62009CC0203_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Един от най-важните аспекти на Директива 86/653/ЕИО на Съвета от 18 декември 1986 година относно координирането на правото на държавите членки, свързано с дейността на самостоятелно заетите търговски представители(2), е, че предвижда в полза на тези представители и в тежест на техните принципали изплащането на обезщетение след прекратяването на договора за представителство (наричано по-нататък „обезщетение за клиентела“).
2. Член 18, буква a) от Директивата обаче гласи, че такова обезщетение не се дължи, „когато принципалът е прекратил договора за представителство поради [виновно неизпълнение] от страна на търговския представител, което би оправдало незабавното прекратяване на договора за представителство по силата на националното право“.
3. С настоящото преюдициално запитване на Съда се предоставя възможност за първи път да тълкува тази разпоредба, и по-специално да се произнесе дали изключването на правото на обезщетение за клиентела е обусловено от наличието на причинно-следствена връзка между неизпълнението от страна на търговския представител, което може да оправдае незабавно прекратяване на договора, от една страна, и взетото от принципала решение да прекрати договора за представителство, от друга.
4. Това преюдициално запитване е отправено във връзка с особена хипотеза, доколкото от фактите по спора в главното производство е видно, че твърдяното неизпълнение от страна на търговския представител е настъпило, докато тече срокът на предизвестие във връзка с взетото от принципала решение да прекрати договора за представителство, и че последният е узнал за неизпълнението едва след самото прекратяване на този договор.
5. В настоящото заключение ще предложа на Съда да възприеме систематично и телеологично тълкуване на член 18, буква a) от Директивата и да отговори на запитващата юрисдикция, че тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че допуска търговски представител, чийто договор е прекратен, да бъде лишен от обезщетението за клиентела, когато след прекратяването на договора за представителство принципалът установи наличието на настъпило по време на действието на договора неизпълнение, което може да оправдае незабавно прекратяване на този договор, но не е било причината за прекратяването му, тъй като принципалът е узнал за неизпълнението едва след прекратяването на договора.
I – Правна уредба
A – Правото на Съюза
6. Съгласно член 1, параграф 2 от Директивата:
„За целите на настоящата директива „търговски представител“ означава самостоятелно зает посредник, който има дълготрайни пълномощия да договаря продажбата или покупката на стоки от името на друго лице, наричано по-долу „принципал“, или да договаря и сключва такива сделки от името и за сметка на този принципал“.
7. Задълженията на търговския представител са уредени в член 3 от Директивата, който гласи:
„1. При осъществяването на своите дейности даден търговски представител трябва да следи за интересите на своя принципал и да действа почтено и добросъвестно.
2. По-специално, даден търговски представител трябва:
a) да полага подходящи усилия да преговаря и, при необходимост, да сключва сделките, за които е инструктиран да се грижи;
б) да съобщава на своя принципал цялата необходима информация, с която разполага;
в) да се съобразява с разумните инструкции, дадени му от неговия принципал“.
8. В член 15, параграф 1 от Директивата се уточнява, че „[к]огато договорът за представителство е сключен за неопределен срок, всяка от страните може да го прекрати с предизвестие“. От член 16 от Директивата обаче следва, че:
„Настоящата директива не трябва да възпрепятства прилагането на правото на държавите членки, когато последното предвижда незабавното прекратяване на договор за представителство:
a) поради невъзможността на една от страните да изпълнява всичките или част от задълженията си;
б) когато възникнат извънредни обстоятелства“.
9. Освен това член 17, параграф 1 и параграф 2, буква a) от Директивата гласи:
„1. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че търговският [представител], след прекратяването на договора за представителство, е обезщетен в съответствие с параграф 2 или е обезщетен за вреди в съответствие с параграф 3.
2. a)	Търговският представител има право на обезщетение, ако и при условие че:
– е привлякъл нови клиенти за принципала или значително е увеличил обема на търговията със съществуващи клиенти и принципалът продължава да извлича съществени ползи от търговията с такива клиенти, и
– изплащането на това обезщетение е оправдано, с оглед на всички обстоятелства и, по–специално, комисионата, изгубена от търговския представител при търговията, извършена с такива [клиенти]. […]“
10. Съгласно член 18 от Директивата:
„Обезщетението или обезщетението за вреди, посочени в член 17, не се дължат:
a) когато принципалът е прекратил договора за представителство поради [виновно неизпълнение] от страна на търговския представител, което би оправдало незабавното прекратяване на договора за представителство по силата на националното право;
[…]“
11. Накрая съгласно член 19 от Директивата:
„Страните не могат да се отклоняват от разпоредбите на членове 17 и 18 в ущърб на търговския представител, преди срокът на договора за представителство да е изтекъл“.
Б – Национално право
12. Съгласно член 89a от германския търговски кодекс (Handelsgesetzbuch, наричан по-нататък „HGB“):
„(1) Ако има сериозно основание за това, всяка страна може да прекрати договора без предизвестие. Това право не може да бъде изключено или ограничено. […]“
13. Член 89b от HGB транспонира членове 17—19 от Директивата. В редакцията си, приложима към момента на настъпване на обстоятелствата по главното производство, този член гласи:
„(1) След прекратяване на договора търговският представител може да изиска от принципала заплащането на подходящо обезщетение, когато и доколкото:
1. принципалът дори след прекратяването на договора извлича значителни ползи от търговски отношения с нови клиенти, привлечени от търговския представител,
2. поради прекратяването на договора търговският представител губи правото си на възнаграждението, което би получил, ако договорът не беше прекратен, за сделки, които са извършени или предстои да бъдат извършени с клиенти, които той е привлякъл, и
3. предвид всички обстоятелства заплащането на обезщетение е оправдано.
[…]
(3) Това обезщетение не се дължи:
1. когато търговският представител е прекратил договора, освен ако това се дължи на основателна причина, свързана с поведението на принципала, или ако от търговския представител не може да се изисква да продължи дейността си поради неговата възраст или поради болест, или
2. когато принципалът е прекратил договора и за това е налице сериозно основание, свързано с виновно неизпълнение от страна на търговския представител […]“.
14. Съгласно посочената в акта за преюдициално запитване постоянна практика на Bundesgerichtshof (Германия) свързаните с обезщетението за клиентела на търговския представител разпоредби на член 89b от HGB се прилагат по аналогия за дистрибуторските договори като разглеждания в главното производство. В текста на член 89b, параграф 3, точка 2 от HGB не се поставя изискването принципалът да е прекратил без предизвестие договорните отношения с търговския представител поради виновно неизпълнение от страна на последния. Достатъчно е към момента на решението за прекратяване на договора обективно да съществува сериозно основание, което може да оправдае прекратяване на договора без предизвестие. Ако преди изтичането на предвидения срок на предизвестието за прекратяване на договора търговският представител допусне виновно неизпълнение, което би могло да оправдае прекратяването на договора без предизвестие, според практиката на Bundesgerichtshof принципалът, взел решение да прекрати договора с предизвестие, има право вече да го прекрати без предизвестие, в случай че е узнал за това неизпълнение преди изтичането на срока на предизвестието, или да се позове на това неизпълнение, за да откаже обезщетение за клиентела, в случай че е узнал за него едва след изтичането на срока на предизвестието.
II – Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
15. През 1993 г. между Volvo Car Germany GmbH (производителя, наричан по-нататък „Volvo Car“) и Autohof Weidensdorf GmbH (дистрибутора, наричан по-нататък „AHW“) е сключен дистрибуторски договор. Същевременно управителите на AHW заедно с бивш управител на същото предприятие извършват търговска дейност чрез Autovermietung Weidensdorf GbR (наричано по-нататък „AVW“). Чрез друго дружество AVW установява търговски отношения с Volvo Car, уредени с рамково споразумение за големи клиенти, което се отнася до изключителните отстъпки при доставката на нови превозни средства Volvo. В съответствие с това рамково споразумение AVW купува превозни средства от AHW, като ползва договорените отстъпки. За това AHW получава допълнително възнаграждение от Volvo Car съгласно общите условия за допълнителните възнаграждения на дистрибуторите.
16. С писмо от 6 март 1997 г. Volvo Car уведомява AHW за решението си да прекрати дистрибуторския договор, считано от 31 март 1999 г.
17. Между април 1998 г. и юли 1999 г. са препродадени 28 превозни средства (16 от които преди 31 март 1999 г.), които AVW е купило от AHW, като сделката съставлява нарушение на рамковото споразумение за големи клиенти, което изисква от тези клиенти да запазват собствеността върху превозните средства за срок, не по-кратък от шест месеца. Както е видно от акта за преюдициално запитване, твърдението на Volvo Car, че е узнало за тези факти едва след прекратяването на дистрибуторския договор, се приема за доказано в рамките на ревизионното производство.
18. Тъй като смята, че член 89b от HGB се прилага по отношение на дистрибуторския договор, AHW иска от Volvo Car да му изплати обезщетение за клиентела и предявява свои вземания по кредитни известия. Volvo Car счита, че член 89b, параграф 3, точка 2 от HGB е пречка за предоставянето на обезщетение за клиентела на AHW, доколкото последното е получило възнаграждения, на които няма право, тъй като в тайно споразумение с AVW не е спазило договорно определения минимален срок на запазване на собствеността. Това неизпълнение от AHW на договорните му задължения би обосновало прекратяването на дистрибуторския договор от Volvo Car без предизвестие, ако последното беше узнало за неизпълнението преди прекратяването на този договор.
19. Landgericht уважава исковете на AHW в размер до 181 159,46 EUR, що се отнася до обезщетението за клиентела, и изцяло по отношение на вземанията по кредитните известия, заедно с лихвите и в двата случая.
20. Сезиран с жалба от Volvo Car, Oberlandesgericht частично изменя решението на първоинстанционния съд в частта относно размера на обезщетението за клиентела и на вземанията по кредитните известия. Тази юрисдикция приема, че AHW разполага с право на обезщетение за клиентела спрямо Volvo Car поради прилагането по аналогия на член 89b, параграф 1 от HGB. Oberlandesgericht стига до извода, че член 89b, параграф 3, точка 2 от HGB трябва да се тълкува в съответствие с член 18, буква a) от Директивата. Ето защо според тази юрисдикция, за да бъде лишен търговският представител от правото си на обезщетение за клиентела, виновното неизпълнение от негова страна, което е сериозно основание за прекратяване на договора, трябва да е било и причината за решението на принципала да прекрати договора. При липсата на такава причинно-следствена връзка Oberlandesgericht смята, че конкретните обстоятелства на преждевременната препродажба на превозните средства и относимостта на въпроса дали Volvo Car е узнало за нея преди това би трябвало да се разглеждат едва когато трябва да се определи дали изплащането на обезщетение за клиентела е оправдано по смисъла на член 89b, параграф 1, точка 3 от HGB.
21. Volvo Car подава ревизионна жалба срещу решението на Oberlandesgericht.
22. Тъй като счита, че решаването на спора в главното производство зависи от тълкуването на член 18, буква а) от Директивата, Bundesgerichtshof решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Трябва ли член 18, буква а) от [Директивата] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която на търговския представител не се дължи обезщетение дори когато принципалът е прекратил договора с предизвестие, ако към момента на прекратяването на договора с предизвестие е било налице сериозно основание за прекратяване на договора без предизвестие поради виновно неизпълнение от страна на търговския представител, без обаче това основание да е било причина за прекратяването на договора?
2) Ако такава национална правна уредба е съвместима с Директивата, допуска ли член 18, буква а) от Директивата изключващата правото на обезщетение национална правна уредба да се прилага по аналогия към случаите, при които сериозното основание за прекратяване на договора без предизвестие поради виновно неизпълнение от страна на търговския представител е възникнало едва след изпращането на предизвестието за прекратяване, а принципалът е узнал за това основание едва след прекратяването на договора, така че вече не е можел да упражни правото си на прекратяване на договора без предизвестие поради виновно неизпълнение от страна на търговския представител?“.
23. Volvo Car, германското правителство и Комисията на Европейските общности представят писмени становища. Освен това устните становища на AHW, германското правителство, както и на Комисията са изслушани от Съда в състоялото се на 6 май 2010 г. съдебно заседание.
III – Анализ
24. И двата въпроса, които Bundesgerichtshof поставя на Съда, се отнасят до тълкуването на член 18, буква a) от Директивата, съгласно който обезщетението за клиентела, на което търговският представител по принцип има право при прекратяване на договора за представителство, не се дължи, „когато принципалът е прекратил договора за представителство поради [виновно неизпълнение] от страна на търговския представител, което би оправдало незабавното прекратяване на договора за представителство по силата на националното право“.
25. Първият въпрос има за цел по същество да се установи дали тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която търговски представител, чийто договор е прекратен, няма право на обезщетение за клиентела, когато принципалът го упреква във виновно неизпълнение, което е било налице към момента на прекратяване на този договор, без обаче да е било причина за прекратяването на договора.
26. Вторият въпрос цели по същество при отрицателен отговор на първия въпрос да се установи дали член 18, буква a) от Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска търговски представител да бъде лишен от обезщетението за клиентела, когато неизпълнението от страна на този представител е настъпило след решението на принципала да прекрати договора и последният е узнал за неизпълнението едва след прекратяването на този договор.
A – По компетентността на Съда да даде отговор на преюдициалните въпроси
27. Преди началото на анализа по същество трябва първо да се разсеят съмненията, че поради две причини Съдът не е компетентен да се произнесе по настоящото преюдициално запитване.
28. Първата причина, откроена от Volvo Car, е свързана с разбирането, че Съдът не е компетентен да отговори на поставените от запитващата юрисдикция въпроси, тъй като директивата, чието тълкуване се иска, се отнася до отношенията между търговските представители и техните принципали, докато спорът в главното производство е между дистрибутор и производител.
29. В това отношение следва да се отбележи, както е видно от акта за преюдициално запитване, че в германското право свързаните с обезщетението за клиентела на търговския представител защитни разпоредби се прилагат и за дистрибуторите. Следователно посочените в член 89b от HGB разпоредби относно обезщетението за клиентела на търговския представител се прилагат по аналогия за дистрибуторските договори като сключения между Volvo Car и AHW. Според постоянната практика на Bundesgerichtshof за целта дистрибуторът трябва да е част от организацията на продажбите на производителя или доставчика и да е длъжен да прехвърли клиентите си на производителя или на доставчика, така че след прекратяването на договора последният да може незабавно и автоматично да продължи да извлича ползи от тази клиентела. Спазването на тези условия и следващото от прилагането на германското право приравняване на дистрибутора на търговски представител обаче не са оспорени в главното производство.
30. Според мен Съдът е компетентен да отговори на поставените в такава хипотеза въпроси. Всъщност, както той последователно посочва, в рамките на установеното в член 267 от ДФЕС сътрудничество между Съда и националните юрисдикции само националният съд може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Последният може да отхвърли отправеното от национална юрисдикция запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство или че въпросът е общ или хипотетичен(3) . Следователно, след като поставените от националните юрисдикции въпроси се отнасят до тълкуването на разпоредба от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Всъщност нито от текста на член 267 ДФЕС, нито от целта на въведеното с този член производство следва, че волята на създателите на Договора е била да се изключат от компетентността на Съда преюдициалните запитвания относно разпоредба на правото на Съюза в особения случай, когато националното право на държава членка препраща към съдържанието на тази разпоредба, за да определи правилата, приложими към чисто вътрешни положения за тази държава(4) . Според Съда щом националното законодателство съобразява правната уредба на чисто вътрешни положения с уредбата в правото на Съюза, по-специално с цел да се избегне възникването на дискриминация или евентуално нарушение на конкуренцията, налице е несъмнен общностен интерес от еднакво тълкуване на възприетите въз основа на правото на Съюза разпоредби или понятия, независимо от изискванията за прилагането им, за да се избегнат последващи различия в тълкуването(5) .
31. Втората причина е изтъкната от Комисията и засяга само първия въпрос, който — доколкото се отнася до неизпълнение от страна на търговския представител, което е налице към момента на прекратяването на договора за представителство, без да е причина за това прекратяване — бил свързан с положение, нямащо нищо общо с фактите по спора в главното производство, и следователно бил хипотетичен. Всъщност е безспорно, че твърдяното неизпълнение от страна на AHW е настъпило след решението на Volvo Car да прекрати договора, така че само вторият въпрос съответства напълно на фактите по спора в главното производство. Ето защо би могло да изглежда уместно при отговора си Съдът да се съсредоточи само върху втория въпрос.
32. При все това не бих предложил на Съда да възприеме този подход. Всъщност ми се струва прекалено да се твърди, че първият въпрос очевидно няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство. Наистина хипотезата, на която се основава този въпрос, не съответства напълно на фактите в спора по главното производство. Този въпрос обаче откроява основния проблем, който се поставя при тълкуването на член 18, буква a) от Директивата и който е определящ за решаването на спора по главното производство, а именно дали за да отпадне правото на търговския представител на обезщетение за клиентела, се изисква наличието на причинно-следствена връзка между виновното неизпълнение от негова страна, което може да оправдае незабавно прекратяване на договора за представителство, и решението на принципала да прекрати този договор.
33. Освен това двата въпроса са тясно свързани и се допълват, тъй като според запитващата юрисдикция отговорът на първия се явява предпоставка за този на втория. Ето защо бих предложил на Съда да съедини двата въпроса, за да даде пълен отговор на запитващата юрисдикция и същевременно да гарантира съгласуваността на тълкуването на член 18, буква a) от Директивата.
34. Следователно според мен трябва да се приеме, че целта на настоящото преюдициално запитване е преди всичко да се установи дали член 18, буква a) от Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска търговски представител, чийто договор е прекратен, да бъде лишен от обезщетението за клиентела, когато след прекратяването на договора за представителство принципалът установи настъпило по време на действието на договора неизпълнение, което може да оправдае незабавното прекратяване на този договор, но не е било причината за прекратяването му.
Б – По същество
35. Както посочва Bundesgerichtshof в акта за преюдициално запитване, при сравнението между текста на член 18, буква a) от Директивата и този на член 89b, параграф 3, точка 2 от HGB се установява, че в първия условията за изключване на правото на търговския представител на обезщетение за клиентела са определени по-стриктно.
36. Всъщност от текста на член 18, буква a) от Директивата е видно, че посоченото в член 17 от нея обезщетение за клиентела не се дължи, „когато принципалът е прекратил договора за представителство поради [виновно неизпълнение] от страна на търговския представител, което би оправдало незабавното прекратяване на договора за представителство по силата на националното право“(6) . Предлогът „поради“ изразява схващането за причинно-следствена връзка между виновното неизпълнение от страна на търговския представител, което може да обоснове незабавно прекратяване на договора, и решението на принципала да прекрати договора.
37. Ето защо, ако се ограничим с граматическо тълкуване на член 18, буква a) от Директивата, бихме могли да се изкушим да тълкуваме тази разпоредба по начина, който в най-голяма степен защитава търговския представител, и да отговорим на запитващата юрисдикция, че посочената разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска търговски представител, чийто договор е прекратен, да бъде лишен от обезщетението за клиентела, когато впоследствие принципалът установи, че е налице виновно неизпълнение, което обаче не е било причина за това прекратяване.
38. При все това според мен текстът на член 18, буква a) от Директивата не е толкова ясен, че да можем да се ограничим с граматическото му тълкуване. Всъщност този текст съдържа двусмислие по въпроса кое условие е определящо за изключването на правото на обезщетение за клиентела — дали наличието на причинно-следствена връзка между неизпълнението от страна на търговския представител, което може да оправдае незабавно прекратяване на договора, и решението на принципала да прекрати договора, или преди всичко обстоятелството, че неизпълнението на търговския представител, което може да оправдае незабавно прекратяване на договора, е настъпило по време на действието на договора. Ето защо според мен тази разпоредба трябва да се тълкува с оглед на структурата и целите на Директивата(7) .
39. На първо място, що се отнася до структурата на Директивата, считам, че член 18, буква a) от същата не може да се тълкува отделно, а трябва да се тълкува във връзка с член 3 и член 16, буква a) от тази директива, за да се гарантират съгласуваността и полезното действие на всички тези разпоредби.
40. В това отношение следва да се напомни, че по силата на член 3 от Директивата търговският представител е длъжен да спазва определен брой задължения. Например търговският представител трябва да изпълнява задачата си и да дава отчет за нея(8) .
41. Задължението на търговския представител да изпълнява задачата си обхваща три аспекта, а именно търговският представител трябва да спазва инструкциите на принципала, да полага дължимата грижа и да действа почтено.
42. Във връзка със спазването на дадените от принципала инструкции следва да се посочи, че макар поначало да разполага със значителна свобода при изпълнението на задачата си, тъй като по дефиниция е независим търговец(9), търговският представител е длъжен да изпълнява евентуално дадените му от принципала задължителни инструкции във връзка с някои аспекти на дейността му, например във връзка с условията, при които следва да сключва договорите с клиентите.
43. Освен това търговският представител трябва да полага грижа при осъществяване на задачата си, тоест да изпълнява задълженията си по договора като „добър търговец“. Той нарушава това задължение например когато не посещава клиентите си, не е достатъчно активен в дейността си, не разпределя равномерно във времето и пространството усилията си в областта на маркетинга или не организира задоволително работата си.
44. Накрая търговският представител има задължение за лоялност към своя принципал. Като част от това задължение той трябва да осигури поверителност на сведенията, свързани с търговската стратегия на принципала, и не може да приеме да представлява предприятие, конкурентно на това на принципала, без съгласието на последния.
45. Освен задължението за изпълнение на задачата си търговският представител е длъжен да дава отчет за дейността си на принципала. Това задължение се състои в уведомяване на принципала за резултатите от дейността и предоставяне на цялата необходима информация, с която разполага. Например представителят трябва да предоставя всякакви сведения, които могат да бъдат от полза във връзка с положението на пазара, и по-специално относно действащите на този пазар конкуренти.
46. Нарушаването на тези задължения, разбира се, води до санкции.
47. Ето защо член 16, буква a) от Директивата предоставя на държавите членки възможността да оставят в сила или да приемат разпоредби, които предвиждат незабавно прекратяване на договора поради пълно или частично неизпълнение на задълженията на едната страна, въпреки че по принцип принципалът е длъжен в съответствие с член 15 от Директивата да спазва срок за предизвестие.
48. Именно такъв вид неизпълнение, оправдаващо незабавното прекратяване на договора по силата на националното право, освобождава принципала от задължението да изплати обезщетение за клиентела на търговския представител съгласно член 18, буква a) от Директивата.
49. Идеята в основата на тази разпоредба е, че търговският представител има право на посоченото в член 17, параграф 2 от Директивата право на обезщетение само когато това е съвместимо с интересите на принципала. Следователно това право съществува само когато търговският представител не е действал против интересите на принципала. Обратно, ако при неспазване на изброените си в член 3 от Директивата задължения е действал в разрез с интересите на принципала и по този начин е прекъснал изградената между тях връзка на доверие, търговският представител вече не заслужава защита. В такъв случай от принципала не може да се изисква да изплати на търговския представител обезщетение за клиентела, чиято цел е да се възнаградят усилията на този представител в съответствие със задълженията му да привлича нови клиенти. Следователно, за да се прецени дали да се запази правото на обезщетение за клиентела, е определящо да се установи не само дали търговският представител отговаря на условията за предоставяне на такова обезщетение, посочени в член 17, параграф 2, буква a) от Директивата, но и дали е изпълнявал задачата при спазване на задълженията си по член 3 от тази директива.
50. Освен това, докато целта на обезщетението за клиентела е да се избегне евентуално неоснователно обогатяване на принципала, доколкото това обезщетение представлява насрещна престация за ползите, които след прекратяването на договора принципалът продължава да извлича от дейността на търговския представител по време на действието на договора и за които търговският представител вече не получава възнаграждение, то целта на изключването на правото на това обезщетение е да се предотврати неоснователното обогатяване на търговския представител, който е допуснал виновно неизпълнение. Предоставянето на право на обезщетение за клиентела на търговски представител, за когото е установено, че не е изпълнил задълженията си, би представлявало обогатяване чрез измама, а със сигурност не това е била волята на законодателя на Съюза, когато е приел член 18, буква a) от Директивата. В този смисъл разглежданата разпоредба има за цел да защити интересите на принципала, като предотврати по-специално обогатяването на търговския представител чрез измама.
51. От текста на посочената разпоредба е видно, че едно от главните условия за изгубване на обезщетението за клиентела е неизпълнението на търговския представител да е настъпило по време на действието на договора. Според мен няма особено значение дали неизпълнението се е проявило преди или след взето от принципала решение да прекрати договора по други причини, а не поради такова неизпълнение(10) . По същия начин според мен неизпълнение, което е настъпило, докато тече срокът на предизвестие във връзка с решение за прекратяване на договора с предизвестие, какъвто е случаят в главното производство, по принцип оправдава изключването на правото на обезщетение за клиентела, доколкото става въпрос за нарушение от страна на търговския представител на задълженията му, които го обвързват до самото прекратяване на договора.
52. Друго поставено в член 18, буква а) от Директивата условие е виновното неизпълнение на търговския представител да може да оправдае незабавното прекратяване на договора по силата на националното право, което сочи, че трябва да става въпрос за виновно неизпълнение с определена тежест. В член 89b, параграф 3, точка 2 от HGB се посочва „сериозно основание, свързано с виновно неизпълнение от страна на търговския представител“. За сравнение френското право изисква тежко нарушение от страна на търговския представител, например действия на нелоялна конкуренция, обида към принципала, непозволено увреждане, тежко неизпълнение на получените инструкции или тежко нарушение на задължението за поверителност.
53. В крайна сметка според мен от член 18, буква а) от Директивата във връзка с член 3 и член 16, буква а) от същата следва, че по правило принципалът не дължи обезщетение за клиентела, когато по време на договорното отношение търговският представител е допуснал виновно неизпълнение на задълженията си, което може да оправдае незабавното прекратяване на договора по силата на националното право и за което принципалът е узнал едва след изтичането на срока на договора.
54. Според мен да се изисква виновното неизпълнение от страна на търговския представител да е настъпило, преди принципалът да вземе решение за незабавно прекратяване на договора и да е причината за това прекратяване, е несъвместимо с произтичащата от съпоставката между член 3 и член 16, буква а), както и член 18, буква а) от Директивата необходимост да се санкционира виновното неизпълнение на търговския представител.
55. Такова условие всъщност би довело до разлика в третирането на търговския представител, който не е успял да прикрие неизпълнението си и принципалът е узнал за него преди изтичането на срока на договора, и този, който — напротив — е успял да го прикрие, така че да бъде разкрито от принципала едва след прекратяването на договора. Докато в първия случай не само договорът на търговския представител ще бъде прекратен без предизвестие, но и той ще бъде лишен от обезщетението за клиентела, то във втория случай търговският представител, чийто договор вече не може да бъде прекратен без предизвестие, освен това няма да търпи и санкция, изразяваща се в загубата на правото на обезщетение за клиентела.
56. Такава разлика в третирането би насърчила измамите и би лишила член 3 от Директивата от полезно действие, като дори би довела до обратен на целта му ефект.
57. Както отбелязва запитващата юрисдикция във връзка с хипотезата, предмет на спора в главното производство, когато принципалът прекрати договора за представителство с предизвестие и едва след това узнае за наличието на виновно неизпълнение от страна на търговския представител, оправдаващо прекратяване на договора и без предизвестие, като в такъв случай не е имал възможност да прекрати договора поради това неизпълнение, търговският представител не заслужава по-голяма защита, отколкото ако принципалът беше узнал за неизпълнението по време на действието на договора и действително бе прекратил договорните отношения именно поради това неизпълнение. Обстоятелството, че търговският представител е допуснал виновно неизпълнение на действащ договор, което оправдава прекратяването на този договор без предизвестие, е определящото условие, при което в член 18, буква a) от Директивата се поставя императивното изискване за изключване на правото на обезщетение за клиентела. Такова императивно изискване не може да зависи от това дали търговският представител е успял да прикрие наличието на неизпълнение до прекратяването на договора. Всъщност както търговският представител, който успее да прикрие неизпълнението, така и този, чието неизпълнение е открито своевременно, изобщо не заслужават защита.
58. Споделям също така и изразеното от запитващата юрисдикция схващане, според което следва да се отчита фактът, че именно след като принципалът изпрати предизвестие за прекратяване на договора за представителство, възниква опасност търговският представител да се възползва от времето, оставащо до прекратяването на договора, за да придобие недължими ползи, и по този начин да се стигне до виновно неизпълнение от негова страна, което не е известно на принципала до прекратяването на договора, но би представлявало сериозно основание за прекратяване на договора, ако принципалът беше узнал за него по-рано. За да се избегне такъв вид виновно неизпълнение по време на действието на договора, и по-специално докато тече срокът на предизвестието, принципалът би трябвало да може да изиска във всеки момент спазването на изброените в член 3 от Директивата задължения на търговския представител и следователно би трябвало да може да бъде освободен от задължението за изплащане на обезщетението за клиентела, в случай че открие такова неизпълнение след прекратяването на договора.
59. Поради това смятам, че член 18, буква a) от Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че допуска търговски представител, чийто договор е прекратен, да бъде лишен от обезщетението за клиентела, когато след прекратяването на договора за представителство принципалът установи наличието на настъпило по време на действието на договора неизпълнение, което може да оправдае незабавното прекратяване на този договор, но не е било причината за прекратяването му, тъй като принципалът е узнал за неизпълнението едва след прекратяването на договора.
60. Това тълкуване на член 18, буква a) от Директивата се потвърждава и от нейните цели.
61. Безспорно целта на Директивата е да се предостави закрила на лицата, които съгласно нейните разпоредби притежават качеството на търговски представител(11) . Членове 17—19 от Директивата по-специално имат за цел закрилата на търговския представител след прекратяването на договора, тъй като установеният от Директивата във връзка с това режим на обезщетяване е императивен(12) .
62. Закрилата на търговските представители обаче не представлява единствената цел на Директивата. Всъщност, както следва от второто съображение от същата, предписаните от нея мерки за хармонизиране имат за цел по-специално да премахнат ограниченията за упражняване на дейността на търговските представители, да уеднаквят условията за конкуренция в рамките на Съюза и да повишат сигурността на търговските сделки(13) . Ето защо предвиденият в членове 17—19 от Директивата режим има за цел чрез правилата за търговските представители да защитава свободата на установяване и ненарушената конкуренцията във вътрешния пазар(14) . Накрая, както е видно от третото съображение от Директивата, тя има за цел също така да улесни търговията със стоки между държавите членки чрез сближаване на техните правни системи в областта на търговското представителство(15) .
63. Смятам, че изложените цели, и по-специално тази за гарантиране на ненарушената конкуренция във вътрешния пазар, биха били застрашени, ако член 18, буква a) от Директивата трябваше да се тълкува в смисъл, че не допуска изключване на правото на обезщетение за клиентела при наличието на виновно неизпълнение като това, което се твърди, че е допуснало AHW. Всъщност според мен уеднаквяването на условията за конкуренция, към което се стреми законодателят на Съюза, задължително трябва да се осъществи върху здрава основа, изключваща тълкуване, което би отворило възможност за измами от страна на недобросъвестни търговски представители, по-специално докато тече срокът на предизвестие за прекратяване на договора за търговско представителство.
64. Преди да завърша изложението си, бих искал да направя следните бележки.
65. Според мен следва да се отговори на довода, за който запитващата юрисдикция посочва, че се поддържа от част от доктрината в Германия, и според който дори и при стеснително тълкуване на член 89b, параграф 3, точка 2 от HGB и на член 18, буква a) от Директивата виновното неизпълнение от страна на търговския представител би могло да се вземе предвид, когато съдът проверява дали изплащането на обезщетение за клиентела е оправдано по смисъла на член 89b, параграф 1, точка 3 от HGB и на член 17, параграф 2, буква a), второ тире от Директивата.
66. Бих искал да напомня, че съгласно последната разпоредба търговският представител има право на обезщетение за клиентела, ако и доколкото „изплащането на това обезщетение е оправдано с оглед на всички обстоятелства“. Ето защо проверката дали изплащането на обезщетение е оправдано играе ролята на предпазен клапан, който съдът може да използва, за да регулира размера на обезщетението за клиентела предвид конкретните обстоятелства, а в краен случай и за да изключи правото на обезщетение за клиентела(16) .
67. Предвид широкото право на преценка, с което разполагат националните съдилища в рамките на тази проверка дали изплащането на обезщетение е оправдано, тя все пак не е равностойна на императивен режим за изключване на правото на обезщетение за клиентела при наличието на неизпълнение от страна на търговския представител, оправдаващо незабавно прекратяване на договора за представителство по силата на националното право. Следователно според мен проверката дали изплащането на обезщетение е оправдано не може да замества предвиденото в член 18, буква а) от Директивата императивно правило за изключване на правото на обезщетение за клиентела(17) .
68. Освен това следва да се уточни, че държавите членки имат право на избор между предвидения в член 17, параграф 2 от Директивата режим на обезщетение за клиентела и режима на обезщетение за вреди по параграф 3 от посочения член 17. Трябва обаче да се отбележи, че последната разпоредба по никакъв начин не препраща към критерия, изискващ обезщетението да е оправдано, така че подходът, който предполага виновното неизпълнение от страна на търговския представител да се отчита при проверката за оправданост на обезщетението, във всички случаи не може да се приложи, когато държавите членки са избрали режима на обезщетение за вреди. Ето защо този подход не може да бъде обща алтернатива на предвиденото в член 18, буква а) от Директивата императивно изключване на правото на обезщетение за клиентела.
69. За сметка на това прилагането на подхода, при който търговският представител губи право на обезщетение за клиентела, когато по време на действието на договора е допуснал виновно неизпълнение, което може да оправдае незабавно прекратяване на договора, дава възможност на националните съдилища да се предостави еднакво право на преценка независимо от направения от държавите членки избор, доколкото само съдилищата са компетентни да преценят тежестта на подобно нарушение. Ето защо, когато принципалът узнае за това нарушение преди прекратяването на договора, но го търпи, не е изключено липсата на мерки или предупреждение от страна на принципала спрямо търговския представител да е от значение за правото на обезщетение за клиентела на този представител. Всъщност в такъв случай би могло на основание на член 3, член 16, буква а) и на член 18, буква а) от Директивата да се твърди, че предвид проявената търпимост от страна на принципала, който не е прекратил незабавно договора, неизпълнението от страна на търговския представител не е толкова тежко, че да може да доведе до лишаването му от обезщетението за клиентела.
IV – Заключение
70. Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Bundesgerichtshof преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 18, буква a) от Директива 86/653/ЕИО на Съвета от 18 декември 1986 година относно координирането на правото на държавите членки, свързано с дейността на самостоятелно заетите търговски представители, трябва да се тълкува в смисъл, че допуска търговски представител, чийто договор е прекратен, да бъде лишен от обезщетението за клиентела, когато след прекратяването на договора за представителство принципалът установи наличието на настъпило по време на действието на договора неизпълнение, което може да оправдае незабавното прекратяване на този договор, но не е било причината за прекратяването му, тъй като принципалът е узнал за неизпълнението едва след прекратяването на договора“.
(1) .
(2)  – ОВ L 382, стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 176, наричана по-нататък „Директивата“.
(3)  – Вж. по-специално относно същата директива Решение от 16 март 2006 г. по дело Poseidon Chartering (C‑3/04, Recueil, стр. I‑2505, точка 14 и цитираната съдебна практика).
(4)  –	Пак там (точка 15 и цитираната съдебна практика).
(5)  –	Пак там (точка 16 и цитираната съдебна практика).
(6)  –	Курсивът е мой. Подобна формулировка се открива на други официални езици на Съюза, например на английски език („because of default attributable to the commercial agent“); на немски език („wegen eines schuldhaften Verhaltens des Handelsvertreters“); на италиански език („per un’inadempienza imputabile all’agente commerciale“) и на испански език („por un incumplimiento imputable al agente comercial“).
(7)  –	Вж. в това отношение Решение от 26 март 2009 г. по дело Semen (C‑348/07, Сборник, стр. I‑2341, точка 13 и цитираната съдебна практика).
(8)  –	Вж. Pétel
P. Agents commerciaux — Jurisclasseur commercial No 331.
(9)  –	Вж. член 1, параграф 2 от Директивата.
(10)  –	В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 15, параграф 1 от Директивата „[к]огато договорът за представителство е сключен за неопределен срок, всяка от страните може да го прекрати с предизвестие“.
(11)  –	Решение от 30 април 1998 г. по дело Bellone (C‑215/97, Recueil, стр. I‑2191, точка 13).
(12)  –	Решение от 9 ноември 2000 г. по дело Ingmar (C‑381/98, Recueil, стр. I‑9305, точка 21).
(13)  –	Пак там (точка 23).
(14)  –	Пак там (точка 24).
(15)  –	Решение от 23 март 2006 г. по дело Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, Recueil, стр. I‑2879, точка 19).
(16)  –	Тук цитирам думите на генералния адвокат Poiares Maduro в точка 47 от заключението му по дело Honyvem Informazioni Commerciali, посочено по-горе, в което той описва проверката за това дали изплащането на обезщетение е оправдано.
(17)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Ingmar, посочено по-горе (точки 21 и 22).