61994CJ0177_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-177/94,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascati, att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga brottmålet mot
Gianfranco Perfili,
målsägande som för talan: Lloyd's of London,
angående tolkningen av artiklarna 3, 5 och 6 i EG-fördraget samt av artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950,
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C.N. Kakouris samt domarna G.F. Mancini, F.A. Schockweiler (referent), J.L. Murray och H. Ragnemalm,
generaladvokat: P. Léger,
justitiesekreterare: R. Grass,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Gianfranco Perfili, tilltalad i målet vid den nationella domstolen, genom advokaterna A. Rossotti och D. Vicini, Rom,
- företaget Lloyd's of London, genom advokaten A. Giorgetti, Milano,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom A. Aresu och P. van Nuffel, båda vid rättstjänsten, i egenskap av ombud,
med hänsyn till referentens rapport,
och efter att den 16 november 1995 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Vice Pretore della Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascati, har genom beslut av den 2 juni 1994, som inkommit till domstolen den 28 juni samma år, begärt ett förhandsavgörande enligt artikel 177 i EG-fördraget beträffande två frågor som rör tolkningen av artiklarna 3, 5 och 6 i nämnda fördrag samt av artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950 (nedan kallad "den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna").
2 Frågorna har uppkommit i samband med att försäkringsföretaget Lloyd's of London (nedan kallat "Lloyd's") väckte talan om enskilt anspråk i ett vid den hänskjutande domstolen anhängigt brottmål mot Gianfranco Perfili.
3 Av den av den nationella domstolen översända akten och de skriftliga yttranden som har inkommit såväl från parterna i målet vid nämnda domstol som från kommissionen framgår att Lloyd's utsåg en generalagent för Italien genom en bestyrkt fullmakt att företräda företaget i rättsliga angelägenheter (power of attorney), som upprättats i enlighet med engelsk rätt och i överensstämmelse med Haag-konventionen av den 5 oktober 1961 om förenkling av legaliseringsförfarandet [vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå].
4 Gianfranco Perfili, en juvelerare i Colonna (Rom), tecknade en stöldförsäkring hos Lloyd's. Två år efter ingåendet av försäkringsavtalet gjorde den försäkrade en anmälan till försäkringsföretaget om stöld av smycken.
5 Efter att en undersökning hade utförts väckte italienska åklagarmyndigheter åtal vid Pretura di Roma mot Gianfranco Perfili för grov falsk anmälan om brott samt försök till grovt bedrägeri. Lloyd's generalagent för Italien lämnade i överensstämmelse med italienska processrättsliga regler en särskild fullmakt till en advokat för att för försäkringsföretagets räkning väcka talan om enskilt anspråk i det brottmål som anhängiggjorts mot Gianfranco Perfili.
6 Enligt den hänskjutande domstolen föreskrivs det i artikel 78 i den italienska straffprocessordningen i fråga om väckande av talan om enskilt anspråk, att den som har utsatts för brottslig handling och som genom ombud vill väcka talan om enskilt anspråk i ett brottmål måste ge den sistnämnde en särskild fullmakt för detta. Lloyd's kan enligt den hänskjutande domstolen inte väcka talan om enskilt anspråk, eftersom den allmänna fullmakt som den gett sin generalagent i Italien inte innebär att den sistnämnde har fått en särskild fullmakt för att väcka talan om enskilt anspråk i det anhängiggjorda brottmålet mot Gianfranco Perfili. Enligt engelsk rätt kan dock en allmän fullmakt omfatta en viljeförklaring att ge sådan behörighet.
7 Den nationella domstolen drog av detta den slutsatsen att det finns en klar skillnad i hur brottsoffer som är italienska medborgare och de som är medborgare i Storbritannien behandlas och som vill bevaka sina civilrättsliga intressen genom ett särskilt ombud. Den engelska medborgaren är nämligen enligt den nationella domstolen förhindrad att ge uttryck för sin vilja samt får se sina handlingsmöjligheter begränsas av det förhållandet att det i Italien finns ett rättsligt institut som inte existerar i hans egen nationella rättsordning.
8 För att få klarhet i om de italienska processrättsliga reglerna var förenliga med artiklarna 3, 5 och 6 i fördraget samt med artikel 6 i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, enligt vilken var och en, när det gäller att få sina civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelser om brott prövade, skall vara berättigad att få sin sak prövad inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag, har Vice Pretore ställt domstolen följande två frågor:
1) "Strider artikel 78 i den gällande italienska straffprocessordningen mot bestämmelserna i artiklarna 3, 5 och 6 i Romfördraget genom att den innebär att en medborgare i en medlemsstat - i det förevarande fallet en medborgare i Storbritannien som blivit utsatt för brott och som vill väcka talan om enskilt anspråk i ett brottmål - måste upprätta en särskild rättslig handling som inte är föreskriven i hans nationella rättsordning, nämligen en särskild fullmakt för att väcka talan om enskilt anspråk och som är överflödig enligt engelsk rätt, eftersom den kan omfattas av en allmän fullmakt att företräda någon i rättsliga angelägenheter (power of attorney)?"
2) "Strider den ovan nämnda artikel 78 mot artikel 6 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950, och är denna tillämplig i det förevarande fallet?"
Den första frågan
9 Det finns anledning att inledningsvis framhålla att domstolen enligt en fast rättspraxis inte är behörig att inom ramen för ett förfarande om förhandsavgörande enligt artikel 177 i fördraget pröva om en nationell bestämmelse är förenlig med gemenskapsrätten eller inte (se dom av den 6 juli 1995, BP Soupergaz, C-62/93, REG s. I-1883, punkt 13). Däremot är domstolen behörig att lämna den nationella domstolen alla gemenskapsrättsliga tolkningsdata som kan göra det möjligt för den sistnämnda att bedöma om de nationella bestämmelserna är förenliga med gemenskapsrätten.
10 Det finns därefter anledning att konstatera att det i artikel 2 i fördraget finns en beskrivning av den uppgift och de mål som gemenskapen har och som är uppräknade i artikel 3 (se dom av den 24 november 1982, kommissionen mot Irland, 249/81, Rec. s. 4005, punkt 28, och av den 29 september 1987, Giménez Zaera, 126/86, Rec. s. 3697, punkt 10).
11 Artiklarna 2 och 3 avser i synnerhet upprättandet av en gemensam marknad, där varor, personer, tjänster och kapital kan röra sig fritt och där konkurrensvillkoren inte är snedvridna. Detta mål skall säkerställas genom bland annat förbudet mot varje form av diskriminering på grund av nationalitet, vilket anges i artikel 6 i fördraget och avses med frågan från den hänskjutande domstolen.
12 Under dessa omständigheter måste den första frågan förstås så, att därmed önskas få klarhet i om artikel 6 i fördraget skall tolkas på så sätt att det strider mot den bestämmelsen att en medlemsstat har bestämmelser om att en person som har utsatts för brott och vill väcka talan om enskilt anspråk i ett brottmål är tvungen att ge en särskild fullmakt till sitt ombud, fastän en sådan formalitet inte föreskrivs enligt rätten i den medlemsstat som offret är medborgare i.
13 Enligt lydelsen av artikel 6 första stycket i fördraget skall, inom fördragets tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i detta, all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.
14 Den allmänna icke-diskrimineringsprincip som har stadfästs i denna artikel måste följaktligen tillämpas med reservation för särskilda bestämmelser i fördraget (se dom av den 14 juli 1977, Sagulo m.fl., 8/77, Rec. s. 1495, punkt 11).
15 På den fria rörlighetens område har denna regel genomförts, vad beträffar etableringsrätten, genom artikel 52-58 och, vad beträffar tjänster, genom artikel 59-66 i fördraget.
16 Nationella bestämmelser som reglerar villkoren för väckande av talan om enskilt anspråk berör ett i en annan medlemsstat etablerat försäkringsbolags möjligheter att kunna bevaka sina civilrättsliga intressen i värdlandet och måste prövas med beaktande av fördragets bestämmelser om frihet att etablera sig eller frihet att tillhandahålla tjänster i värdlandet.
17 Av en fast rättspraxis framgår dock att artiklarna 6, 52 och 59 - även om de innebär ett förbud för enskilda medlemsstater att inom fördragets tillämpningsområde tillämpa den egna rätten på olika sätt på grund av nationalitet - inte omfattar de eventuella åtskillnader i behandling som kan uppstå i olika medlemsstater till följd av skillnader mellan lagstiftningarna i olika medlemsstater, så länge som dessa gäller för alla personer som hör till deras tillämpningsområde och de tillämpas enligt objektiva kriterier och utan hänsyn till nationalitet (se i detta avseende dom av den 28 juni 1978, Kenny, 1/78, Rec. s. 1489, punkt 18, av den 7 maj 1992, Wood och Cowie, C-251/90 och C-252/90, Rec. s. I-2873, punkt 19, och av den 3 juli 1979, Van Dam en Zonen m.fl., 185/78-204/78, Rec. s. 2345, punkt 10).
18 Den fråga som den hänskjutande domstolen har ställt, liksom de rättsliga och faktiska omständigheter som den har tillhandahållit domstolen, möjliggör inte för den sistnämnda att pröva om och under vilka förutsättningar sådana nationella bestämmelser, vilka tillämpas utan åtskillnad, skulle kunna utgöra ett omotiverat hinder för etableringsfriheten eller för friheten att tillhandahålla tjänster.
19 Den första frågan skall följaktligen besvaras på så sätt att artikel 6, i vilken principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet är stadfäst, skall jämförd med artiklarna 52 och 59 i fördraget tolkas på så sätt att det inte strider mot den bestämmelsen att en person som har utsatts för brott och vill väcka talan om enskilt anspråk i ett brottmål, enligt bestämmelser i en medlemsstat måste ge sitt ombud en särskild fullmakt, även om denna formalitet inte krävs enligt rätten i den medlemsstat som offret är medborgare i.
Den andra frågan
20 Enligt rättspraxis skall domstolen i ett förfarande om meddelande av förhandsavgörande, då de nationella bestämmelserna faller inom gemenskapsrättens tillämpningsområde tillhandahålla alla tolkningsdata som krävs för att den nationella domstolen skall kunna bedöma om dessa bestämmelser är förenliga med de grundläggande rättigheter vilkas iakttagande domstolen skall säkerställa, såsom de framgår av i synnerhet den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Däremot har domstolen inte denna behörighet beträffande nationella bestämmelser som ligger utanför det område som omfattas av gemenskapsrätten (se dom av den 4 oktober 1991, Society for the protection of unborn children Ireland, C-159/90, Rec. s. I-4685, punkt 31).
21 Med hänsyn till det svar som har lämnats på den första frågan finns det inte någon anledning att besvara den andra frågan.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
22 Den kostnad som har förorsakats Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 2 juni 1994 förts vidare av Vice Pretore de la Pretura circondariale di Roma, sezione distaccata di Frascati - följande dom:
Artikel 6 - i vilken principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet är stadfäst - skall, jämförd med artiklarna 52 och 59 i EG-fördraget, tolkas på så sätt att det inte strider mot denna att en person som har utsatts för brott och vill väcka talan om enskilt anspråk i ett brottmål, enligt bestämmelser i en medlemsstat måste ge sitt ombud en särskild fullmakt, även om denna formalitet inte krävs enligt rätten i den medlemsstat som offret är medborgare i.