62015CC0216
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
H. SAUGMANDSGAARD ØE
представено на 6 юли 2016 година (
1
)
Дело C‑216/15
Betriebsrat der Ruhrlandklinik gGmbH
срещу
Ruhrlandklinik gGmbH
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела, Германия)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Работа чрез агенции за временна заетост — Директива 2008/104/ЕО — Приложно поле — Член 1, параграфи 1 и 2 — Понятие за работник — Понятие за стопанска дейност — Член на сдружение с нестопанска цел, който получава възнаграждение от него и е предоставен на разположение на трето лице за изпълнение на работа съобразно инструкциите на последното — Обезщетение, включващо разходите за персонал и административните разходи, което се изплаща на сдружението от третото лице“
I – Въведение
1.
Преюдициалното запитване, отправено от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела, Германия), се отнася до тълкуването на Директива 2008/104/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно работа чрез агенции за временна заетост (
2
), и по-специално на член 1 от последната, с който се определя приложното поле на този акт.
2.
Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор между предприятие, което стопанисва клинично заведение, и представляващ персонала орган към това предприятие поради отказа на органа да даде съгласие медицинска сестра, член на сдружение с нестопанска цел, да бъде предоставена на разположение безсрочно на спомената клиника въз основа на споразумение, сключено между предприятието и посоченото сдружение.
3.
Въпреки че до Съда е отправен само един въпрос, от мотивите на акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция иска по същество да се установят значението и обхватът на две различни понятия. Всъщност тя си поставя въпроса, от една страна, дали членовете на сдружение, които упражняват в такъв контекст професионалната си дейност под ръководството на трето лице, трябва да бъдат квалифицирани като „работници“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2008/104, въпреки че съгласно германското право нямат такова качество, и от друга страна, дали предоставянето от сдружението на членовете му на разположение срещу заплащане на обезщетение от страна на третото лице представлява „стопанска дейност“ по смисъла на параграф 2 от същия член.
II – Правна уредба
А – Право на Съюза
4.
Член 1, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/104, който определя приложното ѝ поле, гласи:
„1.   Настоящата директива се прилага по отношение на работници с трудов договор или в трудово правоотношение с агенция за временна заетост, които са назначени в предприятие ползвател на временна работа под негов надзор и ръководство.
2.   Настоящата директива се прилага по отношение на държавни и частни предприятия, които са агенции за временна заетост, или предприятия ползватели, които извършват стопанска дейност, независимо дали работят с цел формиране на печалба“.
5.
Съгласно член 2 от Директива 2008/104 „[ц]елта [ѝ] е да гарантира защитата на наетите чрез агенции за временна заетост работници и да повиши качеството на работата чрез агенции за временна заетост, като осигури прилагането на посочения в член 5 принцип за равно третиране по отношение на наетите чрез агенции за временна заетост работници и признае агенциите за временна заетост като работодатели, отчитайки необходимостта от създаване на подходяща рамка за използване на работата чрез агенции за временна заетост с цел ефективно допринасяне за създаването на работни места и разработването на гъвкави форми на заетост“.
6.
Член 3 от същата директива, озаглавен „Определения“, има следното съдържание:
„1.   За целите на настоящата директива:
a)
„работник“ означава лице, което съгласно трудовото право в съответната държава членка е защитено като работник;
б)
„агенция за временна заетост“ означава всяко физическо или юридическо лице, което в съответствие с националното законодателство сключва трудов договор или влиза в трудово правоотношение с нает чрез агенция за временна заетост работник, за да го назначи в предприятие ползвател на временна работа под негов надзор и ръководство;
в)
„нает чрез агенция за временна заетост работник“ означава работник с трудов договор или в трудово правоотношение с агенция за временна заетост с цел назначаването му в предприятие ползвател на временна работа под негов надзор и ръководство;
[…]
2.   Настоящата директива не засяга националното законодателство по отношение на определението за заплащане, трудов договор, трудово правоотношение или работник.
[…]“.
Б– Германското право
7.
Член 99 от Betriebsverfassungsgesetz (Закон за организацията на социалните отношения в предприятията, наричан по-нататък „BetrVG“) в действащата му към момента на настъпване на фактите по главното производство редакция (
3
), озаглавен „Консултиране при вземане на индивидуални мерки по отношение на персонала“, предвижда следното:
„1.   В предприятия с персонал по принцип над 20 работници и служители с право на глас работодателят уведомява Съвета за социално партньорство в предприятието преди всяко назначаване […]относно последствията от предвидената мярка, като му предоставя необходимите документи, и следва да получи одобрение от Съвета за социално партньорство в предприятието относно предвиденото решение. […]
2.   Съветът за социално партньорство в предприятието може да откаже да предостави исканото одобрение, когато […] [м]ярката относно персонала […] би нарушила даден закон […]“ (
4
).
8.
С Arbeitnehmerüberlassungsgesetz (Закон за предоставяне на работници за временна работа, наричан по-нататък „AÜG“), изменен със Закона от 28 април 2011 г. (
5
), се транспонира Директива 2008/104 във вътрешното право. Член 1, параграф 1 от посочения закон гласи, че „[р]аботодателите, които в рамките на осъществяваната от тях стопанска дейност по предоставяне на работна ръка възнамеряват да предоставят работници и служители (за временно изпълнение на работа) на разположение на трети лица (предприятия ползватели), трябва да получат разрешение за извършването на тази дейност“ и че „[п]редоставянето на работници на предприятието ползвател е с временен характер“.
III – Спорът по главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
9.
DRK-Schwesternschaft Essen eV (Сестринско сдружение към германския Червен кръст — Есен (Германия), наричано по-нататък „сестринското сдружение“ (
6
)) е сдружение с нестопанска цел, което е член на Verband der Schwesternschaften vom Deutschen Roten Kreuz eV (Съюз на сестринските сдружения към германския Червен кръст) (
7
). Сестринското сдружение разполага с разрешение за предоставяне на работна ръка.
10.
От 2003 г. сестринското сдружение повече не сключва трудови договори със здравните работници и води тези лица на отчетност единствено като членове на сдружението. Съгласно устава на това сдружение членовете му, които трябва да имат право да упражняват професионална дейност в областта на здравните услуги, извършват тази дейност изцяло към сестринското сдружение или в болници и здравни заведения, в съответствие със споразуменията за предоставяне на персонал (
8
). Когато са предоставени на разположение на трето лице, членовете на сестринското сдружение следва да се съобразяват с техническите и организационните му инструкции.
11.
Съгласно вътрешния си правилник сестринското сдружение изплаща на членовете си месечно възнаграждение, изчислено в съответствие с обичайните за съответната дейност критерии, наред с възстановяване на някои пътни разноски и разноски за пренасяне. Освен това посочените членове имат право на платен годишен отпуск и право на допълнителна пенсия за осигурителен стаж, които са предвидени в приложимите за този сектор разпоредби, както и на продължаване на изплащането на възнаграждението им и изплащане на допълнителни обезщетения в случай на неработоспособност вследствие на заболяване или злополука.
12.
Ruhrlandklinik стопанисва клинично заведение в Есен. През 2010 г. тя сключва със сестринското сдружение споразумение за предоставяне на персонал, по силата на което посоченото сдружение се задължава да ѝ предоставя здравни работници от своите членове. Съгласно споразумението при всяко назначаване сестринското дружество получава обезщетение, покриващо брутните разходи за персонала, както и фиксирана надбавка в размер на 3 % за административни разходи. Членовете на посоченото сдружение, предоставени на разположение на Ruhrlandklinik, получават същото възнаграждение като пряко наетите от посочената клиника работници и спрямо тях се прилагат почти едни и същи правила и условия на труд.
13.
Г‑жа К. е член на сестринското сдружение. От 1 януари 2012 г. тя е трябвало да бъде назначена в отдела за медицински сестри към Ruhrlandklinik въз основа на сключеното между тази клиника и посоченото сдружение споразумение за предоставяне на персонал.
14.
С писмо от 2 декември 2011 г. Betriebsrat der Ruhrlandklinik (
9
) (Съвет за социално партньорство в Ruhrlandklinik, наричан по-нататък „Съветът за социално партньорство“) отказва да одобри тази мярка на основание член 99, параграфи 1 и 2 от BetrVG, с мотива че назначението на г‑жа K. не е с временен характер и поради това противоречи на член 1, параграф 1 от AÜG, съгласно който предоставянето на работници за изпълнение на временна работа на предприятие ползвател трябва да бъде с временен характер.
15.
Ruhrlandklinik счита отказа за неоснователен, тъй като член 1, параграф 1 от AÜG — закона, с който се транспонира Директива 2008/104, не е приложим по отношение на наемането на работа на лице, което има статут на член на сдружение, а не на работник. Тя решава да наеме временно заинтересованото лице и да предяви иск с цел да бъде постановено съдебно решение, което да разреши лицето да бъде назначено на постоянен договор. След като по-долните инстанции уважават искането, Съветът за социално партньорство подава касационна жалба пред Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела).
16.
Според последната юрисдикция, ако се приеме, че в положение като това по главното производство са изпълнени материалноправните изисквания по Директива 2008/104, то член 1, параграф 1 от AÜG би трябвало да се тълкува съгласно принципите за тълкуване в съответствие с правото на Съюза в смисъл, че наемането на г‑жа К представлява предоставяне на разположение на нает чрез агенция за временна заетост работник, което не е временно, и следователно според националното право е незаконно.
17.
С акт от 17 март 2015 г., постъпил в Съда на 12 май 2015 г., Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Прилага ли се член 1, параграфи 1 и 2 от Директива [2008/104] към случай, в който членовете на дадено сдружение се предоставят на разположение на друго предприятие, където да упражняват трудова дейност при съобразяване с техническите и организационни инструкции на последното, при положение че при присъединяването си към сдружението тези негови членове са поели задължението да предоставят изцяло работната си сила и в полза на трети лица, за което получават месечно възнаграждение от сдружението, изчислявано в съответствие с обичайните за съответната дейност критерии, а в замяна на услугите по предоставяне на персонал на посоченото предприятие сдружението получава от него обезщетение за разходите за персонала за своите членове, плюс надбавка във фиксиран размер за направените административни разходи?“.
18.
Писмени становища представят Съветът за социално партньорство, Ruhrlandklinik, чешкото правителство и Европейската комисия. Освен това на поставените от Съда въпроси на основание член 61, параграф 1 от Процедурния му правилник писмен отговор представят Съветът за социално партньорство, Ruhrlandklinik и германското правителство. В съдебното заседание на 20 април 2016 г. са изслушани Съветът за социално партньорство, Ruhrlandklinik и Комисията.
IV – Анализ
А – По понятието
„работници
“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2008/104
1. По предмета и контекста на поставения въпрос
19.
Запитващата юрисдикция по същество поставя на Съда въпрос във връзка с евентуалната приложимост на Директива 2008/104 по отношение на работата чрез агенции за временна заетост в случай като разглеждания в спора по главното производство, при който един от членовете на сдружение е предоставен на предприятие ползвател, за да упражнява трудова дейност при него, като се съобразява с неговите инструкции, за което получава изплащано от сдружението възнаграждение. С други думи, запитващата юрисдикция иска да се установи дали при тези обстоятелства посоченият член може да бъде квалифициран като „работник“ по смисъла на споменатата директива.
20.
В подкрепа на преюдициалното си запитване Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела) посочва, че предвиденото в член 1, параграф 1 от l’AÜG правило, според което е забранено предоставянето на работна ръка, което не е с временен характер, важи единствено за „работниците и служителите“ в предприятие, предоставящо работна ръка на трето лице.
21.
Запитващата юрисдикция посочва, че това понятие не е дефинирано в националната правна уредба, но съгласно нейната съдебна практика под понятието „работник“ в германското право се разбира „лице, което има задължение, въз основа на частноправен договор, да упражнява в полза на другиго и определена от него трудова дейност при условията на лична йерархическа зависимост от работодателя, с чиито инструкции това лице е обвързано“ (
10
). Отново съгласно съдебната практика членовете на сестринско сдружение като разглежданото по главното производство съгласно германското право нямат качеството на работници или служители, тъй като са свързани с това сдружение не чрез частноправен договор, а чрез членството си в него, въпреки че отговарят на другите горепосочени критерии (
11
).
22.
В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи дали независимо от факта, че член на подобно сдружение няма качеството на „работник“ съгласно приложимото национално право, въпреки това би могло да се счита, че той притежава това качество съгласно правото на Съюза, и по-конкретно с оглед на член 1, параграф 1 от Директива 2008/104.
23.
В това отношение Ruhrlandklinik счита, от една страна, че Директива 2008/104 не се прилага към наетите чрез агенции за временна заетост работници, когато те нямат качеството на работници съгласно националното право, и от друга страна, че търсената с тази директива защита не се отнася до членовете на германския Червен кръст. Напротив, според Съвета за социално партньорство, чешкото правителство и Комисията членовете на сдружение като разглежданото в главното производство не могат да бъдат изключени от приложното поле на Директива 2008/104 и трябва да бъдат считани за „работници“ по смисъла на член 1, параграф 1 от същата (
12
). Споделям последното становище поради изложените по-нататък мотиви.
2. По предложеното тълкуване
24.
В самото начало ще подчертая, че текстът както на член 1, параграф 1, така и на член 3, параграф 1, буква в) от Директива 2008/104, изглежда, обосновава приемането на гъвкаво, дори широко схващане на понятието „работник“ за целите на определянето на приложното поле на посочената директива. Всъщност в него изрично е предвидено, че връзката между агенция за временна заетост и наетия от нея работник, с цел да го предостави на разположение на трето лице (
13
), може да има за правно основание „трудов договор или […] трудово правоотношение“, като тази алтернатива присъства и в други разпоредби от посочената директива (
14
), както и в други директиви относно социалната закрила на работниците (
15
).
25.
Ще припомня, че съгласно практиката на Съда понятието „работник“ по смисъла на правото на Съюза, разбира се, не е еднозначно (
16
), а по принцип трябва да бъде определено в съответствие с обективни критерии, които характеризират трудовото правоотношение с оглед на правата и задълженията на съответните лица, за да се гарантира равностойна защита на работниците в различните държави членки. Многократно е постановявано, че „основната характеристика на посоченото правоотношение е обстоятелството, че през определен период от време дадено лице полага труд в полза на друго лице и под негово ръководство, срещу което получава възнаграждение“ (
17
).
26.
Както подчертава Комисията, тази квалификация по принцип е възприета в правото на Съюза, ако горепосочените условия са изпълнени, независимо от факта дали заинтересованото лице е сключило трудов договор или не и независимо от произтичащите от него последици съгласно националното право (
18
). Изглежда обаче, че разглежданото в главното производство положение отговаря на всички тези условия, тъй като членовете на сестринското сдружение упражняват професионалната си дейност в полза и под ръководството на болници или здравни заведения, на които те са предоставяни периодично на разположение от посоченото сдружение и което в замяна на това им изплаща възнаграждение.
27.
Така според правото на Съюза и за разлика от предвиденото в германското право, за прилагането на тази директива изглежда без значение дали съответните страни са сключили трудов договор или не (
19
). Следователно запитващата юрисдикция правилно е посочила, че с оглед на текста на горепосочените разпоредби на Директива 2008/104 изглежда, че „правното естество на съществуващото правоотношение между предприятието, предоставящо персонал, и предоставеното на разположение да упражнява трудова дейност лице не е от значение“.
28.
В случая обаче може да възникне съмнение, понеже, за да се определи качеството „работник“ по смисъла на Директива 2008/104, в член 3 от същата два пъти се посочва правото на държавите членки. Всъщност в параграф 1, буква a) от същия член е посочено, че „работник“ означава лице, което съгласно трудовото право в съответната държава членка е защитено като работник“ (
20
), докато в параграф 2, първа алинея от същия член се уточнява, че посочената директива „не засяга националното законодателство по отношение на определението за […] работник“ (
21
). Според Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела) „въз основа на съдържащото се в тази разпоредба препращане към правото на държавите членки при тълкуването на националното законодателство не следва да се изхожда от определението на понятието „работник“ съгласно правото на Европейския съюз“.
29.
Според мен фактът, че в споменатите разпоредби на посочения член 3 се запазва схващането, че „работниците“ в държавите членки трябва да се ползват от защита в рамките на националната им правна уредба, като Директива 2008/104 няма за цел да постигне хармонизиране по този правен въпрос, както се посочва в параграф 2 от този член, не би трябвало да се разбира като отказ на законодателя на Съюза да упражни правомощието си да определи приложното поле ratione personae на тази директива.
30.
Всъщност макар да е възможно границите на посоченото приложно поле да се различават в зависимост от различните възприети на национално ниво подходи, това би породило значителен източник на правна несигурност, като се има предвид, че в преамбюла на директивата е подчертано, че „[и]ма значителни разлики в използването на работата чрез агенции за временна заетост и в правното положение, статуса и условията на труд на наетите чрез агенции за временна заетост работници в Европейския съюз“ (
22
).
31.
Според мен вместо с член 3, параграф 1, буква а) във връзка с буква в) на органите на държавите членки да се делегира възможността да определят обхвата на Директива 2008/104, той се очертава от посочения член, като се уточнява, че понятието „работник“ по смисъла на този акт от правото на Съюза включва всяко лице, което упражнява трудова дейност и което на това основание е защитено в държавата членка, в която упражнява дейността си, независимо от естеството и формата на правоотношението, което го свързва с агенцията за временна заетост.
32.
Според мен, щом като с този член не се извършва същинско препращане към правото на държавите членки, ако се окаже, че възприетото на национално ниво по-ограничено схващане на понятието „работник“ е в противоречие с разпоредбите на посочената директива, на последните следва да бъде даден приоритет. В случая обстоятелството, че съгласно германското право дадено лице има качеството на „работник“ само ако е сключило частноправен договор, не може да доведе до ограничаване на приложното поле на Директива 2008/104, щом текстът на посочената директива цели да постави под режима си на защита без разграничение както сключилите трудов договор лица, така и обвързаните от трудово правоотношение лица.
33.
Както по-специално изтъква запитващата юрисдикция, това становище се подкрепя от съображението, че съгласно постановеното от Съда, когато на държавите членки се предоставя свобода на преценка, за да очертаят границите на понятията, посочени в такава директива от областта на социалната политика, тяхната възможност не е неограничена. Според мен тази съдебна практика, която се отнася до други директиви, определящи минимални изисквания в областта на трудовото право (
23
) — и която по-специално установява принцип на равно третиране на работниците — какъвто е случаят с Директива 2008/104 (
24
), предоставя полезно за настоящото дело разяснение (
25
).
34.
От това следва, че макар някои понятия, използвани в разпоредбите на правото на Съюза, да могат да бъдат определени с оглед на действащото законодателство и/или практика в държавите членки (
26
), последните все пак трябва да продължат да осигуряват, от една страна, запазване на целите на въпросния акт (
27
) и от друга страна, спазване на общите принципи на правото на Съюза (
28
). Съдът по-специално е постановил, че държава членка не може по свое усмотрение да изключи определени категории лица от закрилата, целена със съответния акт, тъй като може да възпрепятства полезното му действие и да наруши утвърдения с него общ принцип на равенство, като следва да се има предвид, че се отнася до норми от правото на Съюза с особена важност, от които трябва да се ползва всеки работник. Подобно изключване може да се допусне само ако различното третиране на посочените категории е обосновано от обективни причини, и по-специално от специфичното естество на съответното трудово правоотношение (
29
).
35.
В случая по аналогия смятам, че дадена държава членка не трябва да може да прилага национална правна уредба по начин, които би могъл да застраши постигането на посочените в Директива 2008/104 цели (
30
), като по този начин лиши последната от полезното ѝ действие. По-конкретно възприетото от националното право определение на понятието „работник“ не би могло да доведе без обективна причина до изключването от тази квалификация на някои категории специалисти и следователно до лишаване от възможността да се ползват от предоставената от посочената директива защита.
36.
За да не може разглежданото в настоящия случай изключване евентуално да придобие произволен характер, въз основа на горепосочената съдебна практика следва да се установи дали и в каква степен правоотношението, което свързва сестринското сдружение с неговите членове, по своето естество е „различно по същество от правоотношението между служителите, попадащи според националното право в категорията на работниците, и техните работодатели“, което следва да се прецени от запитващата юрисдикция (
31
). Съдът обаче може да предостави полезни насоки, за да изясни на тази юрисдикция какви обстоятелства следва да вземе предвид в рамките на извършваната от нея преценка.
37.
Следва да се подчертае, че правилно в акта за преюдициално запитване е посочено, че членовете на сестрински сдружения по същия начин като наетите чрез агенции за временна заетост работници в рамките на техните правоотношения със субекта, който ги предоставя на разположение на трети лица, са длъжни да полагат наемен труд срещу заплащането на възнаграждение и че тези две категории персонал трябва също така да се съобразяват с инструкциите на предприятията ползватели. Запитващата юрисдикция допълва, що се отнася този път до работодателите, според мен с основание, че няма разлика между дейността на правните субекти, които, от една страна, действат като агенции за временна заетост и от друга, като предприятия, предоставящи работна ръка. Ето защо подобно на Съвета за социално партньорство, чешкото правителство и Комисията считам, че доколкото трудовото правоотношение между съответното сдружение и неговите членове по своето естество не се различава съществено от правоотношението на защитените съгласно националното право работници, изключването им от гарантираната с Директива 2008/104 защита не изглежда обосновано в настоящия случай.
38.
Както вече беше посочено в рамките на предишни дела, считам, че формата на правоотношението, което е в основата на разглежданата по настоящия случай трудова заетост, сама по себе си не позволява да се определи обективното различие в положенията, което е необходимо, за да се обоснове с оглед на горепосочената съдебна практика различие в третирането (
32
), като това различие според мен трябва се основава на съображения относно същността, а не относно формата (
33
). В случая изключването на дадена категория лица от определението „работници“ и следователно от приложното поле на Директива 2008/104 според мен не би следвало да се основава единствено на изведеното от германското право съображение, че съответните лица не са сключили частноправен трудов договор (
34
), тъй като това би засегнало полезното ѝ действие.
39.
Напротив, според Ruhrlandklinik, ако поради възприетото в германското право определение на понятието „работник“ се приеме, че Директива 2008/104 не се прилага към членове на сдружение като сестринското сдружение, от това не следва, че ще бъдат заобиколени целите на директивата, с довода че защитата на засегнатите в случая специалисти няма да бъде намалена. В този смисъл Ruhrlandklinik счита, че на практика условията на труд и заплащане на посочените членове не са по-неблагоприятни, а напротив, че те са по-изгодни от предоставените на лицата, които съгласно германското право са квалифицирани като „работници“, и по-специално на служителите в клиниката, които са били наети пряко.
40.
Въпреки това считам, че изведеният от конкретната ситуация довод не е убедителен за целите на тълкуването на Директива 2008/104, която трябва да има общо приложение. Дори и да се предположи, че в конкретния случай е налице равно третиране, то обаче не може да бъде гарантирано системно и трайно по отношение на всеки работник, какъвто би бил случаят, ако се заяви, че тази директива е приложима при такива положения. Самият факт обаче, че при всички обстоятелства може да се предоставя закрила от защитни норми от такова естество, сам по себе си представлява прерогатив от голямо значение (
35
). Освен това не трябва да се пренебрегва отчитането и на втората страна на посочените в член 2 от директивата цели, която е със стопански характер (
36
), като според мен от него по-специално следва, че всички субекти, които упражняват такъв вид дейност, би трябвало да са в равностойно конкурентно положение (
37
).
41.
С оглед на изложените съображения считам, че в контекст като този по спора в главното производство членовете на сдружение трябва да бъдат квалифицирани като „работници“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 2008/104, когато са назначени в предприятие, за да упражняват под надзора и ръководството на това предприятие трудова дейност срещу заплащане на възнаграждение от страна на сдружението. Посочените членове не могат да бъдат изключени от приложното поле ratione personae на тази директива само поради обстоятелството че като не са сключили трудов договор със сдружението, те нямат качеството на „работници“ съгласно приложимото национално право.
Б– По понятието
„предприятия […], които извършват стопанска дейност
“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/104
42.
Съгласно втората част от преюдициалния въпрос и изложените във връзка с нея мотиви запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе дали предоставянето от страна на сестринското сдружение на неговите членове на разположение на предприятия ползватели срещу възстановяване на брутните разходи за персонала, заедно с изплащане на предварително фиксирана надбавка за направените административни разходи, може да представлява „стопанска дейност“ по смисъла на член 1, параграф 2 от Директива 2008/104.
43.
Във връзка с това тя посочва, че от текста на посочения параграф 2 е видно, че липсата на дейност с цел формиране на печалба от предоставящите работна ръка предприятия не изключва извършването на стопанска дейност, от което може да се стигне до извода, че Директива 2008/104 се прилага дори когато персоналът е предоставен от субекти, упражняващи дейност в обществена полза.
44.
Ruhrlandklinik счита, че дейност като тази на сестринското сдружение не попада в приложното поле на посочената директива, докато Съветът за социално партньорство и Комисията изразяват обратната позиция (
38
). Споделям последното становище поради следните причини.
45.
Съгласно член 1, параграф 2 от Директива 2008/104 тя се отнася до образуванията, „които са агенции за временна заетост“. В член 3, параграф 1, буква б) според мен се дава самостоятелно определение на „агенция за временна заетост“ по смисъла на директивата (
39
), с цел да се осъществи предвидената в нея минимална хармонизация (
40
). Следователно Директива 2008/104 може да се прилага дори по отношение на работодател, който не се квалифицира като такъв съгласно вътрешното право на държавите членки, при условие че заинтересованото лице отговаря на всички условия по посочените членове 1 и 3 (
41
). Освен това значението и обхватът на този израз според мен не са непременно идентични с израза, използван в Директива 96/71/ЕО (
42
), макар че в преамбюла на Директива 2008/104 (
43
) се прави връзка между тези два акта.
46.
Съгласно самия текст на член 1, параграф 2 от Директива 2008/104 няма значение дали субектът, извършващ дейност по предоставяне на работници за временно изпълнение на работа, в случая е сдружение с благотворителна цел и дали получените като насрещна престация суми за предоставянето на работна ръка евентуално не са му донесли никаква печалба, както посочва Ruhrlandklinik (
44
). Единственият действително определящ критерий е дали въпросният субект, независимо от принадлежността му към публичния или частния сектор, упражнява стопанска дейност (
45
).
47.
Определението на горепосоченото понятие обаче не следва ясно от съдържанието на Директива 2008/104, нито от подготвителните работи по изготвянето ѝ (
46
). Считам, че то трябва да се тълкува с оглед на практиката на Съда, с която се очертават съставните елементи на „стопанската дейност“ в други области на правото на Съюза, както предлагат Съветът за социално партньорство (
47
) и Комисията (
48
).
48.
Следва да се припомни, че понятието „стопанска дейност“ по смисъла на правото на Съюза е изведено в тясна връзка с понятието „предприятие“ в контекста на разпоредбите от Договора за функционирането на ЕС относно вътрешния пазар (
49
), и по-специално с оглед на членове 49 и 56 ДФЕС, които се отнасят съответно до свободата на установяване и до свободното предоставяне на услуги, както и в контекста на правото в областта на конкуренцията. И двете понятия са тълкувани по неограничителен начин от Съда, доколкото функцията им е да очертаят приложното поле на основните свободи, гарантирани от Договора (
50
).
49.
Според мен същото трябва да важи и относно понятието „стопанска дейност“ по смисъла на Директива 2008/104 не само защото в преамбюла ѝ е посочено, че тя „следва да се прилага в съответствие с разпоредбите на Договора относно свободата за предоставяне на услуги и свободата на установяване“ (
51
), но също и за да се гарантира постигане на всички посочени в директивата цели (
52
) и да се избегне нелоялната конкуренция (
53
).
50.
Съгласно постоянната съдебна практика понятието „предприятие“ обхваща „всяко образувание, което извършва икономическа дейност, независимо от правния му статут и начина му на финансиране“, а „икономическа дейност е всяка дейност, която включва предлагане на стоки или услуги на определен пазар“ (
54
). Освен това многократно е постановявано, че „като стопанската дейност по смисъла на член 2 от Договора [за ЕО] трябва да се разглежда предоставянето на труд срещу заплащане или възмездното предоставяне на услуги“, тоест предоставяне, при което се дължи насрещна престация (
55
).
51.
От това следва, на първо място, че правният статут на съответния субект, в случая сдружение, не засяга възможността той да бъде квалифициран като „предприятие“ съгласно правото на Съюза и не предопределя евентуалното икономическо естество на упражняваната от него дейност. Текстът на член 3, параграф 1, буква б) от Директива 2008/104 е в същия дух, тъй като в понятието „агенция за временна заетост“ по смисъла на тази директива (
56
) се включва „всяко физическо или юридическо лице“, независимо от правната му форма, което упражнява свързана с временната заетост дейност при посочените от директивата условия (
57
).
52.
На второ място, според мен квалифицирането като предприятие, упражняващо стопанска дейност във връзка с временната заетост по смисъла на Директива 2008/104, трябва да бъде възприето, когато въпросният субект предлага услуга по предоставяне на разположение на работници, с които само той е установил трудови правоотношения именно с цел да ги предостави на трети предприятия (
58
). Впрочем тъкмо такъв е случаят със сестринското сдружение. Предполагаемата социална цел на съответния оператор не е достатъчна сама по себе си, за да се изключи възможността дейността му да бъде квалифицирана като икономическа (
59
). Освен това съответната дейност е извършвана на определен пазар, в случая на пазара на здравните услуги, където по същия начин действат и други оператори, а именно агенции за временна заетост от класически вид, които също предлагат на разположение здравни работници.
53.
Също като Комисията считам, че с оглед на Директива 2008/104 е без значение дали дейността на разглеждания субект не се ограничава до предоставяне на разположение на работници на трети лица (
60
), като се има предвид, че в случая съгласно устава на сестринското сдружение членовете му могат също така да работят пряко за посоченото сдружение. Всъщност според мен не може да бъде изведен конкретен довод нито от член 1, нито от член 3, параграф 1, буква б), който да позволява да се ограничи приложното поле на тази директива до предприятията, чиято дейност е изключително да предоставят работници на разположение на предприятия ползватели (
61
).
54.
На трето място, съгласно практиката на Съда и в съответствие с член 57 ДФЕС всички услуги, предоставяни срещу заплащане, трябва да се считат за стопански дейности (
62
), като се има предвид, че е необходимо, но достатъчно да има заплащане (
63
). Обстоятелството, че разглежданата в случая дейност евентуално може да не бъде така рентабилна като предлагани от други оператори подобни услуги, не изключва възможността тя да има стопански характер (
64
). В случая сестринското сдружение действително предлага персонал на разположение на трети лица срещу заплащането на насрещна икономическа престация от последните, а именно обезщетение, покриващо разходите за персонал, и свързаните с тази дейност административни разходи, като се има предвид, че е без значение фактът, че тази насрещна престация не му носи печалба.
55.
Накрая, подчертавам, противно на възраженията на Ruhrlandklinik (
65
), че ми се струва правилно по-специално за да се гарантира в пълна степен полезното действие на Директива 2008/104, в приложното ѝ поле да бъдат включени субекти като разгледания в настоящото дело, наред с агенциите за временна заетост с търговски характер, тъй като в противен случай първите ще подлежат на по-слаби правни ограничения от вторите, въпреки че предлагат сходни услуги на един и същи пазар, което може да доведе до нарушаване на конкуренцията. Това опасение, което също така е видно от акта за преюдициално запитване и от становището на чешкото правителство, не може да бъде подценявано, когато потенциално са засегнати значителен брой работници, както е в настоящия случай (
66
).
56.
Ето защо считам, че предоставянето на услуги като в спора по главното производство попада в обхвата на разпоредбите на член 1, параграф 2 от Директива 2008/104, тъй като, като предоставя работна ръка на разположение на трети лица на пазара за медицински персонал, съответното сдружение предлага услуги, равностойни на предлаганите от агенция за временна заетост, като за тях получава финансово обезщетение.
V – Заключение
57.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Bundesarbeitsgericht (Федерален съд по трудови дела, Германия) преюдициален въпрос по следния начин:
Член 1, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/104/ЕО на Европейския парламент и на Съвета относно работа чрез агенции за временна заетост следва да се тълкува в смисъл, че посочените разпоредби са приложими, когато сдружение с нестопанска цел предоставя срещу плащане на финансово обезщетение един от членовете си на разположение на предприятие, за да упражнява под надзора и ръководството на това предприятие трудова дейност срещу възнаграждение, заплащано от сдружението.
(
1
)	Език на производството: френски.
(
2
)	ОВ L 327, 2008 г., стр. 9.
(
3
)	Текст от 25 септември 2001 г. (BGBl. 2001 г., I, стр. 2518).
(
4
)	Запитващата юрисдикция уточнява, че съгласно собствената ѝ практика понятието „назначаване“ по смисъла на параграф 1 от посочения член 99 не изисква възникването на трудово правоотношение с въпросното предприятие и че е достатъчно заинтересованото лице да упражнява дейност в това предприятие в съответствие с целта на последното и да се съобразява с неговите инструкции.
(
5
)	Закон за изменение, влязъл в сила на 1 декември 2011 г. (BGBl. 2011 г., I, стр. 642).
(
6
)	Понятието „медицински сестри“ тук трябва да се разбира в най-общ смисъл, като с него се обозначават не само жените, но също така и мъжете, членове на такова сдружение.
(
7
)	От акта за преюдициално запитване е видно, че към германския Червен кръст има 33 сестрински сдружения, които са разпределени на територията на цялата страна и имат общо около 22000 члена. Ruhrlandklinik gGmbH посочва, че сдружението в Есен има близо 1650 членове.
(
8
)	В становището си Ruhrlandklinik твърди, че последният случай се „среща най-често“ и че „медицинските сестри към германския Червен кръст често остават много години на работа при партньори по договор, сключен [със сдружение от този вид]“.
(
9
)	В германското право „Betriebsrat“ е представляващият персонала в предприятието орган, чиито правомощия се простират от право на получаване на информация до правомощие за съвместно управление в изброени в закона области, като това правомощие означава, че работодателят трябва съгласно член 99 от BetrVG да получи съгласието на този орган преди приемането на определени решения, по-специално във връзка с индивидуални мерки като назначаването на работници.
(
10
)	Bundesarbeitsgericht цитира едно от последните си решения в този смисъл от 17 септември 2014 г. (10 AZB 43/14, т. 18).
(
11
)	Bundesarbeitsgericht уточнява, че доколкото не се заобикалят императивни трудовоправни разпоредби със защитна функция, притежаването на качеството на член на сдружение може да бъде правно основание за упражняване на трудова дейност в рамките на лична йерархическа зависимост, като съгласно едно от решенията му от 6 юли 1995 г. (5 AZB 9/93) в случая със сестринските сдружения няма такова заобикаляне.
(
12
)	В писмените отговори на поставените от Съда въпроси германското правителство не се произнася пряко по съществото на преюдициалното запитване.
(
13
)	Във връзка с това ще припомня, че трудовите правоотношения при работа чрез агенции за временна заетост се характеризират с това, че са триъгълни, тъй като съществуват връзки от различно естество, от една страна, между работника и предприятието, което осигурява временна заетост, което е негов работодател, от друга страна, между това предприятие и предприятието ползвател и накрая, между предприятието ползвател и работника, който упражнява трудова дейност под негово ръководство. Вж. по-специално решение от 17 декември 1970 г., Manpower (35/70, EU:C:1970:120, т. 5 и 6).
(
14
)	Вж. член 1, параграф 3, член 3, параграф 1, буква б) и параграф 2, втора алинея, както и член 6, параграф 2, първа алинея и параграф 3.
(
15
)	Вж. по-специално клаузи 2 и 3 от Рамковото споразумение, приложено към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, 1998 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35), както и клаузи 1, 2, 3 и 5 от Рамковото споразумение, приложено към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
(
16
)	По-специално решение от 1 март 2012 г., O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, т. 30).
(
17
)	Вж. по-специално решения от 13 февруари 2014 г., Комисия/Италия (C‑596/12, EU:C:2014:77, т. 16 и 17) и от 4 декември 2014 г., FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411, т. 34).
(
18
)	Вж. решение от 11 ноември 2010 г., Danosa (C‑232/09, EU:C:2010:674, т. 40 и 42 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	В доклада на експертната група относно транспонирането на Директива 2008/104 от м. август 2011 г., изготвен под ръководството на Комисията (наричан по-нататък „Докладът от 2011 г.“), е посочено, че „изразът „трудово правоотношение“ цели да обхване положения, при които са налице специфичните характеристики на трудовото правоотношение, но при които не е сключен формален трудов договор“ (стр. 14).
(
20
)	Курсивът е мой. Ще отбележа, че в член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (ОВ L 82, 2001 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20) се съдържа идентична формулировка, която по същество възпроизвежда формулировката, посочена в точка 28 от решение от 11 юли 1985 г., Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331) относно тълкуването на заменения от посочената директива акт.
(
21
)	Курсивът е мой. Отбелязвам, че също като член 2, параграф 2 от Директива 2001/23, която е приета на близка дата, член 3, параграф 2 от първоначалното предложение на Комисията от 20 март 2001 г., довело до приемането на Директива 2008/104 (COM(2002) 149 окончателен), препраща към националното право само по отношение на понятието „трудов договор или трудово правоотношение“. Европейският парламент е поискал в последната разпоредба да бъде включено понятието „заплащане“ (позиция, приета на първо четене на 21 ноември 2002 г., ОВ C 25 E, 2004 г., стр. 368). С измененото предложение на Комисията от 28 ноември 2002 г. освен това се добавя понятието „работник“, без да се предоставят обяснения във връзка с него (COM(2002) 701 окончателен).
(
22
)	Съображение 10 от Директива 2008/104. Вж. също съществуващите различия между „националните правни уредби“, изложени в мотивите на първоначалното предложение на Комисията (COM(2002) 149 окончателен), раздел 2, параграф 2).
(
23
)	Вж. по-специално решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 29) относно тълкуването на Директива 1999/70 и от 1 март 2012 г., O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, т. 34) относно тълкуването на Директива 97/81.
(
24
)	В член 5 от Директива 2008/104 е предвиден „принцип на равно третиране“, съгласно който условията на труд и заетост по отношение на наетите чрез агенции за временна заетост работници са — за продължителността на тяхното назначение в предприятие ползвател — поне равни на тези, които биха се прилагали, ако те са били наети на работа пряко от това предприятие да заемат същото работно място.
(
25
)	В становището си Комисията счита, че възприетата от Съда позиция в контекст, който се характеризира с някои по-специално структурни прилики, е приложима към настоящия случай. По съществуващите общи характеристики между директиви 1999/70, 97/81 и 2008/104 вж. също заключението на генералния адвокат Szpunar по дело AKT (C‑533/13, EU:C:2014:2392, т. 33).
(
26
)	Това е така, когато съответният акт от правото на Съюза няма за цел да осъществи пълна хармонизация на националните норми, които се прилагат в обхваната от него област, какъвто е случаят с Директива 2008/104 (вж. съображение 23 и член 9).
(
27
)	Така в съображения 17 и 16 съответно от Директива 1999/70 и Директива 97/81 се посочва ясно, че „с оглед на използваните в Рамковото споразумение термини, които не са конкретно определени в него, настоящата директива предоставя на държавите членки свободата да определят тези термини в съответствие с националното им законодателство и практика, какъвто е случаят с другите директиви за социална политика, които използват подобни термини[,] при условие че тези определения съответстват на съдържанието на Рамковото споразумение“ (курсивът е мой).
(
28
)	Вж. по-специално решение от 1 март 2012 г., O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, т. 31—35 и цитираната съдебна практика), както и заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:3, т. 12—15) и заключението на генералния адвокат Kokott по дело O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, т. 34—37).
(
29
)	Вж. решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 26—29), от 1 март 2012 г., O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, т. 36—42) и от 3 юли 2014 г., Fiamingo и др. (C‑362/13, C‑363/13 и C‑407/13, EU:C:2014:2044, т. 31).
(
30
)	Вж. по-специално съображения 1, 11 и 12, както и член 2 от Директива 2008/104, съгласно който основните ѝ цели са, от една страна, „да гарантира защитата на наетите чрез агенции за временна заетост работници и да повиши качеството на работата чрез агенции за временна заетост, като осигури прилагането на […] принцип[а] за равно третиране […] по отношение на наетите чрез агенции за временна заетост работници […]“, и от друга страна, „[да отчита] необходимостта от създаване на подходяща рамка за използване на работата чрез агенции за временна заетост с цел ефективно допринасяне за създаването на работни места и разработването на гъвкави форми на заетост“.
(
31
)	Вж. решение от 1 март 2012 г., O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110, т. 42 и сл.) и заключението на генералния адвокат Kokott по дело O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, т. 43 и сл.).
(
32
)	Бележка под линия 29 от настоящото заключение.
(
33
)	Вж. заключението на генералния адвокат Poiares Maduro по дело Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:3, т. 15) и заключението на генералния адвокат Kokott по дело O’Brien (C‑393/10, EU:C:2011:746, т. 44 и сл.). За да обоснове различното третиране, Съдът подчертава също необходимостта естеството на разглежданото трудово правоотношение да е „различно по същество“ (вж. решение от 1 март 2012 г., O’Brien, C‑393/10, EU:C:2012:110, т. 42—44).
(
34
)	В този смисъл вж. Laulom, S. La directive 2008/104: avancées et limites de la protection des travailleurs intérimaires. — Revue de droit du travail, 2012, р. 308 sq., който счита, че „може да се приеме, че няма да е достатъчно националното законодателство да констатира липсата на трудов договор, за да не се осъществи контрол при изключване от приложното поле на защитата“, както и Moizard, N. Les intérimaires dans l’Union européenne: les données du débat. — Revue de droit du travail, 2012, р. 240 sq., който счита, позовавайки се на решение от 18 януари 2007 г., Confédération générale du travail и др. (C‑385/05, EU:C:2007:37, т. 35), че „[в] Директива 2008/104 не се извършва просто препращане към националните законодателства“ и че „Съдът все още разполага със средства, за да осъществява контрол върху прилаганото от държавите заобикаляне“.
(
35
)	Вж. в този смисъл решение от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, EU:C:2007:509, т. 27).
(
36
)	Вж. бележка под линия 30 от настоящото заключение. По двете основни цели, предвидени в Директива 2008/104, а именно условията за полагане на труд от лицата, определени като наети чрез агенции за временна заетост работници, от една страна, и условията във връзка с използването на работна ръка чрез агенции за временна заетост, от друга страна, както и по допълващия им характер вж. заключението на генералния адвокат Szpunar по дело AKT (C‑533/13, EU:C:2014:2392, т. 30 и сл.).
(
37
)	Относно тези съображения вж. също точки 49 и 55 от настоящото заключение.
(
38
)	Чешкото правителство не изразява становище относно тълкуването на понятието „стопанска дейност“ по смисъла на Директива 2008/104.
(
39
)	Следва да се подчертае, че препращането към правото на държавите членки в посочената буква б) е само второстепенно и е формулирано по следния начин: „всяко […] лице, което в съответствие с националното законодателство сключва трудов договор или влиза в трудово правоотношение с нает чрез агенция за временна заетост работник […]“. Освен това в параграф 2 от същия член 3 не се запазва приложението на националното право по отношение на понятието „агенции за временна заетост“.
(
40
)	Вж. бележка под линия 26 от настоящото заключение.
(
41
)	В същия смисъл вж. Доклада от 2011 г. (стр. 10 и 17).
(
42
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (ОВ L 18, 1997 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29). По този въпрос вж. Доклада от 2011 г. (поне текста му на френски език), в който е посочено, че изразът „агенция за временна заетост“ се използва в текста на френски език както на Директива 96/71, така и на Директива 2008/104, но в техния „текст на английски език […] не се използва същият израз (а именно temporary
employment
undertaking или placement
agency в първата посочена директива и temporary‑work
agency във втората посочена директива)“ (стр. 17).
(
43
)	Вж. съображение 22 от Директива 2008/104.
(
44
)	Ruhrlandklinik основно изтъква, че съгласно устава на сестринското сдружение негов изключителен предмет на дейност, като се спазват принципите на Червения кръст (принципите на хуманност, безпристрастност, неутралност, независимост, доброволност, единство и универсалност), е да предоставя на разположение на болници и здравни заведения квалифицирани здравни работници, без да се търси реализирането на печалба, като в противен случай сестринското сдружение не би било признато според германското право като субект от обществен интерес.
(
45
)	Всъщност посоченият параграф 2 гласи, че Директива 2008/104 се прилага по отношение на „държавни и частни предприятия“, които извършват „стопанска дейност“ независимо от обстоятелството „дали работят с цел формиране на печалба“.
(
46
)	В Доклада от 2011 г. (стр. 7 и сл.) се припомнят законодателните промени, настъпили в текста на член 1, параграф 2 от Директива 2008/104.
(
47
)	Съветът за социално партньорство изтъква, че „Директива [2008/104] се позовава на […] общото европейско понятие за предприятие от европейското картелно право (член 101 ДФЕС), което също така предполага стопанска дейност“, като посочва германската доктрина (Rieble, V. et Vielmeier, S. Umsetzungsdefizite der Leiharbeitsrichtlinie. —Europäische Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2011, Vol. 4, р. 474 sq., както и Mestwerdt, W. Arbeit in persönlicher Abhängigkeit im Rahmen vereinsrechtlicher Strukturen. — Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 2014, р. 281 sq.).
(
48
)	Комисията по-специално се позовава на решение от 12 септември 2000 г., Pavlov и др. (C‑180/98—C‑184/98, EU:C:2000:428, т. 75 и цитираната съдебна практика), постановено в областта на конкуренцията.
(
49
)	Член 26 и сл. ДФЕС.
(
50
)	Вж. работен документ на службите на Комисията от 7 декември 2010 г., озаглавен „Ръководство относно прилагането на правилата на Европейския съюз в областта на държавната помощ, „обществените поръчки“ и „вътрешния пазар“ към услугите от общ икономически интерес, и по-специално към социалните услуги от общ икономически интерес“ (SEC(2010) 1545 окончателен, наричан по-нататък „Ръководството от 2010 г.“, точка 6.1), в който се цитира решение от 11 април 2000 г., Deliège (C‑51/96 и C‑191/97, EU:C:2000:199, т. 52).
(
51
)	Както е посочено в съображение 22 от Директива 2008/104.
(
52
)	Вж. бележка под линия 30 от настоящото заключение.
(
53
)	В Доклада от 2011 г. (поне в текста му на френски език) се посочват именно тези две съображения, за да се обоснове широкото разбиране на приложното поле на Директива 2008/104 по отношение на предприятията ползватели, и се отбелязва, че европейските социални партньори са се изказали положително за този подход (стр. 10).
(
54
)	Курсивът е мой. Вж. по-специално решения от 1 юли 2008 г., MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, т. 21 и 22), от 22 октомври 2015 г., Изипей и Финанс Инженеринг (C‑185/14, EU:C:2015:716, т. 37) и от 23 февруари 2016 г., Комисия/Унгария (C‑179/14, EU:C:2016:108, т. 147 и сл.).
(
55
)	Вж. по-специално решения от 11 април 2000 г., Deliège (C‑51/96 и C‑191/97, EU:C:2000:199, т. 53) и от 23 февруари 2016 г., Комисия/Унгария (C‑179/14, EU:C:2016:108, т. 154).
(
56
)	Отбелязвам, че има значителни терминологични различия между текстовете на Директива 2008/104 на различните езици по отношение на изразите, използвани не само в заглавието ѝ, но също така и относно понятието „агенция за временна заетост“ (срв. като пример съответните посочени изрази в текста на немски език: „über Leiharbeit“, „Leiharbeitsunternehmen“, в текста на датски език: „om vikararbejde“, „vikararbejde“, в текста на английски език: „on temporary agency work“, „temporary‑work agency“, в текста на италиански език: „relativa al lavoro tramite agenzia interinale“, „agenzia interinale“, в текста на нидерландски език „betreffende uitzendarbeid“, „uitzendbureau“ и в текста на португалски език: „relativa ao trabalho temporário“, „empresa de trabalho temporário“).
(
57
)	В доклада от 2011 г. се посочва, че в рамките на подготвителните работи по изготвянето на Директива 2008/104 Комисията е посочила, че „благотворителните организации, въоръжените сили, синдикалните организации и публичната администрация са изключени от [от приложното ѝ поле само] ако не извършват стопанска дейност, дори и тя да е със спомагателен характер“ (стр. 9).
(
58
)	Вж. решение от 10 февруари 2011 г., Vicoplus и др. (C‑307/09—C‑309/09, EU:C:2011:64, т. 27). За сметка на това в Доклада от 2011 г. е посочено, че в тази квалификация не попада предоставянето по-специално на разположение на работници в рамките на една и съща група предприятия (стр. 17).
(
59
)	Вж. по аналогия решение от 22 май 2003 г., Freskot (C‑355/00, EU:C:2003:298, т. 77). В Ръководството от 2010 г. са посочени няколко случая, в които Съдът е приел, че дейността не е стопанска поради нейния „чисто социален характер“ (точка 3.1.4).
(
60
)	Германското право не изисква дейността по отдаване на работна ръка да има изключителен характер (вж. Rémy, P. L’impact de la directive 2008/104 relative au travail intérimaire sur les droits nationaux, Deuxième partie. — Revue de droit du travail, 2010, р. 55 sq., бележка под линия 6, нито пък датското право (вж. Abrahamson, A. M. Vikarloven med kommentarer, Karnov Group, Copenhague, 2014, р. 55), докато такова изискване има например във френското право (вж. член L 1251‑2 от Кодекса на труда).
(
61
)	В изложението на мотивите си към предложението за директива на Съвета в областта на временната заетост от 30 април 1982 година (COM(82) 155 окончателен, стр. 7) Комисията подчертава, че с нея „не се налага [на агенциите за временна заетост] да осъществяват дейност изключително в областта на временната заетост“.
(
62
)	Вж. също Ръководството от 2010 г. (точка 6.2), Доклада от 2011 г. (стр. 9, бележка под линия 13), както и Доклада на Комисията до Европейския парламент, Съвета, Европейския икономически и социален комитет и Комитета на регионите относно прилагането на Директива 2008/104 от 21 март 2014 г. (COM(2014) 176 окончателен, стр. 4, бележка под линия 4).
(
63
)	Следователно не представлява стопанска дейност предоставянето на услуги без насрещна престация например от държавата в рамките на нейната дейност в социалната сфера (вж. примерите в Ръководството от 2010 г., точки 3.1.4 и 6.3, в които се цитира по-специално решение от 7 декември 1993 г., Wirth, C‑109/92, EU:C:1993:916, т. 13—19). За сметка на това не е от значение фактът, че насрещната престация не се плаща от получателя на услугата (вж. решение от 12 юли 2001 г., Smits и Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, т. 48 и т. 55—58).
(
64
)	Вж. решение от 25 октомври 2001 г., Ambulanz Glöckner (C‑475/99, EU:C:2001:577, т. 21).
(
65
)	Ruhrlandklinik изтъква, че прилагането на Директива 2008/104 по отношение на сестринските сдружения към германския Червен кръст би довело до това, че те повече няма да могат по-конкретно да предоставят членовете си на разположение на здравни заведения, тъй като германското право разрешава единствено временно предоставяне, докато в голямото мнозинство от случаите посочените членове са назначени безсрочно в тези заведения (вж. също бележка под линия 8 от настоящото заключение).
(
66
)	Вж. бележка под линия 7 от настоящото заключение.