62008CC0583_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Förevarande mål är ett av de sista personalmål som domstolen har att avgöra i egenskap av överklagandeinstans. Det ger anledning till principiella frågor som har stor betydelse för framtida rättspraxis beträffande mål rörande tvister mellan unionen och dess tjänstemän, men även utanför detta rättsområde. I synnerhet i samband med den andra grunden har domstolen tillfälle att närmare belysa unionsdomstolarnas fulla prövningsrätt.
2. Bakgrunden till målet kan sammanfattas enligt följande. Christos Gogos, tjänsteman vid Europeiska kommissionen, deltog i ett internt uttagningsprov för övergång från dåvarande kategori B till dåvarande kategori A. På grund av förfarandefel fick Christos Gogos göra om det muntliga provet två gånger, vilket medförde att han inte blev godkänd i provet förrän vid tredje försöket och fördes upp på listan över godkända sökande cirka fem år senare än de andra godkända sökandena. På grund av denna fördröjning gick Christos Gogos miste om möjligheten att betydligt tidigare än som faktiskt skedde utses till en tjänst i kategori A och befordras i den nya kategorin. Christos Gogos anser att kommissionen borde ha placerat honom i lönegrad A 6 direkt som kompensation för fördröjningen. Kommissionen placerade honom i själva verket bara i den lägre begynnelselönegraden A 7.
3. Christos Gogos överklagade tillsättningsmyndighetens beslut att placera honom i lönegrad A 7, och förstainstansrätten ogillade talan genom dom av den 15 oktober 2008(2) (nedan kallad den överklagade domen). I sitt överklagande har Christos Gogos nu hävdat att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och vänt sig mot att förstainstansrätten inte tilldömde honom ekonomisk gottgörelse ex officio. Dessutom har han begärt ett separat skadestånd för – det enligt honom orimligt långvariga – förfarandet vid förstainstansrätten.
4. Det ”gamla” rättsläget, som gällde till och med den 30 april 2004, det vill säga före den ”stora reformen” av tjänsteföreskrifterna genom förordning (EG) nr 723/2004(3), kan visserligen tillämpas på det förevarande fallet, men de rättsfrågor som domstolen ska klarlägga avseende full prövningsrätt och gottgörelse för förlorade möjligheter har inte tappat något av sin betydelse mot bakgrund av det nya rättsläge som har gällt sedan den 1 maj 2004.
II – Tillämpliga bestämmelser
5. De tillämpliga bestämmelserna i det aktuella fallet utgörs av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) i deras lydelse fram till och med den 30 april 2004.(4) I artikel 5.1 i tjänsteföreskrifterna reglerades karriärstrukturen för gemenskapernas tjänstemän enligt följande:
”De tjänster som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter skall klassificeras efter arbetsuppgifternas art och nivå i fyra kategorier A, B, C, D i fallande rangordning.
Kategori A skall omfatta åtta lönegrader uppdelade i tjänsteklasser som var och en normalt omfattar två lönegrader för personal med ledande och utredande uppgifter som kräver universitetsutbildning eller motsvarande yrkeserfarenhet.
Kategori B skall omfatta fem lönegrader uppdelade i tjänsteklasser som var och en normalt omfattar två lönegrader för personal med verkställande uppgifter som kräver teoretisk gymnasieutbildning eller motsvarande yrkeserfarenhet.
…”
6. I artikel 45.2 i tjänsteföreskrifterna stadgades dessutom följande:
”En tjänsteman får endast flyttas från en tjänstegrupp till en annan eller befordras från en kategori till en annan på grundval av uttagningsprov.”
7. I artikel 31 i tjänsteföreskrifterna fanns följande bestämmelse:
”1. De sökande som valts ut skall tillsättas enligt följande:
– Tjänstemän i kategori A …:
i den första lönegraden i sin kategori ….
…
2. Tillsättningsmyndigheten får dock göra undantag från de föregående bestämmelserna inom följande begränsningar:
a) I fråga om lönegraderna A 1, A 2, A 3 och LA 3:
…
b) I fråga om andra lönegrader:
– för upp till en tredjedel av tillsättningarna när det gäller tjänster som blivit lediga,
– för upp till hälften av tillsättningarna när det gäller nyinrättade tjänster.
Utom när det gäller lönegrad LA 3 skall denna bestämmelse tillämpas på grupper om sex tjänster som skall besättas inom varje lönegrad.”
8. Vidare ska det hänvisas till artikel 91.1 i tjänsteföreskrifterna, vilken har följande lydelse både enligt versionen som var i kraft till den 30 april 2004 och enligt versionen som gällde från och med den 1 maj 2004[ * ]:
”Europeiska gemenskapernas domstol skall vara behörig att avgöra alla tvister mellan gemenskaperna och varje person som omfattas av dessa tjänsteföreskrifter vad gäller lagligheten av en åtgärd som går en tjänsteman emot … . I tvister av ekonomisk art ska domstolen ha obegränsad behörighet.” [ *  I den svenska språkversionen av de tjänsteföreskrifter som trädde i kraft den 1 maj 2004 ersattes dock det tidigare ”oinskränkt” med ”obegränsad”. Övers. anm.]
III – Bakgrund och förfarandet
9. Christos Gogos har varit anställd vid Europeiska gemenskaperna (numera Europeiska unionen) sedan 1981, och kommissionen tillsatte honom den 1 oktober 1986 som tjänsteman i lönegrupp B 5.
10. År 1997 deltog Christos Gogos i det interna uttagningsprovet KOM/A/17/96, vilket anordnades av kommissionen och skulle göra det möjligt för tjänstemän i dåvarande kategori B att flyttas upp till dåvarande kategori A, närmare bestämt till klassen A 7/A 6. För att delta i uttagningsprovet krävdes bland annat minst sju års tjänstgöringstid i kategori B. I utlysningen angavs dessutom att godkända sökande i regel skulle placeras i begynnelselönegraden i tjänsteklassen A 7/A 6.
11. Vid det muntliga provet i samband med uttagningsprovet uppnådde Christos Gogos inte det antal poäng som krävdes och fördes därför inte upp på förteckningen över godkända sökande. Uttagningskommittén meddelade honom detta i en skrivelse av den 15 december 1997.
12. Christos Gogos väckte talan mot uttagningskommitténs beslut vid förstainstansrätten, som ogiltigförklarade detta genom dom av den 23 mars 2000,(5) i synnerhet som uttagningskommittén inte hade kunnat säkerställa att alla sökande behandlades lika vid det muntliga provet.
13. Därpå kallade kommissionen Christos Gogos till ett andra muntligt prov den 25 september 2000, vilket han dock också misslyckades i.
14. Christos Gogos väckte talan vid förstainstansrätten även mot uttagningskommitténs andra beslut. I förfarandet vid förstainstansrätten ägde förlikning rum mellan Christos Gogos och kommissionen. Förlikningen innebar att Christos Gogos avstod från att yrka ogiltigförklaring av uttagningskommitténs beslut och från yrkandet om skadestånd. I gengäld åtog sig kommissionen att anordna ett tredje muntligt prov för Christos Gogos och att betala hans ersättningsgilla kostnader.(6)
15. Vid det tredje muntliga provet, som ägde rum den 8 november 2002, blev Christos Gogos slutligen godkänd. Därpå meddelade kommissionen honom genom skrivelse av den 15 november 2002 att hans namn nu hade förts upp på förteckningen över godkända sökande i uttagningsprov KOM/A/17/96.
16. Med verkan från och med den 1 april 2003 tillsattes Christos Gogos sedan som tjänsteman i kategori A. Den 31 mars 2003 fick han meddelande om att tillsättningsmyndigheten hade beslutat att placera honom i lönegrad A 7 (nedan kallat beslutet om lönegradsplacering).
17. Den 30 juni 2003 ingav Christos Gogos ett administrativt klagomål i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna mot beslutet om lönegradsplacering. Han hävdade att artiklarna 31 och 45 i tjänsteföreskrifterna, artikel 233 EG och förlikningen i det tidigare förfarandet vid förstainstansrätten hade åsidosatts.(7) Han gjorde väsentligen gällande att han skulle behandlas som om han hade blivit godkänd redan i uttagningsprovet i december 1997. De flesta godkända sökandena i det uttagningsprovet hade redan befordrats till den närmast högre lönegraden A 6. Christos Gogos ansåg att tillsättningsmyndigheten borde placera honom i lönegrad A 6 direkt – och inte i lönegrad A 7 – för att kompensera kollegernas försprång.
18. Christos Gogos administrativa klagomål avslogs genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 24 november 2003 (nedan kallat beslutet om klagomålet). Christos Gogos väckte talan mot detta beslut vid förstainstansrätten den 18 februari 2004. Mer än fyra år senare, den 15 oktober 2008, ogillade förstainstansrätten talan genom den överklagade domen, men beslutade att kommissionen skulle ersätta samtliga rättegångskostnader enligt artikel 87.3 i förening med artikel 88 i förstainstansrättens rättegångsregler.
19. Genom sitt överklagande av den 22 december 2008(8) har Christos Gogos nu yrkat att domstolen ska
– upphäva förstainstansrättens dom,
– ogiltigförklara beslutet att placera honom i lönegrad A 7 och beslutet av den 24 november 2003 om att avslå hans administrativa klagomål,
– utöva sin obegränsade behörighet och tillerkänna honom ett skadestånd motsvarande ett belopp på totalt 538 121,79 euro för den ekonomiska förlust som han har åsamkats genom kommissionens rättsstridiga handlande i form av det aktuella rättsstridiga beslutet, som kommer att påverka honom resten av livet på grund av den administrativa reformen,
– tillerkänna honom skadestånd motsvarande ett belopp på 50 000 euro för den orimligt långa tid som förflöt innan domen i första instans meddelades, och
– förplikta motparten att ersätta hans rättegångskostnader i första instans och i förfarandet om överklagande.
20. Kommissionen har å sin sida yrkat att domstolen ska
– ogilla överklagandet i sin helhet,
– ogilla klagandens yrkande om skadestånd på grund av det långvariga förfarandet, och
– förplikta klaganden att ersätta alla rättegångskostnader.
21. Efter det skriftliga förfarandet hölls muntlig förhandling den 28 januari 2010.
IV – Bedömning
22. Christos Gogos har anfört två grunder till stöd för sitt överklagande av den överklagade domen (se avsnitt A). Han har dessutom begärt skadestånd på grund av det långvariga domstolsförfarandet i första instans (se avsnitt B).
A – De båda grunderna för överklagandet
23. Jag kommer först att bedöma de båda grunder som Christos Gogos har angett till stöd för att den överklagade domen ska upphävas.
1. Påståendet att förstainstansrätten underlät att pröva flera av grunderna i den överklagade domen (den första grunden för överklagandet)
24. Den första grunden för överklagandet avser de avsnitt i domskälen som behandlar frågan huruvida det var riktigt att placera Christos Gogos i den lägre lönegraden A 7 eller om han i stället borde ha placerats direkt i den högre lönegraden A 6. Christos Gogos har kritiserat förstainstansrätten för att den inte prövade fem av hans sex grunder, vilket ledde till att denna, utan att ange tillräcklig motivering, ogillade hans talan mot beslutet om lönegradsplacering och mot beslutet om klagomålet.
25. Bakgrunden till denna grund för överklagandet är den omständigheten att Christos Gogos i förfarandet i första instans hävdade att följande bestämmelser och rättsprinciper hade åsidosatts: artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna, artikel 233 EG, likabehandlingsprincipen, skälighetsprincipen, principen om god förvaltningssed och principen om rätt till karriärutveckling.(9) I den överklagade domen behandlade förstainstansrätten dock bara artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna ingående,(10) medan den bara ägnade tre korta punkter åt artikel 233 EG och de övriga principer som sökanden har hänvisat till.(11)
a) Upptagande till sakprövning
26. Frågan huruvida den första grunden för överklagandet kan tas upp till sakprövning är egentligen oproblematisk.
27. Att hävda att förstainstansrätten inte har behandlat en grund kan som bekant uppfattas som en anmärkning avseende bristande motivering.(12) Förstainstansrättens skyldighet att lämna en motivering framgår av artikel 36 jämförd med artikel 53 första stycket i domstolens stadga. Frågan huruvida domen i första instans inte motiverades tillräckligt är enligt fast rättspraxis en rättsfråga och en sådan grund kan i denna egenskap åberopas i ett mål om överklagande.(13)
28. Ändå har kommissionen med eftertryck hävdat att den första grunden för överklagandet inte kan tas upp till sakprövning. Kommissionen anser att Christos Gogos bara anförde en enda ogiltighetsgrund i första instans, genom vilken han endast gjorde gällande att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts. De övriga bestämmelser och rättsprinciper som han räknade upp hänvisade han bara till för fullständighetens skull. Om Christos Gogos nu i efterhand försöker kvalificera dessa i förstainstansrätten anförda kompletterande argument som självständiga ogiltighetsgrunder har han handlat i strid med sitt eget agerande i förfarandet i första instans och i själva verket anfört nya grunder, vilket inte är tillåtet i mål om överklagande.
29. Ovanstående invändning är inte övertygande.
30. Jag kan till skillnad från kommissionen inte finna något i handlingarna i målet som tyder på att det som sökanden framförde vid förstainstansrätten nödvändigtvis ska uppfattas som en enda, enhetlig grund för talan. Om man ser på det överklagande som Christos Gogos ingav i första instans kan man nämligen konstatera att särskilda avsnitt i detta var ägnade åt artikel 233 EG, likabehandlingsprincipen, skälighetsprincipen, principen om god förvaltningssed och principen om rätten till karriärutveckling. Detta talar snarare för än emot att det var fråga om självständiga grunder för talan.
31. Inget som talar för motsatsen följer av förhandlingsrapporten från första instans och den överklagade domen vilka kommissionen har försökt stödja sig på. I förhandlingsrapporten görs en enkel sammanfattning av sökandens argument, genom vilka han uttryckligen varken hänförde sig till en enda eller flera olika ogiltighetsgrunder.(14) I den överklagade domen förklarades bara att sökanden ”i första hand” gjorde gällande att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna hade åsidosatts och ”i övrigt” att de andra bestämmelserna och rättsprinciperna som han nämnde hade åsidosatts ”till följd av” denna överträdelse.(15) Inte heller detta talar nödvändigtvis för att en enda grund för talan anfördes.
32. Det skulle, bortsett från detta, också vara alltför formalistiskt och på ett orimligt sätt begränsa domstolens roll som överklagandeinstans, om man med stöd av att benämningen ”ακυρωτικοί λόγοι”(16) inte användes förrän i överklagandet ansåg att tvisteföremålet hade utvidgats jämfört med vad som var fallet i förfarandet i första instans.
33. Det är förvisso riktigt att det enligt artikel 42.2 jämförd med artikel 118 i domstolens rättegångsregler inte är möjligt att åberopa nya grunder i mål om överklagande, men enligt fast rättspraxis ska dessa bestämmelser bara förhindra att tvisten blir mer omfattande än de grunder som prövades i första instans.(17) Detta är inte fallet i förevarande mål.
34. Christos Gogos kritik avser egentligen att väsentliga delar av hans grunder i förfarandet i första instans(18) inte prövades i tillräcklig utsträckning. Klaganden har alltså inte i sak anfört några nya grunder vid domstolen, utan vill endast att domstolen ska pröva huruvida förstainstansrätten behandlade argument som anfördes vid den på ett sätt som uppfyller de rättsliga kraven på motivering. Att ge svar på den frågan hör till domstolens främsta uppgifter i egenskap av överklagandeinstans.
35. Den första grunden för överklagandet kan således tas upp till sakprövning.
b) Prövning i sak
36. Talan kan bifallas på den första grunden, om förstainstansrätten inte fullgjorde sin motiveringsskyldighet enligt artikel 36 jämförd med artikel 53 första stycket i domstolens rättegångsregler i samband med den överklagade domen.
37. Det följer av fast rättspraxis att det av motiveringen till en dom klart och tydligt ska framgå hur förstainstansrätten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för det fattade beslutet och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt.(19)
38. Däremot innebär inte förstainstansrättens skyldighet att motivera sina domar att den är tvungen att i detalj bemöta varje argument som har framförts i första instans, särskilt om argumentet inte är tillräckligt klart och precist.(20) Motiveringen kan tvärtom vara underförstådd under förutsättning att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på skälen till varför förstainstansrätten inte ansåg att det fanns fog för deras argument, och att domstolen kan få tillräckligt underlag för att utöva sin kontroll.(21) Det måste emellertid framgå av skälen att förstainstansrätten har prövat alla de påståenden om överträdelser som har åberopats i första instans.(22)
39. Den överklagade domen uppfyller dessa krav. Efter det att förstainstansrätten hade funnit att argumentet att artikel 31.2 i tjänstemannaföreskrifterna hade åsidosatts inte kunde godtas,(23) förklarade den att de andra oegentligheterna vad gäller artikel 233 EG som Christos Gogos gjorde gällande, nämligen likabehandlingsprincipen, skälighetsprincipen, principen om god förvaltningssed och principen om rätten till karriärutveckling, ”följaktligen” inte heller ”kunde inverka på rättsenligheten av beslutet om lönegradsplacering”.(24)
40. Förstainstansrätten förbigick således inte de övriga bestämmelser och rättsprinciper som Christos Gogos anförde, utan tog upp dem – även om de behandlades ytterst summariskt. Av det citerade avsnittet i domen framgår klart att förstainstansrätten inte godtog anmärkningarna i fråga av samma skäl som den tidigare inte godtog den anmärkning som avsåg artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna.
41. Christos Gogos har invänt att förstainstansrätten särskilt borde ha gjort en oberoende bedömning av likabehandlingsprincipen och inte låtit den vara beroende av prövningen av artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna.
42. Beträffande ovanstående kan konstateras att två särskilda punkter i den överklagade domen har ägnats åt likabehandlingsprincipen.(25) I dessa förklaras – om än återigen ytterst summariskt – varför förstainstansrätten ansåg att speciellt hänvisningen till likabehandlingsprincipen inte kunde ge anledning att placera Christos Gogos i den högre lönegraden i det aktuella fallet. För det första fann förstainstansrätten att likabehandlingsprincipen inte kan åberopas, eftersom det för varje tjänstetillsättning krävs ett avgörande i det enskilda fallet mot bakgrund av bedömningen av tjänstemannens kvalifikationer. För det andra beaktas den särskilda yrkeserfarenheten redan vid tjänstemannens övergång till den högre kategorin.
43. Det må så vara att Christos Gogos inte instämmer i sak med förstainstansrättens redogörelser, men det ändrar inte det faktum att förstainstansrätten behandlade hans argument. Enbart den omständigheten att förstainstansrätten i sak har kommit fram till något annat än klaganden innebär inte i sig att den överklagade domen har en bristande motivering.(26)
44. Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
2. Omständigheter under vilka skadestånd ska utdömas ex officio (den andra grunden för överklagandet)
45. Den andra grunden för överklagandet gäller frågan huruvida förstainstansrätten kunde ha beslutat ex officio att Christos Gogos skulle ges ekonomisk ersättning och eventuellt var skyldig att göra detta. Christos Gogos har vänt sig mot att förstainstansrätten inte utövade sin obegränsade behörighet i tvister av ekonomisk art. Enligt Christos Gogos skulle denna behörighet ha gjort det möjligt för rätten i första instans att ex officio besluta om ekonomisk ersättning till honom.
46. Med denna grund för överklagandet har klaganden speciellt kritiserat punkt 47 i den överklagade domen, i vilken förstainstansrätten väsentligen förklarade följande: Christos Gogos hade visserligen eventuellt förlorat möjligheten till en tidigare placering i kategori A och tidigare befordran i den nya kategorin, eftersom han var tvungen att genomgå provet(27) på nytt, men han yrkade inte ekonomisk ersättning för detta vid förstainstansrätten.
a) Upptagande till sakprövning
47. Kommissionen anser att den andra grunden för överklagandet inte kan tas upp till sakprövning. Enligt kommissionen har Christos Gogos i hela det hittillsvarande förfarandet vid förstainstansrätten endast ansökt om att beslutet om lönegradsplacering och beslutet om klagomålet ska ogiltigförklaras. Han har aldrig yrkat skadestånd, och det är inte möjligt att framställa ett sådant yrkande först i målet om överklagande.
48. Det är riktigt att Christos Gogos enligt egen uppgift inte framställde något formellt yrkande om skadestånd i förfarandet vid förstainstansrätten.
49. Ändå kan kommissionens invändning om rättegångshinder inte godtas. Kommissionen har genom sin invändning inte beaktat Christos Gogos egentliga syfte med den andra grunden. Det som är ovisst är huruvida förstainstansrätten kunde och borde ha utdömt skadestånd till sökanden ex officio –
alltså utan yrkande.
50. Huruvida förstainstansrätten hade rätt och eventuellt till och med skyldighet att utdöma ekonomisk kompensation till Christos Gogos ex officio är en rättsfråga som kan prövas i mål om överklagande. För att behandla denna fråga kan det inte krävas att den berörda parten själv har begärt skadestånd i första instans. Frågan uppkommer av naturliga skäl särskilt i sådana fall då sökanden inte har framställt något sådant yrkande i förfarandet i första instans.
51. Christos Gogos har inte utvidgat tvisteföremålet genom att ta upp det ovannämnda problemet i överklagandet, utan han vill därigenom att domstolen ska pröva frågan huruvida förstainstansrätten behandlade argumenten i förfarandet i första instans i enlighet med de rättsliga kraven och i detta avseende vidtog alla rättsligt tillåtna och erforderliga åtgärder.
52. Domstolsskyddet på denna punkt skulle urholkas om man som ett absolut nödvändigt villkor för att uppta ett överklagande till sakprövning krävde att yrkande om skadestånd har framställts i första instans. Det skulle inte vara förenligt med principen om ett effektivt domstolsskydd.
53. Den andra grunden för överklagandet kan följaktligen tas upp till sakprövning.
b) Prövning i sak
54. För att överklagandet ska kunna bifallas såvitt avser den andra grunden måste förstain stansrätten ha haft behörighet att tilldöma Christos Gogos skadestånd ex officio i det aktuella fallet, och den måste ha underlåtit att utöva denna behörighet.(28)
i) Obegränsad behörighet enligt tjänsteföreskrifterna i tvister av ekonomisk art
55. Enligt artikel 91.1 andra meningen i tjänsteföreskrifterna har Europeiska unionens domstol obegränsad behörighet i tvister av ekonomisk art mellan unionens tjänstemän och deras arbetsgivare.
56. Begreppet ”tvist av ekonomisk art” får inte ges en snäv tolkning.
57. Det rör sig visserligen i första hand om en tvist av ekonomisk art när tjänstemannen i fråga med stöd av artikel 270 FEUF väcker talan som syftar till utbetalning av ett belopp, till exempel skadestånd eller ett belopp som han anser sig ha rätt till enligt tjänsteföreskrifterna eller någon annan rättsakt som reglerar anställningsförhållandet.(29) Det kan även röra sig om exempelvis lön eller vissa tillägg och sociala förmåner enligt tjänsteföreskrifterna eller om dröjsmålsränta.(30)
58. Därutöver kan det emellertid till och med dölja sig en tvist av ekonomisk art bakom en tjänstemans talan om ogiltigförklaring genom vilken denne yrkar att ett beslut som påverkar hans ställning som tjänsteman ska ogiltigförklaras.(31) I det aktuella fallet är det av särskilt intresse att även en tjänstemans talan genom vilken denne har begärt att hans lönegradsplacering ska prövas i domstol, ger upphov till en tvist av ekonomisk art.(32) Tanken är att tillsättningsmyndighetens beslut om en tjänstemans lönegradsplacering får direkta konsekvenser för hans ekonomiska rättigheter, i synnerhet storleken på vederbörandes lön enligt tjänsteföreskrifterna, utöver de konsekvenser det får för den berörda personens karriär och hans personliga ställning i myndighetshierarkin.
59. Därför rörde det sig även i det aktuella fallet om en tvist av ekonomisk art, vid prövningen av vilken förstainstansrätten enligt artikel 91.1 andra meningen i tjänsteföreskrifterna hade obegränsad befogenhet.
60. Unionsdomstolens obegränsade behörighet enligt artikel 91.1 andra meningen i tjänsteföreskrifterna innebär att domstolen ska fatta ett slutgiltigt beslut i den tvist som den har att pröva.(33) Unionsdomstolen är alltså inte – i den mån det gäller de rent ekonomiska aspekterna i en tvist – tvungen att begränsa sig till att enbart kontrollera att unionens institutioner, organ och andra enheter har handlat rättsenligt, utan den har befogenhet att också pröva huruvida åtgärderna är ändamålsenliga. När det gäller de rent ekonomiska aspekterna i tvisten i fråga får alltså unionsdomstolen ersätta tillsättningsmyndighetens bedömning med sin egen bedömning, och inte bara upphäva tillsättningsmyndighetens beslut, utan också ändra deras innehåll.
61. I den obegränsade behörigheten ingår enligt rättspraxis att i förekommande fall ex officio – det vill säga även om inget yrkande i det avseendet har framställts i vederbörlig ordning – döma svaranden till att betala skadestånd för den förlust som har uppkommit genom att svaranden har gjort sig skyldig till fel i tjänsten och att därvid värdera skadan utifrån rätt och billighet med hänsyn tagen till samtliga omständigheter i målet.(34)
62. För tvister om beslut om lönegradsplacering innebär detta att unionsdomstolarna visserligen inte förfogar över eller får ändra ett beslut om en tjänstemans lönegradsplacering utan bara får pröva huruvida beslutet som sådant är rättsenligt, men att de är behöriga att – i förekommande fall ex officio – utdöma skadestånd till den berörda tjänstemannen på grund av eventuellt fel i tjänsten som tillsättningsmyndigheten gjorde sig skyldig till när den fattade beslut om lönegradsplaceringen.
ii) Meningen och syftet med att utdöma skadestånd ex officio inom ramen för den obegränsade behörigheten
63. I det aktuella fallet behandlade förstainstansrätten inte ens i förbigående frågan huruvida den ex officio kunde döma kommissionen till att betala skadestånd. Den nöjde sig tvärtom med att kortfattat ange att Christos Gogos inte hade yrkat skadestånd.(35)
64. Detta skulle kunna tyda på att förstainstansrätten inte beaktade den omständigheten att tvisten var av ekonomisk art i den mening som avses i artikel 91.1 andra meningen i tjänsteföreskrifterna. Förstainstansrätten hade eventuellt inte klart för sig att den, när det gällde de rent ekonomiska aspekterna i tvisten, hade obegränsad behörighet, i vilken inte minst rätten att ex officio utdöma skadestånd ingår.(36)
65. Frågan huruvida förstainstansrätten faktiskt missbedömde omfattningen av sin behörighet och därmed gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning saknar emellertid betydelse. Villkoren för att ex officio förplikta kommissionen att betala skadestånd var nämligen inte uppfyllda i förevarande fall.
66. Syftet med behörigheten att ex officio utdöma skadestånd till tjänstemän är ex officio nämligen i första hand att göra det möjligt för unionsdomstolarna att säkerställa att deras domar om ogiltigförklaring i personalmål är verksamma i praktiken.(37) Om det alltså inte är tillräckligt att (helt eller delvis) ogiltigförklara tillsättningsmyndighetens felaktiga beslut för att tillvarata tjänstemannens rättigheter eller säkerställa vederbörandes intressen på ett verkningsfullt sätt, kan unionsdomstolen tilldöma honom skadestånd ex officio.
67. I det aktuella fallet kom emellertid förstainstansrätten fram till att beslutet om lönegradsplacering och kommissionens beslut om klagomålet inte var felaktiga. Eftersom förstainstansrätten följaktligen inte ogiltigförklarade de båda besluten hade den inte heller någon anledning att säkerställa att domen hade verkan i praktiken genom att utdöma skadestånd ex officio. Detta tillvägagångssätt kan inte kritiseras i rättsligt hänseende.
68. Det ska i förbigående nämnas att skadestånd till Christos Gogos för följderna av en lagenlig administrativ åtgärd i det aktuella fallet redan från första början var uteslutet. Bortsett från att det ännu inte är definitivt klarlagt i unionsrätten om och under vilka förutsättningar sådant skadestånd ska utgå,(38) är det inte besluten om lönegradsplaceringen och klagomålet, utan kommissionens felaktiga rättstillämpning i samband med uttagningsprovet, som är orsaken till de nackdelar som Christos Gogos åsamkades vad gäller lönen och karriären i den nya kategorin A.(39)
69. Överklagandet kan därmed inte bifallas såvitt avser den andra grunden.
3. Avslutande anmärkningar
70. För fullständighetens skull ska det tilläggas att beslutet om en tjänstemans lönegradsplacering inte är rätt instrument för att kompensera eventuella nackdelar som en tjänsteman har åsamkats till följd av fel som begåtts i samband med ett tidigare uttagningsprov.
71. Det är förvisso ytterst tveksamt huruvida förstainstansen gjorde en korrekt bedömning när den utgick från att artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna redan från första början inte är tillämplig på interna uttagningsprov.(40) Det är nämligen en bestämmelse som ska göra det möjligt för en institution att som arbetsgivare försäkra sig om en persons tjänster som den annars kunde gå miste om, eftersom personen är eftertraktad på arbetsmarknaden och kanske får många erbjudanden från andra potentiella arbetsgivare.(41) Till skillnad från vad förstainstansrätten tycks anse är en sådan konkurrenssituation mellan EU‑institutionerna och privata arbetsgivare när det gäller interna sökande inte alls utesluten. Även en person som redan arbetar vid en EU‑institution kan nämligen vara frestad att lämna denna och gå över till den privata sektorn eller till en annan internationell organisation, om erbjudandena från andra arbetsgivare förefaller mer attraktiva än deras lönegradsplacering och karriärmöjligheter som EU‑tjänsteman. Detta kan särskilt gälla åtskilliga högskoleutbildade som innehar tjänster i kategorierna B eller C.
72. När allt kommer omkring saknar emellertid frågan huruvida artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna är tillämplig på det aktuella målet betydelse. Enligt artikel 31.2 är nämligen en placering i en högre lönegrad som avviker från principen i första stycket om inplacering i den lönegrad och tjänstegrupp som angavs i meddelandet om uttagningsprovet bara möjlig i undantagsfall,(42) närmare bestämt om det är i överensstämmelse med de särskilda krav som tjänsten ställer eller faktiskt är motiverat mot bakgrund av personens särskilda kvalifikationer eller speciella yrkeserfarenhet.(43) Det måste med andra ord vara frågan om en sökande med exceptionella kvalifikationer.(44) Det vore att missbruka artikel 31.2 i tjänsteföreskrifterna om man utnyttjade bestämmelsen för att kompensera vissa nackdelar i en tjänstemans karriär trots att ovanstående förutsättningar saknas.
73. Christos Gogos kan inte heller stödja sig på den allmänna likabehandlingsprincipen för att få rätt till placering i den högre lönegraden. Denna princip innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.(45) De omständigheter som kännetecknar de olika situationerna och därigenom deras jämförbarhet ska bestämmas och bedömas bland annat utifrån föremålet för och syftet med den aktuella åtgärden.(46)
74. Föremålet för och syftet med ett beslut om lönegradsplacering på grundval av artikel 31 i tjänsteföreskrifterna är endast att placera tjänstemannen i en lönegrad inom hans kategori i tjänstens intresse och utifrån hans kvalifikationer. Domstolen har inte funnit något som tyder på att Christos Gogos med avseende på dessa kriterier befinner sig i en annan situation än andra sökande som godkändes i det interna uttagningsprovet. Inte heller när det gäller likabehandlingsprincipen kan det ifrågasättas att han placerades i samma lönegrupp A 7 som andra godkända sökande. Eventuella fel när uttagningsprovet genomfördes och tjänstemannens fördröjda tillträde till tjänsten på grund av dessa fel är däremot inga relevanta kriterier när det gäller beslutet om lönegradsplacering.
75. Det är riktigt att det inte kan bestridas att Christos Gogos förlorade möjligheten till tidigare befordran till kategori A och därmed också tidigare befordran i den nya kategorin på grund av att han gjorde om provet två gånger och på grund av att urvalsförfarandet försenades genom detta.(47) Den därmed sammanhängande materiella och ideella skadan orsakades dock inte av det omtvistade beslutet om lönegradsplacering och beslutet om klagomålet. Inte ens om de båda besluten hade varit rättsstridiga skulle förstainstansrätten ha kunnat ta hänsyn till skadan ex officio utan att åsidosätta principen att domstolen inte dömer utöver vad som har yrkats av parterna ( ultra petita ).
76. Såsom nämnts ovan(48) är orsaken till skadan i stället att uttagningsprovet genomfördes på ett felaktigt sätt. Christos Gogos hade kunnat göra förlusten gällande i de båda tidigare förfarandena vid förstainstansrätten(49) och kunde därvid ha utnyttjat alla processuella medel som stod till hans förfogande.
77. Beträffande det första av ovanstående förfaranden i förstainstansrätten bör påpekas att Christos Gogos bara hade ansökt om ersättning för den ideella skadan tillsammans med talan om ogiltigförklaring av uttagningskommitténs beslut. Förstainstansrätten avslog dock talan med motiveringen att ogiltigförklaringen av uttagningskommitténs beslut var tillräcklig gottgörelse för den skada som sökanden åsamkats.(50) Den domen har numera vunnit laga kraft.
78. Vad beträffar det andra förfarandet vid förstainstansrätten avstod Christos Gogos i samband med förlikningen med kommissionen från alla de krav på skadestånd som han tidigare hade gjort gällande.(51) Eftersom det inte finns något som tyder på att överenskommelsen utanför domstol mellan Christos Gogos och kommissionen är ogiltig kan klaganden nu inte kräva ersättning för skador som omfattades av förlikningen.
79. Bara om det visar sig att Christos Gogos åsamkades avsevärd skada som han inte tidigare med giltig verkan har avstått från ersättning för, kommer skadestånd för den förlorade möjligheten till tidigare befordran överhuvudtaget ännu i fråga i dagens läge. Om de övriga villkoren för att hävda ansvar för skada som uppkommit till följd av fel vid tjänsteutövning(52) och preskription ännu inte har inträtt, står det Christos Gogos fritt att ännu väcka separat talan angående sådana eventuella skador.
4. Förslag i denna del
80. Eftersom ingen av de båda grunder som Christos Gogos har åberopat till stöd för överklagandet kan bifallas, ska överklagandet ogillas i sin helhet.
81. Yrkandena avseende ogiltigförklaring av beslutet om lönegradsplacering och beslutet om klagomålet liksom yrkandet om skadestånd motsvarande ett belopp på 538 121,79 euro förlorar därmed sitt föremål, eftersom samtliga yrkanden förutsätter att den överklagade domen upphävs.
B – Det separata yrkandet om skadestånd på grund av det långvariga förfarandet i första instans
82. Avslutningsvis har Christos Gogos yrkat att domstolen ska tilldöma honom ett rimligt skadestånd på grund av – det enligt hans mening orimligt långvariga – förfarandet vid förstainstansrätten. Med utgångspunkt från målet Baustahlgewebe(53) har han uppskattat nämnda skadestånd till 50 000 euro.
83. Såsom domstolen dock fastställde i domen i målet FIAMM(54) kan ett sådant separat yrkande inte tas upp till sakprövning i ett mål om överklagande. Enligt artikel 113.1 i domstolens rättegångsregler får yrkandena i ett överklagande nämligen avse upphävandet, helt eller delvis, av förstainstansrättens avgörande, och, i förekommande fall, att de yrkanden som framställts i första instans ska bifallas helt eller delvis. Nya yrkanden får inte framställas.
84. Det orimligt långvariga förfarandet i förstainstansrätten kan således bara göras gällande i ett mål om överklagande om någon av de berörda parterna i målet anser att det har påverkat domen i första instans och det därför utgör en anledning till att upphäva domen.(55) Detta har dock Christos Gogos inte anfört i förevarande fall.
85. Därmed ska hans skadeståndsyrkande avvisas.
86. För fullständighetens skull ska det tilläggas att det naturligtvis står Christos Gogos fritt att väcka talan om skadestånd enligt artikel 268 FEUF jämförd med artikel 340 andra stycket FEUF(56) mot Europeiska unionen.(57) Eventuellt skadestånd skulle emellertid inte Europeiska kommissionen, utan Europeiska unionens domstol stå för i egenskap av institution.
87. Inom ramen för en sådan talan skulle då bland annat prövas huruvida förfarandet i första instans pågick orimligt länge i det aktuella fallet och därmed rätten till en rättvis rättegång inom en skälig tid har åsidosatts.(58) Detta ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt mål, såsom målets komplexitet och parternas uppträdande.(59)
88. I det aktuella fallet pågick förfarandet vid förstainstansrätten i totalt cirka fyra år och åtta månader.(60) Särskilt anmärkningsvärt är att mer än tre år förflöt mellan det skriftliga förfarandets slut och den muntliga förhandlingen i första instans.(61) Med förbehåll för en närmare granskning inom ramen för en eventuell skadeståndsprocess förefaller förfarandets längd inte vara motiverad vare sig på grund av målets speciella komplexitet, omständigheterna och rättsfrågorna eller på grund av parternas uppträdande. Det säger sig självt att problem i förstainstansrättens interna organisation, till exempel problem som har med de återkommande nytillsättningarna av domartjänster att göra, inte får vara till nackdel för de enskilda. Kommissionen har visserligen påpekat att förstainstansrätten hade betydligt fler mål att behandla under den aktuella perioden än vid den tidpunkt då domen i målet Baustahlgewebe meddelades; kommissionen har dock inte nämnt att förstainstansrätten har betydligt fler ledamöter och mer personal i dag än den hade på den tiden.
V – Rättegångskostnader
89. Såsom framgår av artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när den ogillar överklagandet. Beslutet om rättegångskostnaderna har särskild betydelse i det aktuella fallet, eftersom kommissionen företräds av advokat i egenskap av övrig part i målet.
90. Enligt artikel 69.2 jämförd med artikel 118 i rättegångsreglerna ska den tappande parten i princip förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Såsom dessutom framgår av artikel 122 andra stycket första strecksatsen i rättegångsreglerna gäller denna bestämmelse också för överklaganden som inges av tjänstemän och andra anställda vid EU-institutionerna i personalmål. Följaktligen borde Christos Gogos, som har tappat målet på alla punkter, i det aktuella fallet förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader i enlighet med kommissionens yrkande.
91. Enligt artikel 122 andra stycket andra strecksatsen i rättegångsreglerna kan domstolen emellertid avvika från den allmänna bestämmelsen om rättegångskostnader som framgår av artikel 69.2 i rättegångsreglerna i samband med överklaganden som inges av tjänstemän eller andra institutionsanställda och förplikta parterna att dela rättegångskostnaderna när så anses skäligt.
92. I det aktuella fallet ska, för det första, hänsyn utan tvekan tas till att överklagandet inte kunde bifallas på de grunder som Christos Gogos anförde till stöd för detsamma och att hans yrkanden inte kunde bifallas, eftersom de stöddes på felaktiga rättsliga antaganden.
93. För det andra bör det också beaktas att kommissionen genom sitt uppträdande på ett avgörande sätt har bidragit till att den förevarande tvisten har uppkommit. Om kommissionen inte hade behövt tre försök i samband med det interna uttagningsprovet för att i vederbörlig ordning anordna ett muntligt prov för Christos Gogos skulle den förevarande tvisten ha kunnat undvikas.(62)
94. Det låg dessutom inget obefogat i klagandens begäran om rimlig kompensation för att ha förlorat möjligheten att befordras till kategori A tidigare än vad som faktiskt skedde. Att han i målet om överklagande försökte få denna kompensation genom att åberopa möjligheten att beviljas skadestånd ex officio kan han bara delvis förebrås för, eftersom fast rättspraxis i stor utsträckning saknas på detta område.
95. Sammantaget anser jag därför att det är skäligt att göra avsteg från den allmänna bestämmelsen om rättegångskostnader i artikel 69.2 i rättegångsreglerna och tillämpa undantagsregeln i artikel 122 andra stycket andra strecksatsen i rättegångsreglerna och fördela rättegångskostnaderna mellan parterna i detta mål om överklagande. Jag anser att det är rättvist att förplikta var och en av parterna att bära sina egna rättegångskostnader.
VI – Förslag till avgörande
96. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen beslutar följande:
1) Överklagandet ogillas.
2) Christos Gogos yrkande om skadestånd på grund av det långvariga förfarandet vid förstainstansrätten avvisas.
3) Vardera parten ska bära sina rättegångskostnader.
(1) .
(2)  –	Förstainstansrättens dom av den 15 oktober 2008 i mål T‑66/04, Gogos mot kommissionen (REG 2008, s. II-0000).
(3)  –	Rådets förordning (EG, Euratom) nr 723/2004 av den 22 mars 2004 om ändring av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna (EUT L 124, s. 1).
(4)  –	Tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna, som trädde i kraft den 5 mars 1968 och fastställdes genom artiklarna 2 och 3 i rådets förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 259/68 av den 29 februari 1968 (EGT L 56, s. 1), i dess lydelse enligt rådets förordning (Euratom, EKSG, EEG) nr 1473/72 av den 30 juni 1972 (EGT L 160, s. 1; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 70).
(5)  –	Förstainstansrättens dom av den 23 mars 2000 i mål T‑95/98, Gogos mot kommissionen (REGP 2000, s. I‑A‑51 och s. II‑219).
(6)  –	Se förstainstansrättens beslut av den 21 oktober 2002 i mål T‑97/01, Gogos mot kommissionen (ej publicerat i rättsfallssamlingen).
(7)  –	Se domen i det ovannämnda målet Gogos mot kommissionen (T‑97/01).
(8)  –	Originalet av överklagandet, som först skickades med fax, inkom till domstolens kansli den 24 december 2008.
(9)  –	Se sammanfattningen i punkt 18 i den överklagade domen.
(10)  –	Punkterna 27–43 i den överklagade domen.
(11)  –	Punkterna 44–46 i den överklagade domen.
(12)  –	Domstolens dom av den 1 oktober 1991 i mål C‑283/90 P, Vidrányi mot kommissionen (REG 1991, s. I‑4339), punkt 29, och av den 11 september 2003 i mål C‑197/99 P, Belgien mot kommissionen (”Forges de Clabecq”, REG 2003, s. I‑8461), punkterna 80–83. Se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juni 2009 i mål T-498/07 P, Krcova mot domstolen (REG 2009, s. II‑0000), punkt 34. Se även generaladvokaten Lenz förslag till avgörande av den 10 februari 1994 i mål C‑39/93 P, SFEI m.fl. mot kommissionen (REG 1994, s. I‑2681), punkt 36.
(13)  –	Dom av den 17 december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (”Baustahlgewebe”, REG 1998, s. I‑8417), punkt 25, av den 7 maj 1998 i mål C‑401/96 P, Somaco mot kommissionen (REG 1998, s. I-2587), punkt 53, av den 16 december 2008 i mål C‑47/07 P, Masdar (UK) mot kommissionen (REG 2008, s. I-0000), punkt 76, och av den 16 juli 2009 i mål C‑385/07 P, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland mot kommissionen (”Der Grüne Punkt”, REG 2009, s. I-0000), punkt 71.
(14)  –	Punkterna 25–31 i förhandlingsrapporten från förfarandet i första instans.
(15)  –	Punkt 18 i den överklagade domen.
(16)  –	På svenska: ”grunder för ogiltighet” eller ”ogiltighetsgrunder”.
(17)  –	Dom av den 1 juni 1994 i mål C‑136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I‑1981), punkterna 57–59, av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen (REG 2005, s. I‑5425), punkt 165, av den 18 januari 2007 i mål C‑229/05 P, PKK och KNK mot rådet (REG 2007, s. I‑439), punkt 66, och av den 2 april 2009 i mål C‑202/07 P, France Télécom mot kommissionen (REG 2009, s. I-0000), punkt 60.
(18)  –	Av den ansökan som Christos Gogos ingav till förstainstansrätten (punkterna 27–41) framgår att ungefär hälften av hans skriftliga argument i första instans ägnades åt artikel 233 EG och åt principerna om likabehandling, skälighet, god förvaltningssed och rätten till karriärutveckling.
(19)  –	Dom av den 14 maj 1998 i mål C‑259/96 P, rådet mot de Nil och Impens (REG 1998, s. I‑2915), punkterna 32 och 33, och domen i målet France Télécom mot kommissionen (ovan fotnot 17), punkt 29.
(20)  –	Dom av den 6 mars 2001 i mål C‑274/99 P, Connolly mot kommissionen (REG 2001, s. I‑1611), punkt 121, av den 9 september 2008 i de förenade målen C‑120/06 P och C‑121/06 P, FIAMM och FIAMM Technologies mot rådet och kommissionen (”FIAMM”, REG 2008, s. I‑6513), punkt 91, och domen i målet France Télécom mot kommissionen (ovan fotnot 17), punkt 30.
(21)  –	Dom av den 2 april 2009 i mål C‑431/07 P, Bouygues och Bouygues Télécom mot kommissionen (REG 2009, s. I-0000), punkt 42, och av den 16 juli 2009 i mål C‑440/07 P, kommissionen mot Schneider Electric (REG 2009, s. I-0000), punkt 135.
(22)  –	Dom av den 25 oktober 2007 i mål C‑167/06 P, Komninou m.fl. mot kommissionen (ej publicerad i rättsfallssamlingen), punkt 22.
(23)  –	Punkterna 27–43 i den överklagade domen.
(24)  –	Punkt 44 i den överklagade domen.
(25)  –	Punkterna 45 och 46 i den överklagade domen.
(26)  –	Dom av den 7 juni 2007 i mål C‑362/05 P, Wunenburger mot kommissionen (REG 2007, s. I‑4333), punkt 80.
(27)  –	I förbigående ska det påpekas att förstainstansrätten felaktigt talade om ett muntligt prov ”i september 2002”, vilket genomfördes ”till följd av domen i målet Gogos mot kommissionen”. Det muntliga provet i fråga ägde inte rum i september 2002, utan i november 2002, vilket Christos Gogos mycket riktigt har påpekat, och det gick inte tillbaka på en tidigare dom i ett mål Gogos mot kommissionen, utan på den förlikning som parterna ingick i mål T‑97/01.
(28)  –	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 2007 i mål C‑135/06 P, Weißenfels mot parlamentet (REG 2007, s. I‑12041), punkt 69.
(29)  –	Domen i målet Weißenfels mot parlamentet (ovan fotnot 28), punkt 65.
(30)  –	Domen i målet Weißenfels mot parlamentet (ovan fotnot 28), särskilt punkterna 62 och 66, och dom av den 17 april 1997 i mål C‑90/95 P, de Compte mot parlamentet (REG 1997, s. I‑1999), punkt 45.
(31)  –	Domstolens dom av den 5 juni 1980 i mål 24/79, Oberthür mot kommissionen (REG 1980, s. 1743), punkt 14, och av den 27 oktober 1987 i de förenade målen 176/86 och 177/86, Houyoux och Guery mot kommissionen (REG 1987, s. 4333), punkt 16 jämförd med punkt 1. Se även förstainstansrättens dom av den 12 maj 1998 i mål T‑159/96, Wenk mot kommissionen (REGP 1998, s. I‑A‑193 och s. II‑593), punkt 122, av den 31 mars 2004 i mål T‑10/02, Girardot mot kommissionen (REGP 2004, s. I‑A‑109 och s. II‑483), punkt 89, och av den 8 september 2009 i mål T‑404/06 P, ETF mot Landgren (REG 2009, s. II-0000), punkt 233.
(32)  –	Dom av den 8 juli 1965 i mål 83/63, Krawczynski mot kommissionen (REG 1965, s. 828 och s. 841).
(33)  –	Domen i målet Weißenfels mot parlamentet (ovan fotnot 28), punkt 67, och dom av den 17 december 2009 i mål C‑197/09 RX‑II, M mot EMEA (REU 2009, s. I‑0000), punkt 56.
(34)  –	Domen i målet Oberthür mot kommissionen (ovan fotnot 31), punkt 14, domen i målet Houyoux och Guery mot kommissionen (ovan fotnot 31), punkt 16, dom av den 21 februari 2008 i mål C‑348/06 P, kommissionen mot Girardot (REG 2008, s. I‑833), punkt 58, och domen i målet M mot EMEA (ovan fotnot 33), punkt 56, samt domen i målet Wenk mot kommissionen (ovan fotnot 31), punkt 122. Detta synsätt ligger också till grund för domen av den 16 december 1960 i mål 44/59, Fiddelaar mot kommissionen (REG 1960, s. 1117 och s. 1140).
(35)  –	Punkt 47 i den överklagade domen.
(36)  –	Se ovan punkterna 60 och 61.
(37)  –	Förstainstansrättens dom av den 31 mars 2004 i mål T‑10/02, Girardot mot kommissionen (REGP 2004, s. I‑A‑109 och s. II‑483), punkt 26.
(38)  –	Enligt domen i målet FIAMM och FIAMM Technologies mot rådet och kommissionen (ovan fotnot 20), särskilt punkterna 174–179, är skadestånd för följderna av unionsorganens lagenliga rättsakter utesluten på unionsrättens nuvarande stadium. Frågan om skadestånd för följderna av lagliga administrativa åtgärder
är däremot oklar.
(39)  –	Se nedan punkterna 70–79.
(40)  –	Punkterna 30–35 i den överklagade domen.
(41)  –	Dom av den 1 juli 1999 i mål C‑155/98 P, Alexopoulou mot kommissionen (REG 1999, s. I‑4069), punkterna 34–36.
(42)  –	Domstolens dom av den 6 juni 1985 i mål 146/84, De Santis mot revisionsrätten (REG 1985, s. 1723), punkt 9, och domen i målet Alexopoulou mot kommissionen (ovan fotnot 41), punkterna 32, 33 och 36, samt förstainstansrättens dom av den 17 december 2003 i mål T‑133/02, Chawdhry mot kommissionen (REGP 2003, s. I‑A‑329 och s. II‑1617), punkt 36, och av den 11 december 2009 i mål T-436/07 P, Giannopoulos mot rådet (REG 2009, s. II‑0000), punkterna 34 och 52.
(43)  –	Domen i målet De Santis mot revisionsrätten (ovan fotnot 42), punkt 9.
(44)  –	Domen i målet Alexopoulou mot kommissionen (ovan fotnot 41), punkterna 31, 34 och 36.
(45)  –	Dom av den 10 januari 2006 i mål C‑344/04, IATA och ELFAA (REG 2006, s. I‑403), punkt 95, av den 3 maj 2007 i mål C‑303/05, Advocaten voor de Wereld (REG 2007, s. I‑3633), punkt 56, av den 16 december 2008 i mål C‑127/07, Arcelor Atlantique et Lorraine m.fl. (”Arcelor”, REG 2008, s. I-0000), punkt 23, och av den 7 juli 2009 i mål C‑558/07, S.P.C.M. m.fl. (REG 2009, s. I-0000), punkt 74.
(46)  –	Domen i målet Arcelor (ovan fotnot 45), punkt 26.
(47)  –	Förstainstansrätten antydde inte heller något annat i punkt 47 i den överklagade domen. Se allmänt beträffande förlorad möjlighet som ersättningsgill skada, domen i målet kommissionen mot Girardot (ovan fotnot 34), punkterna 54 och 55. Se även förstainstansrättens dom av den 26 juni 1996 i mål T-91/95, De Nil och Impens mot rådet (REGP 1996, s. I-A-327 och s. II‑959), punkt 38, i vilken domstolens dom i målet rådet mot de Nil och Impens (ovan fotnot 19) inte ifrågasattes på denna punkt.
(48)  –	Se ovan punkt 68.
(49)  –	T‑95/98 och T‑97/01 (se ovan punkterna 11–14).
(50)  –	Domen i målet Gogos mot kommissionen (T‑95/98, ovan fotnot 5), punkterna 60–62.
(51)  –	Beslutet i målet Gogos mot kommissionen (T‑97/01, ovan fotnot 6), punkt 2.
(52)  –	Se, bland annat, domen i målet kommissionen mot Girardot (ovan fotnot 34), punkt 52.
(53)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 13), punkt 141.
(54)  –	Domen i målet FIAMM (ovan fotnot 38), särskilt punkterna 205 och 211.
(55)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 13), punkt 49, domen i målet FIAMM (ovan fotnot 38), punkt 203, och dom av den 16 juli 2009 i mål C‑385/07 P, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland mot kommissionen (”Der Grüne Punkt”, REG 2009, s. I-0000), punkterna 190–193.
(56)  –	Tidigare artikel 235 EG jämförd med artikel 288.2 EG.
(57)  –	Domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 55), punkt 195.
(58)  –	Domen i målet Baustahlgewebe (ovan fotnot 13), punkt 21, och domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 55), punkterna 177–179.
(59)  –	Domen i målet Der Grüne Punkt (ovan fotnot 55), punkt 181.
(60)  –	Talan väcktes i första instans den 18 februari 2004, och den överklagade domen meddelades den 15 februari 2008.
(61)  –	Det skriftliga förfarandet i första instans avslutades när dupliken delgavs den 17 november 2004, och den muntliga förhandlingen ägde rum den 15 februari 2008.
(62)  –	Se, i detta avseende, förstainstansrättens redogörelser i punkt 51 i den överklagade domen.