62003CC0072_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Det är inte längre ovanligt att domstolen anmodas att uttala sig om tillämpningen av bestämmelserna om fri rörlighet på interna situationer i medlemsstaterna. En av de frågor på detta område som är öppen i domstolens rättspraxis är säkerligen hur långt tillämpningsområdet för gemenskapsrätten sträcker sig och följaktligen i vilken utsträckning domstolen är behörig att svara på en tolkningsfråga som rör sådana situationer. Det framstår för mig som om domstolen genom förevarande begäran om förhandsavgörande får tillfälle att på nytt behandla denna fråga.
2. Genom denna begäran om förhandsavgörande har Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Italien) anmodat domstolen att uttala sig om huruvida en avgift, som tas ut vid transport av varor ut ur en kommun i en medlemsstat och som på samma sätt påförs varor som exporteras till en annan medlemsstat och varor som sänds till en annan del av medlemsstaten i fråga, är förenlig med gemenskapsrätten.(2) Det kan först förefalla lämpligt att fråga sig om man skall skilja mellan fallet med produkter som påförs avgift på grund av att de exporteras utomlands och fallet med produkter som påförs avgift på grund av att de sänds till andra delar av Italien.
3. Om man beaktar domen i målen Lancry m.fl. och i målet Simitzi, förefaller svaret enkelt(3) . Så snart som avgiften tas ut på grund av att en gräns passeras, även om det är en inre gräns, kan en avgift utgöra en avgift med motsvarande verkan som en tull. I ett sådant fall är det helt onödigt att fråga sig om avgiften påverkar endast handeln inom gemenskapen eller även intern handel. Det är tillräckligt att en gräns passeras, och de bestämmelser i vilka avgiften föreskrivs strider i sig och i sin helhet mot artikel 25 EG. Domstolens rättspraxis ger således en uppenbarligen enkel och klar lösning på den fråga som uppkommer i detta mål.
4. Detta svar framstår emellertid inte som särskilt tillfredsställande för mig. Domstolens fasta rättspraxis leder till att det i praktiken uppställs en princip som är omvänd i förhållande till den som gäller i fråga om avgifter med motsvarande verkan. Enligt denna rättspraxis är bestämmelserna om fri rörlighet inte tillämpliga på en situation som endast rör handel inom en medlemsstat. Undantag har visserligen gjorts från denna princip, men de har alltid varit exceptionella med hänsyn till särskilda omständigheter i det enskilda fallet och alltid med bibehållande av principen att bestämmelserna om fri rörlighet inte är tillämpliga på rent interna situationer.(4) Det är av denna anledning som man skall fråga sig om den lösning som valts i fråga om avgifter med motsvarande verkan fortfarande är motiverad och, om så inte är fallet, om det inte finns anledning att välja ett mer enhetligt synsätt som kan leda till samma resultat.
I – Tillämpliga bestämmelser, bakgrund och tolkningsfrågan
5.  Avgiften i fråga i detta mål är ett historiskt arv. Man kan spåra den tillbaka till en Notificazione Governatoriale
av den 14 juli 1846 som utfärdades av guvernören för provinsen Lunigiana Estense. Efter Konungariket Italiens enande infördes den som en vägtull för transport av marmor på vägarna i Carrara genom kungligt dekret av den 19 september 1860. Genom lag nr 749 av den 15 juli 1911 ändrades den till en avgift på transport av marmor som brutits i kommunen.
6. Denna avgift grundar sig för närvarande på ett komplicerat regelverk. Sedan vissa av dess bestämmelser ändrats genom lag nr 449 av den 27 december 1997 föreskrevs vid tiden för de faktiska omständigheterna i målet i lag nr 749/1911 följande i dess enda artikel:
”Till förmån för Carrara kommun införs en avgift på marmor som har brutits i kommunen och som har transporterats därifrån. Denna avgift tas ut och uppbärs av kommunen när marmorn lämnar denna i enlighet med särskilda bestämmelser som antas av kommunfullmäktige efter samråd med parterna på marknaden.
Varje år skall kommunfullmäktige när kommunens budget antas fastställa avgiften för följande år. När kommunen under längre tid skall fullgöra förpliktelser som skall finansieras eller garanteras genom intäkterna från avgiften, har kommunfullmäktige möjlighet att i förväg för flera år fastställa en lägsta avgiftsnivå.
Kommunen kan, genom beslut av kommunfullmäktige enligt gällande kommunal- och regionbestämmelser och som skall godkännas av Giunta provinciale amministrativa, besluta att intäkterna från avgiften skall avsättas dels för de utgifter eller förpliktelser som uppstår vid byggandet och drivandet av hamnen Marina di Carrara i överensstämmelse med en eventuell tillämpning av lag nr 50 av den 12 februari 2003, dels för att bidra till att arbetarna inom marmorindustrin skrivs in i Cassa nazionale di previdenza per gli operai.”
7. Denna bestämmelse klargjordes därefter genom lagdekret nr 8 av den 26 januari 1999, som, med ändringar, omvandlades till lag nr 75 av den 25 mars 1999, i vilken föreskrivs följande:
”Den enda bestämmelsen i lag nr 749/1911 ... skall tolkas så, att däri föreskriven avgift skall tas ut på marmor och dess biprodukter och skall fastställas med beaktande av de kommunala utgifter som direkt eller indirekt har samband med verksamheten inom den lokala marmorsektorn.”
8. Slutligen skall bestämmelser som antogs av Comune di Carrara (Carrara kommun) den 23 mars 1999 beaktas, i vilka föreskrivs att kommunfullmäktige årligen fastställer avgifterna med beaktande särskilt av marmorindustrins miljöpåverkan. De ändringar genom lagar och andra författningar som gjorts av denna lagstiftning år 2001 och 2004 är däremot inte relevanta för domstolens analys i detta mål eftersom de skett efter det att de faktiska omständigheterna i målet inträffat.(5)
9. Av beslutet om hänskjutande framgår att tillämpningen av detta regelverk har till följd att marmor som bryts och används i Carrara kommun är befriad från avgift medan marmor som används eller bearbetas i angränsande kommuner kan vara befriade, antingen delvis eller helt.
10. De faktiska omständigheterna i målet är följande. Företaget Carbonati Apuani Srl bedriver verksamhet med bortskaffande och bearbetning av marmorblock och bortskaffande av jord i Carrara kommun. Genom avgiftsbeslut av den 7 maj 2001 krävde Carrara kommun att företaget skulle betala marmoravgift för export från kommunen under april månad 2001. Företaget överklagade detta beslut vid den nationella domstolen och gjorde därvid gällande att den lagstiftning på vilken detta krav grundades strider mot gemenskapsrätten.
11. Den fråga som den nationella domstolen har ställt är huruvida denna lagstiftning är förenlig med artiklarna 23 EG, 81 EG, 85 EG och 86 EG.
II – Inledande synpunkter
12. Dessa synpunkter är av tre slag. De gör det möjligt för mig att ange ramen för den ställda frågan.
A – Huruvida den ställda frågan kan prövas i sak
13. Kommissionen har i sitt skriftliga yttrande begärt att domstolen prövar huruvida den ställda frågan kan prövas i sak. Frågan är om begäran om förhandsavgörande uppfyller de krav som följer av domstolens rättspraxis, enligt vilka den nationella domstolen skall ange den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som den ställer.(6)
14. Denna invändning saknar grund. De faktiska förhållandena innebär inte några svårigheter, och även om de inte har beskrivits i detalj i begäran om förhandsavgörande har en fullständig beskrivning erhållits genom de skriftliga yttranden som parterna i målet vid den nationella domstolen gett in till domstolen. Vad gäller de rättsliga bestämmelserna återges dessa med klarhet i begäran om förhandsavgörande.(7) Vid dessa förhållanden är det inte berättigat att kräva att domstolen skall känna till samtliga omständigheter för tvisten för att bedöma huruvida den tolkning som den anmodats att göra är ändamålsenlig. Det förhållandet att kommissionen har kunnat lämna ett användbart yttrande i detta mål är för övrigt tillräckligt för att visa att beslutet var tillräckligt motiverat.(8) I detta mål har domstolen tillgång till de omständigheter som är nödvändiga för att den skall kunna svara på den rättsliga fråga som ställts.
15. Vid begäran om förhandsavgörande är det under alla förhållanden oförsiktigt att utsträcka grunderna för avvisning till att avse andra fall än dem i vilka domstolen saknar erforderliga uppgifter(9) eller där den bakomliggande tvisten är konstruerad(10) . En sådan försiktighetsregel framstår för mig som överensstämmande med beskaffenheten och syftet med det domstolssamarbete som föreskrivs i artikel 234 EG, vilket grundas på ett nödvändigt samarbete mellan två domstolar för att lösa en och samma tvist.
B – Fastställande av tillämpliga bestämmelser i förevarande fall
16. Den nationella domstolen har anmodat domstolen att uttala sig om huruvida den italienska lagstiftningen är förenlig såväl med artikel 23 EG om tullunionen som med artiklarna 81 EG, 85 EG och 86 EG om konkurrensregler tillämpliga på företag.
17. Jag vill först erinra om att domstolen vid ett förfarande som inletts enligt artikel 234 EG inte är behörig att pröva om en nationell bestämmelse är förenlig med gemenskapsrätten. Enligt fast rättspraxis skall den fråga som ställts i detta mål förstås som en begäran till domstolen att tillhandahålla den nationella domstolen alla upplysningar om tolkningen av gemenskapsrätten som kan göra det möjligt för sistnämnda domstol att i det aktuella målet bedöma om denna lagstiftning är förenlig med nämnda rättsordning.(11)
18. Därefter skall föremålet för begäran begränsas till den första delen av frågan.
19. Jag anser att det är uppenbart hur denna fråga skall besvaras och avser inte att göra någon djupare analys. För det första skall artikel 86 EG inte tillämpas i förevarande mål eftersom åtgärden i fråga inte rör vare sig offentliga företag eller utövande av särskilda eller exklusiva rättigheter som beviljas företag.
20. För det andra är en avgift en statlig åtgärd på vilken artiklarna 81 EG och 82 EG inte är tillämpliga. Enligt domstolens fasta rättspraxis skall de konkurrensregler som är tillämpliga på företag inte beaktas när det är fråga om att bedöma huruvida en lag eller en annan föreskrift i en medlemsstat är förenlig med gemenskapsrätten.(12) Det är visserligen inte uteslutet att en statlig åtgärd strider mot artiklarna 81 EG och 82 EG, jämförda med artikel 10 EG, om åtgärden kan leda till att de konkurrensregler som är tillämpliga på företag förlorar sin ändamålsenliga verkan. Detta är enligt domstolen fallet när en stat antingen påbjuder eller främjar samordnade förfaranden som strider mot artikel 81 EG eller förstärker verkningarna av sådana samordnade förfaranden, eller när den fråntar sina egna föreskrifter deras offentligrättsliga karaktär genom att delegera ansvaret för att besluta om ingripanden på ekonomiska områden till privata aktörer.(13) Det är åtminstone nödvändigt att det bevisas ett direkt samband mellan åtgärden i fråga och företags konkurrenshämmande beteende. Det finns emellertid inget som i förhållandena i målet vid den nationella domstolen kan styrka ett sådant samband. Under alla förhållanden är ett påstående om endast ”en inverkan på konkurrensen”, något som sökanden i förfarandet vid den nationella domstolen har gjort gällande, inte tillräckligt för att den omtvistade avgiften skall omfattas av dessa regler.
21. Eftersom artiklarna 81 EG, 85 EG och 86 EG i princip inte är tillämpliga vid sådana förhållanden som dem som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, skall dessa inte beaktas vid bedömningen av huruvida den omtvistade avgiften är förenlig med gemenskapsrätten.
C – Den metod som används i detta förslag till avgörande
22. Sedan den ställda frågan avgränsats på detta sätt framstår det som om den skall få ett enkelt svar. Skälet till att en avgift av denna sort är oförenlig med gemenskapsrätten är klassiskt i domstolens rättspraxis. Det är lätt att behandla frågan genom att tillämpa de principer för tolkningen av artikel 25 EG som följer av domen i de ovannämnda målen Lancry m.fl. respektive Simitzi. Detta kommer också att vara den metod som skall användas först.
23. Jag anser emellertid att denna metod är otillräcklig. Enligt fast rättspraxis är bestämmelserna om fri rörlighet inte tillämpliga i situationer där alla omständigheter och verkningar hänför sig till nationella förhållanden i en enda medlemsstat.(14) Om domstolen bekräftar den tolkning som har gjorts i domarna i de ovannämnda målen Lancry m.fl. respektive Simitzi, finns det risk för en inkonsekvens i frågor om fri rörlighet. Jag anser emellertid att en gemenskapsrättslig bestämmelse aldrig skall tolkas så att den skapar en inkonsekvens i gemenskapens rättsordning, om en annan tolkning är möjlig. Det är således denna andra tolkning som jag senare skulle vilja föreslå domstolen.
III –
Tillämpningen av domstolens rättspraxis avseende avgifter med motsvarande verkan på den omtvistade avgiften
A – Huruvida det är riktigt att tillämpa domarna i målen Lancry m.fl. respektive Simitzi
24. Detta mål har en välkänd föregångare i domen i det ovannämnda målet Simitzi. I detta mål var det fråga om en avgift som togs ut på såväl produkter som importerades till en geografiskt isolerad del av Grekland, Tolvöarna, och produkter som exporterades från dessa. I enlighet med en analys som utvecklats i domarna i målen Legros m.fl. respektive Lancry m.fl., uppställde domstolen i detta mål (Simitzi) en princip om likvärdighet mellan dels det hinder som blir följden av en avgift som tas ut vid statsgränsen på grund av export av produkter som sänts från medlemsstatens territorium som helhet, del s det hinder som blir följden av en avgift som tas ut vid en regional gräns på grund av att produkter sänds från en region i en medlemsstat till andra regioner i samma medlemsstat.(15) Eftersom effekterna av dessa två sorters avgifter var likvärdiga skulle avgifterna också vara förbjudna.
25. Utifrån denna princip kan den fråga som den nationella domstolen har ställt helt enkelt besvaras så, att en avgift som en kommun tar ut på varor som transporteras ut från dess område utgör en avgift med motsvarande verkan som en exporttull, inte endast såvitt den tas ut på varor som exporteras från den stat till vilken denna kommun hör utan även såvitt den tas ut på varor som lämnar denna kommun för att sändas till andra delar av samma stat.(16)
26. Carrara kommun har emellertid gjort två invändningar mot denna analys. Den ena är att, till skillnad från de omständigheter som förelåg i det ovannämnda målet Simitzi, den omtvistade avgiften endast rör en produkt, marmor från Carrara, och inte samtliga produkter som exporteras från denna kommun.
27. Det finns inte någon grund för denna första invändning. När det gäller avgifter med motsvarande verkan finns det inget krav på det antal produkter som berörs av den omtvistade avgiften. Ett sådant krav följer av den definition som domstolen har gjort av begreppet interna skatter eller avgifter i den mening som avses i artikel 90 EG, eftersom detta begrep rör ”hela produktkategorier” som kan omfattas av ett ”allmänt system för inhemska skatter eller avgifter”.(17) Detta krav är emellertid inte relevant på området för avgifter med motsvarande verkan. På detta område avser EG-fördraget endast undanröjande av varje tullhinder för handel, även om endast en enda produkt berörs.(18)
28. Den andra invändningen avser Carrara kommuns begränsade storlek, om den jämförs med storleken på den region som var i fråga i det ovannämnda målet Simitzi.
29. Inte heller denna invändning kan ha någon framgång. Vad som är i fråga i dessa två mål är en åtgärd bestående i att de behöriga myndigheterna uppställer ett tullhinder för handeln. I det fall som avsågs i det ovannämnda målet Simitzi upprepades denna åtgärd flera gånger. Vid klassificeringen i fråga räknas emellertid endast resultatet av en sådan åtgärd, nämligen förekomsten av ett ekonomiskt hinder för handeln på den gemensamma marknaden, även om det uppgår till ett blygsamt eller obetydligt belopp.(19) En avgift som bestäms i en kommun av kommunfullmäktige enligt en nationell lag, såsom den avgift som är i fråga i detta mål, skall således inte behandlas på annat sätt än en avgift som bestäms av regionstyrelserna enligt ett regeringsdekret för varje del av det territorium på vilka de är behöriga, såsom den avgift som avsågs i det ovannämnda målet Simitzi.
B – Förkastandet av de argument som åberopats till försvar
30. Om det antas att domen i det ovannämnda målet Simitzi är tillämplig i förevarande fall, återstår det att bedöma räckvidden av de argument som Carrara kommun har åberopat som försvar. Dessa argument är av tre slag.
31. De avser för det första de förmodade effekterna av den ifrågasatta avgiften. Kommunen anser att denna avgift inte har någon störande effekt på konkurrensen på gemenskapsmarknaden.
32. Jag vill emellertid erinra om att med en avgift med motsvarande verkan i den mening som avses i fördraget avses varje pålaga som ensidigt läggs på varor och som tas ut på nationella eller utländska varor på grund av att de passerar en gräns, även om den inte tas ut till förmån för staten och den inte har någon diskriminerande eller skyddande verkan.(20) Denna klassificering beror således varken på de effekter som avgiften kan få på handeln inom gemenskapen eller på de konkurrensstörningar som den kan ge upphov till. Av detta följer också att kommunens argument att den avgiftsbelagda produkten inte har konkurrens från produktion från områden utanför kommunen saknar all relevans.
33. Kommunens resonemang grundas för det andra på de mål som eftersträvas genom införandet av avgiften. Detta införande har till syfte bland annat att möjliggöra tillhandahållande och reparation av infrastruktur i form av vägar och hamnar, att vidta åtgärder till skydd för miljö, att stödja kulturella initiativ och slutligen att finansiera åtgärder avseende socialt stöd åt arbetare. Detta är också det huvudargument som Republiken Italien åberopade vid förhandlingen i målet. Den tillade att all denna verksamhet har direkt samband med marmorsektorn och marmorverksamheten.
34. Det framgår emellertid att den allmänna och absoluta karaktären av förbudet mot tullar på varor som omsätts mellan medlemsstaterna innebär att tullar är förbjudna oberoende av alla överväganden om syftet med deras införande liksom ändamålet med de intäkter som de ger.(21)
Den omtvistade avgiften kan följaktligen inte av den anledningen att den har införts i ett socialt, miljöskyddande, kulturellt eller annat syfte eller att de belopp som genereras vid uppbörd av avgiften är avsedda för marmorsektorn anses vara annat än en avgift med motsvarande verkan som en tull i den mening som avses i artiklarna 23 EG och 25 EG.(22)
35. Domstolen har endast medgett ett undantag från principen om förbud mot avgifter med motsvarande verkan. Den har angett att ”det inte är uteslutet att en viss utförd tjänst i vissa fall kan omfattas av en eventuell ersättning i proportion till den tjänsten”.(23) Emellertid krävs det dessutom vid sådana förhållanden att en tjänst faktiskt har utförts, att den har utförts åt var och en av ifrågavarande aktörer och att storleken på den ålagda avgiften står i strikt proportion till denna tjänst.(24) Om dessa villkor, som är kumulativa, är uppfyllda, är det motiverat att anse att den uttagna avgiften inte är endast ett instrument för att skydda den berörda medlemsstaten.
36. Det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida dessa villkor är uppfyllda i förevarande fall. Det skall emellertid erinras om de omständigheter som kan vara användbara vid tolkningen när de framgår av de handlingar som getts in till domstolen i målet. Kommunen har, samtidigt som den åberopat att den omfattas av detta undantag, i sitt yttrande medgett att det framgår av lag nr 75/1999, som ger en korrekt tolkning av den lag genom vilken avgiften infördes, att aktörerna i sektorn inte är ” direkta mottagare av avgiftsintäkterna”.(25) Indirekt svarar avgiften mot ett intresse som samtliga aktörer i denna industri har. Det skall för det första kontrolleras att intäkterna av denna avgift verkligen går till utgifter med anknytning till marmorsektorn. Även om man utgår från att så är fallet avser emellertid den hävdade fördelen av denna avgift under alla förhållanden ett allmänt intresse för samtliga exportörer och inte en tjänst som verkligen utförts åt var och en av aktörerna.(26) Denna slutsats förstärks av det förhållandet att den avgift som bärs av exportörerna uteslutande fastställs utifrån hur mycket marmor som skall transporteras. Den har således i praktiken inte något samband med den verkliga kostnaden för någon tjänst som utförts åt en individuell aktör.(27)
37. Av denna analys följer att inget av de argument som Carrara kommun åberopat som försvar kan godtas.
C –
Avfärdandet av klassificeringen av avgiften som en intern skatt eller avgift
38. Carrara kommun har slutligen föreslagit att den omtvistade avgiften skall anses utgöra en intern skatt eller avgift i den mening som avses i artikel 90 EG. Kommunen har i huvudsak grundat sig på det förhållandet att det inte längre finns någon marmorproduktion i kommunen, åtminstone inte i någon betydande omfattning. Av detta följer helt logiskt att avgiften skall anses utgöra en intern avgift med allmän räckvidd, för vilken gäller ett undantag för marmor som skall stanna i kommunen. Dessutom drabbar denna avgift marmor som stannar i Italien och marmor som exporteras på samma sätt och i samma skede av saluföringen. Eftersom ett sådant system inte innebär någon diskriminering, skall det anses förenligt med fördragets regler.
39. Detta resonemang är inte övertygande. För det första har det inte av parterna bevisats att den lokala produktion som stannar i kommunen faktiskt är försumbar. För det andra har påståendet om ett sådant förhållande emellertid inte någon inverkan på den omtvistade avgiftens klassificering. Enligt fast rättspraxis avser artikel 90 EG pålagor som ingår i ett allmänt system för inhemska skatter eller avgifter och som tillämpas systematiskt på inhemska och utländska produkter enligt samma kriterier.(28) Det är emellertid ostridigt i förevarande fall att de omtvistade avgifterna inte tas ut på de varor som produceras och stannar i Carrara kommun. Tvärtemot vad Carrara kommun och Republiken Italien hävdade vid förhandlingen i målet är bestämmelseorten för produkterna ett avgörande villkor för avgiftsskyldighet. För att avgiften skall tas ut är det inte tillräckligt att marmorn brutits i kommunen. Det krävs dessutom att marmorn, obearbetad eller bearbetad, transporteras ut ur kommunen. Det framgår således klart av den omtvistade lagstiftningens ordalydelse att det för avgiftsuttaget utlösande förhållandet består i att kommungränsen passeras. Denna beskattningsmekanism har således inrättats så att den rör särskilt sändningar och export. Detta är det objektiva kriterium på vilket den konstruerats. Det förhållandet att de produkter som inte är avsedda för export är få förändrar inget i detta systems karaktär, vilket är det enda som är relevant vid klassificeringen i fråga.
40. Om det emellertid antogs att en avsaknad av lokal användning och konsumtion ansågs som ett relevant förhållande vid denna analys, tvärtemot vad som precis har hävdats, skulle kommunen i så fall kunna hävda att detta förhållande skulle medföra att den omtvistade avgiften blev en intern skatt eller avgift?
41. Det finns all anledning att ställa sig tvivlande till detta. Domstolen har visserligen i ett fall med en avgift som togs ut på en produkt som importerades från en annan medlemsstat fastställt att en avsaknad av en likadan eller liknande nationell produkt inte medför att denna avgift inte omfattas av artikel 90 EG, om avgiften i fråga verkligen ingår i ett allmänt system för inhemska skatter eller avgifter.(29) I ett sådant fall anses däremot avgiften vara en avgift med motsvarande verkan om det framgår att avgiften faktiskt är avsedd att särskilt belasta importerade eller exporterade produkter.(30) Undersökningen i förevarande fall av den omtvistade avgiftens struktur ger emellertid inte något utrymme för något allvarligt tvivel beträffande syftet med avgiften och avsikten hos den lagstiftare som införde den.(31) En sådan avgift avser särskilt exporterade produkter. Den kan således inte anses vara en intern skatt eller avgift i den mening som avses i artikel 90 EG.
42. Vid dessa förhållanden är påståendet att avgiften rör italienska produkter och exporterade produkter på samma sätt och i samma skede av saluföringen felaktigt. Om man medger att artikel 25 EG tillämpas på avgifter som tas ut på varor när de passerar en kommungräns i en medlemsstat, skall jämförelsen inte längre göras mellan italienska produkter och exporterade produkter utan mellan produkter som skall stanna på en del av det italienska territoriet och produkter som skall sändas ut från detta. Utifrån denna sistnämnda synpunkt är det emellertid uppenbart att avgiften på transporterad marmor innebär en kränkning av gemenskapens tullterritorium och ett åsidosättande av artikel 25 EG.
43. Av övervägandena ovan följer att den omtvistade avgiften i sig ingår i kategorin med avgifter med motsvarande verkan som en tull utan hänsyn till frågan huruvida den tas ut på intern handel eller handel inom gemenskapen. Den kan således inte undkomma det för sådana avgifter i EG-fördraget uppställda förbudet.
IV – Ett annat synsätt
A – Nackdelarna med lösningen i domen i målet Lancry
44. Den lösning som jag precis har gett uttryck för på grundval av den rättspraxis från domstolen som är tillämplig på området, särskilt domen i det ovannämnda målet Lancry m.fl., har den fördelen att den säkerställer homogenitet för det gemensamma tullområdet och därigenom en enhetlig tillämpning av fördragets bestämmelser om tullunionen. Det skulle nämligen ha varit paradoxalt att medge, vilket generaladvokaten Tesauro påpekade i sitt förslag till avgörande i målet Lancry m.fl., att i en inre marknad ”är hinder för handeln mellan Portugal och Danmark förbjudna medan hinder för handeln mellan Neapel och Capri inte beaktas”.(32) Denna rättspraxis medför emellertid stora olägenheter. Enligt min mening finns det tre huvudsakliga sådana.
45. För det första är grunderna för denna rättspraxis bräckliga. En genomläsning av de bestämmelser i fördraget som den grundas på är tillräcklig för att detta skall stå klart. I artiklarna 23 EG och 25 EG syftar fördraget till att undanröja tullhinder för handeln mellan medlemsstaterna . Det framgår således inte att dessa bestämmelser skall tillämpas på handeln mellan delarna i en medlemsstat.
46. Domen i målet Lancry m.fl. grundas antagligen på idén att en genomfartsavgift till sin natur skadar ”enheten i gemenskapens tullområde”.(33) Detta kan vara riktigt i teorin men det får ohållbara konsekvenser i praktiken. Artikel 23 EG är endast ett uttryck för viljan hos de stater som grundade gemenskapen att begränsa användningen av behörigheten på tullområdet för medlemsstaterna i denna gemenskap. De hade emellertid inte därigenom avsikten att beröva dessa stater deras behörighet att reglera situationer som rörde enbart deras territorium. Av en princip om fri rörlighet som uteslutande reglerar transnationella situationer slöt sig emellertid domstolen till en princip som reglerade situationer som var gränsöverskridande,
genom att likställa regionala gränser och nationella.(34) Systemet med en tullunion är emellertid först och främst ett system för fri rörlighet mellan medlemsstater, inte ett system för passerande av interna gränser. Genom att likställa de två leds domstolen till att tillämpa principen om fri rörlighet på avgifter som tas ut i situationer utan något samband med denna princip.
47.  För det andra visar domen i det ovannämnda målet Lancry m.fl. och den därpå följande rättspraxisen på inkonsekvens hos domstolen. Man kunde nämligen förvänta sig att lösningen i domen i målet Lancry m.fl. utsträcktes till samtliga områden med anknytning till bestämmelserna om fri rörlighet.(35) Inget föreföll hindra att det resonemang som tillämpades i det målet upprepades i fall med andra handelshinder. I stället för en skada på enheten i gemenskapens tullområde skulle det ha räckt att åberopa en skada på den inre marknaden(36) eller till och med på den ekonomiska enhet som uppstod genom den ekonomiska och monetära unionen(37) . Dessa begrepp kunde teoretiskt sett ha samma praktiska effekter. Domstolen valde emellertid inte en sådan lösning. På alla dessa områden valde den att bevara den klassiska principen att reglerna om fri rörlighet inte var tillämpliga på rent interna situationer.
48. Det finns således kvar en inkonsekvens som inte verkar motiverad mellan den linje som antagits i fråga om avgifter med motsvarande verkan och den allmänna linje som domstolen antagit på andra områden.(38) Senare rättspraxis bidrar till att minska skillnaden mellan tullunionen och övriga system för fri rörlighet. Domstolen har nyligen försökt utvidga sin behörighet att uttala sig om tillämpningen av gemenskapsrätten på interna situationer som kan ha ett samband med de situationer som omfattas av gemenskapsrätten.(39) Den har emellertid därvid inte ifrågasatt principen att gemenskapsrätten inte är tillämplig på helt interna situationer. Domstolens vilja att inte frångå denna princip ger enligt min mening uttryck för berättigade reservationer vad gäller en risk för en godtycklig utvidgning av gemenskapsrättens tillämpningsområde.
49. Slutligen är det sista argument som borde vara övertygande för att överge lösningen i målet Lancry m.fl. att det finns starka skäl att återvända till den rättspraxis som gäller i fråga om åtgärder med motsvarande verkan. För det första överensstämmer denna rättspraxis med ordalydelsen hos och andan i bestämmelserna om fri rörlighet som inte skall tillämpas på rent interna situationer. För det andra förefaller det mig som om de överensstämmer med en mer allmän vilja hos domstolen att inte tolka bestämmelserna om fri rörlighet av varor mot bakgrund av en princip om frihet att bedriva näringsverksamhet. Ett av de huvudsakliga skälen för att begränsa tillämpningsområdet för bestämmelserna om fri rörlighet till transnationella situationer är att syftet med dessa bestämmelser även fortsättningsvis skall vara att liberalisera handeln.(40)
50. Alla dessa skäl förefaller i dag ge mig stöd för ett nytt synsätt utan att det blir tal om att ifrågasätta de berättigade skäl som föranledde domen i målet Lancry m.fl.
B – Möjliga lösningar
51. Enligt ett klassiskt synsätt framstår den omtvistade avgiften som en komplex struktur från vilken de olika delarna skall skiljas, de som omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsbestämmelserna om fri rörlighet och de andra som inte omfattas av dessa. Detta innebär att regelverket i fråga inte skall tillämpas på alla delar utan på olika sätt beroende på om det har effekter på handeln mellan medlemsstaterna eller inte.(41)
52. I den mån som den omtvistade avgiften tas ut på produkter som exporteras ut ur Italien omfattas den av förbudet i artikel 25 EG. På denna del av den nationella lagstiftningen skall den analys för vilken det redogjordes i punkterna 24–43 i detta förslag till avgörande tillämpas. I den mån som den tas ut på produkter som stannar i Italien faller den emellertid utanför gemenskapens bestämmelser om tullunionen.
53. I detta avseende kommer i teorin tre lösningar i fråga för domstolen.
54. Den första lösningen består i att åter slå fast att gemenskapsrätten inte är tillämplig på en avgift som tas ut av en medlemsstat vid intern handel i denna. Domstolen skulle därvid inta den ståndpunkt som generaladvokaten Tesauro förespråkade i sitt förslag till avgörande i de ovannämnda målen Lancry m.fl.
55. Jag anser att denna lösning kan ifrågasättas eftersom det i denna bortses från de berättigade hänsynstaganden som motiverade lösningen i domen i målet Lancry m.fl. Dessa avser först och främst de praktiska svårigheterna med att identifiera ursprunget eller bestämmelseorten för produkter som omsätts inom gemenskapen.(42) Dessa rör också de svårigheter som skapas genom så kallad ”omvänd diskriminering”.(43) Detta uttryck avser bland annat fall där medborgare i en medlemsstat som inte har använt sig av den fria rörlighet som garanteras i fördraget hamnar i en mindre fördelaktig rättslig situation än medborgare som har utövat sina rättigheter enligt denna frihet. Domstolen har regelmässigt förbisett dessa fall och därvid stött sig på att helt interna situationer är uteslutna från gemenskapsrättens tillämpningsområde.(44) Det ankommer således endast på den nationella domstolen att bedöma dessa situationer.(45) Att domstolen sålunda anses sakna behörighet kan ha till följd att den nationella domstolen lämnas maktlös inför diskriminerande situationer som har sitt ursprung i en tillämpning av gemenskapsrätten.(46) Det är svårt att medge att det i gemenskapsrätten inte skulle finnas något intresse för en situation som den själv har bidragit till att skapa. I sådana fall har gemenskapsrätten skapat ett problem som utan denna inte hade funnits enligt nationell rätt, och antagligen inte tolererats häri, och som det inte är möjligt att bekämpa enligt nationell rätt.
56.  För att kringgå dessa svårigheter är den andra möjliga lösningen att på den interna delen av avgiften tillämpa en lösning av den sort som domstolen använde i domen i målet Guimont.(47) Det skulle således vara fråga om att föreslå den nationella domstolen att överföra den lösning som följer av förbudet mot avgifter med motsvarande verkan till fall där det i den berörda statens interna rätt föreskrivs att en nationell aktör skall ha samma rättigheter som en exportör skulle ha enligt gemenskapsrätten i samma situation. Med bortseende från frågan om tillämpningen av gemenskapsrätten skulle de två delarna av lagstiftningen således direkt eller indirekt behandlas enligt samma principer, de om fri rörlighet för varor.
57. Även om denna lösning skulle vara att föredra framför den föregående anser jag att den inte är helt tillfredsställande. För det första medför den, genom att den främjar en utvidgning av domstolens behörighet i fråga om förhandsavgöranden, en risk för att den leder till en utvidgning av gemenskapens tillämpningsområde som är svår att bemästra. Metoden i domen i målet Guimont har en mycket vid räckvidd. Det finns praktiskt taget inte några situationer som, om man följer denna metod, kan undgå domstolens behörighet och gemenskapsrättens tillämpning, om än indirekt. Det är nämligen för detta tillräckligt att situationen i fråga kan sättas i samband med en fråga om tolkning av gemenskapsrätten för vilken det inte är uppenbart att det inte finns något föremål. Ett sådant samband framstår emellertid inte som alltför svårt att finna, framför allt eftersom det i princip ankommer endast på den nationella domstolen att bedöma relevansen och behovet av ett förhandsavgörande.(48) För det andra blir effektiviteten av denna lösning beroende av villkoret att de medborgare som befinner sig i en rent intern situation genom den nationella rätten erbjuds samma rättigheter som de som gäller enligt gemenskapsrätten.(49) Avgörandet av om det finns en eventuell omvänd diskriminering beror således endast på möjligheterna enligt intern rätt och möjligheten att där finna ett lämpligt instrument. Detta sökande riskerar emellertid att i vissa fall stöta på hinder som avser själva karaktären av det berörda rättsliga systemet.(50)
58. Det är av denna anledning som jag slutligen föredrar en tredje lösning, som har den dubbla fördelen att principen om att bestämmelserna om fri rörlighet inte är tillämpliga på rent interna situationer(51) bevaras utan att de svårigheter som det finns risk för att denna princip medför i praktiken underskattas. Denna lösning består i att det görs åtskillnad mellan den omtvistade nationella lagstiftningen och de interna situationer som kan bli följden av denna. Denna lagstiftning angår visserligen delvis gemenskapsbestämmelser om tullunionen, men situationerna gör det helt klart inte. Av detta följer emellertid inte att situationerna helt faller utanför gemenskapsrättens tillämpningsområde. Eftersom det är fråga om ”restsituationer”, som måste tåla effekterna av tillämpningen av fördragets bestämmelser på den lagstiftning som reglerar dem, anser jag att de omfattas av gemenskapsrättens allmänna principer.
C – Den föreslagna lösningen
59. Vid bedömningen föreslår jag att åtskillnad görs mellan frågan om gemenskapsrättens tillämpning i interna situationer, såsom den som är i fråga i förevarande mål, och frågan om de instrument i gemenskapsrätten som kan tillämpas på dessa situationer, eftersom dessa två frågor ger upphov till olika problem.
1. Gemenskapsrättens tillämplighet i situationer som den som avses i förevarande mål
60. Jag vill erinra om principen att varje medlemsstat är fri att, inom gränserna för sina skyldigheter enligt bestämmelserna i fördraget, fastställa det beskattningssystem som den anser mest lämpligt med hänsyn till varje enskild vara.(52) Det kan inte komma i fråga att ifrågasätta den behörighet på skatteområdet som medlemsstaterna tillerkänns i fråga om interna skatter och avgifter. Detta innebär emellertid inte att den interna situation som följer av tillämpningen av fördragets bestämmelser på en skattelagstiftning helt faller utanför gemenskapsrätten.
61. Fråga är huruvida en nationell lagstiftning tillämpas som förlorat en del av sin räckvidd på grund av att bestämmelser om fri rörlighet, vilken lagstiftning dock fortsätter att generera en hel del situationer som är tvistiga med hänsyn till gemenskapsrätten. Till en del skall den nationella lagstiftningen, såvitt den rör handeln mellan medlemsstater, frångås till förmån för gemenskapens bestämmelser om fri rörlighet. Till en annan del, i den mån den rör rent interna situationer, fortsätter den emellertid att ha verkningar. På de produkter som avses med denna lagstiftning tillämpas således olika bestämmelser beroende på deras bestämmelseort. Detta kan leda till en diskriminering till följd av en alternativ tillämpning av gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser på situationer som förefaller vara lika.(53) I förevarande fall tillämpas således två olika regelverk beroende på varornas bestämmelseort medan det i samtliga fall handlar om att behandla samma situation med transport av varor ut ur en kommun i en medlemsstat.
62. I detta fall skapar varken den nationella lagstiftningen eller gemenskapsrätten i sig en diskriminering. Denna är emellertid ett resultat av den delvisa tillämpningen av gemenskapsrätten på den nationella lagstiftningen i fråga. Även om denna situation varken är eftersträvad eller föreskriven är den en nödvändig följd av gemenskapsrättens tillämpning. Även om denna situation i sina huvudsakliga delar omfattas av intern rätt är den också en ”restsituation” i ett gemenskapsrättsligt perspektiv. Genom de verkningar som avsiktligen eller oavsiktligen skapas genom gemenskapsrätten blir gemenskapsrätten en av orsakerna till situationen.
63. Det är möjligt att detta förhållande inte framstår som en materiell anknytningsfaktor till gemenskapsrätten som är tillräckligt kraftig för att man skall anse att situationen faller inom gemenskapsrättens tillämpningsområde. Som allmän regel är det nämligen inte tillräckligt att en situation har sitt ursprung i en tillämpning av gemenskapsrätten för att falla inom dess tillämpningsområde. Det måste dessutom visas att den innebär ett åsidosättande av ett av de särskilda syftena med fördraget. Detta är klassiskt sett fallet när den betraktade situationen är ursprunget till ett hinder för handeln mellan medlemsstater.(54) I det fallet är det tillåtet att hänföra denna situation till bestämmelserna om de grundläggande friheterna och till syftet att skydda den gemensamma marknaden. För närvarande har emellertid syftena med fördraget utvidgats. Enligt min mening ingår det numera klart bland gemenskapens grundläggande syften att undvika att föranleda all diskriminering till följd av en tillämpning av dess egna bestämmelser.(55) Av detta följer att en gemenskapsbestämmelse alltid i största möjliga mån skall tillämpas så att den inte ger upphov till ett åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen.
64. Såväl genom sin struktur som genom sina verkningar har en situation som den som är i fråga i förevarande mål anknytning till gemenskapsrätten. Den kan således inte uteslutas från gemenskapsrättens ram.
2. De instrument i gemenskapsrätten som är tillämpliga på den avsedda situationen
65. De instrument som naturligt står till buds för denna relativa utvidgning av gemenskapsrättens tillämpningsområde är de allmänna principerna i gemenskapsrätten. Dessa principer har karaktär av grundläggande bestämmelser i gemenskapens rättsordning. De utgör en objektiv ram för samtliga bestämmelser och situationer som kan omfattas av gemenskapsrätten.(56) De utgör också dels kriterier för bedömningen av om gemenskapens rättsakter är giltiga, dels kriterier för tolkning av rättsakter och situationer som omfattas av gemenskapsrätten. Det är från sistnämnda utgångspunkt som domstolens upprepade princip att när en medlemsstat motiverar en nationell åtgärd som kan innebära en begränsning av de i fördraget garanterade grundläggande friheterna ”måste denna mening även tolkas i ljuset av de allmänna rättsprinciperna och särskilt de grundläggande rättigheterna”.(57) Jag anser att det är fullt möjligt att utsträcka denna princip till en bedömning av en ”restsituation” såsom den som definierats ovan, när det har visats att den omfattas av gemenskapsrätten.
66. Det ankommer på behöriga nationella myndigheter att göra denna bedömning. Dessa förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när de använder och tillämpar de medel som ställs till deras förfogande genom gemenskapsrätten. Detta framgår av att de skall ta hänsyn till en rad motsägelsefulla konkreta intressen inom en rent nationell ram. Det är uppenbart att den nationella domstol vid vilken en tvist är anhängig har bäst möjlighet att avgöra huruvida det i ett visst fall föreligger diskriminering. I ett fall som det som är i fråga i detta mål skall den nationella domstolen till exempel kontrollera att det är motiverat att behandla produkter som stannar på det nationella territoriet och produkter som skall exporteras olika. Det kan emellertid hända att nationell rätt inte erbjuder de me del som behövs för att identifiera och undanröja sådan diskriminering.(58) I det fallet anser jag att det helt klart finns grund för att den nationella domstolen erbjuds de normativa medel som föreskrivs i gemenskapsrätten.
67. Bland de principer som är tillämpliga i detta fall återfinns bland annat den allmänna icke-diskrimineringsprincipen, som enligt domstolen är en grundläggande gemenskapsrättslig princip.(59) Det är vanligt att i denna princip se endast en ”funktionell förlängning” av bestämmelserna om fri rörlighet.(60) När domstolen använder denna princip avser den i regel att skydda de friheter som garanteras i fördraget. I domstolens klassiska doktrin anses denna princip vara ett instrument för att förverkliga de ekonomiska friheter som skyddas i fördraget.(61)
68. Det verkar nu lämpligt att tillerkänna denna princip en oberoende existens och ge den en självständig räckvidd. Det kan medges att användningen av de ekonomiska friheterna inte längre är ett nödvändigt villkor för att tillämpa icke-diskrimineringsprincipen. Detta är det logiska resultatet av domen i målet Martínez Sala, jämförd med domen i målet Baumbast och R.(62) I domen i målet Martínez Sala var domstolen noga med att frigöra tillämpningen av icke-diskrimineringsprincipen från alla överväganden avseende ett bedrivande av en ekonomisk verksamhet. Av domen i målet Baumbast och R följer att rättigheterna enligt det europeiska medborgarskapet ingår direkt bland de personliga rättigheterna för medborgarna i medlemsstaterna i deras egenskap av unionsmedborgare. Bland dessa rättigheter återfinns emellertid rättigheten att inte utsättas för omotiverad diskriminering.(63)
69. Det handlar därigenom inte om att utsträcka gemenskapsrättens tillämpningsområde till alla nationella situationer som är potentiellt diskriminerande. Lika litet som bestämmelserna i fördraget om fri rörlighet eller bestämmelserna om unionsmedborgarskap,(64) har icke-diskrimineringsprincipen till syfte att utvidga gemenskapsrättens materiella tillämpningsområde till att avse interna förhållanden som inte har någon anknytning till gemenskapsrätten.(65) Jag anser emellertid att om diskriminering inte är motiverad får sådan inte införas på grund av produkternas ursprung eller bestämmelseort med avseende på en medborgare som befinner sig i en ”restsituation” av gemenskapsursprung. Det är inte med tillämpning av bestämmelserna om fri rörlighet utan genom att hänsyn tas till icke-diskrimineringsprincipen som denne skall kunna erhålla ett gemenskapsskydd.
3. Slutsats av analysen
70. Om jag sammanfattar denna analys i en enhetlig regel blir resultatet följande:
1) En avgift såsom den i fråga utgör en avgift med motsvarande verkan som en tull i den mån som den tas ut på varor som exporteras ut ur en medlemsstat.
2) De situationer som när det gäller produkter som skall stanna på det nationella territoriet kan följa av att artikel 25 EG tillämpas på avgiften i fråga skall bedömas mot bakgrund av gemenskapsrättens allmänna principer, särskilt icke-diskrimineringsprincipen.
71. Oavsett om domstolen följer detta förslag eller inte skulle jag vilja föreslå den att åter slå fast en lösning som är konsekvent vad gäller området för avgifter med motsvarande verkan och övriga områden inom fri rörlighet. Om domstolen följer mitt förslag kan den dessutom förvänta sig en dubbel nytta. För det första skulle den kunna bevara principen att bestämmelser om fri rörlighet inte tillämpas på situationer som inte har någon anknytning till de situationer som avses med dessa bestämmelser. För det andra skulle den, med iakttagande av gränserna för den behörighet som den redan förfogar över i enlighet med domen i det ovannämnda målet Guimont, kunna ge de nationella domstolarna verkningsfulla instrument för att reglera tvistiga situationer som uppkommit genom en tillämpning av gemenskapsrätten.
V – Verkningarna i tiden av förhandsavgörandet
72. För det fall domstolen fastställer att avgiften på marmor är oförenlig med gemenskapsrätten har Carrara kommun begärt att domens verkningar i tiden begränsas till framtiden. Den har i detta hänseende åberopat dels den osäkerhet som rått beträffande vilka rättsliga bestämmelser som är tillämpliga på avgiften i fråga, dels de allvarliga ekonomiska konsekvenser som kan bli resultatet av ett sådant beslut för Carrara kommun.
73.  I princip kan och skall en av domstolen enligt artikel 234 EG tolkad regel tillämpas av de nationella domstolarna även beträffande förhållanden som uppkommit före avgörandet med anledning av begäran om tolkning.(66) Det är således endast om det av tvingande rättssäkerhetshänsyn föreligger alldeles särskilda förhållanden som domstolen kan begränsa möjligheten för de berörda att åberopa en sålunda tolkad bestämmelse för att ifrågasätta rättsförhållanden som etablerats i god tro.(67)
74. I förevarande fall har det av analysen framgått att det inte fanns någon objektiv osäkerhet beträffande räckvidden för artikel 25 EG. Av vad som anförts, har inget kunnat föranleda tvivel om huruvida en sådan avgift är oförenlig med gemenskapsrätten. En reservation skall göras endast för de fall där avgiften krävdes före dagen för domen i det ovannämnda målet Legros m.fl.. Fram till den dag då denna dom meddelades kunde kommunen rimligen anse att denna avgift inte var oförenlig med gemenskapsrätten, åtminstone i den mån den togs ut på rent intern handel. Den analys som gjordes i den domen borde emellertid ha föranlett allvarligt tvivel i frågan om huruvida denna avgift var giltig. Domstolen tillämpade denna lösning i domen i det ovannämnda målet Simitzi.
75. Eftersom avgiften i fråga har samma karaktär som den som var i fråga i denna dom anser jag det vara lämpligt att på denna tillämpa den lösning som valdes där. Domstolen kan således besluta att bestämmelserna i EG-fördraget om avgifter med motsvarande verkan som tull inte kan åberopas till stöd för en ansökan om återbetalning av belopp som uppburits före den 16 juli 1992 för den omtvistade avgiften utom av sökande som före denna dag väckt talan vid domstol eller framställt motsvarande anspråk.
76. Jag vill alternativt tillägga att om domstolen beslutar sig för att använda den analys som jag föreslår finns det ingen anledning att i detta avseende välja en annan lösning. För det första är det riktigt att anse att det på detta område genom domen i det ovannämnda målet Legros m.fl.
skapades en ny rättslig situation som de berörda personerna kunde anse som stabil och klar. För det andra är syftet med den föreslagna analysen inte att uppnå ett annat resultat än i domen i målet Simitzi, även om analysen erbjuder nya vägar.
VI – Förslag till avgörande
77. Mot bakgrund av övervägandena ovan förslår jag att domstolen besvarar den fråga som ställts i detta mål enligt följande:
1) En avgift som en medlemsstat tar ut på varor på grund av att de transporteras ut ur en kommun i denna medlemsstat utgör en avgift med motsvarande verkan som en tull i den mån som den tas ut på varor som exporteras till en annan medlemsstat.
2) De situationer som i fråga om produkter som sänds till en annan del av det nationella territoriet kan följa av att bestämmelser i EG-fördraget om avgifter med motsvarande verkan som tull tillämpas på den omtvistade avgiften skall bedömas mot bakgrund av gemenskapsrättens allmänna principer, särskilt icke-diskrimineringsprincipen.
3) Bestämmelserna i fördraget om avgifter med motsvarande verkan som tull kan inte åberopas till stöd för en ansökan om återbetalning av belopp som uppburits före den 16 juli 1992 för den omtvistade avgiften, utom av sökande som före denna dag väckt talan vid domstol eller framställt motsvarande anspråk.
(1) .
(2)
–	Jag vill påpeka att det genom begäran om förhandsavgörande i tre förenade mål som för närvarande är anhängiga vid domstolen har ställts liknande frågor avseende tillämpningen av denna avgift (de förenade målen C-426/03–C-429/03, GE.M.E.G. m.fl.).
(3)
–	Domstolens dom av den 9 augusti 1994 i de förenade målen C-363/93, C-407/93, C-408/93, C‑410/93 och C-411/93, Lancry m.fl. (REG 1994, s. I-3957; svensk specialutgåva, volym 16, s. 71), och av den 14 september 1995 i de förenade målen C-485/93 och C-486/93, Simitzi (REG 1995, s. I-2655). Utgångspunkten för denna rättspraxis är domen av den 16 juli 1992 i mål C-163/90, Legros m.fl. (REG 1992, s. I-4625; svensk specialutgåva, volym 13, s. 53).
(4)
–	Se, bland annat, domstolens dom av den 7 maj 1997 i de förenade målen C-321/94–C-324/94, Pistre m.fl. (REG 1997, s. I-2343), och av den 5 december 2000 i mål C-448/98, Guimont (REG 2000, s. I-10663).
(5)
–	Av diskussionerna vid förhandlingen i målet att döma verkar det som om dessa förändringar under alla förhållanden inte ändrar karaktären på och räckvidden för de bestämmelser som jag skall undersöka i detta mål.
(6)
–	Dom av den 26 januari 1993 i de förenade målen C-320/90–C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl. (REG 1993, s. I-393; svensk specialutgåva, volym 14, s. 1), punkterna
6 och 7.
(7)
–	I detta avseende skiljer sig situationen från den som gav upphov till domstolens beslut av den 13 mars 1996 i mål C-326/95, Banco de Fomento e Exterior (REG 1996, s. I-1385), i vilket fastslogs att det var uppenbart att de ställda tolkningsfrågorna inte kunde prövas i sak.
(8)
–	Se, bland annat, dom av den 12 september 2000 i de förenade målen C-180/98–C-184/98, Pavlov m.fl. (REG 2000, s. I-6451), punkterna 52 och 53.
(9)
–	Se, bland annat, dom av den 12 juli 1979 i mål 244/78, Union laitière normande (REG 1979, s. 2663), och i det ovan i fotnot 6 nämnda målet Telemarsicabruzzo m.fl.
(10)
–	Se, bland annat, dom av den 11 mars 1980 i mål 104/79, Foglia mot Novello (REG 1980, s. 745; svensk specialutgåva, volym 5, s. 73), och av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia mot Novello (REG 1981, s. 3045; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243).
(11)
–	Se, bland annat, domstolens dom av den 30 april 1998 i de förenade målen C-37/96 och C‑38/96,
Sodiprem m.fl. (REG 1998, s. I-2039), punkt 22.
(12)
–	Domstolens dom av den 7 februari 1984 i mål 238/82, Duphar m.fl. (REG 1984, s. 523; svensk specialutgåva, volym 7, s. 505), punkt 30.
(13)
–	Domstolens dom av den 21 september 1988 i mål 267/86, Van Eycke (REG 1988, s. 4769; svensk specialutgåva, volym 9, s. 587), punkt 16, och, slutligen, av den 9 september 2003 i mål C-198/01, Consorzio Industrie Fiammiferi (REG 2003, s. I-0000), punkterna 45 och 46.
(14)
–	Se, bland annat, dom av den 15 december 1982 i mål 286/81, Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij (REG 1982, s. 4575; svensk specialutgåva, volym 6, s. 583), punkt 9, av den 18 februari 1987 i mål 98/86, Mathot (REG 1986, s. 809), punkterna 7–9, av den 28 januari 1992 i mål C-332/90, Steen (REG 1992, s. I-341), punkt 9, och av den 9 september 1999 i mål C-108/98, RI.SAN. (REG 1999, s. I-5219), punkt 23.
(15)
–	Domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet Simitzi, punkterna 21 och 25. Domstolen hänvisade därvid till de ovan i fotnot 3 nämnda domarna i målen Legros m.fl. respektive Lancry m.fl.
(16)
–	Se, analogt, domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet Simitzi, punkt 22.
(17)
–	Se, bland annat, dom av den 9 november 1983 i mål 158/82, kommissionen mot Danmark (REG 1983, s. 3573), punkt 24, samt generaladvokaten Mancinis förslag till avgörande i det målet.
(18)
–	Se, bland annat, dom av den 21 september 2000 i de förenade målen C-441/98 och C-442/98, Michaïlidis (REG 2000, s. I-7145). I det målet var fråga om en skatt på endast exporterade tobaksvaror.
(19)
–	Dom av den 1 juli 1969 i mål 24/68, kommissionen mot Italien (REG 1969, s. 193; svensk specialutgåva, volym 1, s. 389), punkterna 9 och 14.
(20)
–	Se, bland annat, dom av den 1 juli 1969 i de förenade målen Social Fonds voor de Diamantarbeiders (REG 1969, s. 211; svensk specialutgåva, volym 1, s. 399), punkt 18.
(21)
–	Dom i det ovan i fotnot 19 nämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 7.
(22)
–	Se, bland annat, dom av den 10 december 1968 i mål 7/68, kommission mot Italien (REG 1968, s. 617; svensk specialutgåva, volym 1, s. 357), av den 14 december 1972 i mål 29/72, Marimex (REG 1972, s. 1309), punkt 7, och i det ovan i fotnot 18 nämnda målet Michaïlidis, punkt 17.
(23)
–	Dom av den 1 juli 1969 i det ovan i fotnot 19 nämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 11.
(24)
–	Se, bland annat, dom av den 26 februari 1975 i mål 63/74, Cadsky (REG 1975, s. 281), punkt 8, och av den 17 maj 1983 i mål 132/82, kommissionen mot Belgien (REG 1983, s. 1649), punkt 8.
(25)
–	Svarandens yttrande, s. 12. Jag vill erinra om att i lag nr 75/1999 om tolkning av lag nr 749/1911 föreskrivs att marmoravgiften bestäms i förhållande till ”de kostnader som direkt eller indirekt är förenade med marmorsektorn”.
(26)
–	Se, analogt, domen i det ovan i fotnot 24 nämnda målet Cadsky, punkt 8.
(27)
–	Se, analogt, dom av den 27 februari 2003 i mål C-389/00, kommissionen mot Tyskland (REG 2003, s. I-2001), punkterna 35 och 36.
(28)
–	Se, bland annat, dom i det ovan i fotnot 22 nämnda målet Marimex, punkt 7, och av den 22 mars 1977 i mål 78/76, Steineke & Weinlig (REG 1977, s. 595; svensk specialutgåva, volym 3, s. 329), punkt 28.
(29)
–	Se, bland annat, dom av den 3 februari 1981 i mål 90/79, Frankrike mot kommissionen (REG 1981, s. 283), punkt 14.
(30)
–	Se, bland annat, dom av den 9 november 1983 i mål 158/82, kommissionen mot Danmark (REG 1983, s. 3573), och av den 22 april 1999 i mål C-109/98, CRT France International (REG 1999, s. I-2237).
(31)
–	I sitt förslag till avgörande i det ovan i fotnot 30 nämnda målet CRT France International erinrade generaladvokaten Cosmas om att för att avgöra vilken kvalificering som skall göras i ett sådant fall är domstolen inte likgiltig inför den omtvistade avgiftens ursprung och syfte (punkt 25).
(32)
–	Generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i det ovan i fotnot 3 nämnda målet Lancry m.fl., punkt 28.
(33)
–	Denna oro utgör ett av de huvudsakliga skälen i domstolens resonemang i detta mål. Jag vill påpeka att begreppet ”gemenskapens tullområde” allmänt används av domstolen för att ange det geografiska tillämpningsområdet för bestämmelserna i fördraget om tullunionen och inte en behörighetsgrund som i sig tillerkänns gemenskapen.
(34)
–	Den behövde därvid grunda sig på ett gränsbegrepp som inte överensstämmer med den definition som allmänt görs i folkrätten. I Dictionnaire de la terminologie du droit international public
(juridiskt uppslagsverk avseende folkrätt), som publicerats under ledning av J. Basdevant definieras gräns som: ”Gränsen för en stats territorium. Gräns som bestämmer var två grannstaters territorier börjar eller slutar” (definition som återges i Dictionnaire de droit international public, publicerad under ledning av Salmon J., Bruylant, Bryssel, 2001, s. 520). En liknande definition återfinns i Encyclopedia of Public International Law, publicerad under ledning av R. Bernhardt, under ”Boundaries”.
(35)
–	Detta var faktiskt den ståndpunkt som uttryckts i en del av doktrinen: särskilt Keppenne, J.-P., och van Ypersele, P., ”Vers une application du droit communautaire à des obstacles à la libre circulation des marchandises à l’intérieur d’un État membre”, Journal des tribunaux de droit européen, 1994, s. 179, samt Rigaux, A., och Simon, D., i sin kommentar till domen i det ovannämnda målet Lancry m.fl., Europe, 1994, nr 361.
(36)
–	Se, för ett liknande resonemang, d’Oliveira, H.U.J., ”Is reverse discrimination still possible under the Single European Act ?”, i Forty years on: the evolution of private international law in Europe, Kluwer, Deventer, 1990, s. 71–86
(37)
–	Med ett liknande resonemang ansåg generaladvokaten Geelhoed att sedan det skapats en gemensam marknad för kapital, sprungen ur den ekonomiska och monetära unionen, kan man inte längre tala om en situation som enbart rör interna förhållanden på området för fri rörlighet för kapital. Han ser sålunda i den gemensamma marknaden för kapital en gemensam marknad som är jämförbar med den gemensamma tullunion som funnits mycket lång tid (förslag till avgörande inför dom av den 5 mars 2002 i de förenade målen C-515/99 och C-527/99–C‑540/99, Reisch m.fl. (REG 2002, s. I-2157), punkterna 104 och 105.
(38)
–	Denna inkonsekvens har för övrigt noterats i doktrinen, särskilt av Oliver, P., Free Movement of Goods in the European Community, Sweet & Maxwell, nr 6.103– 6.106, 2003.
(39)
–	Denna utvidgning har tagit två olika uttryck i domstolens senare rättspraxis: dels att nationella bestämmelser, genom att vara diskriminerande eller hindra tillträdet till en marknad i en medlemsstat, i sig skapar eller vidmakthåller en särbehandling som hindrar handeln inom gemenskapen (dom i det ovan i fotnot 4 nämnda målet Pistre m.fl., och av den 13 januari 2000 i mål C-254/98, TK-Heimdienst, REG 2000, s. I-151), dels att domstolen med hänsyn till omständigheterna i målet har velat lämna den nationella domstolen ett användbart svar för att göra det möjligt för denna att bedöma den nationella lagstiftningen i det anhängiggjorda målet (den ovan i fotnot 4 nämnda domen Guimont, och domen i det ovan i fotnot 37 nämnda målet Reisch m.fl.).
(40)
–	Se, bland annat, dom av den 24 november 1994 i de förenade målen C-267/91 och C-268/91, Keck och Mithouard (REG 1994, s. I-6097; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-431), generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande inför dom av den 15 december 1993 i mål C‑292/92, Hünermund m.fl. (REG 1993, s. I-6787; svensk specialutgåva, volym 14, s. 467), och generaladvokaten Tizzanos förslag till avgörande av den 25 mars 2004 i mål C-442/02, CaixaBank France (dom ännu inte meddelad i målet), punkterna 62 och 63. Se även för ett liknande resonemang Bernard, N., ”La libre circulation des marchandises, des personnes et des services dans le traité CE sous l’angle de la compétence”, Cahiers de droit européen, 1998, särskilt s. 26.
(41)
–	Se, analogt, dom av den 14 december 1982 i de förenade målen 314/81–316/81 och 83/82, Waterkeyn m.fl. (REG 1982, s. 4337; svensk specialutgåva, volym 6, s. 575), punkterna 11 och 12.
(42)
–	Domen i det ovan i fotnot 3 nämnda målet Lancry m.fl., punkt 31.
(43)
–	Se, i denna fråga mest aktuellt, generaladvokaten Légers förslag till avgörande inför dom av den 13 november 2003 i mål C-294/01, Granarolo (REG 2003, s. I-0000), punkterna
78 ff.
(44)
–	Se, bland annat, dom av den 13 mars 1979 i mål 86/78, Peureux (REG 1979, s. 897), punkt 38, av den 23 oktober 1986 i mål 355/85, Driancourt (REG 1986, s. 3231), punkterna 10 och 11, och av den 18 februari 1987 i mål 98/86, Mathot (REG 1987, s. 809), punkt 7. Se även generaladvokaten Mischos mer nyanserade ståndpunkt i de förenade målen 80/85 och 159/85, Edah (REG 1986, s. 3359) (dom avkunnades den 13 november 1986), där denne förklarade följande: ”Omvänd diskriminering är uppenbarligen inte tänkbar i långa loppet inom en riktig gemensam marknad som med nödvändighet måste grundas på likabehandlingsprincipen. Sådan diskriminering måste undanröjas genom lagstiftning.”
(45)
–	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juni 1994 i mål C-132/93, Steen (REG 1994, s. I-2715), punkt 10.
(46)
–	Till exempel kan nämnas de franska domstolarnas osäkra hållning inför domstolens förkastande av de franska bestämmelserna om reklam för alkoholhaltiga drycker, se Isaac, G., ”La condamnation du régime français de publicité pour les boissons alcooliques”, Revue trimestrielle de droit européen, 1983, s. 470 f.
(47)
–	Ovan fotnot 4 .
(48)
–	Enligt fast rättspraxis, se bland annat dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman (REG 1995, s. I-4921), punkt 59.
(49)
–	Domen i det ovan i fotnot 4 nämnda målet Guimont, punkt 23.
(50)
–	Vissa interna rättssystem är särskilt dåligt utrustade för att bekämpa diskriminering till följd av en tillämpning av en nationell lagstiftning. Det är fråga om system i vilka inte finns någon domstolsprövning av lagars förenlighet med konstitutionen eller som åtminstone endast föreskriver en förebyggande kontroll. Detta är fallet i bl.a. Frankrike och Förenade kungariket.
(51)
–	Domstolen har haft tillfälle att erinra om att gemenskapens rättsordning och nationella rättsordningar utgör ”olika” rättsordningar, bland annat i dom av den 6 april 1962 i mål 13/61, De Geus (REG 1962, s. 89; svensk specialutgåva, volym 1, s. 121), och av den 10 juli 2003 i mål C-87/01 P, kommissionen mot CCRE (REG 2003, s. I-7617).
(52)
–	Dom av den 22 juni 1976 i mål 127/75, Bobie (REG 1976, s. 1079; svensk specialutgåva, volym 3, s. 37), punkt 9.
(53)
–	Se, för ett liknande resonemang, Due, O., och Gulmann, C., ”Restrictions à la libre circulation intracommunautaire et situations purement internes”, i Une Communauté de droit. Festschrift für Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Verlag, Berlin, 2003, särskilt s. 383.
(54)
–	Se, bland annat, dom av den 7 februari 1979 i mål 115/78, Knoors (REG 1979, s. 399; svensk specialutgåva, volym 4, s. 297), punkterna 20 och 24, och i det ovan i fotnot 44 nämnda målet Driancourt, punkt 10.
(55)
–	Utan att dra några slutsatser på det rättsliga planet vill jag även i detta avseende erinra om att utkastet till fördrag om upprättande av en konstitution för Europa innehåller en artikel 2, i vilken föreskrivs att de värden som unionen bygger på är ”gemensamma för medlemsstaterna i ett samhälle där mångfald, tolerans, rättvisa, solidaritet och icke-diskriminering råder”, liksom en artikel 3, enligt vilken en uppgift för unionen är att bekämpa diskriminering.
(56)
–	Se generaladvokaten Stix-Hackls redogörelse för de allmänna principerna i gemenskapens rättsordning i hennes förslag till avgörande av den 18 mars 2004 i mål C-36/02, Omega (domen har ännu inte meddelats).
(57)
–	I domstolens rättspraxis tillämpas denna princip på såväl nationella motiveringar beträffande tvingande krav av allmänt intresse (dom av den 26 juni 1997 i mål C-368/95, Familiapress (REG 1997, s. I-3689), punkt 24, som motiveringar av sådana bestämmelser om grunderna för rättsordningen som föreskrivs i EG-fördraget (dom av den 18 juni 1991 i mål C-260/89, ERT (REG 1991, s. I-2925; svensk specialutgåva, volym 11, s. 209), punkt 43.
(58)
–	Jag vill påpeka att Corte costituzionale (Italien) genom beslut av den 30 december 1997 redan har förkastat nationella bestämmelser som skapade en situation med omvänd diskriminering till följd av en tillämpning av artikel 28 EG på en del av dessa bestämmelser (beslut nr 443, punkt 5 i skälen, publicerad i Rivista di diritto internazionale, 1998, s. 531). I detta fall stödde sig den ifrågavarande domstolen på nationella konstitutionella principer om jämställdhet och ekonomisk frihet. Det kan emellertid hända att en nationell domstol inför en liknande situation inte hittar vägar och medel i nationell rätt för att komma fram till en sådan lösning.
(59)
–	Dom av den 19 oktober 1977 i de förenade målen 117/76 och 16/77, Ruckdeschel m.fl. (REG 1977, s. 1753; svensk specialutgåva, volym 3, s. 421), punkt 7.
(60)
–	Se, för ett liknande resonemang, bl.a. K. Lenaerts artikel ”L’égalité de traitement en droit communautaire. Un principe unique aux apparences multiples”, Cahiers de droit européen, 1991, s. 3–41.
(61)
–	Se, bland annat, dom av den 2 februari 1989 i mål 186/87, Cowan (REG 1989, s. 195), och av den 11 juli 2002 i mål C-224/98, D’Hoop (REG 2002, s. I-6191). Se, för ett liknande resonemang, även generaladvokaten Lagranges förslag till avgörande inför dom av den 17 juli 1963 i mål 13/63, Italien mot kommissionen (REG 1963, s. 334; svensk specialutgåva, volym 1, s. 189), i vilket denne förklarade att ”det är endast inom ramen för de eftersträvade syftena som principen skall iakttas”, samt generaladvokaten La Pergolas förslag till avgörande inför dom av den 12 maj 1998 i mål C-85/96, Martínez Sala (REG 1998, s. I-2691), som betecknade principen som ”en följd av den fria rörligheten”.
(62)
–	Domen i det ovan i fotnot 61 nämnda målet Martínez Sala, och av den 17 september 2002 i mål C-413/99, Baumbast och R (REG 2002, s. I-7091). Mellan dessa två domar utvecklade domstolen sin rättspraxis på området i dom av den 24 november 1998 i mål C-274/96, Bickel och Franz (REG 1998, s. I-7637), av den 20 september 2001 i mål C-184/99, Grzelczyk (REG 2001, s. I-6193) och domen i det ovan i fotnot 61 nämnda målet D’Hoop.
(63)
–	Se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten La Pergolas förslag till avgörande i det ovan i fotnot 61 nämnda målet Martínez Sala, punkt 23.
(64)
–	Dom av den 5 juni 1997 i de förenade målen C-64/96 och C-65/96, Uecker och Jacquet (REG 1997, s. I-3171), punkt 23.
(65)
–	Dom av den 15 januari 1986 i mål 44/84, Hurd (REG 1986, s. 29; svensk specialutgåva, volym 8, s. 369), punkt 55.
(66)
–	Dom av den 27 mars 1980 i mål 61/79, Denkavit italiana (REG 1980, s. 1205; svensk specialutgåva, volym 5, s. 149), punkt 16.
(67)
–	Domen i det ovan i fotnot 4 nämnda målet Legros m.fl., punkterna 30–36.