62018CJ0619_RES
Дело C‑619/18
Европейска комисия
срещу
Република Полша
Решение на Съда (голям състав) от 24 юни 2019 година
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Правова държава — Ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза — Принципи на несменяемост и на независимост на съдиите — Намаляване на пенсионната възраст на съдиите във Върховния съд — Приложимост спрямо действащите съдии — Възможност да продължат да се упражняват съдийски функции след навършване на тази възраст при получаване на разрешение с дискреционно решение на президента на Републиката“
Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Предмет на спора — Определяне в мотивираното становище — Срок, предоставен на държавата членка — Влизане в сила на закон на тази държава членка, който заличава с обратна сила всички последици на оспорваните от Комисията национални разпоредби — Събитие, настъпило след изтичането на посочения срок — Иск, който не е лишен от предмет
(член 258 ДФЕС)
(вж. т. 30 и 31)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Обхват
(членове 2 ДЕС и 19 ДЕС; член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 46—50, 54 и 55)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Спазване на принципите на несменяемост и на независимост на съдиите — Национална правна уредба за намаляване на пенсионната възраст на съдиите във Върховния съд — Прилагане спрямо действащи съдии — Нарушение — Обосноваване — Уеднаквяване на пределната възраст за задължително прекратяване на дейност — Пропорционалност — Липса
(членове 2 ДЕС и 19 ДЕС; член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 57, 58, 71—73, 78—96 и 124 и диспозитива)
Право на Европейския съюз — Принципи — Право на ефективна съдебна защита — Принцип за независимост на съдебната власт — Обхват
(членове 2 ДЕС и 19 ДЕС; член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 74—77 и 108)
Държави членки — Задължения — Установяване на правните средства, необходими за осигуряването на ефективна съдебна защита — Спазване на принципа за независимост на съдебната власт — Национална правна уредба, която намалява пенсионната възраст на съдиите във Върховния съд и предоставя на президента на държавата членка дискреционното правомощие да удължава активната служба на посочените съдии —Нарушение в случай на основателни съмнения, породени в съзнанието на страните в производствата, относно неподатливостта на съответните съдии към външни фактори и неутралността им по отношение на противопоставящите се интереси
(членове 2 ДЕС и 19 ДЕС; член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз)
(вж. т. 110—112,114—118, 123 и 124 и диспозитива)
Резюме
Разпоредбите на полското законодателство за намаляване на пенсионната възраст на съдиите във Върховния съд противоречат на правото на Съюза
С решение Комисия/Полша (C‑619/18), постановено на 24 юни 2019 г., Съдът, голям състав, уважава иска за установяване на неизпълнение на задължения, предявен от Комисията срещу Република Полша, с който се цели да се установи, от една страна, че като е предвидила мярката за намаляване на пенсионната възраст на съдиите във Върховния съд да се прилага спрямо действащите съдии, които са били назначени в този съд преди 3 април 2018 г., и от друга страна, като е предоставила на президента на Републиката дискреционното правомощие да удължава активната служба на съдиите в този съд след навършване на новата пенсионна възраст, тази държава членка не е изпълнила задълженията си по член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.
Комисията упреква Република Полша, че с тези мерки — в нарушение на принципа на независимост на съдиите, и по-специално на принципа на несменяемост на съдиите — не е изпълнила задълженията, които произтичат за държавите членки от посочената разпоредба.
В решението си, на първо място, Съдът се произнася по приложимостта и обхвата на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС. В това отношение той припомня, че тази разпоредба задължава всички държави членки да предвидят правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита по смисъла по-специално на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, в областите, обхванати от правото на Съюза. По-конкретно по силата на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС всяка държава членка трябва да гарантира, че органите, които, като „юрисдикции“ по смисъла на правото на Съюза, са част от системата ѝ от способи за защита в областите, обхванати от правото на Съюза, и от които поради това може да се поиска да се произнесат по въпроси относно прилагането или тълкуването на това право, изпълняват изискванията за ефективна съдебна защита, което в случая се отнася и за Върховния съд на Полша. Освен това Съдът посочва, че за да се гарантира, че тази юрисдикция е в състояние да осигури такава защита, запазването на нейната независимост е от първостепенно значение, което се потвърждава от член 47, втора алинея от Хартата на основните права. Изискването за независимост на съдилищата, присъщо за правосъдната дейност, спада към основното съдържание на правото на ефективна съдебна защита и на основното право на справедлив съдебен процес, което има кардинално значение като гаранция за защитата на всички права, които правните субекти черпят от правото на Съюза, и за опазването на общите ценности на държавите членки, прогласени в член 2 ДЕС, по-конкретно на ценността правова държава.
На второ място, Съдът уточнява обхвата на това изискване. В това отношение той посочва, че произтичащите от него гаранции за независимост и безпристрастност изискват наличието на правила — по-конкретно що се отнася до състава на съответните органи, назначаването, срока на упражняване на функциите, както и основанията за въздържане, отвод и освобождаване от длъжност на техните членовете — които дават възможност да се отстрани всяко основателно съмнение в съзнанието на страните в производствата относно неподатливостта на посочените органи към външни фактори и неутралността им по отношение на противопоставящите се интереси. По-конкретно тази абсолютно необходима неподвластност на съдиите на всякаква външна намеса или натиск изисква установяването на някои гаранции, като несменяемостта, чието предназначение е да защитят лицата, изпълняващи правораздавателна функция. Този принцип на несменяемост изисква по-специално съдиите да могат да останат на служба, докато не достигнат задължителната пенсионна възраст или до края на техния мандат, когато той е за определен срок. Без да е абсолютен по своя характер, този принцип търпи изключения само по легитимни и императивни съображения и при спазване на принципа на пропорционалност. В случая Съдът констатира, че спорната реформа води до предсрочно прекратяване на правораздавателните функции на действащите съдии във Върховния съд и че следователно е допустима само ако е оправдана от легитимна цел и е пропорционална с оглед на постигането на тази цел, както и при условие че не поражда в съзнанието на страните в производствата основателни съмнения като посочените по-горе. Съдът приема обаче, че прилагането на мярката за намаляване на пенсионната възраст на съдиите във Върховния спрямо действащите съдии в този съд не отговаря на тези условия, по-специално тъй като не е оправдано от легитимна цел. Поради това той постановява, че подобно прилагане нарушава принципа на несменяемост на съдиите, който е неразривно свързан с тяхната независимост.
На последно място, Съдът се произнася по предоставеното с новия закон за Върховния съд дискреционно правомощие на президента на Републиката да удължава активната служба на съдиите в този съд след навършване на новата пенсионна възраст, установена с този закон. Съдът посочва, че макар единствено държавите членки да могат да решават дали да разрешат или не такова удължаване, когато са избрали такъв механизъм, те остават длъжни да гарантират, че условията и процедурата за даване на такова разрешение за удължаване не нарушават принципа на независимост на съдиите. В това отношение обстоятелството, че орган като президента на Републиката разполага с правомощие да реши дали да разреши или не такова удължаване, не е достатъчно само по себе си, за да се заключи, че е налице нарушение на този принцип. Трябва обаче да се гарантира, че материалноправните и процесуалноправните условия за приемане на такива решения не могат да породят основателни съмнения в съзнанието на страните в производствата относно независимостта на съответните съдии. За тази цел е необходимо по-специално посочените условия и процедури да бъдат замислени по такъв начин, че съдиите да са защитени от евентуалното изкушение да се поддадат на външна намеса или натиск, които могат да застрашат тяхната независимост. По-конкретно тези условия и процедури трябва да изключват не само прякото влияние под формата на инструкции, но и всички форми на косвено влияние, които биха могли да насочат решенията на съответните съдии. Що се отнася до новия закон за Върховния съд обаче, Съдът констатира, че съгласно този закон удължаването на активната служба на съдиите в тази юрисдикция вече става с решение на президента на Републиката, което има дискреционен характер, не трябва да се мотивира и не подлежи на съдебен контрол. По отношение на предвиденото в закона участие в процедурата на Националния съдебен съвет преди приемането на решението на президента на Републиката, Съдът подчертава, че участието на такъв орган в процеса по удължаване на срока на упражняване на съдийските функции след навършване на обичайната пенсионна възраст по принцип може да допринесе за обективното протичане на този процес. Това обаче е така само доколкото са изпълнени определени условия, и по-специално когато самият този орган е независим от законодателната и изпълнителната власт, както и от органа, на който трябва да предостави становище, и доколкото това становище се предоставя въз основа на обективни и подходящи критерии и е надлежно мотивирано, така че с него обективно да се подпомогне този орган при вземането на решение. В случая Съдът счита, че е достатъчно да се установи, че предвид по-специално липсата на мотиви, становищата на Националния съдебен съвет, не могат да допринесат за обективно осведомяване на президента на Републиката при упражняване на предоставеното му с новия закон за Върховния съд правомощие, така че това правомощие може да породи основателни съмнения по-специално в съзнанието на страните в производствата относно неподатливостта на засегнатите съдии към външни фактори и неутралността им по отношение на противопоставящите се интереси.