62005CC0440
JÁN. MAZÁK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. június 28. (
1
)
C-440/05. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
az Európai Unió Tanácsa
„Megsemmisítés iránti kereset — Az EU 31. cikk (1) bekezdésének e) pontja, az EU 34. cikk és az EU 47. cikk — 2005/667/IB kerethatározat — A hajók által okozott szennyezés elleni fellépés — Büntetőjogi szankciók — A Közösség hatásköre — Jogalap — Az EK 80. cikk (2) bekezdése”
I – Bevezetés
1.
Az EU 35. cikk (6) bekezdése alapján benyújtott keresetlevelében a Bizottság a hajók által okozott szennyezésre vonatkozó jogszabályok végrehajtásához szükséges büntetőjogi keret megerősítéséről szóló, 2005. július 12-i 2005/667/IB tanácsi kerethatározat (a továbbiakban: kerethatározat) megsemmisítését kéri a Bíróságtól (
2
) arra hivatkozva, hogy az megsérti az EU 47. cikket, mivel a benne foglalt rendelkezéseket, amelyek a tagállamok büntetőjogi szabályainak közelítését írják elő, az EK-Szerződés alapján kellett volna elfogadni az Európai Unióról szóló szerződés VI. címe helyett.
2.
Ezért a jelen ügy az Európai Unió első és harmadik pillére, valamint a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörmegosztást érinti a büntetőjog területén – amelyet széles körben az állami hatalom és szuverenitás kizárólagos területének tekintenek –, és ezért valóban alkotmányos jelentőségű.
3.
A jelen ügy a Bizottság kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 13-án hozott ítélet (
3
) folytatása, amelyben a Bíróság megsemmisítette a környezet büntetőjog általi védelméről szóló, 2003. január 27-i 2003/80/IB tanácsi kerethatározatot, (
4
) mivel az ügyben vitatott intézkedéseket, amelyek néhány környezetkárosító bűncselekmény tekintetében büntetőjogi szankciók megalkotására hívják fel a tagállamokat, a Közösség az EK 175. cikk alapján fogadhatta volna el érvényesen.
4.
Ezen ítélet azonban kényes kérdéseket hagyott nyitva arra vonatkozóan, hogy a Közösségnek milyen körülmények között van hatásköre arra, hogy a tagállamokat büntetőjogi szankciók elfogadására kötelezze, valamint e hatáskör gyakorlásának pontos terjedelmére vonatkozóan.
5.
E kérdésekkel összefüggésben egyrészről a Bizottság és az Európai Parlament, másrészről a Tanács és a húsz beavatkozó tagállam teljesen ellentétes álláspontot képvisel a C-176/03. sz. ügyből fakadó következmények tekintetében.
6.
A Bizottság és az Európai Parlament, amelyek közleményben, (
5
) illetőleg határozatban (
6
) fejtették ki az ítéletből levonható következtetésekkel kapcsolatos álláspontjukat, az ítéletet tágabban értelmezik, amely alapján a Bíróság érvelése a környezetvédelem területén túlmenően is alkalmazandó, és megerősítik, hogy a közösségi jogalkotó főszabály szerint hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az első pillérben bármilyen, a tagállamok büntetőjogára vonatkozó rendelkezést elfogadjon, amennyiben az a közösségi jogszabály teljes hatékonyságoz szükséges. Hozzá kell tenni, hogy ezen értelmezéssel összhangban a Bizottság néhány olyan közösségi irányelv elfogadására tett javaslatot, amelyek a tagállamokat kötelezik, hogy saját nemzeti jogukban büntetőjogi szankciókat írjanak elő. (
7
)
7.
Ezzel szemben minden tagállam, amely jelen eljárásban észrevételeket tett, azt az álláspontot képviseli, hogy a Bíróság C-176/03. sz. ügyben kifejtett álláspontját megszorítólag kell értelmezni, úgy, hogy az kizárólag a környezetvédelmi politikához kapcsolódik, és a tagállamok által előírható büntetőjogi szankciók mértékének és típusának meghatározása kívül esik a Közösség hatáskörén.
8.
A jelen ügyben e vita fényében kérik tehát a Bíróságtól, hogy tisztázza a C-176/03. sz. ügyben hozott ítéletét a Közösség büntetőjogi területre kiterjedő hatáskörének helyes elhatárolásával összefüggésben.
II – Jogi háttér
9.
A kerethatározatot 2005. július 12-én fogadták el az Európai Unióról szóló szerződés VI. címe, különösen az EU 31. cikk (1) bekezdésének e) pontja és az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján.
10.
A Prestige tartályhajó hajótörésére való hivatkozással a kerethatározat preambuluma kimondja, a hajók által szándékosan vagy súlyos gondatlansággal okozott szennyezés elleni küzdelem az Unió prioritásai közé tartozik, és e cél elérése érdekében közelíteni kell a tagállamok jogszabályait (második és harmadik preambulumbekezdés).
11.
Ahogyan az a negyedik preambulumbekezdésből kitűnik, e jogközelítést „szakaszokra bontó” mechanizmus révén érik el, amely egyrészről a kerethatározatból, és másrészről a hajók által okozott szennyezésről és a jogsértésekre alkalmazandó szankciók bevezetéséről szóló, 2005. szeptember 7-i 2005/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvből (a továbbiakban: irányelv) (
8
) áll, mivel a kerethatározat az irányelvet részletes büntetőjogi szabályokkal egészíti ki.
12.
Ennek megfelelően a kerethatározat büntetőjogi szankciók megalkotására hívja fel a tagállamokat a szennyező anyagoknak a tengerbe történő, hajók általi kibocsátása tekintetében, amelyet – az irányelvvel összhangban értelmezett kerethatározat alapján – bűncselekménynek kell tekinteni.
13.
A kerethatározat 1. cikke az alkalmazandó fogalommeghatározások tekintetében az irányelv 2. cikkére utal.
14.
A kerethatározat 2. cikke alapján a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a 2005/35/EK irányelv 4. és 5. cikke (
9
) szerinti jogsértések bűncselekménynek minősüljenek.
15.
A 3. cikk biztosítja, hogy az e bűncselekményekre történő felbujtás és az azokhoz nyújtott bűnsegély büntetendő legyen.
16.
A kerethatározat 4. cikke előírja, hogy a tagállamok a 2. és a 3. cikkben említett bűncselekményeket hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókkal büntessék, emellett némi részletességgel az alkalmazandó szankciók típusát és mértékét is meghatározza. E tekintetben a különböző cselekményekre vonatkozóan meghatározza az alkalmazandó szabadságvesztés büntetési tételének megfelelő határait.
17.
Az 5. cikk előírja a tagállamok számára, hogy intézkedéseket tegyenek annak érdekében, hogy meghatározott feltételek esetén a jogi személyek felelősségre vonhatók legyenek a kerethatározatban meghatározott bűncselekményekért.
18.
A 6. cikk a jogi személyekkel szembeni szankciókat határozza meg, és e szankciók jellegére, valamint legnagyobb mértékére vonatkozóan is előírásokat tartalmaz.
19.
A kerethatározat 7. cikke a joghatóságról szól.
20.
A 8. és a 9. cikk bűncselekmények elkövetésével összefüggésben a Bizottság és a tagállamok tájékoztatásáról, valamint kapcsolattartók kijelöléséről szól.
21.
Végezetül a 10–12. cikk a kerethatározat területi hatályáról, az átültetéséről, valamint a hatálybalépéséről rendelkezik.
22.
Az irányelvet azonban, amely preambulumában a Közösség tengeri biztonsági politikájára, valamint a környezetvédelemre hivatkozik, az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján fogadták el, amely a közlekedésről szóló V. cím alatt szerepel. Az EK 80. cikk (2) bekezdése a következőképpen szól:
„A Tanács minősített többséggel határozhat arról, hogy lehet-e, és ha igen, milyen mértékben és milyen eljárással, a tengeri és légi közlekedésre vonatkozóan megfelelő rendelkezéseket hozni.”
23.
A Bizottság mind az irányelv, mind a kerethatározat elfogadása során vitatta a Tanács által ahhoz hivatkozott jogi alapot, hogy a tagállamok büntessék a szennyező anyagoknak a hajók által a tengerbe történő kibocsátását, és kijelentette, hogy ehhez is az EK 80. cikk (2) bekezdése a megfelelő jogi alap.
24.
Ezen állásponttal szemben a kerethatározat 5. preambulumbekezdése kimondja, hogy az EU 34. cikken alapuló kerethatározat a megfelelő eszköz arra, hogy büntetőjogi szankciók előírására kötelezzen.
III – A Bíróság előtt folyó eljárás
25.
A Bíróság elnöke 2006. április 25-i végzésével engedélyezte egyfelől a Portugál Köztársaság, a Belga Királyság, a Finn Köztársaság, a Francia Köztársaság, a Szlovák Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Dán Királyság, a Svéd Királyság, Írország, a Cseh Köztársaság, a Görög Köztársaság, az Észt Köztársaság, Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Holland Királyság, az Osztrák Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, másfelől az Európai Parlament beavatkozóként való részvételét a Tanács, illetőleg a Bizottság kérelmeinek támogatása végett. Emellett a Bíróság elnöke 2006. szeptember 28-i végzésével engedélyezte a Szlovén Köztársaságnak, hogy beavatkozzon a Tanács kérelmeinek támogatása végett.
26.
Néhány beavatkozó tagállammal ellentétben sem a Bizottság, sem a Tanács – amelyek a jelen eljárás kizárólagos felei – nem kérte meghallgatását. Ennek megfelelően a Bíróság, mivel úgy ítélte meg, hogy a számos írásbeli észrevétel alapján megfelelő tájékoztatást kapott, az eljárási szabályzat 44a. cikke alapján úgy határozott, hogy az ítéletet szóbeli eljárás tartása nélkül hozza meg.
IV – A felek fő érvei
27.
A Bizottság a kerethatározat érvényességét arra hivatkozva kérdőjelezi meg, hogy az 1–10. cikkben meghatározott büntetőjogi intézkedéseket a Közösség közös közlekedéspolitikájáról szóló EK 80. cikk (2) bekezdése alapján kellett volna elfogadni, és hogy ebből eredően a teljes kerethatározat – oszthatatlansága folytán – sérti az EU 47. cikket.
28.
A Bizottság szerint ez a Bíróság által a C-176/03. sz. ügyben lefektetett elvekből következik, amelyek túlmutatnak az abban az ügyben szóban forgó, környezetvédelmi területen, és teljes egészükben alkalmazandók más közösségi politikákra, mint például a jelen ügyben érintett közös közlekedési politikára. A környezetvédelem Közösségben való fontossága, valamint különleges jellemzői, mint annak „átfogó” jellege nem befolyásolta lényegesen az elvi döntést a C-176/03. sz. ügyben. Az ilyen feltételek valójában visszás helyzethez vezettek volna, mivel a közösségi jog más fontos területeit megfosztották volna az EK-Szerződés alapján a büntetőjogi szankciók által történő hatékony végrehajtás lehetőségétől.
29.
A Bizottság azt állítja továbbá, hogy – noha a büntetőjog önmagában és általában nem tartozik közösségi hatáskörbe, és az erre vonatkozó fellépést csak sajátos jogi alaphoz kapcsolódó, benne foglalt hatáskörre lehet alapozni – a közösségi jogalkotó büntetőjogi intézkedéseket fogadhat el, amennyiben az szükséges a közösségi szabályok és rendelkezések teljes hatékonyságának biztosítása érdekében. A Közösség e benne foglalt hatásköreit ezért a közösségi szabályozással, illetőleg politikával való összhang biztosítása alapozza meg, azonban azok nem korlátozódnak egyes jogterületekre vonatkozó vagy meghatározott típusú büntetőjogi szankciókra. A Közösség tehát akkor rendelkezik hatáskörrel a szankciók mértékének és típusának meghatározására, ha megállapítható, hogy az valamely közösségi politika teljes hatékonyságának biztosításához szükséges. A kerethatározat nem harmonizálja az alkalmazandó büntetőjogi szankciók mértékét és típusát, hanem e tekintetben bizonyos mérlegelési lehetőséget hagy a tagállamoknak.
30.
A Bizottság álláspontja szerint a kerethatározat 1–10. cikkében meghatározott valamennyi intézkedés szükséges a közös közlekedéspolitika hatékonyságának biztosításához. Ez tehát megfelel Bíróság által a C-176/03. sz. ügyben meghatározott szükségességi tesztnek.
31.
Végezetül a Bizottság kifejti, hogy az EU 47. cikk szempontjából nem releváns, hogy a Közösség gyakorolta-e már az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján fennálló hatáskörét, és ha igen, hogyan, hanem csak az lényeges, hogy a kerethatározatban meghatározott intézkedések elfogadására rendelkezik-e hatáskörrel.
32.
Az Európai Parlament lényegében egyetért a Bizottság érveivel. Álláspontja szerint a kerethatározat 1–6. cikke teljes egészében a Közösség hatásköréhez tartozik. A kerethatározat tehát oszthatatlansága folytán teljes egészében jogellenes.
33.
Az Európai Parlament azzal érvel, hogy a jelen ügyben vitatott kerethatározat minden szempontból hasonló a C-176/03. sz. ügyben vitatott kerethatározathoz, mind célját, mind tartalmát illetően. Ezért a Bíróság által abban az ügyben alkalmazott érvelés a jelen ügyben a megfelelő eltérésekkel alkalmazandó. A Parlament különösen arra hívja fel a figyelmet, hogy a kerethatározat preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy a megsemmisített kerethatározathoz hasonlóan ez is a környezetvédelemre vonatkozik, és hogy a bűncselekménnyé nyilvánított magatartások mindkét esetben a szennyező anyagok kibocsátására vonatkoznak.
34.
Noha az Európai Parlament elismeri, hogy a két kerethatározat különbözik az alkalmazandó szankciók mértékének és típusának pontos meghatározása tekintetében, nem lát okot arra, hogy jelen ügy kimenetele bármilyen tekintetben eltérjen a C-176/03. sz. ügyben elfogadott megoldástól. A Parlament álláspontja szerint a 2003/80 kerethatározat 5. cikk (1) bekezdésének megítélése során a Bíróság abban az ítéletben már megállapította, hogy a Közösség hatásköre büntetőjogi téren kiterjed a büntetőjogi szankciók mértékére és típusára vonatkozó rendelkezésekre.
35.
Végezetül az Európai Parlament arra hivatkozik, hogy a kerethatározat preambuluma és az elfogadásának körülményei alapján a büntetőjogi szankciók elfogadásának szükségessége a jelen ügyben megállapítható.
36.
A Tanács viszont, amelyet a jelen eljárásba beavatkozó tagállamok kivétel nélkül támogatnak, elutasítja, hogy a kerethatározatban előírt büntetőjogi intézkedéseket az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján el lehet fogadni. Először is hangsúlyozza, hogy azon cikk vitathatatlanul a helyes jogi alapot jelenti az irányelv elfogadásához, amely lényegében a közös közlekedési politikához kapcsolódik, még akkor is, ha a környezetvédelemmel összefüggő célokat is szem előtt tart.
37.
A Tanács arra hivatkozik, hogy a jelen ügy számos szempontból eltér a Bíróság C-176/03. sz. ügyben hozott ítéletében vizsgált helyzettől, amely ítélet nem feltétlenül alkalmazható a közösségi fellépés más területein. E tekintetben a Tanács rámutat arra, hogy a Bíróság az ítéletét a Közösség környezetvédelmi céljaira tekintettel hozta meg, és hangsúlyozta a környezetvédelem különleges fontosságát. A környezetvédelem megkülönböztetett jelentőségét különösen „e cél [közösségi politikákkal és tevékenységekkel összefüggő] átfogó és alapvető jellege hangsúlyozza”. (
10
)
38.
Ezzel szemben a közös közlekedéspolitika nemcsak nélkülözi e jellegzetességeket, hanem a közösségi hatáskör terjedelme e területen a közösségi jogalkotó döntésén is múlik. Ahogyan azt a Bíróság a C-476/98. sz. ügyben kimondta, az EK 80. cikk (2) bekezdése a Közösséget csupán a cselekvésre hatalmazza fel, e hatáskört azonban a Tanács előzetes határozatától teszi függővé. (
11
) A Tanács határoz arról, hogy lehet-e, és ha igen, milyen mértékben, a tengeri és légi közlekedésre vonatkozóan rendelkezéseket hozni. Az irányelv elfogadásával a jogalkotó meghatározta, hogy az érintett területen milyen mértékben kíván fellépni. A Tanács elismeri, hogy a közösségi jogalkotó elfogadhatott volna részben ennél messzebbre nyúló intézkedéseket is az EK 80. cikk alapján, azonban hangsúlyozza, hogy nyilvánvalóan úgy határozott, hogy ezt nem teszi. A Tanács tehát vitatja a Bizottság azon feltevését, amely szerint a kerethatározatban foglalt rendelkezéseket a közösségi jogalkotónak kellett volna elfogadnia.
39.
A Tanács másodsorban arra hivatkozik, hogy a kérdéses kerethatározat rendelkezései eltérnek a C-176/03. sz. ügyben megsemmisített kerethatározat rendelkezéseitől, mivel azok részletesebbek, különösen a tagállamok által meghatározandó szankciók típusa és mértéke tekintetében. A C-176/03. sz. ügyből egyértelműen levezethető, hogy a Bíróság annak a ténynek tulajdonított jelentőséget, hogy a vizsgált rendelkezések a tagállamokra hagyják az alkalmazandó büntetőjogi szankciók kiválasztását, mindaddig, ameddig azok hatékonyak, arányosak és visszatartó erejűek. (
12
) A közösségi jogalkotónak tehát nincs hatásköre az alkalmazandó büntetőjogi szankciók típusának és mértékének meghatározására. A Tanács tehát arra a következtetésre jut, hogy a kerethatározat vitatott rendelkezések nagy részét a Közösség nem fogadhatta volna el, és ennek megfelelően azok nem sértik az EU 47. cikket. Ha a C-176/03. sz. ügyet a Bizottság által javasolt módon kellene értelmezni, az EU VI. címet nagyrészt megfosztanák a hatékony érvényesüléstől, ezért ez az értelmezés nyilvánvalóan túllép azon, amelyet a Bíróság neki szánt, amelyet megszorítólag kell értelmezni, és figyelembe kell venni az ahhoz kapcsolódó különleges körülményeket.
40.
Végezetül a Tanács arra hivatkozik, hogy a kerethatározat elfogadásából nem lehet arra a következtetésre jutni, hogy az előírt büntetőjogi intézkedéseket a C-176/03. sz. ügyben alkalmazott értelmében véve „szükségesnek” kell tekintetni.
41.
A jelen ügybe beavatkozó tagállamok lényegében ugyanazt az érvelést terjesztik elő, mint a Tanács. Arra hivatkoznak, hogy a Közösség büntetőjogi intézkedések elfogadására vonatkozó benne foglalt hatásköre, ahogyan azt a Bíróság a C-176/03. sz. ügyben megfogalmazta – kivételes jellegű, és azt megszorítólag kell értelmezni. A büntetőjogi területen való jogalkotásra kiterjedő benne foglalt hatáskör olyan intézkedésekre korlátozódik, amelyek „szükségesek” vagy (abszolúte) „elengedhetetlenek” a súlyos környezetvédelmi bűncselekmények leküzdéséhez. Nem terjed ki a környezetvédelem területén túl más közös politikára, mint például a szóban forgó közlekedési politikára, és a tagállamok szerint minden esetben kizárja a szankciók mértékének és típusának harmonizációját olyan formában, ahogyan azt kerethatározat előírja.
42.
A tagállamok által álláspontjuk alátámasztására előterjesztett számos, egymástól némileg eltérő érv különösen a szubszidiaritás, a hatáskörök megosztása, valamint az arányosság elvére vonatkozik; továbbá a büntetőjog különleges jellegére és a szükséges koherenciájára; a tagállamok számára megmaradó mérlegelési jogkörre; valamint az Európai Unióról szóló szerződés által felállított rendszerre hivatkozik, amelyet veszélyeztetne a Bizottság által előterjesztett érvek elfogadása.
43.
Arra is hivatkoznak, hogy az EU 47. cikk célja, hogy az első és a harmadik pillér között a hatásköröket megossza, és nem az, hogy az előbbi elsőbbségét az utóbbi felett biztosítsa. Egyes tagállamok vitatják a Bizottság álláspontját, amely szerint a tagállamok egyrészt mindaddig egyénileg felléphetnek, ameddig a Közösség a 80. cikk (2) bekezdés alapján nem élt a hatáskörével, másrészt azonban a harmadik pillér alapján együttesen nem léphetnek fel. Ugyanakkor mivel a Közösség még nem fogadott el jogalkotási intézkedéseket a hajók által okozott szennyezés tárgyában, amikor a kerethatározatot elfogadták, nem lehet arra hivatkozni, hogy a kerethatározat már létező közösségi hatáskört bitorol.
44.
A tagállamok tehát megállapítják, hogy a kerethatározat a megfelelő jogi eszköz az abban foglalt büntetőjogi intézkedések elfogadására.
V – Elemzés
A – A hatáskörök elhatárolásának tágabb keretei: az EU 47. cikk
45.
A jelen ügy megfelelő megítélése először is az EU 47. cikktől függ, amely elhatárolja egyrészt az első, azaz a közösségi pillért, másrészt a második és a harmadik, azaz a kül- és biztonságpolitikáról szóló (EU V. cím), valamint a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésről szóló (EU VI. cím) pillért.
46.
E megkülönböztetés fontos, mivel ez választja el az Európai Közösségek keretében megvalósuló európai integráció „kemény magját” jelentő, közösségi módszert az EU-Szerződés által létrehozott, inkább „kormányközi” politikáktól és együttműködési formáktól. (
13
)
47.
A felek észrevételei fényében szükségesnek látszik az EU 47. cikk jelentésének, valamint a jelen ügyben felmerült hatásköri kérdésekre való hatásának tisztázása.
48.
Az EU 47. cikk értelmében az EK-Szerződés rendelkezéseit az Európai Unióról szóló szerződés rendelkezései nem érintik.
49.
A Bíróság e tekintetben korábban már megállapította, hogy a Bíróság feladata gondoskodni arról, hogy a Tanács által az Európai Unióról szóló szerződés VI. címe alapján elfogadni szándékozott jogi aktusok „ne bitorolják az EK-Szerződésben a Közösségnek juttatott hatásköröket”. (
14
)
50.
Ahogyan az ebből a megállapításból is kitűnik, az EU 47. cikket nem pusztán annak biztosítására találták ki, hogy az EU-Szerződésen alapuló jogi aktusok ne befolyásolják a közösségi jog létező anyagi jogi rendelkezéseit, illetve ne ütközzenek azokkal. Ehelyett átfogóbb értelemben az a célja, hogy a Közösség ráruházott hatásköreit megvédje.
51.
Ezt megerősíti az EU 29. cikk (1) bekezdése, amely kifejezetten előírja, hogy a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés az „Európai Közösség hatásköreinek sérelme nélkül” valósul meg.
52.
Annak megállapítása érdekében, hogy az EU 47. cikket megsértették-e, azt a kérdést kell feltenni tehát, hogy a kérdéses rendelkezéseket el lehetett volna-e fogadni az EK-Szerződés alapján. (
15
)
53.
Egyes kormányok által kifejtett állásponttal szemben az EU 47. cikk tehát a közösségi jog „elsőbbségét” teremti meg, különösen az EK-Szerződés alapján történő közösségi fellépés elsőbbségét az EU-Szerződés V., illetve VI. cím alapján történő fellépéssel szemben, mivel a Tanácsnak, illetőleg adott esetben az Unió más intézményeinek az EK-Szerződés alapján kell eljárniuk, ha az megfelelő jogi alapot biztosít.
54.
Ilyen módon az EU 47. cikk az EU 1. cikk értelmében „az Európai Közösségeken alapuló és az [Európai Unióról szóló] szerződéssel létrehozott politikákkal és együttműködési formákkal kiegészített” (kiemelés tőlem) Unió felépítését tükrözi. Ahogyan azt ugyanezen cikk szintén kimondja, az Európai Unióról szóló szerződés „új szakaszt jelent az Európa népei közötti egyre szorosabb egység létrehozásának folyamatában”.
55.
E megfogalmazásból egyértelműen kitűnik, hogy az együttműködés új formáinak előírásával az Európai Unióról szóló szerződés csupán ki kívánta egészíteni a Közösségek tevékenységi területeit, és nem kívánt azoktól eltérni az Unió intézményei által gyakorolható, „alternatív” hatáskörök révén olyan esetekben, ahol a közösségi és az uniós politikát átfedhetik egymást, vagyis az intézmények ilyen esetekben az együttműködésnek az EU V. vagy VI. cím alapján megvalósuló, kevésbé integrált formáira történő felhatalmazás révén.
56.
Az előbb elmondottakból következik először is, hogy noha főszabály szerint a Tanácsnak egyáltalán nincs jogalkotási kötelezettsége, ha az Unió összefüggésében erre szánja el magát, köteles, amennyiben az EK-Szerződés a Közösséget felruházza a szükséges hatáskörrel, kizárólag ez utóbbi Szerződés alapján eljárni.
57.
Másrészt, szemben egyes kormányok javaslatával, abból a tényből nem lehet levonni értelmes következtetést a vizsgált cél szempontjából, hogy a kerethatározat elfogadása idején a Közösség még nem fogadott el jogalkotási intézkedést az érintett témában (mivel az irányelvet később fogadták el).
58.
A Közösség és a tagállamok közötti vertikális hatáskörmegosztást e tekintetben meg kell különböztetni az EU 47. cikk által meghatározott horizontális, pillérek közötti hatáskörmegosztástól. Az előbbi viszonylatában a tagállamok – a Közösség kizárólagos hatáskörének esetétől eltekintve – főszabály szerint eljárhatnak, kivéve ha a Közösség ténylegesen gyakorolta saját hatáskörét olyan módon, amellyel az AETR ítélkezési gyakorlat értelmében „megelőzi” a tagállamokat. (
16
)
59.
Ezzel szemben ez utóbbi viszonylatában az EU-Szerődés V. és VI. címe alapján történő fellépést az EK-Szerződés alapján létező megfelelő hatáskörök eleve kizárják, függetlenül attól, hogy a Közösség gyakorolta-e már, illetőleg hogy milyen mértékben gyakorolta azokat.
60.
Ennek megfelelően nem jelent ellentmondást azt állítani, hogy amennyiben a Közösség még nem fogadott el jogalkotási intézkedéseket a büntetőjog területén, a tagállamok elvileg ezen a területen nemzeti szinten eljárhatnak, míg ezzel egyidejűleg azt is állítani, hogy az EU 47. cikk értelmében a Tanács nem járhat el az EU VI. cím alapján.
61.
Különösen azon, több kormány által is előterjesztett érvvel összefüggésben, amely szerint ha a tagállamok „egyénileg” eljárhatnak, elméletileg „közösen” is szabadon járhatnak el, azaz a VI. cím alapján kerethatározat révén (
17
) meg kell jegyezni, hogy noha minden tagállam képviselteti magát a Tanácsban, a tanácsi fellépés jogi természete nem azonosítható pusztán a tagállamok „közös” fellépésével. Az Unió intézményeként a Tanács az EU 5. cikk értelében gyakorolja a hatáskörét a Közösségeket létrehozó szerződésekben, valamint az Európai Unióról szóló szerződésben meghatározott feltételek mellett és célok érdekében.
62.
Harmadszor, álláspontom szerint az EU 47. cikk tekintetében – ahogyan arra a Bizottság helyesen rámutatott – nem döntő az, hogy az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján a Tanács határozhat, hogy lehet-e, és ha igen, milyen mértékben, a tengeri és légi közlekedésre vonatkozóan megfelelő rendelkezéseket hozni. Még ha igaz is, hogy az EK-Szerződés e hatáskört a Tanács előzetes határozatától teszi függővé, (
18
) továbbra is tény, hogy a Tanács hatáskörrel rendelkezik az EK-Szerződés alapján a tengeri közlekedéssel összefüggő fellépésre.
63.
Ennek megfelelően a vizsgálandó kérdés az, hogy a C-176/03. sz. ügyben tett megállapításai értelmében a kerethatározatban szereplő, vitatott büntetőjogi rendelkezést el lehetett volna-e fogadni az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján.
64.
Nem hagyható azonban figyelmen kívül, hogy még ha a Bíróság valamilyen okból meg is állapítja, hogy a közlekedési politika keretében nincs ilyen hatáskör, ez önmagában véve még nem zárná le a vitát.
65.
Az előttünk fekvő ügyben az irányelv jogi alapjául az EK 80. cikk (2) bekezdését választották, ez azonban nem szükségszerűen jelenti azt, hogy az EK-Szerződés más rendelkezése – amelynek legvalószínűbb alternatívája a környezetvédelemről szóló EK 175. cikk – ne lehetne a kerethatározatban szereplő, vitatott rendelkezések jogi alapja. Elviekben ha megállapítanák, hogy a kerethatározat rendelkezéseit az EK-Szerződés más rendelkezései alapján el lehetett volna fogadni, az azt jelentené, hogy a kerethatározat megsértette az EU 47. cikket.
66.
A jelen eljárásban azonban e kérdés vagy elkerülte a felek figyelmét, vagy megállapodtak abban, hogy az EK-Szerződés egyetlen rendelkezése – ha egyáltalán van ilyen – jelenthet megfelelő jogi alapot a kérdéses intézkedések elfogadásához, nevezetesen az EK 80. cikk (2) bekezdése. Ennek megfelelően az elemzésemet erre az álláspontra alapozom.
B – A C-176/03. sz. ügy hatásai: a Közösség hatásköre büntetőjogi intézkedések elfogadására
67.
A büntetőjog sok szempontból eltér a többi jogágtól. A társadalmi ellenőrzés legszigorúbb és leginkább elrettentő eszközét – a büntetést – alkalmazva kijelöli a még elfogadható magatartás határát, és így a társadalom legmagasabbra tartott értékekeit védi. (
19
) A közakarat kifejeződéseként a büntetőjogi szankció lényegében különleges társadalmi helytelenítést fejez ki, és e tekintetben minőségileg eltérő jellegű más büntetésekhez, így például a közigazgatási szankciókhoz képest.
68.
Ezért tehát a büntetőjog más jogterületnél nagyobb mértékben tükrözi a társadalom meghatározott kulturális, erkölcsi, pénzügyi és más hozzáállását, és különlegesen érzékeny a társadalmi változásokra.
69.
Ennek ellenére nem létezik a büntetőjog egységes fogalma, és a tagállamok megközelítése jelentősen eltérhet, ha az általa szolgált célokat és az általa elért hatásokat közelebbről kívánjuk meghatározni. Ezért nehéz a büntetőjogról általánosságban és a nemzeti összefüggések mellőzésével beszélni.
70.
Ha azonban az Emberi Jogok Európai Egyezményét közös kiindulópontnak tekintjük, megállapítható, hogy az figyelembe veszi a büntetőjogi vádak és büntetések különleges természetét, azáltal, hogy a 6. cikk (2) és (3) bekezdése, valamint a 7. cikk kiegészítő és kiterjedtebb eljárási és anyagi jogi garanciákat tartalmaznak a büntetőügyek esetében, mint a polgári ügyek tekintetében. Az Emberi Jogok Európai Bírósága a „bűncselekmény” fogalmat e cikkek alkalmazásában önálló jelentéssel ruházta fel, és e fogalmat nem elsősorban a belső jogi kategóriáknak felelteti meg, hanem a cselekmény jellegére, valamint a kiszabható büntetés jellegére és súlyára tekintettel értelmezi. (
20
) A Bíróság különösen a büntetőjogi szankciók céljára tekintettel megállapította, hogy „a megelőzés és a helyreállítás mint cél összeegyeztethető a büntetés céljával, és azok a büntetés fogalmi alkotóelemeinek tekinthetők”. (
21
)
71.
Álláspontom szerint bizonyosan kijelenthető, hogy a büntetőjogot a visszatartó, illetőleg elrettentő erő jellemzi. (
22
) Figyelembe kell azonban venni, hogy nem az elrettentés a büntetőjog egyetlen azonosítható célja, és hogy – ahogyan a felek némelyike e kérdést hangsúlyozta  – a jog végső zárkövének alkalmazási módja az érintett társadalom alapjául szolgáló társadalmi elvárásokra utal, ezért végső soron szorosan összefügg e társadalom identitásával.
72.
A büntető szankciók alkalmazásának hatáskörét hagyományosan bizonyosan a szuverenitással szorosan összefüggőnek tekintik, ami az egyes tagállamokra, valamint az együttműködés nemzetközi formáira tartozik, nem a Közösségre. Ennek ellenére, noha főszabályként sem a büntetőjog, sem a büntetőeljárás szabályai nem esnek a Közösség hatáskörébe, (
23
) hangsúlyozni szükséges, hogy a büntetőjog semmiképpen nem tekinthető az EK-Szerződés által a tagállamok számára fenntartott területnek.
73.
Valójában a C-176/03. sz. ügyet megelőző ítélkezési gyakorlatból is kiderül, hogy a közösségi jog több szempontból is átfedésben van a büntetőjoggal. Az ítélkezési gyakorlat részletes ismertetése helyett – amelyet a vonatkozó másodlagos közösségi szabályokkal együtt Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok már részletesen megvizsgált (
24
) – röviden utalok a közösségi jog és a nemzeti büntetőjog közötti legfontosabb átfedésekre.
74.
Először is, általánosságban a közösségi jog a nemzeti büntetőjogot közvetve befolyásolhatja, amennyiben előírja az e területhez tartozó kérdésekben a vonatkozó nemzeti büntető szabályozás közösségi jognak való megfelelését. E megfelelési szempontot az Amsterdam Bulb ügy mutatja be, amelyben a Bíróság megállapította, hogy szankciókat meghatározó közösségi rendelkezés hiányában a tagállamok szabadon, belátásuk szerint fogadhatnak el ilyen szankciókat, akár büntetőjogi szankciókat is. (
25
) Az érem másik oldala, hogy a közösségi jogszabályokat átültető nemzeti jogszabályok megsértése miatt kiszabható büntetőjogi szankciókat a közösségi jog kizárhatja, például azon az alapon, hogy túlzott mértékűek, és így a személyek szabad mozgásának akadályává válhatnak. (
26
)
75.
Ilyen esetekben a közösségi jog tehát – „negatív integráció” révén – korlátozza a tagállamok fellépésének terjedelmét a büntetőjog tekintetében. (
27
)
76.
Büntetőjogi területen a „pozitív integráció” irányába való elmozdulás, valamint a pozitív kötelezettségek elismerésének tekinthető a Bíróság a „görög kukorica”-ügyekben kimondta, hogy amikor egy közösségi jogszabály a rendelkezései megsértése esetére nem ír elő különös szankciót, vagy ezen a ponton a nemzeti törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezésekre utal, az EK 10. cikk előírja a tagállamok számára, hogy tegyenek meg minden intézkedést, amely alkalmas a közösségi jog hatályának és hatékonyságának biztosítására, és „ügyelniük kell arra, hogy a közösségi szabályozás megsértéseit a nemzeti jog hasonló jellegű és jelentőségű szabályainak megsértéseire irányadókhoz hasonló anyagi és eljárási feltételek mellett szankcionálják, amelyek mindenképpen hatékonnyá, arányossá és elriasztóvá teszik a szankciót”. (
28
) A Bíróság a Nunesand de Matos ügyben kifejtette, hogy ugyanez az érvelés alkalmazandó, ha a közösségi rendelkezés a megsértése esetére meghatározott szankciókat ír elő, azonban nem sorolja fel teljes körűen azok a szankciókat, amelyeket a tagállamok alkalmazhatnak, ahogyan az az adott ügyben Európai Szociális Alapra vonatkozó szabályok esetében is történt. (
29
)
77.
A fentiekre tekintettel a C-176/03. sz. ügyben a Bíróság minőségi értelemben jelentős lépést tett, ami azonban nem érthetetlen, ha elfogadjuk, hogy a közösségi jogalkotónak kiterjedhet a hatásköre olyan intézkedések elfogadására, amelyek kifejezetten előírják a tagállamok számára, hogy egyes cselekmények tekintetében büntetőjogi szankciókat fogadjanak el, és amelyek ezért valóban, ahogyan azt a Bíróság elismerte, a tagállamok büntetőjogának részletes harmonizációját jelentik. (
30
)
78.
Hogy e lépés mennyire jelentősnek számít – más szavakkal az így létrehozott, büntetőjogi szankciók előírására kiterjedő közösségi hatáskör mennyire széles és milyen mély –, a jelen jogvitában természetesen központi szerepet tölt be.
79.
A Bíróság által alkalmazott érvelés, amely alapján e hatáskört a C-176/03. sz. ügyben elismerte, az alábbiak szerint foglalható össze:
80.
A kérdés, amelyre a Bíróságnak választ kellett adnia – amelyre igenlő választ adott –, az volt, hogy az abban az ügyben vitatott kerethatározat által előírt büntetőjogi intézkedéseket a környezetvédelemről szóló EK 175. cikk alapján is el lehetett volna-e fogadni. (
31
)
81.
Ezzel összefüggésben a Bíróság először is emlékeztetett arra, hogy az EK 2. cikk és az ahhoz kapcsolódó ítélkezési gyakorlat értelmében a környezetvédelem a Közösség egyik lényeges céljának minősül. A továbbiakban az EK 6. cikkre hivatkozott, amelynek értelmében a környezetvédelmi követelményeket – különösen a fenntartható fejlődés előmozdítására tekintettel – be kell illeszteni a közösségi politikák és tevékenységek meghatározásába és végrehajtásába, valamint az EK 174–EK 176. cikkre, amely meghatározza azokat a kereteket, amelyeken belül a közösségi környezetvédelmi politikát végre kell hajtani. (
32
)
82.
A Bíróság ezt követően kimondta, hogy az EK 175. cikk (2) bekezdése első albekezdésének három francia bekezdésében írt intézkedések mindegyike magában foglalja a közösségi intézmények olyan területekbe való beavatkozását, amelyekben a Közösség a környezetvédelmi politikán kívül vagy nem rendelkezik hatáskörrel, vagy a Tanács egyhangú határozata szükséges.
83.
A Bíróság emlékeztetett arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a közösségi jogi aktus jogi alapját bíróságilag felülvizsgálható objektív körülményekre kell alapítani, melyek közé tartozik többek között a jogi aktus célja és tartalma. (
33
)
84.
Ezzel összhangban a kerethatározat célját illetően a Bíróság kiindulva a címéből is és első három preambulumbekezdéséből is arra a következtetésre jutott, hogy az környezetvédelmi célra irányul. (
34
)
85.
A vizsgált kerethatározat tartalmát illetően a Bíróság ezt követően elismerte, hogy e kerethatározat 2–7. cikke a tagállamok büntető jogszabályainak és „különösen több környezetkárosító bűncselekmény tényállásának részleges harmonizációját” tartalmazza, és megerősítette, hogy főszabály szerint a büntető jogszabályok nem tartoznak a Közösség hatáskörébe, ahogy a büntetőeljárás szabályai sem. (
35
)
86.
A következő, kulcsfontosságú részben azonban a Bíróság meglehetősen szűkszavúan leszögezte, hogy e megállapítás „nem akadályozhatja meg a közösségi jogalkotót abban, hogy amennyiben a hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciónak a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság általi alkalmazása a súlyos környezetkárosítások leküzdésének elengedhetetlen eszköze, a tagállamok büntetőjogával kapcsolatban megtegye az általa a környezetvédelem tárgykörében alkotott jogszabályok teljes érvényesülésének biztosításához szükségesnek tartott intézkedéseket.” (
36
)
87.
Ezért nyilvánvaló, hogy a Bíróság elismerte a Közösség hatáskörét arra, hogy a tagállamokat a kerethatározat által előírtak szerint büntetőjogi intézkedések elfogadására kötelezze, és megállapította, hogy e hatáskör az EK 175. cikk értelmében a közösségre ruházott hatáskör részét képezi.
88.
A Bíróság ennek ellenére e hatáskört nem elvi szinten, hanem az ügy tényállásával összefüggésben részletesen jellemezte, ami megnehezíti a mögötte meghúzódó elvek megkülönböztetését a konkrét alkalmazástól.
89.
Először is meg kell jegyezni, hogy a 176/03. sz. ügyben hozott ítélet megállapításait – és azok e tekintetben hasonlítanak a korábbi „görög kukorica”-ügyekben kialakított ítélkezési gyakorlathoz (
37
) – alapvetően meghatározta a közösségi jog teljes érvényesülésére való törekvés. Ez nemcsak a fent hivatkozott, lényeges részből derül ki, hanem Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok indítványa mellett (
38
) az ítélet 52. pontjából is, amelyben a Bíróság kimondta, hogy az EK 135. cikkből és az EK 280. cikk (4) bekezdéséből nem vezethető le, hogy bármilyen büntetőjogi harmonizáció – még akár az olyan korlátozott is, mint amely a kerethatározatból adódik – elutasítandó, „bármennyire szükséges legyen is a közösségi jog érvényesülésének biztosításához”. (
39
)
90.
Ugyanakkor más szempontból nézve annak megállapításával, hogy az EK 175. cikk olyan hatáskört ad a Közösségnek, amely kötelezi a tagállamokat, hogy azok egyes, a környezetre különösen káros magatartásokat megbüntessék, a Bíróság lényegében a benne foglalt hatáskörökre alapuló érvelést alkalmazta, amely értelmében a Közösség rendelkezik az adott cél eléréséhez vagy a rábízott feladathoz szükséges eszközökkel. (
40
) Egyszerűen megfogalmazva, a Közösség környezetvédelmi területen kitűzött célja, valamint annak hatékony érvényesülése veszélybe kerülne, ha a közösségi jogalkotó nem rendelkezne az általa a környezetvédelem területén meghatározott szabályok teljes érvényesüléséhez szükséges büntetőjogi szabályok elfogadásának hatáskörével.
91.
Mennyiben hagyható figyelmen kívül, hogy a 176/03. sz. ügy a környezetvédelemről, valamint „súlyos környezetkárosító bűncselekmények leküzdéséről” szólt? Vajon a büntetőjog általi jogérvényesítés megkövetelésének hatásköre, ahogyan azt a Tanács és a beavatkozó tagállamok állítják, csak a környezetvédelemre terjed ki, vagy ahogyan azt a Bizottság és a Parlament állítja, elvileg alkalmazandó más közösségi politikák, mint például a kérdéses közlekedési politika esetében is?
92.
Noha az ítéletben a környezetvédelemre tett számos utalás és a környezetvédelem Szerződésben elfoglalt helye arra utalhat – ahogyan arra a Tanács és a tagállamok lényegében hivatkozik –, hogy a Bíróság egy meghatározott területre, a környezetvédelemre kívánta korlátozni az érveit, osztom a Bizottság álláspontját abban a tekintetben, hogy valójában semmiből nem vezethető le a büntetőjogi szankciók előírásának hatásköre tekintetében ilyen korlátozás.
93.
Igaz, hogy – ahogyan azt az éghajlatváltozással foglalkozó kormányközi munkacsoport közelmúltban elfogadott értékelő jelentései minden korábbinál világosabbá tették –a környezetvédelem nemcsak az európai politika szempontjából létfontosságú, hanem az egész emberiség jövője szempontjából (
41
), és ahogyan arra a Bíróság a C-176/03. sz. ügyben emlékeztetett, a Közösség lényeges céljának minősül. (
42
)
94.
Kétségtelen azonban, hogy nem a környezetvédelem a Közösség egyetlen alapvető célja vagy tevékenységi területe, és hogy nehéz ebből a szempontból más, az EK 2. és 3. cikkben említett közösségi politikáktól és tevékenységektől, mint például a belső piac létrehozásától megkülönböztetni, amelyet az alapvető szabadságok, a közös mezőgazdasági politika, illetve a verseny közös szabályai jellemeznek.
95.
A valamely társadalom által valamely jogi előnyhöz vagy értékhez fűzött jelentőséget mérő büntetőjog szerepéről, illetőleg hatásáról fent mondottakat fenntartva, (
43
) a környezetvédelem ilyen kiemelése álláspontom szerint nem volna igazságos a Közösség jellege, vagy úgy is mondhatjuk, identitása szempontjából.
96.
Mi több, a környezetvédelem nem az egyetlen „horizontális” kérdés (EK 6. cikk) az EK-Szerződés értelmében – elég a nemek közötti egyenlőségre (az EK 3. cikk (2) bekezdése), a megkülönböztetés tilalmára (az EK 12. cikk (1) bekezdése) vagy a közegészségre (az EK 152. cikk (1) bekezdése) gondolni –, és mindenesetre nem látom be, hogy miért ezen különleges jellemzőt kellene, ahogyan arra a Tanács és számos tagállam hivatkozott, meghatározónak tekinteni a büntetőjogi érvényesítés hatáskörének megalapozása szempontjából.
97.
Emellett nem igazán lehetséges azzal érvelni, hogy e hatáskört a környezetvédelemre kell korlátozni, ha figyelembe vesszük, hogy az a közösségi jog hatékonysága elvéből szükségszerűen következik.
98.
Ebből a szempontból nézve az a feltételezés, hogy a büntetőjogi szankciók előírásának hatásköre a környezetvédelemre korlátozódik, vagy arra utal, hogy különleges jellege folytán a környezetvédelem az egyetlen terület, amely a teljes hatékonyság érdekében büntetőjogi érvényesítést tesz szükségessé, vagy – ha elfogadjuk, hogy más politikák is szükségessé tehetik a hatékonyság érdekében az ilyen megerősítést – arra, hogy a közösségi jogalkotónak a hatékonyság lehetséges hiányát el kell fogadnia más területeken, mivel például azok „kisebb jelentőségűek”, vagy az általuk elérni kívánt célok „jelentéktelenebbek”. Álláspontom szerint egyik álláspont sem fogadható el, és egyik sem támogatható.
99.
A fentiek fényében ezért meggyőződésem szerint nem lehetséges ésszerűen – mindenesetre legalábbis némi önkényesség nélkül – a környezetvédelem különleges területére kizárólagosan fenntartani a büntetőjogi érvényesítés eszközére kiterjedő közösségi hatáskört. Mivel e hatáskör lényege a közösségi jog hatékonyságának általános alapelve, elvileg annak bármilyen más közösségi politika (mint például a közlekedés) területével összefüggésben is léteznie kell, feltéve persze, hogy a Szerződés kérdéses jogi alapot kimondó rendelkezéseinek keretei között az lehetséges.
100.
A tagállamok büntetőjogával összefüggő intézkedések megtételére vonatkozó hatáskör konkrét körvonalai azonban még pontosításra várnak. A C-176/03. sz. ügyben alkalmazott érvelés itt is meglehetősen nehezen értelmezhető. Az érvelés utal mind a „súlyos környezetkárosítások leküzdésének elengedhetetlen eszközére”, mind az olyan büntetőjogi intézkedésekre, amelyeket a közösségi jogalkotó az általa „alkotott jogi normák teljes érvényesülésének biztosításához szükségesnek [tart]”. (
44
)
101.
Az ítéletben a későbbiekben részben fény derül e kritériumok jelentésére, mivel a Bíróság az előtte fekvő ügyben megvizsgálta, hogy a kérdéses intézkedések elfogadásának feltételei az EK 175. cikk alapján megvalósultak-e, ennek során pedig döntőnek találta, hogy a kerethatározat számos közösségi jogszabály megsértésére utalt, és hogy a Tanács „a súlyos környezetkárosítások leküzdéséhez a büntetőjogi szankciókat elengedhetetlennek vélte”. (
45
)
102.
Ennek megfelelően a C-176/03. sz. ügyben hozott ítéletből kitűnik, hogy a közösségi jogalkotó hatáskörrel rendelkezik büntetőjogi szankciók meghatározására, ha e szankciókat szükségesnek tartja az általa lefektetett szabályok teljes érvényesülésének biztosításához, valamint feltéve, hogy a büntetőjogi intézkedések lényegesek az érintett területtel összefüggő súlyos bűncselekmények leküzdéséhez.
103.
Rátérve arra a kérdésre, hogy e kereteken belül a Közösség meghatározhatja-e az alkalmazandó szankciók mértékét és típusát (a hatáskör „mélységét”), egyetértek Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnokkal (
46
) abban, hogy a közösségi jogalkotó felhatalmazással rendelkezik a tagállamok korlátozására a büntetőjogi szankciók előírása területén, valamint annak előírására, hogy azok hatékonyak, arányosak és visszatartó erejűek legyenek, azonban ezen túlmenően nincs felhatalmazva arra, hogy meghatározza az alkalmazandó szankciókat.
104.
Szem előtt kell tartani, hogy itt a kérdés önmagában nem a Közösség lehetséges hatásköre a büntetőjogi szankciók meghatározására, hanem azon hatáskör, amely alapján előírhatja a tagállamok számára, hogy azok a saját büntető jogrendszerükön belül egyes magatartási formákat bűncselekménynek nyilvánítsanak a közösségi jogrendszer fenntartása érdekében. Ezért az nyilvánvalóan nem csupán az Unió büntetőjogának belső összefüggéseit érinti, amelyeket a Bizottság megfelelően elemzett a C-176/03. sz. ügyhöz kapcsolódó közleményében (
47
) hanem minden egyes nemzeti büntetőjogi rendszer koherenciáját is.
105.
Ahogyan az a beavatkozó kormányok beadványaiból e tekintetben kitűnik, a tagállamok álláspontja általában meglehetősen eltérő a büntetőjog mint érvényesítési eszköz szerepe és céljai tekintetében. Ezen eltérő megközelítések konkrétabban a nemzeti büntetőjogi rendszerekben a szankciók általános szintje, a büntetések különböző formái közötti egyensúly, valamint természetesen az egyes bűncselekmények miatt kiszabható szankciók mértéke és típusa tekintetében jelennek meg. Minden büntető törvénykönyv az általa védeni kívánt jogi érdekeket (a tulajdon, a személy, a környezet, és így tovább) tükrözi, és a szankció ennek megfelelően változik.
106.
Ezért ha a közösségi jogalkotó az alkalmazandó szankciók mértékét és típusát meghatározza – olyan hatáskörre hivatkozva, amely a szerződés által meghatározott, egyes hatásköröket egészíti ki, és amely a szektor tekintetében (csupán) a nemzeti jog részleges harmonizációját teszi lehetővé –, a nemzeti büntetőjogi rendszerek széttöredezettségéhez és koherenciájának veszélyeztetéséhez vezethet.
107.
Emellett egy büntetőjogi szankció súlya, hatékonysága és visszatartó ereje nem vizsgálható a nemzeti jog által előírt más büntetőjogi szankciótól elválasztva, valamint attól a módszertől függetlenül, ahogyan egy adott tagállam az érvényesítés eszközeként a szankciókat alkalmazza. Ahogyan erre az Egyesült Királyság kormánya rámutatott, a pénzbüntetés adott szintje nagyon eltérő üzenetet jelenthet a különböző tagállamokban a kérdéses bűncselekmény súlya tekintetében.
108.
Ezért tehát állásponton szerint, valamint összhangban a szubszidiaritás elvével, a tagállamok rendszerint jobb helyzetben vannak annak megítéléséhez, mint a Közösség, hogy a „hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciók” fogalmát a saját jogrendszerükbe és a társadalmi összefüggéseikre „lefordítsák”.
109.
A C-176/03. sz. ügy nem mond ellent ennek az álláspontnak. Ehelyett a Bíróság megállapítása, amely szerint a megsemmisített kerethatározat rendelkezései a tagállamokra hagyják az alkalmazandó büntetőjogi szankciók kiválasztását, melyeknek azonban ugyanezen kerethatározat 5. cikkének (1) bekezdése értelmében hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük, (
48
) tükrözi Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok indítványát, abban a tekintetben, hogy az fenntartja, hogy a Közösség nem mehet annál messzebb, minthogy előírja a tagállamok számára, hogy egyes bűncselekményeket meghatározzanak, és hogy azokat „hatásos, arányos és visszatartó erejű” szankciókkal büntessék. (
49
) Emellett a Közösség és a tagállamok hatásköreinek ilyen elhatárolása egyezik a C-176/03. sz. ügy előtti ítélkezési gyakorlattal. (
50
)
110.
Igaz, hogy szemben a főtanácsnokkal (
51
), a Bíróság kifejezetten nem foglalkozott a megsemmisített kerethatározat 5. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott feltétellel, amely szerint súlyos esetekben a személyi szabadságtól való megfosztással járó, és kiadatás alapjául szolgáló szankciókat kell alkalmazni, és kifejezetten nem mondta ki, hogy e rendelkezést (a büntetés típusával összefüggésben) az első pillér keretein belül nem lehetett volna elfogadni. Hiba volna azonban azt a következtetést levonni, hogy a szankció típusával összefüggő rendelkezés ezen az alapon elfogadható volna. A Bíróság megállapítása, amely szerint a kerethatározatot, amely oszthatatlan, helyesen az EK 175. cikk alapján kellett volna elfogadni – mivel az előírta, hogy egyes magatartások, amelyek a környezetre különösen károsak, bűncselekménynek tekintendők –, önmagában azt jelentette, hogy a kerethatározatot meg kell semmisíteni, és a továbbiakban részletesen nem vizsgálta e kérdést, mivel arra nem volt szükség. (
52
)
111.
A hatáskörök a fent kifejtettek szerinti elhatárolása, amely értelmében a Közösség hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciókat fogadhat el, azonban azok mértékének és típusának meghatározását a tagállamok számára kell meghagynia, azzal az előnnyel is szolgál, hogy világos. Kétlem, hogy gyakorlati szempontból egyáltalán haszna volna ennél részletesebb megkülönböztetésnek abban a tekintetben, hogy a Közösség szankciókat milyen határozhat meg. (
53
)
112.
Összefoglalásképpen kijelenthető, hogy az én olvasatomban a C-176/03. sz. ügyhöz hasonlóan valahányszor a közösségi jog teljes hatékonyságához és egy meghatározott területen a súlyos bűncselekmények leküzdéséhez büntetőjogi szankciók szükségesek, a közösségi jogalkotó előírhatja a tagállamok számára, hogy egyes magatartásokat megbüntessenek, és ennek érdekében hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciókat fogadjanak el.
113.
E hatáskör lehetővé teszi a Közösség számára, hogy a ráruházott hatáskörében és politikák keretében eljárva a saját jogrendszerének fenntartása érdekében számos, a saját jogrendszerének érvényesülését biztosító intézkedést fogadjon el. Ezért ez jelentős tényező a közösségi jognak ún. lex perfectává válása felé való elmozdulása szempontjából. Ugyanakkor e hatáskör létezése nem kérdőjelezi meg azt az általános szabályt, amely szerint a büntetőjog, valamint a büntetőjogi szabályok a tagállamok hatásköréhez tartoznak, és mivel meghagyja a tagállamok számára az alkalmazandó büntetőjogi szankciók megválasztásának lehetőségét, álláspontom szerint a nemzeti büntetőjogi rendszereknek sem mondanak ellent olyan mértékben, hogy az elfogadhatatlanul befolyásolhatná a koherenciájukat. (
54
)
114.
Nem titkolható el azonban, hogy a Közösség hatásköre a büntetőjoggal összefüggésben, ahogyan azt a Bíróság a C-176/03. sz. ügyben meghatározta, közelről vizsgálva egyes elméleti hibákra is rávilágít, amelyek nehézkessé teszik, ahogyan azt a jelen ügy mutatja, annak eldöntését, hogy egy konkrét ügyben e hatáskör gyakorlásának feltételei fennállnak-e.
115.
Először is, a hatékonyság számos szempontból bizonytalan kritérium ahhoz, hogy arra lehessen alapítani a büntetőjoggal összefüggő intézkedések elfogadására vonatkozó hatáskört.
116.
Először is, a hatékonyság nem fekete-fehér kategória, hanem fokozatosság kérdése. A nehézséget az elvárt szint meghatározása jelenti. Mikor számítanak a szabályok egy meghatározott területen nem megfelelően hatékonynak vagy „nem teljesen hatékonynak”, ami szükségessé teszi büntetőjogi intézkedések elfogadását?
117.
Másodszor, hogyan járul hozzá a büntetőjogi szankció a jog hatékonyságához? Kriminológiai vita folyik arról, hogy a büntetőjogi szankciók hogyan és milyen területen jelentik a jog érvényesülésének megfelelő eszközét. Túl egyszerűnek tűnhet azt feltételezni, hogy a büntetőjog a legjobb orvosság a hatékonyság hiányával szemben.
118.
Harmadszor, noha a visszatartó erő azt jelenti, hogy minden bizonnyal van összefüggés a büntetőjog és a hatékonyság között, a hatékonyság nem teljesen fogja át a büntetőjog lényegét. Ahogyan arra fent már utaltam, egy meghatározott közösségben a büntetőjogi szankciók alkalmazása mögött meghúzódó politikai megfontolások jóval túlmutatnak a hatékony érvényesülés puszta kérdésén.
119.
Így tehát nyilvánvaló, hogy az a kérdés, hogy vajon a büntetőjogi intézkedések egy meghatározott esetben a súlyos bűncselekmények leküzdésének „elengedhetetlen” eszközét jelentik-e, illetve hogy jogi normák teljes érvényesülésének biztosításához „szükségesek”-e, nemcsak az anyagi jogi jogalap vagy politika tekintetében, hanem a megítélés mértéke tekintetében is „tárgyilagos” mérlegelést igényel. Ebből a szempontból nézve nem véletlen, hogy a Bíróság olyan büntetőjogi intézkedésekre hivatkozott, amelyet a közösségi jogalkotó „szükségesnek tart”, és megállapította, hogy „a Tanács […] elengedhetetlennek vélte a büntetőjogi szankciókat”. (
55
)
120.
Másodszor, semmi esetre sem előnyös, ha a Közösség felvázolt, büntetőjogi hatásköre járulékos módon kapcsolódik a Közösség meghatározott hatásköreihez – úgy, hogy az szinte az érintett közösségi politika egy kis részének tekinthető – míg ennek hatásait a tagállami büntetőjognak kell tartalmaznia, amelyet rendszerint elkülönülő jogágnak tartanak.
121.
Álláspontom szerint különleges problémák eredhetnek abból a tényből, hogy a közösségi pillér keretében elfogadott, a büntetőjoghoz kapcsolódó intézkedések elfogadásának feltételei, különösen a jogalkotási eljárással összefüggésben, az érintett közösségi fellépés területétől függenek, és ennek megfelelően változnak.
122.
Ugyanezen okból ez aligha alapozza meg a megfelelően a közösségi jog büntetőjogi érvényesítésének kiszélesítését. Ha a Közösség e politikát követi, az egységes jogalkotási eljárást megteremtő konkrét jogi alap mindenképpen kívánatos volna.
C – A kérdéses kerethatározat érvényessége
123.
Noha a jelen ügyben vizsgált fő kérdéseket a fenti pontokban már megvizsgáltam, fennmarad annak konkrét esetben történő vizsgálata, hogy a kerethatározat vitatott rendelkezéseit – figyelemmel különösen annak céljára és tartalmára (
56
) – az EK-Szerződés alapján lehetett volna megfelelően elfogadni.
124.
A kerethatározat célja tekintetében annak címéből és preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy tárgya a tagállamok jogszabályainak közelítése a hajók által okozott szennyezésre vonatkozó jogszabályok végrehajtása érdekében, és e tekintetben az irányelv kiegészítését szolgálja.
125.
Ezért, akárcsak az irányelv (
57
) – különösen a Közösség tengeri biztonsági politikáját elősegítve – a kerethatározat a környezet védelmét célozza, és különösen a környezetvédelmi bűncselekmények elleni küzdelemre hív fel (a kerethatározat első preambulumbekezdése).
126.
Ahogyan azt fent már kifejtettem, (
58
) a Bizottság a jelen ügyben a keresetét arra az álláspontra alapozza, hogy a kerethatározat rendelkezéseit, akárcsak az irányelvet, az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján kellett volna elfogadni, mivel az a tengeri szállítást érinti. A büntetőjogi szempontoktól eltekintve a többi fél, illetőleg a beavatkozók elvben nem kérdőjelezték meg ezen álláspontot, és nem tartották fenn azt sem, hogy a környezetvédelemről szóló EK 175. cikk megfelelő jogi alap lenne az irányelv számára, illetőleg a kerethatározatban foglalt intézkedések számára, ha a közösségi pillér alapján fogadták volna el őket.
127.
A Bizottság álláspontom szerint sem tévedett annak megállapításában, hogy a környezetvédelmi aspektusai ellenére a kerethatározat céljai a tengeri szállításról szóló EK 80. cikk (2) bekezdése alapján érhetők el. Noha a tengerszennyezés már önmagában is bizonyosan környezetvédelmi probléma, annak csökkentése vagy megelőzése ugyanakkor a tengeri szállítás terén a Közösség fellépésének egyik fontos területe. (
59
)
128.
Megjegyzendő ezzel összefüggésben, hogy az a tény, hogy valamely közösségi intézkedés környezetvédelmi célokat követ, nem jelenti automatikusan, hogy azt az EK 175. cikk alapján kell elfogadni. A Bíróság korábban már megállapította, hogy noha az EK 174. cikk és az EK 175. cikk célja, hogy a Közösségnek meghatározott fellépésre hatáskört biztosítsanak a környezetvédelemmel összefüggésben, a Szerződés más rendelkezései alapján kapott felhatalmazásai érintetlenek maradnak, még akkor is, ha az az alapján elfogadott intézkedések egyidejűleg környezetvédelmi célokat is szolgálnak; emellett mivel a környezetvédelmi elvárások a Közösség más politikáinak részét képezik, egy közösségi intézkedést nem lehet környezetvédelmi kérdésnek tekintetni pusztán azon az alapon, hogy ezeket az elvárásokat figyelembe veszi. (
60
)
129.
Álláspontom szerint azon környezetvédelemre irányuló intézkedések, amelyek, mint a jelen ügyben is, különösen a tengeri hajók által okozott szennyezést érintik, a tengeri közlekedési politika részét képezik, amelyhez az EK 80. cikk (2) bekezdése meghatározott jogi alapot biztosít. Egyetértek tehát a Bizottsággal abban, hogy az EK 80. cikk (2) bekezdése, amely a tengeri közlekedés szabályainak elfogadását teszi lehetővé, jelentené az ilyen intézkedések elfogadásához helyes jogi alapot, nem pedig a környezetpolitikáról szóló EK 175. cikk.
130.
A kerethatározat tartalmára rátérve azonban a Bizottság, a Parlament támogatásával, meglehetősen sommásan arra hivatkozik, hogy a teljes kerethatározatot az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján lehetett volna elfogadni.
131.
Ahogyan az a fenti megállapításokból is kitűnik, ezen álláspont a kerethatározat 4. és 6. cikke tekintetében helytelen, mivel azok némileg részletesen – noha részben büntetési sávok meghatározásával – az alkalmazandó szankciók mértékét és típusát határozzák meg. E rendelkezések elfogadása, ahogyan azt fentebb jeleztem, az Európai Unióról szóló szerződés VI. címének hatálya alá tartozik. Emellett mivel azok a joghatóság megállapítását és összehangolását, a bűncselekmény elkövetésével összefüggő tájékoztatási mechanizmust és e célból a kapcsolattartók kijelölését érintik, a kerethatározat 7., 8., és 9. cikke szerintem a Közösség fent bemutatott azon hatáskörén túllép, amely alapján előírható a tagállamok számára, hogy egyes magatartásokat nyilvánítsanak büntetendővé. E rendelkezéseket tehát helyesen fogadták el a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés területén. Végezetül a 10. cikk (Területi hatály), 11. cikk (Végrehajtás) és 12. cikk (Hatálybalépés) pusztán technikai jellegű.
132.
A kerethatározat azonban számos rendelkezést tartalmaz az elfogadandó bűncselekmények tényállási elemeiről, csakúgy mint arról, hogy azokat hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciókkal kell sújtani. E rendelkezések között tartom számon a 2., 3. cikket, a 4. cikk (1) bekezdését a szankciókról, amennyiben az a tagállamokat kötelezi, hogy a megelőző két cikkben felsorolt bűncselekményeket hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókkal sújtsák, az 5. cikket, amelyek alapján a jogi személyek e bűncselekmények miatt felelősségre vonhatók, valamint a 6. cikk (1) bekezdését, mivel az előírja, hogy a jogi személyeket hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókkal kell sújtani.
133.
Ebben a tekintetben meg kell jegyezni, hogy – ahogyan arra az irányelv első preambulumbekezdése is utal – a Közösség tengeri biztonsági politikájának, ami a tengeri közlekedés része, célja a biztonság és a környezetvédelem magas szintjének megvalósítása. Ahogyan az a kerethatározat preambulumbekezdéseiből kitűnik, a Tanács a Prestige tankhajó balesetét követően szükségesnek tartotta, hogy a tagállamok számára a környezetvédelmi bűncselekmények leküzdésére olyan büntetőjogi szankciókat írjon elő, amelyek javítják a tengeri biztonságot. A Prestige tankhajó által okozott súlyos szennyezés hatására tekintettel a kerethatározat, ahogyan a címéből is kiderül, a hajók által okozott szennyezésre vonatkozó jogszabályok végrehajtásához szükséges büntetőjogi keret megerősítését tűzi ki célul.
134.
Ezen túlmenően, ahogyan azt az irányelv második preambulumbekezdése kimondja, a vonatkozó előírások minden tagállamban a Marpol 73/78 nemzetközi egyezményen alapulnak; ugyanakkor ezeket a szabályokat nap mint nap számos, a közösségi vizeken közlekedő hajó hagyja figyelmen kívül, anélkül hogy helyreállító intézkedésekre kerülne sor.
135.
Végezetül a közösségi jogalkotó az irányelvben kifejezetten kimondta (negyedik és ötödik preambulumbekezdés), hogy a visszatartó erejű intézkedések a Közösség tengeri biztonságpolitikájának szerves részét képezik, és a környezet hatékony védelme érdekében e területen tehát hatékony, visszatartó erejű és arányos szankciókra van szükség.
136.
A fentiekre tekintettel véleményem szerint feltételezhető, hogy a közösségi jogalkotó álláspontja szerint a büntetőjogi intézkedések elfogadása szükséges a hatékony környezetvédelem érdekében a tengeri hajók által okozott tengerszennyezés tekintetében, és hogy e rendelkezések elengedhetetlenek ezen a területen a súlyos bűncselekmények leküzdése érdekében.
137.
Ezért a Közösség hatásköréhez tartozik, hogy a tagállamokat kötelezi e bűncselekmények szankcionálására, és arra, hogy hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókat fogadjanak el.
138.
Ebből eredően a kerethatározat 2., 3., és 5. cikkéből, valamint a 4. cikk (1) bekezdéséből és a 6. cikk (1) bekezdéséből következik, azt az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján kellett volna elfogadni.
139.
Ebből következőleg, mivel a kerethatározatot oszthatatlannak kell tekinteni, álláspontom szerint a teljes kerethatározatot az EU 47. cikk megsértésével fogadták el, és ennek megfelelően meg kell semmisíteni.
VI – Végkövetkeztetések
140.
A fenti megfontolások fényében javasolom, hogy a Bíróság:
(1)
semmisítse meg a hajók által okozott szennyezésre vonatkozó jogszabályok végrehajtásához szükséges büntetőjogi keret megerősítéséről szóló, 2005. július 12-i 2005/667/IB kerethatározatot;
(2)
kötelezze az Európai Unió Tanácsát a költségek viselésére;
(3)
kötelezze a beavatkozókat saját költségeinek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	HL L 255., 164. o.
(
3
)	A C-176/03. sz. ügy (EBHT 2005., I-7879. o.).
(
4
)	HL L 29., 55. o.
(
5
)	Az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a Bíróság által (a C-176/03. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben) 2005. szeptember 13-án hozott ítélet következményeiről szóló, 2005. november 23-i bizottsági közlemény (COM (2005) 583 végleges).
(
6
)	A Bíróság 2005. szeptember 13-án hozott ítéletének következményeiről (C-176/03. sz., Bizottság kontra Tanács ügy) szóló európai parlamenti határozat (2006/2007(INI)).
(
7
)	Lásd a szellemi tulajdonjogok érvényesítését biztosító büntetőjogi intézkedésekről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó módosított javaslatot (COM (2006) 168 végleges), valamint a környezet büntetőjog általi védelméről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslatot (COM (2007) 51 végleges).
(
8
)	HL L 255., 11. o.
(
9
)	Az irányelv 4. cikke, amelynek címe Jogsértések, kimondja: „A tagállamok biztosítják, hogy a szennyező anyagoknak a 3. cikk (1) bekezdésében említett bármely területen történő hajók általi kibocsátását jogsértésnek tekintik, amennyiben azt szándékosan, tudatos gondatlanságból vagy hanyagságból követték el. Ezek a jogsértések bűncselekménynek minősülnek az ezen irányelvet kiegészítő 2005/667/IB kerethatározat által meghatározott feltételek fennállása esetén.” Az irányelv 5. cikke kivételeket enged a 4. cikk alkalmazása alól.
(
10
)	A 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 42. pontja.
(
11
)	A C-476/98. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I-9855. o.) 80. pontja.
(
12
)	A 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 49. pontja.
(
13
)	Ez utóbbiak jelentősen eltérnek az előzőektől, különösen a megvalósításuk érdekében elfogadott intézkedések jellege és hatása, valamint az alkalmazott jogi eszközök tekintetében (amelyek inkább nemzetközi jogi jellegűek, és nem rendelkeznek közvetlen hatállyal); a döntéshozatali eljárások tekintetében, valamint az egyes intézmények által játszott szerepek tekintetében (mivel a Bizottság nem rendelkezik a jogszabályok kezdeményezésére kizárólagos hatáskörrel, és a jogalkotási eljárásban rendszerint a Tanácsban egyhangúlag fogadják el a jogszabályokat, az Európai Parlament korlátozott részvétele mellett); emellett nem utolsósorban a bírósági felülvizsgálat tekintetében (mivel nem létezik az EK 226. cikk szerinti a jogsértési eljárás, ha a kerethatározatot a nemzeti jogba nem ültetik át, és a Bíróság korlátozott hatáskörrel rendelkezik az előzetes döntéshozatal tekintetében). Ennek ellenére egyes, a közösségi joggal összefüggésben kialakított elvek kiterjedhetnek a második és a harmadik pillérre is: lásd különösen a következetes jogértelmezés iránti kötelezettség tekintetében a C-105/03. sz. Maria Pupino-ügyet (EBHT 2005., I-5285. o.).
(
14
)	Lásd a C-170/96. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1998. május 12-én hozott ítélet [EBHT 1998., I-2763. o.) 16. pontját, valamint a 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 13-án hozott ítélet 39. pontját.
(
15
)	E tekintetben lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 13-án hozott ítélet 40. pontját.
(
16
)	E tekintetben lásd többek között a 22/70. sz., Bizottság kontra Tanács (AETR) ügyben 1971. március 31-én hozott ítélet (EBHT 1971., 263. o.), 31. pontját, valamint a 11. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben 2002. november 5-én hozott ítéletet és különösen annak 108–110. pontját.
(
17
)	Ezzel összefüggésben az „aki többre jogosult, annak joga van kevesebbre is” elvre is hivatkoztak.
(
18
)	Lásd a 11. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben 2002. november 5-én hozott ítélet 80. pontját.
(
19
)	Ehhez hasonló értelemben lásd Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok Bizottság kontra Tanács ügyben (2005. szeptember 13-i ítélet, hivatkozás a 3. lábjegyzetben) 2005. május 26-án előterjesztett indítványának 72. pontját.
(
20
)	Az ún. „Engel-kritérium”: Emberi Jogok Európai Bírósága, Engel és társai ügyében 1976. június 8-án hozott ítélet, A sorozat, 22. sz.
(
21
)	Emberi Jogok Európai Bírósága., a Welch kontra Egyesült Királyság ügyben 1993. február 9-én hozott ítélet, A sorozat, 307. sz.
(
22
)	E tekintetben lásd még Jacobs főtanácsnok C-240/90. sz., Németország kontra Bizottság ügyben előterjesztett indítványának (1992. október 27-i ítélet, EBHT 1992., I-5383. o) 11. pontját és Saggio főtanácsnok C-356/97. sz. Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen ügyben előterjesztett indítványának (2000. július 6-i ítélet, EBHT 2000., I-5461. o.) 50. pontját.
(
23
)	A 3. lábjegyzetben hivatkozott C-176/03. sz. ügyben 2005. szeptember 13-án hozott ítélet 47. pontja, amely hivatkozik a 203/80. sz. Casati-ügyben 1981. november 11-én hozott ítélet (EBHT 1981., 2595. o.) 27. pontjára, valamint a C-226/97. sz. Lemmens-ügyben 1998. június 16-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-3711. o.) 19. pontjára.
(
24
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ügyben hozott ítélethez kapcsolódó indítványának 30. és azt követő pontjait.
(
25
)	Az 50/76. sz. Amsterdam Bulb ügyben 1977. február 2-án hozott ítélet (EBHT 1977., 137. o.) 32. és 33. pontja (kiemelés tőlem).
(
26
)	E tekintetben lásd a C-193/94. sz., Skanavi és Chryssanthakopoulos ügyben 1996. február 29-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-929. o.) 36. pontját (kiemelés tőlem).
(
27
)	A C-457/02. sz. Antonio Niselli-ügyet (2004. november 11-én hozott ítélet, EBHT 2004., I-10853. o.), mint a nemzeti büntetőjogot – abban az esetben a hulladékról szóló közösségi rendelkezések tekintetében – közvetlenül befolyásoló közösségi szabályozás példáját szintén meg kell említeni. Az ezzel összefüggő korlátozások tekintetében lásd a C-387/02., C-391/02. és C-403/02. sz., Berlusconi és társai egyesített ügyekben 2005. május 3-án hozott ítéletet (EBHT 2005., I-3565. o.).
(
28
)	A 68/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1989. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 1989., 2965. o.) 23. és 24. pontja.
(
29
)	A C-186/98. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1999., I-4883. o.) 12. pontja.
(
30
)	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben, 47. pont.
(
31
)	Uo., 40. pont.
(
32
)	Uo., 41–43. pont.
(
33
)	Uo., 45. pont, amely utal a C-300/89. sz., Bizottság kontra Tanács (ún. „titánium-dioxid”-) ügyben 1991. június 11-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-2867. o.), 10. pontjára, valamint a C-336/00. sz. Huber-ügyben 2002. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-7699. o.) 30. pontjára.
(
34
)	Uo., 46. pont.
(
35
)	Uo., 47. pont.
(
36
)	Uo., 48. pont.
(
37
)	Lásd a fenti 76. pontot.
(
38
)	Lásd különösen a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélettel összefüggő indítvány 84-87. pontját.
(
39
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 52. pontját.
(
40
)	Ehhez az érveléshez lásd a 281/85., 283/85–285/85. és 287/85. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 1987. július 9-én hozott ítélet (EBHT 1987., 3203. o.) 28. pontját.
(
41
)	Lásd még Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnoknak a 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 13-án hozott ítélethez kapcsolódó indítványa 52–70. pontjában hangsúlyozott környezetvédelmi aggályokat.
(
42
)	Az ítélet 41. pontja.
(
43
)	Lásd a 67. és azt követő pontokat.
(
44
)	A 48. pont.
(
45
)	A 50. pont.
(
46
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélettel összefüggő indítványának 83–87. pontját.
(
47
)	Hivatkozás az 5. lábjegyzetben, 13. pont.
(
48
)	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben, 49. pont.
(
49
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélethez kapcsolódó indítványának 83–85. pontját.
(
50
)	Lásd a fenti 76. pontot.
(
51
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélethez kapcsolódó indítványának 94. pontját.
(
52
)	Ezzel szemben a Bíróság megállapította, hogy nem kell a Bizottság azon érvét megvizsgálni, amely szerint a kerethatározatot részlegesen kell megsemmisíteni, mivel az a szankciók közötti választás szabadságát is meghagyja a tagállamok számára. (Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott C-176/03. sz. ügyben hozott ítélet 54. pontját.)
(
53
)	Azáltal például, hogy a szankció típusát meghatározzák, azonban a szankció mértékét nem, vagy azáltal, hogy a szankciók mértékét egy bizonyos tételkereten belül határozzák meg.
(
54
)	Emellett megjegyzendő, hogy ahogyan arra az osztrák kormány rámutatott, ehhez hasonló kiegészítő jellegű hatáskör egyes szövetségi rendszerekben is ismert, amelyek alapján az államok hatáskörrel rendelkeznek a büntetőjog területén olyan szabályok elfogadására, amelyek szükségesek a hatáskörükhöz tartozó kérdések szabályozáshoz, annak ellenére, hogy a büntetőjog a nemzeti jogalkotó hatásköréhez tartozik.
(
55
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 48. és 50. pontját (kiemelés tőlem).
(
56
)	Lásd a 3. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 45. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
57
)	Lásd különösen az első és a negyedik preambulumbekezdést.
(
58
)	Lásd a 65. és 66. pontot.
(
59
)	Lásd a hajókon keletkező hulladék és a rakománymaradványok fogadására alkalmas kikötői létesítményekről szóló, 2000. november 27-i 2000/59/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 332., 81. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 5. kötet, 358. o.) második preambulumbekezdését, amely irányelvet szintén az EK 80. cikk (2) bekezdése alapján fogadták el.
(
60
)	Ebben az értelemben lásd a 33. lábjegyzetben hivatkozott Huber-ügyben 2002. szeptember 19-én hozott ítélet 33. pontját.