62002TO0231_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-231/02,
Piero Gonnelli,
bosatt i Reggello (Italien),
och
Associazione Italiana Frantoiani Oleari (AIFO),
Rom (Italien),
företrädda av advokaten U. Scuro,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av C. Cattabriga och C. Loggi, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens förordning (EG) nr 1019/2002 av den 13 juni 2002 om saluföringsnormer för olivolja (EGT L 155, s. 27),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden  J. Azizi samt domarna
M. Jaeger och F. Dehousse,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. I artikel 35.1 i rådets förordning nr 136/66/EEG av den 22 september 1966 om den gemensamma organisationen av marknaden för oljor och fetter (EGT 172, 1966, s. 3025; svensk specialutgåva, område 3, volym 1, s. 167), i ändrad lydelse, stadgas att användningen av de beteckningar för och definitioner på olivolja och olja av olivrestprodukter som fastställs i bilagan till förordningen skall vara obligatorisk vid saluföring av de berörda produkterna i varje medlemsstat, i handeln inom gemenskapen och i handeln med tredje land. I artikel 35.2 anges att endast sådan olja som avses i punkterna 1 a, 1 b, 3 och 6 i bilagan får saluföras i detaljhandelsledet.
2. Kommissionen har med stöd av artikel 35a i förordning nr 136/66, enligt vilken den får fastställa saluföringsnormer för olivolja liksom för alla andra produkter som omfattas av den gemensamma organisationen av marknaden för oljor och fetter, särskilt vad gäller kvalitetsklassificering, förpackning och presentation, den 13 juni 2002 antagit förordning (EG) nr 1019/2002 om saluföringsnormer för olivolja (EGT L 155, s. 27) (nedan kallad förordning nr 1019/2002 eller den ifrågasatta förordningen).
3. I förordning nr 1019/2002 fastställs saluföringsnormer för detaljhandel med olivolja och olivolja av pressrester, i syfte att dels garantera att de saluförda olivoljorna är äkta och att konsumenten ges adekvat information, dels undvika risken att konkurrensen på marknaden för olivolja för livsmedelsbruk snedvrids.
4. Enligt artikel 2 i förordning nr 1019/2002 skall oljan saluföras till slutkonsumenten i förpackningar om högst fem liter, vilka inte får vara återförslutningsbara. När det gäller olja som är avsedd för större gruppers konsumtion (på sjukhus, i personalrestauranger och liknande) får medlemsstaterna emellertid fastställa ett högsta innehåll på mer än fem liter.
5. Enligt samma artikel 2 skall förpackningarna vara märkta i enlighet med artiklarna 3–6 i den ifrågasatta förordningen.
6. I artikel 3 i förordningen stadgas att märkningen av oljor skall vara tydligt och outplånligt tryckt och att den, förutom beteckning enligt artikel 35 i förordning nr 136/66, skall innehålla följande uppgifter, beroende på oljekategori:
”a) Extra jungfruolja: ‘Olivolja av hög kvalitet som utvunnits direkt ur oliver och uteslutande genom mekaniska processer.’
b) Jungfruolja: ‘Olivolja som utvunnits direkt ur oliver och uteslutande genom mekaniska processer.’
c) Olivolja – sammansatt av raffinerad olivolja och jungfruolja: ‘Olja enbart innehållande raffinerad olivolja och olja direkt utvunnen ur oliver.’
d) Olivolja av pressrester: ‘Olja enbart innehållande oljor framställda genom behandling av den produkt som erhålls efter extrahering av olivolja, samt oljor direkt utvunna ur oliver,’
eller ‘olja som uteslutande innehåller oljor framställda genom behandling av pressrester av oliver samt oljor direkt utvunna ur oliver’.”
7. I artikel 4 regleras ursprungsbenämning i märkningen (det vill säga en uppgift om geografiskt namn på förpackningen eller dess märkning). En sådan får endast förekomma för extra jungfruolja och jungfruolja, och den utgörs i allmänhet av namnet på en medlemsstat, gemenskapen eller ett tredjeland. Ursprungsbenämning är tillåten på regional nivå för produkter med skyddad ursprungsbeteckning eller skyddad geografisk beteckning i den mening som avses i rådets förordning (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel (EGT L 208, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 153). Märkes- eller företagsnamn för vilka registreringsansökan lämnats in senast den 31 december 1998 enligt rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, 1989, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178), eller senast den 31 maj 2002 enligt rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (EGT L 11, 1994, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 2, s. 3) anses emellertid inte som ursprungsbenämning som omfattas av bestämmelserna i förordning nr 1019/2002.
8. I artikel 4 föreskrivs även att en ursprungsbenämning med namnet på en medlemsstat eller gemenskapen skall motsvara det geografiska område där de berörda oliverna skördats och där oljan pressats ur oliverna. I de fall oliverna har skördats i en medlemsstat eller ett tredjeland som inte motsvarar det land där den fabrik som extraherat oljan ur oliverna ligger, skall följande anges i ursprungsbenämningen:
”Jungfruolja (extra) framställd i (gemenskapen eller den berörda medlemsstaten) av oliver som skördats i (gemenskapen, den berörda medlemsstaten eller det berörda landet).”
9. Om det rör sig om extra jungfruolja eller jungfruolja som är blandningar varav mer än 75 procent kommer från en och samma medlemsstat eller gemenskapen, får det dominerande ursprunget anges om det åtföljs av en uppgift om hur stor procentandel av oljan (minst 75 procent) som verkligen har det dominerande ursprunget.
10. Förutom ursprungsbenämning får även frivilliga uppgifter anges på förpackningen. För vissa av dem gäller emellertid särskilda villkor. I enlighet med artikel 5 i den ifrågasatta förordningen får således uppgiften ”första kallpressningen” endast förekomma på jungfruolja och extra jungfruolja som erhålls genom en första mekanisk pressning av olivmassan vid en temperatur lägre än 27°C, enligt ett traditionellt utvinningssystem med hydrauliska pressar. Uppgiften ”kallextraherad” får endast förekomma på jungfruolja och extra jungfruolja som utvunnits genom filtrering eller centrifugering av olivmassa, vid en temperatur lägre än 27°C. Uppgifter om organoleptiska egenskaper får endast förekomma om de grundar sig på resultaten av analyser i enlighet med de metoder som anges i kommissionens förordning (EEG) nr 2568/91 av den 11 juli 1991 om egenskaper hos olivolja och olivolja av pressrester och om lämpliga analysmetoder (EGT L 248, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 38, s. 174). Slutligen får uppgifter om syrahalt eller högsta syrahalt endast anges tillsammans med uppgifter, tryckta med lika stora bokstäver inom samma synfält, om peroxidtal, vaxinnehåll och absorption av ultraviolett strålning fastställda enligt förordning nr 2568/91.
11. I artikel 6 i den ifrågasatta förordningen återfinns andra föreskrifter som rör märkning av och handelsbeteckning på de oljor som avses i punkt 1 a och b, och i punkterna 3 och 6 i bilagan till förordning nr 136/66. Således föreskrivs i artikel 6 att om det utöver varudeklarationen anges i märkningen att oljan ingår i en blandning av olivolja och andra vegetabiliska oljor och detta med ord, bilder eller i grafisk återgivning framhålls, skall handelsbeteckningen för blandningen i fråga vara följande: ”Blandning av vegetabiliska oljor (eller namnen på de berörda vegetabiliska oljorna) och olivolja”, direkt följd av den procentuella andelen olivolja i blandningen. Uppgift om förekomst av olivolja uttryckt i bilder eller grafik får endast förekomma i märkningen av sådana blandningar om blandningen innehåller mer än 50 procent olivolja.
12. Om det är olivolja av pressrester som ingår skall samma bestämmelser gälla i tillämpliga delar genom att ”olivolja” ersätts av ”olivolja av pressrester”.
Förfarandet och parternas yrkanden
13. Sökandena har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 2 augusti 2002, väckt förevarande talan.
14. Den ena sökanden är en kvarnägare och innehavare av ett jordbruksföretag vars verksamhet består i olivpressning och försäljning av oljan, vilken agerar i sin trefaldiga egenskap av producent, olivoljekonsument respektive ordförande i Associazione Italiana Frantoiani Oleari (italiensk sammanslutning av oljeproducenter) (nedan kallad AIFO). Den andra sökanden är AIFO.
15. Sökandena har huvudsakligen gjort gällande att den ifrågasatta förordningen är rättsstridig på grund av maktmissbruk, i den mening som avses i artikel 230 EG, och på grund av ett åsidosättande av artikel 253 EG, eftersom den inte medför att det uttalade målet, att skydda den fria konkurrensen på den inre marknaden för olivolja för livsmedelsbruk, kan uppnås. Genom förordningen gynnas ett bibehållande, eller till och med en ökning, av de stora företagens dominanta ställning inom sektorn, medan konsumenten inte ges några garantier avseende produktens ursprung eller kvalitet.
16. Genom separat handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 oktober 2002, har kommissionen med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler framställt en invändning om rättegångshinder. Sökandena har den 4 december 2002 yttrat sig över denna invändning.
17. Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall
– ogiltigförklara förordning nr 1019/2002,
– i andra hand, ogiltigförklara artiklarna 2, 3, 4, 5 och 6 i samma förordning.
18. I sin invändning om rättegångshinder har kommissionen yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa talan,
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Bedömning
19. Om en part begär det får förstainstansrätten enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna meddela beslut i frågan rörande rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 skall återstoden av förfarandet vara muntligt, om inte förstainstansrätten bestämmer annat. I förevarande mål finner förstainstansrätten att handlingarna innehåller tillräckliga upplysningar för att den skall kunna pröva svarandens invändning utan att inleda det muntliga förfarandet.
Upptagande till sakprövning
Parternas argument
20. Kommissionen har hävdat att talan inte kan tas upp till sakprövning eftersom sökandena inte berörs personligen av den ifrågasatta förordningen.
21. Sökandena har hävdat att den ifrågasatta förordningen är ”direkt, omedelbart och särskilt riktad till dem”. Eftersom förordningen åsyftar konsumentskydd och avser saluföring av olivolja har den en särskild och direkt verkan på såväl Piero Gonnellis situation, såsom slutkonsument och ägare av oljefabrik, som på AIFO:s, vilka förordningen formellt riktas till.
22. Dessutom är enligt sökandena förordning nr 1019/2002 en rättsakt av beslutskaraktär som begränsar deras rättigheter och skapar skyldigheter för dem.
23. Sökandena har påstått sig ha talerätt genom att den ifrågasatta förordningen berör dem direkt och personligen i den mening som avses i rättspraxis (domstolens dom av den 16 maj 1991 i mål C-358/89, Extramet Industrie mot rådet, REG 1991, s. I‑2501, punkt 13, av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet, REG 1994, s. I-1853, svensk specialutgåva, volym 15, s. I-141, och förstainstansrättens dom av den 3 maj 2002 i mål T-177/01, Jégo-Quéré mot kommissionen, REG 2002, s. II-2365).
24. Sökandena har i detta avseende gjort gällande att ifrågavarande förordning innebär att de stora företagen gynnas oskäligt och överdrivet, till förfång för de små producenterna.
25. De har dessutom anfört att förordningen medför skyldigheter för dem samt begränsar deras rättigheter.
26. Sökandena har vidare gjort gällande att den yrkade ogiltigförklaringen kan medföra en fördel för dem (domstolens dom av den 13 juli 2000 i mål C-174/99 P, parlamentet mot Richard, REG 2000, s. I-6189, punkt 33), genom att oskäliga hinder för produktionen, som påverkar små och medelstora oljeproducenters verksamhet, och, vad gäller konsumenterna, otillräckliga garantier avseende produktens märkning därigenom undanröjs.
27. Slutligen har sökandena i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder huvudsakligen gjort gällande att de helt skulle sakna möjlighet till domstolsprövning om förstainstansrätten avvisade deras talan. Detta skulle innebära en kränkning av den rätt till ett effektivt rättsmedel som var och en vars rättigheter och friheter säkerställs i Europeiska unionens rätt har. Rätten till ett effektivt rättsmedel erkänns i artiklarna 6 och 13 i den Europeiska stadgan om grundläggande rättigheter, vilken enligt artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen ingår bland medlemsstaternas gemensamma principer, och vilken sedermera upptogs i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, kungjord i Nice den 7 december 2000. Sökandena har med hänvisning till domen i det ovan, i punkt 23, nämnda målet Jégo-Quéré mot kommissionen, förordat en extensiv tolkning av bestämmelserna om talerätt, och anfört att en nationell domstol inte får ogiltigförklara gemenskapsrättsakter.
Förstainstansrättens bedömning
28. Enligt lydelsen av artikel 230 fjärde stycket EG, får ”[v]arje fysisk eller juridisk person … väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det har utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom”.
29. Kriteriet för att särskilja en förordning från ett beslut består enligt fast rättspraxis i huruvida den aktuella rättsakten har allmän giltighet eller inte. En rättsakt har allmän giltighet om den är tillämplig på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets (domstolens dom av den 31 maj 2001 i mål C-41/99 P, Sadam Zuccherifici m.fl. mot rådet, REG 2001, s. I-4239, punkt 24, förstainstansrättens dom av den 9 november 1999 i mål T-114/99, CSR Pampryl mot kommissionen, REG 1999, s. II-3331, punkt 41, och av den 6 maj 2003 i mål T-45/02, DOW AgroSciences mot parlamentet och rådet, REG 2003, s. II-0000, punkt 31, samt förstainstansrättens ordförandes beslut av den 28 november 2003 i mål T-264/03 R, Schmoldt m.fl. mot kommissionen, REG 2003, II-0000, punkt 59).
30. Det är i förevarande fall utan tvekan så att den ifrågasatta förordningen är en rättsakt av normativ karaktär. Bestämmelserna i den, bland annat de särskilda normer för saluföring av olivolja i detaljhandelsledet som rör förpackning, märkning och beteckningar, anges i allmänna och abstrakta ordalag och har till syfte att slå fast särskilda normer för saluföring i detaljhandelsledet av bestämda kategorier av olivolja och olivolja av pressrester. Efters om bestämmelserna tillämpas utan åtskillnad på samtliga företag som är verksamma inom sektorerna för produktion och saluföring av oljor, och är avsedda att skydda samtliga konsumenter, är det uppenbart att förordningen utgör lagstiftning med allmän giltighet, tillämplig på objektivt bestämda situationer. Rättsakten, som är avsedd att medföra rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets, utgör en förordning i ordets rätta bemärkelse.
31. Den omständigheten att den ifrågasatta rättsakten är av normativ karaktär och inte utgör ett beslut i den mening som avses i artikel 249 EG är emellertid inte i sig tillräcklig för att en enskild inte skall anses ha någon möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av den (domstolens dom i det ovan i punkt 23 nämnda målet Codorniu mot rådet, punkt 19, och dom av den 22 november 2001 i mål C-451/98, Antillean Rice Mills mot rådet, REG 2001, s. I-8949, punkt 49, förstainstansrättens beslut av den 10 september 2002 i mål T-223/01, Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II-3259, punkt 29, och av den 21 mars 2003 i mål T-167/02, Établissements Toulorge mot parlamentet och rådet, REG 2003, s. II-0000, punkt 26).
32. Under vissa omständigheter kan nämligen även en normativ rättsakt, som är tillämplig på samtliga berörda ekonomiska aktörer, beröra vissa av dessa aktörer direkt och personligen och följaktligen ha karaktären av ett beslut (domen i det ovan i punkt 23 nämnda målen Extramet Industrie mot rådet, punkt 13, och Codorniu mot rådet, punkt 19, samt beslutet i det ovan i punkt 31 nämnda målet Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, punkt 29).
33. I förevarande fall skall förstainstansrätten således pröva huruvida handlingarna i målet visar att sökandena kan anses vara berörda av förordningen i fråga på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som, med avseende på nämnda förordning, särskiljer dem från alla andra personer.
34. Förstainstansrätten skall inledningsvis pröva huruvida den talan som väckts av Piero Gonnelli, i dennes egenskap av producent och konsument av olivolja, kan tas upp till sakprövning.
35. Enligt fast rättspraxis kan fysiska eller juridiska personer endast göra anspråk på att vara personligen berörda om rättsakten ifråga angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till (domstolens beslut av den 12 december 2003 i mål C-258/02 P, REG 2003, s I‑0000, punkt 34, och domen i det ovan i punkt 31 nämnda målet Antillean Rice Mills mot rådet, punkt 49).
36. Såsom domstolen erinrade om i dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, REG 2002, s. I-6677, punkt 37, är fysiska eller juridiska personer som inte uppfyller detta villkor inte behöriga att föra talan om ogiltigförklaring av en förordning (se även domstolens beslut av den 24 april 1996 i mål C-87/95 P, CNPAAP mot rådet, REG 1996, s. I-2003, punkt 38).
37. I förevarande fall är bestämmelserna i den ifrågasatta förordningen allmänt angivna, tillämpliga på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets.
38. Sökanden, Piero Gonnelli, berörs inte av förordningen annat än i sin objektiva egenskap av konsument respektive producent, och därvid på samma sätt som alla andra konsumenter eller aktiva ekonomiska aktörer inom sektorn. Det faktum att enskilda personers rättsliga ställning påverkas är inte tillräckligt för att särskilja dem från flertalet (förstainstansrättens beslut av den 25 september 2002 i mål T‑178/01, Di Leonardo mot kommissionen, REG 2002, s. II-0000, punkt 51).
39. Denna slutsats motsägs inte av sökanden Piero Gonnellis argumentation avseende den enligt honom särskilda karaktären av den rättighet han säger sig besitta, vilken han fråntas genom den ifrågasatta förordningen.
40. I detta avseende skall det påpekas att den ifrågasatta förordningen, som i artikel 2 innehåller ett förbud mot fabriksförsäljning i lösvikt av olivolja samt vissa begränsningar vad gäller förpackning, tillslutning och märkning, är tillämplig utan åtskillnad på samtliga företag verksamma inom alla led från produktion till saluföring av oljan, oavsett om det rör sig om små eller stora oljeproducenter. Sökanden har således felaktigt hävdat att den ifrågasatta förordningen endast skulle drabba de små producenterna.
41. Det framgår heller inte alls av den ifrågasatta förordningen att den skulle medföra ett hot mot konsumentintresset genom att skapa osäkerhet för dessa avseende bestämningen av de olika kategorierna av olja – tvärtom syftar den till att konsumenterna skall informeras om den typ av olja som bjuds ut, såsom framgår av tredje skälet i den ifrågasatta förordningen, och samtliga konsumenter skyddas på samma sätt.
42. Denna omständighet särskiljer således inte Piero Gonnelli från övriga ekonomiska aktörer, vilka omfattas av den ifrågasatta förordningen och vilkas rättigheter och skyldigheter påverkas på samma sätt.
43. Denna slutsats motsägs inte heller av sökandens argumentation att bestämmelserna i förordningen har en direkt verkan på hans situation, i synnerhet genom att ”göra en angivelse av ursprungsbenämning frivillig (artikel 4) liksom procentsatserna i blandade oljor (artikel 6), och tillåta att uppgifter som inte har betydelse för kvaliteten anges i märkningen (artikel 5)”, eftersom sådana anmärkningar är att hänföra till prövningen av grunden för talan i sak och inte har någon betydelse för bedömningen av huruvida sökanden är personligen berörd.
44. Även om dessa anmärkningar skulle visa sig riktiga avseende grunden för talan i sak, är det under alla omständigheter så att Piero Gonnelli som konsument drabbas av förordningen på samma sätt som alla andra konsumenter. Sökanden har nämligen inte anfört några omständigheter till stöd för att den skada han säger sig lida är sådan att han försätts i en särställning i förhållande till varje annan konsument som berörs av förordningen på samma sätt som han själv.
45. Vad gäller sökanden Piero Gonnellis argument att den ifrågasatta förordningen medför att de stora företagen gynnas oskäligt och överdrivet, till förfång för de små producenterna, är det tillräckligt att konstatera att ett sådant faktum i sig inte under några omständigheter skulle kunna medföra att sökanden särskildes i den mening som avses i ovannämnda rättspraxis. Det räcker nämligen inte att vissa aktörer i ekonomiskt hänseende påverkas av rättsakten i större omfattning än vad deras konkurrenter gör för att de förstnämnda skall anses vara personligen berörda av rättsakten (förstainstansrättens beslut av den 15 september 1999 i mål T-11/99, Van Parys m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II-2653, punkterna 50 och 51). Även om sökandens påstående att de åtgärder som föreskrivs i den ifrågasatta förordningen kan få betydande ekonomiska följder för honom skulle visa sig vara riktigt, är följderna likväl likartade för övriga små producenter av olivolja (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 10 april 2003 i mål C-142/00 P, REG 2003, s. I-3483, punkt 77).
46. Det skall slutligen fastställas att vad sökanden Piero Gonnelli anfört om att det skulle medföra en fördel för honom om talan bifölls, genom att oskäliga hinder för produktionen som påverkar små och medelstora producenters verksamhet liksom vissa brister i konsumentskyddet skulle undanröjas, inte har något samband med frågan huruvida sökandena är personligen berörda av den ifrågasatta rättsakten, utan endast är relevant för frågan huruvida sökanden har ett faktiskt intresse av att få talan om ogiltigförklaring prövad (förstainstansrättens dom av den 17 september 1992 i mål T-138/89, NBV och NVB mot kommissionen, REG 1992, s. II-2181).
47. Av detta följer att sökanden Piero Gonnelli inte befinner sig i en faktisk situation som särskiljer honom från alla andra ekonomiska aktörer eller från alla andra konsumenter, och att han inte är personligen berörd av den ifrågasatta rättsakten.
48. Vad därefter gäller frågan huruvida AIFO:s talan kan tas upp till sakprövning, skall det erinras om att en sammanslutning som har bildats för att företräda en kategori rättssubjekt endast kan anses personligen berörd av en rättsakt som påverkar nämnda kategori rättssubjekts allmänna intressen när dessa själva är personligen berörda (beslutet i det ovan i punkt 29 nämnda målet Schmoldt m.fl. mot kommissionen, punkt 84). Liksom övriga producenter som är medlemmar i sammanslutningen är inte Piero Gonnelli personligen berörd och följaktligen kan inte heller den sammanslutning som de är medlemmar i vara det. Det skall dessutom påpekas att sökanden inte har anfört någon omständighet som visar att han är personligen berörd.
49. Även om det likaså är riktigt att förekomsten av särskilda omständigheter, såsom den roll som en sammanslutning spelat inom ramen för ett förfarande som har lett till att en sådan rättsakt som avses i artikel 230 EG antagits, kan möjliggöra att en talan som väcks av en sammanslutning vars medlemmar inte är personligen berörda av den ifrågasatta rättsakten ändå kan tas upp till sakprövning, i synnerhet när sammanslutningens ställning som förhandlingspartner har påverkats av nämnda rättsakt (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 2 februari 1988 i de förenade målen 67/85, 68/85 och 70/85, Van der Kooy m.fl. mot kommissionen, REG 1988, s. 219, punkterna 21–24, svensk specialutgåva, volym 9, s. 305, och av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-1125, punkterna 28–30, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-83, samt beslutet i det ovan i punkt 29 nämnda målet Schmoldt m.fl. mot kommissionen, punkt 88), framgår det inte av handlingarna i målet att så skulle vara fallet här, vilket för övrigt inte heller har påståtts av sökanden.
50. Följaktligen kan sökandena inte anses vara personligen berörda i den mening som avses i domstolens rättspraxis.
51. Förstainstansrätten skall emellertid pröva huruvida kravet på ett verksamt rättsligt skydd kan tala emot denna slutsats, såsom sökandena har hävdat.
52. Förstainstansrätten påpekar i detta avseende att det, såsom domstolen fastställde i den ovan i punkt 36 nämnda domen Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (punkt 44), genom EG-fördragets artiklar 230 och 241 å ena sidan och artikel 234 å andra sidan, har inrättats ett fullständigt system för kontroll av huruvida de rättsakter som antas av gemenskapsinstitutionerna är lagenliga. Denna kontroll har anförtrotts gemenskapsdomstolen (se även domstolens dom av den 23 april 1986 i mål 294/83, Les Verts mot parlamentet, REG 1986, s. 1339, punkt 23; svensk specialutgåva, volym 8, s. 529). I detta system har fysiska eller juridiska personer, som på grund av de begränsningar av deras talerätt som föreskrivs i artikel 230 fjärde stycket EG inte kan föra talan direkt vid domstolen angående en rättsakts giltighet, möjlighet att åberopa att en sådan rättsakt är ogiltig, antingen inför EG‑domstolen enligt artikel 241 EG eller inför nationell domstol, och därvid förmå denna, som själv saknar behörighet att pröva giltigheten av gemenskapens rättsakter (domstolens dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85, Foto-Frost, REG 1987, s. 4199, punkt 20; svensk specialutgåva, volym 9, s. 233), att begära förhandsavgörande från EG-domstolen angående denna fråga.
53. Förutom att det åligger medlemsstaterna att inrätta ett fullständigt system för kontroll av att rätten till ett verksamt rättsligt skydd iakttas, har domstolen även fastställt att en tolkning av bestämmelserna om talerätt i artikel 230 EG, enligt vilken en talan om ogiltigförklaring skall tas upp till sakprövning om det efter en konkret prövning vid gemenskapsdomstolen av nationella förfarandebestämmelser visas att denne saknar möjlighet att genom att föra talan vid nationell domstol få till stånd en prövning av den omtvistade rättsaktens giltighet, inte kan godtas. En enskild kan inte anses ha rätt att föra talan om ogiltigförklaring direkt vid gemenskapsdomstolen även om det efter en konkret prövning vid gemenskapsdomstolen av nationella förfarandebestämmelser visas att denne saknar möjlighet att genom att föra talan vid nationell domstol få till stånd en prövning av den omtvistade rättsaktens giltighet (beslutet i det ovan i punkt 35 nämnda målet Bactria mot kommissionen, punkt 58). En sådan tolkning skulle nämligen medföra att gemenskapsdomstolen i varje konkret fall tvingades tolka nationella processrättsliga bestämmelser, vilket den inte är behörig att göra inom ramen för sin kontroll av lagenligheten av gemenskapens rättsakter (domen i det ovan i punkt 36 nämnda målet Uníon de Pequeños Agricultores mot rådet, punkt 43).
54. Slutligen har domstolen under alla omständigheter klart fastställt (domen i det ovan i punkt 36 nämnda målet Uníon de Pequeños Agricultores mot rådet) att, vad gäller det i artikel 230 fjärde stycket EG uppställda villkoret om personligt intresse, detta skall tolkas mot bakgrund av rätten till ett verksamt rättsligt skydd (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 15 maj 1986 i mål 222/84, Johnston, REG 1986, s. 1651; svensk specialutgåva, volym 8, s. 597) och med beaktande av de omständigheter som kan särskilja en person, medan en sådan tolkning emellertid inte kan medföra att detta villkor, vilket uttryckligen föreskrivits i fördraget, inte tillämpas utan att gemenskapsdomstolarna därmed överskrider gränserna för sin behörighet enligt fördraget.
55. Även om ett annat kontrollsystem avseende rättsenligheten av gemenskapernas rättsakter med allmän giltighet än det som har inrättats genom det ursprungliga fördraget, och som aldrig har ändrats, säkerligen är att vänta, är det inte desto mindre så att det ankommer på medlemsstaterna att, vid behov, med stöd av artikel 48 EU reformera det system som för närvarande är i kraft.
56. Sökandena kan således inte göra gällande att de, om talan om ogiltigförklaring avvisas, inte har någon möjlighet att göra sina rättigheter gällande vid en domstol, vilket är en omständighet som de för övrigt inte har styrkt.
57. Sökandena kan inte heller hävda, som de gjort i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder, att den italienska författningsdomstolen, för att avhjälpa den påstådda bristen på rättsligt skydd, kan underlåta att tillämpa de gemenskapsrättsakter som strider mot grundläggande rättigheter enligt den nationella författningen, eftersom gemenskapsrätten enligt fast rättspraxis har företräde framför den nationella rätten (domstolens dom av den 15 juli 1964 i mål 6/64, Costa, REG 1964, s. 1141).
58. Kravet på ett verksamt rättsligt skydd talar således inte emot slutsatsen att det, eftersom sökandena inte är personligen berörda av den ifrågasatta rättsakten, är uppenbart att talan inte kan tas upp till sakprövning.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
59. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
2) Sökandena skall bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnad.