62010CC0225_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Преюдициалните въпроси, които поставя запитващата юрисдикция, се отнасят до тълкуването на членове 77 и 78 от Регламент (ЕИО) № 1408/71(2) (наричан по-нататък и „Регламентът“). Посочените разпоредби, разглеждани многократно от Съда, са цялостно изменени с правната уредба, заменила Регламент (ЕИО) № 1408/71, а именно Регламент (ЕО) № 883/2004(3) . Новите разпоредби обаче не са релевантни за настоящия случай.
2. Предмет на спора, който националният съд следва да разреши, е претендираното от страна на някои испански пенсионери, пребиваващи в Испания, но работили в миналото в Германия, право на добавки за деца на издръжка ( Kindergeld ), предвидени от германското законодателство. Германските власти отказват да изплатят такива обезщетения, тъй като жалбоподателите в главното производство могат да получат обезщетение с по-висок размер в Испания ( prestaciones por hijo a cargo ).
I – Правна уредба
А – Правна уредба на Съюза
3. Член 1, буква ф) от Регламента съдържа следните две определения:
„i) терминът „семейни обезщетения“ означава всички парични обезщетения и обезщетения в натура, които са предназначени за посрещане на семейни разходи […], без посочените в приложение II специални помощи за раждане на дете или осиновяване
ii) „семейни [добавки]“ означава периодични парични обезщетения, които се отпускат изключително според броя и, по целесъобразност, възрастта на членовете на семейството;“
4. Членове 77 и 78 от Регламента, до които се отнася въпросът, отправен от националния съд до Съд, се съдържат в дял ІІІ, глава 8, озаглавена „Обезщетения за деца на издръжка на пенсионери и обезщетения за сираци“.
5. Член 77 предвижда:
„1. По смисъла на настоящия член терминът „обезщетения“ означава семейни помощи за лица, които получават пенсии за старост, инвалидност, трудова злополука или професионална болест, и увеличения или добавки към такива пенсии за децата на такива пенсионери, с изключение на добавките, които се отпускат съгласно осигурителни схеми за трудови злополуки и професионална болест.
2. Обезщетенията се отпускат в съответствие със следните правила, независимо от държавата членка, на чиято територия пребивава пенсионерът или децата:
[…]
б) на пенсионер, който получава пенсии съгласно законодателството на повече от една държава членка:
i) в съответствие със законодателството на тази от държавите, в която пребивава, при условие че съгласно законодателството на тази държава се придобива право на едно от обезщетенията, посочени в параграф 1, като по целесъобразност се вземат предвид разпоредбите на член 79, параграф 1, буква а) […]“.
6. Член 78 предвижда:
„1. Терминът „обезщетения“ по смисъла на този член означава семейни помощи и където е целесъобразно, допълнителни или специални помощи за сираци.
2. Обезщетенията за сираци се отпускат в съответствие със следните правила, независимо от държавата членка, на чиято територия пребивава сиракът или физическото или юридическото лице, което действително го издържа:
[…]
б) за сирака на починало заето или самостоятелно заето лице, което е било подчинено на законодателството на няколко държави членки:
i) в съответствие със законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава сиракът, при условие че съгласно законодателството на тази държава се придобива право на едно от обезщетенията, посочени в параграф 1, като по целесъобразност се вземат предвид разпоредбите на член 79, параграф 1, буква а),
[…]
Въпреки това приложимото законодателство на държавата членка за предоставяне на обезщетенията по член 77 за деца на пенсионер остава приложимо след смъртта на въпросния пенсионер по отношение на предоставянето на обезщетения за неговите сираци.“
7. Член 5 от Регламента предвижда, че „[д]ържавите членки посочват […] обезщетенията по членове 77 и 78 в декларации, които подлежат на уведомяване и публикуване […]“.
8. Член 76 от Регламента не е пряко релевантен в настоящия случай, доколкото се отнася до активно заети лица, а не до пенсионери. В представените становища обаче се прави позоваване на тази разпоредба, поради което тя следва да се разгледа при обсъждането на преюдициалните въпроси. Действащата понастоящем редакция на тази разпоредба, приложима и към фактите в главното производство, предвижда следното:
„1. Когато съгласно законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивават членовете на семейството, се предвиждат семейни обезщетения през един и същи период от време за един и същи член на семейството и въз основа на упражняването на дадена професия, [изплащането] на дължимите семейни обезщетения в съответствие със законодателството на друга държава членка, по целесъобразност съгласно членове 73 или 74, се [спира] до размера, предвиден в законодателството на първата държава членка.
2. Ако в държавата членка, на чиято територия пребивават членовете на семейството, не бъде подадено заявление за обезщетения, компетентната институция на другата държава членка може да прилага разпоредбите на параграф 1, все едно че в първата държава членка са били отпуснати обезщетения.“
9. В последната редакция на декларацията на Германия по смисъла на член 5 от Регламента(4) Kindergeld са посочени сред семейните добавки, които влизат в приложното поле на членове 77и 78 от Регламента.
10. По същия начин в последната декларация на Кралство Испания(5) обезщетенията, предвидени в Кралски законодателен декрет № 1/1994, които според сведенията, предоставени от запитващата юрисдикция, жалбоподателите са имали право да получават в Испания, са посочени сред обезщетенията, за които се прилагат членове 77 и 78 от Регламента.
Б – Германско право
11. Германското право предвижда добавки за деца на издръжка ( Kindergeld )(6) за всички деца до навършване на осемнадесетгодишна възраст. При определени условия (продължаване на обучението и липса на значителни доходи и т.н.) тези добавки могат да се изплащат до навършване на 21, дори 25-годишна възраст.
12. В случаите на деца с увреждания, които се нуждаят от чужда помощ, добавките за деца на издръжка по принцип не са обусловени от възрастова граница.
13. Размерът на добавките за деца на издръжка се актуализира периодично. Като пример, за 2010 г. месечният размер на тези добавки е варирал между 184 EUR (за първо дете) и 215 EUR (за четвърто и следващо дете). Както е видно, семейните добавки не са несъвместими с евентуални други обезщетения в полза на лица с увреждания.
В – Испанското право
14. Предвидените в испанската правна уредба добавки за деца на издръжка, които са посочени в акта за преюдициално запитване, са уредени в Кралски законодателен декрет № 1/94(7), като схемата по която се предоставят, частично се различава от германската схема. По-конкретно добавките за деца на издръжка по правило се изплащат само на семейства, чиито доходи са под законоустановения минимален размер.
15. Все пак в случаите на деца с увреждания и в Испания, също както в Германия, не са предвидени ограничения във връзка с доходите. Освен това, ако степента на инвалидност надвишава 65 %, не е предвидена и възрастова граница. За навършилите 18-годишна възраст деца със степен на инвалидност 65 % през 2010 г. се изплаща сума в размер на 339,70 EUR месечно; при степен на инвалидността равна или над 75 % тази сума е в размер на 509,60 EUR месечно.
16. Испанското законодателство обаче предвижда, че правото на добавки за деца на издръжка отпада, когато лицата с увреждания получават някои други обезщетения включително по-специално пенсия за инвалидност по смисъла на Закон № 13/1982 за социална интеграция на лицата с увреждания(8) .
II – Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси
17. Жалбоподателите в главното производство са испански граждани, пребиваващи в Испания. Те са пенсионери(9), които в миналото са работили в Германия и са придобили право на пенсия съгласно германската правна уредба. С други думи, те имат право да получават германска пенсия, което им се признава, без да е необходимо да се сумират периоди на трудова заетост в различни държави членки. Общо за жалбоподателите е обстоятелството, че имат пълнолетни деца с увреждания на издръжка.
18. Според предоставените от запитващата юрисдикция сведения децата на жалбоподателите получават в Испания пенсия за инвалидност на основание Закон № 13/1982. Следователно съгласно испанското законодателство не могат да се изплащат добавки за деца на издръжка.
19. За известен период от време жалбоподателите са получавали семейни добавки от Германия за деца с увреждания на издръжка. Впоследствие обаче изплащането на тези добавки е спряно: всъщност германските органи счели, че жалбоподателите имат „придобито“ право на семейни добавки в Испания по смисъла на член 77, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламента. Следователно, тъй като са придобили такова право в държавата на пребиваване, по смисъла на посочената разпоредба от правото на Съюза германските семейни добавки вече не следвало да се изплащат. Фактът, че жалбоподателите са избрали да получават в Испания обезщетения, които в тази държава членка са предвидени като алтернативни по отношение на испанските семейни добавки, не променя обстоятелството, че ако са желаели, те са могли да изберат да получават семейните добавки в тесен смисъл, макар и като алтернативно обезщетение.
20. За да може да разреши спора, запитващата юрисдикция отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
1. Следва ли член 77, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент (ЕИО) № 1408/71 да се тълкува в смисъл, че по отношение на лица, които получават пенсии за старост, инвалидност, трудова злополука или професионална болест съгласно законодателството на повече от една държава членка (т.нар. получатели на двойна пенсия или на няколко пенсии) и чието право на пенсия се основава на законодателството на държавата на някогашната месторабота (право на пенсия по вътрешното право), държавата на някогашната месторабота не е длъжна да отпуска семейни добавки, когато в държавата на пребиваване е предвидено сходно обезщетение с по-висок размер, но същевременно то е несъвместимо с друго обезщетение, което съответните лица са избрали да получават, упражнявайки предоставеното им право на избор?
2. Следва ли член 78, параграф 2, буква б), подточка i) от Регламент (ЕИО) № 1408/71 да се тълкува в смисъл, че по отношение на сираците на починали заети или самостоятелно заети лица, за които се е прилагало законодателството на няколко държави членки и е налице теоретично право на пенсия за сираци на основание на законодателството на държавата на някогашната месторабота (потенциално право на пенсия по вътрешното право), държавата на някогашната месторабота не е длъжна да отпуска семейни добавки, когато в държавата на пребиваване е предвидено сходно обезщетение с по-висок размер, но същевременно то е несъвместимо с друго обезщетение, което съответните лица са избрали да получават, упражнявайки предоставеното им право на избор?
3. Това отнася ли се и за обезщетение по член 77 или по член 78 от Регламент (ЕИО) № 1408/71, което по принцип е предвидено в държавата на пребиваване на децата, но за което не е налице право на избор?
III – Предварителни бележки
21. Въпросите на запитващата юрисдикция са формулирани, като се изхожда от предположението, че както семейните добавки, предвидени в испанския Кралски законодателен декрет № 1/94, така и тези по германската правна уредба попадат в приложното поле на член 77 (и на член 78) от Регламента. Все пак с оглед на становищата, изразени писмено и устно по време на съдебното заседание, е необходимо предварително да се провери дали това е така. Всъщност, ако обезщетенията не попадат в приложното поле на член 77, ще отпадне необходимостта да се отговаря на въпросите на запитващата юрисдикция.
22. Както личи от изложената правна уредба, двете понятия „семейни обезщетения“ и „семейни добавки“ са ясно разграничени по смисъла на Регламента. По-конкретно съгласно член 1, буква ф) „семейните обезщетения“ са предназначени за „посрещане на семейни разходи“: следователно отпускането им често е свързано със социалното положение или с доходите на евентуалните получатели. От своя страна, „семейните добавки“ представляват парични обезщетения, които се отпускат „изключително според броя и, по целесъобразност, възрастта на членовете на семейството“.
23. Особеност на член 77 от Регламента е фактът, че посочените в него „обезщетения“ са изключително „семейните добавки“. В практиката си Съдът многократно е потвърждавал, че понятието „семейни добавки“ по смисъла на член 77 съвпада с това по член 1, буква ф)(10) . По-специално Съдът отбелязва, че обстоятелството, че член 77 от Регламента се прилага само за семейните добавки, се обосновава от факта, че само обезщетенията, които са свързани с броя или с възрастта на децата, могат да се считат за дължими и от държава, различна от тази на пребиваване. Обратно, другите обезщетения, които подобно на семейните обезщетения са предназначени за посрещане на семейни разходи, „освен това са тясно свързани със социалната среда, а оттам и с мястото на пребиваване на заинтересованите лица“(11) .
24. Ето защо следва да се провери дали добавките за деца на издръжка, предвидени в испанската правна уредба, и семейните добавки съгласно германското законодателство представляват „семейни добавки“ по смисъла на Регламента.
25. Що се отнася до обезщетението в Испания, както стана видно по-горе, основната схема предвижда добавките за деца на издръжка да се отпускат само на семейства, чиито доходи са под определен минимален размер. По тази причина подобни добавки се отдалечават от типичния модел на семейните добавки, предвидени в общностното законодателство: посочените на практика се предоставят не само въз основа на условия, свързани с броя и възрастта на децата, но и с оглед на друг фактор, а именно доходите на семейството.
26. Все пак, в случай че децата са засегнати от тежки увреждания, испанската правна уредба предвижда отпадане на условията относно доходите, като не се взема предвид и възрастта на тези деца. От друга страна, степента на инвалидност влияе върху размера на изплатените суми.
27. Що се отнася до Германия, „обичайната“ схема на семейни добавки несъмнено се вписва в модела на Регламента: на практика релевантни са само броят и възрастта на децата, като доходите на семейството не играят никаква роля. Все пак и германската схема функционира по-различно в случай на деца с увреждания, тъй като при това положение възрастта не се взема предвид.
28. Следователно видно е, че нито в испанската, нито в германската схема е предвидена специална схема за случаите на пълнолетни деца с увреждания, която да съответства напълно на определението за „семейни добавки“, съдържащо се в Регламента. Всъщност и по двете схеми в случаите на пълнолетни деца с увреждания именно състоянието на инвалидност поражда правото на обезщетение: право, което иначе по принцип не би съществувало. С други думи, както испанското, така и германското законодателство предоставят обезщетението като отчитат един допълнителен фактор (инвалидност) в сравнение с двете условия (възраст и брой на децата), които съгласно Регламента са единствените фактори, определящи придобиването на право на обезщетение, което може да се определи като „семейни добавки“. Освен това обстоятелството, че при обезщетението в Испания се взема предвид и степента
на инвалидност, за определянето на размера на добавките за деца на издръжка, внася допълнително разграничение.
29. Трябва обаче да се отбележи, както посочих по-горе, че в съответните декларации по смисъла на член 5 от Регламента Кралство Испания и Федерална република Германия посочват сред обезщетенията, които попадат в приложното поле на членове 77 и 78 от Регламента, съответно добавките за деца на издръжка, предвидени от испанското законодателство, и семейните добавки, предвидени от германското законодателство.
30. В това отношение съдебната практика приема, че макар сам по себе си фактът, че определено обезщетение не е посочено в декларацията по смисъла на член 5 от Регламента, да не е достатъчен, за да се изключи възможността това обезщетение да попадне в приложното поле на член 77, обратно — посочените в тази декларация обезщетеният попадат автоматично в приложното поле на член 77 . С други думи, след като е посочила определено обезщетение в своята декларация, държавата членка не може да се опитва да се отклони от задълженията си, като твърди, че обезщетението само по себе си не отговаря на условията, посочени в Регламента, за да може спрямо него да се приложи член 77(12) .
31. От това следва, че по принцип нито Кралство Испания, нито Федерална република Германия са длъжни да признаят съответно добавките за деца на издръжка и семейните добавки, изплащани в полза на пълнолетни деца с увреждания, като „семейни добавки“ по смисъла на член 77 от Регламента.
32. По време на съдебното заседание Комисията настоява върху необходимостта испанските обезщетения да се оценяват въз основа на обективните им характеристики, без да се отчита тяхното наименование и фактът, че са посочени в декларацията по смисъла на член 5. Тази позиция не може да бъде приета.
33. Преди всичко, както стана видно, и двете държави членки са признали правото на разглежданите обезщетения. Само по себе си това обстоятелство не определя коя от двете държави членки трябва да ги изплати: то означава просто, че в хипотезите, които засягат и двете разглеждани държави, трябва да се приложат правилата на членове 77 и 78, за да се определи коя държава следва да изплати обезщетенията. Така, конкретно по повод на отношенията между Испания и Германия, тези правила трябва да се приложат било за случаите на лица, които пребивават в Испания и които са работили в Германия (както в настоящия случай), било в обратната хипотеза.
34. На второ място, позицията на Комисията води до опасност да се отнеме почти изцяло полезното действие на член 5 от Регламента и на предвиденото в него задължение за уведомяване. Истина е, че понятието „семейни добавки“ по смисъла на Регламента е понятие на правото на Съюза, което е пояснено в член 1 от същия регламент. Едновременно с това обаче, както стана видно(13), е вярно, че съгласно съдебната практика това понятие на практика включва, от една страна, обезщетенията, посочени в декларациите на държавите членки по смисъла на член 5, и от друга страна, последващите обезщетения, които, макар и да не са посочени в декларацията, притежават характеристиките по член 1, буква ф) за „семейни добавки“.
35. Освен това съгласие с предложеното от Комисията тълкуване създава опасност от недопустимо разкъсване на контекста на дължимите обезщетения за деца на издръжка. В настоящия случай например по всяка вероятност дори германските семейни добавки ще трябва да се изключат от приложното поле на членове 77 и 78 от Регламента(14), когато се изплащат на семейства на пълнолетни лица с увреждания. Може да се постави въпросът колко от „семейните добавки“, признати и посочени в декларациите на различни държави членки по смисъла на член 5, ще се обхванат със сигурност от определението по член 1, буква ф), ако бъдат разгледани в съответствие с изтъкнатите от Комисията ред и условия.
36. Ще отбележа още, че както в писменото си становище, така и по време на съдебното заседание Кралство Испания не оспорва факта, че обезщетенията, предвидени от Кралски законодателен декрет № 1/94, попадат в приложното поле на членове 77 и 78 от Регламента. Добре е да се посочи, че макар тази квалификация да е ирелевантна за Испания в настоящото дело, в други случаи тя би могла, обратно, да наложи на тази държава членка да изплаща обезщетения, които нямаше да се дължими, ако същите — обратно — не попадаха в приложното поле на членове 77 и 78.
37. На последно място може да се отбележи също, че не липсват решения на Съда, в кои то и двете разглеждани в настоящото производство обезщетения са били приети, макар и имплицитно, за попадащи в приложното поле на членове 77 и 78 от Регламента(15) .
38. С оглед на всички тези съображения считам, че за целите на отговора на преюдициалните въпроси по настоящото дело може да се приеме, че и двете обезщетения — както испанското, така и германското, попадат в приложното поле на член 77. Още повече че като разглежда релевантните национални разпоредби, запитващата юрисдикция също достига имплицитно до този извод.
IV – По първия и втория въпрос
39. Първият и вторият преюдициален въпрос са формулирани почти идентично и се отнасят до две разпоредби (член 77 и член 78 от Регламента), които освен факта, че се отнасят съответно до пенсионирани заети или самостоятелно заети лица и до сираци, на свой ред са почти идентични. Ето защо двата въпроса трябва да се разгледат заедно.
40. С тези въпроси запитващата юрисдикция иска да се установи дали при обстоятелства като тези по главното производство администрацията на държава членка може законосъобразно да откаже изплащането на семейни добавки на бивше заето или самостоятелно заето лице (или на неговите сираци), пребиваващо в чужбина, в случай че същото има право на семейни добавки в държавата на пребиваване, но не ги получава, тъй като е избрало да получава(16) алтернативно обезщетение, изплащано от държавата на пребиваване, което е несъвместимо с посочените добавки.
41. Ще разгледам последователно най-напред първия въпрос, отнасящ се до член 77: с оглед на идентичността на член 77 и член 78 направените изводи ще са приложими и за втората разпоредба, а оттам и за втория въпрос.
42. Основание за въпроса е фактът, че по смисъла на член 77 от Регламента, в случай че пенсионер има право на обезщетение на основание на нормите на няколко държави членки, семейните добавки по принцип се изплащат от държавата на пребиваване. Това е така, при условие че въпросното право е „придобито“ съгласно законодателството на тази държава. Запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали в настоящия случай може да се приеме, че правото но семейни добавки е „придобито“ в Испания, макар добавките да не се получават, доколкото жалбоподателите в главното производство могат да ги получат, ако се откажат от избраното от тях алтернативно обезщетение.
43. На пръв поглед от буквален прочит на разпоредбата изглежда, че въпросът не поставя сериозни проблеми. Всъщност може да се приеме, че за да се счете правото за „придобито“ по смисъла на член 77 от Регламента, е достатъчно евентуалният получател да може при поискване да получи съответното обезщетение. От тази гледна точка фактът, че не е подадено искане, би бил ирелевантен, както и този, че получателят е избрал алтернативно обезщетение: и в двата случая неполучаването на семейните добавки би било последица от волята на получателя, а правото при всички положения би било „придобито“.
44. Необходимо е обаче да се припомни, че в практиката си Съдът многократно е потвърждавал във връзка с член 76, параграф 1 от Регламента, че обезщетение не се „дължи“(17), когато, макар да има право на такова, получателят не го получава, тъй като например не е подал заявление(18) . Настоящият параграф 2 от член 76, който предвижда, обратно, че неподаването на заявление за обезщетения, за които съществува право, позволява на държавата членка да действа както при положение, че в държавата членка, пред която е трябвало да се подаде заявлението, са били отпуснати обезщетенията, е изменян последователно от законодателя(19), включително като реакция с оглед на възприетата от Съда позиция.
45. Впрочем Съдът неотдавна пояснява, че макар вследствие на намесата на законодателя посочената съдебна практика очевидно вече не е приложима към член 76, параграф 1 от Регламента, тя все пак остава валидна за аналогични разпоредби в този сектор, които не са изменени(20) .
46. Следователно въз основа на посочените решения на Съда отговорът на първите два въпроса на запитващата юрисдикция би трябвало да е в смисъл, че е изключено жалбоподателите по главното производство, които са избрали различно и алтернативно спрямо семейните добавки обезщетение в Испания, да са „придобили“ право на семейни добавки в тази държава членка.
47. В това отношение обаче има два довода, които могат да се използват в подкрепа на тезата, че току-що описаната съдебна практика не е приложима за член 77, параграф 1 от Регламента.
48. Могат да се изтъкнат, на първо място, съществуващите езикови разлики между член 76 и член 77. Всъщност, както стана видно, в член 76 са посочени „дължими“(21) обезщетения, докато в релевантната си за настоящия случай част член 77 се позовава на „придобито“ право. Тази разлика може да се открие непроменена в текстовете на разпоредбата на различните езици. Поради това може да се твърди, че практиката на Съда относно член 76 не може да се приложи към следващия член, тъй като той се отнася до различно положение. В този контекст изборът да измени само член 76, а не и член 77 може да се тълкува в смисъл, че законодателят не е счел за необходимо да предприеме действия по отношение на втората разпоредба.
49. На второ място, при условията на евентуалност и в случая на член 77 може да се предложи прилагане по аналогия на член 76, параграф 2, който, както стана видно, дава възможност на държавата членка да действа както при положение, че обезщетението действително е било отпуснато в друга държава, когато това не е станало само защото не е било подадено искане. Именно това е разрешението, което предлага по-конкретно германското правителство в писменото си становище, като се позовава по-специално на сходството между положенията, уредени от тези два члена, и на телеологическото тълкуване — в светлината на волята на законодателя — на параграфа, добавен през 1989 г. към член 76.
50. Въпреки че разбирам и отчасти споделям съображенията, които стоят в основата на гореизложените два довода, според мен те не са убедителни, особено в светлината на обобщената практика на Съда.
51. Що се отнася до първия довод, езиковите разлики между разглежданите две разпоредби на са достатъчно ясни, за да позволят разграничаването им за целите на прилагането на принципите на съдебната практика. Всъщност трябва да се отбележи, че при тълкуването на член 76 от Регламента съдът не се е спрял по-подробно на езиковите нюанси, а е тълкувал по същество разпоредбата по много по-прагматичен начин, като се е съсредоточил само върху получаването или неполучаването на обезщетението
от страна на заинтересованото лице(22) . Освен това при тълкуването на тази норма Съдът не е пропуснал да подчертае важността тя да се тълкува в смисъл, който е благоприятен за осигуряване на свободното движение на работниците(23) . Ще отбележа също, че германското правителство изглежда изключва възможността за такова разграничаване и предлага по-скоро втората алтернатива, а именно прилагането по аналогия на член 76, параграф 2.
52. Според мен обаче втората алтернатива също не може да се приеме. Всъщност член 76, параграф 2 във всички случаи следва да се разглежда в светлината на посочената по-горе съдебна практика като клауза, ограничаваща право на обезщетение, предвидено от Регламента. Сама по себе си тази клауза трябва да се тълкува ограничително(24) . Освен това Съдът неотдавна е отхвърлил прилагането по аналогия на тази норма в хипотеза, която в много отношения е сходна с тази по настоящото дело(25) .
53. Ето защо ще приключа своя анализ на първия и на втория въпрос с предложение Съдът да им даде отговор, че при положение като това в главното производство обезщетение, което се дължи на основание член 77 или член 78 от Регламента, не може да се откаже от страна на органите на държава членка, в която получателите са придобили право на пенсия въз основа на националното законодателство, когато в държавата на пребиваване е предвидено сходно обезщетение с по-висок размер, но същевременно то е несъвместимо с друго обезщетение, което съответните лица са избрали да получават, упражнявайки предоставеното им право на избор.
V – По третия преюдициален въпрос
54. С третия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали отговорът на първите два въпроса трябва да е различен, когато, макар и принципно признати, семейните добавки не могат да се получат в държавата членка на пребиваване, тъй като несъвместимото с тях алтернативно обезщетение е задължително, така че евентуалните получатели дори нямат право да изберат
да получават семейните добавки вместо последното.
55. Макар да не е поставен изрично, този въпрос засяга хипотезата, при която Съдът би потвърдил, че при положение като описаното в първия и втория въпрос (право на избор между семейни добавки и други обезщетения, от които заинтересованото лице е избрало последните) държавата на някогашната месторабота (в настоящия случай Германия) може да откаже плащането на семейните добавки.
56. Тъй като предлагам на Съда да отговори в обратния смисъл на първите два преюдициални въпроса, отговорът на третия въпрос произтича автоматично от предложения отговор на първите два въпроса. Ако правото да се получават германските семейни добавки не отпада, когато испанските семейни добавки не са били получени вследствие на избора на евентуалните получатели, на още по-силно основание това право не може да отпадне, когато не съществува подобна възможност за избор. В такъв случай дори не може да се говори, че съществува право да се получават семейни добавки в Испания: самата запитваща юрисдикция посочва, че по нейна преценка в подобна хипотеза следва да продължат да се изплащат германските семейни добавки.
57. Поради това предлагам на Съда да отговори на третия преюдициален въпрос, като обяви, че посоченото в отговор на първите два въпроса важи и в случай че макар теоретично да е предвидено, изплащането на семейните добавки в държавата на пребиваване не може да се осъществи дори при избор на получателя в този смисъл.
VI – Заключение
58. С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Sozialgericht Nürnberg, по следния начин:
„1. Обезщетение, което се дължи на основание член 77 или член 78 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, не може да се откаже от страна на органите на държава членка, в която получателите са придобили право на пенсия въз основа на националното законодателство, когато в държавата на пребиваване е предвидено сходно обезщетение с по-висок размер, но същевременно то е несъвместимо с друго обезщетение, което съответните лица са избрали да получават, упражнявайки предоставеното им право на избор.
2. Същото важи и за случаите, когато, макар теоретично да е предвидено, изплащането на семейните добавки в държавата на пребиваване не може да се осъществи дори при избор на получателя в този смисъл.“
(1) .
(2)  –	Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (ОВ L 149, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26). Посоченото тук заглавие на Регламента е заглавието от консолидираната версия.
(3)  – Регламент (EО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82; поправка ОВ L 33, 7.2.2008 г., стр. 12).
(4)  – ОВ C 210, 5.9.2003 г., стр. 1.
(5)  – ОВ C 79, 1.4.2005 г., стр. 9.
(6)  – Понастоящем уредени във Федерален закон за добавките за деца на издръжка (Bundeskindergeldgesetz) от 11 октомври 1995 г. с последващите му изменения.
(7)  – Real decreto legislativo 20.6.1994, n. 1/1994, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social (BOE 29 юни 1994г., № 154).
(8)  –	Ley 7.4.1982, n. 13/1982, de Integración Social de los Minusválidos (BOE 30 април 1982 г., № 103).
(9)  –	В един от случаите става въпрос за вдовица на пенсионер, който междувременно починал.
(10)  –	Решение от 27 септември 1988 г. по дело Lenoir, (313/86, Recueil, стр. 5391, точка 10), Решение от 20 март 2001 г. по дело Fahmi и Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, (C‑33/99, Recueil, стр. I‑2415, точки 33 и 34) и Решение от 31 май 2001 г. по дело Leclere и Deaconescu, (C‑43/99, Recueil, стр. I‑4265, точки 41 и 42).
(11)  – Решение по дело Lenoir, посочено по-горе, бележка под линия 10 (точка 16).
(12)  – Решение от 11 юни 1991 г. по дело Athanasopoulos и др. (C‑251/89, Recueil, стр. I‑2797, точка 28).
(13)  –	Пак там.
(14)  –	С резултати, които — трябва да се подчертае — са противоположни на предвидените от Комисията. При това положение германските семейни добавки вероятно вече няма да се дължат.
(15)  –	Вж. напр. Решение от 24 септември 2002 г. по дело Martínez Domínguez и др., (C‑471/99, Recueil, стр. I‑7835).
(16)  – Наличието на възможност за избор
между семейните добавки и алтернативно и несъвместимо с тях обезщетение е основен елемент от първите два преюдициални въпроса. Запитващата юрисдикция формулира третия въпрос с оглед на обратната хипотеза, в случай че не е налице възможност за избор.
(17)  – Тази съдебна практика се е формирала въз основа на първоначалния текст на член 76 от Регламента, в които са посочени „дължими“ обезщетения, отнасящи се както до държавата на месторабота, така и до тази на пребиваване. Първоначалният текст на член 76 предвижда следното: „Правото на семейни обезщетения или семейни помощи съгласно членове 73 и 74 се спира, ако поради упражняването на професионална или търговска дейност се дължат семейни обезщетения или семейни помощи и съгласно законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивават членовете на семейството“.
(18)  – Решение от 13 ноември 1984 г. по дело Salzano, (191/83, Recueil, стр. 3741, точка 10), Решение от 23 април 1986 г. по дело Ferraioli, (153/84, Recueil, стр. 1401, точка 14) и Решение от 4 юли 1990 г. по дело Kracht, (C‑117/89, Recueil, стр. I‑2781, точка 11).
(19)  – С Регламент (ЕИО) № 3427 на Съвета от 30 октомври 1989 година за изменение на Регламент (ЕИО) № 1408/71 за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, и на Регламент (ЕИО) № 574/72 относно определяне на реда за прилагане на Регламент (ЕИО) № 1408/71 (ОВ L 331, стр. 1).
(20)  – Решение от 4 октомври 2010 г. по дело Schwemmer, (C‑16/09, все още непубликувано в Сборника, точка 57). По това дело Съдът прилага посочената съдебна практика, за да тълкува член 10 от Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета от 21 март 1972 година относно определяне на реда за прилагане на Регламент (ЕИО) № 1408/71 за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и техните семейства, които се движат в рамките на Общността (ОВ L 74, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 74).
(21)  – Вж. по-горе, бележка под линия 17.
(22)  – Точно това са думите, използвани то генералния адвокат Darmon в неговото заключение от 11 октомври 1984 г. по дело Salzano, посочено по-горе, бележка под линия 18 (точка 7).
(23)  – Вж. напр. Решение по дело Ferraioli, посочено по-горе, в бележка под линия 18 (точки 16 и 17) и Решение по дело Schwemmer, посочено по-горе, бележка под линия 20 (точка 58).
(24)  – Вж. Решение от 8 март 2001 г. по дело Jauch, (C‑215/99, Recueil, стр. I‑1901, точка 21).
(25)  – Решение по дело Schwemmer, посочено по-горе, бележка под линия 20 (точка 57).