62000CO0323_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-323/00 P,
DSG Dradenauer Stahlgesellschaft mbH, företrätt av U. Theune och M. Luther, Rechtsanwälte, med delgivningsadress i Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 29 juni 2000 av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (femte avdelningen i utökad sammansättning) i mål T-234/95, DSG mot kommissionen (REG 2000, s. II-2603), i vilket det förs talan om att nämnda dom skall upphävas,
i vilket de andra parterna är
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av K.-D. Borchardt, i egenskap av ombud, biträdd av läraren M. Hilf, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande i första instans,
Förbundsrepubliken Tyskland, företrädd av W.-D. Plessing, i egenskap av ombud, biträdd av W. Kirchhoff och M. Schütte, Rechtsanwälte,
och
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland,
intervenienter i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann (referent) samt domarna D.A.O. Edward, M. Wathelet, C.W.A. Timmermans och A. Rosas,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitiesekreterare: R. Grass,
efter att ha hört generaladvokaten,
följande
Beslut
Domskäl
1 DSG Dradenauer Stahlgesellschaft mbH (nedan kallat DSG) har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 1 september 2000, med stöd av artikel 49 i EKSG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 29 juni 2000 i mål T-234/95, DSG mot kommissionen (REG 2000, s. II-2603, nedan kallad den överklagade domen), i vilken förstainstansrätten ogillade DSG:s talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 96/236/EKSG av den 31 oktober 1995 om statligt stöd från Hamburg stad till EKSG-stålföretaget Hamburger Stahlwerke GmbH, Hamburg (EGT L 78, 1996, s. 31, nedan kallat det omtvistade beslutet).
De faktiska omständigheterna i målet och förfarandet vid förstainstansrätten
2 De faktiska omständigheterna kan, såsom de beskrivs i punkterna 8-22 i den överklagade domen, sammanfattas enligt följande.
3 Under perioden 1974-1983 innehade Hamburgische Landesbank Girozentrale (nedan kallad HLB) - en bank som helt ägs av Hamburg stad - 49 procent av aktiekapitalet i bolaget Hamburger Stahlwerke GmbH (nedan kallat gamla HSW) såsom säkerhet för krediter som HLB hade beviljat detta bolag. Hamburg stad hade inte lämnat några garantier eller säkerheter för dessa krediter. Gamla HSW försattes i konkurs år 1983. Vid denna tidpunkt uppgick de utestående fordringar som Hamburg stad och HLB hade mot bolaget till 181 miljoner DEM, varav 129 miljoner utgjorde garantier som lämnats av Hamburg stad. HLB stod den ekonomiska risken för de återstående 52 miljonerna.
4 För att verksamheten skulle kunna fortsätta beslutade Hamburg stad och HLB att lämna ekonomiskt bidrag till bildandet av ett bolag som skulle överta verksamheten. Syftet med detta var enligt den tyska regeringen att erhålla betalning för en del av sina fordringar. När det nya bolaget Hamburger Stahlwerke GmbH (nedan kallat HSW) bildades år 1984 gav således HLB ett lån till HSW:s ägare på 20 miljoner DEM, vilket motsvarade nästan hela bolagskapitalet. Dessa medel hade i sin tur ställts till HLB:s förfogande av Hamburg stad. Avtal träffades om att detta lån jämte ränta endast skulle återbetalas om HSW gick med vinst. Parterna kom även överens om att HSW:s ägare skulle överlåta sin rätt till vinstutdelning från HSW till HLB i förhållande till lånebeloppets andel av HSW:s totala bolagskapital. Parterna kom vidare överens om att beslut om hur bolaget skulle ledas och om bolagets styrelse skulle godkännas i förhand av HLB.
5 När HSW inledde sin verksamhet år 1984 beviljade HLB dessutom bolaget ett förnyelsebart kreditiv på 130 miljoner DEM. HLB skulle bära riskerna för 52 miljoner av denna kredit. 78 miljoner beviljades på uppdrag av Hamburg stad. Säkerhet för krediten ställdes genom en säkerhetsöverlåtelse av omsättningstillgångar och av fordringar som HSW hade på tredje man.
6 Under perioden 1984-1993 gick HSW med förlust under sex år och med vinst under fyra år. År 1991 gjorde bolaget en förlust på 8,5 miljoner DEM.
7 År 1992 uppgick HSW:s förluster till 19,8 miljoner DEM. HSW var i behov av en förlängning av det kreditiv på 130 miljoner DEM som HLB hade beviljat samt av en utökning av denna kredit med 20 miljoner DEM. HLB beslutade att förlänga det kreditiv på 52 miljoner DEM som HLB bar riskerna för, men ville inte utöka denna kredit. På uppdrag av Hamburg stad utökade HLB slutligen krediten med 20 miljoner DEM i december 1992, under förutsättning att HSW antog en omstruktureringsplan.
8 Under år 1993 drabbades stålbranschen i allmänhet av ökade problem och HSW gjorde detta år en förlust på 24,2 miljoner DEM. Den 19 januari 1994 lämnade företaget MacKinsey ett sakkunnigutlåtande som hade begärts av Hamburg stad år 1993. I rapporten angavs att HSW:s konkurs var nära förestående och att det vore lämpligt att privatisera bolaget innan nya förluster uppkom.
9 Mot bakgrund härav vägrade HLB att förlänga kreditivet. HLB var inte heller beredd att vidhålla sitt tidigare åtagande avseende de 52 miljoner DEM som inte omfattades av kredituppdraget från Hamburg stad. I december 1993 uppdrog Hamburg åt HLB att bevilja HSW en kreditiv på 150 miljoner DEM (utökad med 24 miljoner) med verkan från den 1 januari 1994 samt att bevilja en swing på 10 miljoner DEM. Hamburg stad övertog således alla ekonomiska risker till följd av detta lån på totalt 184 miljoner DEM.
10 I slutet av år 1994 såldes HSW till en privat investerare för 275 000 DEM. Köparen övertog återbetalningsskyldigheten för de 17,2 miljoner DEM som återstod av det lån på 20 miljoner DEM med vilket HSW:s aktiekapital finansierats.
11 Europeiska gemenskapernas kommission hade genom pressen erfarit att Hamburg stad lämnade ekonomiskt stöd till HSW och inledde i början av år 1994 ett överträdelseförfarande enligt artikel 4 c i EKSG-fördraget. Efter utredningen fastställde kommissionen att de lån som hade beviljats HSW i december 1992 genom utökningen av kreditivet med 20 miljoner och de lån som hade beviljats i december 1993 genom kreditivet på 174 miljoner DEM och genom en swing på 10 miljoner DEM utgjorde statliga stöd som var oförenliga med EKSG-fördraget och kommissionens beslut nr 3855/91/EKSG av den 27 november 1991 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin (EGT L 362, s. 57, svensk specialutgåva, område 13, volym 21, s. 189, nedan kallat det femte regelverket om stöd till stålindustrin). Den 31 oktober 1995 antog kommissionen det omtvistade beslutet. I beslutet fastställdes att stöden i fråga var oförenliga med de ovannämnda bestämmelserna (artikel 2 i det omtvistade beslutet) och Förbundsrepubliken Tyskland anmodades att kräva tillbaka dem från det mottagande företaget (artikel 3 i det omtvistade beslutet) och underrätta kommissionen om vilka åtgärder som hade vidtagits för att följa beslutet (artikel 4 i det omtvistade beslutet). Kommissionen fastställde emellertid att det inledande lånet på 20 miljoner DEM som beviljades av HLB år 1984 för att användas som aktiekapital i HSW var förenligt med gemenskapsrätten (artikel 1 i det omtvistade beslutet). Det lånet är inte föremål för detta förfarande.
12 I skälen i det omtvistade beslutet angav kommissionen att Hamburg stad - trots att den inte var ägare till HSW juridiskt sett - utsattes för samma risker som en delägare som investerar riskkapital. De lån som avses i artiklarna 2 och 3 i det omtvistade beslutet beviljades i ett läge när HSW var konkursmässigt. Ytterligare förluster hade aviserats och läget på marknaden hade inte förbättrats. Slutsatserna i sakkunnigutlåtandet från företaget MacKinsey var dessutom kända vid denna tidpunkt. Enligt kommissionen skulle ingen privat investerare ha ställt nytt kapital till HSW:s förfogande under sådana omständigheter. Detta framgår redan av det faktum att HLB inledningsvis hade vägrat att bevilja de önskade krediterna och att det hade krävts att Hamburg stad gav HLB i uppdrag att bevilja dem och därvidlag övertog alla risker.
13 Den 21 december 1995 väckte DSG - som hade övertagit HSW:s rättigheter och skyldigheter - talan vid förstainstansrätten och yrkade att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras, med undantag av artikel 1.
14 Under förfarandet vid förstainstansrätten tilläts Förbundsrepubliken Tyskland att intervenera till stöd för sökandens yrkanden och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland att intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.
15 Förstainstansrätten ogillade talan genom den överklagade domen.
Den överklagade domen
16 Förstainstansrätten prövade de två första grunderna för talan gemensamt, efter att i punkterna 68-72 ha tolkat dem så att de båda rörde åsidosättande av artikel 4 c i EKSG-fördraget och artikel 1.2 i det femte regelverket om stöd till stålindustrin. Därefter prövade rätten den tredje och sista grunden, som avsåg att kommissionen hade gjort sig skyldig till maktmissbruk.
17 Vad avser de första två grunderna fastställde förstainstansrätten följande i punkterna 115-119 i den överklagade domen. Vid prövningen av en talan om ogiltigförklaring av ett kommissionsbeslut skall gemenskapsdomstolarna begränsa sig till att pröva om kommissionen har gjort sig skyldig till maktmissbruk eller om den uppenbart har åsidosatt EKSG-fördragets bestämmelser eller någon bestämmelse som gäller dess tillämpning. Begreppet uppenbart innebär i detta sammanhang att ett uppenbart fel skall ha begåtts i bedömningen av den situation som beslutet avser. Gemenskapsdomstolen får i synnerhet inte ersätta kommissionens bedömning av de ekonomiska förhållandena med sin egen.
18 I punkterna 123-131 i den överklagade domen fastställde förstainstansrätten mot bakgrund av dessa överväganden att kommissionen inte hade gjort sig skyldig till något uppenbart fel, varken genom att - medelst tillämpning av privat investerare-kriteriet - göra åtskillnad mellan de lån som HLB beviljade sökanden på egen risk och de lån som beviljades på uppdrag av Hamburg stad, eller genom att anse att HLB genom att vägra att utöka eller förlänga krediterna på egen risk agerade på samma sätt som en privat investerare skulle ha gjort i en jämförbar situation.
19 I punkterna 132-169 i den överklagade domen fastställde vidare förstainstansrätten följande. Med hänsyn till sökandens mycket prekära ekonomiska situation, sökandens omedelbara behov av finansiering och den mycket svåra situationen på den europeiska stålmarknaden kunde kommissionen inte anses ha gjort sig skyldig till någon uppenbart oriktig bedömning genom att anse att en privat investerare inte skulle ha godtagit en utökning av krediten i december 1992 (punkt 139 i den överklagade domen). Inte heller kunde kommissionen anses ha gjort sig skyldig till någon uppenbart oriktig bedömning genom att anse att sökanden skulle ha små eller till och med obefintliga möjligheter att finna en privat investerare som i december 1993 var beredd att bevilja kreditivet och en swing (punkt 163 i den överklagade domen). Enligt förstainstansrätten var det följaktligen riktigt av kommissionen att anse att en privat investerare inte skulle ha beviljat krediterna i fråga (punkterna 145 och 167 i den överklagade domen) och att de utgjorde statligt stöd (punkt 169 i den överklagade domen).
20 I punkterna 171-181 fastställde förstainstansrätten vidare att den omständigheten att sökanden möjligen skulle ha kunnat erhålla kapital av utomstående tack vare sina säkerheter inte påverkade slutsatsen att det var riktigt av kommissionen att beteckna de omtvistade åtgärderna som statligt stöd.
21 I punkterna 182-187 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten slutligen att kommissionen hade rätt att kräva tillbaka stöden.
22 Sökandens tredje grund avsåg att kommissionen inte hade beaktat en minskning av den planerade produktionskapaciteten på en av HSW:s anläggningar i Euskirchen. I detta hänseende fastställde förstainstansrätten i punkterna 193-209 i den överklagade domen att dessa omständigheter inte kunde beaktas i förevarande fall, eftersom minskningen endast befann sig på planeringsstadiet vid den tidpunkt då kommissionen fattade det omtvistade beslutet.
23 Förstainstansrätten ogillade följaktligen talan i dess helhet.
Överklagandet
24 DSG och Förbundsrepubliken Tyskland har yrkat att domstolen skall
- upphäva den överklagade domen,
- ogiltigförklara artiklarna 2-4 i det omtvistade beslutet, och
- förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
25 DSG har åberopat tre grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden - som består av fyra delar - avser att artikel 4 c i EKSG-fördraget har åsidosatts på följande sätt. För det första har förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning av begreppet ekonomisk enhet. För det andra har förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning av begreppet privat investerare. För det tredje har förstainstansrätten felaktigt klassificerat förlängningen av kreditivet i december 1993 som ett kapitaltillskott. För det fjärde har förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning av de andra möjligheterna att finansiera HSW. Den andra grunden avser att artikel 88 i EKSG-fördraget har åsidosatts genom att förstainstansrätten felaktigt ansett att kommissionen hade rätt att kräva återbetalning av de stöd som hade förklarats oförenliga med nämnda fördrag. Den tredje grunden avser att allmänna rättsprinciper har åsidosatts, i synnerhet principen att en bedömning skall vara logisk, med avseende på den inverkan som minskningen av produktionskapaciteten på HSW:s anläggning i Euskirchen hade på klassificeringen av stöden i fråga.
26 Kommissionen har yrkat att domstolen skall ogilla överklagandet i dess helhet och förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Domstolens bedömning
27 Om det är uppenbart att överklagandet inte kan tas upp till prövning eller om det är uppenbart ogrundat, kan domstolen enligt artikel 119 i rättegångsreglerna vid varje tidpunkt avvisa eller ogilla överklagandet genom ett motiverat beslut.
Den första grunden
Den första grundens första del
28 I den första grundens första del har sökanden gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 4 c i EKSG-fördraget genom att fastställa att kommissionen inte gjorde en uppenbart felaktig bedömning när den ansåg att Hamburg stad och HLB var olika rättssubjekt och genom att - på grundval av denna åtskillnad - använda HLB:s agerande som ett kriterium för att bedöma hur en privat investerare som verkar på normala marknadsekonomiska villkor skulle ha agerat.
29 Sökanden har i detalj redogjort för de skäl som den anser talar för att Hamburg stad och HLB skall betraktas som en ekonomisk enhet. Genom att inte beakta dessa uppgifter har förstainstansrätten grundat den överklagade domen på en felaktig tolkning av begreppet ekonomisk enhet, vilket inte är en sakfråga utan en rättsfråga.
30 Kommissionen har svarat att alla dessa argument redan har framförts på samma sätt inför förstainstansrätten och att sökanden enbart önskar att domstolen skall göra en annan bedömning som ligger mer i linje med sökandens argumentation.
31 Talan kan enligt kommissionen inte bifallas på denna grund. I förevarande fall handlar det om att bedöma om HSW skulle ha kunnat erhålla motsvarande ekonomiska fördelar som HSW fick från Hamburg stad från en privat investerare som verkar på marknadsekonomiska villkor. Detta privat investerare-test återfinns i artikel 1.2 i det femte regelverket om stöd till stålindustrin, vari det föreskrivs att "med stöd avses även inslag av stöd i överföringar av statliga medel ... som inte kan betraktas som tillförsel av egentligt riskkapital i enlighet med den investeringspraxis som är gängse i en marknadsekonomi".
32 Jämförelsen med en privat investerare grundar sig således på en utomståendes hypotetiska agerande och förutsätter att det görs en komplicerad bedömning av mottagarföretagets allmänna situation, av den marknad som företaget verkar på, av de relevanta ekonomiska prognoserna och av läget på kapitalmarknaden. Kommissionen har gjort gällande att den i detta hänseende har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, vilket förstainstansrätten på goda grunder konstaterade i punkt 125 i den överklagade domen. Att kommissionen - som ett exempel på en privat investerares agerande - tog upp den omständigheten att HLB hade vägrat att på egen risk bevilja de krediter som HSW hade ansökt om och att HLB inte verkställt utbetalningarna förrän Hamburg stad gav uppdrag härom var en av flera delar i helhetsbedömningen av den ekonomiska situationen.
33 Domstolen anser att sökanden inte har visat varför begreppet ekonomisk enhet inte skulle vara en sakfråga utan en rättsfråga av betydelse för frågan huruvida en statlig åtgärd skall klassificeras som ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 4 c i EKSG-fördraget.
34 Vad vidare avser att förstainstansrätten, enligt denna del av den första grunden, skulle ha gjort felaktiga bedömningar av de faktiska omständigheterna när den prövade kommissionens slutsatser från privat investerare-testet, erinrar domstolen om följande. Förstainstansrätten är dels ensam behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga, dels ensam behörig att bedöma dessa faktiska omständigheter. Bedömningen av de faktiska omständigheterna är därför inte - utom i det fall då uppgifter som underställts rätten har missuppfattats - en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll i ett mål om överklagande (se särskilt beslut meddelat av domstolens ordförande den 11 april 2001 i mål C-479/00 P (R), kommissionen mot Gerot Pharmazeutika, REG 2001, s. I-3121, punkt 45).
35 Vad gäller den första grundens första del följer det av det anförda att överklagandet i vissa delar uppenbart inte kan tas upp till sakprövning och att det i övriga delar är uppenbart ogrundat.
Den första grundens andra del
36 Genom den andra delen av sin första grund har sökanden gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 4 c i EKSG-fördraget genom att tillämpa privat investerare-kriteriet på ett felaktigt sätt genom att använda en felaktig standard. I punkterna 135 och 166 i den överklagade domen utgav sig förstainstansrätten för att undersöka om en privat investerare i december 1992 och i december 1993 skulle ha utökat eller förlängt HSW:s kreditiv på samma villkor som Hamburg stad gjorde. Den standard som förstainstansrätten i själva verket använde var enbart agerandet hos en utomstående investerare som för första gången överväger huruvida den skall investera i HSW.
37 Enligt sökanden följer det emellertid av domstolens rättspraxis att standarden för att bedöma om en finansieringsåtgärd skall betraktas som statligt stöd eller inte är hur en privat investerare skulle agera om han befann sig i en situation som i största möjliga mån liknade den situation som myndigheten befann sig i. I förevarande fall var det fråga om en situation där den förestående konkursen för bolaget som ansökt om finansiering skulle ge upphov till stora förluster för en sådan privat investerare.
38 Enligt sökanden är det uppenbart att en finansiär agerar på samma sätt som en privat investerare på marknadsmässiga villkor om finansiären, beträffande en stor investering som riskerar att gå förlorad i sin helhet, fortsätter att ge gäldenären ekonomiskt stöd i ett läge när denne har betalningssvårigheter, och till och med beviljar gäldenären ytterligare stöd i syfte att erhålla så stor återbetalning som möjligt av det lån som finansiären tidigare har beviljat. En minskning av en förlust som inte skulle ha kunnat undvikas utan denna åtgärd kan följaktligen likställas med en vinst, vilket kommissionen för övrigt har fastställt i ett flertal beslut rörande andra företag.
39 Kommissionen har inledningsvis gjort gällande att gemenskapsdomstolarnas prövning av kommissionens rättsakter enligt artikel 33 i EKSG-fördraget enbart får avse huruvida det förekommit maktmissbruk eller uppenbara åsidosättanden av tillämplig gemenskapslagstiftning. Detta är fullt tillämpligt vad avser privat investerare-kriteriet. Förstainstansrätten åsidosatte följaktligen inte någon bestämmelse genom att i sin prövning begränsa sig till dessa frågor och genom att på grundval härav fastställa det omtvistade beslutet.
40 Kommissionen anser särskilt att förstainstansrätten i förevarande fall på ett korrekt sätt har beaktat de vinster som enligt sökanden följde av de omtvistade åtgärderna genom att förlusterna begränsades. Beslutet i förevarande fall att utöka kreditivet måste emellertid ha framstått som obegripligt för en privat investerare, även om det fattades för att rädda investeringar som gjorts tidigare, eftersom HSW:s konkurs var nära förestående och bolaget befann sig i ett svårt ekonomiskt läge. Detta gäller såväl i december 1992, som - a fortiori - i december 1993, då situationen var än mer allvarlig.
41 Domstolen erinrar om att det i artikel 1.2 i det femte regelverket om stöd till stålindustrin föreskrivs att man skall beakta den "investeringspraxis som är gängse i en marknadsekonomi" när det gäller att ta reda på hur en tänkt privat investerare skulle ha agerat i en viss situation.
42 Det följer för övrigt av domstolens rättspraxis beträffande artikel 92 i EG-fördraget (nu artikel 87 EG i ändrad lydelse), som även är relevant vid tillämpningen av motsvarande bestämmelser i EKSG-fördraget, att för att avgöra om en offentlig investerares åtgärd - oavsett form - beträffande ett företags kapital utgör ett statligt stöd, skall det bedömas om en privat investerare under liknande omständigheter hade kunnat bringas att göra kapitaltillskott av samma storlek. Även om den privata investerarens agerande, med vilket en åtgärd av den offentliga investeraren som eftersträvar ekonomisk-politiska mål skall jämföras, inte nödvändigtvis är detsamma som den vanlige investerarens, vilken placerar kapital för att det skall ge avkastning på mer eller mindre kort sikt, måste det åtminstone motsvara ett privat holdingbolags eller en privat koncerns, som för en - allmän eller sektoriell - strukturpolitik och som styrs av mer långsiktiga lönsamhetsperspektiv (se särskilt dom av den 14 september 1994 i mål C-42/93, Spanien mot kommissionen, REG 1994, s. I-4175, punkterna 13 och 14).
43 Det är även utrett att kommissionens prövning av om en viss åtgärd kan anses utgöra ett statligt stöd, eftersom staten i fråga inte har agerat som en normal ekonomisk aktör, förutsätter en komplicerad ekonomisk bedömning. När kommissionen antar en rättsakt som innefattar sådana bedömningar har kommissionen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning och domstolsprövningen av denna rättsakt skall endast, såsom följer av artikel 33 i EKSG-fördraget, avse en kontroll av att reglerna för handläggning och för motivering har följts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk. Förstainstansrätten får i synnerhet inte ersätta den ekonomiska bedömning som gjorts av kommissionen med sin egen bedömning.
44 Det framgår vidare av artikel 51 i EKSG-stadgan för domstolen att domstolens prövning av ett överklagande är begränsat till rättsfrågor. Av nämnda bestämmelse framgår vidare att ett överklagande endast kan grundas på bristande behörighet hos förstainstansrätten, på rättegångsfel som kränker den överklagandes intressen eller på att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten. Domstolen skall följaktligen enbart pröva om förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsrätten vid sin prövning av hur kommissionen tillämpade sitt utrymme för skönsmässig bedömning, såsom den har beskrivits i föregående punkt.
45 I punkterna 132-169 i den överklagade domen prövade förstainstansrätten ingående den bedömning av kommissionen som föranledde kommissionen att fastställa att ingen privat investerare rimligen skulle ha finansierat HSW i det ekonomiska läge som rådde i det aktuella fallet. Efter denna prövning fastställde förstainstansrätten kommissionens bedömning att den ekonomiska situation som HSW befann sig i var så osäker att utökningen av krediten i december 1992 fick betraktas som en nödåtgärd för att hålla HSW vid liv utan någon utsikt för lönsamhet ens på lång sikt (punkt 137 i den överklagade domen), och att - vad avser de åtgärder som vidtogs i december 1993, när situationen var än mer allvarlig - möjligheterna för HSW att finna en privat investerare som skulle ha varit beredd att ingripa på det sätt Hamburg stad gjorde i praktiken var obefintliga (punkt 163 i den överklagade domen).
46 De olika aspekterna av situationen i förevarande fall och av det agerande som rimligen kan förväntas av en privat investerare som eftersträvar avkastning på lång sikt får anses ha beaktats i denna bedömning. Sökanden har emellertid gjort gällande att man vid tillämpningen av privat investerare-kriteriet skall grunda sig på varje tänkbart agerande, oberoende av om det förefaller rimligt eller inte i det aktuella sammanhanget. Det är dock uppenbart att detta inte skulle vara ett ändamålsenligt kriterium.
47 Under dessa omständigheter kan förstainstansrätten inte anses ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att fastställa den bedömning som kommissionen gjorde inom ramen för dess stora utrymme för skönsmässig bedömning.
48 Det är följaktligen uppenbart att talan inte heller kan bifallas på den första grundens andra delgrund.
Den första grundens tredje del
49 Genom den tredje delen av sin första grund har DSG gjort gällande att förstainstansrätten, i punkterna 183 och 184 i den överklagade domen, felaktigt klassificerat de åtgärder som vidtogs i december 1993 som kapitaltillskott. Det rörde sig i själva verket om vanlig förlängning av ett kreditiv som hade beviljats långt tidigare. HSW beviljades faktiskt ett kreditiv på 130 miljoner DEM redan år 1984, vilket kommissionen inte har invänt mot under åren som gått.
50 DSG har gjort gällande att det ursprungliga kreditivet redan hade utnyttjats fullt ut år 1993 och att den följaktligen i praktiken hade omvandlats till kapital. Förlängningen av kreditivet innebar således inte att något nytt kapital tillsköts. Förstainstansrätten har felbedömt den ekonomiska och juridiska situationen som kännetecknades av ett uppskov med återbetalning av ett tidigare beviljat lån. Ur ekonomisk och juridisk synvinkel sett var detta uppskov nödvändigt för att förhindra att HSW gick i konkurs.
51 Förstainstansrätten borde åtminstone ha ogiltigförklarat artikel 2 i det omtvistade beslutet, i vilken kommissionen klassificerade samtliga lån som beviljades under december 1993 som statligt stöd. Det är enbart de lån som beviljades i form av en utökning av det ursprungliga kreditivet - 20 miljoner DEM i december 1992 och 24 miljoner DEM i december 1993 - som möjligen skulle kunna betraktas som statligt stöd. Den swing på 10 miljoner DEM som beviljades i december 1993 utnyttjades aldrig.
52 Talan kan enligt kommissionen inte vinna bifall på denna grund, eftersom sökanden endast har upprepat de argument som framfördes inför förstainstansrätten. Sökandens syfte är följaktligen endast att domstolen skall göra en annan bedömning av de faktiska omständigheterna. Sökanden har inte påstått att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
53 Enligt kommissionen kan talan för övrigt under alla omständigheter inte bifallas på denna grund. Fördelen med de lån som beviljades HSW utgjordes inte av ränteskillnaden mellan dessa lån och vanliga lån, utan av att lånen beviljades överhuvudtaget i ett läge när bolagets konkurs var nära förestående. Ingen privat investerare skulle nämligen ha varit beredd att bevilja dessa lån. Kommissionen har gjort gällande att beslutet att bevilja krediten skulle förnyas varje år och att en bedömning av situationen fordrades vid varje sådant beslut. Mot bakgrund av den katastrofala ekonomiska situation som HSW befann sig i vid slutet av år 1993 måste förlängningen av krediten anses ha utgjort ett statligt stöd.
54 Domstolen delar kommissionens uppfattning att sökanden genom denna delgrund enbart har upprepat samma påståenden som i första instans i syfte att domstolen skall ompröva sökandens ansökan i målet vid förstainstansrätten. Ett sådant överklagande utgör emellertid en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till förstainstansrätten, vilket enligt artikel 49 i EKSG-stadgan för domstolen faller utanför domstolens behörighet (se särskilt dom av den 25 januari 2001 i mål C-111/99 P, Lech-Stahlwerke mot kommissionen, REG 2001. s. I-727, punkt 33).
55 För det fall denna del av den första grunden skall tolkas så att förstainstansrätten har felbedömt den rättsliga följden av de faktiska omständigheter som anfördes inför den, finner domstolen att det inte kan utläsas ur förstainstansrättens resonemang att ett sådant uppenbart fel har begåtts. I punkt 183 i den överklagade domen fann förstainstansrätten att det av de faktiska omständigheterna i målet klart framgick att krediten i fråga skulle omförhandlas årligen, varefter det ankom på Hamburg stad eller HLB att besluta om förlängning eller utökning mot bakgrund av den ekonomiska situationen. Med hänsyn härtill fastställde förstainstansrätten i punkt 184 i den överklagade domen att kommissionen på goda grunder kunde anse att stödbeloppet motsvarade de beviljade lånebeloppen. Denna bedömning är inte behäftad med något som helst fel.
56 Vad gäller den tredje delen av den första grunden följer av det anförda att överklagandet i vissa delar inte kan tas upp till sakprövning och att det i övriga delar är ogrundat.
Den första grundens fjärde del
57 Genom den fjärde delen av sin första grund har DSG gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkterna 173-175 i den överklagade domen fastställa att kommissionen inte hade gjort sig skyldig till någon uppenbart oriktig bedömning genom att anse att HSW:s möjlighet att få lån av utomstående tack vare sina säkerheter inte hindrade att de omtvistade åtgärderna kunde betecknas som stöd. Enligt DSG borde möjligheten att erhålla lån från utomstående - under antagande att HSW hade tillgång till de säkerheter som bolaget hade överlåtit till HLB - ha beaktats vid privat investerare-testet.
58 Kommissionen har i detta hänseende anfört att det inte är rimligt att beakta möjligheten att få lån beviljade av utomstående. Det förefaller föga sannolikt att sådana lån skulle ha beviljats mot bakgrund av möjligheten att erhålla säkerheter i ett läge när bolaget var konkursmässigt. Lånen från Hamburg stad hade vidare, i den situation som rådde, karaktär av vinstandelslån. Så skulle inte ha varit fallet om lånen hade beviljats av en utomstående.
59 Det var följaktligen riktigt av förstainstansrätten att fastställa att lån av utomstående inte kunde jämföras med de lån som HLB hade beviljat på uppdrag av Hamburg stad (punkt 174 i den överklagade domen), och att det var mycket tveksamt om utomstående hade kunnat få tillräckliga säkerheter för att bevilja de nödvändiga lånen (punkt 180 i den överklagade domen).
60 Under dessa omständigheter kan det inte fastslås att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av omständigheterna i målet. Det var riktigt av förstainstansrätten att fastställa att det mot bakgrund av HSW:s förestående konkurs inte var rimligt att anta att en utomstående skulle ha beviljat bolaget en kredit av den storlek som Hamburg stad lämnade och för vilken kredit det ställts säkerheter som fortfarande var tillgängliga. Det var vidare riktigt av förstainstansrätten att klassificera de omtvistade åtgärderna som statligt stöd som var oförenligt med EKSG-fördraget.
61 Av detta följer att talan inte kan vinna bifall på denna delgrund. Talan kan följaktligen inte vinna bifall på någon del av den första grunden.
Den andra grunden
62 Genom den andra grunden har DSG gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 88 i EKSG-fördraget genom att anse att kommissionen har rätt att kräva återbetalning av stöd som den anser oförenligt med nämnda fördrag.
63 Sökanden har gjort gällande att EKSG-fördraget saknar en bestämmelse motsvarande artikel 93.2 i EG-fördraget (nu artikel 88.2 EG) jämförd med artikel 14 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (EGT L 83, s. 1). Dessa bestämmelser ger uttryckligen kommissionen behörighet att kräva återbetalning av rättsstridigt stöd. Kommissionens roll i förhållande till medlemsstaterna är betydligt mindre betydelsefull i EKSG-fördraget - som är det äldsta fördraget - än i EG-fördraget. Kommissionens enda möjlighet att agera var att inleda förfarandet i artikel 88 tredje stycket i EKSG-fördraget, vilket förutsätter att rådet lämnar sitt samtycke med två tredjedels majoritet. Något sådant samtycke hade emellertid inte lämnats i förevarande fall. I enlighet med subsidiaritetsprincipen ankommer det på medlemsstaterna att vidta åtgärder med avseende på ett stöd som har förklarats oförenligt med EKSG-fördraget. Enligt sökanden skall artikel 3 i det omtvistade beslutet följaktligen ogiltigförklaras.
64 Enligt kommissionen saknar dessa argument grund. Skyldigheten att återställa en situation som är förenlig med gemenskapsrätten och att återkräva rättsstridigt stöd följer direkt av EKSG-fördragets stränga bestämmelser avseende stöd och av de skyldigheter för medlemsstaterna som dessa bestämmelser ger upphov till. I artikel 88 i nämnda fördrag föreskrivs uttryckligen att kommissionen kan påtala denna skyldighet och förelägga medlemsstaten i fråga att fullgöra denna inom en viss tid. Rådets samtycke fordras enbart enligt tredje stycket i denna artikel för att vidta specifika åtgärder som beskrivs i samma stycke. Det är emellertid inte fråga om några sådana åtgärder i förevarande fall.
65 Vad avser EG-fördragets bestämmelser om stöd är det i detta avseende tillräckligt att erinra om att upphävandet av ett olagligt stöd genom återkrav är en logisk följd av att stödet har fastslagits vara rättsstridigt och om att statens skyldighet att avskaffa ett stöd som kommissionen anser vara oförenligt med den gemensamma marknaden avser att återställa den tidigare situationen (se särskilt dom av den 17 juni 1999 i mål C-75/97, Belgien mot kommissionen, REG 1999, s. I-3671, punkt 64). Av detta följer att kommissionen inte behöver ha en uttrycklig behörighet för att kräva återbetalning.
66 De stöd som omfattas av EKSG-fördraget skall inte bedömas annorlunda i detta hänseende.
67 EKSG-fördragets bestämmelser om stöd är inte mindre stränga än motsvarande bestämmelser i EG-fördraget, vilket sökanden har gjort gällande. Bestämmelserna i artikel 4 c i EKSG-fördraget är tvärtom betydligt mer stränga än motsvarande bestämmelser i EG-fördraget, eftersom de förstnämnda ger kommissionen befogenhet att omedelbart förbjuda alla statliga stödåtgärder, utan att behöva undersöka om de snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen eller om de omfattas av något undantag från förbudet.
68 För det fall en medlemsstat inte rättar sig efter kommissionens beslut att ett rättsstridigt stöd skall återbetalas måste kommissionen enligt bestämmelserna i EKSG-fördraget inleda ett fördragsbrottsförfarande, på samma sätt som enligt bestämmelserna i EG-fördraget. Det är inte förrän efter detta förfarande, med andra ord när det handlar om att tillgripa sanktioner till följd av en medlemsstats underlåtenhet att fullgöra sina skyldigheter, som - till skillnad från vad som gäller beträffande det fördragsbrottsförfarande som föreskrivs i EG-fördraget - rådets samtycke fordras enligt artikel 88 tredje stycket i EKSG-fördraget.
69 Vid den tidpunkt då sökanden väckte talan om ogiltigförklaring hade emellertid förfarandet inte fortskridit längre än att kommissionen hade konstaterat att stöden i fråga var rättsstridiga. Vid denna tidpunkt fordras inte rådets samtycke. Det är följaktligen knappast rimligt att anse att subsidiaritetsprincipen har åsidosatts. Det var således riktigt av förstainstansrätten att i punkt 189 i den överklagade domen fastställa att kommissionen inte hade gjort sig skyldig till något uppenbart fel genom att kräva att stöden i fråga skulle återbetalas.
70 Talan kan följaktligen uppenbart inte vinna bifall på den andra grunden.
Den tredje grunden
71 Genom den tredje grunden har DSG gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt allmänna rättsprinciper vad avser minskningen av produktionskapaciteten på en av DSG:s anläggningar i Euskirchen.
72 Sökanden har gjort gällande att denna minskning av produktionskapaciteten i betydande utsträckning påverkade den situation som skulle beaktas vid klassificeringen av betalningarna i fråga. Det var nämligen möjligt att erhålla bidrag som sedermera skulle ha kunnat kompenseras med stöden i fråga.
73 Sökanden har gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt principen att en bedömning skall vara logisk genom att i punkt 200 i den överklagade domen pröva argumentet att det stöd som skulle återkrävas kunde kompenseras genom en kapacitetsminskning som inte subventionerades, som om detta argument hade framförts inom ramen för det privat investerare-test som genomfördes av kommissionen. Att åberopa en kompensation är emellertid inte relevant i detta sammanhang. Ett sådant argument syftar nämligen inte till att visa att en åtgärd utgör ett statligt stöd, utan argumentet förutsätter snarare att så är fallet.
74 Enligt sökanden har förstainstansrätten vidare inte prövat den avgörande frågan huruvida omstruktureringsstöd som inte använts eller som inte begärts kan kompensera ett rättsstridigt stöd som skall återbetalas. I förevarande fall skulle kompensationen bestå i att den senare minskningen av HSW:s produktionskapacitet, som inte subventionerades, beaktades samt i att denna minskning avräknades - med ett belopp motsvarande det omstruktureringsstöd som skulle ha kunnat erhållas - från det belopp som HSW skulle återbetala. Att klassificera de lån som beviljades av Hamburg stad som otillåtet stöd och kräva att de återbetalades, utan att beakta den omstrukturering som sedermera genomfördes utan subventioner är en orimligt sträng bedömning. Förstainstansrätten skulle ha dragit en annan slutsats om den hade gjort en riktig bedömning av detta argument.
75 Enligt kommissionen kan talan inte vinna bifall på denna grund, eftersom DSG inte har kunnat peka på någon konkret bedömning varigenom förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning, utan enbart upprepat argument som - vilket förstainstansrätten konstaterat - juridiskt sett saknar relevans. Grunden saknar för övrigt relevans eftersom förstainstansrätten på goda grunder inte tillmätte sökandens argument någon betydelse.
76 I detta avseende är det ostridigt mellan parterna att någon minskning av produktionskapacitet på HSW:s anläggning i Euskirchen inte hade skett vid den tidpunkt då de omtvistade stöden beviljades, och att denna minskning ännu befann sig på planeringsstadiet.
77 Det var följaktligen riktigt av förstainstansrätten att fastställa - i punkterna 200 och 201 i den överklagade domen - att sökandens argument avseende händelserna efter det att stödet beviljades saknade relevans i detta avseende, eftersom en jämförelse med en privat investerare endast kan göras på grundval av de uppgifter som Hamburg stad förfogade över vid den tidpunkt då de omtvistade lånen beviljades, och att de gynnsamma följderna av den senare nedläggningen av dotterbolaget i Euskirchen, även om de skulle ha visats, inte hade kunnat beaktas vid prövningen av det omtvistade beslutet. Dessa omständigheter ger uppenbarligen inte stöd för att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning.
78 Talan kan följaktligen inte vinna bifall på den tredje grunden.
79 Av det ovan anförda följer att det är uppenbart att DSG:s överklagande i vissa delar inte kan upptas till prövning och i övriga delar är ogrundat. Överklagandet skall därmed ogillas i enlighet med artikel 119 i rättegångsreglerna.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
80 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att DSG skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom DSG har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas. Enligt artikel 69.4 första stycket i rättegångsreglerna skall medlemsstater och institutioner som har intervenerat bära sina egna rättegångskostnader. Förbundsrepubliken Tyskland skall följaktligen bära sin rättegångskostnad.
Domslut
På dessa grunder fattar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
följande beslut:
1) Överklagandet ogillas.
2) DSG Dradenauer Stahlgesellschaft mbH skall ersätta rättegångskostnaderna.
3) Förbundsrepubliken Tyskland skall bära sin rättegångskostnad.