MEYER MOT KOMMISSIONEN 
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS BESLUT (tredje avdelningen) 
den 27 oktober 1999 * 
I mål T-106/99, 
Karl L. Meyer, jordbrukare, Uturoa (île de Raiatea, Franska Polynesien), 
företrädd av advokaten Jean-Dominique des Arcis, Papeete, delgivningsadress: 
Horst Pakowski, Förbundsrepubliken Tysklands ambassadör, 20—22, avenue 
Emile Reuter, Luxemburg, 
sökande, 
mot 
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Ulrich Wolker och Xavier 
Lewis, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: rättstjänsten, 
Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg, 
svarande, 
* Rättegångsspråk·, franska. 
II - 3275
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅL T-106/99 
angående en talan om dels ogiltigförklaring av kommissionens beslut av 
den 30 mars 1999 att avvisa sökandens begäran om upplysningar, dels om 
fastställelse av kommissionens ansvar, 
meddelar 
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen) 
sammansatt av ordföranden K. Lenaerts samt domarna J. Azizi och M. Jaeger, 
justitiesekreterare: H. Jung, 
följande 
Beslut 
Bakgrund och förfarande 
1 Sökanden driver en odling av tropiska frukter på île de Raiatea i Franska 
Polynesien. 
2 Mellan åren 1986 och 1992 upptog sökanden flera lån hos en lokal bank, 
Socredo, till räntesatser som varierade mellan 7 och 12 procent. 
II - 3276
MEYER MOT KOMMISSIONEN 
3 Sökanden har anfört att han år 1997 upptäckte att Socredo hade goda 
förbindelser med Europeiska investeringsbanken (EIB), som inom ramen för 
genomförandet av rådets beslut 91/482/EEG av den 25 juli 1991 om associering 
av de utomeuropeiska länderna och territorierna med Europeiska ekonomiska 
gemenskapen (EGT L 263, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 18, s. 3, 
nedan kallat beslut 91/482) beviljade Socredo lån till lägre räntesatser. Dessa lån 
var avsedda att finansiera projekt för att främja den ekonomiska utvecklingen i 
Franska Polynesien. Sökanden bad EIB att närmare ange vilka dessa räntesatser 
var mellan åren 1986 och 1992. 
4 Genom telefax av den 7 april 1997 upplyste EIB sökanden om att han inte fanns 
upptagen som låntagare för något lån beviljat genom Socredo. 
5 Genom telefax av den 9 april 1997 bad sökanden EIB att skicka över sökandens 
ärende till en tjänsteman vid kommissionen som han skulle träffa den 17 ap­
ril 1997 i Luxemburg. 
6 Som svar på en skrivelse från EIB av den 10 april 1997 angav sökanden, genom 
telefax av den 13 april 1997, att en anställd vid Socredo, som var ansvarig för 
förvaltningen av sökandens konto sedan år 1990, hade bekräftat att de lån som 
hade beviljats honom mellan år 1986 och år 1992 hade beviljats med medel från 
EIB. Sökanden angav vidare att anledningen till att det var omöjligt för EIB att 
spåra dessa lån var att dessa medel inte var fast knutna till särskilda ändamål. 
Eftersom sökanden ansåg att det fortfarande ålåg EIB att besvara hans frågor, bad 
han att få träffa en företrädare för EIB nästa gång han var i Luxemburg. 
7 Den 4 oktober 1998 begärde sökanden att EIB skulle upplysa honom om 
huruvida, och i så fall när, de räntesatser som omtalas i artikel 156 c i beslut 
91/482 hade ändrats sedan år 1991. 
II - 3277
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅLT-106/99 
8 Genom telefax av den 5 oktober 1998 föreslog EIB att sökanden skulle vända sig 
till kommissionen med sin begäran och gav honom adress och telefonnummer till 
den berörda avdelningen. 
9 Genom telefax samma dag begärde sökanden att kommissionen dels skulle 
upplysa honom om vilka räntesatser som faktiskt tillämpades i Franska 
Polynesien och, sedan år 1991, på riskkapitallån enligt artikel 156 c i 
beslut 91/482 och enligt rådets beslut 97/803/EG av den 24 november 1997 
om revidering efter halva giltighetstiden av beslut 91/482 (EGT L 329, s. 50), 
dels bekräfta att artikel 157 b i beslut 91/482 inte hade ändrats. 
10 Den 3 november 1998 träffade sökanden företrädare för kommissionen i Bryssel. 
11 Den 13 november 1998 skickade kommissionen ett telefax till sökanden där den 
föreslog att han skulle ställa sin begäran till EIB. 
12 Den 28 december 1998 lämnade sökanden på nytt in sin begäran om upplys­
ningar till EIB och åberopade rådets beslut av den 20 december 1993 om 
allmänhetens tillgång till rådets handlingar (EGT L 340, s. 42, svensk 
specialutgåva, område 16, volym 2, s. 64, nedan kallat beslut 93/731). Eftersom 
han inte fick något svar, försökte han vid flera tillfällen att nå EIB via telefon. Vid 
ett telefonsamtal fick han svaret att hans begäran avsåg uppgifter som omfattades 
av banksekretessen och att endast kommissionen kunde ge honom dessa 
uppgifter. 
13 Den 8 mars 1999 anmodade sökanden kommissionen formellt, enligt artikel 175 
i EG-fördraget (nu artikel 232 EG), att lämna ut de begärda uppgifterna till 
II - 3278
MEYER MOT KOMMISSIONEN 
honom och anforde att det enligt artikel 234 i beslut 91/482 ålåg kommissionen, 
och inte EIB, att genomföra detta beslut. 
14 Genom telefax av den 30 mars 1999 meddelade kommissionen sökanden att EIB 
hade upplyst kommissionen om att EIB redan hade besvarat sökandens begäran 
skriftligen och att den inte hade något att tillägga. Detta hade EIB redan meddelat 
sökanden i ett telefax av den 2 mars 1999. 
15 Genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 april 1999, 
har sökanden väckt föreliggande talan. 
16 Genom särskild handling, som inkom till förstainstansrättens kansli den 
7 juni 1999, har kommissionen gjort en invändning om rättegångshinder i 
enlighet med artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökanden 
inkom med yttrande över denna invändning den 14 juli 1999. 
Parternas yrkanden 
17 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall 
— ta upp samtliga hans yrkanden till sakprövning och bifalla dem, 
— fastslå att kommissionens generaldirektorat Bistånd (Yttre förbindelser och 
utvecklingssamarbete med Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, Lomé­
II - 3279
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅL T-106/99 
konventionen) har åsidosatt ett flertal bestämmelser om allmänhetens 
tillgång till institutionernas handlingar, 
— förelägga kommissionen att till sökanden lämna ut de begärda uppgifterna, 
det vill säga de räntesatser på riskkapital som tillämpades i Franska 
Polynesien mellan åren 1986 och 1989 samt mellan åren 1995 och 1998 
enligt rådets beslut om associering av de utomeuropeiska länderna och 
territorierna (ULT) med gemenskapen, 
— fastslå att kommissionen är ansvarig för att ha underlåtit att iaktta 
bestämmelserna om allmänhetens tillgång till institutionernas handlingar, 
— förplikta kommissionen att till sökanden utbetala ett belopp om 20 000 FRF 
för de icke ersättningsgilla utgifter som han har haft för att tillvarata sina 
intressen. 
18 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall 
— avvisa talan om ogiltigförklaring, 
— förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna. 
II - 3280
MEYER MOT KOMMISSIONEN 
19 Sökanden har i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder yrkat att 
förstainstansrätten skall 
— ta upp samtliga hans yrkanden till sakprövning, med undantag för yrkandet 
om att kommissionen skall föreläggas att lämna ut uppgifterna om 
räntesatsen, eftersom sökanden har erhållit upplysningen efter det att han 
väckte talan, 
— ogilla kommissionens invändning om rättegångshinder. 
Begäran om föreläggande 
20 I sitt yttrande över kommissionens invändning om rättegångshinder har sökanden 
angett att han vidhåller sina yrkanden, med undantag för det tredje yrkandet, 
felaktigt benämnt som det andra, om att kommissionen skall föreläggas att lämna 
ut de efterfrågade uppgifterna till sökanden. 
21 Det saknas följaktligen anledning att pröva denna begäran, som i alla fall skulle 
ha avvisats. Det följer nämligen, som kommissionen har påpekat, av fast 
rättspraxis att förstainstansrätten inte kan rikta ett föreläggande till institutio­
nerna eller träda i deras ställe när den prövar en rättsakts lagenlighet (förstain-
stansrättens dom av den 15 september 1998 i de förenade 
målen T-374/94, T-375/94, T-384/94 och T-388/94, European Night Services 
m.fl. mot kommissionen, REG 19>98, s. II-3141, punkt 53). 
II - 3281
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅL T-106/99 
Talan om ogiltigförklaring 
Upptagande till sakprövning 
Parternas argument 
22 Kommissionen anser att telefaxet av den 30 mars 1999 inte utgör en rättsakt som 
kan bli föremål för talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 173 i EG-
fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse). 
23 Kommissionen har inledningsvis anfört att sökanden inte har en erkänd rätt att 
erhålla den begärda upplysningen. Kommissionens beslut 94/90/EKSG, EG, 
Euratom av den 8 februari 1994 om allmänhetens tillgång till kommissionens 
handlingar (EGT L 46, s. 58, svensk specialutgåva, område 16, volym 2, s. 66, 
nedan kallat beslut 94/90) ger visserligen medborgarna en rätt att få tillgång till 
befintliga handlingar men inte rätt att erhålla uppgifter eller svar på frågor som 
ställs till institutionen. I förevarande mål är det klart att sökanden har begärt en 
upplysning och inte att få tillgång till en handling som förelåg vid tidpunkten för 
begäran. Det finns ingen annan gemenskapsrättslig bestämmelse som ålägger 
kommissionen att besvara sökandens frågor. 
24 För det andra har kommissionen framhållit att den begärda upplysningen inte rör 
kommissionens utan EIB:s verksamhet. Fastställandet av de räntesatser som EIB 
tillämpar på riskkapitallån eller på lån från bankens egna medel omfattas 
uteslutande av EIB:s behörighet, i enlighet med artiklarna 154.3 och 154a i beslut 
91/482. Kommissionen har påpekat att den inte förfogar över de begärda 
uppgifterna och i synnerhet inte över de handlingar där dessa finns. 
II - 3282
MEYER MOT KOMMISSIONEN 
25 För det tredje har kommissionen anfört att sökandens situation inte faller inom 
EIB:s verksamhetsområde och inte heller inom kommissionens eller Europeiska 
utvecklingsfondens (EUF) verksamhetsområden. Kommissionen har sålunda 
förklarat att enligt de uppgifter den har fått har sökanden inte mottagit några 
lån med stöd av EIB eller EUF. De lån som Socredo beviljat sökanden har således 
ingen anknytning till en gemenskapsfinansiering. Den begärda upplysningen skall 
följaktligen inte lämnas ut inom ramen för något tekniskt bistånd vid genom­
förandet av projekt som finansieras av gemenskapen eller till följd av en 
biståndsskyldighet. 
26 Sökanden har svarat att kommissionens beslut av den 30 mars 1999 är en 
rättsakt mot vilken talan kan väckas, i enlighet med de principer som fastslagits i 
rättspraxis (domstolens dom av den 10 december 1957 i de förenade målen 1/57 
och 14/57, Société des usines à tubes de la Sarre mot Höga myndigheten, 
REG 1957, s. 203, av den 9 februari 1984 i de förenade målen 316/82 och 
40/83, Kohler mot revisionsrätten, REG 1984, s. 641, och av den 23 april 1986 i 
mål 294/83, Les Verts mot Europaparlamentet, REG 1986, s. 1339; svensk 
specialutgåva, volym 8, s. 529, förstainstansrättens dom av den 24 mars 1994 i 
mål T-3/93, Frankrike mot kommissionen, REG 1994, s. 11-121; svensk special­
utgåva, volym 15). Därmed skulle beslutet även ha innehållit en motivering. 
27 Sökanden har därefter anfört att de begärda uppgifterna finns i besluten om 
associering av ULT med gemenskapen. Dessa beslut har antagits av rådet och 
tillämpas av kommissionen. Härav har sökanden dragit slutsatsen att kommis­
sionen inte hade rätt att vägra att tillhandahålla honom dessa uppgifter, eftersom 
de redan fanns i offentliga gemenskapshandlingar. Sökanden har även erinrat om 
att kommissionen är ansvarig för genomförandet av beslut 91/482 och att den 
administrerar EUF, enligt artikel 236.2 i nämnda beslut. 
28 Sökanden har även bestritt att kommissionen inte är skyldig att tillhandahålla de 
begärda uppgifterna. Han har sålunda anfört att kommissionen och EIB enligt 
artikel 174 d i beslut 91/482 skall medverka genom informations- och samord­
ningstjänster. 
II - 3283
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅL T-106/99 
29 Sökanden har slutligen påpekat att det inte på något sätt har styrkts att de medel 
som Socredo lånat ut inte härrör från EIB. Han har angett att denna fråga för 
närvarande är föremål för ett domstolsförfarande i Franska Polynesien. 
Förstainstansrättens bedömning 
30 Enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om en part 
begär det, meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att pröva själva 
sakfrågan. I enlighet med punkt 3 i samma artikel skall resten av förfarandet vara 
muntligt, om inte förstainstansrätten bestämmer annat. Förstainstansrätten 
finner att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga uppgifter för 
att kunna avgöra det utan att inleda det muntliga förfarandet. 
31 Det följer av fast rättspraxis att det inte är tillräckligt att en skrivelse har skickats 
av en av gemenskapernas institutioner till adressaten, som svar på en begäran 
som har framställts av den senare, för att den skall anses vara ett beslut i den 
mening som avses i artikel 173 i fördraget, och på så sätt möjliggöra att en talan 
om ogiltigförklaring kan väckas. Dessutom är det endast åtgärder som har 
tvingande rättsverkningar, som kan påverka sökandens intressen genom att 
väsentligt förändra dennes rättsliga ställning, som utgör rättsakter och beslut som 
kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring i den mening som avses i 
artikel 173 i fördraget (förstainstansrättens beslut av den 11 december 1998 i 
mål T-22/98, Scottish Soft Fruit Growers mot 
kommissionen, REG 1998, s. II-4219, punkt 34). 
32 I förevarande mål kan sökanden inte påstå att kommissionens skrivelse av 
den 30 mars 1999 har haft tvingande rättsverkningar som kan påverka hans 
intressen genom att väsentligt förändra hans rättsliga ställning. 
33 För det första framgår det av sökandens egna inlagor, i synnerhet yttrandet över 
invändningen om rättegångshinder, att de önskade uppgifterna finns i rättsakter 
II - 3284
MEYER MOT KOMMISSIONEN 
som har antagits av rådet och som har offentliggjorts i Europeiska gemenska­
pernas officiella tidning. Det finns emellertid inte någon gemenskapsrättslig 
bestämmelse som ålägger kommissionen en skyldighet att besvara en begäran 
från en person som är bosatt i en medlemsstat eller i ULT om att kommissionen 
skall identifiera relevanta avsnitt i gemenskapslagstiftningen. 
34 För det andra kan sökanden inte åberopa bestämmelserna i beslut 94/90 som 
grund för sin rätt att erhålla den begärda upplysningen. 
35 Förstainstansrätten konstaterar inledningsvis att sökanden inte har begärt att 
kommissionen skall ge honom tillgång till någon särskild handling eller skrivelse, 
utan han har hos kommissionen efterfrågat uppgifter om EIB:s verksamhet. Det 
framstår som nödvändigt att vid tillämpningen av beslut 94/90 skilja mellan 
begreppet handling och begreppet uppgifter. Inte i någon bestämmelse i detta 
beslut, eller i den uppförandekodex som utgör bilaga till beslutet, talas det om 
rätten att få tillgång till en uppgift, eftersom denna rätt endast avser handlingar. 
Endast i ett övervägande i beslut 94/90 hänvisas det till den förklaring om rätten 
att få tillgång till information, som utgör bilaga till slutakten i Fördraget om 
Europeiska unionen. Detta omnämnande, som inte förklaras ytterligare, kan inte 
medföra att uttrycket "handling", som används på ett flertal ställen i beslut 
94/90, ges en ny betydelse. 
36 Det går således inte att av beslut 94/90 dra slutsatsen att allmänhetens rätt att få 
tillgång till kommissionens handlingar innebär att kommissionen är skyldig att 
besvara varje begäran om uppgifter från en enskild, som i förevarande mål. 
37 I sin skriftliga anmodan av den 8 mars 1999 har sökanden hänvisat till innehållet 
i sitt telefax till EIB av den 28 december 1998, i vilket han inte har angett vilka 
handlingar som innehåller de uppgifter som han söker. Enligt den uppförande­
kodex som utgör bilaga till beslut 94/90 "skall ansökan om tillgång till en 
II - 3285
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅL T-106/99 
handling innehålla information som gör det möjligt att identifiera den berörda 
handlingen eller de berörda handlingarna". Formuleringen av sökandens begäran 
visar i varje fall att han sökte tillgång till uppgifter och inte till en bestämd 
handling eller flera bestämda handlingar hos kommissionen. I nämnda telefax av 
den 28 december 1998 har sökanden bland annat anfört att "beslut 93/731, som 
offentliggjordes den 31 december 1993, ger mig rätt att erhålla de begärda 
uppgifterna från den behöriga myndigheten inom Europeiska unionen. Jag 
upprepar följaktligen min begäran och skulle uppskatta mycket om jag denna 
gång kunde erhålla de uppgifter som jag skyndsamt behöver. Jag behöver veta 
vilka räntesatser som tillämpades på riskkapital som förmedlades i Franska 
Polynesien under följande år...". 
38 Även om det skulle anses att de uppgifter som sökanden har efterfrågat 
nödvändigtvis fanns i en eller flera handlingar, framgår det i varje fall av de 
omständigheter som kommissionen hade kännedom om när den skrev sitt telefax 
av den 30 mars 1999 att det endast kunde röra sig om handlingar som fanns hos 
EIB. Kommissionen kunde således inte ge sökanden tillgång till sådana hand­
lingar, och kommissionens svar av den 30 mars 1999 kunde följaktligen inte 
förändra sökandens rättsliga ställning. 
39 Även om det vidare antogs att sökandens begäran skall tolkas så, att den på ett 
tillräckligt klart sätt har angett för kommissionen att de efterfrågade uppgifterna 
fanns i rådets beslut om associering av ULT till gemenskapen, kan bestämmel­
serna i beslut 94/90 inte heller förstås så, att de avser, såsom handlingar, samtliga 
institutionernas rättsakter — i den mening som avses i artikel 189 i EG-fördraget 
(nu artikel 249 EG) — som har offentliggjorts i EGT. Syftet med beslut 94/90 är 
inte att införa en rätt för allmänheten att hos kommissionen få tillgång till 
handlingar som redan är tillgängliga genom att de har offentliggjorts i EGT. 
40 För det tredje kan sökanden inte kräva att kommissionen skall ha någon som 
helst skyldighet att bistå honom i sökandet efter de uppgifter som han behöver för 
sina rättsliga åtgärder i Franska Polynesien, varken med hänvisning till de 
II - 3286
MEYER MOT KOMMISSIONEN 
uppgifter som tilldelats kommissionen genom artikel 155 i EG-fördraget (nu 
artikel 211 EG) eller till administrationen av EUE 
41 Sökanden har inledningsvis inte kunnat visa att han mellan åren 1986 och 1989 
mottog medel från gemenskapen genom Socredo, trots de kommentarer som 
kommissionen har gjort på denna punkt i sin invändning om rättegångshinder. 
Sökanden har begränsat sig till rena påståenden om saker som en anställd vid 
Socredo skall ha sagt till honom. Dessutom har sökanden själv angett i sitt 
yttrande över invändningen om rättegångshinder att denna fråga är föremål för 
domstolsprövning i Franska Polynesien. Under dessa omständigheter kan det inte 
anses att sökandens ställning i förhållande till sin bank, vilken sökanden har 
försökt att klarlägga hos kommissionen och EIB, har något som helst samband 
med en gemenskapsfinansiering. 
42 Vidare kan inte de skyldigheter som åligger kommissionen uteslutande enligt 
artikel 155 i fördraget tolkas så, att kommissionen har en skyldighet att besvara 
vilken som helst begäran om uppgifter från en enskild, oavsett på vilken grund 
detta sker. 
43 Slutligen medför inte artikel 174 i beslut 91/482 någon skyldighet för kom­
missionen gentemot sökanden. I denna artikel stadgas nämligen följande: 
"För att effektivt uppnå detta besluts olika mål när det gäller att främja privata 
investeringar och uppnå en multipel verkan skall banken eller kommissionen 
medverka genom 
II - 3287
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅL T-106/99 
d) informations- och samordningstjänster." 
44 Dessa informations- och samordningstjänster sker inom ramen för förbindelserna 
mellan EIB, kommissionen och myndigheterna i ULT. I motsats till vad sökanden 
har anfört har denna bestämmelse inte direkt effekt som skulle medföra en rätt 
för enskilda som är bosatta i ULT att erhålla uppgifter från EIB eller från 
kommissionen. 
45 Av vad anförts följer att kommissionens skrivelse av den 30 mars 1999 inte är en 
rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 173 i 
fördraget. Talan om ogiltigförklaring av skrivelsen skall således avvisas. 
Skadeståndstalan 
46 Kommissionen har inte yrkat att den skadeståndstalan som sökanden har 
framställt i yrkandena i sin ansökan skall avvisas. Enligt artikel 113 i 
rättegångsreglerna kan förstainstansrätten emellertid när som helst på eget 
initiativ pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger ett 
rättegångshinder som inte kan avhjälpas. 
47 Enligt artikel 19 i EG-stadgan för domstolen, vilken enligt artikel 46 första 
stycket i stadgan är tillämplig på förfarandet vid förstainstansrätten, och 
artikel 44.1 c i förstainstansrättens rättegångsregler skall ansökan bland annat 
innehålla uppgifter om föremålet för talan samt en kortfattad framställning av 
grunderna för denna. För att uppfylla dessa krav skall en ansökan om ersättning 
för skada som påstås ha vållats av en gemenskapsinstitution innehålla uppgifter 
som gör det möjligt att fastställa det beteende som sökanden klandrar 
institutionen för, skälen till att sökanden anser att det finns ett orsakssamband 
II - 3288
MEYER MOT KOMMISSIONEN 
mellan beteendet och den skada som sökanden påstår sig ha lidit samt arten och 
omfattningen av denna skada (förstainstansrättens dom av den 29 oktober 1998 
i mål T-13/96, TEAM mot kommissionen, REG 1998, s. 11-4073, punkt 27). 
48 I förevarande mål konstaterar förstainstansrätten att, även om det är möjligt att 
identifiera det beteende som sökanden klandrar kommissionen för, ansökan inte 
innehåller någon uppgift om arten och omfattningen av den skada som sökanden 
påstår sig ha lidit. Sökanden har endast begärt att förstainstansrätten skall 
fastställa att kommissionen är ansvarig. Dessutom är inget annat avsnitt i 
ansökan ägnat åt denna skadeståndstalan. 
49 Under dessa omständigheter kunde kommissionen inte ta ställning i sak, vilket 
den för övrigt har avstått från att göra, och förstainstansrätten kan inte utöva sin 
prövningsrätt. Härav följer att de krav som uppställs i artikel 19 i domstolens 
stadga och i artikel 44.1 c i rättegångsreglerna inte har uppfyllts vad beträffar 
skadeståndstalan. Denna skall följaktligen avvisas (se i detta avseende förstain­
stansrättens beslut av den 13 december 1996 i mål T-128/96, Lebedef mot 
kommissionen, REGP 1996, s. II-1679, punkterna 24 och 25, och förstainstans­
rättens dom av den 27 februari 1997 i mål T-106/95, FFSA m.fl. mot kommis­
sionen, REG 1997, s.II-233, punkterna 123 och 124). 
Rättegångskostnader 
50 Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta 
rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har tappat målet och skall 
därför ersätta rättegångskostnaderna, i enlighet med kommissionens yrkanden. 
II - 3289
BESLUT AV DEN 27.10.1999 — MÅL T-106/99 
På dessa grunder fattar 
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen) 
följande beslut: 
1. Det saknas skäl att pröva det tredje yrkandet i ansökan om att kommissionen 
skall föreläggas att tillhandahålla sökanden de önskade uppgifterna. 
2. Talan om ogiltigförklaring avvisas. 
3. Skadeståndstalan avvisas. 
4. Sökanden skall bära sin rättegångskostnad samt ersätta kommissionens 
rättegångskostnad. 
Luxemburg den 27 oktober 1999 
H.Jung 
Justitiesekreterare 
K. Lenaerts 
Ordförande 
II - 3290