62021CC0660
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKATEN
PRIIT PIKAMÄE
föredraget den 26 januari 2023 (
1
)
Mål C‑660/21
Procureur de la République
Brottmål
mot
K.B.,
F.S.
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Brottmålsdomstolen i Villefranche-sur-Saône, Frankrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Straffrättsligt samarbete – Artikel 82.2 FEUF – Principerna om ömsesidigt förtroende och erkännande – Rätten till information i brottmål – Rätten att bli informerad om sin rätt att tiga – Direktiv 2012/13/EU – Artiklarna 3 och 4 – Rätten till försvar – Effektivt domstolsskydd – Nationell rättspraxis som förbjuder en brottmålsdomstol att ex officio pröva ett åsidosättande av processuella rättigheter enligt unionsrätten – Medlemsstaternas processuella autonomi – Principerna om likvärdighet och effektivitet”
1.
”Förenade i mångfalden.” Så lyder Europeiska unionens motto, (
2
) och så beskrivs den utmaning som unionen har i sin uppbyggnad, eftersom balansen mellan dessa båda poler kan vara svår att hitta. Detta gäller även på området straffrättsligt samarbete, vilket traditionellt sett hör samman med den nationella suveräniteten, och särskilt det straffrättsliga förfarandet, vilket med fog anses vara ”ett av de straffrättsliga områden som är mest förankrat i medlemsstaternas rättsliga traditioner och rättsliga kultur, eller i deras kulturella traditioner eller deras kultur i sig”. (
3
)
2.
Detta mål rör just det känsliga ämne som är brottmålsdomstolarnas uppdrag när de meddelar dom. Domstolen har ombetts att besvara följande fråga: Ingår det i domstolarnas uppdrag att påpeka ett fel i förfarandet avseende ett åsidosättande av den tilltalades rätt att informeras om sin rätt att tiga?
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3.
Relevanta bestämmelser i förevarande mål är artikel 82.2 FEUF, artiklarna 3, 4 och 8.2 i direktiv 2012/13/EU (
4
) samt artiklarna 47 och 48.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
Fransk rätt
4.
Artikel 63-1 i Code de procédure pénale (straffprocesslagen) har följande lydelse:
”En person som anhålls ska omedelbart informeras av en polischef eller av en polistjänsteman under dennes kontroll, på ett språk som vederbörande förstår, i förekommande fall genom det formulär som anges i trettonde stycket, om följande:
1) Att vederbörande anhålls och för hur lång tid, samt i vilken utsträckning denna tid kan förlängas.
2) Brottsbenämningen och förmodat datum och förmodad plats för det brott som vederbörande misstänks ha begått eller försökt begå samt de skäl som anges i 1–6° i artikel 62-2 vilka berättigar anhållandet.
3) Att vederbörande har
—
rätt att meddela en anhörig och sin arbetsgivare samt, om personen är utländsk medborgare, de konsulära myndigheterna i den stat i vilken vederbörande är medborgare och, i förekommande fall, kommunicera med dessa personer, i enlighet med artikel 63-2,
—
rätt att undersökas av en läkare, i enlighet med artikel 63-3,
—
rätt att biträdas av en advokat, i enlighet med artiklarna 63-3-1–63-4-3,
—
om behov finns, rätt till assistans av en tolk,
—
rätt att, inom kort tid och senast före en eventuell förlängning av anhållandet, ta del av de handlingar som anges i artikel 63-4-1,
—
rätt att inge yttranden till åklagarmyndigheten eller, i förekommande fall, till den domstol som beslutar om frihetsberövanden och häktning, när denna domstol uttalar sig om en eventuell förlängning av anhållandet, med yrkande om att denna åtgärd ska upphöra. Om personen inte inställer sig vid domstolen, kan han eller hon muntligen framföra sina synpunkter i ett förhörsprotokoll, vilket meddelas domstolen innan den avgör frågan om förlängning av åtgärden.
—
rätt att, vid förhandlingarna, efter att ha uppgett sin identitet, lämna förklaringar, svara på de frågor som han eller hon fått eller tiga.
Om personen är döv och inte kan läsa eller skriva, ska vederbörande assisteras av en teckenspråkstolk eller av en behörig person som behärskar ett språk eller en metod som gör det möjligt att kommunicera med personen. Vidare får varje teknisk lösning som gör det möjligt att kommunicera med en döv person användas.
Om personen inte förstår franska, ska vederbörande meddelas om sina rättigheter av en tolk, i förekommande fall efter att ett formulär har lämnats till honom eller henne för omedelbar information.
Den information som ska lämnas enligt denna artikel ska anges i protokollet över anhållandet och undertecknas av den anhållna personen. Om den anhållna personen vägrar att underteckna protokollet ska detta antecknas i protokollet.
Enligt artikel 803-6 ska en handling som anger dessa rättigheter överlämnas till personen när denna delges beslutet om anhållande.”
5.
I artikel 385 första stycket i straffprocesslagen föreskrivs följande:
”Brottmålsdomstolen har behörighet att ogiltigförklara förfaranden mot vilka talan har väckts vid denna, såvida talan inte har väckts genom hänskjutande från undersökningsdomaren eller åklagarmyndigheten.”
6.
Artikel 802 i straffprocesslagen har följande lydelse:
”I händelse av överträdelse av de bestämmelser som föreskrivs i lag för att förfarandet ska vara giltigt eller om väsentliga föreskrifter åsidosätts, får en domstol, inbegripet Cour de cassation, vid vilken en talan om ogiltigförklaring har väckts eller som ex officio konstaterar en sådan rättsstridighet endast fastställa att förfarandet är ogiltigt om detta påverkar den berörda partens intressen.”
Bakgrund till tvisten, förfarandet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
7.
På kvällen den 22 mars 2021 konstaterade polistjänstemän att två individer misstänkt uppehöll sig på en företagsparkering och försökte undgå att bli sedda av dem. Polistjänstemännen upptäckte att tanken på en lastbil som var parkerad på denna parkering var öppen och att dunkar fanns i närheten. Kl. 22.25 grep polistjänstemännen de båda misstänkta, K.B. och F.S, vilka fick handbojor för att eventuella flyktförsök skulle undvikas, och inledde en utredning om brott på bar gärning avseende stöld av bränsle.
8.
Efter att ha ställt frågor till K.B. och F.S., tillkallade polistjänstemännen en polischef, som begärde att de båda gripna personerna omedelbart skulle föras till polisstationen och anhållas.
9.
Dessa polistjänstemän tillkallade därefter ytterligare en polischef, som infann sig på platsen kl. 22.40 och gjorde en genomsökning av K.B:s och F.S:s bil. Denna polischef ställde även frågor till dem, på vilka de svarade. Vid genomsökningen av bilen upptäcktes graverande bevisning, såsom korkar, en tratt och en elektrisk pump.
10.
Kl. 22.50 informerades åklagarmyndigheten om att F.S. och K.B. hade anhållits, och kl. 23.00 respektive 23.06 upplystes de om sina rättigheter.
11.
Den hänskjutande domstolen, som ska döma K.B och F.S. för brott avseende gruppstöld av bränsle, har konstaterat att undersökningsåtgärder vidtagits och självangivelser gjorts innan K.B. och F.S. delgetts sina rättigheter, såsom de föreskrivs i artiklarna 3 och 4 i direktiv 2012/13. Mot bakgrund av att anhållandet, informationen till åklagarmyndigheten och upplysandet om de misstänkta personernas rättigheter, bland annat rätten att tiga, ska genomsökningen av bilen, anhållandet av de misstänkta personerna och alla handlingar som följde av detta i princip ogiltigförklaras.
12.
Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende angett att varje försening såväl med att upplysa anhållna personer om deras rättigheter som med att informera åklagarmyndigheten, utom under oöverstigliga omständigheter, enligt Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) utgör en grund för ogiltigförklaring av den åtgärd som avser frihetsberövande av dessa personer.
13.
Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) har emellertid även slagit fast att domstolarna inte har rätt att ex officio ogiltigförklara förfarandet, såvida det inte rör sig om bristande behörighet, på grund av att den tilltalade, som har rätt att biträdas av en advokat när han inställer sig eller företräds vid domstol, har en möjlighet att göra gällande att förfarandet är ogiltigt och denne tilltalade även har en sådan möjlighet i ett överklagandemål, för det fall vederbörande inte har inställt sig eller inte har varit företrädd i målet i första instans. (
5
)
14.
K.B:s och F.S:s respektive ombud gjorde emellertid inte vid förhandlingen någon invändning om ogiltigt förförande.
15.
Enligt den hänskjutande domstolen följer av denna praxis från Cour de cassation att det inte är brottmålsdomstolen som säkerställer unionsrättens företräde och ändamålsenliga verkan för den enskilde, utan vederbörandes advokat. Därmed kan brottmålsdomstolen inte, i mål som rör ringa brott och/eller för enskilda som inte företräds av en advokat, säkerställa unionsrättens effektivitet genom att, i förekommande fall, ex officio fastställa att denna rätt har åsidosatts.
16.
Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende hänvisat till domstolens praxis av vilken följer att det, i avsaknad av unionsrättsliga bestämmelser på området, ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av enskildas rättigheter, enligt principen om processuell autonomi. Dessa regler får emellertid varken vara mindre förmånliga än de som reglerar liknande nationella situationer (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen). Domstolen slog emellertid i sin dom av den 14 december 1995, Peterbroeck (
6
), fast att unionsrätten hindrar tillämpningen av en nationell förfaranderegel som – under omständigheter som de i det ifrågavarande förfarandet vid den nationella domstolen – förbjuder den nationella domstol vid vilken talan har väckts att på eget initiativ och inom ramen för sin behörighet bedöma om en nationell rättsakt är förenlig med en unionsrättslig bestämmelse som inte inom en viss tidsfrist åberopats av den enskilde.
17.
Vidare har den hänskjutande domstolen hänvisat till domstolens praxis på området konsumentskydd, i vilken den slog fast att den nationella domstol hade en skyldighet att ex officio pröva huruvida direktiv 93/13/EEG (
7
) hade åsidosatts, eftersom en sådan prövning gör det möjligt att uppnå de resultat som föreskrivs i detta direktiv. Denna rättspraxis innebär ett erkännande av den nationella domstolens ställning som auktoritet i en medlemsstat och motsvarande skyldighet som fullt delaktig aktör i införlivandet av direktiven. Detta resonemang avseende konsumenter skulle mycket väl kunna överföras på den tilltalade i brottmål, då denne inte nödvändigtvis biträds av en advokat för att göra gällande sina rättigheter.
18.
Den hänskjutande domstolen har understrukit att om EU-domstolen fastställer att förbudet att ex officio pröva åsidosättanden av unionsrätten såsom den införlivats med den nationella lagstiftningen inte är förenligt med unionsrätten kommer de franska domstolarna att kunna säkerställa effektiviteten av unionsrätten och iakttagandet av de bestämmelser genom vilka direktiven har införlivats. Detta gäller även när den enskilde inte har någon advokat eller när vederbörandes advokat inte har gjort gällande något åsidosättande av unionsrätten. I förevarande fall har den hänskjutande domstolen angett att den, om den ex officio kan fastställa att F.S. och K.B. har upplysts för sent om rätten att tiga, kan ogiltigförklara genomsökningen av bilen och de vittnesmål som F.S. och K.B. har lämnat mot sig själva, liksom beslutet om anhållande samt de handlingar som följer av detta.
19.
Mot denna bakgrund har Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Brottmålsdomstolen i Villefranche-sur-Saône, Frankrike) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen:
”Ska artiklarna 3 (Rätten att bli informerad om rättigheter) och 4 (Rättighetsinformation i samband med ett frihetsberövande) i [direktiv 2012/13], artikel 7 (Rätten att tiga) i [direktiv (EU) 2016/343], jämförda med artikel 48 (Presumtion för oskuld och rätten till försvar) i [stadgan], tolkas så, att de utgör hinder för ett förbud för en nationell domstol att ex officio pröva ett åsidosättande av rätten till försvar såsom den garanteras i ovannämnda direktiv, särskilt i den del de förbjuder domstolarna att ex officio, för en ogiltigförklaring av förfarandet, pröva huruvida det inte lämnades någon upplysning om rätten att tiga vid tidpunkten för gripandet eller huruvida upplysningen om rätten att tiga lämnades för sent?”
Förfarandet vid domstolen
20.
Svarandena i det nationella målet, den franska och den irländska regeringen samt Europeiska kommissionen har gett in skriftliga yttranden och yttrande sig även vid förhandlingen den 20 september 2022.
Rättslig bedömning
21.
Den hänskjutande domstolen har, genom sin tolkningsfråga, i huvudsak önskat få klarhet i huruvida artiklarna 3 och 4 i direktiv 2012/13 samt artikel 7 i direktiv 2016/343, (
8
) jämförda med artikel 48 i stadgan, ska tolkas så, att de utgör hinder för en rättstillämpning som förbjuder en brottmålsdomstol som ska pröva huruvida den tilltalade är skyldig att ex officio, för en ogiltigförklaring av förfarandet, (
9
) fastställa att rätten till information och rätten att tiga har åsidosatts.
Tillämpligheten av direktiv 2012/13
22.
Under förhandlingen uppkom frågan om huruvida direktiv 2012/13 var tillämpligt mot bakgrund av lydelsen i dess artikel 2.1, enligt vilken detta direktiv är tillämpligt ”från den tidpunkt då personer underrättas av en medlemsstats behöriga myndigheter om att de är misstänkta eller tilltalade för att ha begått ett brott”. Denna formulering kan anses utesluta en tillämpning i tiden (ratione temporis) av detta direktiv på alla situationer som föregår den officiella delgivningen av denna information.
23.
Det ska erinras om att direktiv 2012/13, enligt dess artikel 1, har till syfte att fastställa minimibestämmelser om misstänkta eller tilltalade personers rättigheter vid straffrättsliga förfaranden, bland annat rätten till information om deras rättigheter. Detta direktivs tillämpningsområde fastställs i dess artikel 2. I artikel 3 i detta direktiv föreskrivs att ”[m]edlemsstaterna ska se till att misstänkta eller tilltalade personer utan dröjsmål underrättas om … processuella rättigheter … för att dessa rättigheter ska kunna utövas effektivt”.
24.
Såsom anges i skäl 19 i direktiv 2012/13 syftar rätten att bli informerad om sina rättigheter till att trygga ett rättvist straffrättsligt förfarande och säkerställa effektiviteten av rätten till försvar redan från de första delarna av detta förfarande. Det framgår nämligen av punkt 24 i kommissionens förslag till direktiv av den 20 juli 2010 (KOM(2010) 392 slutlig), som ligger till grund för direktiv 2012/13, att det är under den period som följer omedelbart efter frihetsberövandet som det är den störst risk för att erkännanden erhålls på ett oegentligt sätt, varför det ”är … absolut nödvändigt att misstänkta eller åtalade personer omgående underrättas om sina rättigheter, dvs. utan dröjsmål efter frihetsberövandet, och på det sätt som är mest effektivt”. I skäl 19 i direktiv 2012/13 betonas dessutom att rätten att bli informerad om sina rättigheter ska genomföras ”senast före polisens … första officiella förhör med den misstänkta eller tilltalade personen”. En skriftlig rättighetsinformation om tillämpliga processuella rättigheter ska tillhandahållas ”utan dröjsmål”, i enlighet med skäl 22 i detta direktiv, när den berörda personen anhålls eller häktas. (
10
)
25.
Av det ovan anförda följer att personer som är misstänkta för att ha begått ett brott ska informeras om sina rättigheter så snart som möjligt, från det att misstankarna mot vederbörande motiverar att de behöriga myndigheterna, i ett annat fall än brådskande fall, begränsar dessa personers frihet med hjälp av tvångsåtgärder och senast före polisens första officiella förhör med vederbörande. (
11
) Eftersom upplysningen om rättigheterna således, för att vara effektiv, ska ske i ett tidigt skede i förfarandet, har domstolen slagit fast att den behöriga myndigheten i en medlemsstat får underrätta de berörda personerna om att de är misstänkta eller tilltalade för att ha begått ett brott genom ett officiellt meddelande eller ”på något annat sätt” och ”oberoende av hur detta [går] till”, eftersom det saknar betydelse på vilket sätt denna information når dessa personer. (
12
)
26.
Det ska vidare påpekas att direktiv 2012/13, enligt dess skäl 14, bygger på de rättigheter som fastställs i stadgan, särskilt artiklarna 6, 47 och 48 i denna, och bygger på artiklarna 5 och 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen), såsom dessa tolkas av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen). I detta direktiv används uttrycket anklagelse för att beskriva samma begrepp som uttrycket anklagelse som används i artikel 6.1 i Europakonventionen. Det är fråga om en ”anklagelse för brott” när en person officiellt har åtalats av de behöriga myndigheterna eller om de handlingar som de vidtar på grund av misstanke mot honom eller henne har betydande återverkningar på hans eller hennes situation. En person som gripits på grund av att han eller hon misstänks ha begått ett brott kan således anses ”anklagad för brott” och göra anspråk på skydd enligt artikel 6 i Europakonventionen. (
13
) I synnerhet har var och en som är ”anklagad”, i den mening som avses i denna artikel, rätt att informeras om sin rätt att tiga. (
14
)
27.
Det framgår emellertid av beslutet om hänskjutande att polistjänstemän, den 22 mars 2021, uppmärksammat två individer som uppehöll sig på en företagsparkering och som höll på med någonting kring en lastbil vars bränsletank var öppen och att det fanns dunkar i närheten. Dessa individer försökte gömma sig för polistjänstemännen, vilket ledde till att de greps och handfängslades. Genom dessa otvetydiga tvångshandlingar fick de berörda personerna vetskap om att de var misstänkta för att ha begått ett brott, nämligen stöld av bränsle, vilket avgör tillämpningen av direktiv 2012/13. Följaktligen och i enlighet med artikel 3.1 e i direktiv 2012/13 hade de båda berörda individerna en rätt att utan dröjsmål informeras om sina rättigheter, däribland rätten att tiga.
28.
Det ska slutligen påpekas att tolkningen av artikel 2.1 i direktiv 2012/13, vilken nämns i punkt 22 i detta förslag till avgörande, innebär att den omständigheten att underrättelsen om de föreskrivna rättigheterna gjorts för sent och således på ett rättsstridigt sätt utgör en grund för att inte tillämpa den, vilket inte är logiskt eller rättsligt godtagbart.
Räckvidden av begäran om förhandsavgörande
29.
För det första förefaller det nödvändigt att ifrågasätta tolkningsfrågans exakta betydelse mot bakgrund av dess formulering. Det framgår av den sistnämnda att den hänskjutande domstolen tycks begränsa sin fråga till enbart huruvida det i nationell rättspraxis fastställda förbudet mot en prövning ex officio är oförenligt med unionsrätten, vilket skulle stå i strid med den hänskjutande domstolens önskan att utöva en sådan behörighet. Den tolkningsfråga som EU-domstolen ska avgöra avser således huruvida unionsrätten föreskriver någon skyldighet för den nationella domstolen att göra en prövning ex officio under de omständigheter som är aktuella i det nationella målet.
30.
Denna tolkning av tolkningsfrågan ska göras med viss försiktighet, eftersom den nationella domstolen, i beslutet om hänskjutande, uttryckligen har hänvisat till EU-domstolens praxis enligt vilken de nationella domstolarna har en ”skyldighet” att ex officio pröva huruvida unionsrätten har åsidosatts på området konsumentens skydd mot oskäliga villkor. Det är uppenbart att den hänskjutande domstolen anser att ovannämnda rättspraxis ska tillämpas på det nationella målet mot bakgrund av att de tilltalade kan likställas med konsumenter, på grund av deras underordnade ställning i de berörda förfarandena. Det kan i detta hänseende symtomatiskt konstateras att såväl svarandena i det nationella målet som den franska och den irländska regeringen samt kommissionen i deras yttranden har integrerat svarselement beträffande förekomsten av en skyldighet enligt unionsrätten att göra en prövning ex officio, vilket svårligen helt kan uteslutas enligt vad som anges i beslutet om hänskjutande.
31.
För det andra ska det påpekas att unionsrätten föreskriver en rätt att tiga för misstänkta eller tilltalade personer i två olika rättsliga instrument, nämligen direktiv 2012/13 och direktiv 2016/343. I det förstnämnda direktivet föreskrivs i artiklarna 3 och 4 rätten att bli informerad och rätten att tiga. I det sistnämnda direktivet föreskrivs, i artikel 7, rätten att tiga som en materiell rättighet tillsammans med rätten att inte vittna mot sig själv. Båda dessa rättigheter beskrivs som aspekter av oskuldspresumtionen. Enligt skälen 26 och 27 i direktiv 2016/343 bör rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv gälla med avseende på frågor som har samband med de brott som en person är misstänkt eller tilltalad för att ha begått och innebär att de behöriga myndigheterna inte bör tvinga misstänkta eller tilltalade att lämna information om dessa personer inte önskar göra detta. I det sistnämnda skälet hänvisas till Europadomstolens tolkning. (
15
)
32.
Den hänskjutande domstolen anser att rätten att inte vittna mot sig själv främst avser iakttagandet av den tilltalades önskan att tiga och förutsätter att anklagelsen, i ett brottmål, har till syfte att stödja vederbörandes argument utan att tillämpa de bevis som erhållits genom tvång eller förtryck, mot den tilltalades vilja. Dessa rättigheters existensberättigande avser bland annat den tilltalades skydd mot otillbörligt tvång från myndigheternas sida, vilket gör det möjligt att undvika felaktiga rättstillämpningar och nå de mål som eftersträvas med artikel 6 i Europakonventionen. (
16
) Således tolkas i artikel 7 i direktiv 2016/343 och artikel 6 i Europakonventionen dessa rättigheter på samma sätt, nämligen som ett skydd, vid utfrågningar, mot att bevis erhålls genom tvång, trots att den tilltalade uppgett sig vilja tiga.
33.
Det ska, mot bakgrund av de faktiska omständigheterna i det nationella målet, såsom de framgår av beslutet om hänskjutande, påpekas att innehållet i den rätt att tiga som föreskrivs i artikel 7 i direktiv 2016/343 som avses med tolkningsfrågan och som beskrivs ovan inte har ifrågasatts direkt. Den fråga som avses i förevarande mål har uppkommit i samband med att de misstänkta personerna underrättats om deras rätt att tiga för sent i strid med artiklarna 3 och 4 i direktiv 2012/13, som införlivats med fransk rätt, i vilka föreskrivs att en sådan underrättelse ska ske utan dröjsmål. Under dessa omständigheter förefaller artikel 7 i direktiv 2016/343 inte vara relevant för det svaret som domstolen ska lämna i förevarande mål.
34.
Vidare framgår av beslutet om hänskjutande att det nationella målet gäller huruvida ett effektivt rättsmedel finns, såsom föreskrivs i artikel 8.2 i direktiv 2012/13, enligt vilken ”misstänkta eller tilltalade personer eller deras försvarare har rätt att, i enlighet med förfarandena i nationell rätt, angripa en eventuell underlåtenhet eller vägran från de behöriga myndigheternas sida att tillhandahålla information i enlighet med detta direktiv”.
35.
Det kan följaktligen konstateras (
17
) att det nationella målet framför allt rör artiklarna 3 och 4 i direktiv 2012/13 samt artikel 8.2 i detta direktiv, och att dessa bestämmelser konkretiserar de grundläggande rättigheterna till en rättvis rättegång och rätten till försvar enligt bland annat artikel 47 och artikel 48.2 i stadgan, varvid dessa bestämmelser ska tolkas mot bakgrund av dessa artiklar. (
18
) Det framgår av förklaringarna avseende stadgan – vilka enligt artikel 6.1 tredje stycket FEU och artikel 52.7 i stadgan ska beaktas när stadgan tolkas – att artiklarna 47 och 48 i stadgan, inom unionsrätten, ger samma skydd som artiklarna 6 och 13 i Europakonventionen. (
19
) EU-domstolen måste därför säkerställa att dess tolkning av artikel 48 i stadgan garanterar en skyddsnivå som tar hänsyn till skyddsnivån enligt artikel 6 i Europakonventionen, såsom den tolkats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. (
20
)
36.
Mot denna bakgrund bör den hänskjutande domstolen anses i huvudsak ha önskat få klarhet i huruvida artiklarna 3 och 4 i direktiv 2012/13 samt artikel 8.2 i detta direktiv, jämförda med artiklarna 47 och 48.2 i stadgan, ska tolkas så, att de utgör hinder för en tolkning av en nationell bestämmelse som hindrar en domstol att, i det skede av prövningen som inte har föregåtts av en förberedande undersökning, (
21
) ex officio göra gällande ett åsidosättande av den tilltalade personens rätt att bli informerad och rätt att tiga, som en grund för ogiltigförklaring av förfarandet, och, om så är fallet, huruvida unionsrätten erkänner en möjlighet eller föreskriver en skyldighet för den nationella domstolen att ex officio pröva om ett sådant åsidosättande föreligger.
37.
Svaret på denna fråga kräver, enligt min uppfattning, att tolkningen av bestämmelserna i direktiv 2012/13 ska göras med beaktande av de begränsningar som kan hänföras till den rättsliga grund på vilken detta direktiv har antagits.
Rättslig grund för direktiv 2012/13
38.
För det första ska det erinras om att det i artikel 67 FEUF föreskrivs att ”[u]nionen ska utgöra ett område med frihet, säkerhet och rättvisa med respekt för de grundläggande rättigheterna och de olika rättssystemen och rättsliga traditionerna i medlemsstaterna”. Artikel 82.2 FEUF, som ingår i tredje delen, avdelning V, kapitel 4 (med rubriken ”Straffrättsligt samarbete”) föreskriver att ”[o]m det är nödvändigt för att underlätta det ömsesidiga erkännandet av domar och rättsliga avgöranden samt polissamarbete och rättsligt samarbete i sådana straffrättsliga frågor som har en gränsöverskridande dimension, får Europaparlamentet och rådet genom direktiv i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet fastställa minimiregler. I dessa minimiregler ska skillnaderna mellan medlemsstaternas rättsliga traditioner och rättssystem beaktas”.
39.
Artikel 82.2 b FEUF, som utgör den rättsliga grunden för direktiv 2012/13, tillåter endast fastställande av minimiregler på området ”personers rättigheter” i det straffrättsliga förfarandet, varför detta direktiv således inte kan innehålla bestämmelser som fastställer vilken domstol som är behörig för att pröva påstådda åsidosättanden av de materiella rättigheter som erkänns i detta direktiv, eller domstolsprövningens art och räckvidd, om unionslagstiftaren inte har behörighet i detta avseende. (
22
)
40.
Således bidrar direktiv 2012/13 till upprättandet av en minimiharmonisering av straffrättsliga förfaranden inom Europeiska unionen och kan inte tolkas som fullständigt och uttömmande. Det tillåter, såsom preciseras i dess skäl 40, medlemsstaterna att utvidga de rättigheter som anges i det direktivet för att säkerställa en högre skyddsnivå även i situationer som inte uttryckligen behandlas i detta direktiv. Skyddsnivån får aldrig vara lägre än de normer som fastställs i Europakonventionen, såsom dessa tolkas i Europadomstolens praxis. (
23
)
41.
Som kommissionen med fog har påpekat, har de ovannämnda primärrättsliga bestämmelserna till syfte att bevara särdragen i de nationella straffrättsliga förfarandena och innebär att unionsrättens inverkan på de bestämmelser som reglerar dessa förfaranden är begränsad, vilket enligt min uppfattning svårligen kan vara förenligt med en tolkning från domstolens sida av direktiv 2012/13 som innebär en möjlighet, eller en skyldighet, för de nationella domstolarna att ex officio, i det skede i förfarandet som inte föregås av ett förberedande förfarande, göra gällande ett åsidosättande av processuella rättigheter som erkänts i detta direktiv.
42.
För det andra ska det erinras om att unionsrätten bygger på den grundläggande premissen att varje medlemsstat delar en rad gemensamma värden – som utgör grunden för unionen i enlighet med vad som anges i artikel 2 FEU – med alla andra medlemsstater och erkänner att de andra medlemsstaterna delar dessa värden med den. Denna premiss innebär och motiverar att medlemsstaterna hyser ett ömsesidigt förtroende för att dessa värden erkänns och således att den unionsrätt iakttas genom vilken de genomförs. Såväl principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna som principen om ömsesidigt erkännande, som grundar sig på den förstnämnda principen, har en grundläggande betydelse inom unionsrätten, eftersom det tack vare dessa principer är möjligt att skapa och upprätthålla ett område utan inre gränser. (
24
)
43.
Det följer i detta hänseende av skälen 3, 4, 10 och 14 i direktiv 2012/13 att detta direktiv, genom att föreskriva gemensamma minimiregler som reglerar rätten till information i straffrättsliga förfarande, har till syfte att förstärka det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna i deras respektive straffrättsliga system för att underlätta erkännandet av straffrättsliga avgöranden. Som anges i skäl 4 i direktiv 2012/13 kan ”[ö]msesidigt erkännande av domar eller beslut vid straffrättsliga förfaranden … bara fungera effektivt i en anda av förtroende, där inte endast de rättsliga myndigheterna, utan samtliga aktörer i den straffrättsliga processen likställer domar eller beslut av rättsliga myndigheter i andra medlemsstater med domar eller beslut som meddelas i den egna staten, vilket förutsätter förtroende inte bara för innehållet i den andra medlemsstatens bestämmelser, utan också för tillämpningen av dem”.
44.
Det ska tilläggas att principen om ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna innebär, särskilt när det gäller området med frihet, säkerhet och rättvisa, att var och en av medlemsstaterna, utom under exceptionella omständigheter, anser att alla de andra medlemsstaterna iakttar unionsrätten och, särskilt, de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten. När medlemsstaterna tillämpar unionsrätten kan de således, enligt unionsrätten, vara skyldiga att presumera att de andra medlemsstaterna iakttar de grundläggande rättigheterna, vilket innebär att medlemsstaterna inte endast saknar rätt att kräva att en annan medlemsstat tillämpar en högre nivå på skyddet för de grundläggande rättigheterna än den som säkerställs genom unionsrätten, utan även, förutom i exceptionella fall, att kontrollera huruvida denna andra medlemsstat i ett enskilt fall verkligen har iakttagit de grundläggande rättigheter som unionen skyddar. (
25
)
45.
Denna rättspraxis återspeglar en presumtion om ömsesidigt förtroende i de nationella systemen för skydd av de grundläggande rättigheterna, som endast kan vederläggas i mycket begränsade situationer som måste utgöras av ”exceptionella omständigheter”. Denna rättspraxis är tillämplig på alla sekundärrättsliga instrument som avser genomförandet av straffrättsliga avgöranden enligt vilka ett straff utdöms, nämligen rambesluten 2002/584/RIF (
26
), 2008/909/RIF (
27
) och 2008/675/RIF. (
28
)
46.
Förutom bevarandet av de nationella rättssystemens särdrag och presumtionen om deras likvärdighet avseende skydd för de grundläggande rättigheterna, ska den rättsfråga som den hänskjutande domstolen har ställt också prövas mot bakgrund av principen om medlemsstaternas processautonomi, vilken regleras av ett nödvändigt iakttagande av de krav som följer av principerna och likvärdighet och effektivitet. (
29
)
Medlemsstaternas begränsade processuella autonomi
47.
Det är ostridigt att K.B:s och F.S:s rättigheter enligt artiklarna 3.1 e och 4.2 i direktiv 2012/13 har åsidosatts inom ramen för det nationella brottmålet. Skyldigheten för nationella myndigheter enligt dessa bestämmelser att informera misstänkta och tilltalade om deras rätt att tiga är av väsentlig betydelse för den faktiska garantin av dessa rättigheter och således för iakttagandet av artiklarna 47 och 48.2 i stadgan. Utan denna information kan den berörda personen nämligen varken känna till förekomsten och omfattningen av dessa rättigheter eller göra dem gällande, vilket innebär att vederbörande inte till fullo kan utöva sin rätt till försvar och få en rättvis rättegång. (
30
) Det ska emellertid erinras om att de båda anhållna individerna, i förevarande mål, underrättats om sina rättigheter med en försening, vilket leder till slutsatsen att dessa rättigheter åsidosattes, eftersom förseningen inte var berättigad av någon oöverstiglig omständighet. (
31
)
48.
Vad gäller följderna av detta åsidosättande, framgår det av den franska regeringens yttrande att den nationella lagstiftningen gör en åtskillnad mellan ogiltigförklaringar med hänsyn till den allmänna ordningen, som avser domstolarnas organisation, sammansättning och behörighet, och privata ogiltigförklaringar, som fastställs i parternas intresse. De sistnämnda sanktioneras endast för det fall intressena för den som yrkat dem påverkas, med undantag för vissa särskilt betydande garantier, såsom rätten att tiga, av vilken ett åsidosättande anses nödvändigtvis medföra verkningar och inte kan göras gällande av domstolen ex officio. Denna sistnämnda bestämmelse följer av den tolkning som Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) har gjort av artikel 385 första stycket i straffprocesslagen.
49.
Det ska i detta hänseende erinras om att artikel 8.2 i direktiv 2012/13 medför en skyldighet för medlemsstaterna att se till att misstänkta eller tilltalade personer eller deras försvarare har rätt att, i enlighet med förfarandena i nationell rätt, angripa en eventuell underlåtenhet eller vägran från de behöriga myndigheternas sida att tillhandahålla information i enlighet med detta direktiv. Unionslagstiftaren har således överlåtit på medlemsstaterna att besluta om karaktär och konkreta villkor avseende de rättsmedel som står till de berörda personernas förfogande samt om de konsekvenser som ett åsidosättande av de rättigheter som föreskrivs i direktiv 2012/13 ska medföra.
50.
I avsaknad av unionsrättsliga föreskrifter på området ankommer det enligt domstolens fasta praxis på varje medlemsstats interna rättsordning att, enligt principen om medlemsstaternas processuella autonomi, ange vilka domstolar som är behöriga och att fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten. Enligt principen om lojalt samarbete i artikel 4.3 FEU får de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet av de rättigheter för enskilda som följer av unionsrätten varken vara mindre förmånliga än de som avser liknande talan som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen), eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen). Dessa krav på likvärdighet och effektivitet uttrycker medlemsstaternas allmänna skyldighet att säkerställa ett domstolsskydd för enskildas rättigheter enligt unionsrätten, inbegripet rätten till försvar. (
32
)
Likvärdighetsprincipen
51.
Vad gäller likvärdighetsprincipen finns det inget i de handlingar som ingetts till EU-domstolen som tyder på att en sådan princip skulle åsidosättas genom att artikel 385 första stycket straffprocesslagen tillämpades på åsidosättanden av de rättigheter som följer av direktiv 2012/13. I denna artikel, såsom den har tolkats av den nationella domstolen, regleras nämligen de villkor under vilka en ogiltighet kan åberopas vid en brottmålsdomstol, oavsett om denna ogiltighet beror på överträdelse av en regel som har sin grund i bestämmelser i nationell rätt eller i bestämmelser i unionsrätten. (
33
)
Effektivitetsprincipen
52.
När det gäller effektivitetsprincipen ska det erinras om att unionsrätten inte innebär att medlemsstaterna är skyldiga att införa andra rättsmedel än dem som föreskrivs i nationell rätt. Det förhåller sig emellertid annorlunda om det av den nationella rättsordningens systematik framgår att det inte finns något rättsmedel som ens prejudiciellt ger den berörda domstolen möjlighet att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten, eller om de enskildas enda möjlighet att få till stånd en domstolsprövning är att bryta mot gällande rätt. (
34
)
53.
Det framgår vidare av domstolens rättspraxis att varje fall som gäller frågan huruvida en nationell processuell bestämmelse gör det omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som enskilda har enligt unionens rättsordning ska bedömas med beaktande av bestämmelsens funktion i förfarandet vid de olika nationella domstolarna som helhet betraktat samt med beaktande av hur förfarandet är utformat och dess särdrag. I förekommande fall ska grundläggande principer i det nationella rättegångssystemet, såsom skyddet av rätten till försvar, rättssäkerhetsprincipen och iakttagandet av förfarandets riktiga förlopp, beaktas. (
35
)
54.
Prövningen av huruvida effektivitetsprincipen har iakttagits kräver nämligen inte, enligt denna rättspraxis, att samtliga befintliga rättsmedel i en medlemsstat analyseras, utan en kontextuell analys av den bestämmelse som påstås strida mot denna princip, vilket kan innebära en bedömning av andra processuella bestämmelser som är tillämpliga på det rättsmedel vars effektivitet ifrågasätts eller av sådana som är tillämpliga på rättsmedel som har samma syfte som det förstnämnda rättsmedlet. (
36
) Domstolen anser att de avkunnade domarna således endast är ett resultat av bedömningar i varje enskilt fall, vari hänsyn tagits till hela det faktiska och juridiska sammanhanget i varje mål. Dessa avgöranden kan inte överföras automatiskt till andra områden än dem som avgörandena avsåg. (
37
)
55.
Det är viktigt att understryka den svårighet som en sådan bedömning innebär mot bakgrund av det sätt på vilket talan väcks vid domstolen, det vill säga genom en begäran om förhandsavgörande. Inom denna ram är domstolen nämligen i första hand hänvisad till beslutet om hänskjutande för att få kännedom om den tillämpliga nationella lagstiftningen. Denna information kompletteras, för det fall det finns luckor i detta beslut som i förevarande fall, av de berörda parternas skriftliga yttranden, liksom, i förekommande fall, av diskussionerna under förhandlingen. I förevarande mål förefaller det nödvändigt att inkludera flera nationella bestämmelser för att få en bild av sammanhanget.
56.
För det första, vad avser åklagarmyndighetens roll i Frankrike, har den franska regeringen gjort gällande att det följer av de relevanta bestämmelserna i straffprocesslagen (
38
) att denna myndighet har till uppdrag att försvara samhällets allmänna intressen, genom att beivra överträdelser av strafflagstiftningen, med iakttagandet av individers frihet, genom att garantera enskildas rättigheter under hela förfarandet. Även om tolkningen av de berörda bestämmelserna i direktiv 2012/13 inte, i strikt mening, innebär en bedömning av begreppet ”rättslig myndighet”, ska det emellertid understrykas att denna beteckning beträffande den franska åklagarmyndigheten är mycket kontroversiell.
57.
Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) angav, när den hade att pröva åklagarmyndighetens kapacitet att på ett giltigt sätt kontrollera frihetsberövande åtgärder i den mening som avses i artikel 5.3 i Europakonventionen, enligt vilken ”[v]ar och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten … ska utan dröjsmål ställas inför domare eller annan ämbetsman som enligt lag får fullgöra dömande uppgifter”, med inspiration från Europadomstolens praxis, (
39
) att denna myndighet, då det inte finns några garantier för dess oavhängighet och opartiskhet och då den är den part som väcker åtal, inte är en rättslig myndighet i den mening som avses i ovannämnda artikel. (
40
) Conseil constitutionnel (Författningsdomstolen, Frankrike) har däremot alltid angett att den rättsliga myndighet som säkerställer iakttagandet av individers frihet omfattar både domare och åklagare och att åklagarmyndighetens kontroll under de 48 första timmarna av frihetsberövandet inte strider mot konstitutionen. (
41
) Vidare ska det påpekas att även om EU-domstolen har erkänt den franska åklagarmyndigheten som en rättslig myndighet, är detta uteslutande inom den specifika ramen för utfärdandet av en europeisk arresteringsorder, i den mening som avses i artikel 6.1 i rambeslut 2002/584. Domstolen har angett att åklagarna, som i Frankrike har ställning av rättsliga ämbetsmän, agerar oavhängigt i deras uppdrag avseende utfärdande av en sådan arresteringsorder. (
42
)
58.
Bortsett från den rättsliga relativismen vad gäller definitionen av en rättslig myndighet, inbegripet inom en och samma stat, och det därmed sammanhängande konstaterandet av den objektiva svårighet som det innebär att bedöma ett nationellt rättssystem, anser jag att det mot denna bakgrund svårligen kan anses att den förebyggande kontroll som den franska åklagarmyndigheten gör, vilken i detta fall inte har gjorts, i sig kan säkerställa att det skydd som garanteras av direktiv 2012/13 är effektivt.
59.
För det andra framgår det av den franska regeringens skriftliga och muntliga yttranden att rätten till advokat är garanterad under hela det straffrättsliga förfarandet, (
43
) vilket för övrigt inte har ifrågasatts i förevarande mål, och underlättas av bestämmelserna om allmän rättshjälp, som tillåter personer utan resurser eller med låg inkomst att hela eller delar av rättegångskostnaderna, inklusive advokatkostnaderna, betalade av staten och om förordnande ex officio av en advokat som utses av ordföranden för advokatsamfundet eller av ordföranden för den berörda domstolen för att biträda en enskild i ett straffrättsligt förfarande, antingen på den enskildes begäran, på grund av att denne inte har någon advokat eller inte har haft tid att välja en, eller för att förfarandet kräver att en advokat närvarar och den enskilde inte har någon.
60.
När det gäller advokatens roll, ska det påpekas att advokaten, efter varje samtal med den frihetsberövade personen och varje förhandling eller konfrontation vid vilken advokaten har närvarat, får inkomma med ett skriftligt yttrande, som läggs till handlingarna i målet, och lämna in detta till åklagarmyndigheten under frihetsberövandet. Advokaten får, bland annat, konsultera protokollet för delgivningen av frihetsberövandet och de rättigheter som hör till detta, vilket gör det möjligt för denne att kontrollera att dessa har iakttagits, inbegripet vad gäller den tidsmässiga aspekten. (
44
)
61.
Vid huvudförhandlingen (
45
) har närvaro av advokat gjorts obligatoriskt i vissa förfaranden, såsom dem som avser omedelbar inställelse kort efter de gärningar som läggs den tilltalade till last, vid tidigare erkännande av skuld, vid cour d’assises (brottmålsdomstolar i Frankrike) som prövar brottmål och i alla straffrättsliga förfaranden som avser en minderårig. När en advokat inte är obligatorisk, får den tilltalade, på eget initiativ, biträdas eller företrädas av en egenhändigt vald advokat eller begära att en advokat utses ex officio, i förekommande fall den dag då förhandlingen hålls. Det ska erinras om att om en tilltalad som inte inställt sig eller företrätts vid förhandlingen inte har gjort någon invändning om rättegångshinder, har vederbörande möjlighet till detta i överklagandemålet.
62.
För det tredje ska det påpekas att artikel 1 i straffprocesslagen omfattar ett stycke i vilket föreskrivs att en fällande dom inte får avkunnas avseende en person enbart på grundval av förklaringar som vederbörande ha lämnat utan att ha kunnat samtala med en advokat och biträdas av denne. Dessutom och i synnerhet innehåller ovannämnda artikel, sedan en lag av den 22 december 2021, som trädde i kraft den 31 december samma år, ett nytt stycke enligt vilket ”beträffande brott, rätten för en misstänkt eller tilltalad person att tiga om de gärningar som läggs denne till last ska delges vederbörande innan denne ombeds lämna synpunkter eller förhörs, inbegripet i syfte att inhämta uppgifter om vederbörandes personlighet eller för att besluta om en frihetsberövande åtgärd, när denne för första gången inställer sig vid en utredande avdelning, inför en domare, en domstol eller varje annan person eller avdelning som utsetts av den rättsliga myndigheten. Ingen fällande dom får avkunnas enbart på grundval av förklaringar som har gjorts utan att den berörda personen har upplysts om denna rättighet”.
63.
Dessa bestämmelser är av grundläggande betydelse eftersom de gör det möjligt att automatiskt avhjälpa en överträdelse av de misstänkta eller tilltalade personernas rätt att upplysas om deras rättigheter enligt direktiv 2012/13, särskilt vad gäller rätten att biträdas av en advokat och rätten att tiga, genom att de ”neutraliserar” de förklaringar som på ett oegentligt sätt har inhämtats av de berörda personerna i utredningsskedet för att bedöma deras straffrättsliga ansvar.
64.
För det fjärde ska det, även om det är ostridigt att den dömande sammansättningen inte har behörighet att ex officio ogiltigförklara protokoll som har upprättats på ett rättsstridigt sätt, ska den fastställa att dessa då de har upprättats felaktigt saknar bevisvärde. Således föreskrivs i artikel 429 i straffprocesslagen, som åberopades vid förhandlingen, att ett protokoll eller en rapport endast har bevisvärde om den till uppfyller föreskrivna formkrav, om den som avfattat handlingen har handlat i utövandet av sina funktioner och har rapporterat inom ramen för sin behörighet. (
46
) Rättsstridigt upprättade handlingar har inget bevisvärde. Den hänskjutande domstolen ska således avfärda de felaktigt upprättade processuella handlingarna och fastställa att de saknar bevisvärde, varvid det ska påpekas att förverkandet av ett protokolls beviskraft inte härrör från en ogiltigförklaring av detta. Den hänskjutande domstolen skulle, beroende på sin bedömning av de handlingar i målet som fortfarande är giltiga, utifrån sin egen övertygelse kunna besluta att, i förekommande fall, frikänna de båda tilltalade. Det kan konstateras att denna bestämmelse gör det möjligt att utesluta upplysningar och bevis som erhållits i strid med unionsrätten, i förevarande mål artiklarna 3 och 4 i direktiv 2012/13. Den konstaterade rättsstridigheten kan således avhjälpas. (
47
)
65.
Det framgår således att förekomsten av sådana processrättsliga bestämmelser i den franska rättsordningen garanterar unionsrättens effektivitet och att förbudet för den hänskjutande domstolen att ex officio ogiltigförklara förfarandet på grund av att de båda tilltalade har upplysts om sin rätt att tiga för sent, vilket utgör en privaträttslig ogiltighetsgrund, inte åsidosätter effektivitetsprincipen, eftersom denna bestämmelse inte i sig kan göra det praktiskt omöjligt eller orimligt svårt att utöva de rättigheter som de misstänkta eller tilltalade personerna har enligt artiklarna 3.1 e och 4.2 jämförda med artikel 8.2 i direktiv 2012/13.
66.
Denna slutsats påverkas inte av artiklarna 47 och 48.2 i stadgan. Det räcker i detta hänseende att konstatera att när enskilda, inom det berörda unionsrättsliga området, förfogar över ett rättsmedel som gör det möjligt att garantera iakttagandet av de rättigheter som de åtnjuter enligt unionsrätten, vilket förefaller vara fallet i den franska rättsordningen, kan en nationell bestämmelse som hindrar en domstol från att ex officio ogiltigförklara ett förfarande på grund av ett åsidosättande av bestämmelser som skyddar dessa personers enskilda intressen inte betraktas som en begränsning, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan, av rätten till ett effektivt rättsmedel och en rättvis rättegång eller de rättigheter till försvar som garanteras av artikel 47 respektive artikel 48.2 i stadgan. (
48
)
67.
Den förslagna tolkningen av unionsrätten förefaller således förenlig med EU-domstolens och Europadomstolens praxis beträffande frågan om en grund kan tas upp ex officio.
Europeisk rättspraxis avseende frågan om en grund kan tas upp ex officio
EU-domstolens praxis
68.
Domstolen har i civilrättsliga och förvaltningsrättsliga mål slagit fast att unionsrätten och särskilt effektivitetsprincipen i princip inte kräver att nationella domstolar ex officio tar upp en grund som avser åsidosättande av unionsrättsliga bestämmelser, oberoende av deras betydelse för unionens rättsordning, då upptagandet av en sådan grund skulle tvinga dem att gå utöver tvistens ramar såsom dessa har angetts av parterna genom att basera sig på andra fakta och omständigheter än dem på vilka den part som har intresse av att nämnda bestämmelser tillämpas har grundat sitt yrkande. En sådan begränsning av den nationella domstolens behörighet är motiverad med hänsyn till principen om att initiativet till en process tillkommer parterna och att domstolen – när den nationella processrätten ger en faktisk möjlighet för den berörda parten att åberopa en grund som vilar på unionsrätten – följaktligen endast kan handla ex officio i undantagsfall, när allmänintresset så kräver. (
49
)
69.
Domstolen har även angett (
50
) att den inte föranletts att göra någon annan bedömning på grund av domstolens rättspraxis i domarna av den 14 december 1995, Peterbroeck, (C‑312/93, EU:C:1995:437), och av den 27 juni 2000, Océano Grupo Editorial (C‑240/98, EU:C:2000:346), som angavs i det hänskjutande beslutet, vilken präglas av de specifika omständigheterna i respektive mål som ledde till att sökanden i det nationella målet fråntogs möjligheten att med framgång göra gällande att en nationell bestämmelse var oförenlig med unionsrätten och berättigas av behovet att för konsumenten effektivt säkerställa det skydd som föreskrivs i direktiv 93/13. (
51
)
70.
Det är ostridigt att området oskäliga villkor utgjorde början på utvecklingen av den nationella domstolens ingripande ex officio inom konsumenträtten. De tillskrevs först en behörighet och därefter en skyldighet att ex officio ta upp frågan om ett oskäligt avtalsvillkor. (
52
) Det framgår av domstolens fasta praxis att det skyddssystem som införts genom direktiv 93/13 grundar sig på tanken att konsumenten har en underlägsen ställning i förhållande till näringsidkaren i fråga om såväl förhandlingsförmåga som informationsnivå, vilket medför att konsumenten godkänner villkor som näringsidkaren har utformat i förväg, utan att kunna påverka villkorens innehåll. Med hänsyn till detta underläge som konsumenten befinner sig i föreskrivs det i artikel 6.1 i direktiv 93/13 att oskäliga villkor inte är bindande för konsumenten. Detta är en tvingande bestämmelse som har till syfte att ersätta den formella jämvikt mellan avtalsparternas rättigheter och skyldigheter som följer av avtalet med en verklig jämvikt så att parterna blir jämbördiga. (
53
)
71.
De nationella domstolarna har en skyldighet att, så snart som de har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga i detta hänseende, ex officio bedöma huruvida ett avtalsvillkor, på vilket direktiv 93/13 är tillämpligt, är oskäligt och därigenom undanröja obalansen mellan konsumenten och näringsidkaren. Direktiv 93/13 kräver dessutom, såsom framgår av artikel 7.1 jämförd med skäl 24 i direktivet, att medlemsstaterna föreskriver lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter. Domstolen har således redan, vid flera tillfällen och med beaktande av kraven i artikel 6.1 och artikel 7.1 i direktiv 93/13 – en kombination av bestämmelser som saknar motsvarighet i direktiv 2012/13 – reglerat det sätt på vilket den nationella domstolen ska säkerställa skyddet av de rättigheter som konsumenterna har enligt detta direktiv, men samtidigt slagit fast att konsumentskyddet inte är absolut. (
54
) Domstolen har således preciserat att det för att effektivitetsprincipen ska anses iakttagen inte krävs inte att en nationell domstol inte bara kompenserar en underlåtelse i förfarandet av en konsument som inte känner till sina rättigheter, utan också fullt ut ska uppväga den berörda konsumentens totala passivitet. (
55
)
72.
Den hänskjutande domstolen anser det möjligt att överföra ovannämnda rättspraxis på förfarandet i det nationella målet, i synnerhet mot bakgrund av den underlägsna situation som delas av konsumenter (
56
) och tilltalade, vilket är ett synsätt som jag inte anser kan godtas. Det ska erinras om att det nationella målet omfattas av straffrätten, ett område som saknar samband med avtalsskyldigheter och inom vilket det ankommer på såväl lagstiftaren som domstolarna att säkerställa att ett förebyggande av störningar av den allmänna ordningen, eftersökande av gärningsmän som begått brott och sanktionering av brott förenas med iakttagande av den tilltalade personens grundläggande rättigheter, samtidigt som de ska se till att förfarandet genomförs inom rimlig tid. Dessutom har staten, när den utövar sina brottsbekämpande befogenheter, som mål att inte bara skydda brottsoffrens intressen, utan också samhällets mer allmänna intressen som utgörs av allmänintresset i vid bemärkelse.
73.
Mot denna bakgrund ska det påpekas att det straffrättsliga samarbetet, sedan antagandet av rambeslut 2002/584, successivt har utökats med rättsliga instrument vilkas samordnade tillämpning syftar till att stärka medlemsstaternas förtroende för deras respektive nationella rättsordningar i syfte att säkerställa erkännande och verkställighet inom unionen av domar i brottmål för att undvika att gärningsmän går straffria, (
57
) samtidigt som rättvisan i det straffrättsliga förfarandet garanteras. Direktiv 2012/13 ingår, såsom anges i dess skäl 11, 12 och 14, i den samling rättsliga instrument som konkretiserar den färdplan, vilken antogs av rådet år 2009, som har till syfte att stärka misstänkta eller tilltalade personers processuella rättigheter under hela förfarandet. (
58
) Den kumulativa verkan av dessa instrument, som lagts till bestämmelserna i stadgan, Europakonventionen och Europadomstolens praxis samt de nationella bestämmelserna, ger ett verkligt och omfattande skydd för de berörda personerna, vars ställning således inte är jämförbar, inbegripet vad gäller nivån av information, med den ställning som en konsument har i förhållandet till sin avtalsrelation med en näringsidkare. (
59
) Under dessa omständigheter förefaller det uteslutet med varje form av överföring till förevarande mål av den lösning som tillämpas i artikel 6 i direktiv 93/13, det vill säga assimilering av den europeiska bestämmelsen med inhemska tvingande bestämmelser.
74.
Det är slutligen, i detta skede, nödvändigt att nämna domstolens nyligen fastställda praxis avseende domstolars roll inom ramen för dels ett straffrättsligt förfarande som grundar sig på upplysningar eller bevis som erhållits i strid med de krav som följer av direktiv 2002/58/EG, (
60
) dels ett förfarande för kontroll av villkoren för laglighet av förvar av tredjelandsmedborgare som följer av unionsrätten.
75.
För det första har domstolen slagit fast att artikel 15.1 i direktiv 2002/58, tolkad mot bakgrund av effektivitetsprincipen, innebär en skyldighet för en nationell brottmålsdomstol att i ett brottmålsförfarande mot personer som är misstänkta för brott bortse från information och bevisning som erhållits genom en generell och odifferentierad lagring av trafik- och lokaliseringsuppgifter som inte är förenlig med unionsrätten, om dessa personer inte bereds tillfälle att på ett effektivt sätt yttra sig över informationen och bevisningen, vilka hänför sig till ett område som domarna saknar sakkunskap om och som kan påverka bedömningen av omständigheterna på ett avgörande sätt. (
61
) Även om det, i förevarande mål, rör sig om effektivitetsprincipen tillämpad i ett straffrättsligt förfarande såsom i det nationella målet, rör det sistnämnda inte bevisuppgifter som härrör från ett område som inte omfattas av domstolarnas kännedom och av vilka ett godtagande skulle medföra en risk för att principen om ett kontradiktoriskt förfarande inte iakttas och, följaktligen, för rätten till en rättvis rättegång.
76.
För det andra har domstolen slagit fast att artikel 15.2 och 15.3 i direktiv 2008/115, (
62
) artikel 9.3 och 9.5 i direktiv 2013/33 (
63
) och artikel 28.4 i förordning nr 604/2013, (
64
) jämförda med artiklarna 6 och 47 i stadgan, ska tolkas så, att en rättslig myndighet, som ska pröva huruvida villkoren i unionsrätten för att ett beslut om förvar av en tredjelandsmedborgare ska vara lagligt har iakttagits, i samband med denna prövning, mot bakgrund av de omständigheter i målet som denna rättsliga myndighet har kännedom om, såsom de kompletterats och förtydligats under det kontradiktoriska förfarandet inför den, ex officio ska pröva huruvida ett laglighetsvillkor som inte åberopats av den berörda personen har uppfyllts. (
65
)
77.
Denna lösning förefaller följa av ett specifikt normativt sammanhang, vilket radikalt skiljer sig från sammanhanget i förevarande mål. Domstolen har för det första preciserat att även om förvar är ett allvarligt ingrepp i den rätt till frihet som fastställs i artikel 6 i stadgan, är syftet med en sådan åtgärd, i den mening som avses i direktiv 2008/115, direktiv 2013/33 och förordning nr 604/2013, inte att lagföra eller beivra brott. Domstolen har därefter och synnerhet slagit fast att unionslagstiftaren inte har begränsat sig till att fastställa gemensamma materiella normer, utan har även infört gemensamma processuella regler som syftar till att säkerställa att det i varje medlemsstat finns ett system som gör det möjligt för den behöriga rättsliga myndigheten att, i förekommande fall efter en prövning ex officio, frige den berörda personen så snart det framgår att förvaret av honom eller henne inte är, eller inte längre är, lagligt. (
66
) Domstolen har understrukit att det, när beslutet om förvarstagande har fattats av en förvaltningsmyndighet, ska utföras en snabb rättslig prövning av försvarsbeslutets laglighet ex officio eller på begäran av den berörda personen, trots att den behöriga myndigheten, när det gäller upprätthållandet av åtgärden, är skyldig att utföra denna prövning ex officio, även om den berörda personen inte begär det. I ett normativt sammanhang som präglas av förekomsten av en domstols prövning ex officio, när det framgår att legalitetskraven för ett förvar inte är uppfyllda eller inte längre är uppfyllda, som kan resultera i ett förfarande i vilket den frihetsberövade personen inte närvarar, var det svårt att föreställa sig någon annan lösning än domstolens prövning ex officio av överträdelsen av ett legalitetskrav för förvar ”som inte har åberopats av den berörda personen”.
78.
Det är mot bakgrund av denna strikta reglering av förvarsåtgärden som erinras om ovan som domstolen har frångått sin vanliga praxis, enligt vilken det i princip inte föreligger någon skyldighet avseende prövning ex officio i en förvaltningsrättslig tvist i vilken dispositionsprincipen är tillämplig och verkställandet av effektivitetsprincipen. (
67
) I förevarande mål är det emellertid uppenbart att en sådan reglering i unionsrätten, på processuell nivå, saknas, vilket enligt min uppfattning hindrar varje form av överföring av den lösning som fastställts på området domstolsprövning av förvar.
Europadomstolens praxis
79.
Europadomstolen ska, när den prövar en invändning enligt artikel 6 i Europakonventionen, i huvudsak fastställa huruvida det straffrättsliga förfarandet globalt sett är rättvist, sett utifrån de faktiska omständigheterna i varje enskilt mål. Iakttagandet av kraven avseende en rättvis rättegång ska således bedömas från fall till fall, mot bakgrund av förfarandets gång som en helhet och inte på grundval av en isolerad prövning av den ena eller andra delen eller händelsen, även om det inte kan uteslutas att en viss del är så avgörande att den gör det möjligt att bedöma rättegångens rättvisa i ett tidigt skede. (
68
) Mot bakgrund av karaktären av rätten att inte behöva vittna mot sig själv och rätten att tiga, anser Europadomstolen att det i princip inte finns någon giltig grund för att inte upplysa en misstänkt person om dessa rättigheter. För det fall vederbörande inte har upplysts om dessa, ska den domstolen emellertid undersöka huruvida förfarandet, trots detta fel, som helhet var rättvist. (
69
)
80.
Denna samlade bedömning får omfatta en kontroll av huruvida den tilltalade faktiskt har fått ett rättegångsbiträde, vilket är en rättighet som garanteras i artikel 6.3 c i Europakonventionen. Europadomstolen anser, i enlighet med advokatsamfundets oavhängighet i förhållande till staten, att rätten till försvar i huvudsak tillkommer den tilltalade och dennes advokat, oberoende av om denne har utsetts ex officio eller har avlönats av sin klient. Om det är uppenbart att en advokat inte har utsetts ex officio eller om myndigheten har underrättats om detta på annat sätt, ska denna myndighet vidta åtgärder för att säkerställa att den tilltalade faktiskt åtnjuter rätten till ett rättegångsbiträde. Staten kan emellertid inte hållas ansvarig för en utsedd advokats brister i sitt rättsliga biträde. (
70
)
81.
Statens ansvar kan således göras gällande när en advokat helt enkelt underlåter att agera för den tilltalades räkning (
71
) eller inte iakttar en rent formell bestämmelse som gäller vid en talan, utan att detta kan likställas med ett felaktigt handlande eller med en bristande argumentation vilket inte kan medföra sådant ansvar. Europadomstolen har även, som samlade omständigheter, räknat den situationen att sökanden var en utlänning som inte kunde rättegångsspråket och stod inför anklagelser som kunde medföra ett längt fängelsestraff. I denna sistnämnda situation ansåg Europadomstolen att den nationella domstolen, i stället för att avvisa överklagandet, kunde ha bett den advokat som utsetts ex officio att komplettera eller rätta detta. (
72
)
82.
Utöver den omständigheten att Europadomstolens roll är att avgöra mål i vilka talan har väckts vid den, och inte att uttala sig abstrakt eller standardisera de olika rättssystemen, mot bakgrund av de faktiska omständigheterna i varje enskilt mål, (
73
) ska det påpekas att de ovannämnda situationerna, som motsvarar ett restriktivt synsätt, skiljer sig från omständigheterna i det nationella målet. Det ska i detta hänseende understrykas att rätten att bli informerad om sina processuella rättigheter och rätten att tiga är individuella rättigheter, över vilka innehavarna förfogar fritt, och det ankommer på de tilltalade och deras rådgivare att fastställa en försvarsstrategi som kan omfatta att inte åberopa ett åsidosättande av dessa rättigheter av skäl som är att hänföra till de berörda personerna. (
74
) Denna situation kan inte, i sig, nödvändigtvis likställas med en sådan ”uppenbar brist” som kräver aktiva åtgärder från den behöriga domstolens sida. (
75
) Domstolen ska inte vid förhandlingen ersätta parterna i deras val av försvarsstrategi.
Slutsats i denna del
83.
Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen ska slå fast att artiklarna 3 och 4 i direktiv 2012/13, samt artikel 8.2 i samma direktiv, jämförda med artiklarna 47 och 48.2 i stadgan och jämförda med principerna om likvärdighet och effektivitet, inte utgör hinder för tolkningen att en nationell bestämmelse som, i domsskedet, när det inte föregåtts av någon förberedande utredning, hindrar domstolen från att ex officio pröva huruvida den tilltalades rätt att bli informerad om sin rätt att tiga har åsidosatts.
84.
Efterforskningar i de nationella lagstiftningarna (
76
) förefaller inte kunna leda till någon annan tolkning. Långt ifrån att återspegla den klassiska uppdelning (summa divisio) mellan det ackusatoriska och det inkvisitoriska systemet, vilka innebär en uppenbart passiv respektive aktiv roll för domstolen, visar en övergripande analys av de olika nationella rättssystemen att dessa system påverkar varandra och att det råder en mångfald och komplexitet i de straffrättsliga förfarandena, som bygger på en kombination av bestämmelser, vilket gör en jämförelse svår och till och med relativ. Oberoende av huruvida de nationella systemen föreskriver sanktionsmekanismer, vilka ibland är automatiska, för ett åsidosättande av rätten att bli informerad som grundar sig på bestämmelser om tillåtlighet av bevis eller ogiltighet av rättsstridiga processuella handlingar, kan de nationella systemen således mer eller mindre strikt definiera den roll som den tilltalade, och därmed domstolarna, har i genomförandet av dessa mekanismer.
85.
Alla de nationella rättsordningar som beaktats föreskriver emellertid ett system för fri bevisföring, som hänvisar till den frihet som domstolen har vid bedömningen av denna bevisning. Vidare kan dessa rättsordningar visserligen föreskriva olika processuella vägar, men de avser alla samma mål och samma syfte, nämligen att inte frambringa verkan av en rättsstridig processuell handling som ett åsidosättande av rätten att bli informerad, bland annat om sin rätt att tiga. Som med fog nämndes i ”forskningsrapport” 22/006, får ett fel i förfarandet som sker inom ramen för erhållandet av denna bevisning alltid beaktas inom ramen för avgörandet i sak, när det gäller denna bevisnings bevisvärde, vilket jag just har påpekat i föregående punkter beträffande den franska rättsordningen.
86.
Är det således nödvändigt eller ens lämpligt för domstolen att anta en lösning som erkänner en möjlighet, eller ålägga domstolen en skyldighet att ex officio fastställa att det, i detta tillstånd, är omöjligt att uppskatta alla konsekvenser av den subtila arkitekturen i de nationella förfarandena, som samtliga ger uttryck för strävan efter en balans, vilken är mycket svår att finna, mellan nödvändigheten i att straffbelägga brott och de tilltalade personernas rätt till en rättvis rättegång, (
77
) och de nationella domstolsorganisationerna (
78
)? Vidare kan genomförandet av en prövning ex officio naturligtvis endast ske med strikt hänsyn till principen om ett kontradiktoriskt förfarande, vilket kan innebära en förlängning av förfarandet. (
79
)
87.
En sådan lösning förefaller inte nödvändig för att bekräfta legitimiteten av det ömsesidiga förtroende som ett ömsesidigt erkännande förutsätter. Det är ostridigt att unionsrätten har blivit betydligt omfattande på området straffrättsligt samarbete, till den grad att det sedermera är möjligt att göra gällande ett gemensamt regelverk eller en gemensam tradition som gjort det möjligt att harmonisera de nationella rättssystemen avseende skydd för processuella rättigheter för misstänkta eller tilltalade personer och verkliga framsteg i integrationen av dessa system inom unionen. Det ska i detta sammanhang understrykas, liksom den franska regeringen har gjort, att problemet i förevarande mål inte är att, inom ramen för en mellanstatlig pseudo-tävling, finna det nationella system som ger det bästa skyddet för dessa rättigheter (
80
) och, som har påpekats i doktrinen, att det inte existerar någon subjektiv rätt att åtnjuta det system som erbjuder det bästa skyddet för den enskildes rättigheter. (
81
)
88.
Beträffande frågan om särdrag i de nationella rättssystemen, som fördragens upphovsmän har åtagit sig att bevara, (
82
) och tolkningen av ett direktiv som bokstavligen överlåter till misstänkta och tilltalade personer eller deras advokat att sanktionera åsidosättanden av de rättigheter som föreskrivs i dessa, anser jag att domstolen bör visa försiktighet och se till att dess svar är godtagbart för de nationella rättsordningarna. (
83
) Enligt den franska, under upplysningen verksamma, filosofen och författaren Montesquieu ”är det ibland nödvändigt att ändra vissa lagar. Men detta är sällsynt och när det händer bör det göras med darrande hand”. (
84
) I förevarande fall och med tillämpning på rättspraxis, bör denna besvärjelse, under alla omständigheter, leda till ett förkastande av en lösning som avser en skyldighet att göra en prövning ex officio vilket utgöra en ytterligare belastning på de nationella domstolarna, som redan måste göra en simultan tillämpning av inhemska bestämmelser, unionens primär- och sekundärrätt, inbegripet stadgan, och konventionsbestämmelser, däribland Europakonventionen, i institutionella sammanhang med stora skillnader (
85
) och löper en risk att ställas till ansvar för deras laglighetsplikt. Det ska nämligen erinras om att beträffande den ofrånkomliga mänskliga faktor som präglar domstolsförfarandet, är domaren lika ofullkomlig som de övriga aktörerna i det straffrättsliga förfarandet, vilka inte bör fråntas sitt ansvar.
Förslag till avgörande
89.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besvara den tolkningsfråga som Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Brottmålsdomstolen i Villefranche-sur-Saône, Frankrike) har ställt på följande sätt:
Artiklarna 3 och 4, samt artikel 8.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU av den 22 maj 2012 om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden, jämförda med artikel 47 och artikel 48.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna samt principerna om likvärdighet och effektivitet,
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder för en tolkning av en nationell bestämmelse som hindrar en domstol från att, i domsskedet, när det inte har föregåtts av någon förberedande utredning, ex officio pröva om den tilltalade personens rätt att bli informerad om sin rätt att tiga har åsidosatts, under förutsättning att de nationella processrättsliga bestämmelserna dels garanterar misstänkta eller tilltalade personers rätt till en advokat före och under domsskedet, dels garanterar att det beaktas att processuella åtgärder som vidtagits eller bevisning som inhämtats under åsidosättande av denna rättighet är rättsstridiga, genom mekanismer för att ogiltigförklara eller avvisa denna bevisning eller vid bedömningen av dess bevisvärde.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Förklaring nr 52 som fogats till Lissabonfördraget och som undertecknats av 16 av de 27 medlemsstaterna.
(
3
)	Weyembergh, A., ”L’harmonisation des procédures pénales au sein de l’Union européenne”, Archives de politique criminelle, nr 26, Pédone, 2004 (https://www.cairn.info/revue-archives-de-politique-criminelle-2004–1-page-37.htm).
(
4
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU av den 22 maj 2012 om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 142, 2012, s. 1).
(
5
)	Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), den 6 februari 2018, överklagande nr 17‑82826.
(
6
)	C‑312/93, EU:C:1995:437.
(
7
)	Rådets direktiv av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).
(
8
)	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 9 mars 2016 om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (EUT L 65, 2016, s. 1).
(
9
)	Uttrycket ”ogiltigförklaring av förfarande” kan skapa förvirring, i den meningen att det följer av fast praxis från Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) att räckvidden av en ogiltigförklaring, vars prövning ankommer på en domstol, avgörs av rättsakten, som är en nödvändig grund. Med andra ord omfattar ogiltigförklaringen endast rättsakter för vilka den ogiltigförklarade rättsakten utgör den ”nödvändiga grunden” (se, bland annat, dom av den 15 oktober 2003, överklagande nr 03‑82.683).
(
10
)	Dom av den 19 september 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkterna 51 och 52).
(
11
)	Dom av den 19 september 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 53).
(
12
)	Se, analogt, dom av den 12 mars 2020, VW (Rätt till tillgång till försvarare vid utebliven inställelse) (C‑659/18, EU:C:2020:201, punkterna 24–26), avseende artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/48/EU av den 22 oktober 2013 om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden och förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder samt om rätt att få en tredje part underrättad vid frihetsberövande och rätt att kontakta tredje parter och konsulära myndigheter under frihetsberövandet (EUT L 294, 2013, s. 1), som definierar tillämpningsområdet för detta direktiv i nästan identiska ordalag jämfört med artikel 2.1 i direktiv 2012/13 (dom av den 19 september 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, punkt 38).
(
13
)	Dom av den 23 november 2021, IS (förklaring om att beslutet om hänskjutande är rättsstridigt) (C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 121).
(
14
)	Europadomstolens dom av den 13 september 2016, Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 272.
(
15
)	Även om artikel 6 i Europakonventionen inte uttryckligen nämner rätten att tiga och rätten att inte behöva vittna mot sig själv, utgör dessa rättigheter internationellt allmänt erkända normer, vilka utgör kärnan i begreppet ”rättvis rättegång” som föreskrivs i denna artikel. Eftersom Europakonventionen har till syfte att garantera rättigheter som inte är teoretiska och illusoriska utan konkreta och effektiva, anser Europadomstolen att det i rätten att inte vittna mot sig själv, rätten att tiga och rätten till rättshjälp ingår att var och en som är ”anklagad”, i den mening som avses i nämnda artikel 6, har rätt att bli informerad om dessa rättigheter (Europadomstolens dom av den 13 september 2016, Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, §§ 266 och 272).
(
16
)	Europadomstolens dom av den 13 september 2016, Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 266.
(
17
)	Det ska erinras om att inom ramen för det samarbetsförfarande som föreskrivs i artikel 267 FEUF utgör den omständigheten att den hänskjutande domstolen, formellt sett, har begränsat sina frågor till att avse tolkningen av en viss bestämmelse i unionsrätten inte hinder för att EU‑domstolen tillhandahåller den domstolen alla uppgifter om unionsrättens tolkning som kan vara användbara vid avgörandet av det nationella målet, oberoende av om det har hänvisats därtill i frågorna eller inte. Det ankommer härvidlag på EU-domstolen att utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i målet (dom av den 1 augusti 2022, TL (Avsaknad av tolk och översättning), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punkt 37).
(
18
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 augusti 2022, TL (Avsaknad av tolk och översättning) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punkt 42).
(
19
)	Dom av den 13 september 2018, UBS Europe m.fl. (C‑358/16, EU:C:2018:715, punkt 50).
(
20
)	Dom av den 23 november 2021, IS (Förklaring om att beslutet om hänskjutande är rättsstridigt) (C‑564/19, EU:C:2021:949, punkt 101).
(
21
)	Denna precision förefaller nödvändig för att beteckna det nationella förfarandet, vilket regleras i artikel 385 första stycket i straffprocesslagen.
(
22
)	Det är intressant att konstatera att lagstiftaren även, på grundval av artikel 82.2 FEUF, får anta minimiregler avseende ömsesidig tillåtlighet av bevis mellan medlemsstaterna (punkt a), brottsoffers rättigheter (punkt c) och andra specifika delar av det straffrättsliga förfarandet än de som avses i punkterna a–c i denna bestämmelse, under förutsättning dessa delar i förväg har reglerats genom ett beslut som rådet har antagit med enhällighet efter Europaparlamentets godkännande. Villkoren för antagande av denna tredje typ av regler bör understrykas. Detsamma gäller artikel 82.3 avseende möjligheten för en rådsmedlem att invända mot ett utkast till direktiv, vilket enligt denne skulle påverka grundläggande aspekter av dennes straffrättsliga system negativt.
(
23
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juni 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punkterna 36 och 54), och, analogt, dom av den 19 september 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punkt 47).
(
24
)	Dom av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punkterna 35 och 36).
(
25
)	Yttrande 2/13 (Unionens anslutning till Europakonventionen) av den 18 december 2014 (EU:C:2014:2454, punkterna 191 och 192).
(
26
)	Rådets rambeslut av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24) (nedan kallat rambeslut 2002/584). Domstolen erkände, i dom av den 25 juli Minister for Justice and Equality (brister i domstolssystemet) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), att en verkställande rättslig myndighet har rätt att avsluta överlämnandeförfarandet när det anges föreligga en risk för kränkning av den berörda personens grundläggande rätt till en rättvis rättegång utifrån en prövning i två skeden, nämligen genom att, på grundval av objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter om hur domstolssystemet fungerar i den utfärdande medlemsstaten, göra en bedömning av huruvida det föreligger systematiska, eller åtminstone allmänna, brister som medför en verklig risk för en kränkning av den grundläggande rätten till en rättvis rättegång och, om detta är fallet, att på ett konkret och precist sätt kontrollera huruvida det finns grundad anledning att tro att denna person kommer att löpa en sådan risk om han eller hon överlämnas till den sistnämnda staten. Den betydande striktheten i denna prövning visar vikten och kraften av principen om ömsesidigt erkännande som har till syfte att fällande domar ska verkställas såsom de har avkunnats.
(
27
)	Rådets rambeslut av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27). Det skäl som gjorde att verkställighet av den europeiska arresteringsordern fick vägras som angavs i domen av den 25 juli 2018, Minister for Justice and Equality (Brister i domstolssystemet) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586), skulle, i tillämpliga delar, utgöra en grund för att inte överföra dömda personer enligt rambeslut 2008/909.
(
28
)	Rådets rambeslut av den 24 juli 2008 om beaktande av fällande domar avkunnade i Europeiska unionens medlemsstater vid ett nytt brottmålsförfarande i en medlemsstat (EUT L 220, 2008, s. 32). Se dom av den 5 juli 2018, Lada (C‑390/16, EU:C:2018:532, punkterna 37 och 38).
(
29
)	Tillämpningen av dessa båda principer nämns i punkt 19 i beslutet om hänskjutande.
(
30
)	Se, analogt, dom av den 1 augusti 2022, TL (Avsaknad av tolk och översättning) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punkt 78).
(
31
)	Se punkt 8 i beslutet om hänskjutande.
(
32
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 mars 2010, Alassini m.fl. (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, punkt 49), dom av den 27 juni 2013, Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, punkterna 35 och 36), och dom av den 1 augusti 2022, TL (Avsaknad av tolk och översättning) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punkt 75).
(
33
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 augusti 2022, TL (Avsaknad av tolk och översättning) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punkt 76). Det ska understrykas att de nationella bestämmelserna avseende allmän ordning, vilka avser domstolarnas organisation sammansättning och behörighet, av vilka en överträdelse ska fastställas ex officio av den behöriga domstolen, naturligtvis inte har ett syfte som liknar det som eftersträvas med de unionsrättsliga bestämmelserna (se dom av den 7 juni 2007, van der Weerd m.fl. (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkterna 29 och 30), samt dom av den 17 mars 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175).
(
34
)	Dom av den 21 december 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punkt 62).
(
35
)	Dom av den 14 december 1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, punkt 14), dom av den 7 juni 2007, van der Weerd m.fl. (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkt 33), och dom av den 11 september 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, punkt 42).
(
36
)	Dom av den 28 juni 2022, kommissionen/Spanien (Lagstiftarens överträdelse av unionslagstiftningen) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punkterna 59 och 60).
(
37
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 november 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punkt 37).
(
38
)	Enligt artikel 31 i straffprocesslagen, ska åklagarmyndigheten väcka allmänt åtal och yrka att lagen tillämpas, med beaktande av principen om opartiskhet som denna myndighet omfattas av. Åklagarmyndigheten ansvarar i sin roll som överordnad för kriminalpolisen, enligt artikel 39‑3 i straffprocesslagen, för att granska lagenligheten av de åtgärder som vidtagits av de utredande avdelningarna och ska se till att utredningarna leder till att sanningen kommer fram och beaktar både friande och fällande faktorer, med iakttagande av offrets, målsägandens och den tilltalades rättigheter.
(
39
)	Europadomstolens dom av den 29 mars 2010, Medvedyev m.fl. mot Frankrike, CE:ECHR:2010:0329JUD000339403, och dom av den 23 november 2010, Moulin mot Frankrike, CE:ECHR:2010:1123JUD003710406.
(
40
)	Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike) dom av den 15 december 2010 (överklagande nr 10‑83.674) och av den 18 januari 2011 (överklagande nr 10‑84.980).
(
41
)	Conseil constitutionnel (Författningsdomstolen, Frankrike) dom av den 30 juli 2010, QPC nr 2010‑14/22.
(
42
)	Dom av den 12 december 2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg och Openbaar Ministerie (Åklagare i Lyon och Tours) (C‑566/19 PPU och C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punkterna 52–58).
(
43
)	Domstolen erinrade i sin dom av den 26 juni 2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl. (C‑305/05, EU:C:2007:383, punkt 31), om att enligt rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna består begreppet rättvis rättegång i artikel 6 i Europakonventionen av flera delar, bland annat rätten till försvar, principen om jämlikhet i medel, rätten till domstolsprövning och rätten till en advokat i både tvistemål och brottmål.
(
44
)	Se artiklarna 63‑4‑3 och 64‑4‑3 i straffprocesslagen.
(
45
)	Det ska påpekas att det, när det gäller åtal genom sådan kallelse som föreskrivs i artikel 390‑1 i straffprocesslagen, såsom är fallet beträffande de båda tilltalade i förevarande mål, i artikel 388‑4 i straffprocesslagen föreskrivs att parternas advokater får konsultera handlingarna i målet på domstolskansliet så snart kallelsen har utfärdats och senast två månader efter det att kallelsen har delgetts och att parterna eller deras advokat på begäran får erhålla en kopia av handlingarna i målet.
(
46
)	Se Murbach-Vibert, M., och Payen, H., ”Relevé d’office des nullités et office du juge pénal”, AJ Pénal, Lyon, 2018, s. 403. Protokoll, som avser en sådan handling som ett förhör eller en genomsökning av en bil, har i princip endast ett upplysningsvärde och utgör således ett bevis bland övriga handlingar i målet, utan något högre värde. Protokollen är således föremål för domstolens bedömning, och det står parterna fritt att bestrida dem inom ramen för det kontradiktoriska förfarandet vid domstolen.
(
47
)	Som anges nedan inom ramen för den jämförande analysen av medlemsstaternas lagstiftningar, ingår denna bestämmelse i den franska lagstiftningen bland välkända mekanismer i dessa stater som möjliggör ett beaktande av den rättsstridiga karaktären av de processuella åtgärder som vidtagits eller de bevis som inhämtats i strid med de misstänkta eller tilltalade personernas processuella rättigheter genom mekanismer för ogiltighet eller otillåtlighet och/eller vid bedömningen av dessa åtgärders eller uppgifters bevisvärde.
(
48
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, punkt 57), och dom av den 7 juli 2022, F. Hoffmann-La Roche m.fl. (C‑261/21, EU:C:2022:534, punkt 57).
(
49
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juni 2007, van der Weerd m.fl. (C‑222/05 - C‑225/05, EU:C:2007:318, punkt 41), och dom av den 26 april 2017, Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, punkterna 32 och 33). Generaladvokaten Mengozzi hade i sitt förslag till avgörande i målet Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:3, punkt 42), avseende en talan mot ett beslut om nekande av uppehållstillstånd, angett att den hänskjutande domstolen inte hade inte har ställt någon fråga till domstolen om effektivitetsprincipens räckvidd, eftersom den omständigheten ”[a]tt förvaltningsdomstolen i sista instans inte ex officio kan pröva, eller är tvungen att avvisa, en grund som avser åsidosättande av rätten att yttra sig och som har åberopats för första gången vid den betyder inte på något sätt att de nationella processuella reglerna gör det omöjligt eller orimligt svårt att vid de nationella domstolarna åberopa åsidosättande av en sådan rättighet. Det som är viktigt med avseende på effektivitetsprincipen är enligt domstolens praxis att parterna har en verklig möjlighet att vid en nationell domstol åberopa en grund som är hänförlig till unionsrätten … Med andra ord kräver denna princip inte att den nationella domstolen vidtar åtgärder för att avhjälpa parternas passivitet eller underlåtenhet när dessa enligt de nationella processuella reglerna har haft en verklig möjlighet att åberopa en grund avseende åsidosättande av unionsrätten. Eftersom detta är fallet i förevarande mål och klaganden i det nationella målet dessutom har företrätts av advokat allt sedan överklagandet ingavs i första instans, kräver tillämpningen av effektivitetsprincipen inte att den hänskjutande domstolen ex officio prövar en grund avseende åsidosättande av rätten att yttra sig, trots den vikt som denna rättighet har i unionens rättsordning.” Det ska påpekas att domstolen, i domen av den 17 mars 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175, punkt 28), uttryckligen följde detta förslag till avgörande och angav att ”i det nationella målet [uppkommer] endast frågan huruvida likvärdighetsprincipen har iakttagits och inte huruvida effektivitetsprincipen har iakttagits”.
(
50
)	Dom av den 7 juni 2007, van der Weerd m.fl. (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, punkterna 39 och 40).
(
51
)	Den rättsliga grunden för detta direktiv är den tidigare artikel 100 A i fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen som föreskrev att ”åtgärder för tillnärmning av sådana bestämmelser i lagar och andra författningar i medlemsstaterna som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera” kunde vidtas.
(
52
)	Cour de cassation, ”Contentieux des clauses abusives: illustration d’un dialogue des juges”, Recueil annuel des études, La Documentation française, 2022.
(
53
)	Dom av den 11 mars 2020, Lintner (C‑511/17, EU:C:2020:188, punkt 23), och dom av den 17 maj 2022, SPV Project 1503 m.fl. (C‑693/19 och C‑831/19, EU:C:2022:395, punkterna 51 och 52). Domstolen har slagit fast att med hänsyn till karaktären på och betydelsen av det allmänintresse som ligger bakom det skydd som direktiv 93/13 är ägnat att ge konsumenterna, måste artikel 6 i nämnda direktiv anses vara likvärdig med de nationella bestämmelser som inom den nationella rättsordningen utgör tvingande rätt som tillåter den nationella domstolen att ex officio pröva om ett avtalsvillkor är oskäligt (dom av den 30 maj 2013, Asbeek Brusse och de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, punkterna 44–46).
(
54
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 maj 2022, SPV Project 1503 m.fl. (C‑693/19 och C‑831/19, EU:C:2022:395, punkterna 53–55 och 58).
(
55
)	Dom av den 6 oktober 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punkt 41), dom av den 17 maj 2022, SPV Project 1503 m.fl. (C‑693/19 och C‑831/19, EU:C:2022:395, punkt 60), och dom av den 30 juni 2022, Profi Credit Bulgaria (Kompensation ex officio vid oskäligt avtalsvillkor) (C‑170/21, EU:C:2022:518, punkt 48).
(
56
)	Det framgår av domstolens praxis att de nationella domstolarnas behörighet har betraktats som nödvändig för att garantera konsumenterna ett effektivt skydd, bland annat mot bakgrund av den icke försumbara risken att dessa förblir ovetande om sina rättigheter eller möter svårigheter att utöva av dem. Domstolen har slagit fast att, i tvister som ofta avser ett begränsat värde, kan advokatarvodena vara högre än det belopp som står på spel, vilket, utöver omöjligheten att få tillgång till rättshjälp, kan avskräcka en konsument från att försvara sig mot en oskälig klausul.
(
57
)	Dom av den 12 december 2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg och Openbaar Ministerie (Åklagare i Lyon och Tours) (C‑566/19 PPU och C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, punkt 43).
(
58
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/64/EU av den 20 oktober 2010 om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 280, 2010, s. 1), direktiv 2013/48, direktiv 2016/343 och Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/1919 av den 26 oktober 2016 om rättshjälp för misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden och för eftersökta personer i förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder (EUT L 297, 2016, s. 1).
(
59
)	Det ska påpekas att Europadomstolen anser att det är i utredningsskedet som den tilltalade ofta befinner sig i en särskilt sårbar situation och att denna sårbarhet, i de flesta fall, endast kan kompenseras på ett lämpligt sätt genom biträde av en advokat (Europadomstolens dom av den 27 november 2008, Salduz mot Turkiet, CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, §§ 52 och 54, samt Europadomstolens dom av den 13 september 2016, Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 253), varvid det ska erinras om att tillgång till en advokat garanteras i direktiv 2013/48 och den nationella rätten.
(
60
)	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 12 juli 2002 om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation (direktiv om integritet och elektronisk kommunikation) (EGT L 201, 2002, s. 37), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/136/EG av den 25 november 2009 (EUT L 337, 2009, s. 11) (nedan kallat direktiv 2002/58).
(
61
)	Dom av den 6 oktober 2020, La Quadrature du Net m.fl. (C‑511/18, C‑512/18 och C‑520/18, EU:C:2020:791, punkterna 226–228), och dom av den 2 mars 2021, Prokuratuur (Villkor för tillgång till uppgifter om elektroniska kommunikationstjänster) (C‑746/18, EU:C:2021:152, punkt 44).
(
62
)	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 16 december 2008 om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna (EUT L 348, 2008, s. 98).
(
63
)	Europaparlamentets och rådets direktiv av den 26 juni 2013 om normer för mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 96).
(
64
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat (EUT L 180, 2013, s. 31).
(
65
)	Dom av den 8 november 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid och X (Prövning ex officio av förvar) (C‑704/20 och C‑39/21, EU:C:2022:858, punkt 94).
(
66
)	Dom av den 8 november 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid och X (Prövning ex officio av förvar) (C‑704/20 och C‑39/21, EU:C:2022:858, punkterna 83 och 85).
(
67
)	Dom av den 8 november 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid och X (Prövning ex officio av förvar) (C‑704/20 och C‑39/21, EU:C:2022:858, punkterna 74, 86 och 94).
(
68
)	Europadomstolen har understrukit att en invändning om att rättigheter som föreskrivs uttryckligen eller underförstått i artikel 6 i Europakonventionen har åsidosatts, under utredningen i ett straffrättsligt förfarande, i allmänhet görs under själva rättegången, vid diskussionen om godtagande av insamlade bevis. Även om denna domstol principiellt inte ska uttala sig om godtagandet av vissa typer av bevis, ska den pröva huruvida förfarandet, inbegripet det sätt på vilket bevisen har inhämtats, har varit rättvist som helhet. Europadomstolen beaktar i detta syfte olika faktorer, bland annat de rättsliga bestämmelser som reglerar det skede av förfarandet som föregår själva rättegången och godtagandet av bevisen under detta förfarande, samt om dessa bestämmelser har iakttagits, huruvida klaganden har haft en möjlighet att bestrida bevisningens äkthet och motsätta sig att de framställs, hur dessa bevis har använts och, i synnerhet, huruvida de utgör en integrerad eller viktig del av den bevisning som legat till grund för den fällande domen, samt vilken vikt som har tillmätts övriga bevis i målet och huruvida det i den nationella lagstiftningen eller i nationell rättspraxis finns andra garantier (Europadomstolens dom av den 13 september 2016, Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, §§ 254 och 274).
(
69
)	Europadomstolens dom av den 13 september 2016, Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, §§ 250, 251 och 273.
(
70
)	Europadomstolens dom av den 19 december 1989, Kamasinski mot Österrike, CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, § 65, Europadomstolens dom av den 24 november 1993, Imbrioscia mot Schweiz, CE:ECHR:1993:1124JUD001397288, § 41, och Europadomstolens dom av den 26 juli 2011, Huseyn m.fl. mot Azerbajdzjan, CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, § 180.
(
71
)	Europadomstolens dom av den 13 maj 1980, Artico mot Italien, CE:ECHR:1980:0513JUD000669474, §§ 33 och 36.
(
72
)	Europadomstolens dom av den 10 oktober 2002, Czekalla mot Portugal, CE:ECHR:2002:1010JUD003883097, §§ 65, 66, 68 och 71. I en dom av den 20 januari 2009, Güveç mot Turkiet, CE:ECHR:2009:0120JUD007033701, § 131, tillämpade Europadomstolen exceptionellt sin praxis avseende ett faktiskt rättegångsbiträde i en situation där detta biträde utfördes av en privat advokat med under omständigheter som skilde sig betydligt från omständigheterna i förevarande mål. Mot bakgrund av klagandens ringa ålder (15 år), allvaret i de brott som han var tilltalad för (bland annat separatistverksamhet, för vilken vid den tidpunkten kunde medföra dödsstraff), uppenbart motstridiga anklagelser som framställts mot vederbörande av polisen och av ett vittne, uppenbara brister i det sätt på vilket han företrätts av sin advokat (vilken vid flera förhör inte hade inställt sig) och ett flertal tillfällen då den tilltalade varit frånvarande vid förhör, fastställde Europadomstolen att den nationella domstolen borde ha agerat skyndsamt för att garantera klaganden ett faktiskt rättegångsbiträde.
(
73
)	Europadomstolens dom av den 9 november 2018, Beuze mot Belgien, CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 148.
(
74
)	Det är i detta hänseende möjligt att åberopa att en handling i förfarandet är rättsstridig, men antyder att den tilltalade är oskyldig, eller under alla omständigheter otillräcklig för att fastställa att vederbörande är oskyldig mot bakgrund av de övriga giltiga bevis som ingår bland handlingarna i målet, eller situationen för en tilltalad som redan har ersatt offret före förhandlingen och önskar erkänna sitt straffrättsliga ansvar vid denna förhandling.
(
75
)	Denna slutsats gäller oavsett vilken ställning de båda tilltalades ombud har, det vill säga om de är advokater som utsetts för rättegångsbiträde eller om de avlönas av de tilltalade, vilket inte har preciserats i beslutet om hänskjutande. Svarandena i det nationella målet hänvisade vid flera tillfällen under förhandlingen till Europadomstolens dom av den 7 oktober 2008, Bogumil mot Portugal, CE:ECHR:2008:1007JUD003522803, §§ 46–50, beträffande en person som biträddes av en biträdande jurist och därefter en advokat som hade utsetts ex officio som endast ingrep i förfarandet för att begära att befrias från sitt uppdrag och således ersatt av en ny advokat som utsågs ex officio på själva förhandlingsdagen och som hade kunnat ta del av handlingarna under lite mer än fem timmar före förhandlingen, en tid som ansågs vara för kort för ett allvarligt mål som kunde leda till utdömande av ett långt fängelsestraff. Mot denna bakgrund, som skiljer sig helt från omständigheterna i förevarande mål, fann Europadomstolen att den nationella domstolen på eget initiativ hade kunnat skjuta upp förhandlingen.
(
76
)	Se forskningsrapport 22/006 avseende brottmålsdomstolars prövning ex officio av åsidosättande av den tilltalades rätt att bli informerad om sina processuella rättigheter, som på domstolens begäran upprättats inom ramen för förevarande mål av domstolens direktorat för forskning och dokumentation. Det ska endast hänvisas till den del av denna rapport som avser domskedet som inte föregåtts av någon förberedande utredning som motsvarar det nationella målet. Bortsett från den omständigheten att dokumentet endast avser lagstiftningen i 19 medlemsstater, visar dess innehåll den objektiva svårigheten i att bedöma nationella rättssystem, mot bakgrund av förhållandet mellan de processrättsliga bestämmelserna och domstolarnas organisation, de nationella rättsliga bestämmelser och den nationella rättspraxis som hör samman med dessa, vilka ibland är motstridiga, samt kommentarer i doktrinen.
(
77
)	Jag delar, i detta hänseende, fullständigt Europadomstolens konstaterande att en brottmålsrättegång i allmänhet innebär en komplex interaktion mellan olika aspekter av det straffrättsliga förfarandet (Europadomstolens dom av den 13 september 2016, Ibrahim m.fl. mot Förenade kungariket, CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, § 274).
(
78
)	Jag hänvisar till den irländska regeringens bedömningar av den påverkan som en prövning ex officio har på ett straffrättsligt system vilken präglas av att en framträdande majoritet av de mål som behandlas inom ramen för förenklade förfaranden för erkännande av skuld som ligger till grund för en organisation som omfattar ett litet antal domare i förhållande till antalet advokater.
(
79
)	Utöver det nödvändiga förhöret av åklagarmyndigheten, borde det hållas ett förhör med brottsoffren för vilka medlemsstaterna, i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/29/EU av den 25 oktober 2012, om fastställande av miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut 2001/220/RIF (EUT L 315, 2012, s. 57), garanterar en möjlighet att delta i det straffrättsliga förfarandet och, i synnerhet att höras under förfarandet och att tillhandahålla bevis. Det kan således förekomma situationer där ett brottsoffer, som i förekommande fall är bosatt i en annan medlemsstat än den där brottet har begåtts och åtal har väckts, som inte inställer sig vid förhandlingen, skriftligen har begärt skadestånd av den brottsmisstänkte. Ett iakttagande av en kontradiktoriskt förfarande bör leda till ett uppskjutande av rättegången och den därefter följande diskussionen om den tilltalade personens öde, i syfte att garantera att denne är närvarande vid dagen för utvisning och en eventuell häktning i väntan på rättegång, även om denne fortfarande, med anledning av sin av sin bakgrund vid domstolarna, skulle kunna dömas till ett villkorligt fängelsestraff.
(
80
)	Bör det anses att förbudet mot en prövning ex officio gör det franska systemet mindre skyddande än en annan rättsordning som föreskriver detta, men inte omfattar den bestämmelse, som föreskrivs i ovannämnda rättssystem, enligt vilken tilltalade personer eller deras advokat ska få sista ordet i ett straffrättsligt förfarande?
(
81
)	Weyembergh, A., ”L’harmonisation des procédures pénales au sein de l’Union européenne”, Archives de politique criminelle, nr 26, Pédone, 2004, s. 60 (https://www.cairn.info/revue-archives-de-politique-criminelle-2004–1-page-37.htm). Det ska påpekas att domstolen, i domen av den 26 februari 2013, Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, punkterna 55–64), beträffande principerna om ömsesidigt förtroende och erkännande, slog fast att automatiken i utlämnandet av en person som dömts i sin utevaro och är föremål för en europeisk arresteringsorder ska gälla även om den verkställande medlemsstaten i sin grundlag utvecklar en striktare tolkning av rätten till en rättvis rättegång.
(
82
)	Det svar som domstolen ska ge måste även omfatta artikel 51.2 i stadgan, enligt vilken denna stadga inte innebär någon utvidgning av tillämpningsområdet för unionsrätten utanför unionens befogenheter, ”varken [medför] någon ny befogenhet eller någon ny uppgift för unionen och heller inte [ändrar] de befogenheter och uppgifter som fastställs i fördragen”. Tolkningen av de relevanta bestämmelserna i direktiv 2012/13, jämfört med artiklarna 47 och 48 i stadgan, får således inte medföra någon överdriven inblandning i de nationella processrättsliga systemen.
(
83
)	Det ska påpekas att domstolen, för sin del och trots att ett flertal gånger uppmanats till detta i generaladvokaternas förslag till avgörande, inte såvitt jag vet har fastställt att åsidosättande av försvarsrättigheterna är en fråga av allmänt intresse och således får eller ska prövas ex officio av unionsdomstolarna. Vidare drog domstolen, i sin dom av den 17 mars 2016, Bensada Benallal (C‑161/15, EU:C:2016:175), av den grundläggande karaktär som den allmänna principen om iakttagande av rätten till försvar har i unionsrätten, inte slutsatsen att den skulle likställas med nationella tvingande regler, enligt vilka ett eventuellt åsidosättande av dem ska prövas ex officio av domstolarna, vilket är av likvärdig betydelse inom nationell rätt.
(
84
)	Persiska brev, brev 79.
(
85
)	Se Europeiska kommissionens rapport 2022 om rättssystemens effektivitet (https://www.coe.int/en/web/cepej/cepej-work/evaluation-of-judicial-systems).