62006CJ0008
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
2007 m. lapkričio 29 d. (
*1
)
„Apeliacinis skundas — Pareigūnai — Darbo užmokestis — Ekspatriacijos išmoka — Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje įtvirtinta sąlyga — Sąvoka „darbas kitai valstybei“
Byloje C-8/06 P
dėl 2006 m. sausio 5 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
Anna Herrero Romeu, atstovaujama advokatų R. García-Gallardo Gil-Fournier, D. Domínguez Pérez ir A. Sayagués Torres,
apeliantė,
dalyvaujant kitai proceso šaliai:
Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai J. Currall, padedamai abogados J. Gutiérrez Gisbert, J. Rivas Andrés ir M. Canal, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovei pirmojoje instancijoje
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (pranešėjas) ir T. von Danwitz,
generalinis advokatas Y. Bot,
posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. kovo 22 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2007 m. birželio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
A. Herrero Romeu apeliaciniu skundu prašo panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Herrero Romeu prieš Komisiją (T-298/02, Rink. VT. p. I-A-295 ir II-1349, toliau – skundžiamas sprendimas) atmesti ieškinį dėl 2002 m. birželio 10 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimo jai neskirti Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai) VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje numatytos ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo.
Teisinis pagrindas
2
Tarnybos nuostatų 69 straipsnio pirmame sakinyje, remiantis ginčijamo sprendimo priėmimo metu taikyta redakcija, nurodyta, kad ekspatriacijos išmoka lygi 16 % visos bazinės algos, namų ūkio išmokos ir išlaikomo vaiko išmokos, į kurias pareigūnas turi teisę, dydžio.
3
Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis numato, kad ekspatriacijos išmoka mokama:
„a)
pareigūnams:
—
kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir
—
kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla tos valstybės europinėje teritorijoje. Taikant šią nuostatą, neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje;
<…>“ (Pataisytas vertimas).
Bylos faktinės aplinkybės
4
Pirmosios instancijos teismas bylos faktines aplinkybes trumpai apibūdino skundžiamo sprendimo 3–8 punktuose:
„3
Ispanijos pilietybę turinti ieškovė nuo 1993 m. sausio mėn. iki 2001 m. lapkričio mėn. dirbo Patronat Català Pro Europa (toliau – Patronat) atstovybėje Briuselyje; ši organizacija pagal 1993 m. sausio 15 d. su Patronat pasirašytą sutartį yra įpareigota atstovauti Katalonijos autonominio regiono (Comunidad Autónoma de Catalunya) vyriausybės interesams Bendrijos institucijose Briuselyje.
4
2001 m. lapkričio 16 d. ieškovė pradėjo dirbti Komisijoje pareigūne. Dėl ekspatriacijos išmokos gavimo Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje nustatytas penkerių metų laikotarpis – vadinamasis ataskaitinis laikotarpis, šiuo atveju apima laikotarpį nuo 1996 m. gegužės 16 d. iki 2001 m. gegužės 15 dienos.
5
2001 m. lapkričio 19 d. ieškovė susitiko su Personalo ir administracijos generalinio direktorato (GD) tarnybomis, kad būtų nustatytos jos teisės ir užpildytas jos tarnybos pradžios lapas. Per šį susitikimą ji žodžiu buvo informuota, kad jai laikinai negalima paskirti ekspatriacijos išmokos. Tą pačią dieną parengtame jos tarnybos pradžios lape taip pat buvo nurodyta, kad jai išmoka neskiriama.
6
2002 m. sausio 18 d. ieškovė Personalo ir administracijos generalinio direktorato Asmens teisių valdymo skyriaus vadovui išsiuntė raštą su prašymu informuoti ją apie išmokų, skirtų naujiems pareigūnams, anksčiau dirbusiems regionų atstovybėse Briuselyje, srityje galiojančias nuostatas. Kadangi į šį raštą Komisija neatsakė, ieškovė dar kartą pakartojo savo prašymą 2002 m. vasario 12 d. laiške.
7
2002 m. vasario 14 d. ieškovė, remdamasi Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalimi, apskundė 2001 m. lapkričio 19 d. Sprendimą.
8
2002 m. birželio 10 d. (ginčijamu) Sprendimu Paskyrimų tarnyba atmetė ieškovės skundą. Iš šio sprendimo matyti, kad pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą buvo atsisakyta ieškovei suteikti ekspatriacijos išmoką ir su ja susijusias išmokas, nes ji penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, gyveno ir dirbo Briuselyje. Konkrečiai kalbant, Paskyrimų tarnyba nusprendė, kad jos darbas Patronat tarnyboje negalėjo būti prilygintas „darbui kitai valstybei“ minėtame 4 straipsnyje nustatytos išimties atžvilgiu ir todėl į jį negalėjo būti atsižvelgta.“
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
5
Prašydama panaikinti ginčijamą sprendimą, apeliantė pareiškė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m. spalio 4 dieną.
6
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės ieškinį. Taigi jis atmetė visus keturis apeliantės pateiktus pagrindus, kad pažeistas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas ir vienodo požiūrio principas, padaryta faktinių aplinkybių vertinimo klaida ir neįvykdyta pareiga motyvuoti sprendimą.
7
Dėl pirmojo pagrindo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 26 punkte iškėlė klausimą, ar apeliantės darbą Patronat atstovybėje Briuselyje reikia laikyti darbu kitai valstybei minėto VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme.
8
Pirmosios instancijos teismas atmetė šį pagrindą, skundžiamo sprendimo 29 punkte pirmiausia priminęs, jog, Teisingumo Teismo nuomone, iš EB ir EAEB sutarčių bendros sistemos aiškiai matyti, kad valstybės narės sąvoka institucinių nuostatų prasme apima tik valstybių narių vyriausybines institucijas ir neapima regionų arba autonominių bendruomenių vyriausybių, nesvarbu, kokia kompetencija jos naudotųsi.
9
Skundžiamo sprendimo 30 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat iš esmės nusprendė, kad Tarnybos nuostatose vartojama tiksli terminija, todėl jos negalima pagal analogiją išplėsti aiškiai nenumatytiems atvejams. Galiausiai šio sprendimo 31 punkte jis pažymėjo, kad teisės aktų leidėjas pasirinko sąvoką „valstybė“, jau egzistavusią Tarnybos nuostatų priėmimo metu, ne tik centralizuotoms valstybėms narėms, bet ir federacinę ar regioninę struktūrą turinčioms valstybėms narėms, pavyzdžiui, Vokietijos Federacinei Respublikai, apibūdinti. Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs į šį straipsnį įtraukti politinius vienetus ar vietines bendruomenes, jis tai būtų aiškiai padaręs.
10
Todėl skundžiamo sprendimo 32 straipsnyje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje vartojama sąvoka „valstybė“ apima tik „valstybę“ kaip juridinį asmenį ir nedalomą tarptautinės teisės subjektą bei jos vyriausybines institucijas.
11
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 33 punkte padarė išvadą, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos sąvoką „darbas kitai valstybei“ reikia suprasti kaip neapimančią darbo valstybių politinių vienetų vyriausybėse.
12
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 35–42 punktuose taip pat atmetė kelis apeliantės pateiktus argumentus.
13
35 punkte jis atmetė apeliantės argumentą, kad Bendrijos teisėje yra savarankiška valstybės sąvoka, apimanti ir decentralizuotas įstaigas. 36 ir 37 punktuose atmesti savarankiška autonominių bendruomenių kompetencija pagal Ispanijos teisę ir 1994 m. gegužės 26 d. Konstitucinio teismo sprendimo tekstu pagrįsti argumentai. 38–40 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė argumentus, kad apeliantei taikoma ta pati sveikatos draudimo sistema ir ta pati apmokestinimo sistema, kokia taikoma Ispanijos nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos Briuselyje darbuotojams. Galiausiai 41 ir 42 punktuose atmestas apeliantės argumentas, pagrįstas autonominių bendruomenių atstovų dalyvavimu Komisijos konsultaciniuose komitetuose.
14
Pirmosios instancijos teismas atmetė antrąjį ieškinio pagrindą, kad Komisija padarė faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, skundžiamo sprendimo 58 punkte padaręs išvadą, jog apeliantė per ataskaitinį laikotarpį paprastai gyveno bei daugiausia dirbo Briuselyje ir kad jos interesų centras taip pat yra šiame mieste. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 59 punkte patikslino, kad apeliantės pateikti duomenys, kuriais ji siekė įrodyti, jog tuo pačiu laikotarpiu jos interesų centras buvo Ispanijoje, nekelia abejonių dėl šios išvados.
15
Pirmosios instancijos teismas atmetė trečiąjį ieškinio pagrindą, kad neįvykdyta pareiga motyvuoti sprendimą, skundžiamo sprendimo 68–70 punktuose nuspręsdamas, kad apeliantė žinojo visas priežastis, dėl kurių Paskyrimų tarnyba neskyrė jai ekspatriacijos išmokos.
16
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 81 ir 82 punktuose nusprendė, jog apeliantės pateikto ketvirtojo ieškinio pagrindo, kad pažeistas vienodo požiūrio principas, negalima priimti, nes joks šio principo pažeidimas nebuvo įrodytas.
17
Dėl prašymo skirti su ekspatriacijos išmoka susijusias išmokas Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 84 punkte nusprendė, kad konstatavus, jog apeliantė neturi teisės į ekspatriacijos išmoką, šį prašymą reikia atmesti.
Apeliacinio proceso šalių reikalavimai
18
Šiuo apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas:
19
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą,
—
priteisti iš apeliantės šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Šalių argumentai
20
Apeliantė apeliacinį skundą pagrindžia tik tuo, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, klaidingai išaiškinęs Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos sąvoką „aplinkybės, kylančios dėl darbo kitai valstybei“. Šį pagrindą sudaro dvi atskiros dalys.
21
Pirma, apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas siaurai išaiškino Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytą išimtį. Taip nuspręsdamas Pirmosios instancijos teismas nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, konkrečiau kalbant, 1993 m. kovo 30 d. Sprendimo Vardakas prieš Komisiją (T-4/92, Rink. p. II-357, 34 punktas), kuriame jis nusprendė, kad šią nuostatą, kaip išimties išimtį, reikia aiškinti plačiai.
22
Antra, apeliantė tvirtina, jog ši išimtis pagrįsta tuo, kad asmenų, kuriems ši nuostata taikoma, negalima laikyti užmezgusiais nuolatinius ryšius su valstybe, kur jie dirba, dėl perkėlimo į šią valstybę laikinumo.
23
Taigi skundžiamu sprendimu, pagal kurį ši išimtis netaikoma darbui atitinkamai valstybei narei per autonomines bendruomenes, nepaisoma priežasčių, dėl kurių ši nuostata priimta, ir sukuriama diskriminacija tarp pareigūnų, kurie, dirbdami nuolatinėje atstovybėje, dirbo šiai valstybei narei per centrinę administraciją ir turi teisę į ekspatriacijos išmoką (2005 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hosman-Chevalier prieš Komisiją, T-72/04, Rink. p. II-3265, 40 punktas), ir pareigūnų, kurie dirbo per autonominės bendruomenės administraciją. Iš tiesų abiem šiais atvejais pareigūnas, prieš pradėdamas dirbti Bendrijos tarnyboje, neužmezgė nuolatinių ryšių su valstybe, kurioje dirba, dėl perkėlimo į šią valstybę laikinumo. Pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su įdarbinimo valstybe yra tęstinis, ar ne.
24
Galiausiai, priešingai nei Pirmosios instancijos teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 32 punkte, šią nuostatą suprantant plačiąja prasme, „valstybe“ negalima laikyti visų viešųjų subjektų, kurie patys turi juridinį statusą. Toks aiškinimas apimtų tik subjektus, turinčius įgaliojimų Bendrijos srityje, pavyzdžiui, autonomines bendruomenes, ir atitiktų kitas EB sutarties nuostatas, pavyzdžiui, susijusias su valstybės pagalba arba viešaisiais pirkimais.
25
Savo atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija, pirma, teigia, kad Pirmosios instancijos teismas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytą išimtį aiškino ne siaurai, o plačiai, laikydamasis atitinkamo asmens ir nagrinėjamos valstybės narės tiesioginio teisinio ryšio reikalavimo. Tačiau šiuo atveju apeliantė neturėjo tokio teisinio ryšio su Ispanijos Karalyste.
26
Antra, Komisija tvirtina, kad apeliantės argumentai pagrįsti klaidinga prielaida, todėl likusi jos argumentų dalis yra negaliojanti. Ji iš tiesų painioja dvi sąvokas, būtent, pirma, Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytos išimties ratio legis ir, antra, šioje išimtyje esančios sąvokos „valstybė“ vartojimo ratio legis. Svarbus tik Pirmosios instancijos teismo nagrinėtos sąvokos „valstybė“ išaiškinimas.
27
Taip pat nebuvo jokios diskriminacijos tarp pareigūnų, kurie atitinkamai valstybei narei dirbo jos nuolatinėje atstovybėje, priklausančioje šios valstybės centrinei administracijai, ir tų, kurie jai dirbo per autonominę bendruomenę. Iš tiesų šios dvi situacijos atliekamų funkcijų atžvilgiu yra skirtingos, nes, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 37 punkto, autonominių bendruomenių atstovybių užduotis yra jų atstovaujamų administracijų interesų užtikrinimas, o šie interesai nebūtinai sutampa su kitų autonominių bendruomenių ar Ispanijos Karalystės, kaip valstybės, interesais.
28
Bet kuriuo atveju reikia atsižvelgti į Bendrijos teisės akto leidėjo, kuris neketino įtraukti į minėtos išimties taikymo sritį valstybės politinių vienetų, kaip antai regionų, autonominių bendruomenių ir kitų vietos subjektų vyriausybės, sprendimą.
29
Be to, Komisija tvirtina, jog apeliantės pateiktas išaiškinimas, kaip skundžiamo sprendimo 32 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas, lemtų, kad „valstybe būtų laikomi visi viešieji subjektai, patys turintys juridinį statusą, kuriems centrinė vyriausybė perdavė vidinius įgaliojimus, įskaitant savivaldybes arba kitus subjektus, kuriems administracija delegavo dalį funkcijų“.
30
Argumentas, kad „pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su įdarbinimo valstybe yra tęstinis, ar ne <…>“, yra naujas klausimas, kuris bent jau nebuvo taip suformuluotas Pirmosios instancijos teisme, todėl kyla abejonių dėl jo priimtinumo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl priimtinumo
31
Komisijos nuomone, apeliantės pateiktas argumentas, kad „pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su įdarbinimo valstybe yra tęstinis, ar ne“, gali būti laikomas nauju klausimu ar bent jau tokiu, kuris nebuvo taip suformuluotas Pirmosios instancijos teisme.
32
Pažymėtina, jog iš Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalies nuostatų matyti, kad vykstant apeliaciniam procesui apeliantas gali remtis bet kokiu svarbiu argumentu su sąlyga, kad apeliacinis skundas nepakeičia Pirmosios instancijos teisme nagrinėtos bylos dalyko (2007 m. sausio 18 d. Sprendimo PKK ir KNK prieš Tarybą, C-229/05 P, Rink. p. I-439, 66 punktas).
33
Reikia pripažinti, kad minėtu argumentu paremiamas apeliacinio skundo pagrindas, jog Pirmosios instancijos teismas pažeidė Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antrą įtrauką. Todėl net jei šis argumentas nebuvo Pirmosios instancijos teisme suformuluotas taip pat, kaip nurodyta šio sprendimo 31 punkte, jis nekeičia Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamos bylos dalyko, taigi nėra naujas pagrindas Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos prasme.
34
Vadinasi, vienintelis apeliantės pateiktas apeliacinio skundo pagrindas yra visiškai priimtinas.
Dėl esmės
35
Atsakant į apeliantės pateiktą pagrindą reikia nuspręsti, ar aiškindamas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje vartojamą sąvoką „darbas kitai valstybei“ Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą.
36
Pirmiausia pažymėtina, kad, priešingai nei teigia Komisija, „valstybės“ sąvokos negalima aiškinti atskirai nuo frazės, kurioje ji vartojama. Bendrijos teisės sąvokos, pavyzdžiui, darbas kitai valstybei, turinį reikia vertinti kaip visumą ir aiškinti atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, tekstą ir juo siekiamus tikslus (šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 18 d. Sprendimo KVS International, C-301/98, Rink. p. I-3583, 21 punktą; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C-156/98, Rink. p. I-6857, 50 punktą; 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo Kvaerner, C-191/99, Rink. p. I-4447, 30 punktą ir 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Schilling ir Nehring, C-63/00, Rink. p. I-4483, 24 punktą).
37
Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Tarnybos nuostatų 69 straipsnyje numatytos ekspatriacijos išmokos, kurios skyrimo sąlygos patikslintos tų pačių Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje, t. y. nuostatoje, kurioje vartojama sąvoka „darbas kitai valstybei“, tikslas – padengti išlaidas, atsiradusias pareigūnams pradėjus dirbti Bendrijose, kurie dėl to turėjo perkelti savo gyvenamąją vietą iš gyvenamosios vietos valstybės į darbo vietos valstybę ir integruotis į naują aplinką. Ekspatriacijos sąvoka taip pat priklauso nuo pareigūno subjektyvios padėties, t. y. jo integracijos į naują aplinką laipsnio, kuris priklauso nuo, pavyzdžiui, jo įprastos gyvenamosios vietos ar nuo pagrindinės profesinės veiklos vykdymo (žr. 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Magdalena Fernández prieš Komisiją, C-452/93 P, Rink. p. I-4295, 20 punktą ir 2007 m. birželio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier, C-424/05 P, Rink. p. I-5027, 35 punktą).
38
Ekspatriacijos išmokos paskyrimu siekiama pašalinti faktinius skirtumus tarp pareigūnų, kurie visiškai integravosi į darbo vietos valstybės visuomenę, ir tų, kurie nesiintegravo (minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 36 punktas).
39
Pareigūnas, kuris nors ir gyveno ar užsiėmė pagrindine veikla savo darbo vietos valstybės europinėje teritorijoje penkerių metų laikotarpiu, pasibaigusiu prieš 6 mėnesius iki jam pradedant eiti savo pareigas, tačiau dirbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje, yra tokioje pačioje ekspatriacijos padėtyje (minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 37 punktas).
40
Iš tiesų dėl darbo „kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje“ išlieka ypatingi suinteresuotojo asmens ryšiai su šia kita valstybe ar tarptautine organizacija ir taip atsiranda kliūtis užmegzti ilgalaikius ryšius su darbo vietos valstybe, taigi ir pakankamai šio suinteresuotojo asmens integracijai į darbo vietos valstybės visuomenę (minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 38 punktas).
41
Šiuo atžvilgiu Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos nuostatose nenumatyta nieko, iš ko būtų galima daryti išvadą, kad darbas „kitai valstybei“ būtinai yra darbas Europos Sąjungos valstybei narei. Tokios išvados nepaneigia ir aplinkybė, kad praktiškai būsimi Sąjungos pareigūnai dažniausia dirba ne trečiosioms valstybėms, o valstybei narei.
42
Kai trečiosios valstybės taip pat suinteresuotos, aiškinant „valstybės“ sąvoką Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme, reikia remtis valstybių narių ir trečiųjų valstybių santykius reglamentuojančia viešąja tarptautine teise.
43
Nors kompetencijos valstybės viduje pasidalijimas skiriasi pagal kiekvienos valstybės institucijų sistemą, valstybę reikia laikyti unitariniu tarptautinės viešosios teisės subjektu. Laikantis šio požiūrio reikalaujama, kad valstybei kitose valstybėse ir tarptautinėse organizacijose atstovautų vienintelės diplomatinės atstovybės sistema, atspindinti atitinkamos valstybės unitarinį pobūdį tarptautiniu lygiu.
44
Teisingumo Teismas šiuo klausimu jau yra nusprendęs, jog tam, kad atitinkamą pareigūną būtų galima laikyti dirbusiu „kitai valstybei“, nėra svarbiausia, kad jį būtų įdarbinusi centrinė tos valstybės administracija; lemiamas veiksnys yra visiška jo pareigų integracija į tos valstybės nuolatinę atstovybę (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 42 punktą).
45
Iš tiesų minėto sprendimo Komisija prieš Hosman-Chevalier 43 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl ypatingo suinteresuotojo asmens, kaip nuolatinės atstovybės personalo nario, statuso susiklostė ypatingi jo ryšiai su atitinkama valstybe nare. Ši privilegijuota padėtis, suinteresuotajam asmeniui leidusi naudotis įvairiomis 1961 m. balandžio 18 d. Vienos konvencijoje dėl diplomatinių santykių numatytomis privilegijomis ir imunitetais, sudarė kliūtis jam užmegzti ilgalaikius santykius su darbo vietos valstybe ir kartu pakankamai integruotis į šios valstybės visuomenę.
46
Be to, pateikti argumentai pagrįsti atitinkamu argumentu, išplaukiančiu iš vieno bylos medžiagoje esančio dokumento. Iš tiesų atsakydama į per proceso organizavimo procedūrą Pirmosios instancijos teismo pateiktą klausimą Ispanijos Karalystė patikslino, ir jai nebuvo paprieštarauta, kad pareigūnus integravus į šios valstybės narės nuolatinę atstovybę ir akreditavus Belgijos valdžios institucijose jie išlaiko nuolatinę gyvenamąją vietą savo kilmės valstybėje narėje ir, kadangi šie pareigūnai neregistruoti Belgijos Karalystės komunose, kompetentingos valdžios institucijos jų nelaiko šios valstybės narės gyventojais.
47
Šios aplinkybės taip pat trukdo minėtiems pareigūnams pakankamai integruotis darbo valstybėje narėje, todėl jos prisideda prie ekspatriacijos padėties, kurioje šie pareigūnai atsiduria.
48
Šiuo atžvilgiu apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, kaip nurodyta šio sprendimo 23 punkte, sukūrė diskriminaciją tarp pareigūnų, kurie, dirbdami nuolatinėje atstovybėje, dirbo šiai valstybei narei per centrinę administraciją ir turi teisę į ekspatriacijos išmoką, ir pareigūnų, kurie jai dirbo per autonominės bendruomenės administraciją.
49
Vis dėlto klausimas, ar dirbta valstybei per jos centrinę administraciją, ar per autonominės bendruomenės administraciją, nėra, priešingai nei tvirtina apeliantė, svarbus atskyrimo kriterijus, į kurį reikėtų atsižvelgti sprendžiant, ar skirti ekspatriacijos išmoką.
50
Iš tiesų ir tarnautojus, dirbančius valstybei per jos centrinę administraciją, ir tuos, kurie dirba autonominei bendruomenei per jos administraciją, reikia laikyti esančius ekspatriacijos situacijoje Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme, tačiau su sąlyga, kad jie yra oficialiai integruoti į šios valstybės nuolatinę atstovybę.
51
Šiuo atveju neginčijama, kad ataskaitiniu laikotarpiu apeliantė nedirbo Ispanijos centrinėje administracijoje ir oficialiai nepriklausė Ispanijos Karalystės nuolatinei atstovybei prie Europos Sąjungos.
52
Šiomis aplinkybėmis apeliantės argumentą, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, galima tik atmesti.
53
Be to, pavyzdžiui, reikia pažymėti, kad Ispanijoje pagal Susitarimą dėl Ispanijos Karalystės nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos departamento autonominių bendruomenių reikalams ir dėl autonominių bendruomenių dalyvavimo Europos Sąjungos Tarybos darbo grupėse, kurį Ispanijos vyriausybė priėmė 2004 m. gruodžio 9 d. per Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas, nors šio susitarimo bylos aplinkybių metu dar nebuvo ir todėl jis šiomis aplinkybėmis netaikytinas, bent dvi patarėjo autonominių bendruomenių reikalams pareigybes minėtoje nuolatinėje atstovybėje užima autonominių bendruomenių pareigūnai, turintys kompetenciją valstybės viduje, bet integruoti į šią nuolatinę atstovybę.
54
Vadinasi, jei aiškinant Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos frazę „darbas kitai valstybei“ reikia laikyti reikšminga tik aplinkybę, kad darbas atliekamas nuolatinėje valstybės atstovybėje, Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 33 punkte aiškindamas šią frazę kaip netaikomą darbui valstybės politinių vienetų vyriausybėms, nepadarė teisės klaidos.
55
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad apeliacinį skundą reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
56
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Pagal šio reglamento 70 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas. Vis dėlto pagal šio reglamento 122 straipsnio antrosios pastraipos pirmą įtrauką 70 straipsnis netaikomas institucijos pareigūno ar kito tarnautojo pareikštam apeliaciniam skundui. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš A. Herrero Romeu bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.