TRIBUNALENS DOM (nionde avdelningen som sammanträder med fem domare)
den 25 mars 2026 (*)
” Utomobligatoriskt ansvar – Konkurrens – Konkurrensbegränsande samverkan – Flygfraktsmarknaden – Tribunalens nedsättning av bötesbeloppet – Kommissionens vägran att erlägga ränta på det överskjutande beloppet – Preskriptionstid – Den tidpunkt då fristen börjar löpa – Preskriptionsavbrott – Upptagande till sakprövning – Begreppet ränta – Tillämplig räntesats ”
I mål T‑310/21,
Air Kanada, Saint-Laurent, Québec (Kanada), företrätt av T. Soames, I.-Z Prodromou-Stamoudi, avocats, och M.T. Johnston, barrister,
sökande,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av P. Rossi, M. Domecq, T. Isacu de Groot och L. Wildpanner, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
meddelar
TRIBUNALEN (nionde avdelningen som sammanträder med fem domare),
vid överläggningen sammansatt av ordföranden S. Papasavvas samt domarna L. Truchot, H. Kanninen (referent), M. Sampol Pucurull och T. Perišin,
justitiesekreterare: handläggaren M. Zwozdziak-Carbonne,
efter den skriftliga delen av förfarandet, bland annat
–        beslutet av den 5 juli 2022 om att kommissionens invändning om rättegångshinder ska förenas med målet i sak,
–        beslutet av den 10 augusti 2023, som fattades med stöd av artikel 69 d i tribunalens rättegångsregler och efter att ha hört parterna, att vilandeförklara målet i avvaktan på det slutliga avgörandet i det mål som avgjordes genom domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488),
–        parternas yttranden som inkom till tribunalens kansli den 25 juli och den 29 juli 2024 om vilka slutsatser som ska dras av domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), för förevarande mål,
efter förhandlingen den 5 juni 2025,
följande
Dom
1        Sökanden, Air Kanada, har genom sin talan i första hand, med stöd av artikel 268 och artikel 340 andra stycket FEUF, yrkat ersättning för den skada som sökanden påstår sig ha lidit till följd av Europeiska kommissionens vägran att till sökanden betala ränta enligt artikel 266 första stycket FEUF vid verkställigheten av domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), eller, i andra hand, med stöd av artikel 263 FEUF, yrkat ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 25 mars 2021 om att inte betala lagstadgad ränta.
I.      Bakgrund till tvisten
2        Sökanden är ett lufttransportföretag som är verksamt på marknaden för luftfrakt.
3        Den 9 november 2010 antog kommissionen beslut K(2010) 7694 slutlig om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF, artikel 53 i EES-avtalet och artikel 8 i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om luftfart (ärende COMP/39258 – Luftfrakt) (nedan kallat beslut av den 9 november 2010).
4        Beslutet av den 9 november 2010 var riktat till 21 mottagare, däribland sökanden. I skälen till beslutet beskrevs en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF, artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och artikel 8 i avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om luftfart. Enligt dessa skäl hade mottagarna av nämnda beslut samordnat sitt beteende i fråga om prissättning för tillhandahållande av frakttjänster inom EES och Schweiz.
5        I artiklarna 1–4 i beslutet av den 9 november 2010 tillskrivs mottagarna av beslutet det beteende som kännetecknar denna enda och fortlöpande överträdelse.
6        Artikel 5 i beslutet av den 9 november 2010 avser böter. I den mån det är relevant för förevarande tvist föreskrivs i denna artikel följande:
”För de överträdelser som avses i artiklarna 1–4 [i beslutet av den 9 november 2010] åläggs följande böter:
a)      Air Kanada: 21 037 500 [euro],
…
De ålagda böterna ska betalas i euro inom tre månader från delgivningen av detta beslut …
Efter utgången av denna period börjar ränta automatiskt att löpa enligt den räntesats som Europeiska centralbanken tillämpade på sina huvudsakliga återfinansieringstransaktioner den första dagen i den månad under vilken [beslutet av den 9 november 2010] antogs, med tillägg av 3,5 procentenheter.
När ett företag som avses i artikel 1 [i beslutet av den 9 november 2010] väcker talan ska detta företag täcka bötesbeloppet senast på förfallodagen, antingen genom en godtagbar bankgaranti eller genom att preliminärt betala böterna i enlighet med artikel 85a.1 i kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002.”
7        Den 6 januari 2011 väckte sökanden talan om ogiltigförklaring av beslutet av den 9 november 2010.
8        Den 10 februari 2011 betalade sökanden preliminärt det totala bötesbelopp som den hade ålagts genom artikel 5 i beslutet av den 9 november 2010.
9        Genom dom av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), ogiltigförklarade tribunalen beslutet av den 9 november 2010 i den del det avsåg sökanden.
10      Den 5 februari 2016 underrättade kommissionen sökanden om sitt beslut att till sökanden återbetala ett belopp motsvarande de böter som sökanden preliminärt hade betalat (21 037 500 euro), jämte garanterad avkastning (468 540,80 euro) (nedan kallat beslutet av den 5 februari 2016). Kommissionen preciserade att detta belopp på 21 506 040,80 euro skulle ”överföras denna dag”.
11      Sökanden erhöll detta belopp den 8 februari 2016.
12      Den 4 februari 2021 skickade sökanden en skrivelse till kommissionen i vilken den begärde betalning av följande belopp:
–        skillnaden mellan det belopp som sökanden hade rätt till avseende förseningsränta med en räntesats på 4,5 procent (den räntesats som Europeiska centralbanken (ECB) tillämpade på refinansieringstransaktioner plus 3,5 procentenheter), beräknad för perioden 10 februari 2011–8 februari 2016, och den garanterade avkastning som betalades den 8 februari 2016, det vill säga 468 540,80 euro,
–        sammansatt ränta beräknad utifrån det utestående beloppet avseende förseningsränta för perioden mellan den dag då kommissionen gjorde återbetalningen, det vill säga den 8 februari 2016, och den dag då det belopp som anges i föregående strecksats faktiskt betalas, enligt ECB:s räntesats för dess refinansieringstransaktioner den 1 november 2010, det vill säga 1 procent plus 3,5 procentenheter.
13      Den 25 mars 2021 delgav kommissionen sökanden sitt beslut att inte bifalla sökandens ovan i punkt 12 beskrivna begäran (nedan kallad skrivelsen av den 25 mars 2021), med motiveringen att denna begäran var preskriberad enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
II.    Parternas yrkanden
14      Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla kommissionens invändning om rättegångshinder,
–        förplikta Europeiska unionen, företrädd av kommissionen, att ersätta den skada som uppkommit till följd av underlåtenheten att betala förseningsränta och sammansatt ränta enligt artikel 266 första stycket FEUF för att följa domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), och således betala följande belopp enligt artikel 340 andra stycket, artikel 268 och artikel 266 första stycket FEUF,
–        ett belopp som motsvarar förseningsräntan, det vill säga ränta på 21 037 500 euro enligt Europeiska centralbankens räntesats för refinansieringstransaktioner den 1 november 2010, det vill säga 1 procent ökad med 3,5 procent, för perioden mellan den 10 februari 2011 och den 8 februari 2016, med avdrag för den garanterade avkastning som redan har betalats ut på 468 540,80 euro, det vill säga ett belopp på 4 264 896,70 euro, eller i annat fall den räntesats som tribunalen anser vara lämplig,
–        ett belopp som motsvarar räntan på 4 264 896,70 euro för perioden mellan den 9 februari 2016 och dagen för ränteansökan (den 4 februari 2021) till Europeiska centralbankens räntesats för dess refinansieringstransaktioner den 1 november 2010, det vill säga 1 procent ökad med 3,5 procent, vilket innebär ett belopp på 958 550,14 euro, eller i annat fall till den räntesats och för den tidsperiod som tribunalen anser lämplig,
–        ett belopp som motsvarar den sammansatta räntan på den obetalda räntan på det belopp som var utestående på dagen för ränteansökan (5 223 446,84 euro) eller varje annat belopp som tribunalen finner lämpligt för perioden mellan den 5 februari 2021 och den dag då kommissionen återbetalar utestående räntebelopp, till Europeiska centralbankens räntesats för dess refinansieringstransaktioner den 1 november 2010, det vill säga 1 procent ökad med 3,5 procent, eller i annat fall för den tidsperiod och till den räntesats som tribunalen finner lämplig,
–        i andra hand ogiltigförklara skrivelsen av den 25 mars 2021, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
15      Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        avvisa talan,
–        i andra hand ogilla talan, och
–        förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
III. Rättslig bedömning
16      Eftersom sökanden har framställt sina skadeståndsyrkanden i första hand ska de prövas först.
A.      Yrkandena om skadestånd
1.      Kommissionens invändningar om rättegångshinder
17      I sitt yttrande över följderna för förevarande mål av domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), angav kommissionen att den vidhöll de två invändningar om rättegångshinder som anförts i samband med avvisningsyrkandet, nämligen dels att skadeståndstalan enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol var preskriberad, dels att skadeståndstalan inte var ett lämpligt rättsmedel för att bestrida verkställigheten av domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994).
18      Tribunalen ska först pröva den andra invändningen om rättegångshinder.
a)      Den andra invändningen om rättegångshinder: Skadeståndstalan är olämplig för att bestrida verkställigheten av domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11)
19      Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att sökanden använde sig av ett olämpligt rättsmedel för att bestrida verkställigheten av domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994). Sökanden borde ha väckt talan om ogiltigförklaring av det beslut genom vilket kommissionen fastställde det belopp som skulle återbetalas till sökanden, det vill säga kapitalbeloppet för de böter som felaktigt betalats, jämte avkastning, i stället för att väcka skadeståndstalan.
20      Kommissionen har tillagt att skadeståndsyrkandet utgör ett kringgående av den frist som föreskrivs i artikel 263 FEUF för att bestrida beslutet om återbetalning. Beslutet fattades nämligen i februari 2016, medan förevarande skadeståndstalan väcktes först i juni 2021.
21      Sökanden har bestritt kommissionens argument.
22      När sökanden, såsom i förevarande fall, yrkar betalning av ränta enligt artikel 266 första stycket FEUF till följd av en dom om ogiltigförklaring, är den påstådda skadan en följd av att kommissionen felaktigt underlåtit att vidta en åtgärd som krävs för att följa domen om ogiltigförklaring, i strid med sina skyldigheter enligt denna bestämmelse (beslut av den 4 maj 2005, Holcim (France)/kommissionen, T‑86/03, EU:T:2005:157, punkt 51).
23      Det följer nämligen av artikel 266 första stycket FEUF att den institution vars rättsakt har förklarats ogiltig ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa den dom som förklarar rättsakten ogiltig med retroaktiv verkan (ex tunc). Detta innebär bland annat återbetalning av belopp som felaktigt inkasserats på grundval av nämnda rättsakt samt betalning av ränta (se dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
24      Artikel 266 FEUF inrättar nämligen inget särskilt rättsmedel för att garantera verkställigheten av unionsdomstolarnas domar. Om ett rättssubjekt anser att den rättsakt som antagits i stället för den ogiltigförklarade rättsakten inte överensstämmer med skälen och beslutsdelen i domen, kan vederbörande väcka en ny talan om ogiltigförklaring på grundval av artikel 263 FEUF. Passivitetstalan, som stadgas i artikel 265 FEUF, utgör i motsats härtill det lämpliga rättsmedlet för att fastställa en institutions rättsstridiga underlåtenhet att vidta åtgärder för att följa en dom (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 september 2014, Éditions Odile Jacob/kommissionen, T‑471/11, EU:T:2014:739, punkt 71 och där angiven rättspraxis). Den skadeståndstalan som föreskrivs i artikel 268 och artikel 340 andra stycket FEUF syftar för sin del till att erhålla ersättning för skada som orsakats av en rättsstridig åtgärd vid verkställigheten av ett avgörande från en unionsdomstol.
25      Det ska dessutom erinras om att skadeståndstalan enligt fast rättspraxis har inrättats som en självständig form av talan, som har en särskild funktion i rättsmedelssystemet och är underkastad villkor som utformats med hänsyn till dess särskilda syfte (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 21 juni 1993, Van Parijs m.fl./rådet och kommissionen, C‑257/93, EU:C:1993:249, punkt 14 och där angiven rättspraxis, dom av den 23 mars 2004, ombudsmannen/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, punkt 59, och beslut av den 3 februari 2025, Kerkosand/kommissionen, T‑216/24, ej publicerat, EU:T:2025:142, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
26      Även om en part kan väcka talan om skadestånd utan att vara skyldig enligt någon rättsakt att begära ogiltigförklaring av den rättsstridiga rättsakten som vållar den skada, kan den dock inte på detta sätt kringgå avvisningsgrunden för en talan som avser samma rättsstridighet och har samma ekonomiska syfte (se dom av den 5 september 2019, Europeiska unionen/Guardian Europe och Guardian Europe/Europeiska unionen, C‑447/17 P och C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
27      En skadeståndstalan ska således avvisas när den i själva verket syftar till att ett individuellt beslut som vunnit laga kraft ska dras tillbaka och när den, om den bifölls, skulle leda till att rättsverkningarna av det beslutet omintetgjordes. Så är fallet om sökanden, med hjälp av en skadeståndstalan, försöker uppnå ett resultat som är identiskt med det som skulle ha uppnåtts vid framgång med en talan om ogiltigförklaring som sökanden har underlåtit att väcka i tid (se dom av den 5 september 2019, Europeiska unionen/Guardian Europe och Guardian Europe/Europeiska unionen, C‑447/17 P och C‑479/17 P, EU:C:2019:672, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
28      Det ska således fastställas huruvida, såsom kommissionen har gjort gällande, ett godtagande av att skadeståndsyrkandet kan tas upp till sakprövning i förevarande fall skulle innebära ett kringgående, vilket är förbjudet enligt den rättspraxis som anges i punkterna 24–27 ovan, av sökandens underlåtenhet att genom en talan om ogiltigförklaring som väckts inom den frist för väckande av talan som föreskrivs i artikel 263 FEUF ifrågasätta beslutet av den 5 februari 2016.
29      Det framgår av rättspraxis att enbart tystnad från en institutions sida i princip inte kan likställas med ett underförstått avslag, utom när denna konsekvens uttryckligen föreskrivs i en unionsbestämmelse. Utan att utesluta att denna princip, under vissa specifika omständigheter, inte är tillämplig innebärande att tystnad eller passivitet från en institutions sida undantagsvis kan anses utgöra ett tyst avslagsbeslut, drog domstolen slutsatsen att den rättsakt genom vilken kommissionen till ett företag återbetalar enbart kapitalbeloppet av de felaktigt inbetalda böterna utan att uttryckligen ta ställning till räntebetalningen inte utgjorde ett tyst beslut att vägra betalning av nämnda ränta som kunde bli föremål för en talan om ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2004, kommissionen/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, punkt 45).
30      För det första finns det inte någon unionsrättslig bestämmelse som föreskriver att kommissionens tystnad ger upphov till ett underförstått avslagsbeslut inom ramen för verkställigheten av en dom med tillämpning av artikel 266 första stycket FEUF. För det andra framgår det inte att kommissionens tystnad kunde likställas med ett underförstått avslagsbeslut under sådana omständigheter som dem i förevarande mål. I beslutet av den 5 februari 2016, som riktades till sökanden, angav kommissionen nämligen endast det belopp som den avsåg att betala. Kommissionen preciserade visserligen att den inte bara skulle återbetala de preliminärt inbetalda böterna, utan även att detta belopp skulle betalas jämte en garanterad avkastning. Det framgår av nämnda beslut av den 5 februari 2016 och av e‑postkorrespondensen mellan sökanden och kommissionen mellan den 23 december 2015 och den 17 februari 2016 angående återbetalningen att kommissionen aldrig uttryckligen har uttalat sig om betalning av sådan ränta som den som sökanden har begärt i förevarande mål. Inom ramen för förevarande förfarande har kommissionen inte åberopat någon särskild omständighet som motiverar att detta beslut undantagsvis ska betraktas som ett underförstått beslut att inte betala ränta, och det finns inte heller någon uppgift i handlingarna i målet som tyder på att så skulle vara fallet.
31      Under sådana omständigheter är det den rättsakt som, i likhet med skrivelsen av den 25 mars 2021 i förevarande fall, utgör ett uttryckligt avslag på begäran om ränta som utgör den rättsakt som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2004, kommissionen/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, punkt 47, och beslut av den 4 maj 2005, Holcim (France)/kommissionen, T‑86/03, EU:T:2005:157, punkt 43).
32      Tribunalen finner följaktligen att beslutet av den 5 februari 2016 inte innehåller något beslut om betalning av ränta och följaktligen inte kan anses utgöra en vägran att betala ränta som kan angripas genom en talan om ogiltigförklaring. Kommissionen har således fel i sitt påstående att väckandet av en skadeståndstalan utgör ett kringgående av sökandens underlåtenhet att väcka talan om ogiltigförklaring av nämnda beslut.
33      Den andra invändningen om rättegångshinder ska således ogillas.
b)      Den första invändningen om rättegångshinder: Skadeståndstalan är preskriberad
34      Kommissionen har gjort gällande att skadeståndstalan är preskriberad enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol.
35      Kommissionen anser att eftersom preskriptionstiden började löpa senast den 8 februari 2016, det vill säga dagen för återbetalningen, löpte den femåriga preskriptionstiden enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol ut senast den 8 februari 2021. Även om det antas att preskriptionstiden ännu inte hade löpt ut och att skrivelsen av den 25 mars 2021 medförde att preskriptionstiden avbröts, förlängde skrivelsen fristen endast till den 25 maj 2021, i enlighet med artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol. I sistnämnda bestämmelse hänvisas nämligen endast till den frist på två månader som avses i artikel 263 FEUF och inte till den frist på tio dagar med hänsyn till avstånd som föreskrivs i artikel 60 i tribunalens rättegångsregler. Nämnda artikel 60 är nämligen endast tillämplig på förfarandefrister. I artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol föreskrivs emellertid en preskriptionsfrist och inte en förfarandefrist. Till stöd för sin argumentation har kommissionen åberopat domen av den 8 november 2012, Evropaïki Dynamiki/kommissionen (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punkterna 52, 54 och 56).
36      Sökanden har bestritt kommissionens argument och anser att den tvåmånadersfrist som avses i artikel 263 FEUF, till vilken det hänvisas i artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol för att väcka talan mot svaret på den föregående begäran, ska förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 60 i rättegångsreglerna. Sökandens skadeståndstalan väcktes således inom den föreskrivna fristen.
1)      Den tidpunkt då preskriptionstiden för skadeståndstalan börjar löpa
37      Artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, som är tillämplig på förfarandet vid tribunalen enligt artikel 53 första stycket i samma stadga, har följande lydelse:
”Talan mot unionen om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden ska preskriberas fem år efter den händelse som föranleder ansvarstalan. Preskription ska avbrytas genom att talan väcks vid domstolen eller genom att den skadelidande dessförinnan gör framställning hos en av unionens behöriga institutioner. I sistnämnda fall ska talan väckas inom den frist av två månader som anges i artikel 263 [FEUF]; bestämmelserna i artikel 265 andra stycket [FEUF] ska tillämpas i förekommande fall.”
38      Enligt fast rättspraxis börjar preskriptionstiden löpa när förutsättningarna för skadeståndsskyldigheten är uppfyllda, särskilt när den skada som ska ersättas har uppkommit (se dom av den 8 november 2012, Evropaïki Dynamiki/kommissionen, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
39      I en sådan situation som den i förevarande mål, som avser ersättning för en skada som motsvarar den ränta som ska betalas på kapitalbeloppet för ett felaktigt erlagt bötesbelopp, är det kommissionens påstådda underlåtenhet att betala ränta enligt artikel 266 första stycket FEUF som ligger till grund för den påstådda skadan. Av detta följer att det är denna underlåtenhet som utgör den ”händelse”, i den mening som avses i artikel 46 första stycket första meningen i stadgan för Europeiska unionens domstol, som utlöser preskriptionstiden på fem år (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 27 oktober 2023, British Airways/kommissionen, C‑138/23 P, ej publicerat, EU:C:2023:821, punkt 57, och beslut av den 4 maj 2005, Holcim (France)/kommissionen, T‑86/03, EU:T:2005:157, punkterna 40 och 51).
40      I förevarande fall konkretiserades kommissionens påstådda underlåtenhet att vidta de åtgärder som krävs för att följa domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), den 8 februari 2016 genom en faktisk återbetalning av kapitalbeloppet för de böter som felaktigt betalats, jämte den garanterade avkastningen, som inte åtföljdes av den ovan i punkt 23 nämnda räntan.
41      Preskriptionstiden började således löpa den 8 februari 2016, vilket parterna för övrigt är överens om.
2)      Huruvida preskriptionstiden för skadeståndstalan har löpt ut
42      Enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol avbryts preskriptionstiden, om talan avser utomobligatoriskt ansvar, antingen genom att talan väcks vid Europeiska unionens domstol eller genom att den skadelidande dessförinnan gör framställning hos den behöriga unionsinstitutionen.
43      När det gäller det andra typfallet, där den berörda personen vänder sig till den behöriga unionsinstitutionen med en begäran om ersättning för den påstådda skadan, finns det två möjliga scenarier. Det första föreligger när den berörda personen väcker talan vid unionsdomstolen utan att invänta att den behöriga institutionen fattar beslut i ärendet och före utgången av den frist som föreskrivs i artikel 265 andra stycket FEUF. Det andra föreligger när den behöriga institutionen avslår den föregående begäran eller inte besvarar den inom den frist som föreskrivs i artikel 265 andra stycket FEUF, i vilket fall fristen avbryts endast om begäran åtföljs av en ansökan som inges inom de frister som föreskrivs i artikel 263 eller artikel 265 FEUF, beroende på vilken som är tillämplig (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juli 1967, Kampffmeyer m.fl./kommissionen, 5/66, 7/66, 13/66–16/66 och 18/66–24/66, ej publicerad, EU:C:1967:31, s. 337, och beslut av den 4 augusti 1999, Fratelli Murri/kommissionen, T‑106/98, EU:T:1999:163, punkt 29). I båda dessa scenarier är det den dag då den berörda institutionen mottar den föregående begäran som preskriptionen ska anses ha avbrutits (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 september 2007, Pelle och Konrad/rådet och kommissionen, T‑8/95 och T‑9/95, EU:T:2007:298, punkt 80 och där angiven rättspraxis).
44      Artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol avser således flera frister. För det första fastställs preskriptionstiden till fem år. Vad för det andra gäller en föregående begäran till den behöriga institutionen hänvisar den till den frist som föreskrivs i artikel 263 FEUF, varvid det preciseras att bestämmelserna i artikel 265 andra stycket FEUF i förekommande fall är tillämpliga.
45      Såsom anges i punkt 41 ovan började preskriptionstiden löpa den 8 februari 2016. Sökanden ingav sin föregående begäran den 4 februari 2021, det vill säga före den 8 februari 2021, då preskriptionstiden löpte ut. Kommissionen avslog begäran den 25 mars 2021.
46      Sökanden väckte förevarande talan den 2 juni 2021, det vill säga två månader och åtta dagar efter det att kommissionen avslog sökandens föregående begäran den 25 mars 2021.
47      Parterna är oense om huruvida den frist på tio dagar med hänsyn till avstånd som föreskrivs i artikel 60 i rättegångsreglerna ska tillämpas på den frist på två månader som anges i artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol genom hänvisning till artikel 263 FEUF.
48      I artikel 60 i rättegångsreglerna föreskrivs att tidsfristerna ska förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd. Denna frist infördes för att ta hänsyn till de svårigheter som parterna möter på grund av att de befinner sig mer eller mindre långt från domstolens säte (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 november 2012, Evropaïki Dynamiki/kommission, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punkt 48).
49      Det ska inledningsvis påpekas att den preskriptionstid på fem år som föreskrivs i artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol inte är en förfarandefrist. Den skiljer sig till sin natur från en sådan frist (dom av den 8 november 2012, Evropaïki Dynamiki/kommissionen, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punkt 49). Av detta följer att den schablonmässiga fristen med hänsyn till avstånd på tio dagar inte är tillämplig på nämnda preskriptionsfrist (dom av den 8 november 2012, Evropaïki Dynamiki/kommissionen, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punkt 59).
50      När det gäller den frist på två månader som anges i artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol med hänvisning till artikel 263 FEUF, rör det sig om en annan frist än preskriptionsfristen. Den avser en processhandling som den berörda ska vidta för att dennas skadeståndstalan ska kunna tas upp till sakprövning till följd av att preskriptionstiden avbryts.
51      Det framgår av rättspraxis att hänvisningen, i artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, till den frist på två månader som föreskrivs i artikel 263 FEUF medför att de regler om beräkning av frister som är tillämpliga inom ramen för sistnämnda artikel ska tillämpas i fråga om preskriptionsavbrott (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 februari 2002, Schulte/rådet och kommissionen, T‑261/94, EU:T:2002:27, punkt 63 och där angiven rättspraxis), vilket inbegriper den frist med hänsyn till avstånd som föreskrivs i artikel 60 i rättegångsreglerna (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 19 september 2001, Jestädt/rådet och kommissionen, T‑332/99, EU:T:2001:218, punkt 53).
52      Eftersom den frist som föreskrivs i artikel 263 FEUF är en förfarandefrist, följer det av artikel 60 i rättegångsreglerna att varje tillämpning av denna frist ska leda till en schablonmässig förlängning med tio dagar med hänsyn till avstånd. Eftersom det i artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol uttryckligen hänvisas till den frist som föreskrivs i artikel 263 FEUF och eftersom nämnda artikel 46 inte innehåller någon bestämmelse som hindrar tillämpningen av artikel 60 i rättegångsreglerna, kan enbart avsaknaden av en hänvisning till nämnda artikel 60, i motsats till vad kommissionen har hävdat, inte i sig hindra att nämnda artikel 60 tillämpas i förevarande fall.
53      Sammanfattningsvis kan det konstateras att preskriptionstiden avbröts genom sökandens föregående begäran av den 4 februari 2021, före utgången av femårsperioden. Sökanden väckte därefter talan inom två månader och tio dagar från det att kommissionen hade besvarat begäran den 25 mars 2021. Det skadeståndsyrkande som framställts inom ramen för förevarande talan är således inte preskriberat.
54      Den första invändningen om rättegångshinder ska således ogillas.
55      Kommissionens invändning om rättegångshinder ska följaktligen ogillas i sin helhet och skadeståndsyrkandet ska prövas i sak.
2.      Prövning i sak
56      Sökanden har yrkat dels ersättning för den skada som uppkommit till följd av kommissionens ofullständiga efterlevnad av domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), på grund av att kommissionen den 8 februari 2016 inte hade betalat all ränta som förfallit till betalning i samband med återbetalningen av det felaktigt uppburna bötesbeloppet, dels betalning av dröjsmålsränta beräknad på ersättningsbeloppet för perioden efter detta datum fram till dess att förevarande dom har följts.
57      Enligt artikel 340 andra stycket FEUF ska unionen, vad beträffar utomobligatoriskt ansvar, ersätta skada som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar.
58      Det framgår av fast rättspraxis att unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar förutsätter att flera villkor är uppfyllda, nämligen att det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan åsidosättandet av den skyldighet som åligger den som är ansvarig för handlandet och den skada som de drabbade personerna har lidit (se dom av den 10 september 2019, HTTS/rådet, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 32 och där angiven rättspraxis).
a)      Yrkandet om ersättning på grund av att domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11), inte har följts fullt ut
1)      Huruvida det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter
59      Sökanden har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt artikel 266 första stycket FEUF genom att inte till sökanden betala ränta som schablonmässigt kompenserar för att sökanden inte kunnat förfoga över det preliminärt betalade beloppet på grund av de ålagda böterna (nedan kallad schablonränta). Det framgår av domen av den 20 januari 2021, kommissionen/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), att en sådan betalningsvägran utgör en tillräckligt klar överträdelse av nämnda artikel. Rätten till full återbetalning skulle tillgodoses genom utbetalning av sådan ränta motsvarande ECB:s refinansieringsränta plus 3,5 procentenheter, det vill säga i detta fall 4,5 procent. Denna procentsats följer av tillämpningen av artikel 86 i kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002 av den 23 december 2002 om genomförandebestämmelser för rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (EGT L 357, 2002, s. 1). Sökanden har således yrkat att kommissionen ska förpliktas att betala skillnaden mellan den ränta som sökanden har uppburit och den ränta som sökanden borde ha uppburit såsom schablonränta. I sitt yttrande över domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), har sökanden hävdat att denna dom bekräftar dess ståndpunkt.
60      I svaromålet och i dupliken har kommissionen gjort gällande att den inte har åsidosatt artikel 266 FEUF och än mindre gjort sig skyldig till en tillräckligt klar överträdelse av denna bestämmelse. Kommissionen har i detta avseende erinrat om att den har återbetalat det preliminärt inbetalda bötesbeloppet, jämte upplupen ränta, till sökanden i enlighet med artikel 85a.2 i förordning nr 2342/2002 i syfte att undanröja varje form av obehörig vinst.
61      I sitt yttrande över domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), har kommissionen medgett att denna dom till sökandens fördel löser den allmänna frågan om sökandens rätt till schablonränta, och att räntesatsen för denna ränta skulle kunna fastställas med hänvisning till bland annat artikel 83.2 b i kommissionens delegerade förordning (EU) nr 1268/2012 av den 29 oktober 2012 om tillämpningsföreskrifter för Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget (EUT L 362, 2012, s. 1), för perioden mellan den preliminära betalningen av böterna och beslutet om återbetalning.
62      Kommissionen har emellertid gjort gällande att även om domen av den 20 januari 2021, kommissionen/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), och domen av den 12 februari 2019, Printeos/kommissionen (T‑201/17, EU:T:2019:81), innehåller en korrekt rättslig tolkning, utgör den omständigheten att domarna inte iakttogs i februari 2016 inte en tillräckligt klar överträdelse av en unionsrättslig bestämmelse. De objektiva kraven i unionsrätten var inte klart definierade när beslutet av den 5 februari 2016 antogs, vilket innebär att det förelåg tillämpnings- eller tolkningssvårigheter. Enligt kommissionen gav domen av den 12 februari 2019, Printeos/kommissionen (T‑201/17, EU:T:2019:81), upphov till en helt ny rätt till återbetalning. I domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), uppkom emellertid inte denna fråga, eftersom domen av den 12 februari 2019, Printeos/kommissionen (T‑201/17, EU:T:2019:81), meddelades innan kommissionen gjorde återbetalningen till Deutsche Telekom den 19 februari 2019.
63      I förevarande fall har det gjorts gällande att kommissionen gjort sig skyldig till en tillräckligt klar överträdelse av artikel 266 FEUF på grund av att den inte fullt ut har följt domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994).
64      Vad gäller villkoret avseende det rättsstridiga handlande som läggs den berörda unionsinstitutionen eller det berörda unionsorganet till last, har det i punkt 58 ovan erinrats om att det måste visas att det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter.
65      Artikel 266 första stycket FEUF utgör en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter. Denna bestämmelse föreskriver nämligen en absolut och ovillkorlig skyldighet för den institution som har utfärdat den ogiltigförklarade rättsakten att, i den vinnande partens intresse, vidta de åtgärder som krävs för att följa den dom som ogiltigförklarar denna rättsakt med retroaktiv verkan (ex tunc), vilket motsvarar en rätt för sökanden att få denna skyldighet helt fullgjord (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 februari 2019, Printeos/kommissionen, T‑201/17, EU:T:2019:81, punkt 55). Detta innebär bland annat återbetalning av belopp som felaktigt erhållits på grundval av nämnda rättsakt samt betalning av ränta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 57).
66      Det framgår av fast rättspraxis att betalning av ränta utgör en åtgärd för att följa domen om ogiltigförklaring, i den mening som avses i artikel 266 första stycket FEUF, i det avseendet att den syftar till att schablonmässigt gottgöra borgenären för att denne inte kunnat förfoga över fordran och dessutom, efter det att denna dom om ogiltigförklaring har meddelats, förmå gäldenären att följa domen så snart som möjligt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 52 och där angiven rättspraxis).
67      Det följer således av artikel 266 första stycket FEUF att för det fall en unionsdomstol upphäver eller med retroaktiv verkan (ex tunc) sätter ned böter som kommissionen har ålagt med hänvisning till att konkurrensreglerna har åsidosatts, är denna institution skyldig att återbetala hela eller delar av det preliminärt inbetalda bötesbeloppet jämte ränta för perioden från och med den preliminära betalningen av böterna till dess att de återbetalas (dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 53).
68      I förevarande fall var kommissionen således inte bara skyldig att återbetala de preliminärt inbetalda böterna, utan även att betala ränta, vilket den inte har bestritt. Kommissionen betalade nämligen ränta, närmare bestämt den upplupna räntan.
69      I den mån den ränta som ska betalas är schablonmässig är kommissionen emellertid enligt artikel 266 första stycket FEUF skyldig att till den berörda parten betala den eventuella skillnaden mellan den upplupna räntan och schablonräntan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 64 och där angiven rättspraxis).
70      Sökanden har emellertid gjort gällande att den upplupna räntan är lägre än den schablonränta som den har rätt till.
71      Kommissionen har emellertid hävdat att den inte har gjort sig skyldig till någon klar rättsstridighet genom att endast betala ut upplupen ränta till sökanden.
72      Kommissionen har nämligen påpekat att den vid tidpunkten för betalningen av räntan år 2016 endast tillämpade den rättspraxis som gällde vid den tidpunkten. Skyldigheten att betala schablonränta följer endast av domen av den 12 februari 2019, Printeos/kommissionen (T‑201/17, EU:T:2019:81), som meddelades den 12 februari 2019.
73      Kommissionen har gjort gällande att lagenligheten av dess agerande ska bedömas i förhållande till de rättsliga och faktiska omständigheter som förelåg vid tidpunkten för agerandet. Vid en betydande ändring av rättspraxis efter antagandet av den rättsakt som orsakat skadan, utgör denna rättsakt således inte en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten som kan medföra utomobligatoriskt skadeståndsansvar i den mening som avses i artiklarna 268 FEUF och 340 FEUF. Kommissionens agerande kan inte bedömas med hänvisning till den senare rättsutveckling som följer av domen av den 12 februari 2019, Printeos/kommissionen (T‑201/17, EU:T:2019:81), domen av den 20 januari 2021, kommissionen/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), och domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488).
74      I detta hänseende ska det påpekas att en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel som har till syfte att ge enskilda rättigheter föreligger när den berörda institutionen uppenbart och allvarligt har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning (se dom av den 11 januari 2024, Dyson m.fl./kommissionen, C‑122/22 P, EU:C:2024:11, punkt 48 och där angiven rättspraxis).
75      När en unionsinstitution endast förfogar över ett i hög grad begränsat, eller till och med obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning, kan redan den omständigheten att unionsrätten har överträtts medföra att det ska anses föreligga en tillräckligt klar överträdelse av unionsrätten för att unionen ska ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar (se dom av den 20 januari 2021, kommissionen/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punkt 103 och där angiven rättspraxis).
76      Det är endast när det konstaterats föreligga en oegentlighet, som under liknande omständigheter inte skulle ha begåtts av en normalt försiktig och aktsam administration, som unionen kan ådra sig utomobligatoriskt skadeståndsansvar (se dom av den 10 september 2019, HTTS/rådet, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
77      Domstolen erinrar om att bedömningen av huruvida en rättsakt eller ett agerande är rättsstridigt och kan leda till utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen ska göras utifrån de rättsliga och faktiska omständigheter som förelåg vid den tidpunkten för rättsakten eller agerandet (dom av den 10 september 2019, HTTS/rådet, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 39).
78      Begreppet ”tillräckligt klar överträdelse” är nämligen ett statiskt begrepp som är oföränderligt från och med tidpunkten för antagandet av den berörda rättsakten eller tidpunkten då det aktuella rättsstridiga agerandet ägde rum (dom av den 10 september 2019, HTTS/rådet, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 55). Bedömningen av i vilken mån den berörda institutionens överträdelse av en unionsrättslig bestämmelse är tillräckligt klar, såsom krävs enligt rättspraxis, kan således inte avse någon annan tidpunkt än den då åsidosättandet ägde rum, eftersom det finns ett nära samband mellan graden av klarhet och åsidosättandet (se dom av den 10 september 2019, HTTS/rådet, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 45).
79      I domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkterna 52–57), påpekade domstolen, med stöd av fast rättspraxis (dom av den 12 februari 2015, kommissionen/IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, punkt 30; se även dom av den 10 oktober 2001, Corus UK/kommissionen, T‑171/99, EU:T:2001:249, punkterna 53 och 54 samt där angiven rättspraxis), att betalning av ränta utgör en åtgärd för att följa domen om ogiltigförklaring, i den mening som avses i artikel 266 första stycket FEUF, i den mån den syftar till att schablonmässigt ersätta den uteblivna möjligheten att förfoga över en fordran och till att förmå gäldenären att snarast möjligt verkställa domen om ogiltigförklaring.
80      Enligt samma rättspraxis framstår nämligen beviljandet av ränta på det felaktigt utbetalda beloppet som en nödvändig del av kommissionens skyldighet att återställa situationen till följd av en dom om ogiltigförklaring eller en dom genom vilken rätten utövar sin fulla prövningsrätt. Syftet med dessa bestämmelser är att försätta den berörda personen i den situation som denna lagligen borde ha befunnit sig i om den ogiltigförklarade rättsakten inte hade antagits, med beaktande av att återställandet skedde först efter en längre eller kortare tid under vilken den berörda personen fråntogs möjligheten att förfoga över det felaktigt betalda beloppet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 oktober 2001, Corus UK/kommissionen, T‑171/99, EU:T:2001:249, punkt 54).
81      Enligt samma rättspraxis ska dessutom räntan beräknas på grundval av en schablonmässig räntesats som beräknas med hänvisning till den lagstadgade räntesatsen, utan kapitalisering, för perioden mellan dagen för den preliminära betalningen av de ålagda böterna och den dag då kommissionen återbetalar det felaktigt betalda beloppet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 oktober 2001, Corus UK/kommissionen, T‑171/99, EU:T:2001:249, punkterna 60 och 61).
82      Härav följer att kommissionen inte kunde vara ovetande om vilka slutsatser som skulle dras av tillämpningen av artikel 266 första stycket FEUF vid tidpunkten för återbetalningen av böterna till sökanden, det vill säga i februari 2016. Eftersom det följer av rättspraxis som föregick verkställigheten av domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), att betalningen av ränta syftar till att schablonmässigt gottgöra förlusten av möjligheten att förfoga över det felaktigt betalda beloppet, borde kommissionen ha känt till att enbart betalningen av upplupen ränta i samband med återbetalningen av det felaktigt betalda bötesbeloppet inte nödvändigtvis utgjorde ett fullständigt verkställande av nämnda dom.
83      Kommissionen har emellertid även gjort gällande att dess eventuella misstag under alla omständigheter ska anses vara ursäktligt på grund av svårigheten att tillämpa eller tolka den skyldighet som följer av verkställigheten av en dom genom vilken de preliminärt inbetalda böterna ogiltigförklaras eller ändras i enlighet med artikel 266 första stycket FEUF. Detta argument innebär emellertid att rättsstridigheten inte är tillräckligt klar av samma skäl som angetts i punkterna 60–62 ovan.
84      Tribunalen konstaterar således att det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av artikel 266 första stycket FEUF som kan ge upphov till utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen i den mening som avses i artikel 268 FEUF, jämförd med artikel 340 andra stycket FEUF, när kommissionen nekat betalning av schablonränta på grund av att sökanden berövats möjligheten att förfoga över det belopp som felaktigt betalats av sökanden i form av böter enbart av det skälet att kommissionen hade återbetalat den upplupna räntan, utan att försäkra sig om att detta belopp åtminstone motsvarade den schablonränta som skulle ha betalats.
2)      Prövning av skadan
85      Det följer av fast rättspraxis att skada för vilken ersättning begärs inom ramen för en talan om utomobligatoriskt skadeståndsansvar för unionen ska vara faktisk och säker, vilket det ankommer på sökanden att bevisa (se dom av den 9 november 2006, Agraz m.fl./kommissionen, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, punkt 27 och där angiven rättspraxis). Det ankommer på sistnämnda att anföra övertygande bevisning avseende såväl förekomsten som omfattningen av den skada som sökanden åberopat (se dom av den 16 september 1997, Blackspur DIY m.fl./rådet och kommissionen, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
86      Eftersom räntan i fråga är av schablonmässig karaktär är sökanden emellertid inte skyldig att visa att det föreligger en skada utöver den omständigheten att denna ränta inte har betalats i dess helhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 62, och dom av den 10 oktober 2001, Corus UK/kommissionen, T‑171/99, EU:T:2001:249, punkt 56).
87      Eftersom kommissionen har betalat sökanden upplupen ränta utöver det felaktigt uppburna bötesbeloppet, beror förekomsten av en skada och, i förekommande fall, dess omfattning på skillnaden mellan den schablonränta som kommissionen borde ha betalat och den upplupna räntan.
88      Sökanden anser att räntesatsen ska fastställas på grundval av den räntesats som föreskrivs i artikel 86.2 b i förordning nr 2342/2002, det vill säga ECB:s refinansieringsränta med tillägg av 3,5 procentenheter. Enligt sökanden bekräftar domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), dess ståndpunkt i fråga om den räntesats som ska tillämpas.
89      Sökanden har yrkat skadestånd med ett belopp på 4 264 896,70 euro, vilket motsvarar schablonräntan på det kapitalbelopp som felaktigt betalats i form av böter (21 037 500 euro), med en räntesats på 4,5 procent för perioden 10 februari 2011–8 februari 2016, med avdrag för det belopp på 468 540,80 euro som motsvarar den upplupna räntan som redan betalats av kommissionen.
90      I sitt yttrande över domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), har kommissionen påpekat att domstolen slog fast att tribunalen inte hade gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att ”analogt” tillämpa en räntesats som var lika med ECB:s refinansieringsränta ökad med 3,5 procentenheter.
91      Kommissionen har hävdat att det emellertid finns skäl som inte togs upp i domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), enligt vilka en lägre räntesats än den som sökanden har krävt är tillräcklig för att kompensera för att det preliminärt betalade beloppet inte har kunnat utnyttjas. Kommissionen har tillagt att även om den räntesats som sökanden krävde godtogs i punkt 84 i nämnda dom, eftersom den ”inte [framstod] som orimlig eller oproportionerlig”, tyder ordalydelsen i den domen på att den inte är den enda räntesats som kan godtas. Vid förhandlingen gjorde kommissionen gällande att förordning nr 2342/2002 var tillämplig i förevarande fall.
92      Såsom har angetts i punkt 87 ovan är det viktigt att fastställa vilken räntesats som ska tillämpas för att fastställa huruvida sökanden har lidit skada och i så fall hur stor denna skada är.
93      Det ska inledningsvis påpekas att domstolen i domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 90), visserligen i samband med ett påpekande de lege ferenda erinrade om syftet med schablonräntan. Enligt domstolen kan den räntesats som är tillämplig på denna ränta följaktligen inte begränsas till att kompensera för den penningvärdeminskning som har inträffat under den period för vilken räntan ska betalas, utan att täcka den schablonersättning som det företag som har betalat böterna har rätt till på grund av att det under en viss tid har berövats möjligheten att förfoga över de medel som motsvarar det belopp som felaktigt inkasserats av kommissionen.
94      Det framgår av rättspraxis att kommissionen, vid fastställandet av storleken på den schablonränta som ska betalas till ett företag som har betalat böter som ålagts av kommissionen, till följd av upphävningen eller nedsättningen av dessa böter, ska tillämpa den räntesats som fastställts för detta ändamål i unionens finansiella bestämmelser som var i kraft under den period då företaget inte kunde förfoga över det aktuella beloppet, och närmare bestämt i bestämmelserna i denna lagstiftning om räntesatsen för fordringar som inte hade återbetalats på förfallodagen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 78 och där angiven rättspraxis).
95      I domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 83), påpekade domstolen visserligen att det varken i artikel 83 i delegerad förordning nr 1268/2012 eller i någon annan bestämmelse i denna förordning fastställs vilken räntesats som motsvarar en schablonersättning av det slag som är i fråga. Under dessa omständigheter fann domstolen, i punkt 84 i nämnda dom, inte att tribunalen gjorde en felaktig analog tillämpning av den räntesats som föreskrivs i artikel 83.2 b i nämnda förordning, det vill säga ECB:s refinansieringsränta med tillägg av 3,5 procentenheter, trots att denna bestämmelse avser fall av sen betalning, det vill säga när en fordran inte betalas inom den föreskrivna fristen. Domstolen har även slagit fast att räntesatsen inte framstår som orimlig eller oproportionerlig i förhållande till syftet med de aktuella räntorna (dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 84).
96      För att kunna avgöra vilken räntesats som är tillämplig i förevarande fall ska det först erinras om att sökanden preliminärt betalade böterna den 10 februari 2011, det vill säga enligt förordning nr 2342/2002. Efter denna betalning ersattes förordning nr 1605/2002 och förordning nr 2342/2002 av Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 av den 25 oktober 2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget och om upphävande av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 (EUT L 298, 2012, s. 1) och delegerad förordning nr 1268/2012. Dessa förordningar trädde i kraft den 27 oktober 2012 respektive den 1 januari 2013. Domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), meddelades och återbetalningen av kapitalbeloppet för böterna och betalningen den upplupna räntan till sökanden den 8 februari 2016 genomfördes efter det att denna nya lagstiftning hade trätt i kraft.
97      Det ska i detta hänseende påpekas att tribunalens resonemang i domen av den 19 januari 2022, Deutsche Telekom/kommissionen (T‑610/19, EU:T:2022:15), kan överföras på förevarande mål. Såväl artikel 83.2 i delegerad förordning nr 1268/2012 som artikel 86.2 i förordning nr 2342/2002 avser nämligen räntesatserna för fordringar som inte återbetalats på förfallodagen. Led a i dessa två punkter avser det fall där fordran har uppkommit till följd av ett offentligt kontrakt, medan led b i dessa punkter avser alla andra fall och fastställer räntesatsen till ECB:s refinansieringsränta med tillägg av 3,5 procentenheter.
98      I avsaknad av särskilda bestämmelser i den finansiella regleringen som fastställer räntesatsen för den schablonmässiga ersättningen för att inte ha kunnat förfoga över det belopp som hänför sig till det bötesbelopp som felaktigt uppburits av kommissionen, för perioden mellan dagen för den preliminära betalningen och den dag då institutionen återbetalade böterna, kan en analog tillämpning av artikel 86.2 b i förordning nr 2342/2002 och artikel 83.2 b i delegerad förordning nr 1268/2012 således göra det möjligt att iaktta syftet med den ränta som är aktuell i förevarande mål.
99      Kommissionen anser emellertid att det finns skäl för att en räntesats som är lägre än den som sökanden har krävt är tillräcklig för att kompensera detta berövande av möjligheten att förfoga över kapitalet. Enligt kommissionen ska denna räntesats vara den som tillämpas när gäldenären ställer en finansiell säkerhet i stället för betalningen av böterna, det vill säga den som föreskrivs i artikel 86.5 i förordning nr 2342/2002, vilken i huvudsak är identisk med artikel 83.4 i delegerad förordning nr 1268/2012.
100    I punkterna 85–87 i domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), underkände emellertid domstolen ett sådant argument.
101    Kommissionen har emellertid gjort gällande att de skäl som domstolen har anfört inte bemöter dess argument att när ett bötesbelopp som garanterats genom en bankgaranti har bekräftats av tribunalen, vilket leder till slutsatsen att medlen borde ha ställts till kommissionens förfogande från och med förfallodagen för betalningen enligt beslutet om åläggande av böter, kommer kommissionen att ha berövats möjligheten att använda detta belopp under tvistens varaktighet. Enligt kommissionen kan den i ett sådant fall endast kräva den lägre räntesats som fastställs i artikel 83.4 i delegerad förordning nr 1268/2012 eller artikel 86.5 i förordning nr 2342/2002.
102    Tribunalen erinrar om att artikel 86.5 i förordning nr 2342/2002 och artikel 83.4 i delegerad förordning nr 1268/2012 är tillämpliga på böter när gäldenären ställer en finansiell säkerhet som godkänts av räkenskapsföraren i stället för en betalning. Det kan således konstateras att lagstiftaren har föreskrivit en särskild räntebörda för detta fall (dom av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, punkt 85).
103    Det ska i detta hänseende även erinras om att det i artikel 5 i beslutet av den 9 november 2010 föreskrevs att om ett bötfällt företag väcker talan, kan detta företag täcka böterna vid förfallodagen genom att ställa en bankgaranti eller genom att preliminärt betala böterna i enlighet med artikel 85a.1 i förordning nr 2342/2002. Användningen av en finansiell säkerhet förblev således ett alternativ till betalning.
104    Tribunalen konstaterar att kommissionen, när den använder sig av en bankgaranti, inte befinner sig i en situation som är jämförbar med situationen för sökanden som har gjort en preliminär betalning av böterna. Inom ramen för en bankgaranti berövas kommissionen visserligen möjligheten att förfoga över det belopp som motsvarar de ålagda böterna. Valet att ställa en bankgaranti medför emellertid inte någon förlust för kommissionen, eftersom detta val endast berövar kommissionen den omedelbara tillgången till ytterligare medel. Dessutom medför ställandet och bibehållandet av bankgarantin en extra kostnad som i sin helhet bärs av den part som är skyldig att betala böterna.
105    Den preliminära betalningen av böterna utgör däremot en förlust av medel som sökanden förfogade över och kunde använda fritt. Detta leder till en omedelbar förlust motsvarande det ålagda bötesbeloppet. Även om kommissionen omedelbart erhåller det belopp som motsvarar de ålagda böterna, kan den inte fritt förfoga över detta förrän alla rättsmedel har uttömts, såsom framgår av artikel 85a.2 i förordning nr 2342/2002 och artikel 90.3 i delegerad förordning nr 1268/2012. Denna förlust av möjligheten att använda de medel som motsvarar de ålagda böterna är dessutom en följd av att sökanden har utövat sin rätt att väcka talan för att kontrollera lagenligheten av beslutet om påförande av böter.
106    Av detta följer, för det fall talan mot beslutet att ålägga böter ogillas, att den ränta som föreskrivs i artikel 86.5 i förordning nr 2342/2002 och artikel 83.4 i delegerad förordning nr 1268/2012 som företaget ska betala till kommissionen inte är jämförbar med den schablonränta som kommissionen ska betala till följd av ett avgörande från unionsdomstolen i vilket det fastställs att kommissionens beslut är rättsstridigt.
107    Av detta följer även att kommissionen inte befinner sig i samma situation beroende på om den som är skyldig att betala böter, i avvaktan på domstolsavgörandet, ställer en finansiell säkerhet eller om denna preliminärt betalar böterna. Denna skillnad i kommissionens situation beroende på vilket val som gjorts av den som är skyldig att betala böterna kan således inte i förevarande fall motivera tillämpningen av den räntesats som kommissionen har åberopat.
108    Kommissionens argument att det finns en lämplig räntesats som är lägre än den som anges i punkt 101 ovan kan således inte godtas.
109    Den räntesats som är tillämplig i förevarande fall ska följaktligen fastställas genom analog tillämpning av den räntesats som föreskrivs i artikel 86.2 b i förordning nr 2342/2002 och artikel 83.2 b i delegerad förordning nr 1268/2012, det vill säga den räntesats som ECB tillämpade på sina huvudsakliga refinansieringstransaktioner i februari 2011, 1 procent, med tillägg av 3,5 procentenheter, det vill säga 4,5 procent.
110    Av det ovan anförda följer att schablonräntan, med tillämpning av en räntesats på 4,5 procent på beloppet 21 037 500 euro för perioden 10 februari 2011–8 februari 2016, uppgår till 4 733 437,50 euro. Den skada som sökanden har lidit motsvarar således skillnaden mellan detta belopp och den upplupna räntan (468 540,80 euro), det vill säga 4 264 896,70 euro.
3)      Orsakssambandet
111    Sökanden har gjort gällande att den skada som sökanden har lidit är en direkt följd av kommissionens underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 266 första stycket FEUF. Sökanden har för det första hävdat att den hade rätt att välja mellan att ställa en bankgaranti, för vilken kommissionen inte har visat att den skulle ha varit billigare, eller att preliminärt betala böterna. Sökanden har för det andra hävdat att den har rätt att vid vilken tidpunkt som helst framställa ett yrkande om betalning av schablonränta, förutsatt att detta sker innan skadeståndstalan preskriberas.
112    Kommissionen har gjort gällande att schablonräntan ska nekas eller sättas ned på grund av att sökanden har underlåtit att begränsa sina förluster i strid med den grundläggande principen i detta avseende. Sökanden har inte visat att den schablonränta som den kräver är lägre än den förlust som den skulle ha lidit om den hade ställt en bankgaranti i stället för att göra en preliminär betalning. Eftersom sökanden hade möjlighet att välja mellan dessa två lösningar för att betala böterna, borde den nämligen, vid tidpunkten för den preliminära betalningen av böterna, ha valt den lösning som skulle ha begränsat skadan så mycket som möjligt för det fall böterna upphävdes.
113    Det ska erinras om att det villkor avseende ett orsakssamband som fastställs i artikel 340 andra stycket FEUF avser förekomsten av ett direkt orsakssamband mellan unionsinstitutionernas handlande och skadan, på så sätt att det påtalade handlandet är den avgörande orsaken till skadan. Det ankommer på sökanden att visa förekomsten av ett sådant samband (dom av den 13 december 2018, Europeiska unionen/Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, punkt 52 och där angiven rättspraxis).
114    Med andra ord, även när institutionerna har bidragit till den skada för vilken ersättning begärs, kan detta bidrag vara alltför obetydande på grund av att andra personer är ansvariga, i förevarande fall sökanden (dom av den 10 januari 2017, Gascogne Sack Deutschland och Gascogne/Europeiska unionen, T‑577/14, EU:T:2017:1, punkt 117 och där angiven rättspraxis).
115    I detta avseende har det även slagits fast att det, vid prövningen av orsakssambandet mellan det handlande som läggs institutionen till last och den skada som den skadelidande påstår sig ha lidit, ska prövas huruvida den skadelidande, med risk för att själv få bära sin skada, har visat den aktsamhet som kan förväntas av ett upplyst rättssubjekt för att undvika skadan eller begränsa dess omfattning. Detta orsakssamband kan brytas av ett försumligt handlande från den skadelidandes sida, om detta handlande visar sig vara den avgörande orsaken till skadan (se beslut av den 4 juni 2012, Azienda Agricola Bracesco/kommissionen, T‑440/09, ej publicerat, EU:T:2012:269, punkterna 39 och 40 samt där angiven rättspraxis).
116    Såsom framgår av punkterna 65–84 ovan var kommissionen, till följd av domen av den 16 december 2015, Air Kanada/kommissionen (T‑9/11, ej publicerad, EU:T:2015:994), skyldig att till sökanden återbetala det preliminärt inbetalda bötesbeloppet jämte schablonränta.
117    I förevarande fall har kommissionen endast betalat upplupen ränta och därmed åsidosatt sin skyldighet att betala schablonränta enligt artikel 266 första stycket FEUF. Detta agerande har således ett tillräckligt direkt orsakssamband med den skada som sökanden har lidit (se punkterna 92–110 ovan).
118    I detta avseende kan kommissionen inte klandra sökanden för att den frivilligt valt att tillfälligt betala böterna i stället för att ställa en bankgaranti. Sökandens val att preliminärt betala sina böter är nämligen förenligt med beslutet av den 9 november 2010, särskilt artikel 5.4 i detta, och kan inte bryta orsakssambandet mellan den konstaterade rättsstridigheten och den skada som lidits.
119    Det finns följaktligen ett tillräckligt direkt orsakssamband mellan den tillräckligt klara överträdelsen av unionsrätten och den skada som sökanden har lidit.
b)      Dröjsmålsränta
120    För det första har sökanden, inom ramen för sitt skadeståndsyrkande, såsom dröjsmålsränta yrkat förseningsränta utan kapitalisering på det belopp på 4 264 896,70 euro som motsvarar den begärda schablonräntan för perioden från den 9 februari 2016 till den 4 februari 2021 enligt samma räntesats som den som det erinrats om i punkt 88 ovan, det vill säga ett belopp på 958 550,14 euro.
121    För det andra har sökanden yrkat betalning av sammansatt ränta, enligt den räntesats som det erinrats om i punkt 88 ovan, på det belopp som förfallit till betalning den 4 februari 2021, det vill säga 5 223 446,84 euro (4 264 896,70 euro + 958 550,14 euro), fram till dess att kommissionen har betalat hela beloppet.
122    När det gäller den ränta som nämns i punkt 120 ovan har kommissionen gjort gällande att sökanden dröjde orimligt länge med att inge sin föregående begäran enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol, vilket innebär att dess huvudfordran på 4 264 896,70 euro, som motsvarar den ränta som begärts för perioden från den preliminära betalningen av böterna till beslutet om återbetalning, höjs med 958 550 euro, det vill säga en ökning med mer än 20 procent. Denna ökning beror inte på något fel från kommissionens sida som kan beaktas enligt artikel 340 FEUF, utan beror helt och hållet på sökandens passivitet. Enligt kommissionen har sökanden inte visat rimlig aktsamhet för att begränsa omfattningen av sin skada, på grund av att sökandens föregående begäran enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol ingavs för sent. Den preskriptionsfrist som föreskrivs i denna artikel kan nämligen inte rättfärdiga sökandens underlåtenhet under perioden efter det att kommissionen återbetalat böterna. I sitt yttrande över domen av den 11 juni 2024, kommissionen/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), har kommissionen påpekat att denna fråga inte uppkom i nämnda dom.
123    När det gäller ett yrkande som grundar sig på unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt artikel 340 andra stycket FEUF, framgår det av rättspraxis att skyldigheten att betala dröjsmålsränta uppkommer när domen där skyldigheten att ersätta skadan slås fast meddelas, såvida inte särskilda omständigheter föreligger (se dom av den 10 januari 2017, Gascogne Sack Deutschland och Gascogne/Europeiska unionen, T‑577/14, EU:T:2017:1, punkt 178 och där angiven rättspraxis, och dom av den 19 januari 2022, Deutsche Telekom/kommissionen, T‑610/19, EU:T:2022:15, punkt 141 och där angiven rättspraxis).
124    Såsom även framgår av domen av den 20 januari 2021, kommissionen/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punkterna 122–124 och 129), är det således möjligt att under särskilda omständigheter bevilja dröjsmålsränta för en period som föregår meddelandet av domen.
125    I förevarande fall följer kommissionens skyldighet att betala schablonränta på återbetalningen av de böter som sökanden preliminärt betalat in direkt av artikel 266 FEUF, och avsaknaden av möjligheten att förfoga över det belopp som motsvarar nämnda ränta inleddes vid tidpunkten för nämnda återbetalning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 januari 2021, kommissionen/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punkterna 122–124 och 129, och dom av den 8 mars 2023, Campine och Campine Recycling/kommissionen, T‑94/20, ej publicerad, EU:T:2023:110, punkterna 105–108).
126    Vidare har sökanden i sin skrivelse till kommissionen av den 4 februari 2021 tydligt erinrat kommissionen om dess skyldigheter enligt artikel 266 FEUF och rättspraxis och begärt att räntan ska kapitaliseras fram till dess att kommissionen har betalat hela beloppet (se punkt 12 ovan).
127    Eftersom de särskilda omständigheter som beskrivs i punkterna 125 och 126 ovan förelåg vid tidpunkten för sökandens föregående begäran, vilken framställdes i skrivelsen till kommissionen av den 4 februari 2021, ska dröjsmålsränta utgå på beloppet 4 264 896,70 euro från och med den 5 februari 2021 till dess att kommissionen har betalat hela beloppet. Det föreligger däremot inte någon särskild omständighet som motiverar att dröjsmålsränta beviljas för perioden mellan dagen för återbetalningen av böterna, den 8 februari 2016, och dagen för den föregående ansökan, den 4 februari 2021, eftersom dröjsmålet med att inge nämnda föregående ansökan endast beror på sökandens agerande.
128    Vid fastställandet av räntesatsen är det lämpligt att beakta artikel 99.2 b i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 av den 18 juli 2018 om finansiella regler för unionens allmänna budget, om ändring av förordningarna (EU) nr 1296/2013, (EU) nr 1301/2013, (EU) nr 1303/2013, (EU) nr 1304/2013, (EU) nr 1309/2013, (EU) nr 1316/2013, (EU) nr 223/2014, (EU) nr 283/2014 och beslut nr 541/2014/EU samt om upphävande av förordning nr 966/2012 (EUT L 193, 2018, s. 1), som var tillämplig vid tidpunkten för den föregående begäran enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol i förevarande mål. Enligt denna bestämmelse ska den dröjsmålsränta som sökanden beviljas beräknas på grundval av den räntesats som ECB tillämpade på sina huvudsakliga refinansieringstransaktioner den 4 februari 2021, nämligen 0 procent, med tillägg av 3,5 procentenheter, det vill säga 3,5 procent.
129    Sökanden ska följaktligen beviljas dröjsmålsränta på beloppet 4 264 896,70 euro med en räntesats på 3,5 procent från och med den 5 februari 2021 till dess att kommissionen har betalat hela beloppet.
c)      Slutsats avseende skadeståndsyrkandet
130    Mot bakgrund av det ovan anförda ska kommissionen förpliktas att till sökanden utge ersättning för den skada som sökanden lidit till följd av en tillräckligt klar överträdelse av artikel 266 första stycket FEUF och som består i att sökanden inte har uppburit en schablonränta på 4,5 procent på det felaktigt betalda bötesbeloppet, för perioden mellan den preliminära betalningen av böterna den 10 februari 2011 och återbetalningen av de felaktigt betalda böterna den 8 februari 2016, med avdrag för den ränta som kommissionen redan betalat vid återbetalningen av böterna. Ersättningsbeloppet uppgår till 4 264 896,70 euro. Sökanden ska även beviljas dröjsmålsränta på detta belopp på 4 264 896,70 euro, med en räntesats på 3,5 procent från och med den 5 februari 2021 till dess att kommissionen har betalat hela beloppet.
131    Skadeståndsyrkandet ogillas i övrigt, varför även andrahandsyrkandet om ogiltigförklaring ska prövas.
B.      Yrkandet om ogiltigförklaring
132    Sökanden har i andra hand yrkat ogiltigförklaring av skrivelsen av den 25 mars 2021 genom vilken kommissionen avslog sökandens begäran om utbetalning av de belopp som motsvarade schablonräntan och dröjsmålsräntan. Sökandens enda grund avser att kommissionen gjorde en felaktig bedömning när den fann att kravet på ränta var preskriberat.
133    Kommissionen har gjort gällande att sökandens yrkande om ogiltigförklaring inte kan tas upp till sakprövning på grund av att det saknas ett berättigat intresse av att få saken prövad och, i andra hand, att skrivelsen av den 25 mars 2021 är av bekräftande karaktär.
134    Kommissionen har hävdat att sökanden inte har något intresse av att yrka ogiltigförklaring av skrivelsen av den 25 mars 2021. Enligt kommissionen har sökanden inte lyckats förklara på vilket sätt talan om ogiltigförklaring skulle medföra en fördel för sökanden. Kommissionen har hävdat att yrkandet om ogiltigförklaring är verkningslöst, även om sökanden med rätta skulle ha gjort gällande att preskriptionstiden började löpa den dag då kommissionen enligt sökanden rättsstridigt underlåtit att betala schablonränta till sökanden. Dessutom kan en ogiltigförklaring av skrivelsen av den 25 mars 2021, med stöd av artikel 263 FEUF, inte medföra någon skyldighet för kommissionen att till sökanden betala den ränta som sökanden begärt.
135    Sökanden har hävdat att den fortfarande har ett intresse av att skrivelsen av den 25 mars 2021 ogiltigförklaras. Fastställandet av att skrivelsen är rättsstridig skulle kunna ligga till grund för en eventuell skadeståndstalan som syftar till att ersätta den skada som orsakats av denna skrivelse. Sökanden har dessutom ett intresse av att bestrida den för att förhindra att den påstådda rättsstridigheten upprepas i framtiden. En ogiltigförklaring av nämnda skrivelse skulle dessutom leda till att kommissionen är skyldig att ompröva sitt svar på frågan huruvida domen om ogiltigförklaring har följts enligt artikel 266 FEUF och således att tillämpa unionsrätten på ett korrekt sätt genom att till sökanden betala den ränta som den har rätt till.
136    Enligt fast rättspraxis kan en talan om ogiltigförklaring som väckts av en fysisk eller juridisk person endast prövas i sak om personen har ett berättigat intresse av att den angripna rättsakten ogiltigförklaras. Det ska vara ett faktiskt intresse och det ska bedömas med avseende på den dag talan väcks. Intresset ska även bestå fram till domstolsavgörandet (se dom av den 7 juni 2007, Wunenburger/kommissionen, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
137    Ett sådant intresse förutsätter att ogiltigförklaringen av rättsakten i sig kan få rättsverkningar eller, med andra ord, att talan kan medföra en fördel för den som väckt den (se beslut av den 25 november 2014, Global Steel Wire/kommissionen, T‑429/10 och T‑578/10, ej publicerat, EU:T:2014:1008, punkt 18 och där angiven rättspraxis).
138    Yrkanden om ogiltigförklaring av en unionsinstitutions, ett unionsorgans eller en unionsbyrås vägran att erkänna en rätt till ersättning som en sökande har gjort gällande enligt artiklarna 268 och 340 FEUF ska avvisas, när sökanden inte har visat något berättigat intresse av att framställa sådana yrkanden utöver sitt skadeståndsyrkande (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 13 juni 1972, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit och Grands Moulins de Paris/kommissionen, 9/71 och 11/71, EU:C:1972:52, punkterna 9–11, och dom av den 17 juli 2024, Montanari/EUCAP Sahel Niger, T‑371/22, EU:T:2024:494, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
139    Det ska påpekas att kommissionen i skrivelsen av den 25 mars 2021 uttalade sig om den tidpunkt då preskriptionstiden för skadeståndstalan enligt artikel 46 i stadgan för Europeiska unionens domstol började löpa, det vill säga den dag då sökanden preliminärt betalade böterna. Kommissionen ansåg då att skadeståndstalan var preskriberad och avslog därför sökandens begäran.
140    Tribunalen konstaterar att sökanden genom sitt yrkande om ogiltigförklaring i själva verket söker uppnå samma ekonomiska resultat som genom sitt skadeståndsyrkande. Sökanden har således inte visat att sökanden har ett berättigat intresse av att få skrivelsen av den 25 mars 2021 ogiltigförklarad utöver att dess skadeståndsyrkande bifalls, vilket även framgår av att förevarande yrkande om ogiltigförklaring har framställts i andra hand.
141    Yrkandet om ogiltigförklaring ska följaktligen avvisas, utan att det är nödvändigt att pröva den invändning om rättegångshinder som framställts i andra hand.
IV.    Rättegångskostnader
142    Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 134.3 i rättegångsreglerna ska vardera parten bära sina rättegångskostnader om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter.
143    I förevarande mål har parterna ömsom tappat målet och därför ska vardera parten bära sina rättegångskostnader för förfarandet vid tribunalen.
På dessa grunder beslutar
TRIBUNALEN (nionde avdelningen som sammanträder med fem domare)
följande:
1)      Europeiska kommissionen förpliktas att betala ersättning på 4 264 896,70 euro till Air Kanada för den skada som Air Kanada har lidit.
2)      Den ersättning som avses i punkt 1 ska ökas med dröjsmålsränta för perioden från och med den 5 februari 2021 till dess att ersättningen har betalats i sin helhet, med en räntesats på 3,5 procent.
3)      Talan ogillas i övrigt.
4)      Air Kanada och kommissionen ska bära sina egna rättegångskostnader.
Papasavvas
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 25 mars 2026.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk: engelska.