62002CC0464_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje Komisija pagal EB 226 straipsnį pareiškė ieškinį Danijai dėl teisės aktų ir praktikos, reglamentuojančių šioje šalyje jos gyventojų naudojimąsi kitoje valstybėje narėse registruotomis transporto priemonėmis.
2. Dažniausiai tokia padėtis susidaro, kai Danijos gyventojas įsidarbina kitoje valstybėje narėje įsteigtoje įmonėje, ir šis darbdavys nori suteikti darbuotojui darbdavio įsisteigimo valstybėje darbdavio vardu registruotą automobilį tik profesiniam arba ir asmeniniam, ir profesiniam naudojimui.
Faktinės bylos aplinkybės
3. Danijoje nustatytas registracijos mokestis, taikomas įsigijus naują transporto priemonę ir apskaičiuojamas pagal automobilio vertę. Mokesčio dydis yra lygus 105 % pirkimo kainos iki kiekvienais metais nustatomos ribos (įskaitant PVM ir kitus mokesčius, iš viso sudarančius 34 %) ir 180 % likučio(2) . Nepaisant to, kad kai kurios kitos valstybės narės numato panašų mokestį, nors ir gerokai mažesnį, Švedijoje ir Vokietijoje, tiesioginį susisiekimą keliais su Danija turinčiose valstybėse narėse, tokio mokesčio nėra.
4. Remiantis iki 1999 m. liepos 1 d. Danijoje visuotinai taikytais(3) ir iki šiol tam tikrais atvejais dar taikomais teisės aktais (toliau – pirminiai teisės aktai), Danijos gyventojas negali naudotis kitoje valstybėje narėje registruota transporto priemone be leidimo, kuris gali būti suteikiamas, tik jei automobilis paprastai yra naudojamas už Danijos ribų ir jei yra ypatingų priežasčių, dėl kurių registracija Danijoje nereikalaujama. Įprasta, kad leidimas iš esmės yra suteikiamas tik tiesioginėms kelionėms nuo Vokietijos ar Švedijos sienos iki vairuotojo gyvenamosios vietos savaitgaliais bei per atostogas; jis neleidžia transporto priemonės naudoti asmeniniams tikslams kitu būdu. Už šį pažeidimą yra skiriama bauda. Jei Danijos gyventojas nori naudoti kitoje valstybėje narėje įsisteigusio darbdavio suteiktą įmonės automobilį aplinkybėmis, kuriomis šis naudojimas neatitinka leidimo sąlygų, vienintelė jo turima galimybė pagal pirminius teisės aktus yra perregistruoti automobilį Danijoje ir sumokėti visą registracijos mokestį.
5. 1999 m. pirminiai teisės aktai buvo pakeisti(4), siekiant leisti Danijos gyventojui Danijoje naudoti kitoje valstybėje narėje jo darbdavio vardu registruotą transporto priemonę su sąlyga, kad gyventojas įsigys leidimą ir kad jo „pagrindinis darbas“ atliekamas pas šį darbdavį. Ši sąlyga patenkinama, kai darbuotojas pas šį darbdavį dirba visą darbo dieną arba iš šio darbo jis gauna bent pusę savo pajamų. Danijos teigimu, „pagrindinio darbo“ kriterijus buvo pasirinktas siekiant kuo labiau sumažinti galimo piktnaudžiavimo nuostatomis riziką.
6. Leidimas, kuris turi būti laikomas transporto priemonėje ir policijai pareikalavus pateikiamas, yra išduodamas tik sumokėjus mokestį, atitinkantį Danijos registracijos mokesčio dalį. Šis mokestis apskaičiuojamas vienu iš dviejų būdų.
7. Pirma, kai transporto priemonė yra naudojama tik darbo tikslams, mokestis mokamas už kiekvieną transporto priemonės naudojimo dieną Danijoje ir yra lygus 60 DKK (apytiksliai 8 eurai) už automobilius ir motociklus, arba 30 DKK (apytiksliai 4 eurai) už krovinines transporto priemones.
8. Antra, kai ir tol, kol transporto priemonė yra naudojama ir asmeniniams, ir darbo tikslams, visas privalomas mokestis, nustatomas automobilį perregistruojant Danijoje, yra mokamas įmokomis už ketvirtį, kurių kiekviena lygi 3 % visos sumos, kartu su papildomu pajamų mokesčiu, lygiu 1,5 % likusio sumokėtino balanso sumos. Papildomai turi būti sumokėtas vienkartinis depozitas, lygus vieno ketvirčio mokesčio įmokai ir papildomam pajamų mokesčiui. Cirkuliaras(5) patikslina, kad kasdienis darbuotojo važinėjimas iš jo gyvenamosios vietos Danijoje į jo darbo vietą kitoje valstybėje narėje laikomas asmeniniu naudojimu, todėl bet koks toks numatomas naudojimas reiškia, kad  už dieną mokamas mokestis yra netaikomas.
9. Abiem atvejais mokestį moka darbdavys.
10. Pagal pakeistus teisės aktus yra numatyta ši leidimui gauti skirta procedūra. Vietos muitinės ir mokesčių institucijoms turi būti pateikiamas prašymas raštu, kuriame nurodoma, ar jis yra susijęs su mokesčiu, mokamu už dieną ar ketvirtį. Turi būti pridėta darbdavio pažyma, detaliai nurodanti darbo sąlygas ir konkrečiai pažyminti, kad tai yra darbuotojo „pagrindinis darbas“.
11. Kai mokestis už ketvirtį, nustatomas pagal transporto priemonės vertę, yra mokėtinas, muitinės institucijos atlieka išankstinį įvertinimą, kuriam transporto priemonės pateikti paprastai nereikalaujama, ir netrukus po to išduoda leidimą. Galutinį vertinimą vėliau atlieka nuo muitinės institucijų nepriklausoma automobilių vertinimo įstaiga.
12. Jei pareiškimas yra tvarkingas, leidimas išduodamas automatiškai. Papildomai yra išduodami priekinio stiklo lipdukai su užrašytu transporto priemonės registracijos numeriu. Kai mokestis mokėtinas už dieną, darbdavys ar darbuotojas turi ant lipduko užrašyti naudojimo datą, kad tą dieną transporto priemonė galėtų būti teisėtai naudojama Danijoje. Kai mokestis mokėtinas už ketvirtį, kiekvienam teisėto naudojimo laikotarpiui išduodamas vienas lipdukas (daugiausia dvejiems metams).
13. Jei užsienyje registruotą transporto priemonę vairuojantis Danijos gyventojas negali pateikti leidimo ir lango lipdukų, jis turi mokėti baudą, be to, transporto priemonė gali būti konfiskuojama.
14. Pirminiai teisės aktai tebėra taikomi, kai pakeistų teisės aktų reikalaujama „pagrindinio darbo“ sąlyga nėra patenkinta.
15. Komisija siekia, jog būtų pripažinta, kad Danija neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 ir 39 straipsnių nuostatas, nagrinėjamas kartu, tiek, kiek jos teisės aktai ir administracinė praktika 1) neleidžia kaimyninėje valstybėje narėje dirbantiems Danijos gyventojams naudoti darbo ar asmeniniams tikslams įmonės automobilio, registruoto kaimyninėje valstybėje, kurioje yra įsteigtas jų darbdavys, ir 2) leidžia kitoje ES valstybėje narėje dirbantiems Danijos gyventojams darbo ir (ar) asmeniniams tikslams naudoti motorinę transporto priemonę, būtent įmonės automobilį, įregistruotą kitoje valstybėje narėje, kurioje yra įsteigtas jų darbdavys, tik su sąlyga, kad i) šis darbas yra jų pagrindinis darbas ir ii) už šią transporto priemonę sumokėtas mokestis.
16. Manau, kad pirmoji prašomo sprendimo dalis yra susijusi su pirminiais teisės aktais, o antroji – su pakeistais teisės aktais.
EB 39 straipsnio taikymo sritis
17.  Pagal Komisijos pagrindinį argumentą pirminiai ir pakeisti teisės aktai prieštarauja EB 39 straipsnyje įtvirtintai darbuotojų judėjimo laisvei dėl to, kad jie riboja darbuotojų teisę siekti darbo kitoje valstybėje narėje ir darbdavių laisvę įdarbinti Danijos gyventojus kitose valstybėse narėse.
18. Danija, remiama į bylą įstojusios Suomijos, visų pirma teigia, kad pirminiai ir pakeisti teisės aktai nepriklauso EB 39 straipsnio taikymo sričiai, nes jie nedaro įtakos patekimui į darbo rinką. Danija konkrečiai tvirtina, kad teisės aktai nesudaro kliūčių Danijos gyventojams patekti į kitų valstybių narių darbo rinkas ir neriboja kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių galimybės įdarbinti Danijos gyventojus: jie tik reglamentuoja sąlygas, kuriomis kitoje valstybėje narėje registruotais įmonių automobiliais Danijos gyventojai naudojasi Danijoje.
19. Po to, kai Komisija ir Danija šioje byloje pateikė savo pastabas, Teisingumo Teismas priėmė sprendimą Van Lent (6) . Pastarojoje byloje, kuri buvo susijusi su Liuksemburgo darbdavio Belgijos gyventojui suteiktu automobiliu, Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 39 straipsnis draudžia nacionalinės teisės normas, draudžiančias darbuotojui, kuris yra vienos valstybės narės gyventojas, jos teritorijoje naudoti registruotą kaimyninėje valstybėje narėje transporto priemonę, priklausančią lizingo įmonei ir darbuotojui suteiktą darbdavio, kaip ir lizingo įmonė įsteigto pastarojoje valstybėje narėje.
20. Per posėdį šioje byloje Danija siekė išskirti sprendimą Van Lent
iš esmės tuo pagrindu, kad pagal tada galiojusias Belgijos teisės normas atitinkamas automobilio naudotojas negalėjo automobilio registruoti Belgijoje savo vardu. Prašymą dėl registravimo galėjo pateikti tik savininkas, turintis Belgijos PVM mokėtojo numerį ar įregistruotą buveinę Belgijoje. Pagal pakeistus Danijos teisės aktus, atvirkščiai, įmonės automobilio naudotojas gali registruoti darbdaviui priklausantį automobilį.
21. Vis dėlto nemanau, kad tai yra tinkamas skirtumas. Reikia pripažinti, kad Teisingumo Teismas Van Lent
nusprendė, jog iš Belgijos teisės aktų išplaukia, kad darbuotojas negali registruoti transporto priemonės Belgijoje, nes jis nėra savininkas, ir kad savininkas, lizingo įmonė, taip pat negali jo registruoti, nes jis nėra įsteigtas Belgijoje ir neturi Belgijos PVM mokėtojo numerio(7) . Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, kad „dėl atitinkamų didesnių išlaidų ir administracinių sunkumų tokios teisės normos gali sudaryti kliūčių kitoje valstybėje narėje įsteigtam darbdaviui įdarbinti kitoje valstybėje narėje gyvenantį darbuotoją“(8) .
22. Ši analizė lygiai taip pat taikytina šiai bylai, kurioje kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys gali suteikti darbuotojui, gyvenančiam Danijoje, įmonės automobilį, net tik darbo reikmėms, tik jei darbdavys yra pasiruošęs arba i) perregistruoti automobilį Danijoje ir sumokėti didelį registracijos mokestį, arba ii) laikytis leidimo gavimo procedūros ir sumokėti arba mokestį už dieną, arba prilygstantį visam registracijos mokesčiui mokestį įmokomis už ketvirtį, kartu su palūkanomis ir depozitu.
23. Kaip pažymi Komisija, nuostatos, trukdančios darbuotojui verstis savo profesija arba apsunkinančios tokią veiklą, šioje byloje jo galimam darbdaviui užkraudamos administracinę ir finansinę naštą, daro poveikį įdarbinimo galimybei. Apskritai kalbant, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad su asmenų judėjimo laisve susijusios EB sutarties nuostatos yra skirtos palengvinti Bendrijos piliečių visų rūšių profesinės veiklos vykdymą visoje Bendrijoje ir sudaro kliūčių priemonėms, dėl kurių Bendrijos piliečiai galėtų patekti į nepalankią padėtį, jei kitos valstybės narės teritorijoje jie norėtų užsiimti ekonomine veikla(9) .
24. Nors Danija sutinka, kad gali atrodyti, jog atskirai nagrinėjami teisės aktai gali trukdyti kitos valstybės narės darbdaviui įdarbinti darbuotoją, gyvenantį Danijoje, ji tvirtina, kad jie neturėtų būti nagrinėjami atskirai ir kad platesniame atlyginimo bei kitų išmokų kontekste jie neturi tokio poveikio.
25. Vis dėlto nemanau, kad šį argumentą reikia nagrinėti atskirai. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė sprendime Clean Car Autoservise (10),
darbuotojų teisės būti pasamdytiems ir įdarbintiems be diskriminacijos privalomas rezultatas yra darbdavio teisė juos įdarbinti pagal darbuotojų judėjimo laisvę reglamentuojančias taisykles; šios taisyklės galėtų būti nesunkiai paneigtos, jei valstybės narės galėtų jas apeiti paprasčiausiai darbdaviams nustatydamos reikalavimus, kuriuos turi įvykdyti bet kuris jų įdarbinti norimas darbuotojas ir kurie, jei būtų nustatyti tiesiogiai darbuotojui, reikštų darbuotojo teisės į judėjimo laisvę pagal EB 39 straipsnį įgyvendinimo apribojimus.
26. Mano nuomone, tokie principai yra taip pat taikytini šioje byloje, kurioje vietoj diskriminacinių reikalavimų, kuriuos reikia atitikti, valstybės narės teisės aktai daliai atlyginimo ar išmokoms nustato sąlygas, dėl kurių darbdaviai kitoje valstybėje narėje gali nuspręsti neįdarbinti pirmosios valstybės narės gyventojo. Galima papildyti, kad leidimas ir mokesčio už dieną sumokėjimas yra reikalaujami netgi tada, kai įmonės automobilį ketinama naudoti vien tik darbui; todėl net tokiais atvejais, kai automobilio suteikimas negali būti laikomas viso atlyginimo ir išmokų paketo dalimi, beveik neabejotinai atrodo, kaip teigia Komisija, kad Vokietijoje (ar Švedijoje) esantis darbdavys, įdarbindamas darbui, reikalaujančiam, kad darbuotojas darbo reikalais vyktų į Daniją ar per jos teritoriją, pirmenybę teiks savo šalies gyventojams.
27. Todėl manau, kad šioje byloje nagrinėjami teisės aktai patenka į EB 39 straipsnio taikymo sritį ir iš esmės prieštarauja šiai nuostatai.
28. Kadangi teisės aktai dėl jų ribojamo poveikio prieštarauja EB 39 straipsniui, nemanau, kad būtina nagrinėti alternatyvų Danijos argumentą, jog šie teisės aktai nėra diskriminaciniai. Kad ir kokie būtų šio argumento privalumai, akivaizdu, kad EB 39 straipsnis draudžia ne tik bet kokią valstybių narių darbuotojų diskriminaciją dėl pilietybės įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo bei užimtumo sąlygų srityje, bet ir nacionalinės teisės normas, kurios, nors taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų darbuotojų pilietybę, sudaro kliūtį jų judėjimo laisvei(11) . Todėl net jei Danija yra teisi, tvirtindama, kad teisės aktai nėra diskriminaciniai, jie vis tiek prieštarauja EB 39 straipsniui.
29. Remdamasis tuo, kad su Komisijos argumentu galima sutikti pagal EB 39 straipsnį, nesiūlau atskirai nagrinėti Komisijos argumento, jog Danijos teisės aktai prieštarauja EB 10 straipsniui.
Galimas pateisinimas
30. Danija toliau papildomai teigia, kad nagrinėjami teisės aktai yra pateisinami.
31. Iš tiesų kitu atveju galinčios prieštarauti EB 39 straipsniui nacionalinės priemonės vis dėlto gali būti teisėtos, jei jomis siekiama teisėto tikslo, suderinamo su EB sutartimi, ir jei jos yra pateisinamos privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, su sąlyga, kad jos yra tinkamos užtikrinant jomis siekiamo tikslo pasiekimą ir neviršija to, kas yra būtina šiam tikslui pasiekti(12) . Danija ypač nurodo tai, kad teisės aktais yra siekiama teisėtų interesų ir jie yra proporcingi.
32. Danija pažymi, pirma, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog Danijos automobilių registracijos mokestis yra suderinamas su Bendrijos teise(13), kad registracija yra natūrali naudojimosi apmokestinimo kompetencija pasekmė ir kad situacijoje, kai iš kitoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės lizingo būdu nuomojama transporto priemonė iš tiesų yra naudojama kitos valstybės narės keliuose, pastaroji gali nustatyti reikalavimą įregistruoti šią transporto priemonę jos teritorijoje(14) . Danijos teigimu, iš to išplaukia, jog valstybės narės turi teisę užtikrinti, kad šią sritį reglamentuojantys teisės aktai būtų teisingai taikomi, ir ypač užtikrinti mokesčių mokėjimą.
33. Tai, kad sprendimuose Komisija prieš Daniją ir De Danske Bilimportører Teisingumo Teismas nusprendė, jog Danijos automobilio registracijos mokestis neprieštarauja EB 28 ar 90 straipsniams, vis dėlto nebūtinai reiškia, kad jis neapriboja darbuotojų judėjimo laisvės, prieštaraudamas EB 39 straipsniui,  ar kad bet koks tokio pobūdžio apribojimas yra būtinai pateisinamas ir proporcingas. Taip pat galima pažymėti, kad ši byla yra susijusi ne su įprastu mokesčio veikimu, bet jo taikymu transporto priemonėms, kitoje valstybėje narėje įsikūrusio savininko joje įregistruotoms. Be to yra aišku, kad nesuderintoje automobilių mokesčių srityje savo apmokestinimo galiomis valstybės narės turi naudotis laikydamosi Bendrijos teisės; iš tiesų Cura Anlagen,
vienoje iš bylų, kuriomis Danija remiasi, Teisingumo Teismas tai aiškiai pažymėjo(15) . Vadinasi, Danijai nepakanka remtis savo kompetencija apmokestinti registracijos mokesčiu, ji taip pat privalo įrodyti, kad šia kompetencija tinkamai pasinaudojo.
34. Šis argumentas taikomas ir Suomijos tvirtinimui, kad motorinių transporto priemonių apmokestinimas priklauso valstybės narės kompetencijai.
35. Danija tvirtina, antra, kad bet koks teisės aktų ribojamas poveikis yra pagrįstas būtinumu užtikrinti, kad Danijos gyventojai neišvengtų pareigos mokėti registracijos mokestį. Nesant teisės normų, Danijos gyventojai gali vengti mokėti mokestį, kitoje valstybėje narėje įsteigdami įmones ar filialus, per kuriuos įsigytų ir Danijoje naudotųsi kitoje valstybėje narėje registruotais automobiliais.
36. Tiesa, kad piktnaudžiaujantiems ar sukčiaujantiems asmenims valstybės narės gali drausti naudotis nuostatomis, susijusiomis su laisvu judėjimu. Vis dėlto tai gali būti daroma tik atskirais atvejais, kai yra tokio elgesio įrodymų. Vien tik piktnaudžiavimo ar sukčiavimo rizika negali būti pateisinamas bendras apribojimas, kuris sudarytų kliūčių naudotis bona fide
Bendrijos suteiktomis teisėmis(16) . Tokie apribojimai yra neišvengiamai neproporcingi, nes dėl jų teisėtas naudojimasis Bendrijos suteiktomis teisėmis tampa neįmanomas.
37. Danija teigia, trečia, kad teisės aktai apsaugo nuo, jos vertinimu, 15 milijardų DKK dydžio (1997 m. duomenys) mokestinių įplaukų praradimo. Vis dėlto iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad siekiant pateisinti naudojimosi pagrindine laisve apribojimą niekada negalima remtis mokestinių įplaukų praradimu(17) .
38.  Danija teigia, ketvirta, jog „pagrindinio darbo“ sąlyga, kuri turi būti patenkinta tam, kad pakeisti teisės aktai būtų taikomi, yra proporcinga. Šia sąlyga siekiama užtikrinti, kad darbuotojas, gavęs įmonės automobilį, būtų iš tikrųjų automobilį suteikusio asmens įdarbintas. Vien tik formalių darbo santykių nepakanka. Sąlyga yra objektyvi ir lengvai patikrinama. Danija priduria, kad jei pakeisti teisės aktai būtų taikomi bet kuriam Danijos gyventojui, visą ar nevisą darbo dieną dirbančiam kitoje valstybėje narėje, būtų daug sunkiau apsisaugoti nuo piktnaudžiavimo. Ji mano, kad tokiu atveju policija turėtų tikrinti kiekvieną užsienyje registruotą Danijos gyventojo šioje valstybėje vairuojamą automobilį siekdama nustatyti, ar tokie vairuotojai iš tikrųjų dirba kitoje valstybėje narėje, o tai būtų netinkama.
39. Šis argumentas manęs neįtikina. Man atrodo, kad veiksmingas ir mažiau ribojantis pasirinkimas būtų leidimų sistema, suteikianti galimybę įvertinti darbo santykių tikrumą, nereikalaujant sumokėti mokesčio tuo atveju, kai šie santykiai yra tikri.
40. Be to, jei darbuotojo „pagrindinis darbas“ nėra atliekamas pas automobilį suteikusį darbdavį, tuomet tam, kad automobilis būtų naudojamas bet kokiems asmeniniams tikslams, įskaitant kasdienį vykimą į darbą, automobilis turi būti perregistruojamas Danijoje. Šį požiūrį sunku kokiu nors būdu pateisinti. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, EB 39 straipsnis taip pat apsaugo nepilną darbo dieną dirbančius bei mažas pajamas gaunančius darbuotojus(18) ; tiek, kiek nagrinėjami teisės aktai apriboja tokių darbuotojų judėjimo laisvę, jie prieštarauja EB sutarčiai, nepaisant to, kad darbas, dėl kurio suteikiamas automobilis, nėra jų „pagrindinis darbas“, kaip nustatyta nacionalinės teisės aktuose.
41. Netgi kai pakeisti teisės aktai yra taikomi, reikalaujama, kad prieš Danijos gyventojui Danijoje naudojantis, kad ir kaip trumpai ir net jei automobilis dažnai grąžinamas darbdaviui, kitoje valstybėje narėje registruotu įmonės automobiliu, jis privalo gauti leidimą. Atrodo, kad net kasdienis keliavimas iš darbuotojo gyvenamosios vietos į jo darbo vietą yra laikomas asmeniniu naudojimu, taigi mokestis už ketvirtį yra mokėtinas, net jei tai yra vienintelis automobilio naudojimo būdas. Vėlgi šis reikalavimas viršija tai, kas yra būtina norint pasiekti Danijos nurodytus tikslus. Panašūs vertinimai taikomi aplinkybei, kad teisės aktai neįtvirtina jokios nuostatos, skirtos atsižvelgti į skirtingą naudojimo asmeniniams ir darbo tikslams mastą.
42. Galiausiai Danija ginčija, kad Cura Anlagen (19) Teisingumo Teismas sutiko, jog vartojimo mokestis, kuris atitinka transporto priemonės registracijos jos naudojimo valstybėje narėje trukmę, yra  proporcingas. Jo sprendimas, kad toje byloje nagrinėjamas vartojimo mokestis yra neteisėtas, buvo ypač paremtas ta aplinkybe, kad mokesčio dydis buvo neproporcingas šios registracijos trukmei. Iš šių teiginių Danija daro išvadą, kad jos teisės aktai dėl kitose valstybėse narėse registruotoms transporto priemonėms taikomo registracijos mokesčio yra suderinami su judėjimo laisvę reglamentuojančiomis EB sutarties nuostatomis.
43. Vis dėlto nemanau, kad Teisingumo Teismo sprendimas Cura Anlagen
dėl nagrinėto vartojimo mokesčio, kurio sumokėjimas buvo registracijos sąlyga, teisėtumo, šioje byloje yra tinkamas. Vartojimo mokestis savo esme skiriasi nuo automobilio registracijos mokesčio. Cura Anlagen nagrinėto vartojimo mokesčio tikslas yra užtikrinti nežalingą aplinkai elgesį perkant ir lizingo būdu nuomojant asmenines transporto priemones, o mokesčio dydis nustatomas pagal transporto priemonės kuro sunaudojimą.
44. Proporcingumo klausimu norėčiau kaip išvadą pateikti šią pastabą. Negalima pamiršti, kad registracijos mokestis – ir su tuo Danija iš tiesų sutinka –nustatytas labai aukštas, todėl dėl pirmiau aptartų priežasčių labai trukdo Danijos gyventojams įsidarbinti kitose valstybėse narėse įsteigtose įmonėse. Todėl, net jei teisės aktais buvo siekiama su EB sutartimi suderinamų teisėtų tikslų, ir jie yra pateisinami privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, o tai, mano nuomone, šioje byloje nebuvo įrodyta, atrodo, kad būtų labai sunku įtikinti, jog jie yra tinkami jais siekiamo tikslo pasiekimui užtikrinti ir neviršija to, kas yra būtina jam pasiekti.
Išvada
45. Todėl, mano manymu, Teisingumo Teismas turi:
1. Pripažinti, kad Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 ir 39 straipsnių nuostatas, nagrinėjamas kartu, tiek, kiek jos teisės aktai ir administracinė praktika 1) neleidžia kaimyninėje valstybėje narėje dirbantiems Danijos gyventojams darbo ar asmeniniams tikslams Danijoje naudoti įmonės automobilio, registruoto kaimyninėje valstybėje, kurioje yra įsisteigęs jų darbdavys, ir 2) leidžia kitoje ES valstybėje narėje dirbantiems Danijos gyventojams naudoti darbo ir (ar) asmeniniams tikslams motorinę transporto priemonę, būtent įmonės automobilį, registruotą kitoje valstybėje narėje, kurioje yra įsisteigęs jų darbdavys, tik su sąlyga, kad i) šis darbas yra jų pagrindinis darbas ir ii) už šią transporto priemonę sumokėtas mokestis.
2. Priteisti iš Danijos Karalystės padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
3. Priteisti iš Suomijos Respublikos, kaip į bylą įstojusios šalies, padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)   –	Dėl tolimesnių detalių apie mokestį žr. mano 2003 m. birželio 17 d. Išvados byloje De Danske Bilimportører, C‑383/01, Rink. I‑6065, 11 punktą.
(3)   –	Ypač 1992 m. sausio 10 d. Teisingumo ministerijos dekreto Nr. 18, pakeisto 1996 m. birželio 24 d. Transporto ministerijos dekretu Nr. 592, 105a ir 106 straipsniai.
(4)   –	1999 m. birželio 2 d. Įstatymu Nr. 385 ir 1999 m. birželio 21 d. Transporto ministerijos dekretu Nr. 502.
(5)   –	1999 m. birželio 28 d. Cirkuliaras Nr. 102, pakeistas Akcizo mokesčių vadovu ir 2001 m. rugsėjo 20 d. Cirkuliaru Nr. 172.
(6)   –	2003 m. spalio 2 d. Sprendimas (C‑232/01, Rink. p. I‑11525).
(7)   –	Sprendimo 18 punktas.
(8)   –	Sprendimo 20 punktas.
(9)   –	Žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Weigel and Weigel
(C‑387/01, Rink. p. I‑4981, 52 punktas ir jame nurodyti sprendimai).
(10)   –	1998 m. gegužės 7 d. Sprendimas (C‑350/96, Rink. I‑2521, 20 ir 21 punktai).
(11)   –	Sprendimas Weigel ir Weigel
(nurodytas 9 išnašoje, 50 ir 52 punktai).
(12)   –	1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman (C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 104 punktas ir jame nurodytos bylos).
(13)   –	1990 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Daniją
(C‑47/48, Rink. p. I‑4509) ir 2 išnašoje nurodytas sprendimas De Danske Bilimportører.
(14)   –	2002 m. kovo 21 d. Sprendimas Cura Anlagen (C‑451/99, Rink. p. I‑3193, 41 ir 42 punktai).
(15)   –	14 išnašoje nurodyto sprendimo 40 punktas.
(16)   –	Žr., pavyzdžiui, 1997 m. liepos 17 d. Sprendimą Leur-Bloem (C‑28/95, Rink. p. I‑4161, 39–44 punktai); 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją (C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 45 punktas) ir 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimą X ir Y
(C‑436/00, Rink. p. I‑10829, 62 punktas).
(17)   –	2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimas De Groot (C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 103 punktas ir jame nurodyti sprendimai) ir sprendimas X ir Y
(nurodytas 16 išnašoje, 50 punktas).
(18)   –	1982 m. kovo 23 d. Sprendimas Levin
(C‑53/81, Rink. p. I‑1035); 1986 m. birželio 13 d. Sprendimas Kempf (C‑139/85, Rink. p. I‑1741) ir 1986 m. liepos 3 d. Sprendimas Lawrie-Blum (C‑66/85, Rink. p. I‑2121).
(19)   –	14 išnašoje nurodyto sprendimo 69 punktas ir rezoliucinė dalis.