62006CC0199
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н JÁN MAZÁK
представено на 24 май 2007 година (
1
)
Дело C-199/06
Centre d’exportation du livre français (CELF)
и
Ministre de la Culture et de la Communication
срещу
Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE)
„Държавни помощи — Член 88, параграф 3 ЕО — Национални юрисдикции — Възстановяване на неправомерно приведени в действие помощи — Помощи, обявени за съвместими с общия пазар“
I — Въведение
1.
С поставеното преюдициално запитване препращащата юрисдикция иска да се изясни обхватът на задължението на националните органи съгласно член 88, параграф 3 ЕО да изискат възстановяването на държавни помощи, предоставени в нарушение на наложените с тази разпоредба задължения за отправяне на уведомление и за изчакване, в случай че Комисията впоследствие обяви въпросната помощ за съвместима с общия пазар.
II — Обстановка
А — Производства на общностно равнище
2.
Между 1980 г. и 2002 г. Centre d’exportation du livre français (наричан по-нататък „CELF“) получава ежегодно държавни помощи. Помощите, предоставени без предварително уведомление до Комисията, са имали за цел да намалят разходите за обработване на малки поръчки от чужбина за книги, написани на френски език.
3.
През 1992 г. Société internationale de diffusion et d’édition (наричано по-нататък „SIDE“), конкурент на CELF, подава жалба до Комисията във връзка с въпросната помощ. С решение от 18 май 1993 г. Комисията обявява помощта за съвместима с общия пазар (
2
).
4.
Това решение е частично отменено с Решение от 18 септември 1995 г. на Първоинстанционния съд поради наличието на процесуални нарушения (
3
). Според Първоинстанционния съд Комисията не е изпълнила задължението си да започне състезателното производство, предвидено в член 88, параграф 2 ЕО. След това решение, на 30 юли 1996 г. Комисията открива посочената официална процедура.
5.
На 10 юни 1998 г. Комисията приема второ решение относно помощта в полза на CELF. Съгласно член 1 от решението „[п]редоставената на CELF помощ за изпълняване на малки поръчки на книги на френски език представлява помощ по смисъла на член [87, параграф 1 ЕО]. Тъй като френското правителство не е уведомило Комисията за помощта преди да я приведе в действие, тя е предоставена неправомерно. Независимо от това помощта е съвместима, тъй като отговаря на условията за дерогиране съгласно член [87, параграф 3, буква г) ЕО]“ (
4
).
6.
Пред юрисдикциите на Общността са подадени две жалби за отмяна на това решение. SIDE подава жалба пред Първоинстанционния съд. Френската република подава жалба пред Съда по съображение, че Комисията е допуснала грешка при прилагането на правото, тъй като не е приложила член 86, параграф 2 ЕО.
7.
Предвид обстоятелството, че и с двете жалби се оспорва действителността на един и същи акт, Първоинстанционният съд спира производството по образуваното пред него дело до постановяването на решение от Съда.
8.
С решение от 22 юни 2000 г. Съдът отхвърля жалбата на Френската република (
5
).
9.
С решение от 28 февруари 2002 г. Първоинстанционният съд отменя последното изречение на член 1 от решението на Комисията от 10 юни 1998 г., с което помощта за CELF се приема за съвместима. Той обосновава решението си със съображението, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката по отношение на определянето на пазара (
6
).
10.
С трето решение от 20 април 2004 г. (
7
), след като Комисията признава неправомерния характер на помощта (
8
) за CELF, тя отново установява съвместимостта на същата с общия пазар. Производството за отмяна на третото решение на Комисията (
9
) понастоящем е висящо пред Първоинстанционния съд.
Б — Производства на национално равнище
11.
Успоредно с общностните производства пред френските национални органи и съдилища са образувани няколко различни производства, свързани с помощта за CELF.
12.
След решението на Първоинстанционния съд от 18 септември 1995 г. SIDE прави искане до Ministre de la culture et de la communication (министър на културата и комуникациите) да спре плащането на помощите за CELF и да изиска възстановяването на вече изплатените помощи.
13.
Министърът на културата и комуникациите отхвърля искането на SIDE с решение от 9 октомври 1996 г. SIDE обжалва това решение пред Tribunal administratif (административен съд, Франция). Административният съд отменя решението на министъра на културата и комуникациите с решение от 26 април 2001 г.
14.
Министърът на културата и комуникациите и CELF обжалват решението на административния съд пред Cour administrative d’appel (апелативен административен съд, Франция). С решение от 5 октомври 2004 г. апелативният административен съд потвърждава решението на по-долната инстанция и разпорежда френската държава да изиска възстановяване в тримесечен срок на помощите, платени на CELF между 1980 и 2002 г., като предвижда имуществена санкция от 1000 EUR за всеки ден на забава.
15.
Министърът на културата и комуникациите и CELF обжалват решението на административния апелативен съд пред Conseil d’État (Държавен съвет, Франция).
1. Поставени въпроси
16.
При тази обстановка с акт от 29 март 2006 г. Conseil d’État отправя до Съда на ЕО следните преюдициални въпроси:
„1)
[…] [Ч]лен 88 [ЕО] дава ли право на държава, чиято помощ за дадено предприятие е неправомерна, като неправомерността е установена от юрисдикциите на тази държава, поради това че за помощта не е изпратено предварително уведомление на Европейската комисия по реда, предвиден в същия този член 88, параграф 3 [ЕО], да не си възстанови тази помощ от икономическия оператор, който се е ползвал от нея, поради това че Комисията, сезирана от трето лице, е обявила, че помощта е съвместима с правилата на общия пазар и по този начин е осъществила ефективно изключителното право на контрол, който тя упражнява за тази съвместимост?
2)
[…] Ако това задължение за връщане бъде потвърдено, следва ли да се държи сметка при изчисляване на размера на сумите, които трябва да бъдат върнати, за периодите, през които разглежданата помощ е била обявена от Европейската комисия за съвместима с правилата на общия пазар, преди тези решения да бъдат отменени от Първоинстанционния съд на Европейските общности?“
2. Производство пред Съда
17.
Писмени становища са представили SIDE, CELF, френското, датското, нидерландското, германското и унгарското правителство, както и Комисията и Надзорният орган на ЕАСТ. Всички, с изключение на нидерландското и унгарското правителство, са представили устни становища на съдебното заседание на 27 февруари 2007 г.
III — Съображения
А — Първи въпрос
18.
С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали съгласно член 88, параграф 3 ЕО държава-членка, която е предоставила неправомерна помощ в нарушение на установените в тази разпоредба изисквания за уведомление и за изчакване, трябва да изиска възстановяване на помощта от получателя, в случай че Комисията впоследствие приеме решение, с което обявява въпросната помощ за съвместима с общия пазар.
19.
В становищата си CELF и представителите на Франция, Дания и Германия изтъкват, че държавата-членка не следва да изисква възстановяване на помощ, предоставена преди Комисията да приеме окончателно решение, ако с това решение помощта се обявява за съвместима с общия пазар. Позицията на германското правителство, представена по-горе, е изразена от него на съдебното заседание и се различава съществено от възприетото в писмените му становища. SIDE, нидерландското правителство и Надзорният орган на ЕАСТ считат, че при описаните по-горе условия трябва да се изиска възстановяване на помощта. Според Комисията при тези условия националният съд не е длъжен да разпореди възстановяването на помощта, но няма пречка да направи това, ако съгласно приложимото национално право възстановяването е последицата, до която трябва да доведе липсата на уведомление за помощта. Унгарското правителство, което дава общ отговор на двата въпроса, твърди, че доколкото националното право допуска това, националната юрисдикция може да разпореди възстановяването на помощ само за периода, през който помощта може да бъде квалифицирана като неправомерна. Ето защо във висящото пред препращащата юрисдикция дело въпросната помощ трябва да се смята за неправомерна в периода от 1980 до 1993 г. Тъй като през този период Комисията не е знаела за помощта, според Унгария Комисията не би могла с обратна сила да отстрани нередовността на помощта.
20.
Системата за контрол на държавните помощи, установена съгласно членове 87 ЕО и 88 ЕО, включва както Комисията, така и националните юрисдикции. За да се гарантира спазването на общностните норми относно държавните помощи, на тях са възложени отделни, но взаимно допълващи се задачи (
10
).
21.
Що се отнася до задачата на Комисията, членове 87 ЕО—89 ЕО по-конкретно създават процесуална рамка, която дава възможност на Комисията да определи дали плащания, направени от държава-членка или чрез държавни ресурси, представляват помощ по смисъла на тези разпоредби. Член 88 ЕО въвежда процедура, въз основа на която Комисията непрекъснато следи и контролира съществуващите и новите схеми за помощи. Тази процедура се допълва от Регламент № 659/1999, който установява подробни правила за прилагането на член 88 от Договора за ЕО (
11
).
22.
С цел да се гарантира ефективното изпълняване на задачата на Комисията да следи и контролира помощите в интерес на Общността, член 88, параграф 3 ЕО предвижда две недвусмислени задължения за държавите-членки в случаите, в които те възнамеряват да предоставят нова помощ или да изменят съществуваща помощ: задължение за отправяне на уведомление и т.нар. задължение за изчакване. Първото изречение на член 88, параграф 3 ЕО изисква от държавите-членки своевременно да уведомяват Комисията за планираните помощи. Последното изречение на член 88, параграф 3 ЕО предвижда допълнително задължение за държавите-членки да се въздържат от привеждане в действие на помощта, докато процедурата, предвидена в член 88 ЕО, не доведе до постановяването на окончателно решение от Комисията. Така в своето Решение по дело Adria-Wien Pipeline и Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (
12
) Съдът подчертава, че член 88 ЕО „предвижда конкретни задължения за държавите-членки, за да се улесни задачата на Комисията и да не се допусне поставянето на тази институция пред свършен факт“.
23.
Държавите-членки не могат да предоставят държавна помощ докато Комисията не приеме окончателно решение, с което обявява въпросната помощ за съвместима с общия пазар. Неизпълнението на тези задължения води до неправомерност на държавната помощ (
13
).
24.
Преценката на съвместимостта на помощта с общия пазар е от изключителна компетентност на Комисията, като тази преценка подлежи на контрол от страна на юрисдикциите на Общността (
14
). Комисията обаче няма правомощието да обявява дадена държавна помощ за неправомерна само по съображение, че предвидените в член 88, параграф 3 ЕО задължения за уведомление и за изчакване не са били изпълнени (
15
). Тя може само да разпореди помощта да бъде върната тогава, когато след разследване установи, че помощта е несъвместима с общия пазар (
16
).
25.
Важността на клаузата за изчакване в общностната система за контрол на помощите се подчертава от факта, че участието на националните юрисдикции в тази система е последица от непосредственото действие на клаузата. Така клаузата за изчакване поражда права за правните субекти, които националните юрисдикции са длъжни да защитават (
17
). Съгласно постоянната съдебна практика при нарушение на член 88, параграф 3 ЕО националните юрисдикции трябва да направят, в съответствие с националното си право, необходимите изводи както относно действителността на актовете за привеждане в действие на помощта, така и относно възстановяването на финансовото подпомагане, предоставено в нарушение на тази разпоредба. По-конкретно констатацията, че дадена помощ е била предоставена в нарушение на последното изречение от член 88, параграф 3 ЕО, по правило трябва да доведе до нейното връщане в съответствие с процесуалните норми на вътрешното право (
18
).
26.
Съгласно постоянната съдебна практика решението на Комисията, с което дадена помощ се обявява за съвместима, има действие само за в бъдеще (
19
).
27.
Съдът отново е потвърдил този принцип в по-новото си Решение по дело Transalpine Ölleitung. В него той постановява, че „[р]ешението на Комисията за обявяване за съвместима с общия пазар на помощ, за която не е отправено уведомление, не води до последващо отстраняване на нередовностите на мерките за привеждане в действие, които са невалидни, поради това че са били взети в нарушение на установената в последното изречение на член 88, параграф 3 ЕО забрана, тъй като в противен случай би било засегнато непосредственото действие на тази разпоредба и накърнени интересите на правните субекти, които националните юрисдикции трябва да защитават. Всяко друго тълкуване би улеснило несъблюдаването на тази разпоредба от съответната държава-членка и би я лишило от нейното полезно действие“ (
20
).
28.
Някои от участниците в производството са поискали Съдът да преразгледа очертания по-горе принцип и съдебните решения, в които той е прилаган, или поне да разграничи настоящия случай поради неговите специфични обстоятелства.
29.
Френското правителство по-конкретно твърди, че делата FNCE и Van Calster, които са свързани с искане за връщане на парафискални такси, начислени с оглед финансирането на неправомерна помощ, съществено се различават от делото, което понастоящем е висящо пред националната юрисдикция. В настоящия случай конкурент на получателя на неправомерна помощ иска от националната юрисдикция да разпореди възстановяването на неправомерна помощ. Датското правителство изтъква, че настоящият случай трябва да се разграничава от дело Transalpine Ölleitung, тъй като последното се отнася до разширяването на кръга от получатели на неправомерна помощ и следователно не е относимо към делото, висящо пред препращащата юрисдикция. Според германското правителство делата FNCE, Van Calster и Transalpine Ölleitung трябва да се схващат като налагащи задължение на националната юрисдикция да разпореди възстановяването на неправомерна помощ дори когато тя впоследствие е обявена за съвместима. Германското правителство обаче приканва Съда да преразгледа тази съдебна практика в светлината на становищата, представени от френското и датското правителство. Комисията поддържа, че разпореждането от националната юрисдикция за възстановяване на неправомерна помощ в настоящия случай би лишило нейното решение относно съвместимостта от всякакво практическо действие. Според нея в настоящия случай разпореждането от националната юрисдикция за възстановяване на предоставената помощ би имало същото действие като решение на Комисията, с което помощта се обявява за несъвместима и се разпорежда връщането ѝ.
30.
Според мен установените с член 88, параграф 3 ЕО задължения за отправяне на уведомление и за изчакване представляват един от крайъгълните камъни на нормите относно държавните помощи, създадени с Договора за ЕО. Действително в своето заключение по дело Boussac (
21
) генералният адвокат Jacobs отбелязва, че задължението за отправяне на уведомление относно планираните помощи очевидно е от такава важност за функционирането на общия пазар, че това задължение трябва да се спазва строго от гледна точка както на съдържанието, така и на формата (
22
). В решението си по дело Adria-WienPipeline и Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke Съдът отново изтъква, че задължението за изчакване „е защитата на механизма за контрол, установен с [член 88 ЕО], който от своя страна е от основно значение, за да се гарантира функционирането на общия пазар“ (
23
).
31.
Според мен, за да се запази внимателно изработената система за контрол на държавните помощи, неспазването на изискванията на член 88, параграф 3 ЕО трябва да се приеме за нещо повече от просто процесуално нарушение, което може да се отстрани впоследствие с решение на Комисията за обявяване на помощта за съвместима с общия пазар. Подобен подход би намалил в значителна степен стимула на държавите-членки да спазват член 88, параграф 3 ЕО и би ограничил обхвата на задължението на Комисията да извършва контрол върху държавните помощи, преди те да бъдат приведени в действие. Ето защо за нарушенията на член 88, параграф 3 ЕО трябва да се предвиди възпираща санкция.
32.
Противно на доводите на някои от участниците в производството, аз не смятам, че ефективна санкция за неизпълнението на установените в член 88, параграф 3 ЕО задължения за уведомление и за изчакване по-конкретно би могло да бъде разпореждането на националната юрисдикция получателят на неправомерна помощ, впоследствие обявена от Комисията за съвместима с общия пазар, да заплати лихви за помощта за периода, за който тя се приема за преждевременно платена. Нещо повече, според мен възможността конкурентите да търсят обезщетение за вреди, причинени от подобно преждевременно плащане, не би могла да бъде ефективна санкция. Твърде спорно е дали при тези обстоятелства частноправни субекти, страни по спор, биха имали стимул да заведат дело пред националните юрисдикции, ако настоящата санкция за възстановяване на неправомерната помощ трябваше да се замести например само със задължението да се плати лихва за преждевременното плащане на помощ или само с възможността да се предяви иск за обезщетение за претърпените вреди. Всъщност в съдебното заседание представителят на френското правителство посочва, че конкурент вероятно не би могъл да докаже причинно-следствената връзка между преждевременното плащане на помощ и твърдяната претърпяна вреда. Такъв подход не би могъл да бъде достатъчно силно възпираща мярка за нарушенията на член 88, параграф 3 ЕО и е възможно да засегне в значителна степен възможността на Комисията за ефективен контрол върху помощите, в съответствие с член 88 ЕО.
33.
Ето защо според мен от националните юрисдикции трябва да се продължи да се изисква по правило да налагат санкция, като разпореждат възстановяването на неправомерните помощи в съответствие с националните процесуални норми, без оглед на последващо решение на Комисията за обявяване на помощта за съвместима с общия пазар. Този подход, който изобщо не отслабва ролята на Комисията, като в някои случаи ограничава или напълно изключва значението на нейното окончателно решение за обявяване на помощта за съвместима, както се твърди, запазва ролята на Комисията в системата за контрол върху държавните помощи, установена с членове 87 ЕО и 88 ЕО, и гарантира, че тази роля няма да намалее.
34.
Нещо повече, обратно на доводите на някои от участниците в производството, по мое мнение не е възможно да се тълкува по нов начин или изменя постоянната практика на Съда в тази област, потвърдена наскоро в дело Transalpine Ölleitung, или да се прави практически полезно разграничение въз основа на фактическата обстановка по делото пред националната юрисдикция в настоящия случай и обстановката по делата FNCE, Van Calster или Transalpine Ölleitung. Например от прочита на делата FNCE и Van Calster е напълно ясно, че Съдът е имал намерение да разшири приложното поле на общия принцип, според който решението на Комисията за обявяване на помощ за съвместима не може с обратна сила да отстрани нередността на помощта, към случаите на събиране на парафискални такси с оглед финансирането на неправомерна помощ. Съдът не е възнамерявал да ограничи този общ принцип до връщането на парафискални такси. Що се отнася до решението му по дело Transalpine Ölleitung, в него Съдът отново потвърждава отдавна установения принцип, че националните юрисдикции са длъжни на основание член 88, параграф 3 ЕО да защитават правата на правните субекти при евентуално неспазване от страна на националните органи на забраната за привеждане в действие на помощта, преди Комисията да е приела окончателно решение за нейното разрешаване. В допълнение и без да се засяга уточненото в предходната точка Съдът е приел, че в светлината на твърде особените обстоятелства по случая, в който някои страни са поискали приложното поле на помощ под формата на данъчно намаление да обхване и тях, при защитата на правата на правните субекти националната юрисдикция е длъжна в пълна степен да отчита интереса на Общността и не трябва да приема решение, чиято единствена последица би било разширяването на кръга от получатели на помощта. Така в точка 50 от решението си Съдът приема, че „националните юрисдикции трябва да гарантират, че с мерките за поправяне на вредите, които те налагат, могат действително да се отстранят последиците от помощта, предоставена в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО, като с тях помощта не трябва просто да се разширява до по-широк кръг получатели“.
35.
В съдебното заседание представителите на френското, датското и германското правителство посочват, че решението на Съда по настоящото дело би могло да има важни финансови последици. През периода между решенията на Съда по дела Ferring (
24
) и Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
25
) държавите-членки са извършвали плащания като компенсация за изпълнението на обществени услуги, за които впоследствие можело да се окаже, че не отговарят на четирите критерия, изведени в Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, и следователно са обхванати от член 87, параграф 1 ЕО. Въз основа на Решение по дело Ferring държавите-членки са могли да не отправят уведомление за някои плащания, за които са смятали, че не представляват помощ.
36.
Според мен дори да се приеме, че в периода между решенията на Съда по дело Ferring и по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg е възникнала някаква двусмисленост по отношение на плащанията от държавите-членки като компенсация за извършени обществени услуги, това изглежда изобщо не е релевантно за конкретните обстоятелства по делото пред запитващата юрисдикция. Предвид обстоятелството, че плащанията на CELF са правени ежегодно между 1980 и 2002 г., не изглежда вероятно тези плащания, извършвани дълго време, да са предизвикани от грешка в резултат от Решение по дело Ferring, постановено на 22 ноември 2001 г.
37.
Поради това правя извода, че съгласно член 88, параграф 3 ЕО държава-членка, която е предоставила неправомерна помощ в нарушение на установените от тази разпоредба изисквания за уведомление и за изчакване, трябва да изиска възстановяване на помощта от получателя дори тогава, когато производството по член 88 ЕО е довело до окончателно решение, с което въпросната помощ се обявява за съвместима с общия пазар.
Б — Втори въпрос
38.
Вторият въпрос на препращащата юрисдикция се поставя, ако на първия въпрос се отговори по предложения от мен начин в точка 37 по-горе. С този въпрос препращащата юрисдикция иска да се установи дали при изчисляването на сумите, които трябва да бъдат върнати, трябва да се вземе предвид неправомерната помощ, изплащана в периода след приемането на решение от Комисията за обявяване на тази помощ за съвместима с общия пазар, но преди отмяната му от Първоинстанционния съд на Европейските общности.
39.
Повод за този въпрос изглежда е фактът, че Комисията трикратно обявява въпросната помощ за съвместима с общия пазар, а Първоинстанционният съд на два пъти досега е отменял решенията на Комисията. С въпроса си препращащата юрисдикция всъщност иска да се установи дали подобно положение би могло да представлява изключително обстоятелство, поради което може да отпадне задължението за връщане на неправомерната помощ за определени периоди.
40.
По втория въпрос, подобно на първия, участниците в производството също са изразили различни становища.
41.
Съгласно постоянната съдебна практика актовете на общностните институции по правило се ползват от презумпция за законосъобразност и произвеждат правно действие, докато не бъдат оттеглени, отменени в производство по жалба за отмяна или обявени за недействителни в резултат на преюдициално запитване или на възражение за незаконосъобразност (
26
). При все това съгласно член 231 ЕО, ако жалбата за отмяна е основателна, Съдът обявява атакувания акт за недействителен. При отмяната на акт той престава да съществува с обратна сила, с действие спрямо всички лица (
27
).
42.
В настоящото дело решенията на Комисията от 18 май 1993 г. и от 10 юни 1998 г., с които тя обявява помощта за CELF за съвместима с общия пазар, са отменени с решенията на Първоинстанционния съд съответно от 18 септември 1995 г. и от 28 февруари 2002 г. Така тези съдебни решения са довели до прекратяването с обратна сила на съществуването на въпросните решения. Предвид отговора, даден на първия въпрос по-горе, третото решение на Комисията от 20 април 2004 г., с което плащаната на CELF помощ между 1980 и 2002 г. се обявява за съвместима с общия пазар, не води до последващо отстраняване на нередностите на тези неправомерни плащания и по правило държавата-членка трябва да изиска възстановяването им.
43.
При все това преди да разпореди възстановяването на помощта на CELF, националната юрисдикция трябва в този случай да провери дали е могло у CELF да са се породили оправдани правни очаквания, или са налице особени обстоятелства, които биха били довод срещу връщането на помощта. В това отношение някои от участниците в производството твърдят, че след като въз основа на изключителната си компетентност в тази област Комисията е приела няколко решения за обявяване на помощта за CELF за съвместима с общия пазар, при изчисляване на подлежащите на възстановяване суми националната юрисдикция не трябва да взема предвид сумите, изплатени в периода между решението на Комисията за обявяване на помощта за съвместима и отмяната му от Първоинстанционния съд.
44.
Не споделям тази гледна точка. Както бе посочено по-горе, в общия случай държавата-членка следва съгласно член 88, параграф 3 ЕО да отправя уведомление за всяка планирана държавна помощ и да не я привежда в действие, докато Комисията не приеме окончателно решение, с което обявява помощта за съвместима с общия пазар. Съгласно постоянната съдебна практика, предвид императивния характер на упражнявания от Комисията контрол върху държавните помощи на основание член 88 ЕО предприятията, получатели на помощ, по правило могат да имат оправдани правни очаквания относно правомерността на помощта само ако тя е предоставена в съответствие с установената в този член процедура. Добрият търговец по принцип би трябвало да може да определи дали тази процедура е била спазена (
28
).
45.
Нещо повече, както подчертава генералният адвокат Tizzano в заключението си по дело P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия (
29
), добрият търговец трябва да е наясно и с възможността решението на Комисията да бъде обжалвано пред юрисдикциите на Общността. Освен това в Решение по дело Италия/Комисия Съдът приема, че „[…] докато Комисията не е взела решение за одобряване на помощта и не е изтекъл срокът за неговото обжалване, получателят не може да е сигурен относно правомерността на предложената помощ, която единствена може да породи оправдани правни очаквания у него“ (
30
).
46.
В допълнение, както отбелязва Първоинстанционният съд, да се направи различен извод би довело до неефективност на упражнявания от общностния съд контрол за законосъобразност на решението на Комисията, с което държавна помощ се обявява за съвместима с общия пазар (
31
). В крайна сметка отмяната на такова решение би било пирова победа, след като отрицателните последици от помощта не биха могли да бъдат отстранени с възстановяване на помощта. Ако решението на Комисията за обявяване на неправомерна помощ за съвместима с общия пазар само по себе си пораждаше оправдани правни очаквания у получателите на помощта, техните конкуренти или трети лица, увредени от решението на Комисията, не биха имали интерес да търсят отмяната му.
47.
Считам, че в контекста на изискването от държавата-членка за възстановяване на неправомерна помощ и предвид практиката на Съда посоченият в член 88, параграф 3 ЕО израз „окончателно решение“ трябва да се схваща като решение на Комисията за обявяване на помощ за съвместима с общия пазар, срещу което не е подадена жалба в двумесечния срок, установен в член 230 ЕО, за извършване на контрол съгласно последната разпоредба, или ако такава жалба е подадена — решение, чиято действителност е потвърдена от юрисдикциите на Общността.
48.
Ето защо според мен на втория въпрос трябва да се отговори, че задължението за връщане на неправомерна помощ се отнася до периода преди Комисията да приеме окончателно решение съгласно процедурата по член 88 ЕО, с което обявява помощта за съвместима с общия пазар, като изразът „окончателно решение“ се схваща като решение, срещу което не е подадена жалба в двумесечния срок, установен в член 230 ЕО, за извършване на контрол съгласно последната разпоредба, или ако такава жалба е подадена — решение, чиято действителност е потвърдена от юрисдикциите на Общността.
IV — Заключение
49.
Поради това смятам, че на поставените от Conseil d’État въпроси трябва да се отговори по следния начин:
„1)
Съгласно член 88, параграф 3 ЕО държава-членка, която е предоставила неправомерна помощ в нарушение на установените от тази разпоредба изисквания за уведомление и за изчакване, трябва да изиска възстановяване на помощта от получателя дори тогава, когато производството по член 88 ЕО е довело до окончателно решение, с което въпросната помощ се обявява за съвместима с общия пазар.
2)
Задължението за връщане на неправомерна помощ се отнася до периода преди Комисията да приеме окончателно решение съгласно процедурата по член 88 ЕО, с което обявява помощта за съвместима с общия пазар, като изразът „окончателно решение“ се схваща като решение, срещу което не е подадена жалба в двумесечния срок, установен в член 230 ЕО, за извършване на контрол съгласно последната разпоредба, или ако такава жалба е подадена — решение, чиято действителност е потвърдена от юрисдикциите на Общността.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Помощ за износителите на френски книги, № NN 127/92 (ОВ C 174, 1993 г., стр. 6).
(
3
)	Решение по дело SIDE/Комисия (T-49/93, Recueil, стр. II-2501). В първа точка от диспозитива на решението си Първоинстанционният съд отменя Решение на Комисията от 18 май 1993 година за обявяване на някои помощи (NN 127/92), предоставени от френското правителство на износители на френски книги, за съвместими с общия пазар, доколкото то се отнася до отпуснатата само на CELF субсидия, за да бъде компенсирано увеличението на цената при изпълняване на малки поръчки на книги на френски език, направени от установени в чужбина търговци на книги.
(
4
)	Решение 1999/133/ЕО на Комисията от 10 юни 1998 година относно държавна помощ в полза на Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (ОВ L 44, 1999 г., стр. 37).
(
5
)	Решение по дело Франция/Комисия (C-332/98, Recueil, стр. I-4833).
(
6
)	Решение по дело SIDE/Комисия (T-155/98, Recueil, стр. II-1179).
(
7
)	Решение 2005/262/EО на Комисията от 20 април 2004 година относно помощта, приведена в действие от Франция в полза на Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (OВ L 85, 2005 г., стр. 27).
(
8
)	Член 1 от решението предвижда, че „[п]омощта за Coopérative d’exportation du livre français (CELF) с оглед изпълнението на малки поръчки на френски език, приведена в действие от Франция между 1980 и 2001 г., е помощ, попадаща в обхвата на член 87, параграф 1 от Договора за ЕО. Предвид обстоятелството, че Франция не е уведомила Комисията за помощта преди да я приведе в действие, тя е предоставена неправомерно. Независимо от това, помощта е съвместима с общия пазар, тъй като отговаря на условията за дерогиране съгласно член 87, параграф 3, буква г) от Договора“.
(
9
)	Решение по дело SIDE/Комисия (T-348/04, висящо пред Първоинстанционния съд, ОВ C 262, 2004 г., стр. 57).
(
10
)	Решение от 11 юли 1996 г. по дело SFEI и др. (C-39/94, Recueil, стр. I-3547, точка 41) и по-новото Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Transalpine Ölleitung in Österreich (C-368/04, Recueil, стр. I-9957, точка 37).
(
11
)	Регламент (EО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88] от Договора за ЕО (ОВ L 83, 1999 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(
12
)	Решение от 8 ноември 2001 г. (C-143/99, Recueil, стр. I-8365, точка 23).
(
13
)	Решение по дело Transalpine Ölleitung in Österreich, посочено по-горе в бележка под линия 10, точка 40 и цитираната там съдебна практика.
(
14
)	Вж. Решение от 21 ноември 1991 г. по дело Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires и Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (C-354/90, Recueil, стр. I-5505, точка 14, наричано по-нататък „Решение по дело FNCE“), Решение по дело SFEI и др., посочено в бележка под линия 10, точка 42 и Решение от 17 юни 1999 г. по дело Piaggio (C-295/97, Recueil, стр. I-3735, точка 31). Следователно национална юрисдикция не може да обяви дадена държавна помощ за несъвместима с общия пазар; вж. по аналогия Определение от 24 юли 2003 г. по дело Sicilcassa и др., C-297/01, Recueil, стр. I-7849, точка 47). Това няма отражение по отношение на ограничените правомощия на Съвета съгласно член 87, параграф 3, буква д) ЕО и член 88, параграф 2 ЕО.
(
15
)	Вж. например Решение по дело FNCE, посочено в бележка под линия 14, точки 13 и 14.
(
16
)	Това няма отражение по отношение на правомощието на Комисията да приема временно решение, с което разпорежда спиране на плащането на помощта до постановяването на окончателно решение.
(
17
)	Решение от 11 декември 1973 г. по дело Lorenz (120/73, Recueil, стр. 1471, точка 8), Решение по дело FNCE, посочено в бележка под линия 14, точка 11 и Решение по дело SFEI и др., посочено в бележка под линия 10, точка 39.
(
18
)	Вж. напр. Решение от 21 юли 2005 г. по дело Xunta de Galicia (C-71/04, Recueil, стр. I-7419, точка 49).
(
19
)	Решение по дело FNCE, посочено в бележка под линия 14, точки 16 и 17, Решение от 21 октомври 2003 г. по дело Van Calster и др. (C-261/01 и C-262/01, Recueil, стр. I-12249, точки 62 и 63) и Решение по дело Xunta de Galicia, посочено в бележка под линия 18, точка 31.
(
20
)	Вж. Решение по дело Transalpine Ölleitung, посочено в бележка под линия 10, точка 41.
(
21
)	Решение от 14 февруари 1990 г. по дело Франция/Комисия, известно като „Boussac“ (C-301/87, Recueil, стр. I-307).
(
22
)	Вж. заключението по дело „Boussac“, бележка под линия 21, точка 19. Генералният адвокат Jacobs подчертава необходимостта да се гарантира строгото спазване на процедурите, установени в член 88 ЕО, по-конкретно при липсата на процесуална уредба в тази област.
(
23
)	Посочено в бележка под линия 12, точка 25.
(
24
)	Решение от 22 ноември 2001 г. (C-53/00, Recueil, стр. I-9067).
(
25
)	Решение от 24 юли 2003 г. (C-280/00, Recueil, стр. I-7747).
(
26
)	Решение от 5 октомври 2004 г. по дело Комисия/Гърция (C-475/01, Recueil, стр. I-8923, точка 18 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Решение от 1 юни 2006 г. по дело P & O Ferries и Diputación/Комисия (C-442/03 P и C-471/03 P, Recueil, стр. I-4845, точка 43 и цитираната съдебна практика).
(
28
)	Решение от 20 септември 1990 г. по дело Комисия/Германия (C-5/89, Recueil, стр. I-3437, точка 14) и Решение от 14 януари 1997 г. по дело Испания/Комисия (C-169/95, Recueil, стр. I-135, точка 51).
(
29
)	„[…] съдебният контрол, който общностният съд упражнява върху решенията относно държавни помощи, не може да се разглежда като изключително и непредвидимо събитие, тъй като той е неразделна и важна част от системата, установена от Договора в тази област. Добрият търговец трябва да знае, че решението на Комисията, с което се приема, че дадена държавна мярка не представлява държавна помощ, може да бъде обжалвано пред общностния съд в двумесечния срок, предвиден в член 230 ЕО“. Решение, посочено в бележка под линия 27; вж. точка 153 от заключението.
(
30
)	Решение от 29 април 2004 г. (C-91/01, Recueil, стр. I-4355, точка 66).
(
31
)	Решение от по дело P & O Ferries и Diputación/Комисия (T-116/01 и T-118/01, Recueil, стр. II-2957, точка 209).