62005CC0062
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. január 16. (
1
)
C-62/05. P. sz. ügy
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc (felszámolás alatt) és társai
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
„Fellebbezés — 1430/79/EGK rendelet — Behozatali vámok elengedése — Spanyolországba irányuló cigarettaszállítmány — Közösségi árutovábbítási eljárás során elkövetett csalás”
I – Bevezetés
1.
A fellebbezés az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának 2004. december 14-én hozott ítélete (
2
) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) ellen irányul, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a Bizottság 2002. június 28-i, REM 14/01. sz., az Olasz Köztársaság által benyújtott, a felszámolás alatt álló Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc (a továbbiakban: Nordspedizionieri), Livio Danielis és Domenico D'Alessandro (a továbbiakban együtt: Nordspedizionieri és társai) által fizetendő behozatali vámok elengedésére vonatkozó kérelmet elutasító határozatának megsemmisítése iránti elsődleges kérelmet (
3
).
2.
A jogvita többek között a közösségi vámjogszabályok értelmében vett „különleges helyzet” fennállásának elismeréséhez szükséges feltételekre vonatkozik, mivel kizárólag ilyen helyzetben van lehetőség a behozatali vámok elengedésére. A jogvita alapjául szolgáló tényállás megvalósulásának időpontjára tekintettel e tényállást a közösségi vámkódex hatálybalépése előtti „zavaros” (
4
) jogi szabályozás fényében kell megvizsgálni. (
5
)
3.
A vita továbbá egy tagállam, az Olasz Köztársaság és egy másik állam, a Szlovén Köztársaság között létrejött kétoldalú megállapodás értelmezésétől is függ, mivel a Szlovén Köztársaság akkor még harmadik államnak minősült, ennek következtében a Bíróság hatáskörét is meg kell vizsgálni. (
6
)
II – Jogi háttér
4.
A jelen fellebbezés elbírálásához meg kell vizsgálni egyrészt azon – tisztán közösségi jogi természetű – rendelkezéseket, melyek megsértését az Elsőfokú Bíróságnak felróják, másrészt az Olasz Köztársaság és a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság között 1965. november 10-én a vámügyi közigazgatási segítségnyújtásra vonatkozóan létrejött kétoldalú megállapodás bizonyos rendelkezéseit (a továbbiakban: Belgrádi megállapodás) (
7
).
5.
A közösségi vámkódex nem alkalmazandó, mivel a jogvita alapjául szolgáló tényállás időben annak elfogadása előtt valósult meg; az alkalmazandó szabályokat így különböző, szinte mindig töredékes rendeletekben szétszóródva találhatjuk meg, amelyek – annak ellenére, hogy alakilag nagyrészt hatályon kívül helyezték őket – rejtve gyakran továbbra is alkalmazandóak maradtak az 1992 óta hatályos vámkódex árnyékában.
A – A Közösségi szabályozás
6.
Ez a helyzet például a közösségi árutovábbításról szóló 222/77/EGK rendelet (
8
) esetében, melynek 36. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy amikor megállapítják, hogy valamely meghatározott tagállamban a közösségi árutovábbítás során vagy arra tekintettel szabálytalanságot vagy visszaélést követtek el, a követelhető vámok és adók beszedése a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően, a büntető jogszabályok alkalmazásának sérelme nélkül, e tagállam feladata.
7.
A 474/90/EGK rendelet (
9
) által a 222/77 rendelet 36. cikkébe beiktatott új, (3) bekezdés az árutovábbítás szabályosságára vonatkozó vagy a jogsértés helyének megállapítását lehetővé tevő bizonyítékok hiányában a megfelelő adók vagy vámok beszedése érdekében segít a jogsértés helyének megállapításában.
8.
A 222/77 rendeletet pontosító és egyszerűsítő 1062/87/EGK rendeletet (
10
) módosította az 1429/90 rendelet (
11
), beiktatva „A rendeltetési vámhivatalnál be nem mutatott szállítmányok esetén alkalmazandó általános rendelkezések” elnevezésű Ia. cím alá a 11a. cikket, amely kimondja:
„(1)   Amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és az elkövetett jogsértés vagy szabálytalanság helye nem állapítható meg, az indító vámhivatal erről a lehető leghamarabb, de minden esetben a közösségi árutovábbítási nyilatkozat nyilvántartásba vételének időpontjától számított 11. hónap végéig tájékoztatja a főkötelezettet.
(2)   Az (1) bekezdésben említett értesítésben különösen meg kell jelölni azt a határidőt, amelyen belül az eljárás szabályszerűségét vagy a jogsértés vagy szabálytalanság tényleges elkövetési helyét az illetékes vámhatóság számára hitelt érdemlően igazoló bizonyítékokat az indító vámhivatalhoz be kell nyújtani.
Ez a határidő az (1) bekezdésben említett értesítés időpontjától számított három hónap. Ha az említett bizonyítékot e határidő végéig nem nyújtják be, az illetékes tagállam megteszi a szükséges lépéseket a vámok és egyéb díjak beszedése érdekében.”
9.
A közösségi vámjogszabályok lehetővé teszik a behozatali vagy kiviteli vám teljes vagy részleges megtérítését, illetve a vámtartozás összegének részleges elengedését. A vám elengedésének jelen ügyben alkalmazandó feltételeit a 3069/86/EGK rendelettel (
12
) módosított 1430/79/EGK rendelet (
13
) 13. cikkének (1) bekezdése rögzíti:
„(1)   A behozatali vámokat olyan különleges, az A–D. részben említettől eltérő körülmény esetén lehet visszafizetni vagy elengedni, amelyet nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság okozott.
[…]”
B – A Belgrádi megállapodás
10.
Az olasz és jugoszláv vámhatóságok közötti együttműködés megerősítésére hivatott megállapodás az abban a korszakban született hasonló megállapodások sorába illeszkedik, amint azt az e területen a hat alapító tagállam között 1967-ben létrejött, „Római egyezmény” (
14
) néven ismert megállapodással való rövid összehasonlítás is mutatja.
11.
Az elsődleges célkitűzések – úgymint a megelőzés, a jogsértések felderítése és üldözése (1. cikk) – felsorolását követően a Belgrádi megállapodás meghatározza a „vámügyi rendelkezések” fogalmát (2. cikk), és megfogalmazza a közös határon működő vámhivatalok közötti szoros együttműködés fenntartásának kötelezettségét (3. cikk).
12.
A jelen fellebbezés elbírálása szempontjából alapvető fontosságú a Belgrádi megállapodás 4. cikke, melyben a szerződő felek vámhatóságai kötelezettséget vállalnak arra, hogy speciális felügyeletet gyakorolnak a gyanúsnak tekintett személyek, áruk és járművek mozgására vonatkozóan (1. §).
13.
A Belgrádi megállapodás 4. cikkének 2. §-a megismétli a csempészet elleni küzdelemre tett ígéretet:
„A[z] [egyik szerződő fél] területén magas és különleges vámmal terhelt áruk kivitele esetén a másik fél, kérésre, különleges felügyeletet gyakorol.”
III – Az eljárás előzményei
A – A jogvita alapjául szolgáló tényállás
14.
A Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. vámügynökökből álló, trieszti (Olaszország) székhelyű közkereseti társaság a Cumberland Ltd kérelmére három alkalommal külső közösségi árutovábbítási nyilatkozatot nyújtott be a fernetti (Olaszország) vámhivatalnál, a szlovéniai Proexim Export-import vállalattól beszerzett csomagolókarton kamionon Spanyolországba való szállítására vonatkozóan.
15.
Az eltérő időpontban benyújtott nyilatkozatokban 1991. október 30-án1400 darab, 12620 kg tömegű kartoncsomag, 1991. november 5-én1200 darab, 12510 kg tömegű kartoncsomag, illetve 1991. november 16-án1500 darab, 12842 kg tömegű kartoncsomag szerepelt.
16.
A fent hivatkozott harmadik esetben a vámalakiságok teljesítését követően engedélyezték a tehergépkocsinak az útvonal használatát. Nem sokkal ezután a fernetti vámhivatal igazgatója megkereste e helység pénzügyőrségét, hogy vizsgálja meg a tehergépkocsi rakományát. A pénzügyőrség követte a tehergépkocsit, amely már elhagyta a vámvizsgálatra kijelölt területet, és néhány kilométerrel a határ után megállította. A tehergépkocsit a vizsgálat lefolytatása érdekében kísérettel visszafordították a fernetti vámhivatalhoz. A vizsgálat megállapította, hogy az árutovábbítási nyilatkozatban foglaltaktól eltérően a kartoncsomagok nem voltak üresek, hanem 819 doboz, 8190 kg tömegű, a Közösségen kívülről származó külföldi cigarettát tartalmaztak. A tehergépkocsi vezetőjét letartóztatták, a tehergépkocsit a szállítmánnyal és a sofőrnél talált okmányokkal együtt zár alá helyezték.
17.
Az olasz vámhatóságoknak a szlovén hatóságokkal közösen végzett nyomozása megállapította, hogy M. C. a Nordspedizionieri 1991. október 30-i és november 5-i árutovábbítási nyilatkozatait, valamint a Centralsped Srl társaság által 1991. szeptember 16-án benyújtott árutovábbítási nyilatkozatot felhasználva három másik hasonló esetben is közreműködött cigarettacsempészetben.
18.
A nyomozás az október 30-i és november 5-i szállítással kapcsolatban megállapította, hogy ugyanazt a rakományt jelentették be kartoncsomagként Olaszországban, mint amelyet ezt megelőzően a szlovén vámhatóságoknak elsődlegesen feldolgozott dohányt tartalmazó rakománynak jelentettek be. Miután a fernetti vámhivatalnál a vámalakiságoknak eleget tettek, a tehergépkocsi a nyilatkozatokban megjelölt rendeltetési helytől eltérően folytatta útját, mivel a rakományt titkon Olaszországban akarták kirakni.
19.
Az olasz hatóságok a szóban forgó cigarettacsempészet tárgyában folytatott nyomozásuk során felfedeztek egy Bareggióban (Olaszország) található raktárt, amelyben feldolgozott dohányt tároltak. A rendőrség 1992. április 8-án e raktár átkutatásakor 801 karton, 8010 kg tömegű cigarettát foglalt le, amelyet zár alá helyezett.
20.
A felperesek az 1991. október 30-i és november 5-i közösségi árutovábbítási eljárás főkötelezettjeiként 1992. október 16-án felszólítást kaptak a Trieszti Fővámhivatal adóbeszedési osztályától, amelyben 1700 karton, 17000 kg tömegű külföldi feldolgozott dohánynak a Közösség vámterületére történő jogellenes behozatala és forgalomba hozatala címén 2501239200 ITL vám és 450223100 ITL kamat fizetésére kötelezték. Mivel az 1991. november 16-i rakományt az olasz vámhatóságok még a forgalomba hozatal előtt foglalták le, e tekintetben a felpereseket semmilyen vám nem terheli.
21.
A felperesek ellentmondással éltek a fizetési felszólítása ellen a Tribunale civile e penale di Trieste (Olaszország) előtt, amely 1994 szeptemberében hozott ítéletével megsemmisítette a megtámadott felszólítást. Ezt az ítéletet a Corte d’appello di Trieste az 1996. szeptember 5-i ítéletével megváltoztatta, és a Nordspedizionieri társaságot, valamint tagjait – az utóbbiakat szubszidiárius jelleggel, de egyetemlegesen – a vitás felszólításban megjelölt 2951462300 ITL összeg megfizetésére kötelezte. A Corte suprema di cassazione 1999. január 26-i ítéletével elutasította a felpereseknek a Corte d’appello ítélete ellen benyújtott felülvizsgálati kérelmét.
22.
A Tribunale civile e penale di Trieste vizsgálóbírája cigarettacsempészet miatt büntetőeljárás megindításáról szóló végzést adott ki G. Baldi, a Nordspedizionieri tagja ellen, aki aláírta a Nordspedizionieri három, a szóban forgó csempészetben felhasznált árutovábbítási nyilatkozatát.
23.
A felperesek 2000 novemberében kérelmet nyújtottak be a Bizottság szolgálataihoz az olasz vámhatóságok által követelt (497589687 ITL, azaz 256983,63 eurónak [EUR] megfelelő összegű) vám elengedése érdekében. E kérelmet az olasz hatóságok támogatták, és 2001 júniusában ugyanilyen összegre vonatkozó vám elengedése iránti kérelmet nyújtottak be a Bizottsághoz.
24.
A Bizottság 2002. június 28-án határozatot hozott, amelyben elutasította az Olasz Köztársaság kérelmét (a továbbiakban: megtámadott határozat). A Bizottság döntése értelmében a jelen ügyben nem áll fenn olyan különleges helyzet, amely az 1430/79 rendelet 13. cikke szerint olyan körülményekből ered, amelyeket nem a Nordspedizionierinek és társainak tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság okozott, és így nem megalapozott a behozatali vám elengedése iránti kérelem.
25.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. október 30-án érkezett keresetlevéllel L. Danielis és D. D’Alessandro keresetben támadták meg a Bizottság határozatát.
B – A megtámadott ítélet
26.
A felperesek kérelme elsődlegesen a megtámadott határozat megsemmisítésére és a behozatali vámok elengedésére irányult, és két jogalapon alapult: az első részre vonatkozóan bizonyos ténybeli hibák elkövetésén, a második részre vonatkozóan pedig az 1430/79 rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzet fennállásán, valamint a megtévesztés és a súlyos gondatlanság hiányán.
27.
Az Elsőfokú Bíróság egyik jogalapot sem fogadta el.
28.
Az Elsőfokú Bíróság az első jogalap (
15
) elutasításakor arra hivatkozott, hogy a megtámadott jogi aktus semmiféle hibában nem szenvedett, ellentétben a felperesek állításával, akik szerint a Bizottság a tényeket elferdítve mondta ki a megtámadott határozat (4) preambulumbekezdésében, hogy a november 16-i vizsgálatra a fernetti vámhivatal vámvizsgálatra kijelölt területén került sor.
29.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanezen jogalap vizsgálata során elutasította továbbá a vámelengedés összegének hibás voltára vonatkozó kifogást, (
16
) azon az alapon, hogy ezen összeg megállapítása a nemzeti hatóságok hatáskörébe tartozik.
30.
Az 1430/79 rendelet 13. cikkében előírt két feltétel teljesülésére vonatkozóan a felperesek elsősorban arra hivatkoztak, (
17
) hogy olyan csalás áldozatai, amely meghaladja a szakmai tevékenységükkel járó kereskedelmi kockázatot; másodsorban, hogy a csempészhálózat felszámolása érdekében az olasz hatóságok kifejezetten hagyták, hogy a szóban forgó csempészetet elkövessék; harmadsorban, hogy a vámhatóságok nem teljesítették a vámügyletek ellenőrzéséből adódó kötelezettségeiket; negyedsorban, hogy a szállítást a felpereseknek lehetetlen volt ellenőrizniük és végül ötödsorban, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem mérlegelte az érintett érdekeket.
31.
Mindezek ellenére az Elsőfokú Bíróság sorra elutasította a felperesek érveit, megfelelő bizonyítékok hiányára hivatkozva (első és harmadik jogalap) vagy mint megalapozatlanokat (második, negyedik és ötödik jogalap).
32.
A jelen fellebbezés keretében nagy jelentőséggel bír az az elmélet, mely szerint a nemzeti hatóságok elmulasztottak eleget tenni a Belgrádi megállapodás alapján reájuk háruló, a határt átlépő szállítmányok átvizsgálására vonatkozó kötelezettségüknek, mivel az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a Belgrádi megállapodás nem írta elő a szlovén vámhatóságok számára, hogy haladéktalanul tájékoztassák az olasz hatóságokat minden, a területüket Olaszország felé elhagyó dohányszállítmányról. (
18
)
33.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a megállapodás a kölcsönös segítségnyújtásra és a két hatóság közötti széles együttműködés biztosítására szorítkozik, és lehetővé teszi a jelentős jogellenes kereskedelemben érintettnek minősített áruk és közlekedési eszközök mozgásának kiemelt ellenőrzését, valamint többek között a vámbűncselekmények tárgyát képező árucsoportokra vonatkozó információcserét.
34.
Az Elsőfokú Bíróság nem állapította meg különleges helyzet fennállását, ezért nem is vizsgálta a gazdasági szereplőnek tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság létére vonatkozó második feltételt, (
19
) hanem elutasította a keresetet.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
35.
A Nordspedizionieri és társainak fellebbezése 2005. február 10-én érkezett a Bíróság hivatalához; a Bizottság 2005. április 19-én terjesztette elő ellenkérelmét. A válasz, illetve viszonválasz benyújtására 2005. szeptember 22-én, illetve november 8-án került sor.
36.
A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
—
semmisítse meg a 2002. június 28-i, REM 14/01. sz. bizottsági határozatot, mellyel a Bizottság megalapozatlannak ítélte a 259983,63 euró összegű behozatali vám elengedését, és állapítsa meg különleges helyzet fennállását, amelyet nem a fellebbezőknek tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság idézett elő;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
37.
Ezzel szemben a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
—
a Nordspedizionieri és társai által benyújtott fellebbezést teljes egészében utasítsa el;
—
kötelezze a fellebbezőket úgy az elsőfokú, mint a Bíróság előtt folyamatban levő eljárás során felmerült költségek viselésére.
38.
A 2006. november 30-i tárgyaláson a felek képviselői fenntartották álláspontjukat és érveiket.
V – A fellebbezés alátámasztására felhozott jogalapok vizsgálata
39.
A Nordspedizionieri és társai négy jogalapot hoznak fel fellebbezésük alátámasztására: hivatkoznak a 222/77 rendelet 36. cikke (3) bekezdésének megsértésére; a bizonyítékok elferdítésére, amely az indokolás hiányossága miatt az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 81. cikke értelmében a megtámadott ítélet hatálytalanságát eredményezi; (
20
) az 1430/79 rendelet 13. cikkének megsértésére; az e rendelkezés értelmében vett megtévesztés vagy súlyos gondatlanság hiányára.
40.
A Bizottság az első – egyben közvetetten a második – jogalap elfogadhatatlanságára hivatkozik. Ezen érveket meg kell tehát vizsgálni.
A – Az egyes jogalapok elfogadhatóságáról
1. Az első jogalap elfogadhatósága
41.
A fellebbezők a 222/77 rendelet 36. cikkének (3) bekezdésére hivatkozva vitatják a vámtartozás fennállását, mert szerintük a tartozás keletkezésének egyik lényeges feltétele nem valósult meg, ugyanis a főkötelezettet nem értesítették haladéktalanul, de legkésőbb a közösségi árutovábbítási nyilatkozat megtételétől számított tizenegy hónapon belül arról, hogy az áru nem érkezett meg a rendeltetési vámhivatalhoz.
42.
Érvelésük alátámasztására a fellebbezők a Bíróság e rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatára hivatkoznak, amely csak akkor teszi lehetővé az indító vámhivatal szerinti tagállam számára a behozatali vámok beszedését, ha jelezte a főkötelezettnek, hogy három hónapos határidő áll rendelkezésére arra, hogy bizonyítékot szolgáltasson a szabálytalanság vagy csalás elkövetésének tényleges helyszínére vonatkozóan. (
21
)
43.
A Bizottság arra alapozza elfogadhatatlanságra vonatkozó kérelmét, hogy e jogalapot sem a vám elengedésére irányuló, a pert megelőző közigazgatási szakaszban nem hozták fel, sem az Elsőfokú Bíróság előtt, és mivel ez a kifogás a közösségi vámjogszabályok alkalmazására kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti vámhatóságok jogi aktusaira vonatkozik, így e kifogás a nemzeti bíróságok hatáskörébe tartozik.
44.
Mindazonáltal e jogalap nem tűnik újnak, mivel a Nordspedizionieri és társai viszonválaszukban felhozták, hogy az Elsőfokú Bíróság hivatalból vizsgálhatta volna a fernetti vámhivatal által kibocsátott fizetési meghagyással kapcsolatban e semmisségi okot; ez pedig olyan érv, amelyet logikusan csak a Bíróság előtti eljárásban helytálló felhozni.
45.
Másrészt a megtámadott ítéletből kitűnik, hogy a fellebbezők elsőfokon már kifogásolták a fizetési meghagyás pontatlanságát, így a jelen fellebbezésben csupán a követelt összeg kiszámításakor elkövetett hiba tartalmát és a jogalapot változtatták meg. (
22
) Következésképpen alaki szempontból a jogalap tárgya változatlan marad, noha az érvelés eltérő.
46.
Azonban a Bizottságnak az ügy érdemére vonatkozó, a közösségi bíróságok hatáskörével kapcsolatos észrevétele helytálló.
47.
Amint arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben (
23
) rámutatott, az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése kizárólag azt teszi lehetővé, hogy bizonyos különleges helyzetek fennállása esetén és kizárólag megtévesztés vagy súlyos gondatlanság hiányában a gazdasági szereplők mentesüljenek a rájuk kivetett vám megfizetése alól, azonban a vámtartozás követelhetőségét fenntartja. (
24
)
48.
Ebből következik, hogy a Bíróság kizárólag a különleges helyzet fennállására és megtévesztés vagy súlyos gondatlanság hiányára vonatkozó jogalapokat fogadja el, szemben az illetékes nemzeti hatóságok vámok megfizetését követelő határozatainak jogszerűségét megkérdőjelező jogalapokkal, mivel e kérdés az illetékes nemzeti bíróságok előtti eljárás keretében dönthető el. (
25
).
49.
Annak ellenére, hogy e rendelkezés nem minősül új elemnek, az eljárási logikának nem felel meg, hogy az Elsőfokú Bíróság hivatalból olyan rendelkezést vizsgáljon, amelynek alkalmazására nincs hatásköre, ebből következően az első jogalap nem áll meg, azt tehát nem lehet elfogadni.
50.
Ráadásul, még ha elfogadhatónak tartanánk is e jogalapot, akkor is hatástalan volna, hiszen a jelen esetben nincs szó a szabálytalanság vagy csalás tényleges helyszínének vitatásáról, ahogyan azt a 222/77 rendelet 36. cikkének (3) bekezdése megköveteli. Nem is lehet másként, mivel a dohánytermékek közösségi továbbítására Olaszországban került sor, és a Szlovén Köztársaság a tényállás megvalósulásának időpontjában nem tartozott a Közösséghez. Következésképpen semmi kétség sem lehet a csalás helyszínét illetően, márpedig az az említett rendelkezés alkalmazásának elengedhetetlen feltétele, és a fernetti vámhivatalnak így nem kellett határidőt adnia a fellebbezők számára az elkövetett törvénysértés helyszínének bizonyítására.
51.
Összefoglalva: a fenti gondolatmenet alapján azt a következtetést kell levonni, hogy az első jogalap elfogadhatatlan.
2. A fellebbezés alátámasztására felhozott második jogalap elfogadhatóságáról
52.
A Nordspedizionieri és társai szerint az Elsőfokú Bíróság elferdítette a tényeket, amikor a megtámadott ítélet 29. pontjában elutasította azt a kifogást, mely szerint a megtámadott határozat (4) preambulumbekezdése tárgyi tévedést tartalmazott, ugyanis az szerepelt benne, hogy a fernetti vámhivatal a pénzügyőrséggel megvizsgáltatta az 1991. november 16-i nyilatkozat szerinti rakományt, holott a vizsgálatot valójában a vámvizsgálatra kijelölt területen kívül végezték, a vámformalitások befejezése után, amikor a kamion már több kilométert megtett olasz területen.
53.
A tények pontos időbeli sorrendjének, illetve annak megállapításához, hogy valójában milyen ok vezetett a szállítmány átvizsgálásának elrendeléséhez, a fellebbezők bemutattak egy, a fernetti vámhivatal akkori igazgatója, V. Portale által aláírt nyilatkozatot. E két összetevő, a tények elferdítése és e nyilatkozat a fellebbezők szerint elegendő a tények helyes megítéléséhez, és ezek fényében egyértelműnek tűnik az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti „különleges helyzet” fennállása.
54.
A Bizottság szerint a fenti kifogások célja a tényállási körülmények felülvizsgálata, ezért azok elfogadhatatlanok, ideértve V. Portale nyilatkozatát.
55.
A Bizottság túlságosan leegyszerűsítő érvelése számomra nem meggyőző.
56.
Elsősorban a Bíróság elismerte, (
26
) hogy egyformán lehetőség van az elsőfokon megállapított tényállási körülmények és azok minősítésének megcáfolására, amivel túllép saját eredeti hatáskörén. (
27
)
57.
Másodsorban, amikor a fellebbezés során a tények pontossága vagy azok értékelése vitatott, helyénvaló lehetőséget adni a felülvizsgálatra, különben soha nem volna lehetőség a tények vagy bizonyítékok elferdítésére hivatkozni.
58.
A Nordspedizionieri és társai azért fellebbeztek, hogy a megtámadott bizottsági határozat (4) preambulumbekezdésében szereplő tényállásnak az Elsőfokú Bíróság által végzett értékelését a saját értékelésükkel helyettesítsék, ahogyan az a jelen indítvány 52. pontjában szerepel. Ennélfogva helyénvaló e kérelmet elfogadhatónak nyilvánítani és a Bizottság elfogadhatatlansági kifogását elutasítani.
59.
Az azonban nem világos, hogy mi a fellebbezők célja, még ha el is fogadjuk ugyanis, hogy hiba történt a tényállás felvázolása során, a Nordspedizionieri és társai által előadott változat akkor is pontosan megegyezik a megtámadott ítélet 10–19. pontjában szereplővel, közelebbről pedig azzal, amely a megtámadott ítélet 11. pontjában található.
60.
Ebben a helyzetben a fellebbezők jogalapja és V. Portale nyilatkozata (
28
) felesleges, mivel a tényállás ugyanazon változatát támasztják alá, anélkül hogy a megtámadott ítéletben szereplő tényállást a legcsekélyebb mértékben megkérdőjeleznék.
61.
A fenti megfontolásokra tekintettel a második jogalapot – mint hatástalant – el kell utasítani.
B – A fellebbezés alátámasztására felhozott harmadik jogalapról
62.
A fellebbezők 1430/79 rendelet 13. cikkének megsértésére hivatkoznak, mivel a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság elutasította az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti „különleges helyzet” fennállásának elismerését. A Bizottság ezzel szemben azt kéri, hogy a Bíróság a jogalapot – mint megalapozatlant – utasítsa el.
63.
A fellebbezésben előadott hosszú, bonyolult és zavaros magyarázatok, valamint az alperes nem kevésbé hosszú válaszai miatt szükséges először meghatározni a fellebbezés tárgyát, majd megvizsgálni annak érdemét.
1. A jogalap körülhatárolása
64.
A Nordspedizionieri és társai jogalapjukat az Elsőfokú Bíróság előtt (
29
) előadott öt állításra alapozzák, mely szerint: olyan visszaélés áldozatai, amely meghaladja a szakmai tevékenységükkel járó kereskedelmi kockázatot; az olasz vámhatóságok tudomással bírtak a csempészetről, de nem avatkoztak be a csempészhálózat felszámolása érdekében; a vámhatóságok nem teljesítették a vámeljárás ellenőrzéséből adódó kötelezettségeiket; a fellebbezők számára lehetetlen volt a szállítás ellenőrzése; és a vitatott határozatban nem került sor az érintett érdekek mérlegelésére.
65.
Eltekintve attól, hogy a fellebbezők lényegében az elsőfokon előadott érvelést ismétlik meg, ez az érvelés a tények olyan új értékeléséhez vezetne, amelyet a Bíróság alapokmányának 58. cikke értelmében nem fogadhat el; ennek vizsgálatát el kell tehát utasítani.
66.
A fellebbezők taktikája világos: a tényeket olyan új, az elsőfokú eljárásban szereplőtől eltérő szemszögből kívánják láttatni, hogy azok a De Hann-ügyben hozott ítéletben (
30
) szereplő tényálláshoz hasonlítsanak, amely ítéletben a Bíróság kimondta, hogy „a nemzeti hatóság által folytatott nyomozás érdeke – a kötelezettnek tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság hiányában és ha az érintettet a nyomozásról nem tájékoztatták – az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti különleges helyezetnek minősülhet, ha az a körülmény, hogy a hatóságok nyomozati érdekből szándékosan lehetővé tették bűncselekmények és szabálytalanságok elkövetését, a főkötelezett terhére vámtartozást keletkeztettek, ezáltal az ugyanolyan tevékenységet folytató többi gazdasági szereplőhöz képest különleges helyzetbe hozva a főkötelezettet” (
31
).
67.
Következésképpen, ha a fent hivatkozott védekezést annak ténybeli jellege miatt mellőzzük, akkor az egyedüli vizsgálandó állítás az Elsőfokú Bíróságnak a Belgrádi megállapodás téves értelmezésére vonatkozik, mivel a Nordspedizionieri és társai ezt ahhoz a jogsértéshez kívánják hasonlítani, amelyet a fent hivatkozott De Hann-ügyben hozott ítéletben a Bíróság elfogadott az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti különleges helyzet fennállásának igazolásaként.
68.
Mindazonáltal a szóban forgó megállapodás – valamely tagállam (az Olasz Köztársaság) és egy a tényállás megvalósulásának időpontjában harmadik állam (a Szlovén Köztársaság) között létrejött kétoldalú egyezmény – természete megköveteli a Bíróság ilyen jellegű aktusok értelmezésére vonatkozó hatáskörének előzetes vizsgálatát, annál is inkább, mert az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben erre vonatkozóan elmulasztott állást foglalni.
2. A Bíróságnak a Belgrádi megállapodás értelmezésére vonatkozó hatásköre
a) Nemzetközi egyezmények a Bíróság előtt
69.
A kiindulópont az a hatáskör, amelyet az EK 220. cikk rendelkezése általános jelleggel biztosít a Bíróság számára, felhatalmazva arra, hogy biztosítsa „a jog tiszteletben tartását e szerződés értelmezése és alkalmazása során”.
70.
A természetüknél fogva nem az EK-Szerződés hatálya alá tartozó nemzetközi szerződések értelmezésére vonatkozó hatáskörrel kapcsolatos esetleges kételyeket eloszlatta a Görögországgal kötött társulási megállapodásra (
32
) vonatkozó Haegemann-ügyben hozott ítélet (
33
), melyben a Bíróság kimondta, hogy az ilyen jellegű megállapodás az EK 234. cikk értelmében vett közösségi intézmény jogi aktusának minősül, következésképpen annak rendelkezései hatálybalépésüktől számítva a közösségi jogrend részét képezik. (
34
)
71.
A vita tovább folytatódott, áthelyeződve immáron a vegyes megállapodások – vagyis a hatáskörök megosztottsága miatt egyrészt a Közösség és a tagállamok, másrészt harmadik országok között létrejött megállapodások – területére, és végül a Bíróság hatáskörének javára dőlt el.
72.
Ez következik elsősorban a Demirel-ügyben hozott ítéletből (
35
), amelyben a Bíróság megállapította hatáskörének fennállását, azon az alapon, hogy az együttműködési megállapodás az összes EK-Szerződés által lefedett területre vonatkozott, (
36
) másodsorban ezt az álláspontot erősítette meg a Hermès-ügyben hozott ítéletben (
37
) is, amelyben a Bíróság kimondta, hogy hatáskörrel rendelkezik a TRIPs megállapodás (
38
) 50. cikkének értelmezésére, mivel ezen megállapodás aláírására mind a Közösség, mind a tagállamok hatáskörrel rendelkeztek.
73.
A Bíróság értelmezési jogkörének a Közösség hatásköreihez igazítása – amelyet a Dior és társai ügyben hozott ítélet (
39
) is megerősít – a jelen esetben annak megvizsgálására késztet minket, hogy a Belgrádi megállapodás tárgya a Közösség hatáskörébe tartozik-e – mert igenlő válasz esetén ez igazolná a Bíróság értelmezési jogkörét – avagy más megközelítést kell alkalmazni.
74.
Tisztában vagyok a fent említett ítéletekben szereplő tényállások közötti eltérésekkel és azzal is, hogy a jelen ügyben a Belgrádi megállapodást nem a Közösség írta alá, hanem az egy tagállam és egy harmadik állam között jött létre, ahogyan azzal is, hogy a jelenleg a fellebbezési szakaszában levő ügy közvetlen kereset útján került a Bíróság elé, nem pedig előzetes döntéshozatal iránti kérelemként.
75.
Noha e pontok befolyásolják a következő gondolatmenetet, a nemzeti, közösségi vagy megosztott hatáskörök terjedelmének meghatározása mindössze a hatáskörök egymáshoz igazításának elméletén alapuló érvelés elfogadására vagy nemleges válasz esetén annak elutasítására szolgál. Így tehát végig kell vizsgálni ezek következményeit.
b) A vámügyekre vonatkozó közösségi hatáskör fejlődése
76.
Tekintettel arra, hogy az EGK-Szerződés 18–29. cikkét, amely a vámügyekre vonatkozó hatáskörök megosztását eredetileg rendezték, a közösségi vámkódex 1993-ban bekövetkezett hatálybalépéséig nagyrészt hatályon kívül helyezték, (
40
) felesleges részletekbe menően elemezni a Belgrádi megállapodást, amelynek tárgyi hatálya a vámjogszabályok megsértésének megelőzése, felderítése és üldözése területén megvalósuló közigazgatási segítségnyújtásra korlátozódik.
77.
Az integráció e területen elért jelenlegi szintjén a tagállamok a vámok és az azokkal azonos hatású díjak kezelésére vonatkozó hatáskörüket a Közösségre ruházták, leszámítva a konkrét végrehajtási intézkedéseket és a jogsértések üldözését. (
41
) Elegendő tehát a Belgrádi megállapodás célját megvizsgálni annak megállapítása érdekében, hogy a nemzeti jogosultságok ugyanilyen sorsra jutottak-e, vagy a tagállamok hatáskörében maradtak.
78.
Utaltunk már az 1967. évi Római egyezményre (
42
), amely részletesen szabályozza a hírszerző és nyomozó hatóságoknak a jogsértések megelőzése és üldözése keretében megvalósuló együttműködésének módozatait, és amely a szóban forgó megállapodáshoz hasonló jellemzőkkel bír, és amelynek egyik legsúlyosabb hibájaként azt rótták fel, hogy értelmezését tekintve a Bíróság hatáskörén kívül esett. (
43
)
79.
A Római egyezmény fejlődése nagyon fontos információval szolgál: 1981-ben elfogadták az 1468/81/EGK rendeletet (
44
), amely az EK 308. cikkre támaszkodva a közösségi jog részévé tette az 1967. évi Római egyezmény bizonyos lényeges elemeit. A jogi sebészet ezen operációja során elválasztották egymástól a vámügyi szempontból szigorúan funkcionális – azaz a kölcsönös közigazgatási együttműködéssel kapcsolatos – elemeket és a kizárólag nemzeti hatáskörbe tartozó feladatokat előíró, többek között a büntetőügyek területén megvalósuló kölcsönös jogsegélyre vonatkozó rendelkezéseket. (
45
)
80.
Ily módon a Római egyezmény a közösségi szerződéseken kívül tartotta az együttműködést büntetőügyekben, amely ma a „harmadik pillér” része; ellenben kimaradt belőle az államok közötti együttműködés vámügyekben.
81.
Tekintettel a fent hivatkozott rendelet alapjául szolgáló rendelkezés, vagyis az EK 308. cikk természetére, amely hatáskört biztosít a Közösség számára arra az esetre, ha eltérés mutatkozik valamely célkitűzés és a közösségi intézmények rendelkezésére álló hatáskör között, (
46
) ily módon pótolva az Unió intézményei számára a Szerződésben nem biztosított hatáskört, (
47
) amely alapján kétségtelen, hogy az 1468/81 rendeletben (
48
) előírt hatáskör – amely tovább folytatja az „előre nem látott hatáskörök” listáját – közösségi természetű. (
49
)
82.
Noha a Belgrádi megállapodás a jogvita tényállásának megvalósulása idején harmadik államnak minősülő országgal létrejött kétoldalú egyezmény, az események alakulása miatt azonban e megállapodást a közösségi hatáskör keretébe tartozó végrehajtási intézkedésnek lehet minősíteni, amely elvesztette nemzetközi jellegét a közösségi vámügyi hatáskörök bővülése során.
83.
Összefoglalva: a Bíróság értelmezési jogkörének a Közösség hatásköreihez igazítása módszerét alkalmazva a fentebb ismertetett feltételek között arra következtethetünk, hogy a Belgrádi megállapodásnak legalábbis egy jelentős része az Unió hatáskörébe tartozik.
84.
Ráadásul e rohamos fejlődés tovább folytatódik, mivel az 1967. évi Római egyezményt 1998-ban másik egyezmény (
50
) váltotta fel, amely az igazság- és belügyi együttműködés területén a nemzeti hatáskörbe tartozó feladatokat szabályozza, köztük az egyezmény 26. cikke által, amely felhatalmazza a Bíróságot az egyezmény értelmezésére, fenntartva azonban bizonyos jelentős eltéréseket a rendes előzetes döntéshozatali eljáráshoz képest. (
51
)
c) A jelen ügy sajátosságai
85.
Azok számára, akiknek a jelen esetre nézve fenntartásaik volnának a Bíróság értelmezési jogkörének a Közösség hatásköreihez való igazításával kapcsolatban – akár azért, mert ennek alkalmazását a vegyes megállapodásokon (
52
) kívül alkalmatlannak találják, akár a jogi formalizmus iránti áhítatból, amely nem fogadja el, hogy a Belgrádi megállapodáshoz hasonló kétoldalú egyezmény az európai integráció fejlődéséhez igazodhat – további, nem kevésbé meggyőző érveket sorakoztatunk fel.
86.
Elsősorban a Bíróság megállapította hatáskörét a közösségi területtől idegen kétoldalú megállapodásra vonatkozóan, méghozzá azt követően, hogy korábban ennek ellenkezőjét tartotta fenn.
87.
A Vandeweghe-ügyben hozott ítéletben (
53
) a Bíróság megállapította hatáskörét a társadalombiztosításról szóló általános egyezménynek a Belga Királyság és a Németországi Szövetségi Köztársaság által 1957. december 7-én aláírt harmadik kiegészítő megállapodása 2. cikkének előzetes döntéshozatal során való értelmezésére, azzal az indokkal, hogy az 1408/71/EGK rendelet (
54
) hatással volt a kiegészítő megállapodás (
55
) bizonyos pontjaira.
88.
Másodsorban Trabucchi főtanácsnok a fent hivatkozott Bresciani-ügyben előterjesztett indítványában hangsúlyozta, hogy kiegészítő jelleggel, valamely tagállam által vállalt kötelezettség terjedelmének meghatározása érdekében alkalmazni kell a nemzetközi jog egyes rendelkezéseit is, mint amilyen az 1963. évi Yaoundéi Konvenció, még akkor is, ha kétségek merülnek fel arra vonatkozóan, hogy a Bíróság túlmehet-e az egyszerű szövegmagyarázaton és a közösségi aktus érvényességének megállapításán. (
56
)
89.
E két példa mutatja a bírósági tevékenység érdekeinek a szigorú formalizmus elé helyezése érdekében tett erőfeszítést, amelynek célja az európai és a nemzeti jogrend integrációjának lehetővé tétele, bármiféle jogi norma megsértése és az EK-Szerződés által létrehozott intézményi egyensúly veszélyeztetése nélkül.
90.
Ha a közösségi jogi normák kiegészítése érdekében elfogadható, hogy az EK 234. cikk értelmében a Bíróság jogkörrel rendelkezik a közösségi jogrendtől elvileg idegen jogszabályok értelmezésére, akkor nehéz lenne elvitatni tőle e jogot a jelen esetben, amikor a fellebbezés elbírálása megköveteli az 1430/79 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének a kétoldalú megállapodás segítségével történő értelmezését, nem azért, mert e rendelkezés értelmezése ilyen segédletre szorulna, hanem azért, mert a Belgrádi megállapodás helyes megértésétől függ annak megállapítása, hogy a jelen esetben megvalósultak-e az említett rendelkezés alkalmazásának a fent hivatkozott De Haan-ítéletben lefektetett feltételei, többek között a szlovén hatóságok kötelezettségszegése.
91.
Egyszerűen oly módon kell tehát kiegészíteni a közösségi jogrendet, hogy e megállapodás értelmezése ne erga omnes hatályú legyen, hanem csupán eszközként szolgáljon.
92.
Ilyen körülmények között a Bíróság hatásköre hiányának megállapítása kötelezettségszegés volna, amely az igazságszolgáltatás megtagadásával járna, és e magas szintű közösségi bíróság számára az EK 220. cikkben meghatározott feladataival összeférhetetlen helyzetet eredményezne. (
57
)
93.
A Bíróságnak a Belgrádi megállapodás értelmezésére vonatkozó hatásköréhez kapcsolódóan kifejtetteknek megfelelően elegendő egyszerűen megállapítani, hogy e hatáskör semmiképpen sem vitatható.
3. A jogalap vizsgálata
94.
A Nordspedizionieri és társai szerint a Szerződés értelmében a szlovén hatóságok kötelesek minden olyan árutovábbítást, amelynek „érzékeny” áru a tárgya, jelezni a fernetti vámhivatalnak. Mivel a szlovén hatóságok tudomással bírtak az 1991. október 30-án áthaladó minden kamionról, és azzal is tisztában voltak, hogy a szállítmány cigarettát tartalmazott, amelyet Olaszországban magas és különleges vám terhel, így a szlovén határőrség a Belgrádi megállapodás 4. cikkének megfelelően köteles lett volna tájékoztatni az olasz biztonsági erőket.
95.
A Szlovén Köztársaság nem tett eleget kötelezettségének, így a cigaretta illegálisan lépte át az olasz határt, kárt okozva a vámbizományosoknak, akiknek nem kellett volna viselniük e vámokat, ha időben felfedezik a csalást. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a hivatkozott rendelkezés semmiféle kifejezett kötelezettséget nem írt elő az áruk bejelentésére nézve, amely álláspont a fellebbezők szerint téves.
96.
Következésképpen meg kell vizsgálni helyes-e ez az értelmezés, ahogyan azt a Bizottság a vitatott határozatban állítja.
97.
Osztom azt a véleményt, hogy a Belgrádi megállapodás megsértése összehasonlítható azzal a mulasztással, amelyet a fent hivatkozott De Hann-ügyben hozott ítéletben a Bíróság elfogadott az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti különleges helyzet fennállásának igazolásául, mivel ha nem ez volna a helyzet, akkor a jogalap vizsgálatának folytatása értelmetlen volna.
98.
Megállapítható, hogy a Belgrádi megállapodás hatálya első ránézésre meglehetősen világosnak tűnik, ami annak kötelező jellegét illeti. Ez kitűnik többek között a megállapodás céljából, a két államnak a vámjogszabályok megsértése elleni fellépéséből, közelebbről azok megelőzéséből (a megállapodás 1. cikkének 1. §-a).
99.
A szerződő felek továbbá kötelezettséget vállaltak „a közös határon működő vámhivatalok közötti szoros együttműködés fenntartására” (3. cikk, 1. §), ami a megállapodás szigorú alkalmazására utal.
100.
Ráadásul a megállapodás 4. cikke speciális felügyelet gyakorlásának kötelezettségét írja elő személyek, áruk és járművek bizonyos meghatározott csoportjára nézve, amely követelmény a „másik szerződő fél területén magas és különleges vámmal terhelt áruk kivitele esetén”„különleges felügyelet” formájában jelenik meg (2. §, második bekezdés).
101.
Mindazonáltal e rendelkezések kötelező jellege csökken, ha tekintetbe vesszük a megállapodás korlátait, mint amilyen a vámellenőrzések gyorsaságának és egyszerűségének biztosított elsőbbség (a Belgrádi megállapodás 3. cikkének b) és c) pontja), valamint a speciális felügyelet tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettség enyhítése (a megállapodás 4. cikkének 1. §-a).
102.
Ilyen feltételek között különleges jelentőséggel bír a meghatározott árukra – ideértve a cigaretta szállítását is – vonatkozó „különleges felügyelet”, amelyet kizárólag „[a másik szerződő fél] kérésére” kell biztosítani (a 4. cikk 4. §-ának (2) bekezdése), amiből azt a következtetést lehet levonni, hogy a szlovén vámhatóságok csak akkor sértették volna meg a Belgrádi megállapodást, ha az Olasz Köztársaság bármilyen formában különleges felügyeletet kért volna.
103.
Minden egyéb értelmezés megalapozatlan, ugyanis abszurd volna, ha nemzetközi egyezmény arra kötelezne valamely szerződő államot, hogy előzetes felkérés nélkül ellenőrizzen a másik szerződő államban különleges adózás alá eső bizonyos árut. Az ilyen kötelezettség jócskán meghaladná azt a mértéket, amely a nemzetközi jog alanyaitól a tisztességes együttműködés keretében ésszerűen elvárható. (
58
)
104.
Az Elsőfokú Bíróság tehát semmiféle tévedést nem követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a Belgrádi megállapodás alapján a szerződő államok vámhatóságait nem terhelte a szomszédos államban magas és különleges vámmal terhelt áru áthaladásának bejelentésére vonatkozó kötelezettség.
105.
A fenti megfontolásokra tekintettel a fellebbezés alátámasztására felhozott harmadik jogalapot el kell utasítani.
C – A fellebbezés alátámasztására felhozott negyedik jogalapról
106.
A Nordspedizionieri és társai által megfogalmazott kifogás a megtámadott ítélet indokolásának hiányosságára vonatkozik, mivel az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott második feltételt, azaz a megtévesztés vagy a súlyos gondatlanság hiányát, mivel a vám elengedéséhez elengedhetetlen első feltétel, a különleges helyzet fennállása hiányzott. (
59
)
107.
Nem logikus azonban elvárni, hogy valamely rendelkezés együttes feltételeinek mindegyike vizsgálat alá kerüljön. Amikor az Elsőfokú Bíróság megvizsgálja a vámtartozás vámbizományosok által kért elengedésének lehetőségét, nem köteles teljes jelentést készíteni a konkrét esetben fennálló feltételekről, hanem csupán azt kell mérlegelnie, hogy ezek teljesülnek-e, ugyanis ha bármelyik feltétel hiányzik, a jog logikája alapján el kell utasítani a kérelmet, és felesleges a többi feltételről határozni.
108.
Az ítélkezési gyakorlat semmi kétséget sem hagy afelől, hogyan kell a közösségi bíróságoknak eljárni olyan esetben, amikor együttes feltételek teljesülését kell megvizsgálniuk, mint például a közösség szerződésen kívüli felelősségének esetében, ahol a kereset sikere a közösségi intézménynek betudható magatartás jogellenességének kimutatásától, a kár tényleges voltától és a kettő közötti okozati kapcsolat fennállástól függ, oly módon, hogy bármely feltétel hiánya esetén a kereset kudarcra van ítélve. (
60
)
109.
Az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése két feltétel együttes fennállását követeli meg, az Elsőfokú Bíróság tehát semmilyen tévedést sem követett el, és indokolási kötelezettségének is eleget tett, amikor a második feltétel vizsgálatának mellőzéséről döntött, ezért a fellebbezés alátámasztására felhozott negyedik jogalapot – mint nyilvánvalóan megalapozatlant – el kell utasítani.
110.
A fellebbezés alátámasztására felhozott jogalapok vizsgálata megállapította, hogy e jogalapok részben elfogadhatatlanok, részben megalapozatlanok, a fellebbezést tehát el kell utasítani.
VI – A költségekről
111.
Az eljárási szabályzat 122. cikkének a 69. cikk 2. §-ával való együttes olvasata alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére. Ha indítványunknak megfelelően a Bíróság elutasítja a fellebbezők jogalapjait, akkor kötelezni kell őket a jelen fellebbezés költségeinek viselésére.
112.
A Bizottság kérte, hogy a Bíróság kötelezze a Nordspedizionierit és társait az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére. Mivel a megtámadott ítélet erre már kötelezte őket, így a Bizottság erre vonatkozó kérelmét hatástalannak kell tekinteni.
VII – Végkövetkeztetések
113.
Tekintettel a fenti érvekre azt indítványozom, hogy a Bíróság – részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant – utasítsa el a Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc (felszámolás alatt), Livio Danielis és Domenico D’Alessandro által az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T-332/02. sz. ügyben 2004. december 14-én hozott ítélete ellen benyújtott fellebbezést, és kötelezze a fellebbező feleket az eljárásuk folyamán keletkezett költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A T-332/02. sz., Nordspedizionieri di Danielis Livio és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., II-4405. o.).
(
3
)	E kérelemhez kapcsolódó másodlagos kérelem az olasz hatóság által 1992. április 8-án a Bareggioban található titkos raktárban zár alá helyezett 8010 kg tömegű, külföldön előállított cigarettára vonatkozó vámtartozás elengedésére irányult, azonban e kérelmet a jelen indítványban nem szükséges vizsgálni, mivel annak a fellebbezés szempontjából nincs jelentősége.
(
4
)	E szabályozás összetettsége szolgál magyarázatul C. J. Berr azon – a Revue trimestrielle de droit européenben (37. kötet, 3. sz., 2001. július-szeptember, 627. és azt követő oldalak) megjelent, „Vámunió” című cikkében szereplő – megállapítására, mely szerint a más területeken, mint például a monetáris unió vagy a szociális kohézió területén jelentkező problémák jobban ösztönzik a szellemet, mint a vámtarifa vagy a származási bizonyítvány hitelességének kérdése, melyek a vámjogot csekély számú szakértő területétévé alakították.
(
5
)	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet 307. o.)
(
6
)	Megjegyezzük, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta saját hatáskörének kérdését, vagy legalábbis nem mutatta erre vonatkozó kételyének jelét.
(
7
)	Az Olasz Köztársaság és a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság között 1965. november 10-én Belgrádban aláírt, a vámvisszaélések megelőzése és üldözése érdekében a közigazgatási segítségnyújtásra vonatkozó megállapodás, melynek olasz változata megjelent a Bollettino Ufficialéban (Trattati e convenzioni) (Hivatalos Közlöny – Szerződések és Megállapodások), 1967., CIV. kötet, 178. szám; a Megállapodás végrehajtásáról szóló nemzeti törvényt a GURI (az Olasz Köztársaság Hivatalos Lapja) 169. számában 1967. július 8-án tették közzé. E törvény 1968. február 1-jén lépett hatályba.
(
8
)	A közösségi árutovábbításról szóló 1976. december 13-i tanácsi rendelet (HL 1977. L 38., 1. o.). A külső árutovábbítást a Vámkódex 91–97. cikke, míg a belső árutovábbítást annak 163–165. cikke szabályozza, azonban a közösségi árutovábbításra vonatkozó 1990. szeptember 17-i 2726/90/EGK tanácsi rendelet (HL L 262., 1. o.) felváltotta a 222/77 rendeletet; mindazonáltal mivel ez utóbbi időbeli hatályát 47. cikkének (1) bekezdése értelmében 1993. január 1-jéig meghosszabbították, így a jelen jogvitában nem szükséges hivatkozni 2726/90 rendeletre, ugyanis a tényállás ezen időpontot megelőzően valósult meg.
(
9
)	A közösségi árutovábbításról szóló 222/77 rendeletet (HL L 51., 1. o.) a Közösség valamely belső határának átlépése esetén benyújtandó határátlépési igazolás eltörlése érdekében módosító 1990. február 22-i tanácsi rendelet.
(
10
)	A közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtásáról és könnyítéséről szóló 1987. március 27-i bizottsági rendelet (HL L 107., 1. o.).
(
11
)	A közösségi árutovábbítási eljárás végrehajtásáról és könnyítéséről szóló 1990. május 29-i bizottsági rendelet (HL L 137., 21. o.).
(
12
)	A behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló 1430/79 rendelet módosításáról szóló, 1986. október 7-i tanácsi rendelet (HL L 286., 1. o.).
(
13
)	Az 1986. október 7-i 3069/86/EGK tanácsi rendelettel (HL L 286., 1. o.) módosított, a behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló 1979. július 2-i rendelet (HL L 175., 1. o.)
(
14
)	Belgium, a Német Szövetségi Köztársaság, Franciaország, Luxemburg és Hollandia között a vámigazgatás területén megvalósuló kölcsönös segítségnyújtásról 1967. szeptember 7-én létrejött Egyezmény, melynek szövege megtalálható a Tractatenblad van het Koninkrijk der Nederlanden 1968. évi 172. számában.
(
15
)	A megtámadott ítélet 27–30. pontja.
(
16
)	31–39. pont.
(
17
)	43–89. pont.
(
18
)	79. pont.
(
19
)	90–96. pont.
(
20
)	Az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának 1991. május 2-i eljárási szabályzata (HL L 136., 1991.5.30., 1. o., módosítva: HL L 298., 1. o.).
(
21
)	A C-233/98. sz. Lensing  & Brockhausen ügyben 1999. október 21-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-7349. o.) 31. pontja.
(
22
)	A megtámadott ítélet 31. pontja.
(
23
)	Az ítélet 33. pontja.
(
24
)	A 244/85. és 245/85. sz., Cerealmangimi és Italgrani kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. március 12-én hozott ítélet (EBHT 1987., 1303. o.) 11. pontja és a C-121/91. és C-122/91. sz., CT Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július 6-án hozott ítélet (EBHT 1993., I-3873. o.) 43. pontja.
(
25
)	A fent hivatkozott CT Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 44. és 45. pontja.
(
26
)	A C-53/92. P. sz., Hilti kontra Bizottság ügyben 1994. március 2-án hozott ítélet (EBHT 1994., I-667. o.) 42. és 43. pontja.
(
27
)	A C-238/90. P. sz., Vidrányi kontra Bizottság ügyben 1991. október 1-jén hozott ítéletének (EBHT 1991., I-4339. o.) 12. pontja, melyre a Bizottság válaszbeadványában hivatkozott.
(
28
)	E bizonyíték bizonyos vitát váltott ki, mind elfogadhatóságát (a Bizottság kifogásolta annak késedelmes voltát), mind hasznát illetően. A fellebbezők azon érvelését, mely szerint a nyilatkozat fellebbezési eljárás keretében történt első bemutatásának időpontja érvényes volt, fenntartások nélkül el kell utasítani ugyanis a vámhivatal korábbi igazgatója eredetileg megtagadta a vallomástételt, az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának a tanú kihallgatására vonatkozó 68. és azt követő cikkei rendelkeznek az eljárás során esetleg felmerülő nehézségekről, és az azok áthidalása érdekében rendelkezésre álló eszközökről. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 1. §-a bírság kiszabásának terhe mellett kötelezi a tanút a tárgyaláson való megjelenésre, azzal, hogy bírsággal sújtható az a tanú is, aki a tanúvallomást alapos ok nélkül megtagadja. Az Elsőfokú Bíróság nincs tehát híján a tanút vallomástételre ösztönző lehetőségeknek. Másrészt, bizonyos esetekben megkereséssel élhet a tanú vagy szakértő kihallgatása, illetve meghallgatása érdekében. Ebből következik, hogy e bizonyíték (késedelmes) bemutatásának egyedüli célja a fellebbezők elsőfokú eljárás során elkövetett sajnálatos mulasztásának helyrehozatala volt. Összefoglalva: ahogyan arra a Bizottság válaszbeadványában rámutatott, V. Portale nyilatkozata az Elsőfokú Bíróság álláspontját támasztja alá, és nem bír túlzott jelentőséggel.
(
29
)	A jelen indítvány 30. pontja.
(
30
)	C-61/98. sz., 1999. szeptember 7-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-5003. o.).
(
31
)	Ugyanott, 56. pont.
(
32
)	Az Európai Gazdasági Közösség és Görögország között létrejött társulási megállapodás, amelyet az 1961. szeptember 25-i 63/106/EGK tanácsi határozat (HL 26., 293. o.) erősített meg.
(
33
)	A Bíróság 181/73. sz., 1974. április 30-án hozott ítélete (EBHT 1974., 449. o.). Ezt utólag megerősítette az 1963-ban megkötött Yaoundéi Konvenció értelmezésével kapcsolatos 87/75. sz. Bresciani-ügyben 1976. február 5-én hozott ítélet (EBHT 1976., 129. o.); a Loméi Konvenció értelmezésére vonatkozó 65/77. sz. Razanatsiba-ügyben 1977. november 24-én hozott ítélet (EBHT 1977., 2229. o.) és a Marokkóval és Algériával kötött együttműködési megállapodásokra vonatkozóan nemrégiben született C-18/90. sz. Kziber-ügyben 1991. január 31-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-199. o.) és a C-103/94. sz. Krid-ügyben 1995. április 5-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-719. o.), valamint az 1977. április 26-i1/76. sz. vélemény (EBHT 1977., 741. o.) 18. pontja.
(
34
)	A fent hivatkozott Haegeman-ügyben hozott ítélet 3–6. pontja.
(
35
)	A 12/86. sz., Demirel kontra Stadt Schwäbisch Gmünd ügyben 1987. szeptember 30-án hozott ítélet (EBHT 1987., 3719. o.) 9. pontja.
(
36
)	A német kormány és az Egyesült Királyság Kormánya nyíltan vitatta a Bíróságnak a Törökországgal kötött társulási megállapodás rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozó hatáskörét.
(
37
)	A C-53/96. sz. Hermès-ügyben 1998. június 16-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-3603. o.) 28. és 29. pontja.
(
38
)	A Kereskedelmi Világszervezetet (WTO) létrehozó egyezmény 1. C) mellékletét képező, a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló megállapodás, amelyet az Európai Közösség nevében a hatáskörébe tartozó ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. december 22-i 94/800/EK tanácsi határozat (HL L 336., 1. o.) hagyott jóvá.
(
39
)	A C-300/98. sz., Dior és társai ügyben 2000. december 14-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-11307. o.) 35. és azt követő pontok.
(
40
)	Az Amszterdami szerződés értelmében, amely csupán az EGK-Szerződés 28. és 29. cikkét tartotta hatályban (jelenleg EK 26. cikk és EK 27. cikk). E cikkek hatályon kívül helyezése inkább technikai, mint politikai igénynek tett eleget, ugyanis az e rendelkezésekben megfogalmazott célok megvalósultak, így e rendelkezések elavultak, és jövőbeni alkalmazásukra többé nem volt szükség.
(
41
)	C. J. Berr fent hivatkozott művének 632. oldala.
(
42
)	A jelen indítvány 10. pontja.
(
43
)	Vaulont N., La Unión Aduanera de la Comunidad Económica Europea, az Európai Közösségek Hivatalos Kiadványainak Hivatala, Luxembourg, 1981., 12. o.
(
44
)	A tagállamok közigazgatási hatóságai közötti kölcsönös segítségnyújtásról, valamint e hatóságoknak és a Bizottságnak a vám- és mezőgazdasági ügyekre vonatkozó jogszabályok helyes alkalmazásának biztosítása érdekében történő együttműködéséről szóló, 1981. május 19-i tanácsi rendelet (HL L 144., 1. o.).
(
45
)	Az 1468/81 rendelet utolsó előtti preambulumbekezdése.
(
46
)	Rossi M., „Artikel 308 EG-Vertrag”, Callies C. és Ruffert M., Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, második javított és átdolgozott kiadás., Neuwied/Kriftel, 2002., 2538. o.
(
47
)	Az 1996. március 28-i2/94. sz. vélemény (EBHT 1996., I-1759. o.) 29. pontja.
(
48
)	A tagállamok közigazgatási hatóságai közötti kölcsönös segítségnyújtásról, valamint a vám- és mezőgazdasági szabályozás helyes alkalmazásának biztosítása érdekében e hatóságok és a Bizottság együttműködéséről szóló, 1997. március 13-i 515/97/EK tanácsi rendelet (HL L 82., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 8. kötet, 217. o.) váltotta fel.
(
49
)	Alonso García R. kifejezésével (spanyolul: „imprevistas”) élve, amelyet a Derecho Comunitario – Sistema constitucional y administrativo de la Comunidad Europea (Centro de Estudios Ramón Areces, S.A. kiadó, Madrid, 1994., 570. o.) c. művében használt.
(
50
)	Az Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján létrehozott, a vámigazgatási szervek közötti kölcsönös jogsegélyről és együttműködésről szóló egyezmény (HL 1998. C 24., 1. o.).
(
51
)	További részletekért lásd az előző lábjegyzetben hivatkozott egyezményre vonatkozó magyarázó jelentést, amelyet a Tanács 1998. május 28-án hagyott jóvá (HL C 189., 1. o.).
(
52
)	A megállapodások, köztük a vegyes megállapodások egyforma értelmezésének nehézségeire vonatkozóan lásd Tesauro főtanácsnok a Hermès-ügyben előterjesztett indítványát, különösen annak 18. pontját.
(
53
)	A 130/73. sz., Vandeweghe és társai ügyben 1973. november 27-én hozott ítélet (EBHT 1973., 1329. o.).
(
54
)	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet.
(
55
)	A fent hivatkozott Vandeweghe és társai ügyben hozott ítélet 3. pontja.
(
56
)	Trabucchi főtanácsnoknak a fent hivatkozott Bresciani-ügyben előterjesztett indítványának 4. pontja. Az ítélet ezzel szemben nem érintette e kérdést.
(
57
)	Simon D., Le système juridique communautaire, PUF kiadó, második kiadás, Párizs 1998., 332. o. Lásd továbbá a 7/56., 3/57. és 7/57. sz., Algera és társai kontra Közgyűlés ügyben 1957. július 12-én hozott ítélet (EBHT 1957., 81. o.).
(
58
)	Az olasz pénzügyminisztérium 1985. január 14-i közleménye, amelyre a felek a tárgyalás során utaltak, csupán néhány technikai utasítást tartalmaz a szlovén határon dolgozó olasz vámhatóságok számára a Belgrádi megállapodás fejlesztésére vonatkozóan, ami az érvelést nem érinti.
(
59
)	A jelen indítvány 34. pontja.
(
60
)	A Bíróság C-146/91. sz., KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben 1994. szeptember 15-én hozott ítéletének (EBHT 1994., I-4199. o.) 19. pontja, a C-257/98. P. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I-5251. o.) 14. pontja, valamint a C-104/97. P. sz., Atlanta kontra Európai Közösség ügyben 1999. október 14-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I-6983. o.) 65. pontja.