62023CJ0701
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
3. dubna 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Zásada ne bis in idem – Úmluva k provedení Schengenské dohody – Článek 54 – Listina základních práv Evropské unie – Článek 50 – Rozhodnutí o prozatímním zastavení trestního stíhání vydané v členském státě ve vztahu k zesnulým fyzickým osobám, které byly předtím zaměstnány právnickou osobou – Trestní stíhání zahájené proti této právnické osobě v jiném členském státě – Nepřípustnost“
Ve věci C‑701/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím tribunal judiciaire de Paris (Soud prvního stupně v Paříži, Francie) ze dne 4. července 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 14. listopadu 2023, v trestním řízení proti
Swiftair SA,
za účasti:
Syndicat ALTER,
Association AH5017-Ensemble a další,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: A. Kumin, předseda senátu, T. von Danwitz (zpravodaj), místopředseda Soudního dvora, a S. Gervasoni, soudce,
generální advokát: D. Spielmann,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Swiftair SA: R. Lindon a P. Spinosi, advokáti,
–
za Syndicat ALTER: A. Lyon-Caen, advokát,
–
za Association AH5017-Ensemble: E. Piwnica, advokát,
–
za francouzskou vládu: R. Bénard, B. Dourthe a B. Fodda, jako zmocněnci,
–
za španělskou vládu: A. Gavela Llopis, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: F. Blanc a I. Zaloguin, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 54 Úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (Úř. věst. 2000, L 239, s. 19; Zvl. vyd. 19/02, s. 9), která byla podepsána v Schengenu (Lucembursko) dne 19. června 1990 a vstoupila v platnost dne 26. března 1995 (dále jen „ÚPSD“), ve světle článku 50 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2
Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení vedeného proti společnosti Swiftair SA, která je obžalována z usmrcení z nedbalosti, k němuž došlo v Mali dne 24. července 2014.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body odůvodnění ÚPSD uvádějí:
„Vycházejíce z Schengenské dohody o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích, uzavřené dne 14. června 1985,
Rozhodnuty uskutečnit záměr vyjádřený v této úmluvě dosáhnout zrušení kontrol pohybu osob na společných hranicích a usnadnit přepravu a pohyb zboží,
Vzhledem k tomu, že Smlouva o založení Evropských společenství doplněná Jednotným evropským aktem stanoví, že vnitřní trh zahrnuje prostor bez vnitřních hranic,
[…]“
4
Článek 54 ÚPSD stanoví:
„Osoba, která byla pravomocně odsouzena jednou smluvní stranou, nesmí být pro tentýž čin stíhána druhou smluvní stranou za předpokladu, že v případě odsouzení již byla vykonána nebo je právě vykonávána sankce, nebo podle práva smluvní strany, ve které byl rozsudek vynesen, již nemůže být vykonána.“
Španělské právo
5
Článek 637 Ley de Enjuiciamiento Criminal (trestní řád) zní:
„Trestní stíhání se zastaví:
1°) neexistuje-li důvodné podezření, že byl spáchán skutek, pro který se trestní stíhání vede;
2°) není-li skutek trestným činem;
3°) plyne-li z řízení, že obvinění jsou zproštěni trestní odpovědnosti jako pachatelé, spolupachatelé nebo pomocníci.“
6
Článek 641 tohoto trestního řádu stanoví:
„Trestní stíhání se prozatímně zastaví:
1°) nejeví-li se spáchání trestného činu, které odůvodnilo trestní stíhání, jako řádně prokázané;
2°) plyne-li z vyšetřování, že byl sice spáchán trestný čin, avšak neexistují dostatečné důvody pro obvinění konkrétní osoby nebo konkrétních osob jako pachatelů, spolupachatelů nebo pomocníků.“
Francouzské právo
7
Článek 113-9 trestního zákoníku stanoví:
„V případech uvedených v článcích 113-6 a 113-7 nesmí být vedeno trestní stíhání proti osobě, která prokáže, že byla v zahraničí pravomocně odsouzena za tentýž čin a v případě odsouzení byl trest vykonán nebo promlčen.“
8
Článek 692 trestního řádu stanoví:
„V případech uvedených v předchozí kapitole nesmí být vedeno trestní stíhání proti osobě, která prokáže, že byla v zahraničí pravomocně odsouzena za tentýž čin a v případě odsouzení byl trest vykonán nebo promlčen.“
Původní řízení a předběžné otázky
9
Dne 24. července 2014 bylo letadlo, které vlastnila společnost Swiftair a bylo registrované ve Španělsku, pronajato na let z Ouagadougou (Burkina Faso) do Alžíru (Alžírsko). Toto letadlo se zřítilo v pouštní oblasti na severu Mali. Všichni cestující, včetně 54 francouzských státních příslušníků, při této nehodě zahynuli.
10
V důsledku uvedené nehody zahájil Juzgado Central de Instrucción no 6 (Ústřední vyšetřovací soud č. 6, Španělsko) usnesením ze dne 24. července 2014 vyšetřování. Později uvedený soud – poté, co vyloučil možnost teroristického útoku – v usnesení ze dne 23. září 2014 konstatoval, že je třeba vyšetřit, zda k nehodě mohlo dojít z důvodu nezkušenosti nebo neopatrnosti fyzických osob, které uvedené letadlo pilotovaly.
11
Současně bylo ve Francii vyšetřováním této nehody pověřeno gendarmerie des transports aériens (Četnictvo příslušné pro leteckou dopravu). Návrhem státního zastupitelství ze dne 29. července 2014 bylo zahájeno přípravné řízení probíhající za dozoru vyšetřujícího soudce pro usmrcení z nedbalosti.
12
V letech 2014 až 2016 probíhala mezi španělskými a francouzskými justičními orgány spolupráce mimo jiné prostřednictvím vzájemných žádostí o mezinárodní vzájemnou pomoc v trestních věcech. Komunikace, která mezi těmito orgány probíhala, však neumožnila dopředu vyřešit otázku možného rozporu mezi rozhodnutími přijatými na konci vyšetřování, která uvedené orgány vedly souběžně.
13
Dne 18. července 2016 vydal španělský vyšetřující soudce rozhodnutí o prozatímním zastavení trestního stíhání podle článku 641 španělského trestního řádu z důvodu, že „na úrovni lidských a profesních aspektů posádky“, jakož i stavu letadla nenalezl „žádné důkazy o nesrovnalostech ze strany společnosti [Swiftair], které by mohly mít souvislost s leteckou nehodou […]“. Podle tohoto rozhodnutí zejména nebylo odhaleno „žádné porušení objektivní povinnosti pozornosti nebo péče, která je od pilotů letadel vyžadována“.
14
Ve Francii byla technická stránka odborného zjišťování příčin nehody svěřena sboru tří znalců, kteří v závěrečné zprávě předložené dne 23. prosince 2016 dospěli k závěru, že existují faktory, které přispěly k této nehodě, jako je sezónní zaměstnávání pilotů, které přispělo ke snížení úrovně jejich výkonu při neobvyklých situacích, a nedostatečný objem, jakož i neúplný obsah jejich pozemního výcviku a výcviku na leteckém simulátoru, které přispěly zejména k nedostatečné reakci na dotčenou situaci.
15
Dne 29. června 2017 bylo společnosti Swiftair francouzským vyšetřujícím soudcem sděleno obvinění z usmrcení z nedbalosti, a to z důvodu, že posádce letu nezajistila „dostatečný výcvik“, a tím neúmyslně způsobila smrt všech osob na palubě, mezi nimiž se nacházely francouzské oběti. Návrhem ze dne 24. listopadu 2017 se společnost Swiftair domáhala zrušení obvinění z důvodu, že se na ni má vztahovat rozhodnutí o zastavení trestního stíhání vydané ve Španělsku, které je pravomocné a má být ve Francii závazné na základě článku 54 ÚPSD a zásady ne bis in idem, která je zakotvena v tomto článku 54. Dne 16. listopadu 2018 vyšetřovací senát rozhodl, že je tento návrh nepřípustný.
16
Usnesením ze dne 18. května 2021 nařídil francouzský vyšetřující soudce postoupení věci týkající se společnosti Swiftair k tribunal judiciaire de Paris (Soud prvního stupně v Paříži), který je předkládajícím soudem, přičemž argumenty týkající se porušení zásady ne bis in idem, které tato společnost uplatnila, odmítl z důvodu, že toto rozhodnutí o zastavení trestního stíhání nezakládá překážku věci pravomocně rozsouzené a není pravomocné. Uvedené rozhodnutí, které podle jeho názoru nemá ekvivalent ve francouzském právu, zejména nemá za následek pravomocné ukončení trestního řízení a nebrání dalšímu trestnímu stíhání pro tentýž čin.
17
Předkládající soud zejména poznamenává, že podle použitelných španělských právních předpisů nemůže být založena trestní odpovědnost takové právnické osoby, jako je společnost Swiftair, a že vůči této společnosti z tohoto důvodu ve Španělsku formálně nesměřoval žádný úkon stíhání nebo donucovací úkon. Předkládající soud si tak klade otázku, zda rozhodnutí o zastavení trestního stíhání přijaté ve Španělsku – pokud může být pravomocné – zahrnuje pro účely použití článku 54 ÚPSD nejen fyzické osoby, kterých se přímo týká, ale i nepřímo obviněnou právnickou osobu, takže tato právnická osoba by musela být považována za osobu, která byla „pravomocně odsouzena“ ve smyslu tohoto článku 54.
18
Za těchto podmínek se tribunal judiciaire de Paris (Soud prvního stupně v Paříži) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 54 ÚPSD ve spojení s článkem 50 Listiny vykládán v tom smyslu, že usnesení o zastavení trestního stíhání vydané ve smluvním státě soudním orgánem, proti kterému lze podat opravný prostředek, které je vydáno po zevrubném vyšetření věci a které brání pokračování v řízení, ledaže vyvstanou nová obvinění, musí být kvalifikováno jako pravomocné rozhodnutí ve smyslu tohoto článku, i když pro smluvní stát, ve kterém bylo toto usnesení o zastavení trestního stíhání vydáno, nemá toto usnesení všechny účinky rozhodnutí, které zakládá překážku věci pravomocně zcela rozsouzené?
2)
Musí být článek 54 ÚPSD ve spojení s článkem 50 Listiny vykládán v tom smyslu, že v případě usnesení o zastavení trestního stíhání, které je rovnocenné pravomocnému rozhodnutí a které může zakládat ochranu ne bis in idem stanovenou tímto ustanovením, musí se ‚osobou, která byla pravomocně odsouzena‘, rozumět každá osoba, vůči které bylo během vyšetřování vzneseno obvinění a jejíž jednání nebo opomenutí byla předmětem vyšetřování, i když vůči této osobě ve fázi vyšetřování nesměřoval formálně žádný úkon stíhání nebo donucovací úkon?
3)
Musí být článek 54 ÚPSD ve spojení s článkem 50 Listiny vykládán v tom smyslu, že existuje totožnost osob mezi fyzickými osobami, jejichž jednání byla spáchána při výkonu jejich funkcí v právnické osobě ve prospěch a na účet právnické osoby, za kterou jednají, na straně jedné a samotnou právnickou osobou na straně druhé, což brání jakémukoli stíhání právnické osoby ve smluvním státě, pokud již byly osoby jednající jako její statutární orgány ‚pravomocně odsouzeny‘ ve smyslu unijního práva v jiném smluvním státě, i když právnická osoba sama nebyla v posledně uvedeném státě jako taková nikdy stíhána?
4)
Je-li odpověď na předchozí otázku kladná, musí být článek 54 ÚPSD ve spojení s článkem 50 Listiny v takovém případě vykládán v tom smyslu, že právnické osobě musí svědčit ochrana [zásady] ne bis in idem, a to i tehdy, pokud ve smluvním státě, ve kterém bylo vydáno pravomocné rozhodnutí, nemohla být právnická osoba každopádně trestně stíhána, a to buď proto, že v tomto státě přímá trestní odpovědnost právnické osoby neexistuje, nebo proto, že trestní odpovědnost právnické osoby může být založena pouze v případě trestných činů, jejichž skutkovou podstatu nemohou skutky, jež jsou předmětem stíhání, naplnit?“
K přípustnosti
19
Podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudek ze dne 22. října 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 36 a citovaná judikatura).
20
Soudnímu dvoru nicméně přísluší, aby za účelem ověření vlastní pravomoci nebo přípustnosti žádosti, která mu byla předložena, přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil (rozsudek ze dne 22. října 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 37 a citovaná judikatura).
21
V tomto kontextu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury může Soudní dvůr odmítnout rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem, pokud je zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny [rozsudek ze dne 30. dubna 2024, M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, bod 65 a citovaná judikatura].
22
V této souvislosti jsou požadavky na obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce výslovně uvedeny v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora, který má předkládající soud v rámci spolupráce zavedené článkem 267 SFEU znát a který je povinen náležitě dodržovat. Na základě těchto požadavků, které jsou připomenuty v bodě 15 Doporučení Soudního dvora Evropské unie pro vnitrostátní soudy o zahájení řízení o předběžné otázce (Úř. věst. 2019, C 380, s. 1), každá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí obsahovat „stručné vylíčení předmětu sporu v původním řízení, jakož i rozhodných skutečností tak, jak byly zjištěny předkládajícím soudem, nebo alespoň vylíčení skutkových okolností, na kterých jsou předběžné otázky založeny“, „znění vnitrostátních předpisů, jejichž použití přichází v projednávané věci v úvahu, a případně příslušnou vnitrostátní judikaturu“ a „uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení unijního práva, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení“.
23
Pokud jde o projednávanou věc, je třeba připomenout, že podle článku 54 ÚPSD nesmí být osoba, která byla pravomocně odsouzena jednou smluvní stranou, pro tentýž čin stíhána druhou smluvní stranou za předpokladu, že v případě odsouzení již byla vykonána nebo je právě vykonávána sankce, nebo podle práva smluvní strany, ve které byl rozsudek vynesen, již nemůže být vykonána.
24
Podle ustálené judikatury platí, že článek 54 ÚPSD má zajistit, aby se osoba, která byla odsouzena a vykonala trest, nebo případně byla v členském státě pravomocně zproštěna obvinění, mohla pohybovat uvnitř schengenského prostoru, aniž by se musela obávat stíhání pro tentýž čin v jiném členském státě (rozsudek ze dne 14. září 2023, Volkswagen Group Italia a Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, bod 81 a citovaná judikatura).
25
Tento článek je totiž třeba vykládat ve světle čl. 3 odst. 2 SEU, podle kterého Unie poskytuje svým občanům prostor svobody, bezpečnosti a práva bez vnitřních hranic, ve kterém je zaručen volný pohyb osob (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. června 2016, Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, bod 46), a ve světle bodů odůvodnění ÚPSD, z nichž vyplývá, že účelem této úmluvy je dosáhnout zrušení kontrol pohybu osob na společných hranicích a usnadnit přepravu a pohyb zboží v rámci prostoru bez vnitřních hranic.
26
Článek 54 ÚPSD je proto irelevantní, pokud se nejedná o možnost volně se pohybovat v tomto prostoru a zejména pokud jsou dotčeny pouze právnické osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. září 2023, Volkswagen Group Italia a Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, bod 82).
27
V projednávaném případě je nesporné, že trestní řízení zahájené ve Francii, které je předmětem sporu v původním řízení, je vedeno výlučně proti právnické osobě, a sice proti společnosti Swiftair. Fyzické osoby, jejichž trestní odpovědnost byla zkoumána ve Španělsku, zemřely při nehodě dotčené ve věci v původním řízení. Vzhledem k tomu, že možnost fyzických osob volně se pohybovat zjevně není předmětem sporu v původním řízení, se proto článek 54 ÚPSD na tento spor nepoužije.
28
Podle judikatury přitom platí, že pokud ustanovení unijního práva, kterých se týkají předběžné otázky, nejsou použitelná ve sporu v původním řízení, a nejsou tedy relevantní pro řešení tohoto sporu, je třeba mít za to, že požadované rozhodnutí o předběžné otázce není nezbytné k tomu, aby předkládající soud mohl vydat rozsudek, a tyto otázky jsou tudíž nepřípustné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, body 38 a 68). Z toho plyne, že otázky položené předkládajícím soudem v projednávaném případě jsou z tohoto důvodu nepřípustné v rozsahu, v němž se týkají článku 54 ÚPSD.
29
I když předkládající soud zmiňuje rovněž článek 50 Listiny, je třeba připomenout, že podle čl. 51 odst. 1 Listiny jsou její ustanovení určena členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie. Pojem „uplatňování práva Unie“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení předpokládá existenci souvislosti mezi aktem unijního práva a dotčeným vnitrostátním opatřením, která jde nad rámec příbuznosti dotyčných oblastí nebo nepřímého dopadu jedné oblasti na druhou [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2024, PT (Dohoda mezi státním zástupcem a pachatelem trestného činu), C‑432/22, EU:C:2024:987, bod 35 a citovaná judikatura].
30
Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce neuvedl vztah, který spatřuje mezi vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení a relevantními ustanoveními unijního práva, neumožňuje tato žádost za současného stavu prokázat, že situace dotčená ve věci v původním řízení spadá pod uplatňování tohoto práva. Podle judikatury Soudního dvora přitom v takovém případě nemá Soudní dvůr pravomoc o ní rozhodnout a případně uplatňovaná ustanovení Listiny nemohou sama o sobě tuto pravomoc založit (usnesení ze dne 17. května 2024, VGG a další, C‑190/23, EU:C:2024:420, bod 57 a citovaná judikatura).
31
Pokud jde tedy o požadovaný výklad článku 50 Listiny, je třeba konstatovat, že za současného stavu Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny, ve smyslu ustálené judikatury uvedené v bodě 21 tohoto rozsudku. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nesplňuje požadavky připomenuté v bodě 22 tohoto rozsudku a zejména požadavky stanovené v čl. 94 písm. c) jednacího řádu, jelikož neuvádí vztah, který předkládající soud spatřuje mezi vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení a relevantními ustanoveními unijního práva.
32
Z toho plyne, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je v plném rozsahu nepřípustná.
33
Předkládající soud má však nadále možnost podat novou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce obsahující všechny skutečnosti umožňující Soudnímu dvoru rozhodnout (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 20. května 2021, ENR Grenelle Habitat a další, C‑88/20, EU:C:2021:407, bod 38 a citovaná judikatura).
K nákladům řízení
34
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím tribunal judiciaire de Paris (Soud prvního stupně v Paříži, Francie) ze dne 4. července 2023 je nepřípustná.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.