62021CC0061
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2022 m. gegužės 5 d. (
1
)
Byla C‑61/21
JP
prieš
Ministre de la Transition écologique,
Premier ministre
(Cour administrative d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis administracinis teismas, Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2008/50/EB – Aplinkos oro kokybė – Ribinės vertės žmonių sveikatai apsaugoti – Viršijimas – Aplinkos oro kokybės planai – Valstybės atsakomybė – Privataus asmens teisė reikalauti atlyginti dėl Sąjungos teisės pažeidimo patirtą žalą sveikatai – Akivaizdus pažeidimas – Tiesioginis priežastinis ryšys – Pažeidimo vertinimo momentas“
I. Įvadas
1.
Daugelyje vietovių (dar?) nepakankamai laikomasi Direktyvoje 2008/50 (
2
) nustatytų ambicingų aplinkos oro kokybės ribinių verčių (
3
). Vis dėlto 2022 m. šioje srityje turi būti priimti svarbūs sprendimai. Politiniu lygmeniu Komisija planuoja teikti siūlymus peržiūrėti galiojančius teisės aktus (
4
). Kartu nagrinėjamos kelios bylos, kuriose Teisingumo Teismas turi galimybę išaiškinti svarbius klausimus, susijusius su teisės normų įgyvendinimu. Šalia prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl direktyvos reikšmės leidimui vykdyti projektus (
5
) ir pirmosios periodinės baudos taikymo procedūros siekiant įgyvendinti dėl direktyvos pažeidimo priimtą sprendimą (
6
) šioje byloje keliamas klausimas, ar privatūs asmenys turi teisę reikalauti atlyginti žalą sveikatai, patirtą dėl ribinių verčių pažeidimo.
2.
Pagrindinis dėmesys šiame procese tenka pirmajai valstybių narių nesutartinės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimą sąlygai, t. y. ar Direktyvos 2008/50 nuostatomis gali būti grindžiamos privačių asmenų teisės. Taip pat reikia išnagrinėti, kokiomis sąlygomis galimas direktyvos pažeidimas laikomas pakankamai akivaizdžiu ir kaip įrodyti tiesioginį priežastinį ryšį tarp pažeidimo ir žalos, siekiant paaiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kaip nustatyti pažeidimui vertinti reikšmingą momentą.
II. Teisinis pagrindas
3.
Pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu aplinkos oro kokybė iš pradžių buvo reglamentuojama direktyvose 96/62 (
7
) ir 1999/30 (
8
), kurios nuo 2010 m. birželio 11 d. buvo pakeistos Direktyva 2008/50.
A. Direktyva 96/62
4.
Pagal Direktyvos 96/62 1 straipsnio pirmą įtrauką šios direktyvos tikslas buvo apibrėžti pagrindinius bendrosios strategijos principus, siekiant „apibrėžti ir nustatyti aplinkos oro kokybės Bendrijoje tikslus, skirtus išvengti žalingo poveikio žmogaus sveikatai ir visai aplinkai, užkirsti jam kelią arba jį mažinti“. Tai matyti ir iš antros konstatuojamosios dalies.
5.
Direktyvos 96/62 2 straipsnio 5 punkte sąvoka „ribinė vertė“ apibrėžiama kaip „lygis, nustatomas remiantis mokslo žiniomis siekiant išvengti, sustabdyti arba sumažinti kenksmingą (teršalo) poveikį žmogaus sveikatai ir (arba) aplinkai, kuris turi būti pasiektas per tam tikrą laikotarpį, kuris nebeturi būti viršytas“.
6.
Direktyvos 96/62 7 straipsnyje nustatyti bendrieji aplinkos oro kokybės gerinimo reikalavimai:
„1.   Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad užtikrintų atitiktį ribinėms vertėms.
2.   Priemonės, kurių imamasi šios direktyvos tikslams pasiekti:
a)
turi integruotą požiūrį į oro, vandens ir dirvožemio apsaugą;
b)
nepažeidžia Bendrijos teisės aktų dėl dirbančiųjų darbo saugos ir profesinės sveikatos;
c)
nedaro didelio neigiamo poveikio kitų valstybių narių aplinkai.
3.   Valstybės narės sudaro veiksmų planą ir nurodo priemones, kurių siekiant sumažinti pavojų ir apriboti trukmę bus imamasi ten, kur iškyla pavojus viršyti ribines vertes ir (arba) pavojaus slenksčius. Priklausomai nuo konkretaus atvejo, tokiame plane gali būti numatytos priemon[ė]s veiklai, kuri prisideda prie ribinių verčių viršijimo, kontroliuoti ir prireikus ją nutraukti, įskaitant automobilių eismą.“
7.
Direktyvos 96/62 8 straipsnis buvo susijęs su zonomis, kuriose lygis viršija ribinę vertę:
„1.   Valstybės narės sudaro zonų ir aglomeracijų, kuriose vieno arba kelių teršalų lygis yra aukštesnis už ribinę vertę kartu su leistinu nukrypimo dydžiu, sąrašą.
Kai konkretaus teršalo leistinas nukrypimo dydis nenustatytas, zonos ir aglomeracijos, kuriose to teršalo lygis viršija ribinę vertę, traktuojamos taip pat kaip ir pirmojoje pastraipoje išvardytos zonos ir aglomeracijos ir joms taikomos 3, 4 ir 5 dalys.
2. <…>
3.   Valstybės narės 1 dalyje išvardytose zonose ir aglomeracijose imasi priemonių užtikrinti, kad planas ar programa ribinei vertei per konkretų nustatytą laiką pasiekti būtų parengtas ir įgyvendintas.
Į šį planą ar programą, su kuriais susipažinti visuomenė privalo turėti galimybę, įtraukiama bent jau IV priede išvardyta informacija.
4.   Valstybės narės 1 dalyje išvardytose zonose ir aglomeracijose, kuriose daugiau nei vieno teršalo lygis viršija ribines vertes, pateikia integruotą planą, apimantį visus šiuos teršalus.
5. <…>“
8.
Pagal Direktyvos 96/62 dvyliktą konstatuojamąją dalį šia nuostata buvo siekiama apsaugoti sveikatą ir aplinką apskritai.
9.
Direktyvos 96/62 11 straipsnio 1 dalies a punkto iii papunktis numatė 8 straipsnyje numatytų planų persiuntimo terminą:
„ 8 straipsnio 1 dalyje nurodytose zonose :
i)
<…>
iii)
išsiunčia Komisijai 8 straipsnio 3 dalyje nurodytus planus ar programas ne vėliau kaip po dvejų metų nuo metų, per kuriuos tas lygis buvo stebėtas, pabaigos.“
10.
Direktyvos 96/62 IV priede buvo nustatyta, kad planuose ar programose ribinėms vertėms pasiekti visų pirma turi būti pateikta informacija apie taršos priežastis ir aplinkos oro kokybės pagerėjimo dėl taikomų priemonių prognozės:
„1.
Per didelio užteršimo vieta:
–
rajonas,
–
miestas (žemėlapis),
–
matavimo stotis (žemėlapis, geografinės koordinatės).
2.
Bendroji informacija:
–
zonos tipas (miestas, pramonės ar kaimo vietovė),
–
užteršto ploto (km2) ir taršos veikiamų gyventojų įvertinimas,
–
klimato duomenys, kurie gali būti naudingi,
–
svarbūs topografiniai duomenys,
–
išsami informacija apie objektų, kuriems toje zonoje reikia apsaugos, tipą.
3.
<…>
4.
Taršos pobūdis ir vertinimas
–
ankstesniais metais (prieš gerinimo priemonių įgyvendinimą) tirtos koncentracijos,
–
nuo projekto pradžios matuojamos koncentracijos,
–
vertinimui naudojami metodai.
5.
Taršos kilmė:
–
pagrindinių išmetamų teršalų šaltinių, teršiančių aplinką, sąrašas (žemėlapis),
–
bendras iš šių šaltinių išmetamų teršalų kiekis (tonų per metus),
–
informacija apie taršą, perneštą iš kitų regionų.
6.
Situacijos analizė:
–
smulkiai apibūdinti veiksniai, sukeliantys užterštumo lygių viršijimą (transportas, įskaitant tarpvalstybinį, struktūra),
–
smulkiai apibūdintos galimos oro kokybės gerinimo priemonės.
7.
Smulkiai apibūdintos gerinimo priemonės ar projektai, priimti iki šios direktyvos įsigaliojimo, t. y.:
–
vietinės, regioninės, nacionalinės ir tarptautinės priemonės,
–
rezultatai, pastebėti įgyvendinus šias priemones.
8.
Smulkiai apibūdintos priemonės ar projektai, priimti siekiant mažinti taršą įsigaliojus šiai direktyvai:
–
išvardytos ir aprašytos visos projekte nurodytos priemonės,
–
įgyvendinimo tvarkaraštis,
–
planuojamo oro kokybės gerinimo ir numatomo laiko, reikalingo šiems tikslams pasiekti, įvertinimas.
9.
Smulkiai apibūdintos ilgalaikės ar tiriamos priemonės arba projektai.
10.
<...>“
B. Direktyva 1999/30
11.
Direktyvoje 1999/30 nustatytos Direktyvai 96/62 taikyti būtinos sieros dioksido, azoto dioksido, azoto oksidų, kietųjų dalelių ir švino ribinių verčių aplinkos ore ribinės vertės ir pavojaus slenksčiai. 1 straipsnyje patvirtinama, kad šios direktyvos tikslai buvo išvengti, sustabdyti arba sumažinti žalingą poveikį žmonių sveikatai ir aplinkai apskritai.
12.
Kalbant apie azoto dioksidą (NO2), nustatytos ribinės vertės žmonių sveikatai apsaugoti pagal Direktyvos 1999/30 4 straipsnį ir II priedo I skirsnį buvo taikomos nuo 2010 m. sausio 1 d. Pirma, valandos ribinė vertė – 1 val. /200 μg/m3 azoto dioksido – per kalendorinius metus negalėjo būti viršyta daugiau kaip 18 kartų. Antra, buvo nustatyta 40 μg/m3 metinė ribinė vertė.
13.
Kietųjų dalelių (KD10) ribinės vertės žmonių sveikatai apsaugoti pagal Direktyvos 1999/30 5 straipsnį ir III priedo I skirsnyje nurodytą 1 etapą buvo taikomos jau nuo 2005 m. sausio 1 d. Paros ribinė vertė žmonių sveikatai apsaugoti – 50 μg/m3 KD10 – per kalendorinius metus negalėjo būti viršyta daugiau kaip 35 kartus. Nustatyta metinė ribinė vertė – 40 μg/m3 KD10.
C. Direktyva 2008/50
14.
Pirmose dviejose Direktyvos 2008/50 konstatuojamosiose dalyse apibrėžiami pagrindiniai jos tikslai:
„(1)
<…> šeštojoje Bendrijos aplinkosaugos veiksmų programoje nustatyta, kad reikia sumažinti taršą tiek, kad sumažėtų žalingas poveikis žmonių sveikatai, ypač daug dėmesio skiriant pažeidžiamoms gyventojų grupėms, ir visai aplinkai, gerinti oro kokybės, įskaitant teršalų nusėdimo dydį, monitoringą bei vertinimą ir teikti informaciją visuomenei.
(2)
Siekiant apsaugoti žmonių sveikatą ir visą aplinką, ypač svarbu kovoti su teršalų emisijomis jų atsiradimo vietoje ir nustatyti bei įgyvendinti veiksmingiausias emisijų mažinimo priemones vietos, nacionaliniu ir Bendrijos lygmeniu. Todėl turėtų būti vengiama žalingų oro teršalų emisijų, užtikrinama jų prevencija ar mažinami jų kiekiai ir nustatyti atitinkami aplinkos oro kokybės tikslai, atsižvelgiant į atitinkamus Pasaulio sveikatos organizacijos standartus, gaires ir programas.“
15.
Direktyvos 2008/50 1 straipsnio 1 punkte nustatytas pagrindinis jos tikslas:
„Ši direktyva nustato priemones, kuriomis siekiama:
1)
suformuluoti ir nustatyti aplinkos oro kokybės tikslus, skirtus išvengti, užkirsti kelią arba sumažinti žalingą poveikį žmonių sveikatai ir visai aplinkai;
2)
<…>“
16.
Direktyvos 2008/50 2 straipsnio 5 punkte sąvoka „ribinė vertė“ apibrėžiama kaip „taršos lygis, nustatomas remiantis mokslo žiniomis, siekiant išvengti, užkirsti kelią arba sumažinti kenksmingą poveikį žmonių sveikatai ir (arba) visai aplinkai, kuris turi būti pasiektas per tam tikrą laikotarpį, o pasiekus neturi būti viršijamas“.
17.
Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalyje įpareigojama laikytis įvairių ribinių verčių:
„Valstybės narės užtikrina, kad visose jų zonose ir aglomeracijose sieros dioksido, KD10, švino ir anglies monoksido lygiai aplinkos ore neviršytų XI priede nustatytų ribinių verčių.
XI priede nustatytos azoto dioksido ir benzeno ribinės vertės negali būti viršijamos nuo tame priede nustatytų datų.
Šių reikalavimų laikymasis vertinamas pagal III priedą.
<…>“
18.
Šioje byloje reikšmingos Direktyvoje 2008/50 nustatytos azoto dioksido ir kietųjų dalelių (KD10) ribinės vertės atitinka Direktyvos 1999/30 XI priede nustatytas ribines vertes.
19.
Direktyvos 2008/50 22 straipsnyje leidžiama tam tikromis sąlygomis atidėti ribinių verčių įgyvendinimo terminą:
„1.   Kai tam tikroje zonoje arba aglomeracijoje iki XI priede nustatytų terminų negalima pasiekti azoto dioksido arba benzeno ribinių verčių, valstybė narė gali atidėti tuos terminus ne daugiau kaip penkeriems metams tai konkrečiai zonai arba aglomeracijai su sąlyga, kad pagal 23 straipsnį parengiamas [aplinkos] oro kokybės planas, skirtas zonai ar aglomeracijai, kurioje bus atidėtas terminas; šis oro kokybės planas papildomas XV priedo B skirsnyje nurodyta informacija, susijusia su atitinkamais teršalais, ir jame išdėstoma, kaip iki naujo termino bus pasiektos ribinės vertės.
2.   Kai tam tikroje zonoje arba aglomeracijoje dėl tai vietai būdingų sklaidos savybių, nepalankių klimato sąlygų arba tarpvalstybinės taršos negalima pasiekti KD10 ribinių verčių, nustatytų XI priede, valstybei narei leidžiama nevykdyti įpareigojimo taikyti tas ribines vertes iki 2011 m. birželio 11 d., jeigu laikomasi 1 dalyje nustatytų sąlygų ir jeigu valstybė narė įrodo, kad nacionaliniu, regioniniu ir vietiniu lygmenimis imtasi visų reikiamų priemonių siekiant įgyvendinti minėtus terminus.
3. <…>
4.   Valstybės narės informuoja Komisiją, kai, jų nuomone, reikėtų taikyti 1 ar 2 dalis, ir pateikia 1 dalyje nurodytą [aplinkos] oro kokybės planą, įskaitant visą susijusią informaciją, būtiną, kad Komisija galėtų nustatyti, ar tikrai įvykdytos atitinkamos sąlygos. Atlikdama vertinimą, Komisija atsižvelgia į numatomą valstybių narių taikytų priemonių poveikį aplinkos oro kokybei valstybėse narėse šiuo metu ir ateityje ir į dabar taikomų Bendrijos priemonių poveikį aplinkos oro kokybei bei į planuojamas Bendrijos priemones, kurias pasiūlys Komisija.
Jeigu Komisija per devynis mėnesius nuo to pranešimo gavimo nepareiškia prieštaravimų, laikoma, kad įvykdytos atitinkamos 1 arba 2 dalies taikymo sąlygos.
Jeigu pareiškiami prieštaravimai, Komisija gali pareikalauti valstybių narių pakoreguoti arba pateikti naujus [aplinkos] oro kokybės planus.“
20.
Nors Prancūzija, remiantis Komisijos pateikta informacija (
9
), dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos Paryžiaus aglomeracijos zonos pateikė pranešimus dėl KD10 ir azoto dioksidui taikomų terminų atidėjimo, Komisija kiekvienu atveju pareiškė prieštaravimus (
10
).
21.
Direktyvos 2008/50 23 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tuo atveju, kai ribinės vertės tam tikrose zonose arba aglomeracijose viršijamos, turi būti parengti aplinkos oro kokybės planai, kad būtų pasiektos atitinkamos vertės:
„Kai tam tikrose zonose arba aglomeracijose teršalų lygis aplinkos ore kiekvienu atveju viršija ribinę arba siektiną vertę bei atitinkamą leistiną nukrypimo dydį, valstybės narės užtikrina, kad toms zonoms ir aglomeracijoms būtų parengti [aplinkos] oro kokybės planai, kad būtų pasiektos atitinkamos XI ir XIV prieduose nustatytos ribinės vertės arba siektinos vertės.
Jeigu viršijamos tos ribinės vertės, kurių pasiekimo terminas jau baigėsi, [aplinkos] oro kokybės planuose išdėstomos atitinkamos priemonės, kad šios vertės būtų viršijamos kuo trumpesnį laikotarpį. <…>
Į šiuos oro kokybės plan[us] įtraukiama bent XV priedo A skirsnyje nurodyta informacija <…> Šie planai perduodami Komisijai nedelsiant, bet ne vėliau kaip per dvejus metus nuo tų metų, kuriais buvo užregistruotas pirmas taršos lygio viršijimas, pabaigos.
<…>“
22.
Direktyvos 2008/50 XV priedo A skirsnyje nustatyti reikalavimai iš esmės atitinka Direktyvos 96/62 IV priede nustatytus reikalavimus.
III. Faktinės aplinkybės ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą
23.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą grindžiamas tuo, kad Paryžiaus aglomeracijoje viršijamos aplinkos oro kokybės ribinės vertės. 2019 m. Teisingumo Teismas konstatavo, kad buvo viršytos azoto dioksido ribinės vertės, nors 2010 m. jų turėjo būti laikomasi (
11
). Jis neseniai taip pat nusprendė, kad laikotarpiu nuo 2005 m. iki 2019 m. (
12
) nebuvo laikomasi ir KD10 ribinių verčių. Be to, Prancūzijos Conseil d’État (Valstybės Taryba) nustatė nuolatinį azoto dioksido ribinių verčių viršijimą Paryžiuje iki pat 2020 m., o 2018 m. ir 2019 m. – ir KD10 ribinių verčių viršijimą (
13
).
24.
Pareiškėjas pagrindinėje byloje reikalauja, kad Uazos slėnio, t. y. vieno iš Paryžiaus aglomeracijos sektorių, departamento prefektas imtųsi priemonių, kad būtų laikomasi Direktyvoje 2008/50 nustatytų ribinių verčių. Be to, jis prašo atlyginti 21 mln. EUR įvertintą įvairaus pobūdžio žalą, kurią, jo nuomone, nulėmė oro tarša. Sutrikimai prasidėjo 2003 m. ir ilgainiui vis sunkėjo.
25.
Grįsdamas savo reikalavimą atlyginti žalą pareiškėjas remiasi visų pirma tuo, kad dėl suprastėjusios aplinkos oro kokybės Paryžiaus aglomeracijoje, kurioje gyvena, jis patyrė žalą sveikatai. Šį suprastėjimą, jo manymu, lemia tai, kad Prancūzijos valdžios institucijos nevykdė Direktyvoje 2008/50 nustatytų įpareigojimų. Todėl jis prašo patraukti atsakomybėn valstybę, siekdamas gauti nurodytos žalos sveikatai atlyginimą.
26.
Tribunal administratif de Cergy-Pontoise (Serži-Pontuazo administracinis teismas, Prancūzija) atmetus skundą, Cour administrative d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis administracinis teismas, Prancūzija) nagrinėjamas apeliacinis skundas. Šis teismas pažymi, kad sprendimui dėl reikalavimo atlyginti žalą būtinas Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalies ir 23 straipsnio 1 dalies nuostatų apimties išaiškinimas. Svarbu nustatyti, ar privatiems asmenims suteikiama teisė į žalos, darančios poveikį jų sveikatai, atlyginimą tuo atveju, kai Europos Sąjungos valstybė narė pakankamai aiškiai pažeidė šiose nuostatose nurodytus įpareigojimus.
27.
Taigi Cour administrative d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis administracinis teismas) pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalies ir 23 straipsnio 1 dalies nuostatose įtvirtintos taikytinos Europos Sąjungos teisės normos turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas tuo atveju, kai Europos Sąjungos valstybė narė pakankamai aiškiai pažeidžia jose nustatytus įpareigojimus, privatūs asmenys įgyja teisę reikalauti, kad ta valstybė narė atlygintų jų sveikatai padarytą žalą, tiesioginiu ir faktiniu priežastiniu ryšiu susijusią su suprastėjusia aplinkos oro kokybe?
2.
Darant prielaidą, kad remiantis pirma nurodytomis nuostatomis iš tikrųjų galima įgyti tokią teisę į sveikatai padarytos žalos atlyginimą, kokiomis sąlygomis ši teisė atsiranda, visų pirma atsižvelgiant į datą, kada turi būti įvertinta, ar atitinkama valstybė narė neįvykdė įpareigojimų?“
28.
Rašytines pastabas pateikė pareiškėjas pagrindinėje byloje, Prancūzijos Respublika, Airija, Italijos Respublika, Lenkija ir Europos Komisija. 2022 m. kovo 15 d. posėdyje dalyvavo Prancūzijos Respublika, Airija, Nyderlandų Karalystė, Lenkija ir Komisija.
IV. Teisinis vertinimas
29.
Teisingumo Teismas dėl aplinkos oro kokybei apsaugoti skirtų Sąjungos teisės aktų įgyvendinimo priminė valstybės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimais asmenims padarytą žalą principą (
14
). Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą siekiama išsiaiškinti, kokiu mastu aplinkos oro kokybės apsaugai Sąjungos teisėje nustatytų ribinių verčių pažeidimas iš tikrųjų gali suteikti teisę reikalauti atlyginti žalą.
30.
Pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės normos nebūtų visiškai veiksmingos, o jų suteikiamų teisių apsauga būtų susilpninta, jeigu asmenys negalėtų gauti žalos atlyginimo, kai jų teisės pažeidžiamos dėl valstybės narės padaryto Sąjungos teisės pažeidimo (
15
).
31.
Taigi nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jeigu tenkinamos trys sąlygos: pažeista Sąjungos teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, jos pažeidimas yra pakankamai akivaizdus ir yra tiesioginis to pažeidimo ir šių asmenų patirtos žalos priežastinis ryšys (
16
).
32.
Pirmajame prejudiciniame klausime daroma prielaida, kad pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, o priežastinis ryšys – tiesioginis. Juo siekiama išsiaiškinti, ar Direktyvoje 2008/50 nustatyti reikalavimai dėl aplinkos oro kokybės suteikia privatiems asmenims teisių, taigi, ar šių reikalavimų pažeidimu apskritai gali būti grindžiamas reikalavimas atlyginti žalą (žr. šiuo klausimu A skirsnį). Jei taip, antruoju klausimu siekiama išsiaiškinti tokios teisės atsiradimo sąlygas, visų pirma atsižvelgiant į momentą, kuriuo turi būti vertinama, ar atitinkama valstybė narė pažeidė jai tenkančią pareigą. Šiuo tikslu dar reikia išnagrinėti, kokiomis sąlygomis turi būti nustatomas akivaizdus pažeidimas ir tiesioginis priežastinis ryšys (žr. šiuo klausimu B skirsnį).
A. Pirmasis klausimas. Aplinkos oro kokybės teisės normomis suteikiamos teisės
33.
Teisei į žalos atlyginimą dėl Sąjungos teisės pažeidimo visų pirma būtina, kad pažeista Sąjungos teisės norma būtų siekiama suteikti privatiems asmenims teisių (
17
).
34.
Tiesa, grindžiant reikalavimus atlyginti žalą neturi reikšmės tai, ar atitinkama nuostata yra tiesiogiai taikoma (
18
). Vis dėlto tiesioginis taikymas yra svarbus požymis, leidžiantis spręsti apie teisių suteikimą (
19
), nes tokiu atveju gali būti nustatytas suteiktos teisės turinys, o tai yra reikalavimo atlyginti žalą sąlyga (
20
).
35.
Taigi visų pirma reikia išnagrinėti, ar teisės normos dėl ribinių verčių ir aplinkos oro kokybės gerinimo priemonių yra pakankamai aiškios, kad būtų galima nustatyti galimų teisių turinį. Tada bus galima įvertinti, ar šiomis teisės normomis siekiama suteikti teisių privatiems asmenims.
1.
Teisės normų direktyvose 96/62 ir 1999/30 turinio aiškumas
36.
Nors prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs tik su Direktyva 2008/50, vis dėlto pagrindinė byla susijusi su žalingu poveikiu, kurį pareiškėjas patyrė nuo 2003 m. Laikotarpiu nuo šio momento iki Direktyvos 2008/50 perkėlimo termino pabaigos, t. y. 2010 m. birželio 11 d., aplinkos oro kokybė iš pradžių buvo reglamentuojama direktyvose 96/62 ir 1999/30, kiek tai susiję su prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytais teršalais KD10 (smulkios kietosios dalelės) ir azoto dioksidu.
a)
Ribinės vertės
37.
Pagal Direktyvos 96/62 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės ėmėsi reikiamų priemonių, kad užtikrintų atitiktį ribinėms vertėms. Azoto dioksido ribinės vertės buvo nustatytos Direktyvos 1999/30 4 straipsnyje, siejamame su II priedu, ir taikytos nuo 2010 m. sausio 1 d.
38.
KD10 ribinės vertės buvo nustatytos šios direktyvos 5 straipsnyje, siejamame su III priedo I skirsnyje nurodytu 1 etapu, ir taikytos nuo 2005 m. sausio 1 d.
39.
Šios ribinės vertės ir terminai vėliau be pakeitimų buvo perkelti į Direktyvos 2008/50 XI priedą.
40.
Taigi pareiga laikytis ribinių verčių egzistuoja nuo atitinkamai nustatyto momento ir pagal atitinkamų nuostatų formuluotę yra aiški ir besąlyginė (
21
).
b)
Aplinkos oro kokybės gerinimas
41.
Be to, Direktyvoje 96/62 jau buvo įtvirtintos teisės normos dėl aplinkos oro kokybės gerinimo laikotarpiu iki ribinių verčių įsigaliojimui skirto termino pabaigos ir laikotarpiu joms įsigaliojus.
i) Kol ribinės vertės netapo privalomos
42.
Pirmoji pareiga gerinti aplinkos oro kokybę buvo nustatyta dar prieš ribinėms vertėms tampant privalomoms 2005 m. arba 2010 m. Šiame etape valstybės narės turėjo imtis priemonių, kad užtikrintų atitiktį ribinėms vertėms ne vėliau kaip nuo tada, kai jos taps privalomos.
43.
Ši pareiga buvo išsamiau apibrėžta Direktyvos 96/62 8 straipsnyje. Visų pirma valstybės narės pagal 8 straipsnio 1 dalį turėjo nustatyti zonas ir aglomeracijas, kuriose vieno arba kelių teršalų lygis buvo aukštesnis už ribinę vertę kartu su Direktyvoje 1999/30 nustatytu leistinu nukrypimo dydžiu. Pagal Direktyvos 96/62 8 straipsnio 3 dalį valstybės narės turėjo parengti ir įgyvendinti tokių nustatytų zonų aglomeracijų planus ar programas, kad ribinės vertės per konkretų nustatytą laiką, t. y. kol taps privalomos, galėtų būti pasiektos.
44.
Leistinas nukrypimo dydis sudarė tam tikrą atitinkamos ribinės vertės procentinę dalį, kuri nuo ribinių verčių nustatymo iki jų taikymo pradžios linijiniu būdu buvo sumažinta iki 0 %. Taigi leistinas nukrypimo dydis artėjant ribinių verčių įsigaliojimui nuolat mažėjo. Pradėjus taikyti atitinkamas ribines vertes leistino nukrypimo dydžio apskritai neliko.
45.
Tikėtina, kad ši pareiga jau buvo taikoma daugeliui zonų ir aglomeracijų, kuriose ribinės vertės vėliau, pasibaigus terminui, po kurio jos turėjo būti pradėtos taikyti, t. y. 2005 m. arba 2010 m., buvo viršijamos (
22
).
46.
Šie planai ar programos turėjo atitikti Direktyvos 96/62 IV priedo reikalavimus, kurie iš esmės buvo tapatūs Direktyvos 2008/50 XV priedo A skirsnio reikalavimams. Šie reikalavimai nėra vien formalūs, nes nagrinėjamoje informacijoje užfiksuojama taršos kilmė (5 ir 6 punktai), galimų aplinkos oro kokybės gerinimo priemonių analizė (6 punktas) ir priimtos ir įgyvendintos priemonės (7–9 punktai), įskaitant grafiką ir planuojamą aplinkos oro kokybės pagerinimą (8 punktas). Tokia informacija logiškai reiškia vertinimą, ar planas ar programa yra tinkami siekiant užtikrinti ribinių verčių laikymąsi pasibaigus terminui, po kurio jos turi būti pradėtos taikyti.
47.
Papildomai reikia pažymėti, kad Direktyvos 2008/50 23 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta panaši pareiga dėl smulkesnių nei KD2_5 dalelių, kurių ribinės vertės privaloma laikytis tik pasibaigus šios direktyvos perkėlimo šį nacionalinę teisę terminui.
ii) Pasibaigus terminui, po kurio ribinės vertės turi būti taikomos
48.
Be to, Direktyvos 96/62 7 straipsnio 3 dalyje buvo numatyta, kad valstybės narės sudaro veiksmų planus ir juose nurodo priemones, kurių siekiant sumažinti pavojų ir apriboti trukmę bus imamasi ten, kur kyla pavojus viršyti ribines vertes ir (arba) pavojaus slenksčius.
49.
Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsnių tekste galimybės viršyti ribines vertes nenumatyta. Prieš įsigaliojant ribinėms vertėms valstybės narės pagal 8 straipsnį privalėjo imtis reikiamų priemonių užtikrinti, kad joms įsigaliojus šių verčių būtų laikomasi. 7 straipsnio 3 dalyje buvo įpareigojama praėjus įsigaliojimo terminui kontroliuoti net pavojų viršyti. Tai patvirtina sąvokos „ribinė vertė“ apibrėžtis Direktyvos 96/62 2 straipsnio 5 punkte, pagal kurią ribinė vertė turėjo būti pasiekta per tam tikrą laikotarpį ir nebeturėjo būti viršyta.
50.
Vis dėlto Teisingumo Teismas Sprendime Janecek nusprendė, kad valstybės narės neprivalėjo imtis priemonių užtikrinti, kad nebūtų viršijimo. Remdamasis Direktyvos 96/62, kuria buvo siekiama integruotos taršos prevencijos, struktūra Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad valstybės narės turi imtis tinkamų priemonių, siekdamos iki minimumo sumažinti viršijimo pavojų ir jo trukmę ir atsižvelgdamos į visas esamas aplinkybes bei interesus. Tai darydamos valstybės narės turėjo užtikrinti pusiausvyrą tarp šio tikslo ir įvairių atitinkamų viešųjų bei privačių interesų. Šios veiksmų laisvės riboms turėjo būti taikoma teisminė kontrolė (
23
).
51.
Šis sprendimas suprantamas, nes jį priimant jau buvo žinoma, kad KD10 ribinės vertės daugelyje valstybių narių viršijamos, o jų laikymasis pareikalautų daug pastangų. Kalbant apie azoto dioksido ribines vertes, kurios turėjo būti taikomos 2010 m., pažymėtina, kad Komisija tikėjosi panašios situacijos (
24
). Taigi Direktyvos 96/62 tekste išreikštas lūkestis, kad ribinės vertės nebus viršijamos, pasirodė esąs nerealistiškas. Šis suvokimas, beje, paskatino prieš pat Sprendimą Janecek priimti Direktyvą 2008/50, kuri bus nagrinėjama toliau.
52.
Be to, Teisingumo Teismas teisingai pabrėžė, kad nustatant veiksmų planus būtina užtikrinti konkuruojančių interesų pusiausvyrą. Nors teisės aktų leidėjas, nustatydamas ribines vertes, jau numatė šią pusiausvyrą, vis dėlto pagal Sąjungos teisę iš valstybių narių negali būti reikalaujama imtis priemonių laikytis ribinių verčių, kurių žala nusvertų aplinkos ir sveikatos apsaugos pagerėjimą pasiekus ribines vertes (
25
).
53.
Vis dėlto Sprendime Janecek tik konstatuojama pareiga parengti veiksmų planus pagal Direktyvos 96/62 7 straipsnio 3 dalį. Tie planai neprivalo būti parengti taip, kad užkirstų kelią bet kokiam ribinių verčių viršijimui. Pareiga laikytis ribinių verčių pagal direktyvas 96/62 ir 1999/30 egzistavo nepriklausomai nuo planų (
26
). Valstybės narės ribinių verčių viršijimus – kaip ir kitus Sąjungos teisės pažeidimus (
27
) – gali pateisinti tik konkrečiais neįveikiamų sunkumų ar force majeure įrodymais (
28
).
c)
Tarpinė išvada
54.
Taigi reikia konstatuoti, kad Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsniuose, siejamuose su ribinėmis azoto dioksido ir KD10 vertėmis pagal Direktyvą 1999/30, buvo nustatyta aiški ir besąlyginė pareiga laikytis ribinių verčių, t. y. KD10 – nuo 2005 m. sausio 1 d., o azoto dioksido ribinių verčių – nuo 2010 m. sausio 1 d. Vis dėlto valstybės narės pagal Direktyvos 96/62 7 straipsnio 3 dalį, remdamosi konkuruojančių interesų pusiausvyros užtikrinimu, turėjo imtis priemonių tik tam, kad kuo labiau apribotų viršijimo trukmę. Ši antroji pareiga yra pakankamai aiški tik tiek, kiek tai susiję su šiuo klausimu turimos veiksmų laisvės ribų viršijimu.
2.
Direktyvos 2008/50 nuostatų turinio aiškumas
55.
Kalbant apie laikotarpį nuo 2010 m. birželio 11 d., reikia įvertinti Direktyvos 2008/50, kuria 2008 m. nuo 2010 m. birželio 11 d. pakeistos direktyvos 96/62 ir 1999/30, nuostatų turinio aiškumą.
a)
Ribinės vertės
56.
Pagal Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį valstybės narės užtikrina, kad visose jų zonose ir aglomeracijose įvairių oro teršalų, visų pirma KD10, lygiai aplinkos ore neviršytų XI priede nustatytų ribinių verčių. Be to, pagal 13 straipsnio 1 dalį antrą sakinį XI priede nustatytos azoto dioksido ir benzeno ribinės vertės negali būti viršijamos nuo tame priede nustatytų datų.
57.
Skirtingas šių dviejų sakinių formulavimas nekelia abejonių dėl pareigos laikytis ribinių verčių aiškumo. Jis paaiškinamas tuo, kad Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytų teršalų ribinės vertės, kaip matyti iš XI priedo, buvo taikomos jau nuo 2005 m., o direktyva įsigaliojo tik 2008 m. Azoto dioksido ir benzeno ribinės vertės tapo privalomos tik 2010 m., t. y. įsigaliojus šiai direktyvai.
58.
Taigi valstybės narės privalo užtikrinti, kad teršalai, įtraukti į Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalį, visose jų zonose ir aglomeracijose neviršytų šios direktyvos XI priede nustatytų ribinių verčių (
29
). Todėl vertinimo pagal III priedo A skirsnio 1 punktą nereikia atlikti tik tam tikrose vietose, kuriose paprastai nebūna pažeidžiamų žmonių (
30
).
59.
Vertinant atskirai, Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalis ir XI priedas atrodo esantys pakankamai tikslūs (
31
). Tai matyti ir iš aplinkybės, kad Teisingumo Teismas yra ne kartą konstatavęs, jog valstybės narės pažeidžia šią nuostatą (
32
).
b)
Aplinkos oro kokybės planai pagal Direktyvos 2008/50 23 straipsnį
60.
Be pareigos laikytis Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalyje nustatytų ribinių verčių, taip pat taikoma pareiga gerinti aplinkos oro kokybę pagal 23 straipsnio 1 dalį.
61.
Pagal šią nuostatą valstybės narės užtikrina, kad toms zonoms ir aglomeracijoms, kuriose teršalų lygis aplinkos ore kiekvienu atveju viršija ribinę arba siektiną vertę bei atitinkamą leistiną nukrypimo dydį, būtų parengti aplinkos oro kokybės planai, kad būtų pasiektos atitinkamos Direktyvos 2008/50 XI ir XIV prieduose nustatytos ribinės vertės arba siektinos vertės. Jeigu viršijamos tos ribinės vertės, kurių pasiekimo terminas jau baigėsi, aplinkos oro kokybės planuose išdėstomos atitinkamos priemonės, kad šios vertės būtų viršijamos kuo trumpesnį laikotarpį. Į šiuos aplinkos oro kokybės planus įtraukiama bent XV priedo A skirsnyje nurodyta informacija.
62.
Taigi Direktyvos 2008/50 23 straipsnyje nustatoma tiesioginė sąsaja tarp 13 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su XI priedu, numatytų KD10 ribinių verčių viršijimo ir pareigos parengti aplinkos oro kokybės planus (
33
).
63.
Tad suinteresuotosios valstybės narės mano, kad Direktyva 2008/50 nereikalaujama užkirsti kelio bet kokiam ribinių verčių viršijimui, jos 23 straipsnio 1 dalyje tik įtvirtinama pareiga parengti aplinkos oro kokybės planus. Lenkija netgi teigia, kad pareiga laikytis ribinių verčių nėra besąlygiška atsižvelgiant į 23 straipsnio 1 dalį.
64.
Atrodo, kad šią poziciją patvirtina jau minėtas Sprendimas Janecek, kuriame Teisingumo Teismas dėl Direktyvos 96/62 7 straipsnio 3 dalies nusprendė, kad neprivalo užkirsti kelio bet kokiam ribinių verčių viršijimui (
34
). Kaip ir ankstesnės teisės normos atveju, aplinkos oro kokybės planai pagal Direktyvos 2008/50 23 straipsnį gali būti parengti tik remiantis pusiausvyra tarp taršos pavojaus mažinimo tikslo ir įvairių esamų viešųjų ir privačių interesų (
35
).
65.
Vis dėlto abejonių, ar oro kokybės gerinimo priemonių pakanka ribinių verčių pažeidimui pateisinti, jau buvo kilę atsižvelgiant ir į direktyvas 96/62 ir 1999/30 (
36
). Dėl Direktyvos 2008/50 Teisingumo Teismas ne kartą yra atmetęs nuomonę, kad aplinkos oro kokybės planą parengusi valstybė narė laikoma visiškai įvykdžiusia 13 straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą (
37
).
66.
Toks aiškinimas pagal neseniai priimtą Didžiosios kolegijos sprendimą paliktų Direktyvos 2008/50 1 straipsnio 1 punkte nurodyto žmonių sveikatos apsaugos tikslo įgyvendinimą tik valstybių narių diskrecijai, o tai prieštarauja Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimams. Tokią išvadą Teisingumo Teismas daro visų pirma remdamasis sąvokos „ribinė vertė“ apibrėžtimi 2 straipsnio 5 punkte, pagal kurią taršos lygis turi būti pasiektas per tam tikrą laikotarpį, o pasiekus neturi būti viršijamas (
38
).
67.
Be to, pareiga laikytis ribinių verčių Direktyvoje 2008/50, atsižvelgiant į Direktyvą 96/62, buvo patikslinta įtvirtinant nuostatą, kuri būtų pažeista, jei viršijimui pateisinti pakaktų parengti vien aplinkos oro kokybės planą (
39
). Pagal Direktyvos 2008/50 22 straipsnį terminą pasiekti azoto dioksido arba benzeno ribines vertes leidžiama atidėti daugiausia penkeriems metams, o KD10 ribines vertes – daugiausia šešeriems metams. Terminas atidedamas visų pirma su sąlyga, kad valstybės narės parengs aplinkos oro kokybės planus, kuriais bus užtikrinamas šio atidėto termino laikymasis. Aplinkos oro kokybės planams toks terminas pagal 23 straipsnio 1 dalį nėra taikomas.
c)
Tarpinė išvada
68.
Taigi Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms nustatyta tiksliai apibrėžta tiesioginio veikimo pareiga užkirsti kelią atitinkamų oro teršalų ribinių verčių viršijimui.
69.
Be to, Direktyvos 2008/50 23 straipsnio 1 dalyje matyti aiški savarankiška pareiga parengti aplinkos oro kokybės planus, atsirandanti dėl ribinių verčių nesilaikymo (
40
).
70.
Tiesa, Lenkija mano, kad Direktyvos 2008/50 23 straipsnio 1 dalis nėra pakankamai tiksli, kiek tai susiję su aplinkos oro kokybės planų turiniu. Šioje nuostatoje nenurodomas konkretus terminas viršijimui nutraukti, ja tik reikalaujama, kad vertės būtų viršijamos kuo trumpesnį laikotarpį. Be to, kaip pabrėžia Prancūzija ir Airija, nustatyti priemones galima tik įvertinus skirtingus interesus.
71.
Tiesa, reikėtų pažymėti, kad veiksmų laisvė, susijusi su interesų derinimu, gali būti svarbi vertinant, ar pažeidimas yra akivaizdus (
41
), be to, gali turėti įtakos vertinant priežastinį ryšį (
42
). Vis dėlto ji neturi lemiamos reikšmės aiškinantis, ar nagrinėjama teisės norma yra pakankamai tiksli, kad suteiktų teisių privatiems asmenims. Pakanka, kad privatūs asmenys nacionaliniuose teismuose galėtų remtis šios veiksmų laisvės ribų paisymu (
43
).
3.
Ribinių verčių tikslas ir įpareigojimas gerinti aplinkos oro kokybę
72.
Atsakymas į klausimą, ar ribinėmis vertėmis ir įpareigojimu gerinti oro kokybę pagal direktyvas 96/62, 1999/30 ir 2008/50 siekiama suteikti teises asmenims, kurie dėl oro taršos patiria žalą sveikatai, priklauso nuo tokių teisių apibrėžtumo, visų pirma nuo atitinkamų teisės normų tikslų (
44
).
73.
Direktyvomis 96/62 ir 2008/50 pagal kiekvienos iš jų antrą konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnį siekiama išvengti žalingo poveikio žmogaus sveikatai, užkirsti jam kelią arba jį mažinti (
45
). Direktyvoje 2008/50 nustatytomis taisyklėmis dėl aplinkos oro kokybės konkrečiau apibrėžiami Sąjungos įsipareigojimai aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos srityje, kylantys, be kita ko, iš ESS 3 straipsnio 3 dalies ir SESV 191 straipsnio 1 ir 2 dalių. Pagal šias nuostatas Sąjungos aplinkos politika siekiama aukšto apsaugos lygio, atsižvelgiant į skirtingų Sąjungos regionų būklės įvairovę, visų pirma ši politika yra grindžiama atsargumo principu ir principais, kad reikia imtis prevencinių veiksmų (
46
). Ši atsakomybė užtikrinti apsaugą taip pat kyla iš Pagrindinių teisių chartijos 2, 3 ir 37 straipsnių (
47
).
74.
Tai, kad visų pirma KD10 ir azoto dioksido ribinės vertės yra skirtos žmonių sveikatos apsaugai, matyti vien iš jų pavadinimo žmonių sveikatos apsaugos ribinėmis vertėmis Direktyvos 1999/30 II ir [I]II prieduose, taip pat Direktyvos 2008/50 13 straipsnyje ir XI priede. Direktyvų 96/62 ir 2008/50 2 straipsnio 5 punkte nustatytoje sąvokos „ribinė vertė“ apibrėžtyje, į kurią atkreipė dėmesį pareiškėjas, taip pat numatyta, kad ribinė vertė nustatoma siekiant išvengti, užkirsti kelią arba sumažinti kenksmingą (teršalo) poveikį žmogaus sveikatai ir (arba) visai aplinkai.
75.
Atsižvelgiant į tai, kad atitinkami įpareigojimai gerinti oro kokybę atsiranda dėl šių ribinių verčių viršijimo, tokiais įpareigojimais taip pat neabejotinai siekiama apsaugoti sveikatą.
76.
Kaip teisingai pažymi Komisija, Teisingumo Teismas šio apsaugos tikslo klausimu jau dėl ankstesnių oro kokybės apsaugai skirtų direktyvų yra konstatavęs, kad privatūs asmenys turi galėti remtis privalomais šių direktyvų reikalavimais kaip savo teisėmis (
48
). Tuo remdamasis, Teisingumo Teismas suteikė galimybę remtis direktyvomis 96/62 ir 2008/50 (
49
), be to, šiame kontekste kalbėjo ir apie teisminę teisių gynybą (
50
).
77.
Nors Lenkija ir Airija mano, kad kalbant apie sveikatos apsaugos tikslą turima omenyje tik visuomenės apsauga, tai neįtikina. Suinteresuotumas sveikata kaip tik yra itin asmeninio, taigi individualaus, pobūdžio ir atitinka pirma nurodytą jurisprudenciją.
78.
Kitaip galėtų būti kalbant apie aplinkos teisės normas, kuriomis visų pirma siekiama apsaugoti gyvūnus, augalus ir buveines ir kurios tik netiesiogiai yra naudingos žmonėms. Šiuo klausimu būtų galima galvoti apie kritinį augmenijos apsaugai lygį pagal Direktyvos 2008/50 14 straipsnį ir XIII priedą. Vis dėlto nagrinėjamu atveju nėra būtina nuspręsti, ar šiomis nuostatomis siekiama suteikti teisių privatiems asmenims.
79.
Priešingai, nei mano Airija, principas „teršėjas moka“ taip pat netrukdo pripažinti valstybės atsakomybės už žalą sveikatai dėl oro kokybę reglamentuojančios teisės normos pažeidimo.
80.
Tiesa, principas „teršėjas moka“ yra SESV 191 straipsnio 2 dalyje nurodytas Sąjungos aplinkos politikos principas, taigi jo taip pat reikia laikytis aiškinant oro kokybę reglamentuojančias teisės normas. Taip pat tiesa, kad pagal šį principą visų pirma oro teršėjai turėtų padengti išlaidas; tai dar aiškiau atsispindi principo pavadinime kitomis nei vokiečių („Verursacherprinzip“ [pažodžiui: „teršėjo principas“]) kalbomis: pavyzdžiui, anglų kalba tai įvardijama „that the polluter should pay“, prancūzų – „principe du pollueur-payeur“.
81.
Vis dėlto valstybės narės pagal šį principą negali būti atleidžiamos nuo atsakomybės, jei, pažeisdamos Sąjungos teisę, sudaro sąlygas oro taršai ar neužkerta jai kelio. Beje, tai, kad valstybėms narėms aplinkos oro kokybės teisės normomis nustatoma tokia atsakomybė, yra pateisinama, nes aplinkos oro taršą paprastai sukelia įvairūs šaltiniai, todėl valstybės narės turi nuspręsti, kokiu mastu tam tikri teršėjai privalo sumažinti savo skleidžiamą taršą.
4.
Dėl Sprendimo „Paul“
82.
Šių argumentų svarba aplinkos oro kokybę reglamentuojančiomis teisės normomis siekiamam tikslui ypač akivaizdi lyginant juos su Sprendimu Paul. Tai vienintelis sprendimas, kuriuo Teisingumo Teismas atmetė reikalavimą atlyginti žalą, motyvuodamas tuo, kad nagrinėjamomis teisės normomis nebuvo siekiama suteikti teisių privatiems asmenims.
83.
Šis sprendimas buvo susijęs su tuo metu galiojusiais bankų priežiūros įpareigojimais, kurių tikslas buvo ir apsaugoti indėlininkus (
51
). Šios teisės normos buvo iš tiesų panašios į oro kokybės apsaugai skirtas normas. Kaip šioje byloje pažymėjo Prancūzija, abi funkcijos – bankų priežiūra ir oro kokybės apsauga – pasižymi dideliu sudėtingumu (
52
), o privačių asmenų teisės nėra aiškiai nurodomos (
53
).
84.
Vis dėlto tuo metu galiojusios bankų priežiūros taisyklės skyrėsi nuo aplinkos oro kokybės svarbiais aspektais. Šiuos skirtumus lėmė ne tik skirtingas reguliavimo dalykas.
85.
Visų pirma indėlininkams buvo nustatyta speciali apsaugos norma – indėlių garantija (
54
), kuri neleido suteikti jiems platesnių teisių į kompensaciją (
55
). Kiek tai susiję su oro taršos sukeliama žala sveikatai, pažymėtina, kad tokios specialios teisės normos nėra.
86.
Vis dėlto pagrindinis tuo metu galiojusių bankų priežiūros taisyklių tikslas visų pirma buvo užtikrinti leidimų ir rizikos ribojimo principais pagrįstos priežiūros tarpusavio pripažinimą. Tai sudarė galimybę visoje Sąjungoje pripažinti vieną leidimą ir taikyti buveinės valstybės narės principu pagrįstą priežiūrą (
56
). Taigi bankų priežiūros taisyklėmis, atsižvelgiant į jų teisinį pagrindą, suderinant nacionalinius reikalavimus turėjo būti įgyvendinta bankų įsisteigimo laisvė. Šiuo tikslu nebuvo reikalinga vidaus teisėje nenumatyta ar apskritai negalima valstybės atsakomybė indėlininkams (
57
).
87.
Aplinkos oro kokybės apsaugą reglamentuojančios teisės normos buvo grindžiamos Sąjungos kompetencija aplinkos srityje, todėl pagal SESV 191 straipsnį jomis siekiama būtinos aukšto lygio žmonių sveikatos apsaugos. Būtent ši apsauga yra pagrindinis tikslas, o vidaus rinkos tikslams tenka nebent nežymus ir netiesioginis vaidmuo.
5.
Ne finansinius reikalavimus reglamentuojančių teisės normų nebuvimas
88.
Vis dėlto Prancūzijos prieštaravimą galima suprasti ir taip, kad reikalavimas atlyginti žalą gali būti reiškiamas tik pažeidus teisės normą, kuria privatiems asmenims yra numatyta teisė gauti išmokas ar ekonominę naudą. Teisės normų dėl oro kokybės atveju taip nėra.
89.
Iš tiesų ankstesniuose sprendimuose dėl valstybės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimus dažnai buvo nagrinėjami finansiniai reikalavimai, pavyzdžiui, darbo užmokesčio ir senatvės draudimo užtikrinimas darbdavio bankroto atveju (
58
) arba kelionės paslaugų paketus turinčių keliautojų reikalavimai kelionių organizatoriaus atveju (
59
), indėlių garantijų sistema (
60
) ir investuotojų apsauga nuo pernelyg didelių kainų perėmimo atveju (
61
) arba nusikaltimų aukų teisė gauti kompensaciją (
62
).
90.
Regis, panašios nuomonės laikosi ir Teisingumo Teismas, nurodydamas, kad kiekvienos teisės normos pažeidimas daro tiesioginį poveikį nukentėjusiojo teisinei situacijai („situation juridique“) (
63
). Turimi omenyje teisiškai saugomi turtiniai interesai, susiję su indėlių garantijomis ir investuotojų apsauga.
91.
Vis dėlto tai, kad valstybė narė nevykdo pareigos užtikrinti, kad ribinės vertės būtų pasiektos, neturėtų būti laikoma asmenų, kurie dėl to patiria neigiamą poveikį sveikatai, teisinės situacijos pasikeitimu. Tuo veikiau pažeidžiamas už minėtus turtinius interesus daug svarbesnis teisinis interesas. Kiekvienas asmuo turi teisę į fizinę ir psichinę neliečiamybę, kuri yra įtvirtinta Pagrindinių teisių chartijos 3 straipsnyje ir, palyginti su kitais teisiniais interesais, užima svarbiausią vietą (
64
).
92.
Vis dėlto, net ir neatsižvelgiant į pasekmes nukentėjusiojo teisinei situacijai, reikia pabrėžti, kad jurisprudencija dėl valstybės atsakomybės nėra grindžiama poveikį patiriančių asmenų finansinių interesų apsauga, ja siekiama užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą taikant iš Sąjungos teisės kylančių privačių asmenų teisių apsaugą (
65
). Taigi valstybės atsakomybės už valstybei priskirtinais Sąjungos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą principas neatsiejamas nuo Sutarčių, kuriomis grindžiama Sąjunga, sistemos (
66
).
93.
Atsižvelgdamas į šį tikslą Teisingumo Teismas ir pripažino, kad PAV direktyva (
67
) siekiama suteikti teisių privatiems asmenims (
68
), nors reikalavimai atlyginti žalą dėl tiesioginio priežastinio ryšio nebuvimo, tikėtina, būtų netenkinami (
69
).
94.
Be to, žala sveikatai taip pat siejama su ekonomine žala, pavyzdžiui, gydymo išlaidomis arba pajamų praradimu. Atitinkamai Komisija pasiūlyme dėl Direktyvos 2008/50 pabrėžė ne tik oro taršos pasekmes sveikatai, bet ir preliminariai apskaičiuotą finansinę žalą, kuri kasmet iki 2020 m. sudarytų nuo 189 iki 609 mlrd. EUR (
70
). Oro kokybės apsaugai skirtų teisės normų apsaugos tikslas apima bent jau tokią žalą.
6.
Naudos gavėjų ratas
95.
Ar Sąjunga iš tikrųjų ketino vos apibrėžiamam potencialiai poveikį patiriančių asmenų ratui suteikti teisę į tam tikros kokybės aplinkos orą, dėl kurios pažeidimo gali būti reikalaujama atlyginti žalą?
96.
Teisingumo Teismas jau dvylikoje pažeidimo nagrinėjimo procedūrų yra konstatavęs, kad dešimt valstybių narių nesilaiko aplinkos oro kokybės standartų (
71
). Devyniuose neseniai priimtuose sprendimuose netgi nustatyta, kad standartai sistemingai ir nuolat pažeidžiami. Septynios bylos, susijusios, be kita ko, su trimis kitomis valstybėmis narėmis, vis dar nagrinėjamos (
72
). Bent jau Belgijoje (
73
), Vokietijoje (
74
), Prancūzijoje (
75
) ir Jungtinėje Karalystėje (
76
) dėl aplinkos oro kokybės standartų bylinėjamasi ir nacionaliniuose teismuose.
97.
Taigi valstybės narės, suteikusios tokias teises, turėtų tikėtis daug reikalavimų atlyginti žalą už aplinkos oro kokybės standartų pažeidimus. Ginčas dėl tokių reikalavimų būtų didelė našta valstybių narių teismams, ką jau kalbėti apie atitinkamai kylančią finansinę riziką.
98.
Vis dėlto šie aspektai nėra argumentas prieš teisių, galinčių pagrįsti reikalavimus atlyginti žalą, pripažinimą, nes didelis potencialiai poveikį patiriančių asmenų skaičius visų pirma rodo tinkamos oro kokybės svarbą.
99.
Be to, su reikalavimais atlyginti žalą susijusios sąnaudos nėra akivaizdžiai neproporcingos šios problemos rimtumui. Oro kokybės ribinės vertės reiškia ne nedidelius nepatogumus, o reikšmingą neigiamą poveikį sveikatai, galintį sukelti ankstyvą mirtį (
77
).
100.
Kita vertus, faktiškai paveiktų asmenų ratas nėra toks platus, kad apimtų beveik kiekvieną atitinkamų valstybių narių gyventoją, valstybių narių rezidentai tam tikru mastu turėtų kompensuoti vienas kitam per mokesčius. Iš tiesų ribinių verčių viršijimas visų pirma daro neigiamą poveikį tam tikroms grupėms, gyvenančioms arba dirbančioms ypač užterštose vietovėse (
78
). Dažnai tai yra žemo socialinio ir ekonominio statuso asmenys (
79
), kuriems ypač reikalinga teisminė apsauga.
101.
Taip pat ir dėl šios priežasties (
80
) neteisinga pritarti Airijos ir Lenkijos prielaidai, kad teisės normos dėl oro kokybės skirtos tik plačiajai visuomenei apsaugoti. Nors saugoti oro kokybę yra bendras tikslas, vis dėlto konkrečios problemos kyla tam tikrose vietovėse ir daro poveikį tam tikroms identifikuojamoms asmenų grupėms. Taigi tik asmenys, tiesiogiai paveikti ribinių verčių viršijimo ar tokios rizikos, gali remtis Direktyvos 2008/50 23 straipsnio 1 dalimi (
81
).
102.
Pirma nurodytus argumentus atitinka ir Teisingumo Teismo jau nurodyta galimybė pagal Sąjungos teisę pareikalauti atlyginti žalą, susijusią su oro kokybei skirtų teisės normų įgyvendinimu (
82
).
7.
Atsakymas į pirmąjį klausimą
103.
Apibendrinant reikia pažymėti, kad Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsniuose, siejamuose su Direktyva 1999/30, taip pat Direktyvos 2008/50 13 ir 23 straipsniuose nustatytomis teršalų aplinkos ore ribinėmis vertėmis ir įpareigojimais gerinti aplinkos oro kokybę siekiama suteikti teisių privatiems asmenims.
B. Antrasis klausimas. Kitos reikalavimui atlyginti žalą taikomos sąlygos
104.
Antruoju klausimu siekiama išsiaiškinti sąlygas, nuo kurių priklauso teisės į žalos sveikatai atlyginimą suteikimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui šiuo klausimu ypač svarbus aplinkos oro kokybės apsaugai skirtos teisės normos pažeidimo vertinimo momentas.
105.
Šiuo klausimu reikia priminti dvi kitas reikalavimui atlyginti žalą taikomas sąlygas: Sąjungos teisės pažeidimas turi būti pakankamai akivaizdus (šiuo klausimu žr. 1 skirsnį), be to, tarp šio pažeidimo ir žalos turi būti tiesioginis priežastinis ryšys (šiuo klausimu žr. 2 skirsnį) (
83
).
1.
Pakankamai akivaizdus pažeidimas
106.
Siekdamas nustatyti, ar padarytas pakankamai akivaizdus Sąjungos teisės pažeidimas, ieškinį dėl žalos atlyginimo nagrinėjantis nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visus jam pateiktus faktus apibūdinančius veiksnius. Tarp šių veiksnių yra pažeistos normos aiškumas ir tikslumas, pagal pažeistą normą institucijoms paliekamas veiksmų laisvės mastas, pažeidimo arba žalos padarymas tyčia ar dėl neatsargumo, tai, ar padaryta teisės klaida yra pateisinama, ar nepateisinama, faktas, kad Europos Sąjungos institucijos pasirinkta pozicija galėjo skatinti neveikimą, Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinių priemonių ar veiklos ėmimąsi ar nenutraukimą (
84
).
107.
Be to, iš jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos teisės pažeidimas bet kuriuo atveju yra akivaizdus, jeigu jis išliks, nepaisant sprendimo, kuriuo konstatuojamas inkriminuojamas įsipareigojimų nevykdymas, ar prejudicinio sprendimo arba suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos šiuo klausimu, iš kurių aišku, kad konkretus elgesys yra pažeidimas (
85
).
a)
Ribinių verčių viršijimas kaip akivaizdus pažeidimas
108.
Pareiga laikytis KD10 (nuo 2005 m.) ir azoto dioksido (nuo 2010 m.) ribinių verčių, kuri iš pradžių buvo nustatyta Direktyvos 96/62 7 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnyje, siejamame su II priedu ir 5 straipsniu, susijusiu su Direktyvos 1999/30 III priedo I skirsnyje nurodytu 1 etapu, o nuo 2010 m. birželio 11 d. – Direktyvos 2008/50 13 straipsnio 1 dalyje ir XI priede, yra akivaizdi, veiksmų laisvės valstybėms narėms nėra paliekama. Iš to galima daryti išvadą, kad šis pažeidimas buvo akivaizdus vien pagal savo pobūdį.
109.
Vis dėlto Teisingumo Teismas Sprendime Janecek dėl direktyvų 96/62 ir 1999/30 nusprendė, kad valstybės narės neprivalėjo imtis priemonių užtikrinti, kad nebūtų viršijimo (
86
). Nors vėlesni su šiomis direktyvomis susiję sprendimai leidžia teigti, kad ribinių verčių viršijimas vis dėlto yra savarankiškas Sąjungos teisės pažeidimas (
87
), tuo metu jau buvo taikoma Direktyva 2008/50. Taigi ribinių verčių viršijimas taikant direktyvas 96/62 ir 1999/30 dar negalėjo būti laikomas akivaizdžiu Sąjungos teisės pažeidimu.
110.
Nepaisant to, Sprendime Janecek patvirtinama taip pat aiški ir besąlygiška pareiga parengti veiksmų planus pagal Direktyvos 96/62 7 straipsnio 3 dalį (
88
). Ši pareiga glaudžiai susijusi su ribinių verčių viršijimu, nes ribos nėra viršijamos arba viršijimas sumažinamas iki minimumo, jei valstybė narė ėmėsi pakankamų priemonių oro taršai sumažinti – ar tai būtų prieš pradedant taikyti ribines vertes, ar jas taikant.
111.
Ši sąsaja aiškiai matyti ir Direktyvoje 2008/50, nes 23 straipsnyje nustatyta pareiga parengti aplinkos oro kokybės planus atsiranda dėl 13 straipsnyje ir XI priede nustatytų ribinių verčių viršijimo.
112.
Iš to darau išvadą, kad aplinkos oro kokybei skirtų ribinių verčių viršijimas nesant atitinkamo šio viršijimo ištaisymo plano tiek pagal anksčiau galiojusias direktyvas, tiek pagal Direktyvą 2008/50 yra akivaizdus Sąjungos teisės pažeidimas, kuriuo gali būti grindžiami reikalavimai atlyginti žalą.
b)
Planų kokybė
113.
Priešingai, nei teigia Lenkija, norint paneigti pažeidimo akivaizdumą nepakanka vien plano egzistavimo. Kaip teigia Italija, tam, kad ribinių verčių pažeidimas nebūtų laikomas akivaizdžiu, plane turi nebūti jokių akivaizdžių trūkumų.
114.
Šiuo klausimu visų pirma svarbu tai, ar kompetentingos institucijos laikėsi Direktyvos 2008/50 XV priedo A skirsnyje arba Direktyvos 96/62 IV priede nustatytų reikalavimų. Tik tuo atveju, jei į planą įtraukiama minėtose nuostatose nurodyta informacija, gali būti įvertinta, ar planas apskritai yra tinkamas viršijimui nutraukti, ar kada ribos nebebus viršijamos (
89
).
115.
Vis dėlto net jei buvo laikomasi visų formalių reikalavimų, ribinių verčių pažeidimas gali būti pakankamai akivaizdus, jei planas akivaizdžiai neatitinka turinio reikalavimų, nes kompetentingos institucijos viršijo savo veiksmų laisvės ribas (
90
). Tokių trūkumų visų pirma gali atsirasti dėl to, kad numatyta viršijimo trukmė akivaizdžiai nėra „viršijimas kuo trumpesnį laikotarpį“, arba dėl to, kad priemonės padėčiai ištaisyti yra aiškiai netinkamos. Be to, taip pat tikėtina, kad planai gali būti pagrįsti akivaizdžiai netinkamomis mėginių ėmimo vietomis (
91
) arba klaidingais modeliavimo metodais, todėl neatsižvelgiama į faktinį ribinių verčių viršijimo mastą.
116.
Patikrinti šiuos reikalavimus pagrindinėje byloje yra nacionalinių teismų pareiga. Tikrindami teismai turėtų atsižvelgti į tai, kad Komisija, nagrinėdama termino atidėjimą pagal Direktyvos 2008/50 22 straipsnį, jau atmetė Prancūzijos, be kita ko, dėl Paryžiaus aglomeracijos pateiktus planus (
92
). Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Prancūzijos Respublika nuo 2010 m. birželio 11 d. iki 2017 m. balandžio 16 d. akivaizdžiai laiku nepriėmė tinkamų, be kita ko, ir šiai aglomeracijai taikomų priemonių, leidžiančių užtikrinti, kad azoto dioksido (
93
) ir KD10 (
94
) ribinių verčių viršijimo laikotarpis būtų kuo trumpesnis.
c)
Reikšmingas laikotarpis
117.
Akivaizdų ribinių verčių pažeidimą ir jų viršijimui pašalinti skirtą planą siejantis ryšys lemia tai, kad laikotarpiai, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant reikalavimą atlyginti žalą, turi būti nustatomi atsižvelgiant į šį planą. Bet kuris laikotarpis, kuriuo ribinė vertė buvo viršijama neturint pakankamo plano, yra laikotarpis, kuriuo atitinkama valstybė narė akivaizdžiai pažeidė oro kokybę reglamentuojančias teisės normas.
118.
Kalbant apie pagrindinę bylą, t. y. Paryžiaus aglomeraciją, konkretus ribinių verčių taikymo laikotarpis nesant atitinkamo termino atidėjimo pagal Direktyvos 2008/50 22 straipsnį nustatomas remiantis XI priedu, kuris šiuo atžvilgiu atitinka anksčiau galiojusią Direktyvą 1999/30. Taigi KD10 ribinės vertės taikomos nuo 2005 m. sausio 1 d., o azoto dioksido ribinės vertės – nuo 2010 m. sausio 1 d.
119.
Kita vertus, Direktyvos 2008/50 23 straipsnyje nustatyta pareiga parengti aplinkos oro kokybės planus atsirado tik pasibaigus perkėlimo į nacionalinę teisę terminui, t. y. 2010 m. birželio 11 d.
120.
Pagal Direktyvos 2008/50 23 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą šie planai perduodami Komisijai nedelsiant, bet ne vėliau kaip per dvejus metus nuo tų metų, kuriais buvo užregistruotas pirmas taršos lygio viršijimas, pabaigos. Remdamosi tuo kelios suinteresuotosios valstybės narės daro išvadą, kad pareiga parengti aplinkos oro kokybės planus įsigaliojo tik pasibaigus šiam papildomam laikotarpiui.
121.
Toks požiūris teisingas, kai pasibaigus Direktyvos 2008/50 perkėlimo į nacionalinę teisę terminui ribinės vertės viršijamos pirmą kartą.
122.
Vis dėlto iki perkėlimo į nacionalinę teisę termino pabaigos jau egzistavusiam viršijimui buvo taikomi ankstesni įpareigojimai pagal Direktyvos 96/62 7 straipsnio 3 dalį ir 8 straipsnį, siejamą su Direktyvoje 1999/30 nustatytomis ribinėmis vertėmis ir leistinais nukrypimo dydžiais. Šiose nuostatose buvo įtvirtinta į Direktyvos 2008/50 23 straipsnį panaši, bet laiko atžvilgiu dar platesnė pareiga (
95
). Ši pareiga taikyta dar prieš įsigaliojant ribinėms vertėms, kai tik šios buvo viršijamos atsižvelgus į atitinkamą leistiną nukrypimo dydį.
123.
Kalbant apie šių planų persiuntimą, Direktyvos 96/62 11 straipsnio 1 dalies a punkto iii papunktyje buvo numatytas dvejų metų planų persiuntimo terminas. Vis dėlto šie planai turėjo užtikrinti, kad jų įsigaliojimo datą buvo laikomasi ribinių verčių ir šią datą jos buvo veiksmingos.
124.
Taigi valstybės narės turėjo būti jau parengusios reikiamus planus, jei ribinės vertės buvo viršijamos prieš pasibaigiant Direktyvos 2008/50 perkėlimo į nacionalinę teisę terminui. Regis, taip yra ir pagrindinėje byloje, nes Prancūzija nesėkmingai prašė Komisijos atidėti terminą dėl KD10 ir azoto dioksido Paryžiaus aglomeracijoje (
96
), vadinasi, darė prielaidą, kad ribinės vertės yra viršijamos. Vis dėlto tai turėtų patikrinti nacionalinis teismas.
d)
Tarpinė išvada
125.
Akivaizdus oro kokybės apsaugai skirtų teisės normų pažeidimas pagal Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsnius, Direktyvą 1999/30, taip pat Direktyvos 2008/50 13 ir 23 straipsnius apima visus laikotarpius, per kuriuos tuo metu taikytos ribinės vertės buvo viršijamos neturint oro kokybės gerinimo plano, kuris būtų atitikęs Direktyvos 96/62 IV priede arba Direktyvos 2008/50 XV priedo A skirsnyje nustatytus reikalavimus ir neturėjęs kitų akivaizdžių trūkumų.
2.
Dėl tiesioginio priežastinio ryšio
126.
Faktinių sunkumų įgyvendinant teises į žalos atlyginimą kyla įrodinėjant tiesioginį priežastinį ryšį tarp akivaizdaus oro kokybės teisės normos pažeidimo ir konkrečios žalos sveikatai.
127.
Nukentėjusių privačių asmenų pareiga pakankamai teisiškai įrodyti dėl Sąjungos teisės pažeidimo patirtos žalos dydį iš principo yra valstybės atsakomybės už šią žalą atsiradimo sąlyga (
97
).
128.
Nacionaliniai teismai turi nustatyti tikslią įrodymų apimtį. Jie turi patikrinti, ar nurodyta žala pakankamai tiesiogiai kyla iš valstybės narės padaryto Sąjungos teisės pažeidimo (
98
), tačiau privalo paisyti ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principų (
99
). Teisingumo Teismas, siekdamas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, gali pateikti jam visą, kaip jis pats mano, reikalingą informaciją (
100
).
129.
Veiksmai arba, kaip nepakankamų oro kokybės gerinimo priemonių atveju, neveikimas yra žalos priežastis tik tuo atveju, kai galima nustatyti tiesioginį priežastinį ryšį tarp šių veiksmų ir patirtos žalos. Reikiamo priežastinio ryšio nėra, jei žala būtų vis tiek atsiradusi be nagrinėjamo veiksmo ar neveikimo (
101
).
130.
Tiesa, KD10 ir azoto dioksido ribinės vertės grindžiamos didelės oro taršos sukeltos žalos, visų pirma pirmalaikės mirties, prielaida (
102
). Vis dėlto tai dar neįrodo, kad tam tikrų asmenų ligas lemia ribinių verčių viršijimai ir prasti aplinkos oro kokybės planai. Šios ligos gali atsirasti ir dėl kitų priežasčių, pavyzdžiui, polinkio, ar asmeninio elgesio, pavyzdžiui, rūkymo. Atsižvelgiant į tai, kad Pasaulio sveikatos organizacija jau rekomenduoja griežtesnes ribines vertes (
103
), neatmestina ir tai, jog oras, nepaisant Direktyvos 2008/50 laikymosi, jau yra pakankamai užterštas, kad galėtų sukelti tokias ligas.
131.
Taigi tam, kad būtų įrodytas tiesioginis priežastinis ryšys, nukentėjusysis, pirma, turi įrodyti, kad pakankamai ilgą laiką buvo aplinkoje, kurioje buvo akivaizdžiai pažeistos Sąjungos teisėje nustatytos ribinės oro kokybės vertės. Šio laikotarpio trukmė yra medicininis klausimas, į kurį reikia atsakyti moksliškai.
132.
Apie tokį buvimą turėtų būti galima spręsti visų pirma iš darbo ar buto vietos, taip pat iš tų vietų, kuriose būdavo dažnai pasiliekama ilgam.
133.
Vis dėlto nepakanka būti buvus zonoje ar aglomeracijoje, kurioje ribinės vertės buvo viršijamos vienoje ar keliose mėginių ėmimo vietose. Konkrečios mėginių ėmimo vietos turi būti įrengiamos taip, kad suteiktų informacijos apie labiausiai užterštas teritorijas (
104
). Taigi ir tokiose aglomeracijose ar zonose bus daug vietų, kuriose oras bus mažiau užterštas ir atitiks Sąjungos teisės standartus.
134.
Taigi nukentėjusysis turi konkrečiai įrodyti, kad ribinės vertės buvo viršijamos nurodytoje gyvenamojoje vietoje ir nurodytais laikotarpiais. Jei nagrinėjamoje vietoje nebuvo mėginių ėmimo vietos, taršos mastą turi būti įmanoma nustatyti taikant modeliavimo metodus, nes šį įrankį gali naudoti ir valstybės narės (
105
). Pavyzdžiui, Europos aplinkos agentūra daro prielaidą, kad 100 m atstumu aplink pagrindinius kelius gyvenanti miesto gyventojų dalis patiria pernelyg didelę taršą, jei atitinkamoje aglomeracijoje viršijamos ribinės vertės (
106
).
135.
Antra, asmuo, norintis kompensacijos už oro taršos sukeltą žalą, turi įrodyti žalą, kurią apskritai turi būti galima susieti su atitinkama oro tarša.
136.
Trečia, nukentėjusysis privalo įrodyti tiesioginį priežastinį ryšį tarp nurodyto buvimo vietoje, kurioje akivaizdžiai buvo pažeista aplinkos oro kokybės ribinė vertė, ir nurodytos žalos.
137.
Paprastai tam prireikia medicinos ekspertizių, kuriose neabejotinai turės būti atsižvelgiama ir į mokslinį pagrindą nustatant ribines vertes, ir kartais net griežtesnes Pasaulio sveikatos organizacijos rekomendacijas.
138.
Būtų galima palengvinti šį įrodymą taikant paneigiamą prezumpciją, kad įprastą žalą sveikatai pakankamai ilgai būnant aplinkoje, kurioje buvo viršijama ribinė vertė, lemia šis viršijimas. Remdamasis ribinių verčių viršijimu ir kitais svarbiais požymiais atitinkamą prielaidą dėl žalos, atrodo, akivaizdžiai didesnės oro taršos atveju, darė EŽTT (
107
). Jei siekiant visiškai įrodyti žalą taip, kad nekiltų jokių pagrįstų abejonių, gauti žalos atlyginimą taptų pernelyg sudėtinga, siekdamas tokio įrodinėjimo naštos palengvinimo nukentėjusysis galėtų remtis veiksmingumo principu.
139.
Vis dėlto nemanau, kad šioje byloje Teisingumo Teismas turėtų nuspręsti, ar tokia prezumpcija kyla iš Sąjungos teisės, visų pirma iš oro kokybę reglamentuojančių teisės normų. Šis klausimas nebuvo keliamas prašyme priimti prejudicinį sprendimą, neiškėlė jo ir suinteresuotosios šalys. Tokiai prezumpcijai būtina nuodugniai ištirti mokslinį pagrindą, skirtą priežastiniam ryšiui tarp oro taršos ir žalos sveikatai nustatyti.
140.
Be to, kai kurios suinteresuotosios šalys pabrėžia, kad pareiškėjas dar 2003 m., t. y. prieš pradedant taikyti KD10 ribines vertes, turėjo sveikatos problemų. Vis dėlto tai nereiškia, kad pareiškėjas dėl oro taršos nepatyrė papildomos žalos – arba todėl, kad jo būklė suprastėjo, arba todėl, kad išgyti tapo sunkiau ar truko ilgiau. Bet kuriuo atveju toks ribinių verčių pažeidimo poveikis yra tikėtinas, nes oro tarša dažnai padidina esamų sveikatos problemų pasekmes (
108
). Šis klausimas taip pat yra mokslinio pobūdžio ir jį kiekvienu konkrečiu atveju turi nagrinėti nacionalinis teismas.
141.
Galiausiai reikia pažymėti, kad tiesioginio ryšio tarp akivaizdaus ribinių verčių pažeidimo ir žalos sveikatai įrodymas dar nereiškia galutinio sprendimo. Valstybė narė gali būti atleidžiama nuo atsakomybės, įrodžiusi, kad vertės būtų viršijamos net ir jai laiku priėmus direktyvos reikalavimus atitinkančius aplinkos oro kokybės planus.
3.
Atsakymas į antrąjį klausimą
142.
Apibendrinant galima teigti, kad teisei į žalos sveikatai, patirtos dėl aplinkos ore esančių teršalų ribinių verčių viršijimo pagal Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsnius, siejamus su Direktyva 1999/30, ar Direktyvos 2008/50 13 straipsnį, atlyginimą įgyti būtina, kad nukentėjusysis įrodytų tiesioginį ryšį tarp šio sveikatos sutrikimo ir savo buvimo toje vietoje, kurioje buvo viršijamos atitinkamai galiojusios ribinės vertės, ir nebuvo priimta aplinkos oro kokybės gerinimo plano, kuris būtų atitikęs Direktyvos 96/62 IV priede arba Direktyvos 2008/50 XV priedo A skirsnyje nustatytus reikalavimus ir neturėjęs kitų akivaizdžių trūkumų.
V. Išvada
143.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą:
1.
Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsniuose, siejamuose su Direktyva 1999/30, ir Direktyvos 2008/50 13 ir 23 straipsniuose nustatytomis ribinėmis teršalų aplinkos ore vertėmis ir nustatytais įpareigojimais gerinti aplinkos oro kokybę siekiama suteikti privatiems asmenims teisių.
2.
Teisei į žalos sveikatai, patirtos dėl aplinkos ore esančių teršalų ribinių verčių viršijimo pagal Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsnius, siejamus su Direktyva 1999/30, ar Direktyvos 2008/50 13 straipsnį atlyginimą įgyti būtina, kad nukentėjusysis įrodytų tiesioginį ryšį tarp šio sveikatos sutrikimo ir savo buvimo toje vietoje, kurioje buvo viršijamos atitinkamai galiojusios ribinės vertės, ir nebuvo priimta aplinkos oro kokybės gerinimo plano, kuris būtų atitikęs Direktyvos 96/62 IV priede arba Direktyvos 2008/50 XV priedo A skirsnyje nustatytus reikalavimus ir neturėjęs kitų akivaizdžių trūkumų.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/50/EB dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje (OL L 152, 2008, p. 1), iš dalies pakeista 2015 m. rugpjūčio 28 d. Komisijos direktyva (ES) 2015/1480 (OL L 226, 2015, p. 4).
(
3
)	Be 2019 m. spalio 24 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija (Azoto dioksido ribinių verčių viršijimas) (C‑636/18, EU:C:2019:900), susijusio su pareiškėjo gyvenamąja vieta, ir 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija (Ribinės vertės – KD10) (C‑286/21, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:319), žr., pavyzdžiui, 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimą Komisija / Bulgarija (C‑488/15, EU:C:2017:267), 2020 m. balandžio 30 d. Sprendimą Komisija / Rumunija (KD10 ribinių verčių viršijimas) (C‑638/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:334), 2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895), 2021 m. vasario 3 d. Sprendimą Komisija /Vengrija (KD10 ribinės vertės) (C‑637/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:92) ir 2021 m. birželio 3 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (NO2 ribinės vertės) (C‑635/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:437).
(
4
)	https://ec.europa.eu/info/law/better-regulation/have-your-say/initiatives/12677-Luftqualitat-Uberarbeitung-der-EU-Vorschriften_de, žiūrėta 2022 m. vasario 25 d.
(
5
)	Byla Sdruzhenie „Za Zemyata – dostap do pravosadie“ ir kt. (C‑375/21) (OL C 401, 2021, p. 2).
(
6
)	Byla Komisija / Bulgarija (C‑174/21) (OL C 206, 2021, p. 18).
(
7
)	1996 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyva 96/62/EB dėl aplinkos oro kokybės vertinimo ir valdymo (OL L 296, 1996, p. 55; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 95).
(
8
)	1999 m. balandžio 22 d. Tarybos direktyva 1999/30/EB dėl sieros dioksido, azoto dioksido, azoto oksidų, kietųjų dalelių ir švino ribinių verčių aplinkos ore (OL L 163, 1999, p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 164).
(
9
)	Air Quality – Time extensions (https://ec.europa.eu/environment/air/quality/time_extensions.htm, žiūrėta 2022 m. vasario 21 d.).
(
10
)	Visų pirma žr. 2009 m. liepos 2 d. Sprendimo C(2009) 5244 galutinis 21, 25 ir 32 konstatuojamąsias dalis, 2010 m. gruodžio 17 d. Sprendimo C(2010) 9168 galutinis 10, 14–16, 19 ir 30 konstatuojamąsias dalis (abu dėl KD10), taip pat 2013 m. vasario 22 d. Sprendimo C(2013) 920 final 1 straipsnį dėl azoto dioksido.
(
11
)	2019 m. spalio 24 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Azoto dioksido ribinių verčių viršijimas) (C‑636/18, EU:C:2019:900).
(
12
)	2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija (Ribinės vertės – KD10) (C‑286/21, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:319).
(
13
)	2021 m. rugpjūčio 4 d.Conseil d’État (Valstybės Taryba) sprendimo Association les Amis de la Terre France et autres (428409, FR:CECHR:2021:428409.20210804, 4 ir 5 punktai).
(
14
)	2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54 ir 55 punktai).
(
15
)	1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 33 punktas), 2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, 40 punktas), 2019 m. birželio 24 d. Sprendimas Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, 56 punktas) ir 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas, Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54 punktas).
(
16
)	1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 51 punktas), 2009 m. kovo 24 d. Sprendimas Danske Slagterier (C‑445/06, EU:C:2009:178, 20 punktas) ir 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Euromin Holdings (Kipras) (C‑735/19, EU:C:2020:1014, 79 punktas).
(
17
)	1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 40 punktas), 1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 51 punktas), 2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, 41 punktas) ir 2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566, 34 punktas).
(
18
)	1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 21 ir 22 punktai), taip pat 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Euromin Holdings (Kipras) (C‑735/19, EU:C:2020:1014, 81 punktas).
(
19
)	Žr. 2009 m. kovo 24 d. Sprendimą Danske Slagterier (C‑445/06, EU:C:2009:178, 22–26 punktai), 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, 49 ir 50 punktai) ir 2021 m. kovo 25 d. Sprendimą Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, 63 ir 86 punktai).
(
20
)	1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 40 punktas), 2006 m. liepos 4 d. Sprendimas Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 112 punktas) ir 2018 m. sausio 24 d. Sprendimas Pantuso ir kt. (C‑616/16 ir C‑617/16, EU:C:2018:32, 49 punktas).
(
21
)	Žr. 2011 m. gegužės 10 d. Sprendimą Komisija / Švedija (KD10) (C‑479/10, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:287), 2012 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Komisija / Portugalija (KD10) (C‑34/11, EU:C:2012:712) ir 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Komisija / Italija (KD10) (C‑68/11, EU:C:2012:815).
(
22
)	Pavyzdžiui, iš 2003 m. metinės ataskaitos su Prancūzijos klausimynu (https://cdr.eionet.europa.eu/fr/eu/annualair/envqwuzxq/, žiūrėta 2022 m. vasario 24 d.) matyti, kad Paryžiaus aglomeracijoje buvo viršytos metinė azoto dioksido ribinė vertė kartu su leistinu nukrypimo dydžiu (8b lentelė, 14 eilutė) ir KD10 dienos ribinė vertė su leistinu nukrypimo dydžiu (8c lentelė, 14 eilutė).
(
23
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 44–46 punktai).
(
24
)	Komisijos komunikatas dėl pranešimų, susijusių su įgyvendinimo terminų atidėjimu ir leidimu nesilaikyti įsipareigojimo taikyti tam tikras ribines vertes pagal Direktyvos 2008/50/EB dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje 22 straipsnį (KOM(2008) 403 galutinis, p. 2).
(
25
)	Žr. mano išvadą byloje Komisija / Bulgarija (KD10) (C‑488/15, EU:C:2016:862, 95–98 punktus).
(
26
)	Žr. 2011 m. gegužės 10 d. Sprendimą Komisija / Švedija (KD10) (C‑479/10, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:287), 2012 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Komisija / Portugalija (KD10) (C‑34/11, EU:C:2012:712) ir 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Komisija / Italija (KD10) (C‑68/11, EU:C:2012:815).
(
27
)	1985 m. liepos 11 d. Sprendimas Komisija / Italija (101/84, EU:C:1985:330, 16 punktas), 1997 m. gruodžio 9 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑265/95, EU:C:1997:595, 55 ir 56 punktai) ir 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (C‑1/00, EU:C:2001:687, 131 punktas).
(
28
)	2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10) (C‑68/11, EU:C:2012:815, 64 ir 65 punktai).
(
29
)	2019 m. birželio 26 d. Sprendimas Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 48 punktas). Taip pat žr. 32 išnašoje nurodytus sprendimus.
(
30
)	Žr. mano išvadą byloje Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:168, 78 punktas).
(
31
)	Žr. 1979 m. balandžio 5 d. Sprendimą Ratti (148/78, EU:C:1979:110, 23 punktas) ir 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 49 punktas).
(
32
)	2017 m. balandžio 5 d. Sprendimas Komisija / Bulgarija (KD10) (C‑488/15, EU:C:2017:267), 2018 m. vasario 22 d. Sprendimas Komisija / Lenkija (KD10) (C‑336/16, EU:C:2018:94), 2019 m. spalio 24 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Azoto dioksido ribinių verčių viršijimas) (C‑636/18, EU:C:2019:900), 2020 m. balandžio 30 d. Sprendimas Komisija / Rumunija (KD10 ribinės vertės viršijimas) (C‑638/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:334), 2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895), 2021 m. vasario 3 d. Sprendimas Komisija / Vengrija (KD10 ribinės vertės) (C‑637/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:92), 2021 m. kovo 4 d. Sprendimas Komisija / Jungtinė Karalystė (Ribinės vertės – azoto dioksidas) (C‑664/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:171), 2021 m. birželio 3 d. Sprendimas Komisija / Vokietija (Ribinės vertės – NO2) (C‑635/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:437) ir 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Ribinės vertės – KD10) (C‑286/21, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:319).
(
33
)	2017 m. balandžio 5 d. Sprendimas Komisija / Bulgarija (KD10) (C‑488/15, EU:C:2017:267, 83 punktas), 2019 m. spalio 24 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Azoto dioksido ribinių verčių viršijimas) (C‑636/18, EU:C:2019:900, 78 punktas) ir 2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895, 133 punktas).
(
34
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 44 punktas).
(
35
)	2017 m. balandžio 5 d. Sprendimas Komisija / Bulgarija (KD10) (C‑488/15, EU:C:2017:267, 105 ir 106 punktai), 2019 m. spalio 24 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Azoto dioksido ribinių verčių viršijimas) (C‑636/18, EU:C:2019:900, 79 punktas) ir 2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895, 134 punktas).
(
36
)	Žr. šios išvados 53 punktą.
(
37
)	2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimas ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, 42 punktas), 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimas Komisija / Bulgarija (KD10) (C‑488/15, EU:C:2017:267, 70 punktas) ir 2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895, 78–81 punktai).
(
38
)	2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895, 80 punktas).
(
39
)	2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimas ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, 43–47 punktai) ir 2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895, 81 punktas).
(
40
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 35 punktas) ir 2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimas ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, 53 punktas).
(
41
)	2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Robins ir kt. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 72 punktas), 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimas Hogan ir kt. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 50–52 punktai), taip pat konkrečiai dėl Direktyvos 2008/50 žr. mano išvadą byloje Komisija / Bulgarija (KD10) (C‑488/15, EU:C:2016:862, 76 punktas). Taip pat žr. šios išvados 106 ir paskesnius punktus.
(
42
)	Žr. šios išvados 126 ir paskesnius punktus.
(
43
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 46 punktas) ir 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimas Komisija / Bulgarija (C‑488/15, EU:C:2017:267, 105 punktas). Taip pat žr. 1996 m. spalio 24 d. Sprendimą Kraaijeveld ir kt. (C‑72/95, EU:C:1996:404, 59 punktas), 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 34 ir 45 punktai), 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland ir kt. (C‑197/18, EU:C:2019:824, 31 ir 72 punktai).
(
44
)	1996 m. spalio 8 d. Sprendimas Dillenkofer ir kt. (C‑178/94, C‑179/94 ir C‑188/94–C‑190/94, EU:C:1996:375, 33 ir paskesni punktai), 2018 m. spalio 4 d. Sprendimas Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, 102 punktas) ir 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Euromin Holdings (Kipras) (C‑735/19, EU:C:2020:1014, 88 ir 89 punktai).
(
45
)	Žr. 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 67 punktas).
(
46
)	2019 m. birželio 26 d. Sprendimas Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 33 punktas).
(
47
)	Žr. mano išvadą byloje Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:168, 53 punktas).
(
48
)	1991 m. gegužės 30 d. sprendimai Komisija / Vokietija (Sieros dioksidas ir kietosios dalelės) (C‑361/88, EU:C:1991:224, 16 punktas) ir Komisija / Vokietija (Švinas) (C‑59/89, EU:C:1991:225, 19 punktas); taip pat žr. 1991 m. spalio 17 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (Geriamasis vanduo) (C‑58/89, EU:C:1991:391, 14 punktas).
(
49
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 37 ir 38 punktai), 2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimas ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, 54 punktas), 2019 m. birželio 26 d. Sprendimas Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 53 ir 54 punktai); taip pat 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 38 punktas).
(
50
)	2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimas ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, 52 punktas), 2019 m. birželio 26 d. Sprendimas Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 31 ir 54 punktai); taip pat 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 33, 39 ir 54 punktai).
(
51
)	Žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimą Paul ir kt. (C‑222/02, EU:C:2004:606, 38 punktas).
(
52
)	Žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimą Paul ir kt. (C‑222/02, EU:C:2004:606, 44 punktas).
(
53
)	Žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimą Paul ir kt. (C‑222/02, EU:C:2004:606, 41 punktas).
(
54
)	1994 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/19/EB dėl indėlių garantijų sistemų (OL L 135, 1994, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 252).
(
55
)	2004 m. spalio 12 d. Sprendimas Paul ir kt. (C‑222/02, EU:C:2004:606, 45 punktas).
(
56
)	2004 m. spalio 12 d. Sprendimas Paul ir kt. (C‑222/02, EU:C:2004:606, 42 punktas).
(
57
)	2004 m. spalio 12 d. Sprendimas Paul ir kt. (C‑222/02, EU:C:2004:606, 43 punktas).
(
58
)	1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428), 2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Robins ir kt. (C‑278/05, EU:C:2007:56) ir 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimas Hogan ir kt. (C‑398/11, EU:C:2013:272, 50–52 punktai).
(
59
)	1996 m. spalio 8 d. Sprendimas Dillenkofer ir kt. (C‑178/94, C‑179/94 ir C‑188/94–C‑190/94, EU:C:1996:375, 33 ir paskesni punktai).
(
60
)	2018 m. spalio 4 d. Sprendimas Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807) ir 2021 m. kovo 25 d. Sprendimas Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249).
(
61
)	2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Euromin Holdings (Kipras) (C‑735/19, EU:C:2020:1014).
(
62
)	2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566).
(
63
)	2018 m. spalio 4 d. Sprendimas Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, 103 punktas) ir 2020 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Euromin Holdings (Kipras) (C‑735/19, EU:C:2020:1014, 90 punktas).
(
64
)	Šiuo klausimu žr. 1976 m. gegužės 20 d. Sprendimą de Peijper (104/75, EU:C:1976:67, 15 punktas), 2007 m. birželio 5 d. Sprendimą Rosengren ir kt. (C‑170/04, EU:C:2007:313, 39 punktas), 2010 m. birželio 1 d. Sprendimą Blanco Pérez ir Chao Gómez (C‑570/07 ir C‑571/07, EU:C:2010:300, 44 punktas) ir 2021 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Delfarma (C‑488/20, EU:C:2021:956, 37 punktas).
(
65
)	1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 31–33 punktai), 1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 20 punktas) ir 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54 punktas).
(
66
)	1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 35 punktas), 1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 31 punktas), 2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, 40 punktas), 2016 m. liepos 28 d. Sprendimas Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 18 punktas) ir 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54 punktas).
(
67
)	Dabar – 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 26, 2012, p. 1).
(
68
)	2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, 32 ir 36 punktai). Taip pat žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, 66 punktas) ir 2016 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Stadt Wiener Neustadt (C‑348/15, EU:C:2016:882, 45 punktas).
(
69
)	2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, 45–47 punktai), vis dėlto žr. mano išvadą byloje Leth (C‑420/11, EU:C:2012:701, 50–55 punktai).
(
70
)	Komisijos pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje (KOM(2005) 447 galutinis, p. 2).
(
71
)	2011 m. gegužės 10 d. Sprendimas Komisija / Švedija (KD10) (C‑479/10, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:287), 2012 m. lapkričio 15 d. Sprendimas Komisija / Portugalija (KD10) (C‑34/11, EU:C:2012:712), 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10) (C‑68/11, EU:C:2012:815), 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimas Komisija / Bulgarija (KD10) (C‑488/15, EU:C:2017:267), 2018 m. vasario 22 d. Sprendimas Komisija / Lenkija (KD10) (C‑336/16, EU:C:2018:94), 2019 m. spalio 24 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Azoto dioksido ribinių verčių viršijimas) (C‑636/18, EU:C:2019:900), 2020 m. balandžio 30 d. Sprendimas Komisija / Rumunija (KD10 ribinės vertės viršijimas) (C‑638/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:334), 2020 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Komisija / Italija (KD10 ribinės vertės) (C‑644/18, EU:C:2020:895), 2021 m. vasario 3 d. Sprendimas Komisija / Vengrija (Ribinės vertės – KD10) (C‑637/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:92), 2021 m. kovo 4 d. Sprendimas Komisija /Jungtinė Karalystė (Ribinės vertės ‐ azoto dioksidas) (C‑664/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:171), 2021 m. birželio 3 d. Sprendimas Komisija / Vokietija (Ribinės vertės – NO2) (C‑635/18, nepaskelbtas Rink., EU:C:2021:437) ir 2022 m. balandžio 28 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Ribinės vertės – KD10) (C‑286/21, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:319).
(
72
)	Bylos Komisija / Italija
(Azoto dioksidas) (C‑573/19), Komisija / Bulgarija
(Sieros dioksidas) (C‑730/19), Komisija / Ispanija
(Azoto dioksidas) (C‑125/20), Komisija / Graikija (KD10) (C‑70/21), Komisija / Slovakija (KD10) (C‑342/21), Komisija / Graikija
(Azoto dioksidas) (C‑633/21) ir Komisija / Portugalija
(Azoto dioksidas) (C-220/22).
(
73
)	2019 m. birželio 26 d. Sprendimas Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533).
(
74
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447) ir 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114).
(
75
)	2021 m. rugpjūčio 4 d.Conseil d’État (Valstybės Taryba) sprendimas Association les Amis de la Terre France et autres (428409, FR:CECHR:2021:428409.20210804).
(
76
)	2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimas ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382).
(
77
)	Europos aplinkos agentūra, Unequal exposure and unequal impacts: Social vulnerability to air pollution, noise and extreme temperatures in Europe, EEE Report No 22/2018, p. 19 ir 21.
(
78
)	Taip pat žr. šios išvados 131 ir paskesnius punktus.
(
79
)	Europos aplinkos agentūra, Unequal exposure and unequal impacts: Social vulnerability to air pollution, noise and extreme temperatures in Europe, EEE Report No 22/2018, p. 19–22.
(
80
)	Be to, žr. šios išvados 77 ir 78 punktus.
(
81
)	Žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimą Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 39 punktas), 2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimą ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, 56 punktas), taip pat 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 56 punktas) ir iš esmės mano išvadą byloje Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland ir kt. (C‑197/18, EU:C:2019:274, 41 ir paskesni punktai).
(
82
)	2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54 ir 55 punktai).
(
83
)	1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 51 punktas), 2013 m. kovo 14 d. Sprendimas Leth (C‑420/11, EU:C:2013:166, 41 punktas) ir 2020 m. liepos 16 d. Sprendimas Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566, 34 punktas).
(
84
)	1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 56 punktas) ir 2019 m. liepos 29 d. Sprendimas Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 42 punktas).
(
85
)	1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 57 punktas), 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, 214 punktas), 2017 m. gegužės 30 d. Sprendimas Safa Nicu Sepahan / Taryba (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 31 punktas) ir 2022 m. sausio 18 d. Sprendimas Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, 47 punktas).
(
86
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 44 punktas).
(
87
)	Žr. šios išvados 53 punktą.
(
88
)	2008 m. liepos 25 d. Sprendimas Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 35, 39 ir 41 punktai). Taip pat žr. 2014 m. lapkričio 19 d. Sprendimą ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, 53 ir 56 punktai).
(
89
)	Žr. šios išvados 46 punktą.
(
90
)	Žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimą Janecek (C‑237/07, EU:C:2008:447, 46 punktas) ir 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimą Komisija / Bulgarija (C‑488/15, EU:C:2017:267, 105 punktas). Taip pat žr. 1996 m. spalio 24 d. Sprendimą Kraaijeveld ir kt. (C‑72/95, EU:C:1996:404, 59 punktas), 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 34 ir 45 punktai) ir 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland ir kt. (C‑197/18, EU:C:2019:824, 31 ir 72 punktai).
(
91
)	Žr. 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 43–45 punktai).
(
92
)	Žr. šios išvados 20 punktą.
(
93
)	2019 m. spalio 24 d. Sprendimas Komisija / Prancūzija (Azoto dioksido ribinių verčių viršijimas) (C‑636/18, EU:C:2019:900, 89 punktas).
(
94
)	2022 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija (Ribinės vertės – KD10) (C‑286/21, nepaskelbtas Rink., EU:C:2022:319, 77 punktas).
(
95
)	Žr. šios išvados 42 ir paskesnius punktus.
(
96
)	Žr. šios išvados 20 punktą.
(
97
)	2021 m. kovo 25 d. Sprendimas Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, 122 punktas).
(
98
)	1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 65 punktas), 2011 m. spalio 20 d. Sprendimas Danfoss ir Sauer-Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674, 34 punktas) ir 2014 m. birželio 19 d. Sprendimas Specht ir kt. (C‑501/12–C‑506/12, C‑540/12 ir C‑541/12, EU:C:2014:2005, 106 punktas).
(
99
)	2011 m. spalio 20 d. Sprendimas Danfoss ir Sauer-Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674, 36 punktas), šiuo klausimu taip pat žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimą Manfredi ir kt. (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 64 punktas) ir 2014 m. birželio 5 d. Sprendimą Kone ir kt. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 24 punktas).
(
100
)	2011 m. spalio 20 d. Sprendimas Danfoss ir Sauer-Danfoss (C‑94/10, EU:C:2011:674, 35 punktas).
(
101
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 28 d. Sprendimą van den Berg / Taryba ir Komisija (C‑164/01 P, EU:C:2004:665, 57 punktas).
(
102
)	2005 m. rugsėjo 21 d. Komisijos pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje (KOM(2005) 447 galutinis, p. 2). Žr. mano išvadą byloje Komisija / Bulgarija (C‑488/15, EU:C:2016:862, 2 ir 3 punktus) ir byloje Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:168, 53 punktas).
(
103
)	WHO global air quality guidelines: particulate matter (KD2.5 and KD10), ozone, nitrogen dioxide, sulfur dioxide and carbon monoxide. Santrauka, Ženeva: Pasaulio sveikatos organizacija; 2021.
(
104
)	Žr. 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 43 punktas) dėl Direktyvos 2008/50 III priedo B skirsnio 1 punkto a papunkčio pirmos įtraukos. Direktyvos 1999/30 VI priedo I skirsnio a punkto i papunktyje jau buvo nustatyti tie patys reikalavimai.
(
105
)	Žr. 2019 m. birželio 26 d. Sprendimą Craeynest ir kt. (C‑723/17, EU:C:2019:533, 62 punktas), Direktyvos 96/62 6 straipsnį, Direktyvos 1999/30 7 straipsnio 4 dalį ir Direktyvos 2008/50 6, 7 ir 10 straipsnius, 6 ir 14 konstatuojamąsias dalis.
(
106
)	Europos aplinkos agentūra, Exceedance of air quality standards in Europe, https://www.eea.europa.eu/ims/exceedance-of-air-quality-standards, žiūrėta 2022 m. kovo 1 d. Remiantis šiais duomenimis, 2019 m. 10 % Sąjungos ir Jungtinės Karalystės miestų gyventojų patyrė pernelyg didelę KD10 taršą, azoto dioksido taršą patyrė 3 %.
(
107
)	2005 m. birželio 9 d. EŽTT sprendimas Fadeyeva prieš Rusiją (55723/00, CE:ECHR:2005:0609JUD005572300, 87 ir 88 punktai).
(
108
)	Europos aplinkos agentūra, Unequal exposure and unequal impacts: Social vulnerability to air pollution, noise and extreme temperatures in Europe, EEE Report Nr. 22/2018, p. 19–21.