Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Т. ĆAPETA
представено на 5 март 2026 година(1)
Дело C‑194/24
Италианска република
срещу
Европейски парламент,
Съвет на Европейския съюз
„ Жалба за отмяна — Обща политика в областта на рибарството — Контрол на задължението за разтоварване — Регламент
(ЕС)
2023/2842 — Инсталиране на камери за наблюдение на риболовните кораби — Нарушение на членове
7, 8 и 31 от Хартата на основните права — Пропорционалност — Степен на контрол “
I.      Въведение
1.        По традиция нежеланият или непредставляващият интерес (от търговска гледна точка) улов се изхвърляше обратно в морето(2). На онзи етап обаче рибите или морските организми, за които става въпрос, вероятно вече са били мъртви или умиращи(3).
2.        „Задължението за разтоварване“ беше въведено с Регламента за общата политика в областта на рибарството (ОПОР)(4), за да се намали разхищението, което беше широко разпространено в рамките на търговския риболов в продължение на десетилетия, и по този начин да се допринесе за по-устойчива политика в областта на рибарството. По същество този акт изисква целият улов да се задържа и записва на борда на съответните риболовни кораби и след това да се разтоварва на сушата(5). Поради тази причина задължението за разтоварване е описано като „много голяма промяна в управлението на рибарството“ и „обръщане на традиционното управление на рибарството, което превръща рибарството в нещо коренно различно“(6).
3.        Настоящото дело се отнася до контрола на това задължение за разтоварване. За да се гарантира ефективното спазване на посочените изисквания, Регламент (ЕС) 2023/2842(7) (наричан по-нататък „спорният регламент“) въвежда изискването определени риболовни кораби да бъдат оборудвани със системи за електронно дистанционно наблюдение (ЕДН), включително камери за вътрешно видеонаблюдение (наричани по-нататък „КВН“).
4.        Италианската република счита, че инсталирането на такива камери представлява непропорционално нарушение на различни разпоредби от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
5.        Предлагам на Съда да отхвърли тези опасения като неоснователни.
II.    Контекст и правна уредба
6.        Целта на общата политика в областта на рибарството (наричана по-нататък „ОПОР“), както е преразгледана чрез Регламента за ОПОР, е да се гарантира, че експлоатацията на живите водни ресурси, включително рибата, се извършва по начин, който осигурява устойчиви икономически, екологични и социални условия(8).
7.        Това обаче не може да се случи без ефективни мерки за контрол.
8.        През 2007 г. Европейската сметна палата установи значителни недостатъци, присъщи на действащата тогава система на Европейския съюз за контрол на рибарството(9). Тези мерки бяха преразгледани през 2009 г. с влизането в сила на Регламент (ЕО) № 1224/2009 (Регламент
за контрол на рибарството)(10).
9.        Тази нова система за контрол на рибарството се състои от изходни и входни мерки. Мерките, свързани с производството, по същество имат за цел да ограничат целия улов чрез т.нар. „управление на капацитета на риболова“, което включва разпределянето за всеки вид риболов на дялове от запаси за всеки вид риба във водите на Съюза (т.нар. „общи допустими квоти за улов“) и квоти за всеки риболовен кораб. Мерките, свързани с вложените ресурси, се отнасят до средствата и правилата, съгласно които риболовният флот се занимава с риболов, било то чрез контрол на риболовния капацитет и използването на корабите, технически мерки, регулиращи риболовните съоръжения, било то чрез разпределяне на периоди от време и географски райони, през които и в които може да се извършва риболов(11).
10.      През 2015 г. тази система за контрол на риболова беше адаптирана, за да се отчете влизането в сила на Регламента за ОПОР, и по-специално въвеждането на задължението за разтоварване(12).
11.      Въпреки че признава, че системата, установена след въвеждането на Регламента за ОПОР, представлява напредък и че държавите членки прилагат правилно мерките за управление на рибарството, в специален доклад № 08/2017 г. Сметната палата все пак констатира, че „[Европейският съюз] все още не разполага с достатъчно ефективна система за контрол на рибарството, за да подкрепи успеха на ОПОР“(13). Ето защо една от препоръките в доклада е държавите членки да подобрят надеждността на данните за улова, особено предвид „значителните разминавания между декларираните разтоварвания и последващите записи за първата продажба“(14).
12.      Подобни предложения бяха изложени повторно в резолюция на Европейския парламент от 2016 г.(15) и в оценка на Европейската комисия от 2017 г.(16).
13.      Така през 2018 г. Комисията публикува предложение за бъдещия спорен
регламент(17). Този документ е придружен от оценка на въздействието(18), като и двата документа подчертават неадекватността на данните за риболова и улова(19).
14.      Правното основание на спорния регламент е член 43, параграф 2 ДФЕС. Тази разпоредба предвижда обикновената законодателна процедура за приемането на законодателни актове в областта на рибарството, като по този начин позволява на законодателя на Съюза да взема политически решения относно мерките за установяване и управление на ОПОР.
15.      Член 1, параграф 10 от спорния регламент заменя член 13 от Регламента за контрол на рибарството. Замененият член 13, параграф 1 установява задължение за държавите членки да гарантират наблюдението и контрола на риболовните дейности чрез системи за ЕНР(20). В новата си редакция член 13, параграф 2 вече задължава държавите членки, с цел наблюдение и контрол на задължението за разтоварване, да „гарантират, че корабите за улов на Съюза с обща дължина 18 метра или повече, плаващи под тяхно знаме, които представляват висок риск от неспазване на задължението за разтоварване, са инсталирали на борда си действаща система за ЕНР“. В него също така се посочва, че „[с]истемата за ЕНР е в състояние ефективно да наблюдава и контролира спазването на задължението за разтоварване. Тя включва [камери за вътрешно наблюдение (КВВ)] и може да включва и други инструменти и/или оборудване. Капитанът [на риболовния кораб] гарантира, че данните от системата за ЕНР се предоставят на компетентните органи. Компетентните органи на държавите членки на знамето и крайбрежните държави членки, които отговарят за контрола на рибарството, имат равен достъп до тези данни, без да се засягат съответните правила за защита на личните данни“. Член 13, параграф 3, в новата си редакция, дава право на Комисията да приема актове за изпълнение, с които да определи обхвата и подробностите на прилагането на горните задължения(21).
16.      В съображение 24 от спорния регламент както се обясняват мотивите, на които се основава нововъведеното задължение, така и, като се признава намесата в правото на неприкосновеност на личния живот и на защита на данните, се описват мерките за свеждане до минимум на тази намеса. В това отношение законодателят на Съюза посочва, че „[з]а да се гарантира ефективността на системата на Съюза за контрол на рибарството, по-специално по отношение на наблюдението на спазването на задължението за разтоварване, е необходимо, въз основа на оценка на риска, на борда на някои кораби за улов да бъдат монтирани системи за [ЕНР]. Тези системи следва да включват [КВВ]. Данните от КВВ не следва да се предават на живо. За да се гарантират правото на неприкосновеност на личния живот и защитата на личните данни, записването на видеоматериали чрез КВВ следва да бъде разрешено само във връзка със съоръженията и частите от корабите, където продуктите от риболов се качват на борда, обработват се и се съхраняват или където може да бъде извършено изхвърляне на улов. Дейностите по записване следва да бъдат ограничени до ситуациите, в които съоръженията се използват активно, като хвърлянето на съоръженията във или изтеглянето или изваждането им от водата, и в които уловът се качва на борда и се обработва от екипажа, или в които може да бъде извършено изхвърляне. Възможността за идентифициране на отделни лица в записания видеоматериал следва да бъде ограничена, доколкото е възможно, и когато е необходимо данните следва да бъдат анонимизирани. За да се гарантира яснота и последователност, следва да бъдат установени правила за достъп на компетентните органи до данни от системите за ЕНР. Записите от КВВ следва да бъдат предоставяни изключително за целите на контрола и инспекциите, посочени в [Регламента за контрол на рибарството], на органите, посочени в същия регламент“.
А.      Производство пред Съда
17.      На 11 март 2024 г. Италианската република подава настоящата жалба в секретариата на Съда.
18.      Тя иска от Съда да отмени спорния регламент и да осъди Парламента и Съвета на Европейския съюз да заплатят съдебните разноски.
19.      Парламентът и Съветът искат от Съда да отхвърли жалбата като неоснователна и да осъди Италианската република да заплати съдебните разноски.
20.      С определение на председателя на Съда от 8 юли 2024 г. Комисията е допусната да встъпи в подкрепа на исканията на Парламента и Съвета.
21.      Писмени становища представят Италианската република, Парламентът, Съветът и Комисията. На 22 октомври 2025 г. е проведено съдебно заседание, на което тези страни представят и устни становища.
III. Анализ
22.      В подкрепа на жалбата си Италианската република изтъква две основания. Съдът поиска да огранича анализа си само до първото основание(22).
А.      По първото основание
23.      Първото основание е насочено срещу член 1, параграф 10 от спорния регламент(23). Припомням, че тази разпоредба въвежда задължение за държавите членки да осигурят възможност за наблюдение и контрол на задължението за разтоварване чрез системи за ЕНР, като за кораби с дължина най-малко 18 метра(24), които представляват висок риск от неспазване на задължението за разтоварване, системите трябва да включват КВВ и могат да включват и други инструменти и/или оборудване.
24.      Италианската република счита, че решението на законодателя на Съюза да наложи задължителното монтиране на такива КВВ на определени кораби, представлява непропорционално ограничаване на три от правата, защитени от Хартата: правото на зачитане на личния и семейния живот (член 7), правото на защита на личните данни (член 8) и правото на справедливи и равни условия на труд (член 31). Следователно това задължение на държавите членки нарушавало член 52, параграф 1 от Хартата(25).
25.      Парламентът и Съветът, подкрепяни от Комисията, оспорват тези доводи.
Б.      Подходящата степен на съдебен контрол
26.      В съдебното заседание беше обсъден предварителен въпрос, свързан със степента на съдебен контрол, който Съдът трябва да упражни, когато се поставя под въпрос съвместимостта на законодателна мярка на Съюза с правата, защитени от Хартата.
27.      В жалбата си Италианската република счита, че преценката на пропорционалността на законодателна мярка, накърняваща правото на зачитане на личния живот и на защита на данните, изисква висока степен на контрол от страна на Съда. В това отношение тази страна по делото се позовава на съдебната практика, в която Съдът подчертава, че мярка, която нарушава членове 7 и 8 от Хартата, трябва да бъде „строго необходима“ за постигането на преследваната с нея цел(26). В този смисъл Италианската република по същество твърди, че за да се постигне подходящ баланс между целите, преследвани от спорните мерки, и засегнатите основни права, Съдът трябва да извърши оценка на пропорционалността, която обхваща и трите нива на пропорционалност, а именно: целесъобразност, необходимост и пропорционалност в тесния смисъл на думата. Освен това тази страна по делото твърди по същество, че за всеки етап е необходима висока степен на съдебен контрол.
28.      За сметка на това Парламентът, Съветът и Комисията считат, че е достатъчно Съдът да провери дали разглежданата мярка е „явно неподходяща“ с оглед на целта, която законодателят на Съюза възнамерява да постигне. В това отношение Комисията се позовава на решение Италия/Съвет (Квота за риболов на средиземноморската риба меч), в което Съдът постановява, че „що се отнася до съдебния контрол върху условията за прилагането на [принципа на пропорционалност], предвид широкото право на преценка, с което разполага законодателят на Съюза в областта на [ОПОР], единствено явно неподходящият характер на приета в тази област мярка с оглед на целта, която компетентната институция възнамерява да постигне, може да засегне законосъобразността на подобна мярка. Следователно трябва да се изясни не дали приетата от законодателя мярка е била единствената или най-добрата възможна, а дали е била явно неподходяща“(27).
29.      По принцип
нито една от тези две позиции не е погрешна. И двете линии на съдебната практика, избрани от страните, се отнасят до степента на съдебния контрол, приложим към прилагането на принципа на пропорционалност от страна на институциите на Съюза, когато те приемат законодателни мерки.
30.      На първо място, съгласно член 5, параграф 4 ДЕС по силата на принципа на пропорционалност съдържанието и формата на дейност на Съюза не надхвърлят необходимото за постигане на целите на Договорите.
31.      Когато такова действие на Съюза се състои в приемането на законодателни мерки, с които „се дава живот“ на предвидените в Договорите политики, законодателят на Съюза по принцип разполага с широка свобода на преценка при избора на средствата, които счита за подходящи(28). Съдът вече е потвърдил, че такава широка свобода на преценка съществува и в областта на ОПОР(29).
32.      Това законодателно правомощие обаче не е неограничено. Първо, то трябва да се упражнява в рамките на това, което по принцип е позволено от целите както на Договорите, така и на конкретната политика, така както са определени в Договорите. На второ място, принципът на пропорционалност изисква „актовете на институциите на Съюза да не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на легитимните цели, които се преследват със съответната правна уредба, [което означава, че] когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения, а породените от нея неудобства не трябва да са несъразмерни с тези цели“(30).
33.      Последната констатация сочи, че според Съда, когато законодателят на Съюза приема законодателство, той трябва да спазва и трите нива на анализа на пропорционалността: т.е. избраната мярка да е подходяща и необходима за постигане на целта, която преследва, да са взети предвид другите интереси и тези други интереси да не са прекомерно засегнати от избраната мярка.
34.      Въпреки това, когато Съдът проверява прилагането на принципа на пропорционалност от страна на законодателя на Съюза, той счита, че следва да провери само дали „тази мярка е явно неподходяща за постигането на целта, която преследва съответният компетентен орган“(31). За да установи дали това е така, въпросът, който Съдът трябва да си зададе, е „не дали приетата от законодателя мярка е била единствената или най-добрата възможна, а дали е била явно неподходяща“(32). Съдът потвърди това становище относно ограниченията на собствените си правомощия за съдебен контрол и по отношение на мерките в областта на ОПОР(33).
35.      Следователно, по принцип, в рамките на съдебния контрол на законодателните мерки на Съюза пропорционалността означава всъщност „материалноправната рационалност“ на избора, направен от законодателя на Съюза.
36.      За тази цел Съдът трябва да си зададе въпроса дали по същество отговорът на законодателя на Съюза на конкретно политическо предизвикателство съответства на една от възможностите, с които разполага разумен орган, вземащ решения. Ако Съдът се убеди, че желаният законодателен резултат би могъл да бъде постигнат въз основа на избраната мярка, той няма да постави под въпрос този избор.
37.      Законодателят на Съюза обаче трябва да може да докаже пред Съда, че е взел предвид евентуалното въздействие върху интересите на различните заинтересовани страни, засегнати от тази мярка, и че е проверил дали „преследваните с възприетата мярка цели могат да оправдаят наличието на негативни, дори тежки икономически последици за някои оператори“(34). Това задължение е изяснено в член 5 от Протокол (№ 2) относно прилагането на принципите на субсидиарност и пропорционалност, приложен към ДЕС и ДФЕС, по силата на който, както обясни Съдът, „проектите на законодателни актове трябва да отчитат необходимостта всяко задължение, възложено на стопанските субекти, да бъде възможно най-малко натоварващо и да бъде съобразено с поставената цел“(35).
38.      По този начин зачитането от Съда на законодателя на Съюза по отношение на направените от него материалноправни избори се уравновесява от проверка на „процесуалната пропорционалност“ на въпросната мярка(36).
39.      Съдебното зачитане на материалноправните решения, взети от законодателя, е свързано с разделението на властите в едно демократично общество: именно избирателите, а не съдилищата „съдят“ политическите решения, взети от законодателната власт, и я държат отговорна за грешките, които може да е допуснала или да не е допуснала при балансирането на обществените и частните интереси, присъщи на даден политически въпрос.
40.      Въпреки това свободата на действие на законодателя на Съюза при избора на подходящи мерки е значително по-ограничена, когато избраната мярка засяга основни права, защитени от Хартата(37).
41.      Член 52, параграф 1 от Хартата предвижда, че всяко ограничаване на упражняването на право или свобода, признати в нея, се подчинява на принципа на пропорционалност.
42.      Ако се приложи тази „еманация“ на принципа на пропорционалност, изразен в Хартата, контролът на Съда по принцип се състои в проверка на трите равнища на анализа на пропорционалността(38). С други думи, Съдът не ограничава правомощията си за контрол до явната нецелесъобразност на избора, който стои в основата на тази мярка. По-скоро, и поне по отношение на намесата в определени основни права(39), като правото на неприкосновеност на личния живот и защита на данните, Съдът извършва задълбочена проверка на пропорционалността на намесата(40).
43.      В това отношение Италианската република има основание да се позове на решение Luxembourg Business Registers,
за да установи необходимостта от задълбочен контрол от страна на Съда в настоящия случай(41).
44.      Всъщност в своята „правозащитна еманация“ принципът на пропорционалност изисква толкова висока степен на контрол(42).
45.      На първо място, това означава, че законодателят на Съюза носи тежестта да докаже, че материалният му избор отговаря на конституционната защита на разглежданите права и е в съответствие със значимостта на преследваната цел.
46.      Това задължение на законодателя на Съюза да защити решенията си по същество пред Съда, възниква, ако страната, която оспорва законодателна мярка, е в състояние да докаже, че тази мярка засяга едно или повече основни права. В това отношение съм съгласен с Парламента, че не всички твърдения за нарушения на основните права автоматично водят до „строг“ контрол от страна на Съда на законодателния акт на Съюза. Напротив, винаги трябва да съществува реална връзка между разглежданата мярка и твърдяното нарушение на правото или принципа, защитени от Хартата(43). Ето защо при проверка на пропорционалността на мярка, за която се твърди, че нарушава основно право, Съдът трябва първо да провери дали мярката изобщо може да засегне това право.
47.      Накрая, причината за по-малко въздържания и следователно по-инвазивен
контрол върху законодателните мерки на Съюза в случай на намеса в основните права се крие в специфичната роля, която правата, защитени от Хартата, играят в едно либерално демократично общество: общество, в което значимото демократично управление е ограничено от определени основни правни норми, които не могат да бъдат засягани своеволно, дори в случай на демократично приемане на решения.
48.      Съдът може да защитава демократичната ценност, изразена в член 2 ДЕС, само чрез строг контрол върху законодателната мярка на Съюза, с която се нарушават основните права. Демокрацията, както се разбира в Европейския съюз, излиза извън рамките на процеса на вземане на решения от страна на демократично избраното мнозинство; тя изисква защита на правата на малцинствата, които са част от европейското общество. Тази роля на съдилищата като коректив на мнозинството стана още по-важна в съвременния
свят, в който автократичните правителства се стремят да укрепят и запазят правомощията си, като отнемат правата на малцинствата и по-общо на всеки, който се противопоставя на техния избор, като легитимират своите действия чрез представянето на демокрацията като власт на избраното мнозинство. Това е и причината, поради която тези автократични правителства първоначално са предвидили ограничаване на независимостта на съдебната власт.
49.      Настоящото дело поражда опасения, че спорният регламент би засегнал непропорционално някои основни права, защитени от Хартата, по-специално правото на неприкосновеност на личния живот, на защита на личните данни и на справедливи и равни условия на труд. Италианската република иска да се упражни контрол за законосъобразност на въведените със
спорния регламент изменения на Регламента за контрол на рибарството,
като се вземат предвид разпоредбите на Хартата. Това предполага стриктен контрол за пропорционалност от страна на Съда на всяка потенциална намеса в защитените в Хартата права. Сега ще извърша именно такава преценка.
В.      Инсталирането на КВВ на риболовните кораби не засяга непропорционално членове 7, 8 и 31 от Хартата
50.      В рамките на първото си основание Италианската република по същество твърди, че е налице нарушение на член 52, параграф 1 от Хартата. Тя счита, че задължението за инсталиране на КВВ за някои видове риболовни кораби представлява непропорционално ограничение на правата, посочени в членове 7, 8 и 31 от Хартата. Според тази страна по делото инсталирането на подобни камери води до явна и неразумна намеса в правото на личен живот на лицата, намиращи се на борда на такива плавателни съдове, правото на защита на личните им данни и правото им на условия на труд, зачитащи достойнството им. Това било така, защото инсталирането на посочените камери на борда на такива кораби носело риск от идентифициране на лицата. Макар Италианската република да признава, че тези мерки преследват легитимна цел, тя счита, че законодателят на Съюза е разполагал с по-малко ограничителна и според нея още по-ефикасна мярка
под формата на използване на наблюдатели. Следователно тя твърди, че в настоящата си форма тази мярка представлява „явно“(44) непропорционална намеса в основните права на лицата и работниците на борда на риболовните кораби.
51.      Парламентът и Съветът, подкрепяни от Комисията, оспорват тези доводи.
1.      По приложимостта на членове 7 и 8 от Хартата
52.      Както бе обяснено по-горе, при твърдение за нарушение на основно право първият въпрос, който Съдът следва да си постави, е дали спорната мярка може да засегне разглежданите права. Ако това е така, контролът, който Съдът трябва да упражнява, трябва да бъде стриктен.
53.      Може ли задължението за въвеждане на КВВ на борда на някои риболовни кораби да засегне основните права, на които се позовава Италианската република? Ще започна с разглеждане на членове
7 и 8 от Хартата.
54.      Член 7 гарантира зачитането на личния и семейния живот на физическите лица. Член 8, параграф 1 от Хартата защитава един аспект на личния и семейния живот, който е станал особено чувствителен в цифровата ера, като той изрично гарантира на всеки правото на защита на личните му данни.
55.      Парламентът, Комисията и Съветът по същество оспорват, че разглежданите в главното производство мерки засягат тези права. Те твърдят,
на първо място, че мерките са разработени така, че изобщо не може да възникне нарушение на членове 7 и 8 от Хартата: например монтирането на камерите, за които става въпрос, засяга само определени (високорискови) кораби; записването трябва да бъде сведено до минимум и да се ограничава само до онези части на кораба, където се качват, обработват и съхраняват рибни продукти или където може да се извършва изхвърляне, а също така всички записи се анонимизират „възможно най-скоро“.
56.      Италианската република счита, че дори с оглед на техническите и правните мерки, целящи да ограничат използването на спорните камери, продължава да съществува риск от идентифициране на дадено лице. Твърди, че това само по себе си следва да доведе до прилагане на правото на неприкосновеност на личния живот и защита на личните данни.
57.      Споделям становището на Италианската република.
58.      Защитата на правото на зачитане на личния живот не е игра на вероятности. Всяко лице притежава уникални характеристики, които го отличават от всички останали(45). Дори предвид задълженията, наложени на Комисията, да въведе още при проектирането(46) средства за анонимизиране на записите от въпросните камери, не може да се изключи възможността работниците на борда на въпросните кораби да бъдат заснети на видеозаписите и да бъдат идентифицирани. Заснетото по този начин лице губи правото си да контролира образа си(47). Това поражда правото му на защита на личните данни.
59.      Макар и малко вероятна, не може да се изключи възможността, изтъкната от Италианската република, „механичният воайор“ на борда на тези кораби да записва частен разговор или ситуация между двама рибари по време на обработката на дневния улов, като по този начин се намесва в личния им живот(48).
60.      Следователно поради самия факт, че КВВ са монтирани на борда на разглежданите кораби, съществува възможност за засягане на членове 7 и 8 от Хартата, доколкото продължава да съществува възможността, макар и далечна, предоставянето на посочените записи да позволи идентифицирането на лица на тези кораби. Фактът, че мярката не обхваща всички кораби (а само корабите с дължина над 18 метра, които представляват висок риск от неспазване на задължението за разтоварване на сушата), не променя нищо в това отношение. Разглежданата мярка може да засегне правото на зачитане на личния живот на лицата, работещи на такива плавателни съдове, и следователно трябва да бъде обоснована, за да се гарантира нейната законосъобразност.
61.      Следователно разглежданите мерки попадат в приложното поле на защитата на основните права, предоставена с членове 7 и 8 от Хартата.
2.      По приложимостта на член 31 от Хартата
62.      Член 31, параграф 1 от Хартата утвърждава правото на справедливи и равни условия на труд, включително здравето, сигурността и достойнството на работниците.
63.      Парламентът, Съветът и Комисията подчертават по същество, че не става веднага ясна причината, поради която в случая е налице намеса в тези права.
64.      В отговор Италианската република обяснява, че работата под видеонаблюдение въвежда „инвазивен контрол“ който не зачита частта относно „достойнството“ от член 31, параграф 1 от Хартата.
65.      Според мен и двата довода не са напълно лишени от основание.
66.      От една страна, член 31, параграф 1 от Хартата, разглеждан в светлината на Разясненията относно Хартата(49), се отнася главно до физическата и психическата неприкосновеност на работниците. От тази гледна точка е трудно да се разбере как правото на „достойни“ условия на труд обхваща целенасоченото записване на дейностите по време на действителното работно време (за разлика от почивките в камбузите или каютите на корабите)(50). В сектор, характеризиращ се с намаляващ улов, строги регулаторни изисквания и система на заплащане, често свързана с количеството уловена риба по време на всяко плаване(51), използването на камери може всъщност да се разглежда като фактор в полза на защитата (и следователно достойнството) на работниците срещу експлоатация. Ако се следва тази логика, не би било налице никакво ограничение на член 31, параграф 1 от Хартата.
67.      От друга страна, достойнството на работното място, защитено от член 31, параграф 1 от Хартата, е вероятно основната ценност на социалните трудови права(52). Човешкото достойнство на работното място действа като противовес на асиметрията на властта, която се характеризира с възможността за постоянен контрол върху поведението на служителите на работното им място. Ясно е, че един от начините за упражняване на такъв контрол е видеонаблюдението.
68.      В този смисъл е неизбежно намесата в правото на достойнство на работното място, причинена от съществуването на КВВ камери, да се припокрива с правото на неприкосновеност на личния живот и на защита на личните данни. Това не изключва приложимостта на член 31, параграф 1 от Хартата по отношение на мерките, които засягат личния живот на работното място.
69.      В практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) в известна степен се признава правото на достойнство на работното място като категория на правото на зачитане на личния живот, гарантирано от член 8 от Европейската конвенция за правата на човека (ЕКПЧ)(53). От тази гледна точка Италианската република определено е права в твърдението си, че инсталирането на видеокамери само по себе си нарушава правото на работниците на условия на труд, които да зачитат тяхното достойнство, и затова трябва да бъде предмет на пропорционална реакция, съобразена с легитимна цел(54).
70.      Накрая, противно на твърденията на Комисията в съдебното заседание, за да се прецени дали член 31, параграф 1 от Хартата е приложим, или не, е без значение дали спорният регламент предвижда конкретно правни и технически ограничения на това наблюдение. Подобно на твърденията за нарушение на членове 7 и 8 от Хартата, тези елементи се вземат предвид в анализа на Съда едва при оценката на пропорционалността на евентуалните ограничения на това право. Те обаче не ограничават приложното поле на член 31, параграф 1 от Хартата.
71.      Ето защо предлагам на Съда да приеме, че разглежданите мерки попадат в приложното поле на член 31, параграф 1 от Хартата.
3.      Пропорционалност
72.      След като заключих, че разглежданите мерки попадат в приложното поле на членове 7, 8 и 31 от Хартата, накърнявайки тези права, сега ще пристъпя към оценка на пропорционалността на тези мерки.
Законосъобразна цел
73.      Намесата в основно право може да бъде обоснована с мотива, че преследва легитимна цел по пропорционален начин. Така първият въпрос, който Съдът би трябвало да постави, е дали спорният акт преследва цел, която може да бъде призната за законосъобразна.
74.      Както се обяснява в съображенията към спорния регламент, законодателят на Съюза е счел, че успешното прилагане на ОПОР като цяло и ефективността на задължението за разтоварване като част от този общ механизъм изискват, наред с другото, използването на ефективна, ефикасна, модерна и прозрачна система за контрол(55).
75.      В настоящия случай е безспорно, че задължението за разтоварване, като част от ОПОР, и необходимостта от осигуряване на ефективното изпълнение на това задължение представляват легитимна цел(56).
76.      Дори Италианската република, която е инициирала настоящото производство, е съгласна, че инсталирането на камери за видеонаблюдение на борда на въпросните кораби преследва легитимна цел: да се гарантира спазването на задължението за разтоварване, за да се постигнат целите на ОПОР.
77.      Следователно няма причина Съдът да не признае тази цел за законосъобразна.
Целесъобразност
78.      Критерият за целесъобразност в рамките на оценката на пропорционалността поставя въпроса дали спорната мярка е в състояние да постигне преследваната цел.
79.      В настоящия случай, както и що се отнася до самата легитимна цел, нито една от страните не оспорва целесъобразността на използването на системите за ЕДН, включително КВВ, за да се подобри спазването на задължението за разтоварване.
80.      От материалите по делото е видно, че съгласно доклад на Европейската изпълнителна агенция за климата, инфраструктурата и околната среда контролът на изхвърлянето на улов, както и цената и подробният мониторинг на всяко риболовно плаване представляват един от основните рискове за изпълнението на задължението за разтоварване. Поради това тази агенция препоръчва контролът да се съсредоточи върху дейността в морето, а не в момента на разтоварването(57).
81.      Освен това съгласно оценката на въздействието въвеждането на системи за електронно наблюдение с камери е „показало потенциал да бъде ефективно средство за осигуряване на контрол и прилагане на задължението за разтоварване и да има възпиращ ефект върху незаконното изхвърляне“(58).
82.      Следователно няма основание Съдът да се съмнява в уместността на задължението за инсталиране на камери за видеонаблюдение на борда на определени риболовни кораби с цел намаляване на обема на уловената, но неразтоварена риба: явно съществува достатъчна връзка между такава система за наблюдение и ефективността на задължението за разтоварване(59).
83.      Следователно законодателят на Съюза правилно е приел, че въвеждането на задължението за монтиране на посочените камери е годно да постигне преследваната с него цел.
Необходимост
84.      Италианската република изтъква главно, че разглежданата мярка не е необходима.
85.      При анализа на пропорционалността се счита, че дадена мярка не е необходима, ако съществува алтернативна мярка, която е по-малко ограничителна (в случая — за трите разглеждани основни права), но която все пак може да постигне същата законодателна цел.
86.      Според Италианската република съществува по-малко ограничителна, но също толкова ефективна мярка: използването на човешки наблюдатели на борда на въпросните риболовни кораби. Според тази страна по делото подобна мярка може да е още по-ефективна от инсталирането на КВВ, тъй като наблюдателят би могъл да взаимодейства с работниците и да предотврати евентуални нарушения на задължението за разтоварване, докато използването на видеонаблюдение може да контролира изпълнението на задължението за разтоварване едва след като то е било нарушено. Освен това, както обяснява Италианската република, разходите, свързани с използването и експлоатацията на оборудване за видеонаблюдение, не са били взети предвид в достатъчна степен при приемането на спорния регламент.
87.      По принцип, в рамките на „строг“ контрол за пропорционалност и противно на твърдяното от Съвета, законодателят на Съюза носи тежестта да докаже липсата на алтернативни мерки, позволяващи да се постигнат същите резултати. С други думи, не е задължение на Италианската република да опровергае необходимостта от средствата, избрани от законодателя на Съюза, а по-скоро на последния да докаже необходимостта от тези средства.
88.      Така законодателят на Съюза трябва да докаже, че е взел предвид алтернативни мерки и че в крайна сметка е счел, че тези мерки не са в състояние да постигнат търсения законодателен резултат. Като се има предвид, че Италианската република е изтъкнала доводи в полза на използването на системи за наблюдение, а не на системи за ЕНР, включително на КВВ, законодателят на Съюза по необходимост трябва да отхвърли тези доводи, за да докаже законосъобразността на своя законодателен избор при необосновано нарушение на правата, защитени от Хартата.
89.      В това отношение законодателят на Съюза, а именно Парламентът, Съветът и Комисията в настоящия случай, обяснява, че използването на наблюдатели действително е било едно от средствата, взети предвид в хода на законодателния процес, за да се гарантира ефективността на задължението за разтоварване на сушата(60). В края на краищата тази възможност съществува в законодателството на Съюза от 2015 г.(61). Въпреки това компромисът, приет от държавите членки в рамките на Съвета, е довел до предпочитане на задължението за използване на системи за ЕНР, включително КВВ(62).
90.      В подкрепа на този избор Парламентът, Съветът и Комисията се позовават на оценката на въздействието, в която подробно се обясняват предимствата на камерите за наблюдение и се отхвърля използването на наблюдатели като също толкова ефективно средство за постигане на преследваната цел(63).
91.      В документа се посочва, че „първоначално беше разгледана възможността да се изисква присъствие на наблюдатели на борда, тъй като тя може да има редица предимства, включително насърчаване по време на риболовните операции на спазването на задължението за разтоварване на сушата, определяне на по-гъвкава мярка за контрол
в сравнение с камери за вътрешно видеонаблюдение (КВВ),
без разходи за начален капитал. Тази алтернатива обаче е отхвърлена по редица причини: i) би било необходимо да се назначат
значително повече наблюдатели на ротационен принцип, за да се осигури 24‑часово покритие; ii) малките риболовни кораби не биха разполагали с достатъчно пространство за настаняване на наблюдатели, особено по време на дълги пътувания; iii) разходите, свързани с назначаването на наблюдатели на множество риболовни кораби, биха били несъразмерни спрямо резултатите, които биха могли да се постигнат (например необходимостта от двама наблюдатели да бъдат будни по време на риболовните операции може да доведе до разходи в размер на повече от 2 000 евро на ден […]; средни разходи в размер на 5 000 евро на месец за наблюдател в рамките на програмата за наблюдатели на NAFO); и iv) макар да се признава осъществимостта на разходите при
назначаване на наблюдатели само на кораби, считани за високорискови
от гледна точка на
спазване на изискванията, подобен вариант би довел до непропорционален пропуск в контрола върху други кораби, който трудно би могъл да се обоснове“(64).
92.      Освен това Парламентът обяснява, че непрекъснатият и систематичен характер на системите за ЕНР, включително КВВ, не може да бъде сравнен с
присъствието на наблюдатели на борда, тъй като последните не могат да осигурят постоянна бдителност по отношение на всички аспекти на въпросния кораб(65).
93.      В това отношение обаче Италианската република по същество обяснява, че инсталирането на КВВ представлява систематичен риск от излагане на видеозапис и следователно представлява по-инвазивна мярка от гледна точка на членове 7, 8 и 31 от Хартата, отколкото записването на конкретни случаи или записването в определени моменти.
94.      Макар да е възможно това да е така, Парламентът, Съветът и Комисията обясняват, че ако функционирането на разглежданите КВВ трябва да се ограничи само до определени периоди от деня, изхвърлянето на нежеланите водни ресурси, включително рибите, би се случило просто през периода, през който спорните камери са изключени. Следователно ad hoc записите, дори и да са по-малко инвазивни, не могат да се разглеждат като еднакво ефективна алтернатива.
95.      С оглед на изложените по-горе обяснения считам, че от законодателната преписка, от представените пред Съда документи и от обясненията на страните ясно личи, че законодателят на Съюза, от една страна, е разгледал различните средства, позволяващи да се постигне преследваната от него законодателна цел, и от друга страна, е преценил тяхната ефективност с оглед на преследваната цел, но в крайна сметка е отхвърлил тези алтернативни средства като по-малко подходящи за постигане на преследваната с мярката цел.
96.      Ето защо според мен законодателят на Съюза е представил достатъчно доводи, за да докаже, че използването на наблюдатели не е също толкова ефективно средство за контрол на задължението за разтоварване.
Относно претеглянето на интересите
97.      Третото ниво на оценката за пропорционалност, често наричано „пропорционалност в тесен смисъл“ или просто „претегляне на интересите“, изисква законодателят на Съюза да докаже, че отрицателните ефекти, причинени от въпросните мерки, не са несъразмерни спрямо ползите, които законодателството цели да постигне. С други думи, за тази проверка Съдът трябва да прецени дали мярка, за която е доказано, че е необходима за постигането на дадена легитимна цел, е все пак незаконосъобразна,
тъй като „цената“ за постигането на избраната цел е твърде висока(66).
98.      Когато оспорването на валидността на законодателна мярка засяга намеса в правата, защитени от Хартата, което, както обясних по-горе, изисква строг контрол от страна на Съда, контролът върху тази мярка чрез претегляне на интересите е необходим дори когато няма по-малко ограничителна алтернатива(67).
99.      За целите на това претегляне на интересите Съдът трябва, наред с другото, да вземе предвид, от една страна, сериозността на намесата в основните права, които са предмет на спора, и от друга страна, значимостта на целта, която мярката цели да постигне(68).
100. Следователно за целите на настоящото дело критерият за пропорционалност се състои в скала, която съпоставя отрицателните последици от разглежданата мярка върху разглежданите основни права, от една страна, и произтичащите от това ползи за ефективния контрол на задължението за разтоварване на сушата, от друга страна.
101. В това отношение Парламентът, Съветът и Комисията правилно подчертават, че при преценката на пропорционалността на разглежданата мярка трябва да се вземе предвид цялата ѝ концепция. Следователно е важно не само
обстоятелството, че законодателят на Съюза е избрал да използва системи за ЕНР, включително КВВ, но и обстоятелството, че е предвидил тяхното използване по начин, който свежда до минимум степента на намеса в правата, защитени
от Хартата, които са предмет на спора(69).
102. Що се отнася до първата част от преценката за съпоставяне на интересите, свързана с отрицателните последици от разглежданите мерки, Парламентът, Съветът и Комисията изтъкват няколко мерки, предназначени да смекчат намесата в правата, защитени с членове 7, 8 и 31, параграф 1 от Хартата.
103. Първо, тези страни
по делото посочват, че задължението за инсталиране на КВВ се ограничава до риболовни кораби с обща дължина, равна на или по-голяма от 18 метра, и то само за корабите, които отговарят на тази схема и за които има висок риск от неспазване на задължението за разтоварване(70).
104. Второ, те отбелязват, че посочените камери трябва да бъдат инсталирани по такъв начин, че да записват само съоръженията и частите на кораба, където се качват, преработват и съхраняват рибните продукти, както и зоните, където те могат да бъдат изхвърляни(71). В съдебното заседание Съветът допълнително обясни, че по-висока степен на прецизност (в законодателния текст) по отношение на мястото на инсталиране на тези камери не е възможна, тъй като точното място, където се извършват тези дейности, е различно за всеки кораб.
105. Трето, институциите подчертават, че само капитанът на въпросния риболовен кораб и компетентните органи на държавата на флага и крайбрежните държави членки, отговорни за контрола на риболова, имат достъп до записите от тези камери и че този достъп трябва да се осъществява в съответствие с правилата за защита на личните данни.
106. Четвърто, предвижда се да бъдат въведени допълнителни правила за съхранение, обмен и достъп до записаните системи за ЕНР(72).
107. Пето, институциите подчертават, че спорният регламент задължава Комисията да предвиди, а компетентните органи — да приложат, мерки, които водят до анонимизиране на всяко лице, което може да бъде идентифицирано във видеоматериалите, събирани чрез КВВ, „във възможно най-кратък срок“(73). Следователно, по принцип няма срок за съхранение на данни, които позволяват идентифицирането на лица(74).
108. От гореизложеното следва, че законодателят на Съюза е искал да въведе мерки за свеждане до минимум влиянието, което инсталирането на КВВ може да има върху разглежданите основни права.
109. Следователно в разгледаната метафорична скала, при която отрицателните последици от тези мерки се претеглят спрямо ползите от тях, тежестта на отрицателната страна се намалява.
110. Що се отнася до ползите от претеглянето на интересите, институциите, първо, припомнят, че въведената от законодателя на Съюза система е насочена към контрола върху задължението за разтоварване, а не към идентифицирането или контрола върху отделните лица.
111. Второ, разглежданите мерки са въведени след много години сериозно намаляване на рибните запаси в контекст, в който други мерки, включително възможността за използване на наблюдатели, не са били в състояние да гарантират устойчивото използване на рибните ресурси на Съюза.
112. Трето, и най-вече, тази система обслужва признатата и важна цел да се гарантира, че експлоатацията на живите водни ресурси, включително рибите, се извършва по начин, който осигурява устойчиви икономически, екологични и социални условия. В това отношение в съдебното заседание Комисията обяснява, че точното количество уловена риба е от съществено значение, за да се определят средствата и правилата, съгласно които даден риболовен флот извършва риболовни дейности(75). Неправилното определяне на тези средства и правила, включително квотите за риболов, може да доведе до прекомерно изчерпване на рибните запаси и в крайна сметка до изчезването на определени видове риба.
113. Противно на поддържаното от Италианската република, считам, че законодателната цел, която законодателят на Съюза е искал да постигне чрез ефективния контрол на задължението за разтоварване, е от голямо значение не само за ОПОР на Съюза, но и за икономическите, социалните и екологичните цели на тази и на други политики на Съюза.
114. Следователно предимството, което трябва да се извлече от въвеждането на системите за ЕНР, включително на КВВ, е важно и силно натежава върху положителната страна на нашата метафорична скала.
115. С оглед на гореизложеното намесата в правата, защитени с членове 7, 8 и 31 от Хартата, чрез използването на системи за ЕНР, както са предвидени от спорната мярка, но същевременно ограничени от тази мярка, не е непропорционална спрямо ползите, които спорният регламент цели да постигне.
116. Поради изложените по-горе съображения считам, че законодателят на Съюза е спазил член 52, параграф 1 от Хартата, като правилно е съпоставил целта, преследвана със
спорния регламент, и потенциала
на това законодателство да ограничи членове 7, 8 и 31 от Хартата.
117. Ето защо считам, че Съдът следва да отхвърли първото основание на Италианската република.
IV.    Заключение
118. Предлагам на Съда да отхвърли първото основание на Италианската република.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Според оценка, направена през 2013 г., 1,7 милиона тона риба и други морски животни са изхвърляни от риболовните кораби на Съюза всяка година. Вж. ClientEarth et al.
Joint NGO priorities on the revision of the EU Fisheries Control System, 10.2018, достъпно на: https://awsassets.panda.org/downloads/joint_ngo_position_paper_on_the_revision_of_the_eu_fisheries_control_system___october_2018.pdf.
3      Вж. библиотеката на Европейския парламент, „Изхвърляне на риба съгласно Общата политика в областта на рибарството: Към прекратяване на задължителното изхвърляне“, кратка библиотечна справка, 13 май 2013 г., 130436REV1, стр. 2, където се обяснява, че „повечето риби, особено кръглите риби, обикновено са мъртви или умиращи, когато се изхвърлят обратно в морето. Мекотелите с черупка или ракообразните, както и някои видове акули или плоски риби могат да имат по-голям шанс да бъдат върнати все още живи, но е много трудно да се оцени ефективното им оцеляване в дългосрочен план. Това оказва пряко въздействие върху съответните запаси“.
4      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година относно общата политика в областта на рибарството, за изменение на регламенти (ЕО) № 1954/2003 и (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за отмяна на регламенти (ЕО) № 2371/2002 и (ЕО) № 639/2004 на Съвета и Решение 2004/585/ЕО на Съвета (ОВ L 354, 2013 г., стр. 22) (наричан по-нататък „Регламентът за ОПОР“).
5      Член 15, параграф 1 от Регламента за ОПОР, който въвежда задължението за разтоварване, гласи следното: „Целият улов на видове за които се прилагат ограничения за улов, а в Средиземно море и уловът на видове, за които се прилага минимален размер за разтоварване на сушата […] се качва и задържа на борда на риболовните кораби, записва се, разтоварва се на сушата и когато е приложимо — се проверява спрямо квотите […]“.
6      Съгласно устните показания, представени от Самюъл Стоун, ръководител на отдела за рибарство и аквакултури на Британското дружество за опазване на морската среда, пред Специалната комисия по въпросите на Европейския съюз на Камарата на лордовете на Обединеното кралство (5 декември 2018 г.), достъпни на: https://data.parliament.uk/writtenevidence/committeeevidence.svc/evidencedocument/eu-energy-and-environment-subcommittee/implementation-and-enforcement-of-the-eu-landing-obligation/oral/93810.html.
7      Регламент (ЕС) 2023/2842 на Европейския парламент и на Съвета от 22 ноември 2023 г. за изменение на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за изменение на регламенти (ЕО) № 1967/2006 и (ЕО) № 1005/2008 на Съвета и на регламенти (ЕС) № 2016/1139, (ЕС) 2017/2403 и (ЕС) 2019/473 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на контрола на рибарството (ОВ L, 2023/2842).
8      Вж. член 2, параграф 1 от Регламента за ОПОР, в който са посочени целите, въз основа на които трябва да функционира ОПОР.
9      Вж. Специален доклад № 7/2007 относно системите за контрол, инспекция и санкции във връзка с разпоредбите за опазване на рибните ресурси на Общността, придружен от отговорите на Комисията (ОВ C 317, 2007 г., стр. 1). Разгледаната в доклада на Сметната палата система е предвидената в Регламент (ЕИО) № 2241/87 на Съвета от 23 юли 1987 година относно установяването на някои контролни мерки по отношение на риболовните дейности (ОВ L 207, 1987 г., стр. 1) и в нея се стига до заключението, че: i) данните за улова не са пълни и надеждни, тъй като действителните равнища на улова не са известни, поради което не е възможно адекватно прилагане на общия допустим улов и ограниченията на квотите; ii) въведените системи за инспекции не са успели да гарантират, че нарушенията са били действително открити и предотвратени; iii) съществуващите процедури за справяне с докладваните нарушения не са довели до последващи действия или налагане на (възпиращи) санкции и iv) свръхкапацитетът е засегнал рентабилността на сектора на рибарството и в контекста на намаляването на разрешения улов е довел до неспазване на ограниченията за риболов.
10      Регламент на Съвета от 20 ноември 2009 година за създаване на система за контрол на Общността за гарантиране на спазването на правилата на общата политика в областта на рибарството, за изменение на регламенти (ЕО) № 847/96, (ЕО) № 2371/2002, (ЕО) № 811/2004, (ЕО) № 768/2005, (ЕО) № 2115/2005, (ЕО) № 2166/2005, (ЕО) № 388/2006, (ЕО) № 509/2007, (ЕО) № 676/2007, (ЕО) № 1098/2007, (ЕО) № 1300/2008, (ЕО) № 1342/2008 и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 2847/93, (ЕО) № 1627/94 и (ЕО) № 1966/2006 (ОВ L 343, 2009 г., стр. 1).
11      Вж. във връзка с това Европейска сметна палата, Контрол върху рибарството в Съюза: необходими са повече усилия, Специален доклад № 08/2017 („Специален доклад № 08/2017“), параграф 3; достъпен на: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR17_8/SR_FISHERIES_CONTROL_EN.pdf
12      Регламент (ЕС) 2015/812 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за изменение на регламенти (ЕО) № 850/98, (ЕО) № 2187/2005, (ЕО) № 1967/2006, (ЕО) № 1098/2007, (ЕО) № 254/2002, (ЕО) № 2347/2002 и (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и регламенти (ЕС) № 1379/2013 и (ЕС) № 1380/2013 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на задължението за разтоварване на сушата и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1434/98 на Съвета (ОВ L 133, 2015 г., стр. 1).
13      Специален доклад № 08/2017, точка 95.
14      Специален доклад № 08/2017, точка 99.
15      Вж. Резолюция на Европейския парламент от 25 октомври 2016 г.: Как да се стандартизира контролът върху риболова в Европа? (2015/2093(INI) (ОВ C 215, 2018 г., стр. 143), съображение H (относно несъответствието на данните) и точка 33, в която се обяснява съществуващата „необходимост от събиране, управление и използване на качествени данни относно задължението за разтоварване на сушата, с цел контрол и оценка на ефективното изпълнение на това задължение и привеждане на събирането на данни в съответствие с изискванията, произтичащи от преразгледаната ОПОР“. Вж. също точка 66 от нея, в която се „[п]одчертава значението на електронните технологии (електронно докладване и електронни системи за наблюдение), които са потенциално рентабилни средства за разширяване на наблюдението на дейностите по море“.
16      Вж. Доклад на Комисията до Европейския парламент и Съвета, „Прилагане и оценка на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета за създаване на система за контрол на Съюза за гарантиране на спазването на правилата на общата политика в областта на рибарството съгласно член 118 от „Оценка по REFIT на въздействието на Регламента относно рибарството“ (COM(2017) 192 final), в който Комисията стига до заключението, че (тогава приложимата) система „не е напълно подходяща за целта“ и че заинтересованите страни считат за необходимо „по-добро адаптиране на системата за контрол към новата ОПОР, като се засегне по-специално задължението за разтоварване“.
17      Предложение за Регламент на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за изменение на регламенти (ЕО) № 768/2005, (ЕО) № 1967/2006, (ЕО) № 1005/2008 на Съвета и Регламент (ЕС) № 2016/1139 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на контрола на рибарството (COM(2018) 368 final) (наричано по-нататък „предложението“).
18      Вж. работния документ на службите на Комисията, придружаващ документа „Предложение за Регламент на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за изменение на Регламенти (ЕО) № 768/2005, (ЕО) № 1967/2006, (ЕО) № 1005/2008 на Съвета и Регламент (ЕС) № 2016/1139 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на контрола на рибарството (SWD(2018) 279 final) (наричан по-нататък „оценката на въздействието“).
19      Вж. оценката на въздействието, стр. 9 и 15, и предложението, стр. 3.
20      Вж. член 13, параграф 1 от Регламента за контрол на рибарството, заменен със
спорния регламент.
21      За пълнота трябва да добавя, че параграфи 4 и 5 от член 13, както са заменени, дават право на държавите членки да разширят обхвата на горните мерки, така че да включват кораби с дължина под 18 метра, или да насърчават доброволното прилагане на такива мерки от кораби, които не са задължени да използват системи за ЕНР, а параграф 6 дава възможност, но не задължава държавите членки да предвидят използването на система за ЕНР за контрол на спазването на други правила на ОПОР. Тези обстоятелства обаче не са релевантни за решаването на настоящото дело.
22      Във второто основание Италианската република твърди, че член 90 от Регламента относно контрола на рибарството, въведен с член 1, параграф 75 от спорния регламент, нарушава член 3, параграф 3 ДЕС, членове 101 и 120 ДФЕС, както и Протокол № 27 относно вътрешния пазар и конкуренцията. По същество тази страна счита, че предоставената на държавите членки свобода на преценка, произтичаща от въведените с член 1, параграф 75 от спорния регламент изменения, за да решат какво представлява „тежко нарушение“, би довела до нарушаване на вътрешния пазар, тъй като националните органи ще действат в полза на собствените си кораби.
23      Вж. по-подробно точка 15 от настоящото заключение.
24      По време на съдебното заседание Комисията обясни, че макар корабите с такава дължина да представляват едва 6,8 % от общия брой риболовни кораби в Съюза, те осигуряват 70 % от общия улов в Европейския съюз.
25      В заглавието на първото си основание Италианската република посочва също нарушение на член 52, параграфи 2, 3 и 4 от Хартата и на член 18 от ЕКПЧ. Освен това към края на жалбата си тя посочва, че разглежданата мярка необосновано накърнява защитата на търговската тайна. При все това, нито в писменото си становище, нито в съдебното заседание Италианската република обяснява по какъв начин именно тези правила биха били поставени под въпрос от измененията, внесени с член 1, параграф 10 от спорния регламент. Ето защо считам, че жалбата ѝ трябва да бъде отхвърлена като недопустима в частта, която се отнася до тези елементи, поради неизпълнение на изискванията за яснота и точност, произтичащи от член 120, буква в) от Процедурния правилник на Съда. Вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2012 г., Комисия/Португалия (C‑34/11, EU:C:2012:712, т. 44 и цитираната съдебна практика).
26      В това отношение жалбоподателят се позовава на решение от 22 ноември 2022 г., Luxembourg Business Registers (C‑37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912, т. 66), в което Съдът постановява, че трябва да провери „дали представляващата следствие от този достъп намеса в гарантираните с членове
7 и 8 от Хартата права е ограничена до строго необходимото“.
27      Решение от 30 април 2019 г., Италия/Съвет (Квоти за риболов на средиземноморска риба меч) (C‑611/17, EU:C:2019:332, т. 56).
28      Съдът е имал възможност да потвърди тази широка (законодателна) свобода на преценка, inter alia, в областта на общата селскостопанска политика (вж. например решение от 7 септември 2006 г., Испания/Съвет,
C‑310/04, EU:C:2006:521, т. 96 и цитираната съдебна практика), вътрешния пазар (вж. например решение от 8 декември 2020 г., Полша/Парламент и Съвет, C‑626/18, EU:C:2020:1000, т. 95 и 97 и цитираната съдебна практика) или общата транспортна политика (решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност), C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 247 и цитираната съдебна практика).
29      Решение от 30 април 2019 г., Италия/Съвет (Квоти за риболов на средиземноморска риба меч) (C‑611/17, EU:C:2019:332, т. 56).
30      Вж. ex multis решение от 30 април 2019 г., Италия/Съвет (Квоти за риболов на средиземноморска риба меч) (C‑611/17, EU:C:2019:332, т. 55 и цитираната съдебна практика).
31      Вж. решение от 11 юли 1989 г., Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, т. 22), в което за първи път този принцип е ясно подчертан в областта на общата селскостопанска политика и е потвърден редица пъти след това (курсивът е добавен); вж. ex multis решения от 13 ноември 1990 г., Fedesa и др.  (C‑331/88, EU:C:1990:391, т. 14) (в областта на общата селскостопанска политика), и неотдавна, от 30 април 2019 г., Италия/Съвет (Квота за риболов на средиземноморската риба меч) (C‑611/17, EU:C:2019:332, т. 27 и цитираната съдебна практика) (в рамките на общата ОПОР).
32      Вж. решение от 12 юли 2001 г., Jippes и др. (C‑189/01, EU:C:2001:420, т. 83), в което Съдът за първи път добави този елемент в областта на общата селскостопанска политика, за да обясни ограничението на собственото си правомощие за съдебен контрол. Тази позиция е потвърдена по-късно в дела, засягащи различни области на законодателната дейност на Съюза, като вътрешния пазар (вж. решение от 8 декември 2020 г., Полша/Парламент и Съвет, C‑626/18, EU:C:2020:1000, т. 95 и цитираната съдебна практика)
или общата транспортна политика (вж. решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност), C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 242 и цитираната съдебна практика).
33      Вж. в това отношение решение от 30 април 2019 г., Италия/Съвет (Квоти за риболов на средиземноморска риба меч) (C‑611/17, EU:C:2019:332, т. 56).
34      Решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност) (C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 243 и цитираната съдебна практика).
35      Вж. например решения от 8 декември 2020 г., Полша/Парламент и Съвет (C‑626/18, EU:C:2020:1000, т. 98 и цитираната съдебна практика), и от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност)  (C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 243 и цитираната съдебна практика).
36      Вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Литва и др./Парламент и Съвет (Пакет за мобилност) (C‑541/20—C‑555/20, EU:C:2024:818, т. 218 и 244 и цитираната съдебна практика).
37      Вж. в този смисъл Emiliou, N. The principle of proportionality in European law: a comparative study.
The Hague: Kluwer Law International, 1996, p. 172, според когото „заплахата за основните права или свободи ще оправдае по-стриктен стандарт за проверка“ на пропорционалността на въпросната мярка.
38      Вж. в това отношение заключението на генерален адвокат Emiliou по дело Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, т. 120), в което той посочва, че по принцип, макар и невинаги, в своята съдебна практика в областта на свободното движение Съдът извършва само оценка на целесъобразността и необходимостта на въпросната мярка, докато по отношение на оценката на основните права Съдът обикновено извършва и оценка на пропорционалността „в тесен смисъл“ на дадена мярка.
39      Отбелязвам, че е възможно съдебната практика да се тълкува като установяваща йерархия по отношение на важността и потенциала за намеса в основните права, защитени от Хартата, и че само ограничаването на „по-важните“ права изисква строг контрол от страна на Съда (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2025 г., Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, C‑417/23, EU:C:2025:1017, т. 171 и цитираната съдебна практика, в което Съдът обяснява, че предоставената на органите свобода на преценка „ще бъде по-ограничена, когато засегнатото право е от решаващо значение за ефективното упражняване от страна на лицето основни права или такива с „личен“ характер). Без в случая да е необходимо да се взема отношение по въпроса за наличието на йерархия между основните права, достатъчно е да се отбележи, че Съдът вече е потвърдил, че съдебният контрол на твърдяната намеса в правото на зачитане на личния живот и на защита на данните изисква висока степен на контрол.
40      Вж. в това отношение решение от 8 април 2014 г., Digital Rights Ireland и др. (C‑293/12 и C‑594/12, EU:C:2014:238), и по-специално т. 48 от него, където Съдът постановява, че „като се имат предвид, от една страна, важната роля на защитата на личните данни с оглед на основното право на зачитане на личния живот, и от друга страна, широтата и тежестта на уредена съгласно Директива 2006/24 намеса в него, правото на преценка на законодателя на Съюза се оказва ограничено, поради което следва да бъде упражнен стриктен контрол“.
41      Решение от 22 ноември 2022 г. (C 37/20 и C‑601/20, EU:C:2022:912).
42      По мое мнение
именно фактът, че има намеса в (определени) основни права, а не сериозността на тази намеса, предизвиква високата степен на контрол от страна на Съда. Констатацията в точка 48 от решение
от
8 април 2014 г., Digital Rights Ireland и др. (C 293/12 и C‑594/12, EU:C:2014:238), цитирано в бележка под линия 40 от настоящото заключение, може обаче да доведе до заключението, че висока интензивност на контрола е необходима само когато има сериозна намеса в правото, което е предмет на спора (в този случай — правото на неприкосновеност на личния живот). По мое мнение обаче фактът, че намесата не е сериозна, може да бъде от значение за определянето на дадена законодателна мярка като пропорционална в строгия смисъл (трето ниво), но не е от значение за Съда при вземането на решение дали да остане на първото ниво на оценката на пропорционалността, т.е. да проучи дали въпросната мярка е явно неподходяща. Това според мен е ясно демонстрирано от начина, по който Съдът е извършил анализа на пропорционалността в своите решения от 21 март 2024 г., Landeshauptstadt Wiesbaden (C‑61/22, EU:C:2024:251, по-специално т. 106—124), и от 18 декември 2025 г., Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, т. 168 и цитираната съдебна практика).
43      Изискването за наличието на връзка между твърдяното ограничаване на основно право и последиците от въпросната мярка не е уникално за правото на Съюза. Вж.
по аналогия решението на Върховния съд на САЩ по дело Arcara v. Cloud Books, Inc., 478 U.S. 697 (1986), стр. 705 (в което се констатира, че няма достатъчна връзка между оспорването на Първата поправка, което би изисквало интензивен преглед от страна на съдилищата на САЩ, и затварянето на книжарница на основание, че в нея се извършва проституция).
44      Макар че Италианската република посочва, че въпросната мярка е „явно“ непропорционална, тя също така обяснява, че не счита, че в настоящия случай следва да се приложи по-нисък стандарт.
45      Във връзка с приложимостта на правото на личен и семеен живот на работното място вж. ЕСПЧ, 17 октомври 2019 г.,
López Ribalda и др с/у Испания, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, § 89 и цитираната съдебна практика (където се посочва фактът, че „образът на дадено лице представлява един от основните атрибути на неговата личност, тъй като разкрива уникалните характеристики на лицето и го отличава от всички останали“).
46      Във връзка с това вж. съображение 106 от спорния регламент, където се обяснява, че създадената система спазва принципите на вградена защита на личните данни и защита на личните данни по подразбиране.
47      Вж. ЕСПЧ, 17 октомври 2019 г.,
López Ribalda и др с/у Испания, CE:ECHR:2019:1017JUD000187413, §89 и цитираната съдебна практика (където се посочва, че „правото на всеки човек на защита на своя образ е един от основните компоненти на личностното развитие и предполага правото да контролира използването на този образ. Въпреки че в повечето случаи правото на контрол върху такова използване включва възможността дадено лице да откаже публикуването на изображението си, то обхваща и правото на лицето да се противопостави на записването, съхраняването и възпроизвеждането на изображението от друго лице“).
48      Всъщност, макар в съображение 24 от спорния регламент да се подчертава, че „[в]ъзможността за идентифициране на отделни лица в записания видеоматериал следва да бъде ограничена, доколкото е възможно, и когато е необходимо данните следва да бъдат анонимизирани“, тези два елемента сами по себе си сочат, че все още съществува възможност за идентифициране на лицата на борда на съответните риболовни кораби. Вж. също Министерство на храните, земеделието и рибарството на Дания, Датска агенция по рибарство, „Електронно наблюдение в датския риболов на омари в Категат (3AS)“ (октомври 2023 г.) (наричан по-нататък „Докладът на Датската агенция по рибарство“), стр. 24, който е приложен от Комисията към нейното становище и в който Агенцията обяснява, че „не може да се избегне възможността рибарите да попадат в обхвата на камерите, например ако се наведат над сортировъчната зона по време на обработката на улова“.
49      ОВ C 303, 2007 г., стр. 17.
50      Съгласно разясненията относно Хартата
този елемент „се основава“ на член 26 от ревизираната Европейска социална харта (ETS № 163). Тази разпоредба гласи, че „[с] цел да се осигури ефективното упражняване на правото на всички работници на зачитане на тяхното достойнство на работното място договарящите страни се задължават чрез консултиране с организациите на работодателите и на работниците: 1. насърчаване на повишаването на осведомеността, информирането и предотвратяването на сексуалния тормоз на работното място или във връзка с работата и предприемане на всички подходящи мерки за защита на работниците от такова поведение; [и] 2. насърчаване на повишаването на осведомеността, информирането и предотвратяването на повтарящи се или очевидно отрицателни и обидни действия, насочени срещу работниците на работното място или свързани с работата, и предприемане на всички подходящи мерки за защита на работниците от такова поведение“. Ако се тълкува добросъвестно и в съответствие с обикновеното значение на текста си, както изисква член 31, параграф 1 от Виенската конвенция за правото на договорите (Виенска конвенция за правото на договорите (Recueil des traités des Nations unies, том 1155, стр. 331), не е ясно как тази разпоредба се отнася до обстоятелствата, разглеждани в настоящия случай. Вж. в същия дух Jarass, D. Article 31. —
In:
Jarass, D. Charta der Grundrechte der Europäischen Union. Munich: C.H.Beck, 2021, p. 8, с позоваване на други коментатори.
51      Вж. например WWF.
Socio-Economic Impacts of the EU Common Fisheries Policy: An evaluation of the European Union fishing fleet and options for the future, 2021, p. 25,
където „модел[ът] на разпределение на улова между членовете на екипажа“ се определя като все още доминиращ в риболовния сектор на Съюза; достъпно на: https://wwfeu.awsassets.panda.org/downloads/wwf_cfp_socio_economic_impact_study_2021.pdf.
52      Вж. Bogg, A. Article 31 —
Fair and Just Working Conditions. —
In:
Peers, S. et al. (Eds.).
The EU Charter of Fundamental Rights; A Commentary. Hart Publishing, 2014, pt. 31.07, според когото във връзка с това член 31 от Хартата „следва да се разглежда като разпоредба с много значителна нормативна тежест и важност“.
53      Вж. ЕСПЧ, 28 ноември 2017 г.,
Antović и Mirković с/у Черна Гора, CE:ECHR:2017:1128JUD007083813, § 44 (в което се установява, че неприкритото видеонаблюдение на работното място попада в обхвата на приложение на член 8 от ЕКПЧ, тъй като представлява „записване и възпроизвеждане на материали, проследяващи поведението на служител на неговото работно място, от което той не може да се отклони, тъй като по силата на трудовия си договор е задължен да изпълнява функциите си именно там“).
54      Вж. в това отношение Становище
4/2004 относно обработването на лични данни посредством видеонаблюдение на работната група по член 29 (създадена съгласно член 29, параграф 1 от Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 година за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (ОВ L 281, 1995 г., стр. 31; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 17, стр. 10), в което се обяснява, че „е уместно да се посочи, че системите за видеонаблюдение, насочени пряко към контрол от отдалечено място на качеството и количеството на работните дейности, което в този контекст води до обработване на лични данни, по правило не следва да бъдат разрешени“.
55      Вж. съображения 1, 3 и 24 от спорния регламент. Вж. също Оценка на въздействието, стр. 18, където се обяснява, че „ако настоящата система за контрол не бъде адаптирана към реформираната ОПОР и не бъде подходящо модернизирана, съществува много голям риск от подкопаване на целите на самата ОПОР и нейната същност. По-специално задължението за разтоварване, въведено с реформираната ОПОР, ще остане без подходящи средства и разпоредби за контрол. Ако спазването на ОПОР не бъде гарантирано, международната репутация и доверието в Съюза също ще бъдат засегнати на двустранни и многостранни форуми“ (курсивът е добавен).
56      По отношение на целите на общата политика в областта на рибарството вж. решение от 11 януари 2024 г., Friends of the Irish Environment (Възможности за риболов над нула) (C‑330/22, EU:C:2024:19, т. 62 и 65).
57      Вж. Европейска комисия, „Синтез на мерките за задължението за разтоварване и процентите на изхвърляне“, EASME/EMFF/2018/011, 16 юни 2021 г., стр. 52, където се посочва, че „основните рискове и предизвикателства, свързани със задължението за разтоварване, са да се гарантира контрол върху изхвърлянето в морето, да се осигури подробна и точна документация за всички риболовни пътувания и да се гарантира, че условията и праговете, свързани с високата степен на оцеляване и изключенията de minimis, се спазват. Тези рискове трудно могат да бъдат намалени чрез традиционни проверки, като например инспекции в морето. Едно от основните предизвикателства следователно е необходимостта от нови регулаторни и изпълнителни механизми, тъй като фокусът на мониторинга и контрола се измества от дейностите по разтоварване към дейностите в морето. […] Тази промяна изисква риболовните практики и изхвърлянето на улов около кораба да бъдат 100 % наблюдавани по време на риболова, за да се установи какво е уловено и дали има изхвърляне на улов“.
58      Вж. оценката на въздействието, стр. 10.
59      Вж. в това отношение решение от 18 декември 2025 г., Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, т. 161 и цитираната съдебна практика), изискващо съгласуваност между спорната мярка и нейната декларирана цел.
60      Вж. например Генерален секретариат на Съвета, Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за изменение на Регламенти (ЕО) № 768/2005, (ЕО) № 1967/2006, (ЕО) № 1005/2008 и Регламент (ЕС) № 2016/1139 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на контрола върху рибарството, ST 15184/2/19
Rev 2 (5 февруари 2020 г.), по-специално бележки под линия
209—211, в което се обобщават позициите на държавите членки, включително тази на Италианската република, относно използването на наблюдатели.
61      Вж. член 73а от Регламента относно контрол на рибарството, добавен с Регламент 2015/812, съгласно който „държавите членки могат да разполагат контролиращи наблюдатели на борда на риболовни кораби, плаващи под тяхно знаме, за да упражняват мониторинг върху риболовните дейности, които подлежат на задължението за разтоварване на сушата“.
62      Вж. Генерален секретариат на Съвета, Предложение за регламент на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за изменение на Регламенти (ЕО) № 768/2005, (ЕО) № 1967/2006, (ЕО) № 1005/2008 и Регламент (ЕС) № 2016/1139 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на контрола върху рибарството — общ подход, ST 9390/2/21
Rev 2 (24 юни 2021 г.), точка 12, буква б).
63      Противно на твърденията на Италианската република по време на настоящото производство, този документ също така доказва, че законодателният орган на Съюза е счел използването на наблюдатели за по-скъпо от използването на камери за видеонаблюдение.
64      Вж. оценката на въздействието, стр. 80.
65      Във връзка с това Парламентът се позовава на проучване, изготвено по искане на комисията PECH; вж. van Helmond, A. T. M. Изследване за комисията PECH — Работна среща относно електронните технологии в рибарството —
Част II: Електронни системи за мониторинг, Европейски парламент, Тематичен отдел по структурни политики и политика на сближаване, Брюксел, 2021, стр. 13 (който обяснява, че „след първото изпитване на КВВ (камери за вътрешно видеонаблюдение) на борда на риболовни кораби с цел справяне с реформите в управлението и кражбите на съоръжения в риболова на раци в Британска Колумбия […], бързо беше признато, че камерите могат да се използват за наблюдение и контрол в риболовните дейности, които са затруднени от лошото покритие на наблюденията в морето“). Вж. също доклада на Датската агенция по рибарство, приложен към писменото становище при встъпване на Комисията, стр. 43, в който се посочва, че „[р]езултатът след три години документиран риболов на камера в Категат и в Балтийско море е, че документацията на камерите е ефективна форма на контрол, по-специално за документиране на улова и следователно за спазване на задължението за разтоварване на сушата. В оценката също така се посочва, че не съществуват алтернативни методи за контрол, които да позволят ефективен контрол на задължението за разтоварване. Следователно от гледна точка на органите системата на ЕНР с камери е много ефективен инструмент за контрол“.
66      Използването от Съда на термина „строго необходимо“ по дела, в които се разглежда въпросът за намеса в правото на неприкосновеност на личния живот, всъщност може да се разглежда като уместно (и) за това трето ниво на проверката за пропорционалност, а не само за проверката за необходимост. Вж. в този смисъл ex multis решение от 6 октомври 2020 г., Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, т. 67 и цитираната съдебна практика), в което Съдът постановява, че „следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда защитата на основното право на зачитане на личния живот изисква дерогациите и ограниченията на защитата на личните данни да се въвеждат в границите на строго необходимото. Освен това целта от общ интерес не може да бъде преследвана, без да се отчете фактът, че тя трябва да бъде съгласувана с основните права, които се засягат от мярката, при това като се извърши балансирано претегляне между целите и интересите и разглежданите права“  (курсивът е добавен).
67      Вж. по отношение на националните мерки решение от 18 декември 2025 г., Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, т. 165 и цитираната съдебна практика), в което се обяснява, че „[а]ко се допусне, че никаква друга също толкова ефикасна мярка не може да се посочи, запитващата юрисдикция ще трябва освен това, трето, да провери пропорционалността в тесен смисъл на въпросната правна уредба[, за да] провери дали причинените с правната уредба неудобства не са непропорционални спрямо заявените цели“.
68      Вж. бележка под линия 42 от настоящото заключение и неотдавнашното решение от 18 декември 2025 г., Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, т. 168 и цитираната съдебна практика)
69      Вж. по аналогия решение от 6 октомври 2020 г., La Quadrature du Net и др. (C‑511/18, C‑512/18 и
C‑520/18, EU:C:2020:791, т. 147 и цитираната съдебна практика), в което Съдът подчертава, че изискването за „строга необходимост“ налага запазването на данни за трафика и местоположението за целите на борбата с определени престъпления и заплахи и за опазване на националната сигурност да изисква „[запазването на въпросните данни да] е ограничено до строго необходимото, що се отнася до подлежащите на запазване категории данни, визираните съобщителни средства, съответните лица, както и установения период на запазване“.
70      Вж. член 13, параграф 2 от Регламента за контрол на рибарството, с неговите изменения, в който се обяснява, че това задължение се ограничава до „корабите за улов на Съюза с обща дължина 18 метра или повече, плаващи под тяхно знаме, които представляват висок риск от неспазване на задължението за разтоварване“. Вж. и член 13, параграф 3, буква а) от същия регламент.
71      Вж. член 13, параграф 3, буква б) от Регламента за
контрол на рибарството, с неговите изменения, в който се посочва, че „записаните видеоматериали, получени от тези системи, да се отнасят само до съоръженията и частите на кораба, където продуктите от риболов се качват на борда, обработват се и се съхраняват, и до всички зони, в които може да се извършва изхвърляне“. Вж. също приложение 1 към становището на Комисията, в което се дава конкретен пример за това как тези зони могат да бъдат обхванати от видеонаблюдение, като същевременно се свежда до минимум потенциалът за идентифициране на лицата, работещи или присъстващи в тези зони.
72      Вж. член 13, параграф 3, буква в) от Регламента за контрол на рибарството, с неговите
измения, в който се обяснява, че Комисията „определя подробни правила за съхранението на данните от системата за ЕНР, за обмена им и достъпа до тях“. Вярно е обаче също, че такива мерки все още не са били въведени, когато от Съда е поискано да се произнесе по законосъобразността на спорния регламент.
73      Вж. член 13, параграф 3, буква б) от Регламента за контрол на рибарството, както е изменен, в който се посочва, че записаният видеоматериал „не следва, доколкото е възможно, да се допуска установяването на самоличността на физически лица. Освен това правилата изискват в случай че се установи, че физически лица могат да бъдат идентифицирани чрез такива видеоматериали, компетентните органи да осигурят анонимизиране на личните данни във възможно най-кратък срок и да информират капитана или оператора на системата за ЕНР за това, което е било установено“.
74      Това се различава от законодателното предложение на Комисията, в което беше предвиден срок на съхранение от 5 години; вж. съображение 59 и член 112, параграф 3 от предложението за регламент на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за изменение на Регламенти (ЕО) № 768/2005, (ЕО) № 1967/2006, (ЕО) № 1005/2008 и Регламент (ЕС) № 2016/1139 на Европейския парламент и на Съвета по отношение на контрола в областта на рибарството (COM(2018) 368 final).
75      Вж. в това отношение точка 9 от настоящото заключение, където накратко обяснявам системата за управление на улова съгласно Регламента за ОПОР.