура е повдигнала обвинение срещу CY и CV, в качеството им на [поверително] (
2
) на „групата Lattanzio“, включително на Lattanzio Advisory, понастоящем LAIC, и на други дружества от групата, по-специално за корупция по смисъла на италианския Наказателен кодекс. Тези лица са предложили парични суми на длъжностни лица на Република Северна Македония и са договорили с тях да им заплащат парични суми и да им предоставят други услуги или придобивки с цел тези служители да бъдат поставени трайно в услуга на интересите на Lattanzio Advisory и на „групата Lattanzio“ в рамките на процедури за възлагане на обществени поръчки, финансирани от Съюза в тази държава.
31
Второ, от посоченото съдебно решение е видно, че обвиняемите са подали искане за прилагане на специалното производство, предвидено в член 444 от Наказателно-процесуалния кодекс, и че прокуратурата се е съгласила с това предложение.
32
Трето, Tribunale di Milano (Първоинстанционен съд Милано) констатира по същество, че доказателствата, с които разполага, установяват в достатъчна степен, най-напред, извършването на инкриминираните деяния, по-нататък, че посочените деяния съставляват престъпление, по-специално корупция по смисъла на италианския Наказателен кодекс, и накрая, че въпросните деяния могат да бъдат вменени на обвиняемите. Tribunale di Milano (Първоинстанционен съд Милано) констатира също, че не са налице основания за погасяването на наказателното преследване или процесуални пороци, които могат да се изведат от актовете в рамките на разследването, и по-специално от предоставените доказателства, че страните са изразили валидно съгласието си, че деянията, в извършването на които обвиняемите са били обвинени, са правилно квалифицирани от правна гледна точка и че наказанието, определено в споразумението, е подходящо за разглежданото престъпление.
33
Въз основа на тези констатации Tribunale di Milano (Първоинстанционен съд Милано) налага на CY и CV наказание лишаване от свобода за срок от две години с отложено изпълнение, а на Lattanzio Advisory, понастоящем LAIC, имуществена санкция в размер на 80000 евро.
34
Така от съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано, потвърдено от жалбоподателите в съдебното заседание, по същество е видно, че са налице достатъчно доказателства за извършването на инкриминираните деяния, които са правно квалифицирани като корупционни деяния по смисъла на италианския Наказателен кодекс, че тези деяния могат да бъдат вменени по-специално на CY и CV и че за посочените деяния на последните е наложено наказание лишаване от свобода с отложено изпълнение. Освен това на Lattanzio Advisory, понастоящем LAIC, е наложена имуществена санкция за същите деяния.
35
Що се отнася до въпроса дали решението на Първоинстанционен съд Милано представлява окончателно решение, с което се установява вината на съответните лица и субекти за корупция по смисъла на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, страните не спорят, че това съдебно решение е окончателно.
36
Що се отнася до условието с такова окончателно съдебно решение да се установи, че съответното лице или образувание е виновно в извършването на корупционни деяния, следва да се отбележи, че текстът на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046 не уточнява дали с окончателно съдебно решение, постановено в рамките на специално наказателно производство като производството за „patteggiamento“, предвидено в Наказателно-процесуалния кодекс — в което, без формално обвиняемите да се обявяват за виновни в извършването на корупционни деяния, се приема за установено, че такива деяния могат да им бъдат вменени и с което им се налага наказание и имуществена санкция за въпросните деяния — трябва да се приеме, че отговаря на разглежданото условие.
37
При тези обстоятелства следва да се осъществи контекстуално и телеологично тълкуване на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046 (вж. по аналогия решение от 4 март 2020 г., Bank BGŻ BNP Paribas, C‑183/18, EU:C:2020:153, т. 42 и 43).
38
Що се отнася до контекста, в който се вписва тази разпоредба, важно е да се отбележи, че разпоредбите на Регламент 2018/1046, включително тези от дял V, глава 2, раздел 2 от него, отнасящи се до системата за ранно откриване и отстраняване, част от която е член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от посочения регламент, имат административен, а не наказателноправен характер. По-специално, член 91 предвижда, че глава 5 („Отговорност на финансовите участници“), съдържаща се в дял IV от Регламент 2018/1046, не засяга възможността за възникване на наказателна отговорност за финансовите участници съгласно приложимото национално право и действащите разпоредби за защита на финансовите интереси на Съюза и за борба с корупцията с участие на длъжностни лица на Съюза или служители на държавите членки.
39
Следователно, в качеството си на разпоредба с административен характер, член 136, параграф 1, буква г) от Регламент 2018/1046 няма за цел да установи наказателна отговорност по националното право на физическо или юридическо лице, а само определя хипотезите, в които такова лице трябва да бъде изключено от уредените с този регламент процедури за възлагане, по-специално в хипотезата на корупция по член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от посочения регламент.
40
Що се отнася до телеологичното тълкуване на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, следва да се отбележи, че както от съображение 64 от този регламент, така и от член 135, параграф 1 от същия регламент следва, че целта на системата за отстраняване е да се гарантира защитата на финансовите интереси на Съюза. Така, от една страна, посоченият член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046 цели да изключи от уредените с този регламент процедури за възлагане лицата и субектите, които поради поведението си могат да представляват риск за финансовите интереси на Съюза. От друга страна, тази разпоредба позволява на Комисията да изпълни наложеното ѝ с член 317 ДФЕС задължение за добро и разумно финансово управление на ресурсите на Съюза (вж. в този смисъл решение от 27 септември 2023 г., Imdea Materiales/Комисия, T‑765/21, непубликувано, EU:T:2023:588, т. 81).
41
Освен това, именно за да се избегне рискът от засягане на финансовите интереси на Съюза, Регламент 2018/1046 предвижда хипотези като съдържащите се в член 136, параграфи 2 и 5 от него, които позволяват временно изключване на оферентите от уредените в него процедури за възлагане, дори при липсата на окончателно съдебно решение, установяващо вината на съответните лица или субекти.
42
Освен това съгласно постоянната съдебна практика прилагането на националните норми не трябва да засяга полезното действие на акт на Съюза (решение от 16 май 2024 г., Топлофикация София (Понятие за местоживеене на ответника), C‑222/23, EU:C:2024:405, т. 55). Следователно, когато една разпоредба от правото на Съюза подлежи на различни тълкувания, предимство трябва да се отдаде на това, което може да запази нейното полезно действие (вж. решение от 23 ноември 2023 г., EVN Business Service и др., C‑480/22, EU:C:2023:918, т. 37 и цитираната съдебна практика).
43
При все това, стриктното тълкуване на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, като предложеното от жалбоподателите, би накърнило полезното действие на тази разпоредба, тъй като би позволило на лицата и субектите, на които с окончателно съдебно решение са наложени наказания и имуществени санкции за корупционни деяния, все пак да участват в процедури за възлагане на обществени поръчки, финансирани от бюджета на Съюза, създавайки по този начин риск за финансовите интереси на Съюза, както и за доброто и разумно финансово управление на ресурсите на Съюза.
44
Ето защо следва да се приеме, че окончателно съдебно решение като това на Първоинстанционен съд Милано, с което, без формално обвиняемите лица и субекти да се обявяват за виновни, все пак по същество се установява, че могат да им бъдат вменени корупционни деяния, за които им се налага наказание и имуществена санкция, попада в приложното поле на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046.
45
Този извод не се опровергава от доводите на жалбоподателите.
46
На първо място, жалбоподателите изтъкват, че обжалваното решение е опорочено от няколко грешки в превода. При все това, дори да се предположи, че тези грешки бъдат доказани, те са ирелевантни за законосъобразността на посоченото решение, тъй като не засягат нито възприетото в настоящото решение тълкуване на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, нито съществените елементи от решението на Първоинстанционен съд Милано, обобщени в точки 30—34 по-горе и потвърдени от страните в съдебното заседание.
47
На второ място, жалбоподателите твърдят, че на основание член 444 от Наказателно-процесуалния кодекс националният съд не може да постанови „оправдателна присъда“ по смисъла на член 530 от този кодекс, дори ако преписката съдържа доказателства за невинността на обвиняемия.
48
При все това, дори да се предположи, че това тълкуване на въпросните разпоредби от националното право, осъществено от жалбоподателите, е правилно, то не влияе по никакъв начин върху факта, че съгласно съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано, обобщено в точки 30—34 по-горе, по-специално са налице достатъчно доказателства, че на CY и CV, които са поискали да се ползват от предвиденото в член 444 от Наказателно-процесуалния кодекс производство, могат да бъдат вменени корупционни деяния, и че за сметка на това не съществуват явни доказателства за тяхната невинност.
49
На трето място, жалбоподателите изтъкват, че противно на посоченото от Комисията в обжалваното решение, член 445, параграф 1bis от Наказателно-процесуалния кодекс не предвижда, че „sentenza di patteggiamento“, постановено на основание член 444 от този кодекс, представлява осъдителна присъда, а само че такова съдебно решение може да се приравни на подобна присъда при определени условия. Освен това те подчертават разликите между съдебно решение, постановено на основание член 444 от посочения кодекс, и присъда, постановена на основание член 533 от него.
50
В това отношение, от една страна, е достатъчно да се констатира, че тези доводи се отнасят до квалификацията в италианското право на съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано и до разликите, които могат да съществуват между последиците от такова съдебно решение и последиците от осъдителна присъда по смисъла на член 533 от Наказателно-процесуалния кодекс. Подобни разлики обаче не могат да засегнат тълкуването на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, съдържащо се в точка 44 по-горе.
51
От друга страна, при всички положения следва да се отбележи, както е направила Комисията, че съгласно член 445, параграф 1bis, последно изречение от Наказателно-процесуалния кодекс и като се имат предвид изключенията, предвидени в това отношение в първите две изречения на тази разпоредба, съдебно решение, постановено на основание член 444 от посочения кодекс, се „приравнява“ на осъдителна присъда.
52
Освен това Съдът вече е имал повод да постанови, че съдебно решение, което е станало окончателно и е постановено в рамките на предвиденото в член 444 от Наказателно-процесуалния кодекс производство за „patteggiamento“, представлява окончателна осъдителна присъда за целите на проверката на условията за прилагане на принципа ne bis in idem, залегнал в член 50 от Хартата (решение от 20 март 2018 г., Garlsson Real Estate и др., C‑537/16, EU:C:2018:193, т. 14, 30, 59 и 63).
53
На четвърто място, както отбелязват жалбоподателите, наистина в съображение 40 от обжалваното решение Комисията твърди неправилно, че като са поискали прилагането на по-ниско наказание, каквото им е било наложено от Tribunale di Milano (Първоинстанционен съд Милано), и са дали съгласието си в това отношение, жалбоподателите са признали вината си. Всъщност от посоченото съдебно решение не може да се изведе изрично признаване на вината. За да заключи обаче, че това съдебно решение попада в приложното поле на член 136, параграф 1, буква г), подточка ii) от Регламент 2018/1046, Комисията не се е основала само на това твърдение, а в съображения 36—38 от обжалваното решение е взела предвид и припомнения в точки 32 и 34 по-горе факт, че съгласно посоченото съдебно решение са налице достатъчно доказателства, че по-специално инкриминираните деяния могат да бъдат вменени на обвиняемите, че член 445, параграф 1bis от Наказателно-процесуалния кодекс приравнява на присъди съдебните решения, постановени на основание член 444 от този кодекс, и че член 136, параграф 1, буква d), подточка ii) от Регламент 2018/1046 не прави разграничение между окончателните съдебни решения в зависимост от това дали те са постановени по споразумение между засегнатите лица и прокуратурата.
54
На пето място, жалбоподателите се позовават на член 445, параграф 1bis, първо изречение от Наказателно-процесуалния кодекс, съгласно което съдебно решение, постановено на основание член 444 от този кодекс, не поражда последици и не може да се използва като доказателство, по-специално в административни производства. Според жалбоподателите, тъй като производството, довело до приемането на обжалваното решение, е административно, Комисията не можела да се позове на съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано, за да приеме обжалваното решение.
55
Този довод може единствено да бъде отхвърлен, тъй като с него се поддържа, че разпоредба от националното право може да представлява пречка за прилагането на разпоредба от правото на Съюза. Следователно посоченият довод противоречи на принципа на предимство на правото на Съюза, който утвърждава върховенството на правото на Съюза над правото на държавите членки. Този принцип съответно задължава всички институции на държавите членки да осигурят пълното действие на различните норми на Съюза, като правото на държавите членки не може да накърнява признатото действие на тези различни норми на територията на посочените държави (вж. решение от 11 януари 2024 г., Global Starnet (C‑322/22, EU:C:2024:6, т. 23 и цитираната съдебна практика). Съгласно принципа на предимство на правото на Съюза не може да се допуска норми на вътрешното право, били те и конституционни, да накърняват единството и ефективността на правото на Съюза (решение от 21 декември 2021 г., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 52).
56
На шесто място, следва да се отхвърли доводът, изтъкнат от жалбоподателите в съдебното заседание, изведен от решение от 18 декември 2024 г., TP/Комисия (T‑776/22, обжалвано, EU:T:2024:908). Всъщност в точки 44 и 45 от това съдебно решение Общият съд приема, че за целите на приемането на мярка за отстраняване въз основа на член 136, параграф 1, букви б)—г) и е)—з) от Регламент 2018/1046 отговорният разпоредител с бюджетни кредити, изглежда, е обвързан от правната квалификация на въпросното поведение, възприета в окончателно съдебно решение или в окончателния административен акт, без да разполага с каквато и да било свобода на преценка по отношение на нея. В настоящия случай обаче не става въпрос да се възприеме правна квалификация на въпросните деяния, която е различна от възприетата в съдебното решение на Първоинстанционен съд Милано, а да се тълкува разпоредба от правото на Съюза, за да се установи дали подобно съдебно решение, предвид съдържащите се в него правни квалификации, попада в нейното приложно поле.
57
С оглед на всички изложени по-горе съображения първите три основания следва да се отхвърлят като необосновани.
[…]
По осмото основание: нарушение на правото на изслушване, залегнало в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата
[…]
124
Тъй като нито едно от изложените от жалбоподателите основания не е уважено, жалбата следва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
125
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
126
Тъй като жалбоподателите са загубили делото, те трябва да бъде осъдени да заплатят съдебните разноски в съответствие с искането на Комисията, включително разноските в обезпечителното производство.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Lattanzio KIBS SpA, CY, CV и CW да платят съдебните разноски, включително тези в обезпечителното производство.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 23 юли 2025 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
1
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.
(
2
)	Заличени поверителни данни.