62023CJ0322
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
17 октомври 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 1999/70/EО — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Клауза 4 — Публичен сектор — Преподаватели — Назначаване като служители на постоянна длъжност на срочно назначени служители чрез процедура за подбор по документи — Определяне на трудовия стаж — Частично отчитане на периодите, прослужени по срочни трудови договори — Последващо отчитане на прослуженото време, което не е било взето предвид — Липса на въздействие върху преценката за наличие на дискриминация“
По дело C‑322/23 [Lufoni] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunale di Lecce (Първоинстанционен съд Лече, Италия) с акт от 22 май 2023 г., постъпил в Съда на 24 май 2023 г., в рамките на производство по дело
ED
срещу
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на първи състав, изпълняващ функцията на председател на седми състав, M. L. Arastey Sahún (докладчик), председател на пети състав, и J. Passer, съдия,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), от C. D’Aloisio, E. De Rose, E. Sciplino и A. Sgroi, avvocati,
–
за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от L. Fiandaca и F. Sclafani, avvocati dello Stato,
–
за Европейската комисия, от D. Recchia и F. van Schaik, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клауза 4 от Рамково споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (OВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между ED, от една страна, и Ministero dell’Istruzione e del Merito (Министерство на образованието, Италия) и Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Национален осигурителен институт (INPS), Италия), от друга страна, по повод изчисляването към датата на назначаване на ED като преподавател на постоянна длъжност на трудовия стаж, придобит от него по редица срочни договори, сключени като преподавател на временна длъжност.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Клауза 3 от Рамковото споразумение гласи:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на [определено събитие].
2.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на постоянен трудов договор [в сходно положение]“ означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията. Когато няма „работник на постоянен трудов договор [в сходно положение]“ в същото ведомство, сравнението се прави чрез препратка до приложимия колективен трудов договор или където няма приложим колективен трудов договор, според националното законодателство, колективните трудови договори или практики“.
4
Клауза 4, точки 1 и 4 от Рамковото споразумение има следното съдържание:
„1.
По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор за сравнение, само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
[…]
4.
Критериите за прослужено време, свързани с определени условия за наемане на работа, са същите за работниците на срочни трудови договори, както и за работниците на постоянни трудови договори, освен когато различните критерии за прослужено време са оправдани по обективни причини“.
Италианското право
Законодателен декрет № 297/1994
5
Член 485, параграф 1 от Decreto legislativo no 297 — Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Законодателен декрет № 297 за одобряване на консолидирания текст на действащите в областта на образованието законови разпоредби относно училищата от всички видове и степени) от 16 април 1994 г. (GURI, бр. 115 от 19 май 1994 г., редовна притурка, бр. 79), в приложимата му към спора по главното производство редакция (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 297/1994“), предвижда:
„За преподавателите в средните училища и училищата по изкуства положеният труд в качеството им на преподаватели на временна длъжност в горепосочените държавни и официално приравнени училища, включително тези в чужбина, се признава като прослужено време на постоянна длъжност — за правни и икономически цели — изцяло за първите четири години и две трети за евентуален допълнителен период, както и единствено за икономически цели — за оставащата една трета. Произтичащите от това признаване икономически права се запазват и оценяват при всички категории заплащане, определени след първоначално определената категория заплащане към момента на признаването.
6
Член 489, параграф 1 от този законодателен декрет гласи:
„За целите на признаването по предходните членове трудовият стаж като преподавател се счита за пълна учебна година, ако към момента на придобиването си е бил с продължителност, предвидена за зачитането на годината в действащия училищен правилник“.
Закон № 124/1999
7
Съгласно член 11, параграф 14 от Legge n. 124 — Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (Закон № 124 за приемане на неотложни разпоредби във връзка с училищния персонал) от 3 май 1999 г. (GURI, бр. 107 от 10 май 1999 г.), в приложимата му към спора по главното производство редакция (наричан по-нататък „Закон № 124/1999“):
„Член 489, параграф 1 от [Законодателен декрет № 297/1994] трябва да се разбира в смисъл, че трудовият стаж, придобит от преподаватели на временна длъжност от учебната 1974/1975 г. нататък, се счита за пълна учебна година, ако е бил с продължителност най-малко 180 дни или ако е бил непрекъснат от 1 февруари до приключването на дейностите по определянето на окончателните оценки на учениците“.
Законодателен декрет № 399/1988
8
Член 4, параграф 3 от Decreto del Presidente della Repubblica n. 399 — Norme risultanti dalla disciplina prevista dall’accordo per il triennio 1988—1990 del 9 giugno 1988 relativo al personale del comparto scuola (Президентски указ № 399 — Норми, произтичащи от правната уредба, предвидена в споразумението за тригодишния период 1988—1990 г. от 9 юни 1988 г. относно персонала в училищния сектор) от 23 август 1988 г. (GURI, бр. 213 от 10 септември 1988 г., редовна притурка, бр. 85, наричан по-нататък Президентски указ № 399/1988) предвижда:
„При приключване на 16-ата година за завършилите университет преподаватели във втория гимназиалния етап на средното образование, на 18-ата година за административните координатори, за преподавателите в детските градини и началните училища, за преподавателите в първия етап на средното образование и за завършилите висше училище преподаватели във втория гимназиален етап на средното образование, на 20-ата година за помощния персонал и сътрудниците, на 24-тата година за учителите в музикалните консерватории и академии трудовият стаж, който се зачита само за икономически цели, се признава изцяло за определяне на по-нататъшните категории възнаграждение“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
9
ED работи като преподавател във втория гимназиален етап на средното образование по няколко срочни договора през учебните години 1996/1997—1998/1999, 2000/2001—2009/2010 и 2011/2012—2014/2015, преди да бъде назначен като преподавател на постоянна длъжност за неопределено време, считано от 1 септември 2015 г., чрез процедура за подбор по документи.
10
При назначаването му на постоянна длъжност, по силата на приложимата национална правна уредба на ED е признат — за правни и икономически цели — трудов стаж по тези срочни договори от 10 години, 5 месеца и 10 дни.
11
Като счита, че този трудов стаж е изчислен в нарушение на клауза 4 от Рамковото споразумение, тъй като не е взет предвид целият трудов стаж, придобит преди назначаването му на постоянна длъжност, на 22 април 2021 г. ED предявява иск пред запитващата юрисдикция, Tribunale di Lecce (Първоинстанционен съд Лече, Италия), да му бъде признат трудов стаж по посочените срочни договори от 10 години, 10 месеца и 17 дни.
12
Що се отнася до предвидената в националната правна уредба система за изчисляване на трудовия стаж, запитващата юрисдикция посочва, от една страна, че член 11, параграф 14 от Закон № 124/1999 предвижда, че когато за дадена учебна година трудовият стаж, придобит като преподавател на временна длъжност, е с продължителност най-малко 180 дни или е положен от 1 февруари до приключването на дейностите по определянето на окончателните оценки на учениците, този трудов стаж се счита за пълна учебна година. Когато обаче трудовият стаж не отговаря на нито едно от тези две условия, той не се взема предвид.
13
Така от акта за преюдициално запитване е видно, че по отношение на ED учебните години 2000/2001, 2011/2012 и 2012/2013 не са взети предвид, тъй като за тези години трудовият му стаж не отговаря на предвидените в член 11, параграф 14 от Закон № 124/1999 условия.
14
От друга страна, от същия акт е видно, че след като трудовият стаж бъде изчислен съгласно описаните в точка 12 от настоящото решение правила, в съответствие с член 485 от Законодателен декрет № 297/1994 този трудов стаж се взема предвид изцяло за първите четири години, а за следващите години се вземат предвид две трети от трудовия стаж за правни и икономически цели. Останалата една трета се взема предвид за икономически цели, тоест за определяне на по-нататъшните категории възнаграждение в таблицата на възнагражденията, след изтичане на предвидените в член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988 срокове, и по-специално за завършилите университет преподаватели във втория гимназиалния етап на средното образование — след изтичане на 16-ата прослужена година.
15
Запитващата юрисдикция добавя, че член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988 е от особено голямо значение за разрешаването на спора по главното производство, доколкото съгласно тази разпоредба частта от трудовия стаж, която не е взета предвид при назначаването на постоянна длъжност на заинтересованото лице, може отново да се вземе предвид за икономически цели, тоест целите, които са предмет на настоящия спор. По този начин за лицата, които се намират в същото положение като ED, признаването на целия трудов стаж, който са придобили като преподаватели на временна длъжност, няма да бъде отказано, а само отложено до изтичането на 16-ата прослужена година.
16
Запитващата юрисдикция отбелязва, че в решение от 20 септември 2018 г., Motter (C‑466/17, наричано по-нататък решение Motter, EU:C:2018:758), което се отнася до разглежданата в главното производство система за изчисляване на трудовия стаж, Съдът не е взел предвид, по-специално, посочения член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988, тъй като тази разпоредба не е била посочена в акта за преюдициално запитване по делото, по което е постановено това решение. Поради това според запитващата юрисдикция в случая е необходимо да се отправят нови преюдициални въпроси до Съда, като се представи по-пълна правна уредба.
17
Тя уточнява също, че обстоятелствата, на които се е позовавал Съдът в посоченото съдебно решение във връзка със сходството на разглежданите положения и с изтъкнатите от италианското правителство обективни обосновки, могат да се отнесат и към настоящото дело.
18
Освен това в решение № 31149 от 28 ноември 2019 г., което е постановено въз основа на решение Motter, Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) приема, че член 485 от Законодателен декрет № 297/1994 противоречи на клауза 4 от Рамковото споразумение и че следователно този член 485 не следва да се прилага, когато трудовият стаж на преподавателите на срочен трудов договор, които впоследствие са назначени на постоянна длъжност, изчислен в съответствие с критериите, посочени в член 485 и член 489 от този законодателен декрет, допълнен с член 11, параграф 14 от Закон № 124/1999, е по-кратък от трудовия стаж, който би бил признат на преподавател в сходно положение, който от момента на назначаването си е нает за неопределено време.
19
Така Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) приема, че наличието на дискриминация трябва да се преценява, като към датата на назначаване на постоянна длъжност на заинтересованото лице се сравни трудовият стаж, изчислен по всяка от двете посочени в предходната точка системи за изчисляване, за да се приложи по-благоприятната система.
20
В настоящия случай, в приложение на принципите, изведени от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), ED иска да му бъде признат трудов стаж от 10 години, 10 месеца и 17 дни, тоест 5 месеца и 7 дни повече от признатия му трудов стаж.
21
Запитващата юрисдикция отбелязва, че според системата за изчисляване, на която се позовава ED, той би загубил, по-конкретно, предвиденото в член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988 право да му бъде признат след изтичане на 16-ата прослужена година допълнителен трудов стаж от 3 години, 2 месеца и 20 дни само за икономически цели.
22
При това положение обстоятелството, че съгласно практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) определящият момент за преценката на наличието на дискриминация по клауза 4 от Рамковото споразумение е датата на назначаване на постоянна длъжност, би довело на практика до увеличаване на трудовия стаж на ED с около 5 месеца, но би го лишило от правото на признаване на посочения в предходната точка допълнителен трудов стаж.
23
Поради това запитващата юрисдикция счита, че системата за изчисляване на трудовия стаж, установена с практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), води до по-голяма неравнопоставеност между работниците на срочен трудов договор и работниците на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение, отколкото системата за изчисляване на трудовия стаж, предвидена в член 485 от Законодателен декрет № 297/1994, която според посочения съд е дискриминационна, което може да е в противоречие с принципите, изведени от Съда в решение от 18 октомври 2012 г., Valenza и др. (C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646).
24
Затова запитващата юрисдикция иска да се установи дали последващото отчитане на трудовия стаж, така както е предвидено в член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988, може да представлява обективна обосновка за различното третиране, за което се приема, че противоречи на клауза 4 от Рамковото споразумение.
25
В това отношение обаче запитващата юрисдикция подчертава по същество, че последващото отчитане на трудовия стаж съгласно посочения член 4, параграф 3 може да се счита за бъдещо несигурно събитие, което е свързано със специфични за всяко лице фактически обстоятелства.
26
При тези обстоятелства Tribunale di Lecce (Първоинстанционен съд Лече) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли клауза 4 [от Рамковото споразумение] национална правна уредба като тази по членове 485 и 489 от Законодателен декрет № 297/1994, член 11, параграф 14 от Закон № 124/99 и член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/88, които предвиждат, че трудовият стаж, придобит на временна длъжност, се отчита — като се вземе предвид посочения по-горе член 11, параграф 14 — в пълен размер само за първите 4 години, а за следващите години се отчитат 2/3 от стажа за правни и икономически цели, а останалата една трета се отчита само за икономически цели и след достигането на определен трудов стаж, предвиден в член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/88?
2)
Във всеки случай, за да прецени наличието на дискриминация съгласно клауза 4 [от Рамковото споразумение], трябва ли националният съд да вземе предвид само придобития на временна длъжност трудов стаж, който е признат към момента на назначаване на постоянна длъжност, или, напротив, той трябва да вземе предвид цялата правна уредба на третирането на този стаж, включително разпоредбите, които предвиждат в определен момент след назначаването на постоянна длъжност да се вземе предвид отново изцяло стажът само за икономически цели?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
27
Италианското правителство твърди, че преюдициалните въпроси са недопустими, тъй като отговорът им не поражда никакво съмнение, по-специално с оглед на решение Motter. Освен това първият въпрос бил хипотетичен, тъй като отразявал несъгласието на запитващата юрисдикция с практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), а вътрешният правен ред предлагал способи за преодоляване на такова несъгласие.
28
В това отношение съгласно постоянната съдебна практика в производството, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом поставените въпроси се отнасят до тълкуването на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 9 март 2023 г., Vapo Atlantic, C‑604/21, EU:C:2023:175, т. 31 и цитираната съдебна практика).
29
В настоящия случай, от една страна, следва да се припомни, че по никакъв начин не е забранено на национална юрисдикция да постави на Съда преюдициален въпрос, отговорът на който по мнението на участвалите в производството пред Съда заинтересовани страни не оставя място за никакво разумно съмнение. Ето защо, дори да се предположи, че това е така, съдържащото такива въпроси преюдициално запитване все пак не става недопустимо (вж. този смисъл решение от 9 март 2023 г., Vapo Atlantic, C‑604/21, EU:C:2023:175, т. 33 и цитираната съдебна практика).
30
От друга страна, запитващата юрисдикция посочва причините, поради които според нея отговорът на поставените въпроси е необходим за решаването на спора в главното производство. В това отношение тя твърди, че има съмнения относно съответствието с практиката на Съда на изводите, които Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) е извел от решение Motter. Тя добавя, че в това решение Съдът не е взел предвид всички аспекти на разглежданата в главното производство национална правна уредба и че остават съмнения относно тълкуването на клауза 4 от Рамковото споразумение в случаи като този на ED. Следователно повдигнатият с първия въпрос проблем не е от хипотетично естество.
31
От това следва, че преюдициалните въпроси са допустими.
По същество
32
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 4 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която за целите на признаването на трудовия стаж на работник при назначаването му на постоянна длъжност като държавен служител се вземат предвид само две трети от трудовия стаж над четири години, придобит по срочни трудови договори, включително когато след определен брой прослужени години оставащата една трета от трудовия стаж се взема предвид отново само за икономически цели.
33
В това отношение е необходимо да се припомни, че клауза 4 от Рамковото споразумение, която има директен ефект, въвежда в точка 1 забрана работниците на срочни трудови договори да се третират само защото работят по срочен договор, по по-неблагоприятен начин по отношение на условията за наемане на работа спрямо работниците на трудови договори за неопределено време в сходно положение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини. Точка 4 от тази клауза 4 формулира същата забрана по отношение на критериите за прослужено време, свързани с определени условия за наемане на работа (решение от 30 ноември 2023 г., Ministero dell’Istruzione и INPS, C‑270/22, наричано по-нататък решение Ministero dell’Istruzione и INPS, EU:C:2023:933, т. 52 и 53 и цитираната съдебна практика).
34
Освен това Съдът вече е постановил, че правила като разглежданите в главното производство относно трудовия стаж, който трябва да се придобие, за да стане възможно класирането в категория възнаграждение, попадат в обхвата на понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на посочената клауза 4 (решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 55 и цитираната съдебна практика).
35
Следователно, за да се отговори на поставените въпроси, трябва да се установи дали национална правна уредба като разглежданата в главното производство въвежда разлика в третирането по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение, след което евентуално да се установи дали тази разлика в третирането може да бъде обоснована с обективни причини по смисъла на тази клауза.
36
На първо място, що се отнася до въпроса дали разглежданата в главното производство национална правна уредба въвежда разлика в третирането по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение, следва да се отбележи, че в акта за преюдициално запитване са посочени член 485, параграф 1 и член 489, параграф 1 от Законодателен декрет № 297/1994, член 11, параграф 14 от Закон № 124/1999 и член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988.
37
По делото, по което е постановено решение Motter, предмет на разглеждане е бил член 485, параграф 1 от Законодателен декрет № 297/1994.
38
Според запитващата юрисдикция обаче по посоченото дело Съдът не е разполагал с пълната правна уредба и поради това тя решава да отправи настоящото преюдициално запитване. В този контекст тя посочва останалите разпоредби, цитирани в точка 36 от настоящото решение.
39
В това отношение трябва да се отбележи, че причините, които запитващата юрисдикция изтъква, за да обоснове настоящото преюдициално запитване, по същество са същите като тези, които са накарали Tribunale ordinario di Ravenna (Първоинстанционен съд Равена, Италия) да отправи преюдициалното запитване, по което е постановено решение Ministero dell’Istruzione и INPS, както е видно от точка 41 от това решение. Това решение е постановено на 30 ноември 2023 г., тоест след отправянето на преюдициалното запитване по настоящото дело.
40
Във въпросното решение Съдът отбелязва, че в съответствие с разглежданата в главното производство национална правна уредба, за целите на класирането им в определена категория на заплащане, на преподавателите на постоянни договори, назначени чрез конкурс, прослуженото време може да бъде зачетено изцяло (вж. в този смисъл решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 57).
41
За сметка на това времето, прослужено по срочни трудови договори в рамките на една учебна година от срочно назначени преподаватели, назначени впоследствие като държавни служители чрез конкурс по документи, което е под праговете, определени в член 489 от Законодателен декрет № 297/1994, допълнен с член 11, параграф 14 от Закон № 124/1999, не се взема предвид за целите на признаването на трудовия им стаж. Освен това достигащото тези прагове време се взема предвид изцяло само за четири години, като за следващите години вземането му предвид е ограничено до две трети в съответствие с член 485 от Законодателен декрет № 297/1994 (вж. в този смисъл решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 58). Както бе посочено в точка 13 от настоящото решение, всички тези разпоредби са били приложени спрямо ED.
42
Освен това в точка 59 от решение Ministero dell’Istruzione и INPS Съдът изрично е взел предвид механизма за последващо отчитане, предвиден в член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988, по силата на който третината от трудовия стаж, която не е взета предвид при назначаването на постоянна длъжност, може евентуално след определен период от време да бъде отново взета предвид, за целите на последващото класиране на съответните преподаватели в таблицата на възнагражденията. В това отношение Съдът е подчертал, че това последващо отчитане може да се извърши само след особено дълъг период от време, а именно между 16-ата и 24-тата година от трудовия стаж. По същество той е посочил също, че това последващо отчитане може да се извърши само ако след изтичането на този период съответният преподавател все още е част от личния състав на Министерството на образованието.
43
Като взема предвид всички разпоредби, посочени в предходните две точки, Съдът постановява, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство въвежда разлика в третирането, която поставя срочно назначените преподаватели в по-неблагоприятно положение спрямо преподавателите, които са назначени за неопределено време чрез конкурси на общо основание, към които не се прилагат ограниченията, посочени в предходната точка (решение по дело Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 60).
44
Така от решение Ministero dell’Istruzione и INPS следва, че правна уредба като разглежданата в главното производство въвежда разлика в третирането по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение и че механизмът за последващо отчитане, предвиден в член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988, на който запитващата юрисдикция отдава особено голямо значение, е част от правилата, въвеждащи такава разлика в третирането.
45
Следва да се добави, че както подчертава самата запитваща юрисдикция, докато двете трети от трудовия стаж, който се взема предвид при назначаването на преподавател на постоянна длъжност, се вземат предвид за правни и икономически цели, евентуалното последващо отчитане по член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988 на останалата една трета от трудовия стаж се прави само за икономически цели.
46
От това следва, че посоченият механизъм за последващо отчитане се характеризира не само с посоченото в точка 42 от настоящото решение обстоятелство, че евентуалното му прилагане — при условие че съответното лице продължава да изпълнява функциите на преподавател на постоянна длъжност — се отлага за дълги години, в случая на ED — след изтичане на 16-ата прослужена година, и следователно е бъдещо и несигурно събитие, но и с обстоятелството, че дори когато този механизъм се прилага, неговите последици имат ограничен обхват.
47
При това положение обстоятелството, че в някои случаи прилагането на този механизъм би могло да се окаже благоприятно за съответните преподаватели, може, ако това е така, да компенсира само частично разликата в третирането към момента на назначаването им на постоянна длъжност чрез прилагането на национална правна уредба като разглежданата в главното производство.
48
Във всички случаи, наличието на по-неблагоприятно третиране по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение се преценява обективно (решение от 20 февруари 2024 г., X (Липса на основания за прекратяване), C‑715/20, EU:C:2024:139, т. 51). Следователно наличието на разлика в третирането трябва да се преценява с оглед на фактическите и правните обстоятелства, които могат да бъдат установени към момента, в който лицето, което счита, че е обект на такова различно третиране, се позовава на него, като не могат да се вземат предвид евентуални бъдещи обстоятелства, самото съществуване на които и точният им обхват са несигурни към този момент.
49
За да представлява дискриминация, забранена от клауза 4 от Рамковото споразумение, обаче една разлика в третирането трябва освен това да се отнася до сходни положения и да не е обоснована от обективни причини (решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 61 и цитираната съдебна практика).
50
Така, що се отнася, на второ място, до сходството на съответните положения, за да се прецени дали работниците извършват същата или подобна работа по смисъла на Рамковото споразумение, в съответствие с клауза 3, точка 2 и клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение следва да се установи дали, предвид съвкупност от фактори, като естеството на работата, изискванията за квалификация и условията на труд, може да се приеме, че тези работници се намират в сходно положение. Ако се установи, че докато са работели, срочно назначените работници са изпълнявали същите функции като наетите от същия работодател работници по трудов договор за неопределено време или са заемали същата длъжност като тях, по принцип следва да се приеме, че положението на тези две категории работници е сходно (решение по дело Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 62 и 63 и цитираната съдебна практика).
51
В това отношение от акта за преюдициално запитване е видно, че в делото по главното производство е безспорно, че разглежданите положения са сходни, по-специално що се отнася до функциите, упражнявани от временно назначените преподаватели и от преподавателите, които са назначени за неопределено време.
52
Впрочем Съдът вече е постановил, че функциите, упражнявани от временно назначените преподаватели, по принцип трябва да се считат за сходни с тези на преподавателите, които са назначени за неопределено време (вж. в този смисъл решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 67 и цитираната съдебна практика).
53
На трето и последно място, що се отнася до въпроса дали разлика в третирането като разглежданата в главното производство може да бъде обоснована от „обективни причини“ по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение, следва да се припомни, че това понятие трябва да се разбира в смисъл, че не допуска обосноваване на разлика в третирането между работниците на срочен трудов договор и работниците на трудов договор за неопределено време само с обстоятелството, че тази разлика е предвидена от обща и абстрактна национална норма. Посоченото понятие изисква установеното неравно третиране да бъде обосновано с наличието на точни и конкретни елементи, характеризиращи въпросното условие за наемане на работа в особения контекст, в който то се вписва (решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 69 и цитираната съдебна практика).
54
Въз основа на обективни и прозрачни критерии трябва да може да се провери дали това неравно третиране отговаря на реална потребност, дали е годно за постигане на преследваната цел и дали е необходимо в това отношение. Посочените характеристики могат да произтичат по-специално от особеното естество на задачите, за чието изпълнение са сключени срочни трудови договори, и от присъщите на тези задачи особености или евентуално от преследването на законна цел, свързана със социалната политика на държава членка (решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 70 и цитираната съдебна практика).
55
В настоящия случай запитващата юрисдикция твърди, че обективните причини, изтъкнати от италианското правителство по делото, по което е постановено решение Motter, са приложими и към настоящото дело. От точка 42 от последното решение е видно, че италианското правителство се е позовало на цели, състоящи се по същество, от една страна, в отразяване на разликите в професионалната дейност на преподавателите на постоянна длъжност, назначени от самото начало чрез конкурси на общо основание, и преподавателите, назначени на постоянна длъжност след придобиване на професионален опит въз основа на срочни трудови договори, и от друга страна, в избягване на появата на обратна дискриминация спрямо първите. Следва да се уточни също, че в писменото си становище италианското правителство се позовава и на целите, разгледани от Съда в решение Motter.
56
Съгласно практиката на Съда всяка от тези цели може да представлява „обективна причина“ по смисъла на клауза 4, точка 1 или точка 4 от Рамковото споразумение (решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 73 и цитираната съдебна практика).
57
Съдът също така приема, че по принцип и при условие че запитващата юрисдикция го провери, може да се счете, че посочените цели са насочени към задоволяване на реална потребност и че по принцип разглежданата в главното производство национална правна уредба може да се счита за годна да постигне тези цели (вж. в този смисъл решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 75 и 76 и цитираната съдебна практика).
58
Съдът обаче е постановил, че правна уредба като разглежданата в главното производство надхвърля необходимото за постигане на двете цели, посочени в точка 55 от настоящото решение, доколкото предвижда, че трудовият стаж като преподавател, който е под 180 дни годишно или който не е придобит непрекъснато между 1 февруари и приключването на дейностите по определянето на окончателните оценки на учениците, не се взема предвид, дори в ограничена степен, и доколкото това изключване се съчетава с вземането предвид само на две трети от трудовия стаж над четири години, придобит по срочни трудови договори (вж. в този смисъл решение Ministero dell’Istruzione и INPS, т. 81).
59
Така в точка 84 от решение Ministero dell’Istruzione и INPS Съдът постановява, че клауза 4 от Рамковото споразумение не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, като за целите на това тълкуване взема предвид обстоятелството, че след определен брой прослужени години тази правна уредба позволява последващото отчитане за икономически цели на третината от трудовия стаж, която не е взета предвид при назначаването на постоянна длъжност на заинтересованото лице.
60
Накрая запитващата юрисдикция изтъква възможността разглежданата в главното производство разлика в третирането да бъде обективно обоснована с механизма за последващо отчитане, предвиден в член 4, параграф 3 от Президентски указ № 399/1988.
61
В това отношение, наред с факта, че прилагането на този механизъм е бъдещо и несигурно и че дори когато се прилага, той има само ограничен обхват, трябва да се констатира, че тъй като, както следва от точка 44 от настоящото решение, посоченият механизъм е част от правилата, които водят до такава разлика в третирането, той не може да се изтъква като „обективна причина“ по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение, за да се обоснове тази разлика в третирането.
62
С оглед на гореизложените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че клауза 4 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която за целите на признаването на трудовия стаж на работник при назначаването му на постоянна длъжност като държавен служител, се вземат предвид само две трети от трудовия стаж над четири години, придобит по срочни трудови договори, включително когато след определен брой прослужени години оставащата една трета от трудовия стаж се взема предвид отново само за икономически цели.
По съдебните разноски
63
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
Клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, съгласно която за целите на признаването на трудовия стаж на работник при назначаването му на постоянна длъжност като държавен служител, се вземат предвид само две трети от трудовия стаж над четири години, придобит по срочни трудови договори, включително когато след определен брой прослужени години оставащата една трета от трудовия стаж се взема предвид отново само за икономически цели.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.