62021CC0822
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2023. szeptember 7. (
1
)
C‑822/21. sz. ügy
Lett Köztársaság
kontra
Svéd Királyság
„Tagállami kötelezettségszegés – 2014/49/EU irányelv – Betétbiztosítási rendszerek – A betétbiztosítási alapba teljesített befizetések továbbításának elmulasztása – Hatékony érvényesülés – Az Európai Unió tagállamai közötti lojális együttműködés”
I. Bevezetés
1.
A Lett Köztársaság a jelen kötelezettségszegési megállapítása iránti keresettel azt rója fel a Svéd Királyságnak, hogy az nem teljesítette a betétbiztosítási rendszerekről szóló, 2014. április 16‑i 2014/49/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
2
) 14. cikkének (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit. Konkrétabban, e kereset a más tagállamban található bankfiókok átruházása esetén a tagállamok területén létrehozott betétbiztosítási rendszerbe (a továbbiakban: betétbiztosítási rendszer) az egyes bankok által évente teljesítendő befizetések beszedésére vonatkozó szabályokkal kapcsolatos, ami ezen 14. cikk (3) bekezdése értelmében az említett fióktelepek tekintetében az értékesítést megelőző tizenkét hónap során a bank székhelye szerinti betétbiztosítási rendszerbe teljesített befizetéseknek az értékesítést követően az illetékes nemzeti betétbiztosítási rendszerekbe történő átutalását vonja maga után. A Lett Köztársaság azt is kifogásolja, hogy a hozzájárulások átutalásának megtagadásával a Svéd Királyság nem teljesítette az EUSZ 4. cikk (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit, mivel negatív hatást gyakorolt az egységes piac integrációjára, és ezáltal aláásta a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elvét (
3
).
2.
A Lett Köztársaság kérelmei támogatása érdekében az Észt Köztársaság, a Litván Köztársaság és az Európai Bizottság beavatkozott az eljárásba. A bank központja ugyanis Svédországban, az átruházott fióktelepek pedig Észtországban, Lettországban és Litvániában voltak.
3.
A tagállamok közötti kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetek kis száma miatt (
4
) ez az ügy alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa az EUMSZ 259. cikken alapuló kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset elfogadhatóságának feltételeit.
4.
Indokolásom végén azt javaslom, hogy a Bíróság nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak, de érdemben utasítsa el azt, figyelembe véve, hogy egy irányelv tisztán teleológiai értelmezése nem szolgálhat alapjául a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetnek, ha az irányelv egyértelmű rendelkezéseit szó szerint ültették át, és nincs bizonyíték az ezzel ellentétes, általános és állandó gyakorlatra.
II. Jogi háttér
A.
A 2014/49 irányelv
5.
A 2014/49 irányelv (3) és (37) preambulumbekezdését, valamint 6. cikkének (1) bekezdését, 7. cikkének (1) bekezdését, 10. cikkének (1), (2), (6) és (8) bekezdését, 13. cikkének (1) bekezdését és 14. cikkének (1)–(4) bekezdését kell alkalmazni.
B.
A svéd jog
6.
Az 1995. december 20‑i lag om insättningsgaranti (betétbiztosításról szóló törvény) (
5
) 13. §‑a előírja, hogy a betétbiztosítási hatóság évente dönt a teljesítendő befizetések összegéről, és azokat a döntés időpontjától számított egy hónapon belül kell teljesíteni.
7.
Az említett törvény 14. §‑a értelmében, ha egy hitelintézetet részben vagy egészben egy másik betétbiztosítási rendszerhez helyeznek át, az áthelyezést megelőző tizenkét hónapban általa teljesített befizetéseket átutalják a másik betétbiztosítási rendszerbe.
III. A jogvita előzményei és a pert megelőző eljárás
8.
Egy európai pénzügyi szolgáltató csoport (Nordea Bank AB), amelynek székhelye Svédországban van, és amely a betétbiztosítás címén esedékes befizetéseit más tagállamokban található fióktelepei vonatkozásában is a svéd betétbiztosítási rendszerbe teljesíti, 2017 és 2018 folyamán szerkezetátalakításon ment keresztül.
9.
2017. október 1‑jén e csoport három észtországi, lettországi és litvániai fióktelepét (
6
) eladta egy másik banknak. E tagállamok betétbiztosítási hatóságai arra kérték a svéd betétbiztosítási hatóságot, hogy utalja át az egyes átruházott fióktelepek után teljesített befizetéseket. Ez a hatóság 2017. október 3‑i határozatában, azzal az indokkal, hogy a 2017. október 1‑jét megelőző tizenkét hónapban nem került sor befizetésre, elutasította e kérelmeket.
10.
2018. október 1‑jén a Nordea Bank, az említett fióktelepek átruházója, székhelyét Svédországból Finnországba helyezte át. A finn betétbiztosítási hatóság kérésére a svéd betétbiztosítási hatóság 2018. október 4‑én és november 13‑án átutalta az e pénzügyi szolgáltató csoport által a 2018. október 1‑jét megelőző tizenkét hónap során teljesített befizetéseket.
11.
Svédországban a betétbiztosítási rendszerbe teljesítendő befizetések a januártól decemberig terjedő időszakra vonatkozóan a betétbiztosítási hatóság által az összeg megállapítása tárgyában hozott határozattól számított egy hónapon belül esedékesek (
7
). Így 2016‑ra vonatkozóan e hatóság éves határozata 2016. szeptember 2‑án kelt, és a Nordea Bank 2016. szeptember 30‑án teljesítette a befizetését (
8
). A 2017-es évre vonatkozóan ez a hatóság 2017. szeptember 14‑én fogadta el a határozatát, és a befizetéseket 2017. október 13‑án teljesítették. (
9
) A 2018‑as évre vonatkozóan a hatóság éves határozatát 2018. szeptember 27‑én fogadta el, és a Nordea Bank 2018. szeptember 28‑án teljesítette a befizetéseit (
10
).
12.
A Lett Köztársaság és a Litván Köztársaság nem támadta meg a svéd bíróságok előtt a befizetéseknek a svéd betétbiztosítási rendszer részére történő átutalását megtagadó határozatot.
13.
Ezzel szemben az Észt Köztársaságnak az elutasító határozattal szembeni kifogását a Kammarrätten i Stockholm (stockholmi közigazgatási fellebbviteli bíróság, Svédország) 2018. május 15‑i helybenhagyó ítélete elutasította azzal az indokkal, hogy a svéd jogszabályok megfelelő módon ültették át az uniós jogot. A Högsta förvaltningsdomstolen (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Svédország) 2018. november 7‑én hozott ítéletében megállapította, hogy az Észt Köztársaság nem jogosult a helybenhagyó ítélettel szemben jogorvoslati kérelem előterjesztésére, és elutasította az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét, mivel úgy ítélte meg, hogy a jogvita nem az uniós jog olyan értelmezésére vonatkozik, amely a Bíróság előzetes döntéshozatalát igényelné.
14.
A Bizottság a lett betétbiztosítási hatóság 2019. március 27‑én hozzá eljuttatott levelére válaszul 2020. október 9‑én kelt levelében elismeri, hogy a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének hiányos megfogalmazása lényegében nem ír elő konkrét beavatkozási forgatókönyveket olyan esetekre, amikor a nemzeti betétbiztosítási hatóság olyan határozatokat hozott, mint amilyen például a befizetésekre szabott határidő meghosszabbításáról, így nyitva hagyja a lehetőséget az eltérő értelmezésekre.
15.
Az észt, a lett és a litván betétbiztosítási hatóság közvetítői eljárásba kezdett a svéd betétbiztosítási hatósággal az Európai Bankhatóság (EBH) égisze alatt, amely 2019 folyamán – megállapodás hiányában – lezárta az ügyet.
16.
Az EUMSZ 259. cikk második és harmadik bekezdésének megfelelően a Lett Köztársaság 2021. május 10‑én indokolással ellátott vélemény iránti kérelmet (a továbbiakban: eredeti panasz) nyújtott be a Bizottsághoz. A Bizottság, miután a Svéd Királyságot felhívta észrevételeinek benyújtására, és meghallgatta a feleket, 2021. július 30‑án indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyben úgy véli, hogy a Svéd Királyság – mivel megtagadta a Nordea Bank által a lettországi fióktelepe tekintetében az értékesítést megelőző tizenkét hónapban a betétbiztosítási rendszer részére teljesített befizetések átutalását – nem teljesítette a 2014/49 irányelv 14. cikkének a 10. cikke (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit. Ezzel szemben a Bizottság úgy vélte, hogy a Svéd Királyság által az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében rögzített lojális együttműködés elvének állítólagos megsértése nem bizonyított.
IV. A Bíróság előtti eljárás
17.
A Lett Köztársaság 2021. december 30‑án kelt keresetlevelében kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyújtott be a Svéd Királyság ellen, amelyben azt kéri, hogy a Bíróság:
–
állapítsa meg, hogy a Svéd Királyság nem teljesítette a következőkből eredő kötelezettségeit: a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdése, tekintettel arra, hogy a Svéd Királyság, mivel megtagadta, hogy a Nordea Bank AB lett fióktelep által a befizetési időszak tekintetében számított befizetéseket e rendelkezésnek megfelelően átvigye a lett betétbiztosítási [rendszerbe], a Svéd Királyság ellentétesen cselekedett a 2014/49/EU irányelv célkitűzésével, és nem biztosította a 2014/49 irányelv rendelkezéseinek hatékony érvényesülését;
–
az EUSZ 4. cikk (3) bekezdés, tekintettel arra, hogy a Svéd Királyság, mivel megtagadta, hogy a Nordea Bank AB lett fióktelep által a befizetési időszak tekintetében számított befizetéseket a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének megfelelően átvigye a lett betétbiztosítási [rendszerbe], kedvezőtlen hatást gyakorol az egységes piac integrációjára, és ily módon sérti az Európai Unió tagállamai közötti kölcsönös bizalmat (
11
), ami a határokon átnyúló integráció előzetes feltétele;
–
ha a Bíróság megállapítja, hogy a Svéd Királyság nem teljesítette a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdéséből és az EUSZ 4. cikk (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit: kötelezze a Svéd Királyságot, hogy szüntesse meg a megállapított jogsértést, és vigye át a lett betétbiztosítási [rendszerbe] a Nordea Bank AB lett fióktelep által a befizetési időszak tekintetében teljesített befizetések teljes összegét a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének megfelelően;
–
abban az esetben, ha a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdése szigorúan értelmezhető, állapítsa meg annak a 2014/49/EU irányelv céljával való összeegyeztethetőségét, valamint azt, hogy a svéd betétbiztosítási alap köteles átvinni a lett betétbiztosítási [rendszerbe] a Nordea Bank AB lett fióktelep által teljesített befizetéseket;
–
a Svéd Királyságot kötelezze a költségek viselésére.
18.
A 2022. május 19‑i, 25‑i és 30‑i határozattal az Észt Köztársaság, a Litván Köztársaság, illetve a Bizottság engedélyt kapott arra, hogy beavatkozzon az eljárásba a Lett Köztársaság kérelmeinek támogatása végett.
19.
Míg a Litván Köztársaság a kérelemben szereplő valamennyi kérelmet támogatja, addig az Észt Köztársaság csak az első és a harmadik kérelmet, a Bizottság pedig csak az elsőt.
20.
A Svéd Királyság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a Lett Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
V. A felek érveinek összefoglalása
A.
Az elfogadhatóságról
21.
Előzetesen a Svéd Királyság azt kérdezi, hogy a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének értelmezése megkérdőjelezhető‑e egy kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset keretében, amikor egyrészt a Lett Köztársaságnak lehetősége volt arra, hogy a svéd betétbiztosítási hatóság által hozott határozatot a svéd nemzeti bíróságok előtt megtámadja, másrészt a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset elfogadhatatlan, ha az uniós jog értelmezésére korlátozódik. A Svéd Köztársaság hozzáteszi, hogy ez ráadásul egy minimális harmonizáció tárgyát képező rendelkezés.
22.
A 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének megsértésére vonatkozó első kifogást illetően a Svéd Királyság úgy véli, hogy a Lett Köztársaság módosította a jogvita tárgyát a kereset bírósági szakaszában, mivel nem hivatkozott ezen irányelv 10. cikkére, amelyre a Bizottság előtt a két tagállam között 2021. július 1‑ján rendezett meghallgatáson hivatkozott.
23.
A Svéd Királyság arra hivatkozik, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésén alapuló, a lojális együttműködés elvének megsértésére alapított második kifogást el kell utasítani, mivel a Lett Köztársaság a közigazgatási eljárás során az egyenlő bánásmód elvének megsértésére hivatkozott a Finn Köztársaság tekintetében – amelynek betétbiztosítási rendszere ugyanabban a helyzetben volt, mint a lett betétbiztosítási rendszer – alkalmazott bánásmód tekintetében.
24.
A Lett Köztársaságnak a svéd betétbiztosítási rendszer által a lett betétbiztosítási rendszer részére átutalandó befizetésekre vonatkozó kérése tekintetében Svéd Királyság kijelenti, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset nem irányulhat kártérítés fizetésére.
25.
A Lett Köztársaság egyrészt azt válaszolja, hogy a 2014/49 irányelvet akkor is értelmezni kell, ha a rendelkezése csupán minimális harmonizáció tárgyát képezi, annak érdekében, hogy egyrészről a bankrendszer stabilitásának javítására és biztosítására, valamint a betétesek védelmére irányuló célkitűzése ténylegesen megvalósuljon, másrészről pedig azért, hogy az EUMSZ 259. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset ne függjön a hazai jogorvoslati lehetőségek kimerítésétől.
26.
Az első kötelezettségszegés megállapítása iránti kérelmét illetően a Lett Köztársaság tagadja, hogy megváltoztatta volna a jogvita tárgyát, amelyet nem terjesztett ki, és nem is módosított a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdésére alapított eredeti panaszához képest, és úgy véli, hogy analógia útján a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti kereseteire vonatkozó ítélkezési gyakorlatot kell alkalmazni, amely nem követeli meg, hogy teljesen azonosan kelljen kifejteni a kifogásokat az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében, és a kérelmeket a keresetlevélben, amennyiben az eljárásnak az indokolással ellátott véleményben meghatározott tárgyát nem terjesztik ki vagy nem változtatják meg.
27.
A Lett Köztársaság a harmadik kérelme tekintetében előadja, hogy nem csak a Svéd Királyság mulasztásának megállapítására van szükség, hanem azt meg is kell szüntetni, és hogy ez a megszüntetés csak a megtagadott befizetéseknek a lett betétbiztosítási rendszerbe való átutalásának formájában történhet, ami nem jelent kártérítést.
B.
A 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének megsértése
28.
A Lett Köztársaság nem vitatja, hogy a Svéd Királyság elvégezte az átültetést. Úgy véli, hogy a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdését nem formálisan és szó szerint kell értelmezni, ahogyan azt a Svéd Királyság tette, hanem az említett irányelv 10. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben. Úgy véli, hogy a jogsértés a lett fióktelep tevékenységei után teljesített befizetések átutalásának elmulasztásában nyilvánul meg.
29.
Véleménye szerint ugyanis a 14. cikk (3) bekezdését, amely kimondja, hogy „[h]a valamely hitelintézet megszünteti tagságát egy betétbiztosítási rendszerben, és egy másik betétbiztosítási rendszerhez csatlakozik, a tagság megszűnését megelőző 12 hónap során teljesített befizetéseket […] át kell vinni a másik rendszerbe”, a szövegkörnyezet és a kitűzött célok fényében kell értelmezni. Hozzáteszi, hogy az irányelv (3) preambulumbekezdése e tekintetben egyértelmű, mivel kimondja, hogy ez az „irányelv nélkülözhetetlen eszközét képezi a belső piac megvalósításának a hitelintézeti tevékenység területén mind a letelepedés, mind a pénzügyi szolgáltatások nyújtásának szabadsága szempontjából, miközben fokozza a bankrendszer stabilitását és a betétesek védelmét”. Ebből azt a következtetést vonja le, hogy a betétbiztosítási rendszer megváltozása esetén a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszerének kell megkapnia az átruházott tevékenységekre vonatkozóan egy 12 hónapos időszakra kiszámított és teljesítendő befizetéseket, függetlenül attól, hogy azokat ténylegesen mikor teljesítették. Leszögezi, hogy e cikknek a Svéd Királyság általi formális értelmezése megfosztja a 2014/49 irányelvet annak hatékony érvényesülésétől, annál is inkább, mivel ez a tagállam a befizetés teljesítésére egy évet meghaladó határidőt engedélyez.
30.
A Lett Köztársaság hozzáteszi, hogy a 2014/49 irányelv által létrehozott mechanizmus logikája az, hogy a tevékenység átruházását megelőző tizenkét hónapra vonatkozó befizetéseket átutalják a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszerébe, mivel ez utóbbi az átruházás időpontjában felelőssé válik az e tevékenységgel érintett betéteseket megillető biztosíték megfizetéséért. Rámutat, hogy hasonló mechanizmust alkalmaznak, amikor egy fióktelep betéteseit kell kártalanítani: ezt a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszere nyújtja a székhely szerinti tagállam betétbiztosítási rendszerének iránymutatása alapján, amely a betéteseknek történő kifizetést megelőzően köteles biztosítani a szükséges finanszírozást, és megtéríteni a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszere által viselt költségeket.
31.
A Bizottság támogatja a Lett Köztársaság érvelését, és azt a pontosítást teszi, hogy a 2014/49 irányelv 10. cikkének (1) bekezdését, amely a évente legalább egyszer teljesítendő befizetésekről rendelkezik, és a 14. cikkének (3) bekezdését együttesen kell értelmezni, mivel e két rendelkezés alapvetően összefügg az említett irányelv céljainak, különösen a hitelintézetek közötti, az említett irányelv (37) preambulumbekezdésében említett kölcsönös támogatásnak a nemteljesítés esetén történő biztosítása érdekében (
12
). Véleménye szerint a befizetések a meghatározott időszakra szóló betétbiztosítás ellenértékeként szolgálnak, és ezért azokat át kell utalni, amikor a biztosítással járó terhet egy másik betétbiztosítási rendszerre ruházzák át.
32.
Az Észt Köztársaság és a Litván Köztársaság ugyanarra a következtetésre jut, mint a Lett Köztársaság, mivel a svéd betétbiztosítási rendszer ugyanezen okokból megtagadta, hogy a területén található fióktelepek átruházását követően ez előbbi államok nemzeti betétbiztosítási rendszereinek átutalja az e fióktelepek tevékenységei után teljesített befizetéseket.
33.
A Svéd Királyság ezzel szemben azt állítja, hogy a teleologikus értelmezés nem alkalmazható a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdésében – amely nem ír elő az egyik rendszerből a másikba történő átutalásra vonatkozó kimerítő megoldást – szereplő hiányosság orvoslására. Ezt a cikket az EBH és a European Forum of Deposit Insurers (Betétbiztosítók Európai Fóruma) (
13
) javaslatának megfelelően át kell fogalmazni az előre nem látható körülmények figyelembevétele érdekében. A Svéd Királyság – különösen a hitelintézet által biztosított betétek összege és a befizetések minimális szintje közötti aránytalanság miatt – vitatja továbbá az említett cikk szó szerinti értelmezésének a belső piac kiteljesedésére gyakorolt súlyos következmények, valamint a betétbiztosítási rendszerbe vetett bizalom és a tagállamok közötti együttműködés károsodása tekintetében a Bizottság által megállapított terjedelmét. Ezenkívül úgy véli, hogy a tevékenységeknek és így a kockázatnak egy másik tagállamba történő áthelyezése, és a befizetések áthelyezése közötti kapcsolat kérdésének szabályozása nem egyértelmű.
34.
A Svéd Királyság úgy véli, hogy a 2014/49 irányelv 10. cikkének ilyen megfogalmazása az uniós jogban megszokott, és nem határozza meg sem a kifizetés konkrét időpontját, sem azt, hogy az évente legalább egyszer teljesítendő befizetés egy adott befizetési időszakra kellene, hogy vonatkozzon (többek között a befizetés összegével kapcsolatos vita esetén).
35.
A Svéd Királyság rámutat az indokolás ellentmondásosságára, mivel ha a befizetésnek a befizetési időszakot figyelembe véve kell történnie (a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének nem szó szerinti értelmezése), akkor az évente legalább egyszer teljesítendő befizetés időpontjának nincs jelentősége.
C.
Az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének megsértése
36.
A Lett Köztársaság rámutat, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése által védett lojális együttműködés elvéből vezeti le a tagállamok azon kötelezettségét, hogy egyrészt meg kell hozniuk valamennyi olyan intézkedést, amely alkalmas az uniós jog hatályának és hatékonyságának biztosítására, valamint meg kell szüntetniük az uniós jog megsértéséből eredő jogellenes következményeket, másrészt kötelesek kölcsönösen tiszteletben tartani és segíteni egymást a Szerződésekből eredő feladatok végrehajtásában. Ebből arra következtet, hogy a svéd betétbiztosítási rendszer a lojális együttműködés és az egyenlőség elvével ellentétesen működött, amikor megtagadta a lett fióktelep tekintetében teljesített befizetéseknek a lett betétbiztosítási rendszer részére történő átutalását, mivel ugyanilyen jogi helyzetben a svéd betétbiztosítási rendszer jóváhagyta a befizetéseknek a finn betétbiztosítási rendszer részére történő átutalását.
37.
A Svéd Királyság ezzel szemben vitatja, hogy a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének szó szerinti alkalmazása a lojális együttműködés elvének megsértését jelentené. Hozzátette, hogy a befizetések átutalása esetén az esetek többségében a származási tagállam betétbiztosítási rendszere a tényleges befizetés időpontját vette figyelembe. Rámutat továbbá, hogy a finn betétbiztosítási rendszer kérelmét azért kezelte eltérően, mert a székhely áthelyezését megelőző tizenkét hónap során teljesítették a befizetéseket.
VI. Elemzés
A.
Az elfogadhatóságról
38.
Először is, ami a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgyát illeti, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata két kérdésben egyértelmű.
39.
Egyrészről a Bíróság emlékeztet arra, hogy az EUMSZ 259. cikkel létrehozott eljárás célja az uniós jogot sértő valamely tagállam magatartásának megállapítása és megszüntetése (
14
). Ebből következik, hogy elfogadhatatlan az e cikk alapján előterjesztett olyan kereset, amely jövőbeli és esetleges kötelezettségszegésekre vonatkozik, vagy pedig arra szorítkozik, hogy az uniós jog értelmezését kérje (
15
).
40.
A Svéd Királyság állításával ellentétben tehát elfogadható a Lett Köztársaság kötelezettségszegés megállapítása iránti keresete, amelynek tárgya a svéd betétbiztosítási rendszer részére teljesített befizetéseknek a lett betétbiztosítási rendszer részére történő kifizetésével kapcsolatban a Svéd Királyság által tanúsított magatartás, mivel e kereset célja egy múltbeli kötelezettségszegés megállapítása, és a Lett Köztársaság csakis ezért fejti ki a Bíróság előtt a betétekkel összefüggő tevékenységek két tagállam közötti átadásának módja tekintetében a 2014/49 irányelvre vonatkozó értelmezését. Az irányelvnek ezt az értelmezését egyébként a Bizottság a 2021. július 30-i indokolással ellátott véleményében – legalábbis részben – átvette. Ezenfelül nem vitatott, hogy a Svéd Királyság átültette az említett irányelv 14. cikkének (3) bekezdését. Következésképpen elfogadhatónak tartom a Lett Köztársaság keresetének első kifogását, mivel az nem valamely irányelv értelmezését kéri a Bíróságtól, hanem annak megállapítását, hogy valamely irányelvnek rendelkezésének az e tagállam és a Bizottság által elfogadott értelmezés szerinti megsértésére került sor.
41.
Másrészről a Bíróság emlékeztet arra, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetekkel összefüggésben kizárólag annak megállapítása kérhető a Bíróságtól – a kötelezettségszegés abbahagyása céljából –, hogy az állítólagos kötelezettségszegés fennáll, és nem kérhető a Bíróságtól például az, hogy egy tagállamot egy meghatározott magatartás tanúsítására kötelezzen az uniós jognak való megfelelés céljából (
16
).
42.
Márpedig a Lett Köztársaság nemcsak az állítólagos jogsértés megállapítását kéri, hanem azt is, hogy a Bíróság kötelezze a Svéd Királyságot a Nordea Bank lettországi fióktelepének tevékenysége után a svéd betétbiztosítási rendszer részére teljesített befizetéseknek a lett betétbiztosítási rendszerbe történő átutalására, ideértve másodlagosan azt az esetet is, ha a Bíróság a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének szigorú értelmezését fogadná el. Következésképpen a Lett Köztársaság által a befizetéseknek a svéd és a lett betétbiztosítási rendszer közötti átutalására vonatkozóan előterjesztett kérelmeket elfogadhatatlanoknak kell nyilvánítani.
43.
Másodszor, ami a jogvita tárgyának a pert megelőző eljárás és a peres szakasz közötti megváltoztatását illeti, meg kell jegyezni, hogy az államközi kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetek alacsony száma által jellemzett környezetben (
17
) egyszer sem merült fel a Bíróságnak a Bizottság által az EUMSZ 258. cikk alapján benyújtott kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetekre vonatkozó ítélkezési gyakorlata analógia útján történő alkalmazása. A jelen ügy alkalmat ad a Bíróságnak a helyzet tisztázására.
44.
A Bíróság ugyanis megállapította, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset esetében a pert megelőző eljárásnak az a célja, hogy az illető tagállam számára egyrészt alkalmat biztosítson az uniós jogból eredő kötelezettségei teljesítésére, másrészt pedig a Bizottság által megfogalmazott kifogások elleni védekezésül felhozott jogalapok hatékony érvényesítésére. Ebből következik, hogy az EUMSZ 258. cikk alapján indított kereset tárgyát az e rendelkezés által előírt pert megelőző eljárás határolja körül, következésképpen az a peres eljárás folyamán nem terjeszthető ki (
18
).
45.
A Bíróság ebből arra következtetett, hogy a Bizottság indokolással ellátott véleményének és a keresetnek ugyanazokra az indokokra és jogalapokra kell támaszkodnia, úgyhogy a Bíróság nem vizsgálhat olyan kifogást, amely nem szerepelt az indokolással ellátott véleményben, amelyben összefüggően és részletesen meg kell határozni azokat az indokokat, amelyek alapján a Bizottság arra a meggyőződésre jutott, hogy az érintett tagállam nem teljesítette a Szerződésből fakadó kötelezettségeinek egyikét (
19
). Ez a követelmény mindazonáltal nem terjedhet odáig, hogy minden esetben teljesen azonosan kelljen kifejteni a kifogásokat az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében, és a kérelmeket a keresetlevélben, amennyiben az eljárásnak az indokolással ellátott véleményben meghatározott tárgyát nem terjesztik ki vagy nem változtatják meg (
20
).
46.
Mindazonáltal az EUMSZ 259. cikk negyedik bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha Bizottság a tagállam kérelmétől számított három hónapon belüli nem ad ki indokolással ellátott véleményt, ez nem fosztja meg a tagállamot attól a lehetőségtől, hogy a Bíróság elé terjessze az ügyet. Ebben az esetben az indokolással ellátott vélemény nem szolgálhat a jogvita terjedelmének körülhatárolására.
47.
Úgy tűnik számomra, hogy mivel az EUMSZ 259. cikk második bekezdéséből egyértelműen következik, hogy a valamely tagállam által elkövetett jogsértés miatt indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásokban kötelező a pert megelőző eljárás, az érvelés első része (
21
) tökéletesen átültethető lenne ezekre az eljárásokra. Másrészt a jogvita terjedelmének behatárolása érdekében elsősorban a tagállam kérelmét és – amennyiben volt ilyen – az indokolással ellátott véleményt kellene figyelembe venni.
48.
Így az első állítólagos jogsértés tekintetében – a Svéd Királyság állításával ellentétben, amint az a Bizottság indokolással ellátott véleményéből kitűnik – ezen irányelv 10. cikkének (1) bekezdése kizárólag a Lett Köztársaság kezdeményezésére, a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének teleologikus értelmezését alátámasztó olvasat alapján került be a jogvitába a pert megelőző eljárásban. Ezenfelül sem az eredeti panaszban szereplő kérelem, sem a Lett Köztársaság keresetlevelének rendelkező része nem hivatkozik erre. Ezen túlmenően az említett 10. cikkre a keresetlevélben és az eredeti panaszban is hasonló módon hivatkoztak anélkül, hogy az említett cikk megsértését állították volna. Következésképpen az első elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
49.
Ami a második, a lojális együttműködés elvének megsértésére vonatkozó jogsértést illeti, a Lett Köztársaság eredeti panaszából – a kérelmeinek az indokolással ellátott véleményben szereplő összefoglalójával ellentétben – az tűnik ki, hogy e kifogás alapjául mind a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének a Svéd Királyság általi állítólagos téves értelmezése, amely figyelmen kívül hagyja az irányelv célkitűzéseit, mind pedig a lett betétbiztosítási rendszer és a finn betétbiztosítási rendszer közötti egyenlő bánásmód megsértése szolgált. Így a Svéd Királyság lehetőséget kapott arra, hogy előadja ez e két pontra vonatkozó érveit, és a jogvita tárgya a vitás szakasz során nem változott vagy bővült. A második elfogadhatatlansági kifogást is el kell utasítani.
50.
Ami a nemzeti jogorvoslatok kimerítésének elmaradását illeti, a felek – köztük válaszában a Svéd Királyság is – egyetértenek abban, hogy az EUMSZ 259. cikk nem ír elő ilyen feltételt. E harmadik elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
B.
A 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdésére alapított kifogásról
51.
Tagadhatatlan, hogy a Svéd Királyság azáltal, hogy a betétbiztosításról szóló törvény 14. §‑ában előírta, hogy valamely hitelintézet átruházása esetén, amelynek következtében az említett hitelintézet egy másik betétbiztosítási rendszerbe kerül, az ezen átruházást megelőző 12 hónap során teljesített befizetéseket át kell utalni az említett másik betétbiztosítási rendszerbe, szó szerint átültette a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdését a nemzeti jogába. A Svéd Királyság ezt a szabályt a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdése szerinti befizetés időpontjának figyelembevételével alkalmazta, ami azt eredményezte, hogy az észt, a lett és a litván betétbiztosítási rendszer részére nem került sor a befizetések átutalására, mivel a befizetéseket a hitelintézet átruházását megelőző 12 hónapos időszakot megelőző vagy azt követő időpontban fizették meg, a finn betétbiztosítási rendszer részére pedig kétszeres átutalásra került sor.
52.
A Bizottság, az Észt Köztársaság és a Litván Köztársaság által támogatott Lett Köztársaság elsősorban arra hivatkozik, hogy a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdését nem szó szerint, hanem kizárólag teleologikusan kell értelmezni, egyrészt e rendelkezésnek az említett irányelv 10. cikkével együttes olvasata alapján, másrészt pedig az említett irányelv (3) és (37) preambulumbekezdésében meghatározott célkitűzések, vagyis a belső piac megvalósításának a bankrendszer stabilitása és a betétesek védelme megerősítésével, valamint az ugyanazon pénzügyi piacon belüli hitelintézetek kölcsönös támogatásának megteremtésével történő megkísérlése alapján. A Lett Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Litván Köztársaság és a Bizottság ebből arra következtet, hogy a befizetések átutalásának a betétbiztosítási rendszerek közötti, a hitelintézet átruházását követő felelősségátruházással összhangban kell lennie.
53.
Először is, a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének a 10. cikke (1) bekezdésének második albekezdésével összefüggésben történő olvasata első pillantásra vagy annak megállapítását tehetné lehetővé, hogy a betétbiztosítási rendszer részére minden évben ugyanazon az időpontban kell a befizetést teljesíteni, vagy annak megállapítását, hogy e teljesítésnek az előző tizenkét hónapra vonatkozóan esedékes befizetésre kell vonatkoznia.
54.
A befizetésnek egy meghatározott időpontban történő teljesítéséhez az szükséges, hogy a teljesítés az év minden napján lehetséges legyen, ami nem feltétlenül valósul meg.
55.
Ami azon megállapítást illeti, hogy – a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének és 10. cikke (1) bekezdése második albekezdésének e közös értelmezése alapján – azt a befizetést kell átutalni, amely a hitelintézet átruházását megelőző tizenkét hónapban esedékes, az logikátlan érvelést alkalmaz, mivel – amint arra a Svéd Királyság rámutat – ha az esedékes összeg egy időszaknak (az előző tizenkét hónapnak) felel meg, akkor már nem szükséges annak – az említett irányelv 10. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében való – feltüntetése, hogy éves befizetésről van szó.
56.
Ezenfelül a 10. cikk (1) bekezdése második albekezdésének megfogalmazása lényegében azonos a bankszanálás területén a szanálásfinanszírozási rendszerekbe (
22
) vagy a Bankszanálási Alaphoz (
23
) teljesített befizetésekre használt megfogalmazással, amely a hozzájárulások „legalább évente” történő megfizetését írja elő, ami némi mozgásteret hagy a tagállamoknak e befizetés szabályozásában. A banki szanálás esetében azonban nincs rendelkezés a hozzájárulásoknak a finanszírozási rendszer megváltozása esetén történő átutalására vonatkozóan.
57.
Mindazonáltal úgy tűnik, hogy a betétbiztosításról szóló törvény 13. §‑ában a teljesítendő befizetés átutalására biztosított egy hónapos határidő nem ütközik a 2014/49 irányelv 10. cikke (1) bekezdésének második albekezdésébe, amely nem ír elő más kötelezettséget, mint a betétbiztosítási rendszer részére évente legalább egyszer történő befizetést. Egyébként az említett irányelv 14. cikkének (3) bekezdése csak a „a tagság megszűnését megelőző 12 hónap során” teljesített befizetésekre vonatkozik.
58.
Kétségtelen, hogy a 2014/49 irányelv eredeti szövegének szerkesztési hibának tűnő hibájával szembesülve a Bizottságnak lehetősége volt arra, hogy az irányelv 14. cikke (3) bekezdésének szövegét az irányelv módosítására irányuló, 2023. április 18‑án kelt javaslatában pontosítsa annak megállapításával, hogy amennyiben egy hitelintézet vagy egyes üzleti egy másik tagállam betétbiztosítási rendszeréhez kerülnek át, az eredeti tagállam betétbiztosítási rendszere átutalja a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszerének a tagság megváltozását megelőző utolsó 12 hónapban esedékes befizetések összegét (
24
).
59.
Másodszor, a 2014/49 irányelv 10. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy a betétbiztosítási rendszerek rendelkezésre álló pénzügyi eszközök értékének el kell érnie legalább a tagok biztosított betéteinek 0,8 %-ában megállapított célszintet. Márpedig, ha a Svéd Királyság állításával ellentétben, valóban van összefüggés az betétbiztosítási rendszerbe teljesítendő befizetés összege és a befizetés meghatározásakor megállapított biztosított betétek összege között (
25
), akkor meg kell állapítani, hogy ez az összefüggés megszűnik, amikor (és amennyiben) az említett célszintet elérik.
60.
Ezen irányelv 10. cikke (2) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy „[a]mennyiben a [betétbiztosítási rendszer] finanszírozási kapacitás[a] elmarad a[z említett] célszinttől, a betétbiztosítási rendszerbe történő befizetést legalább addig kell folytatni, amíg újra el nem érik a célszintet”.
61.
Következésképpen egy új hitelintézetnek egy betétbiztosítási rendszerhez való csatlakozása automatikusan növeli a biztosított betétek teljes összegét, és az e betétbiztosítási rendszerbe való befizetésre irányuló felhíváshoz vezethet. Ha ez a hitelintézet egy másik tagállam betétbiztosítási rendszeréből érkezik, ezt az átjövetelt adott esetben a székhely szerinti tagállam betétbiztosítási rendszerébe az átjövetelt megelőző tizenkét hónapban általa teljesített befizetés átutalásának kell kísérnie, és ez nem eredményez új befizetésre irányuló felhívást, amennyiben az átutalt befizetés összege fedezi az új biztosított betéteket.
62.
Márpedig, amikor egy harmadik országból származó hitelintézet csatlakozik valamely tagállam betétbiztosítási rendszeréhez, ez nem jár együtt a befizetések átutalásával, és a célszint összegének növekedésével, és a befizetések lehetséges újbóli teljesítése vagy összegének megemelése az adott betétbiztosítási rendszerbe tartozó valamennyi hitelintézetet fogja megterhelni.
63.
Hasonlóképpen, egy olyan tagállam betétbiztosítási rendszerének valamely hitelintézet általi elhagyása, amelyre vonatkozóan már elérték a célszintet, és amely részére a hitelintézet az elmúlt tizenkét hónapban nem teljesített befizetést, nem eredményezi a befizetések átutalását a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszerébe, ugyanakkor – amint azt a jelen indítvány előző pontjában megemlítettem – még a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszerébe történő befizetés összegének növekedését is eredményezheti a biztosított betétek összegének és ezáltal a célszintnek a növekedése miatt.
64.
Így számos olyan eset van, amikor egy hitelintézet betétbiztosítási rendszeréhez történő csatlakozása nem eredményezi a befizetéseknek az e betétbiztosítási rendszerbe történő átutalását. Ezért nehéz a hitelintézet üzletrészei átruházásának a befizetések átutalásával kapcsolatos felelősségre vonatkozó következményeire hivatkozni.
65.
Harmadszor, ami a 2014/49 irányelvnek a (3) és (37) preambulumbekezdésben említett céljait illeti, úgy látom, hogy azok nem indokolják az említett irányelv 14. cikke (3) bekezdésének tisztán teleologikus értelmezését.
66.
Attól kezdve ugyanis, hogy – amint azt már megemlítettem – a felelősség és a befizetések átruházása között nincs szoros összefüggés, arra is következtetni kell, hogy az uniós jogalkotó a bankrendszer stabilitására és a betétesek védelmére, valamint a hitelintézetek közötti kölcsönös együttműködés megteremtésére törekedve teremtette meg ezt az eltérést.
67.
Mindenesetre a bankrendszer stabilitását elsősorban a betétbiztosítás szolgálja, amelynek célja, hogy megakadályozza a bankintézeteknél elhelyezett összegek tömeges kivonását. Hasonlóképpen, a betéteseket a betétesenként és bankonként 100000 euróban meghatározott garanciaszint bevezetése védi (
26
). Ezenkívül a 2014/49 irányelv (37) preambulumbekezdésében említett, bármely hitelintézet közötti kölcsönös együttműködés az ugyanazon pénzügyi piacon belüli hitelintézetekre vonatkozik, és nem az Unió valamennyi hitelintézetére: így nem tapasztalható következetlenség a betétbiztosítási rendszerbe befizetések átutalása nélküli belépés esetén az új hitelintézet felelősségének az e betétbiztosítási rendszerhez tartozó más hitelintézet való áthárításakor.
68.
Következésképpen ég akkor is nehéz megállapítani, hogy a Svéd Királyság annak előírásával, hogy csak a betétbiztosítási rendszer részére a hitelintézet átruházását megelőző 12 hónapban teljesített befizetéseket kell átutalni a fogadó tagállam betétbiztosítási rendszerébe, nem teljesítette a 2014/49 irányelv 14. cikkének (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit, ha e rendelkezést az említett irányelv 10. cikke (1) bekezdésének második albekezdésével együttesen kell értelmezni.
69.
Ami a betétbiztosítási hatóság határozatát követő, a befizetés teljesítésére nyitva álló egy hónapos határidőt illeti, az ítélkezési gyakorlat elfogadja, hogy az irányelv helyes átültetésének nem megfelelő, bizonyos fokú általános és állandó gyakorlat kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgyát képezheti. (
27
)
70.
A jelen ügyben, noha e határérték bevezetése nem tűnik ellentétesnek a 2014/49 irányelvvel, meg kell vizsgálni, hogy van‑e olyan általános és következetes gyakorlat a svéd betétbiztosítási rendszer részéről, amely nem felel meg az említett irányelvnek vagy az azt átültető jogszabályoknak, és amely sérti a befizetések átutalásának az említett irányelv 14. cikkének (3) bekezdésében előírt elvét.
71.
A 2016. évi befizetésről ugyanis 2016. szeptember 2‑án döntöttek, és 2016. szeptember 30‑án, azaz az egy hónapos határidőn belül teljesítették. A 2017. évi befizetést, amelyről 2017. szeptember 14‑én döntöttek, 2017. október 13-án teljesítették. Végül, a 2018. évi befizetést, amelyről 2018. szeptember 27‑én döntöttek, az azt követő napon teljesítették.
72.
A 2014/49 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének második albekezdése kimondja, hogy „[h]a egy hitelintézet ezen irányelvnek megfelelően át kíván lépni az egyik betétbiztosítási rendszerből egy másikba, legalább hat hónappal korábban jeleznie kell e szándékát”.
73.
Így a Nordea Banknak legkésőbb 2017. április 1‑jéig tájékoztatnia kellett volna a svéd betétbiztosítási rendszert arról a szándékáról, hogy 2017. október 1‑jén eladja a fiókjait. Hasonlóképpen, a Nordea Banknak legkésőbb 2018. április 1‑jéig tájékoztatnia kellett volna ezt a betétbiztosítási rendszert arról a szándékáról, hogy székhelyét Finnországba helyezi át.
74.
Bár meglepőnek tűnhet, hogy a svéd betétbiztosítási hatóság a vizsgált három év során minden évben megváltoztatta a betétbiztosítási rendszerbe teljesítendő befizetések összegét rögzítő határozatának időpontját, ez nem elegendő a befizetések más betétbiztosítási rendszerbe történő átutalásának megakadályozására irányuló általános, állandó és szándékos gyakorlat bizonyítására.
75.
Míg ugyanis a Nordea Bank akkor, amikor a fióktelepei átruházásának időpontját 2017. október 1‑jében határozta meg, tudomással bírt arról, hogy az általa 2016. szeptember 30‑án teljesített befizetéseket nem fogják átutalni, ugyanakkor, a 2017‑es befizetésének 2017. szeptember 30. utáni, 2017. október 13‑i teljesítésével ez a hitelintézet nem hagyhatta figyelmen kívül azt, hogy ezt a befizetést nem fogják átutalni az átruházott fióktelepeket fogadó tagállamok betétbiztosítási rendszereibe. Ugyanígy a Nordea Bank azáltal, hogy 2018. október 1‑jében határozta meg a székhely áthelyezését, és a 2018. évi befizetését a befizetés összegét megállapító határozatot követő napon, azaz 2018. szeptember 28‑án teljesítette, tudta, hogy a 2017. és 2018. évi befizetéseit a finn betétbiztosítási rendszer részére át fogják utalni.
76.
Következésképpen nemcsak a svéd betétbiztosítási rendszer általános és állandó gyakorlata nem bizonyított, mivel egy hároméves időszak nem elegendő egy ilyen gyakorlat megállapításához, és ez nem vezetett automatikusan a befizetések átutalásának megtagadásához, hanem ráadásul a befizetések teljesítésének elmulasztása a Nordea Bank azon döntéséből eredt, hogy mely időpontban utalja át a befizetéseket a svéd betétbiztosítási rendszerbe.
77.
Következésképpen nem gondolom, hogy a Svéd Királyság ne teljesítette volna a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének és 10. cikke (1) bekezdése második albekezdésének együttes olvasatából eredő kötelezettségeit, következésképpen az első kifogást el kell utasítani.
C.
Az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésén alapuló kifogásról
78.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, bár „a lojális együttműködés elvéből, amelyet az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése ír elő, az következik, hogy a tagállamoknak meg kell hozniuk valamennyi olyan intézkedést, amely alkalmas az uniós jog hatályának és hatékonyságának biztosítására” (
28
), „[a] lojális együttműködésre vonatkozó, az EUSZ 4. cikk (3) bekezdéséből eredő általános kötelezettség megsértése csak annyiban állapítható meg, amennyiben a konkrét kötelezettségek tagállamnak felrótt megsértését megvalósító magatartásoktól eltérő magatartásokra vonatkozik” (
29
).
79.
Következésképpen meg kell vizsgálni a Lett Köztársaság által hivatkozott két indokot.
80.
Egyrészről, ami a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének téves értelmezését illeti, amely figyelmen kívül hagyja ezen irányelv céljait, ez az állítólagos jogsértés valójában ugyanarra a magatartásra vonatkozik, mint amelyre az első kifogás alapult, mivel ez az elutasítás közvetlenül kapcsolódik az említett 14. cikk (3) bekezdésének értelmezéséhez. Amint arra Ćapeta főtanácsnok rámutatott, az a tény, hogy egy tagállam másként értelmezi az uniós jogot, mint a Bizottság, önmagában nem jelenti azt, hogy az adott tagállam megsérti a lojális együttműködés elvét (
30
). Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha egy tagállam másként értelmezi az uniós jogot, mint egy másik tagállam. Az e jogalapra alapított kifogás tehát nem megalapozott.
81.
Másrészről, ami a finn betétbiztosítási rendszer kérelméhez viszonyítva az észt, a lett és a litván betétbiztosítási rendszer kérelmeinek kezelése kapcsán az egyenlő bánásmód megsértését illeti, meg kell jegyezni, hogy ez az állítás szintén a 2014/49 irányelv 14. cikke (3) bekezdésének vitatott értelmezésén alapul.
82.
Az egyenlőség megsértése mindenképpen csak akkor állapítható meg, ha azonos helyzeteket különbözőképpen, vagy különböző helyzeteket azonos módon kezelnek.
83.
Márpedig a jelen ügyben egyrészt az észt, a lett és a litván betétbiztosítási rendszer, másrészt a finn betétbiztosítási rendszer helyzete eltérő. A betétbiztosítási rendszer változását megelőző tizenkét hónapban, azaz 2016. október 1. és 2017. szeptember 30. között nem teljesítettek befizetéseket a svéd betétbiztosítási rendszer részére az értékesített fióktelepek tevékenységei után, míg a székhely Finnországba történő áthelyezését megelőző tizenkét hónapban megtörténtek a befizetések a betétbiztosítási rendszer részére, és ezeket a befizetéseket átutalták a finn betétbiztosítási rendszerbe. Következésképpen a lojális együttműködési kötelezettség megsértése nem alapítható erre az okra.
84.
A lojális együttműködés elvének megsértésére alapított kifogást el kell utasítani.
VII. Végkövetkeztetés
85.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1)
A Bíróság a keresetet elutasítja.
2)
A Bíróság a Lett Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
3)
Az Észt Köztársaság, a Litván Köztársaság és az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2014. L 173., 149. o.; helyesbítések: HL 2014. L 212., 47. o.; HL 2014. L 309., 37. o
(
3
)	A Lett Köztársaság, jóllehet a keresetlevelében foglalt kérelmeit a kölcsönös bizalom elvének megsértésére alapítja, a kereset indokolásában a lojális együttműködés elvére hivatkozik (39–41. pont). Ezért úgy tekintem, hogy a Lett Köztársaság az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének megsértésére való hivatkozással a lojális együttműködés elvének megsértésére hivatkozik.
(
4
)	Lásd többek között: 1979. október 4‑iFranciaország kontra Egyesült Királyság ítélet (141/78, EU:C:1979:225); 2000. május 16‑iBelgium kontra Spanyolország ítélet (C‑388/95, EU:C:2000:244); 2006. szeptember 12‑i Spanyolország kontra Egyesült Királyság ítélet (C‑145/04, EU:C:2006:C:2006:543); 2012. október 16‑iMagyarország kontra Szlovákia ítélet (C‑364/10, EU:C:2012:630); 2019. június 18‑iAusztria kontra Németország ítélet (C‑591/17, EU:C:2019:504); 2020. január 31‑iSzlovénia kontra Horvátország ítélet (C‑457/18, EU:C:2020:65).
(
5
)	SFS 1995, 1571. sz.
(
6
)	A továbbiakban: „átruházott fióktelepek”.
(
7
)	Lásd: a jelen indítvány 6. pontja.
(
8
)	Vagyis tizenkét hónappal és egy nappal a fióktelepek értékesítése előtt.
(
9
)	Vagyis a fióktelepek értékesítését követően, és kevesebb mint tizenkét hónappal azelőtt, hogy a székhelyét áthelyezte Finnországba.
(
10
)	Vagyis tizenkét hónappal a székhelyének áthelyezése előtt.
(
11
)	Lásd: a jelen indítvány 3. lábjegyzete.
(
12
)	Ez a preambulumbekezdés kimondja: „A betétvédelem a belső piac kiteljesítésének alapvető eleme, és a hitelintézetek felügyeleti rendszerének nélkülözhetetlen kiegészítője, mivel a betétvédelem keretében az adott pénzügyi piacon belüli intézetek bármelyikük fizetésképtelensége esetén kölcsönösen támogatást biztosítanak egymásnak. Lehetővé kell tenni ezért, hogy a tagállamok megengedjék a betétbiztosítási rendszerek számára, hogy önkéntes alapon kölcsönt nyújtsanak egymásnak.”
(
13
)	Többek között a betétbiztosítási rendszereket tömörítő nonprofit szervezet.
(
14
)	Lásd: 2012. október 16‑iMagyarország kontra Szlovákia ítélet (C‑364/10, EU:C:2012:630 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
15
)	Lásd: 2012. október 16‑iMagyarország kontra Szlovákia ítélet (C‑364/10, EU:C:2012:630 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
16
)	Lásd: 2020. április 2‑iBizottság kontra Lengyelország, Magyarország és Cseh Köztársaság (A nemzetközi védelmet kérelmezők áthelyezésére szolgáló ideiglenes mechanizmus) ítélet (C‑715/17, C‑718/17 és C‑719/17, EU:C:2020:257, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
17
)	Lásd: a jelen indítvány 4. lábjegyzetében hivatkozott ítéletek.
(
18
)	Lásd: 2014. szeptember 4‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑237/12, EU:C:2014:2152, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
19
)	Lásd: 2014. szeptember 4‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑237/12, EU:C:2014:2152, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	Lásd: 2021. január 27‑iBizottság kontra Ausztria (Héa – Utazási irodák) ítélet (C‑787/19, nem tették közzé, EU:C:2021:72, 21. pont).
(
21
)	Lásd: a jelen indítvány 44. pontja.
(
22
)	Lásd: a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 82/891/EGK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/EU, 2012/30/EU és 2013/36/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU és a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2014. május 15‑i 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 103. cikkének (1) bekezdése (HL 2014. L 173.., 190. o.; helyesbítések: HL 2019. L 165., 129. o.; HL 2021. L 104., 55. o.).
(
23
)	Lásd: a hitelintézeteknek és bizonyos befektetési vállalkozásoknak az Egységes Szanálási Mechanizmus keretében történő szanálására vonatkozó egységes szabályok és egységes eljárás kialakításáról, valamint az Egységes Szanálási Alap létrehozásáról és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. július 15‑i 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2014. L 225., 1. o.; helyesbítés: HL 2014. L 372., 9. o.) 70. cikkének (1) bekezdése.
(
24
)	A 2014/49/EU irányelvnek a betétvédelem hatóköre, a betétbiztosítási rendszerek pénzeszközeinek felhasználása, a határokon átnyúló együttműködés és az átláthatóság tekintetében történő módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat (COM(2023) 228 final).
(
25
)	Lásd: a 2014/49 irányelv 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése, 10. cikke (6) bekezdésének második albekezdése, 10. cikkének (8) bekezdése és 13. cikkének (1) bekezdése.
(
26
)	Lásd: 2014/49 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése és 7. cikkének (1) bekezdése.
(
27
)	Lásd: 2016. szeptember 22‑iBizottság kontra Cseh Köztársaság ítélet (C‑525/14, EU:C:2016:714, 14. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
28
)	Lásd: 2020. december 17‑iBizottság kontra Szlovénia (Az EKB irattárai) ítélet (C‑316/19, EU:C:2020:1030, 119. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd: 2022. július 14‑i Bizottság kontra Dánia (AOP Feta) ítélet (C‑159/E20, 2022:561, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
30
)	Lásd: Ćapeta főtanácsnok Bizottság kontra Dánia (AOP Feta) ügyre vonatkozó indítványa (C‑159/20, EU:C:2022:198, 84. pont).