62018CC0667
GENERALINIO ADVOKATO
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,
pateikta 2019 m. gruodžio 11 d. (
1
)
Byla C-667/18
Orde van Vlaamse Balies,
Ordre des barreaux francophones et germanophone
prieš
Ministerraad
(Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas, Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2009/138/EB – Teisinių išlaidų draudimas – Apdraustojo asmens teisė laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą – Teismo procesas arba tyrimas – Sąvoka – Teisminis arba neteisminis tarpininkavimas“
I. Įžanga
1.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) (
2
) 201 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimu.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant 2017 m. balandžio 9 d.Orde van Vlaamse Balies (Flandrijos advokatų taryba) ir Ordre des barreaux francophones et germanophone (Prancūziškai ir vokiškai kalbančių bendruomenių advokatų taryba) (toliau – advokatų taryba) pareikštą ieškinį dėl panaikinimo, kuriuo siekiama panaikinti Wet tot wijziging van de wet van 4 april 2014 betreffende de verzekeringen en ertoe strekkende de vrije keuze van een advocaat of iedere andere persoon die krachtens de op de procedure toepasselijke wet de vereiste kwalificaties heeft om zijn belangen te verdedigen in elke fase van de rechtspleging te waarborgen in het kader van een rechtsbijstandsverzekeringsovereenkomst (2014 m. balandžio 4 d. Įstatymas dėl draudimo ir teisės laisvai pasirinkti advokatą arba kitą asmenį, turintį pagal procesui taikomus teisės aktus reikalingą kvalifikaciją, užtikrinimo, kad bet kuriame teismo etape būtų ginami asmens interesai pagal teisinių išlaidų draudimo sutartį) (
3
).
3.
Advokatų tarybos ieškinys susijęs su tuo, kad Belgijos teisės aktų leidėjas nustatė, jog teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens teisė laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą taikoma vykdant arbitražo, bet ne tarpininkavimo procedūrą.
4.
Pateikdamas prejudicinį klausimą Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas, Belgija) siekia išsiaiškinti, ar Belgijos teisėje numatyta tarpininkavimo procedūra, neatsižvelgiant į tai, ar ji yra teisminė, ar neteisminė, patenka į sąvoką „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktą.
5.
Išdėstęs argumentus Teisingumo Teismui pasiūlysiu į šį klausimą atsakyti teigiamai. Pirmiausia, primenu, kad Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktas, kuriame nustatyta apdraustojo asmens teisė laisvai pasirinkti advokatą, yra nesusietas su šios direktyvos 198 straipsnio 1 dalimi, kurioje nurodytas įsipareigojimas padengti su tuo susijusias išlaidas. Vėliau nurodysiu sąvokos „teismo procesas“ išaiškinimui naudingus Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens teisėmis, visų pirma su sąvoka „tyrimas“, aspektus. Toliau, atsižvelgdamas į tarpininkavimo ypatumus, padarysiu išvadas vadovaudamasis toje pačioje direktyvoje siekiamais tikslais.
II. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
1. Panaikinta Direktyva 87/344/EEB
6.
1987 m. birželio 22 d. Tarybos direktyvos 87/344/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo (
4
), kuri panaikinta Direktyva 2009/138 (
5
), 4 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta:
„1.   Kiekvienoje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai pripažįstama, kad:
a)
kai kreipiamasi į advokatą ar kitą asmenį, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį, jam atstovauti arba ginti jo interesus bet kokiame tyrime ar teismo procese, apdraustasis turi teisę laisvai pasirinkti tokį advokatą arba kitą asmenį.“
2. Direktyva 2009/138
7.
Direktyvos 2009/138 16 konstatuojamoje dalyje nurodyta:
„Pagrindinis draudimo ir perdraudimo reglamentavimo ir priežiūros tikslas – tinkama draudėjų ir naudos gavėjų apsauga. Terminas „naudos gavėjas“ apima bet kokį fizinį arba juridinį asmenį, kuriam suteikiama teisė pagal draudimo sutartį. Draudimo ir perdraudimo reglamentavimu ir priežiūra taip pat siekiama finansinio stabilumo ir sąžiningų bei stabilių rinkų; į šiuos tikslus taip pat reikėtų atsižvelgti, tačiau nenukrypti nuo pagrindinio tikslo.“
8.
Šios direktyvos II antraštinė dalis „Specialiosios draudimo ir perdraudimo nuostatos“ apima II skyrių „Specialios ne gyvybės draudimo nuostatos“, kurio 4 skirsnis „Teisinių išlaidų draudimas“ apima 198–205 straipsnius (
6
).
9.
Minėtos direktyvos 198 straipsnio „Šio skirsnio taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta:
„Šis skirsnis taikomas teisinių išlaidų draudimui, nurodytam I priedo A dalies 17 grupėje, kuriuo draudžiant draudimo įmonė už draudimo įmokas įsipareigoja padengti teismo proceso išlaidas ir suteikti kitas su draudimo apsauga tiesiogiai susijusias paslaugas, visų pirma siekiant šių tikslų:
<…>
b)
ginti apdraustąjį asmenį arba jam atstovauti civiliniame, baudžiamajame, administraciniame ar kitokiame procese arba dėl bet kokio tam asmeniui pareikšto reikalavimo.“
10.
Direktyvos 2009/138 200 straipsnio 1 ir 4 dalyse numatyta:
„1.   Buveinės valstybė narė užtikrina, kad draudimo įmonės valstybės narės pasirinkta tvarka arba, kai tai leidžia valstybė narė, savo pačių pasirinkimu, taikytų bent vieną iš reikalavimų tvarkymo metodų, nustatytų 2, 3 ir 4 dalyse.
Nepriklausomai nuo pasirinkto sprendimo, pagal šį skirsnį teisines išlaidas apdraudusių asmenų interesų apsaugos garantijos laikomos lygiavertėmis.
<…>
4.   Sutartyje draudimo įmonė suteikia apdraustiesiems asmenims teisę patikėti savo interesų gynybą pasirinktam teisininkui arba, jei tai leidžiama pagal nacionalinės teisės aktus, bet kuriam kitam reikiamą kvalifikaciją turinčiam asmeniui, nuo to momento, kai tie apdraustieji asmenys įgyja teisę pagal tą sutartį pateikti reikalavimą.“
11.
Šios direktyvos 201 straipsnio „Teisė laisvai pasirinkti advokatą“ 1 dalies a punkte nustatyta:
„1.   Kiekvienoje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai nurodoma, kad:
a)
kai kreipiamasi į teisininką ar kitą asmenį, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį asmenį, jam atstovauti arba ginti jo interesus bet kokiame tyrime ar teismo procese, tas apdraustasis asmuo turi teisę laisvai pasirinkti tokį teisininką arba kitą asmenį.“
B.
Belgijos teisė
1. Draudimo įstatymas iki įsigaliojant 2017 m. balandžio 9 d. įstatymui
12.
Iki įsigaliojant 2017 m. balandžio 9 d. įstatymui, 2014 m. balandžio 4 d.Wet betreffende de verzekeringen (Draudimo įstatymas) (
7
) 156 straipsnio 1 dalis buvo suformuluota taip:
„Bet kurioje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai nurodyta, kad:
1.
Per teismo procesą ar tyrimą apdraustasis asmuo turi teisę laisvai pasirinkti advokatą ar bet kurį kitą asmenį, kuris pagal procesui taikytiną įstatymą turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį asmenį, jam atstovauti arba ginti jo interesus.“
2. 2017 m. balandžio 9 d. įstatymas
13.
2017 m. balandžio 9 d. įstatymo 2 straipsnyje nurodyta:
„<…> Draudimo įstatymo 156 straipsnio 1 dalis pakeičiama taip:
„1.
Per teismo procesą, administracinę arba arbitražo procedūrą apdraustasis asmuo turi teisę laisvai pasirinkti advokatą ar bet kurį kitą asmenį, kuris pagal procesui taikytiną įstatymą turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį asmenį, jam atstovauti arba ginti jo interesus, o arbitražo, tarpininkavimo arba kitu pripažintu neteisminiu būdu sprendžiamų ginčų atveju – šiuo tikslu paskirtą reikiamą kvalifikaciją turintį asmenį.“
3. Teismų kodeksas
14.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Gerechtelijk Wetboek (Teismų kodeksas) su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2018 m. birželio 18 d.Wet houdende diverse bepalingen inzake burgerlijk recht en bepalingen met het oog op de bevordering van alternatieve vormen van geschillenoplossing (Įstatymas dėl įvairių civilinės teisės nuostatų ir nuostatų, kuriomis siekiama skatinti alternatyvius ginčų sprendimo būdus) (
8
), numatytas dvejopo pobūdžio tarpininkavimas, t. y. neteisminis arba teisminis, pirmą kartą reglamentuotas šio kodekso 1730–1733 straipsniuose, antrą kartą – minėto kodekso 1734–1737 straipsniuose. Bendrieji principai nustatyti Teismų kodekso 1723/1–1729 straipsniuose.
a) Bendrieji principai
15.
Teismų kodekso 1723/1 straipsnyje išdėstyta:
„Tarpininkavimas yra konfidencialus ir struktūrizuotas savanoriško konflikto šalių taikinimo procesas, vykstantis dalyvaujant nepriklausomam, neutraliam ir nešališkam trečiajam asmeniui, kuris palengvina bendravimą ir stengiasi, kad pačios šalys surastų sprendimą.“
16.
Teismų kodekso 1729 straipsnyje numatyta, kad:
„Kiekviena šalis gali bet kada nutraukti tarpininkavimo procedūrą nepatirdama žalos.“
b) Neteisminis tarpininkavimas
17.
Teismų kodekso 1730 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad:
„Nesvarbu, ar vykdomas teismo procesas, ar arbitražas, kiekviena šalis gali kitoms šalims pasiūlyti prieš teismo procesą, per jį arba po jo taikyti tarpininkavimo procedūrą. Bendru susitarimu šalys paskiria tarpininką arba įgalioja trečiąjį asmenį jį paskirti.“
18.
Šio kodekso 1731 straipsnio 1 ir 3 dalys išdėstytos taip:
„1. Padedant tarpininkui, šalys tarpusavyje nustato tarpininkavimo organizavimo tvarką ir procedūros trukmę. Šis susitarimas raštu įtvirtinamas šalių ir tarpininko pasirašytame tarpininkavimo protokole. Tarpininkavimo išlaidas ir honorarą už tarpininkavimą lygiomis dalimis sumoka šalys, nebent jos nusprendžia kitaip.
<…>
3. Pasirašius protokolą terminas sustabdomas, kol vykdoma tarpininkavimo procedūra.“
19.
Šio kodekso 1732 straipsnyje numatyta:
„Kai šalys susitaria dėl tarpininkavimo, sudaromas rašytinis susitarimas nurodant datą; tą susitarimą pasirašo šalys ir tarpininkas. Prireikus nurodomas tarpininko akreditacijos patvirtinimas.
Šiame rašytiniame susitarime nurodomi konkretūs kiekvienos šalies prisiimti įsipareigojimai.“
20.
Teismų kodekso 1733 straipsnyje nustatyta:
„Susitarus ir jeigu tarpininkavimą vykdęs tarpininkas yra patvirtintas [Teismų kodekso] 1727 straipsnyje nurodytos komisijos, šalys arba viena iš šalių gali pagal [Kodekso] 1731 ir 1732 straipsnius sudarytą susitarimą dėl tarpininkavimo pateikti kompetentingam teismui patvirtinti <…>
Teismas gali atsisakyti patvirtinti susitarimą, tik jeigu jis prieštarauja viešajai tvarkai arba jeigu susitarimas, sudarytas taikant šeimos taikinamojo tarpininkavimo procedūrą, prieštarauja nepilnamečių vaikų interesams.
Nutartis dėl patvirtinimo turi tokį pat poveikį kaip teismo sprendimas, kaip jis suprantamas pagal [minėto kodekso] 1043 straipsnį.“ (
9
)
21.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, tarpininkavimo susitarimas negali būti patvirtintas ir vykdytinas, jeigu tarpininkavimo procedūrą vykdęs tarpininkas nepatvirtintas Federalinės tarpininkavimo komisijos. Tokiu atveju tarpininkavimo susitarimas gali būti paskelbtas vykdytinu kitu būdu, pavyzdžiui, notaro patvirtintu aktu.
c) Teisminis tarpininkavimas
22.
Teismų kodekso 1734 straipsnyje nustatyta:
„1. Išskyrus Hot van Cassatie (Kasacinis teismas, Belgija) ir Arrondissementsrechtbank (Apylinkės teismas, Belgija), ginčą nagrinėjantis teismas gali bet kuriuo bylos nagrinėjimo etapu, taip pat per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą bendru šalių prašymu arba savo paties iniciatyva, bet su šalių sutikimu nurodyti taikyti tarpininkavimo procedūrą, kol byla neperduota svarstyti.
<…>
2. Sprendime, kuriuo šalys įpareigojamos bandyti išspręsti ginčą taikant tarpininkavimo procedūrą <…>, nurodyti akredituoto tarpininko ar akredituotų tarpininkų vardai, pavardės ir teisinė padėtis, nustatytas ne ilgesnis kaip 6 mėnesių procedūros vykdymo laikotarpis ir nustatyta anksčiausia bylos svarstymo data pasibaigus šiam terminui.
3. Apie tarpininkavo procedūros baigtį šalys praneša teismui ne vėliau kaip per 2 dalyje nurodytą teismo posėdį. Jei šalims nepavyksta pasiekti susitarimo, jos gali bendru susitarimu prašyti nustatyti naują terminą arba toliau nagrinėti bylą.
<…>
5. Kai šalys bendrai prašo įpareigoti taikyti tarpininkavimo procedūrą, joms nustatytas procesinis terminas sustabdomas nuo tokio prašymo pateikimo dienos.
Prireikus šalys arba viena iš šalių gali prašyti nustatyti naują terminą bylai parengti 2 dalyje arba 1735 straipsnio 5 dalyje nurodytam teismo posėdžiui.“
23.
Teismų kodekso 1735 straipsnio 2 ir 3 dalyse išdėstyta:
„2. Tarpininkavimas gali apimti visą ginčą arba jo dalį.
3. Vykdant tarpininkavimo procedūrą teismas ir toliau nagrinėja bylą ir bet kada gali imtis, kaip jis pats mano, būtinų priemonių. Be to, tarpininko arba vienos iš šalių prašymu jis gali nutraukti tarpininkavimo procedūrą anksčiau nustatyto termino.“
24.
Teismų kodekso 1736 straipsnyje nustatyta:
„<…>
Atlikęs savo užduotį, tarpininkas raštu praneša teismui, ar šalims pavyko pasiekti susitarimą.
Jeigu vykdant tarpininkavimo procedūrą bent iš dalies sudarytas tarpininkavimo susitarimas, pagal [Teismų kodekso] 1043 straipsnį šalys arba viena iš šalių gali prašyti teismo patvirtinti tą susitarimą.
Teismas gali atsisakyti patvirtinti susitarimą, tik jeigu šis prieštarauja viešajai tvarkai arba jeigu susitarimas, sudarytas taikant šeimos taikinamojo tarpininkavimo procedūrą, prieštarauja nepilnamečių vaikų interesams.
Jeigu taikant tarpininkavimo procedūrą nesudaromas visapusiškas tarpininkavimo susitarimas, byla nagrinėjama toliau nuo nustatytos dienos, nepažeidžiant teismo teisės jo nustatytam terminui pratęsti tarpininko įgaliojimus vykdyti užduotį, jeigu jis mano tai esant tinkama ir visoms šalims pritarus.“
III. Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
25.
2017 m. spalio 23 d. advokatų taryba pareiškė ieškinį Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas) dėl 2017 m. balandžio 9 d. įstatymo panaikinimo. Savo ieškiniui pagrįsti advokatų taryba pateikia du pagrindus, iš kurių vienas susijęs su Grondwet (Konstitucija) 10 ir 11 straipsnių, kuriuose įtvirtinti kartu su Direktyvos 2009/138 201 straipsniu aiškinami lygybės ir nediskriminavimo principai, pažeidimu.
26.
Ši ieškovė tvirtina, kad 2017 m. balandžio 9 d. įstatymas, kuriame nenurodyta, kad teisinių išlaidų draudimą turintis asmuo turi teisę laisvai pasirinkti advokatą, kai taikoma tarpininkavimo procedūra, neatitinka Direktyvos 2009/138 201 straipsnio. Ji teigia, kad, pirmiausia, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusia su šiame straipsnyje nurodyta sąvoka „tyrimas arba teismo procesas“, galima daryti išvadą, kad sąvoka „teismo procesas“ neturi būti aiškinama siaurai. Ieškovė taip pat tvirtina, kad ir savanoriškas, ir teisminis tarpininkavimas skirtingais aspektais gali būti laikomas teismo proceso dalimi, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnį.
27.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad pagal ginčijamą 2017 m. balandžio 9 d. įstatymą anksčiau nurodyta teismo proceso ar tyrimo atveju taikyta teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens teisė laisvai pasirinkti advokatą ar bet kokį kitą kvalifikuotą asmenį taikoma arbitražo, bet ne tarpininkavimo procedūros atveju. Toks Belgijos teisės aktų leidėjo pasirinkimas grindžiamas dviem argumentais. Pirma, patarėjo dalyvavimas negali palengvinti tarpininkavimo ir, antra, tarpininkavimas, skirtingai nuo arbitražo, nebūtinai grindžiamas teisiniais argumentais.
28.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos (
10
) matyti, kad sąvoka „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnį, turi būti aiškinama plačiai ir kad, remiantis Sprendimo AK 19 punktu, galima daryti išvadą, jog neturi būti daroma jokio skirtumo tarp procedūros, įskaitant „teismo procesą“, parengiamojo etapo ir sprendimo priėmimo etapo.
29.
Tačiau pagal šią jurisprudenciją negalima aiškiai nustatyti, ar tokia teisė taip pat taikoma tarpininkavimo procedūros atveju. Atsižvelgdamas į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tarpininkavimo procedūra savo pobūdžiu panaši ir į taikų ginčo sprendimą, ir į teismo procesą. Tarpininkavimo procedūra skiriasi nuo teismo proceso ir yra panaši į draugišką ginčo sprendimą, nes ja konkrečiai siekiama, kad šalys tarpusavyje sudarytų tarpininkavimo susitarimą. Tačiau tarpininkavimo procedūra turėtų būti atskirta nuo taikaus ginčo sprendimo, nes iš esmės ji taikoma po draugiško taikinimo, ji reglamentuota Teismų kodekse, o po akredituoto tarpininko atliktos tarpininkavimo procedūros sudarytą susitarimą gali patvirtinti kompetentingas teismas, todėl nutartis dėl patvirtinimo turi tokį pat poveikį kaip teismo sprendimas.
30.
Dėl visų šių argumentų Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas) kilo abejonių dėl Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimo, todėl šis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2009/138/EB] 201 straipsnio 1 dalies a punkte vartojama sąvoka „teismo procesas“ aiškintina taip, kad ji apima neteisminę ir teisminę tarpininkavimo procedūras, kaip jos suprantamos pagal [Teismų kodekso] 1723/1–1737 straipsnius?“
31.
Rašytines pastabas pateikė advokatų taryba, Belgijos vyriausybė ir Europos Komisija. 2019 m. spalio 2 d. įvykusiame posėdyje jos pateikė pastabas žodžiu.
IV. Analizė
32.
Pateikdamas savo prejudicinį klausimą, Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas) prašo Teisingumo Teismo paaiškinti Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytos sąvokos „teismo procesas“ reikšmę ir taikymo sritį ir iš esmės klausia, ar ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama pagal nacionalinį teisės aktą neleisti teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą neteisminio ar teisminio tarpininkavimo atveju.
33.
Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta teisinių išlaidų draudimo sutartį sudariusio apdraustojo asmens teisė „tyrime ar teismo procese“ laisvai pasirinkti advokatą arba bet kurį kitą jo interesus ginti įgaliotą asmenį nėra naujas principas.
34.
Panašiai suformuluota nuostata pateikiama Direktyvos 87/344, kuri panaikinta Direktyva 2009/138, kurioje skirtingos draudimo direktyvos, viena iš jų Direktyva 87/344 (
11
), išdėstytos nauja redakcija, 4 straipsnio 1 dalies a punkte. Todėl reikia remtis Teisingumo Teismo pateiktu su šiuo straipsniu susijusiu išaiškinimu.
35.
Taigi siūlau išsamiai apžvelgti išvadas, kurias galima padaryti atsižvelgiant į Teisingumo Teismo jurisprudenciją, vėliau padarinius, kurie, mano manymu, susiję su sąvokos „teismo procesas“ aiškinimu ir tarpininkavimu.
36.
Vis dėlto dėl diskusijų per teismo posėdį dėl teisinių išlaidų draudimui taikytinų nuostatų sąsajos man atrodo naudinga iš anksto trumpai aptarti Direktyvoje 2009/138 aiškiau išdėstytą šių nuostatų struktūrą.
A.
Teisinių išlaidų draudimui taikytinų nuostatų pateikimas
37.
Pagal Direktyvą 2009/138 teisinių išlaidų draudimui taikytinos nuostatos sujungiamos į specialų 198–205 straipsnius apimantį skirsnį.
38.
Šis skirsnis apima tris Teisingumo Teismo analizei naudingus straipsnius, t. y. Direktyvos 2009/138 198, 200 ir 201 straipsnius, kurie iš esmės atitinka Direktyvos 87/344 2–4 straipsnius (
12
).
39.
Pridėdamas antraštes Sąjungos teisės aktų leidėjas paaiškino šių nuostatų dalyką ir pabrėžė jų savarankiškumą (
13
). Taigi Direktyvos 2009/138 198 straipsnyje apibrėžtas teisinių išlaidų draudimas ir jo taikymo sritis, jos 200 straipsnyje aptariamas draudimo bendrovių užtikrinamas reikalavimų tvarkymas, o tos pačios direktyvos 201 straipsnyje nurodyti atvejai, kai apdraustasis asmuo turi teisę laisvai pasirinkti advokatą.
40.
Todėl reikia atskirti Direktyvos 2009/138 198 straipsnio nuostatas, susijusias su draudimo bendrovės pareigomis <…> „padengti teismo proceso išlaidas ir suteikti kitas su draudimo apsauga tiesiogiai susijusias paslaugas, visų pirma siekiant <…> ginti apdraustąjį asmenį arba jam atstovauti civiliniame, baudžiamajame, administraciniame ar kitokiame procese arba dėl bet kokio tam asmeniui pareikšto reikalavimo“ (
14
), nuo šios direktyvos 200 straipsnio, kuriame nustatyti trys teisines išlaidas apdraudusių asmenų reikalavimų tvarkymo metodai, kurių vienas nurodytas šio straipsnio 4 dalyje ir kurį taikant pagal sutartį numatoma, kad „draudimo įmonė suteikia apdraustiesiems asmenims teisę patikėti savo interesų gynybą pasirinktam teisininkui arba, jei tai leidžiama pagal nacionalinės teisės aktus, bet kuriam kitam reikiamą kvalifikaciją turinčiam asmeniui, nuo to momento, kai tie apdraustieji asmenys įgyja teisę pagal tą sutartį pateikti reikalavimą“ (
15
), nuostatų.
41.
Konkretus Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto, kuriame apibrėžtos su teise laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą susijusios apdraustųjų asmenų teisės arba „specialiosios garantijos apdraustiesiems“ (
16
), dalykas taip pat turi būti atskirtas nuo kitų skirsnio dėl teismo išlaidų draudimo nuostatų.
42.
Todėl, mano manymu, nekyla abejonių, kad Direktyvos 2009/138 198 straipsnio 1 dalyje tik nurodytas įsipareigojimas padengti su šios direktyvos 201 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta teise laisvai pasirinkti advokatą susijusias išlaidas, kurios priskiriamos prie draudiko (
17
) mokėtinų išmokų, neviršijant šio straipsnio 2 dalyje nustatytų apribojimų. Šiuo straipsniu nesiekiama nustatyti sąlygų, kuriomis apdraustasis asmuo gali rinktis advokatą arba atstovą.
43.
Be to, remiantis atskiru Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto dalyku, negalima daryti išvados, kad šiame straipsnyje tik nurodomas akivaizdus teisės laisvai pasirinkti advokatą principas draudikui neįsipareigojant padengti išlaidų. Būtent šios direktyvos 198 straipsnio 1 dalyje nurodytu finansiniu įsipareigojimu pateisinamas Sąjungos teisės aktų leidėjo įsikišimas teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui nustatant advokato arba atstovo pasirinkimo sąlygas.
44.
Be to, atkreiptinas dėmesys į tai, kad kai Teisingumo Teismas patikslino Direktyvos 87/344 4 straipsniu, dabar – Direktyvos 2009/138 201 straipsniu, apdraustajam asmeniui suteiktų teisių apimtį, jis nemanė, jog būtina išaiškinti Direktyvos 87/344 2 straipsnio, dabar – Direktyvos 2009/138 198 straipsnio, nuostatas (
18
).
45.
Paaiškinęs Direktyvos 2009/138 198 straipsnio 1 dalies b punkto ir 201 straipsnio 1 dalies a punkto sąsajas, tęsiu savo analizę ieškodamas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje svarstymams dėl apdraustajam asmeniui nustatytų teisės laisvai pasirinkti advokatą įgyvendinimo sąlygų naudingų argumentų.
B.
Išvados, darytinos remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, susijusia su apdraustojo asmens teise laisvai pasirinkti advokatą
46.
Teisingumo Teismas išreiškė nuomonę dėl Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punkte, dabar – Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkte, nustatytų apdraustojo asmens teisių apimties tokiais atvejais, kai apdraustasis asmuo ketina pasinaudoti savo teisėmis vykstant teismo procesui arba administracinėse institucijose. Šia jurisprudencija remiamasi aiškinant Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktą (
19
).
1. Kai apdraustasis asmuo naudojasi teisėmis vykstant teismo procesui
47.
Sprendime Eschig (
20
) Teisingumo Teismas, viena vertus, nurodė tris principus, kurie dabar yra Direktyva 2009/138 reglamentuojamų teisinių išlaidų draudimo srities jurisprudencijos pagrindas.
48.
Pirma, Direktyva 87/344, būtent jos 4 straipsniu, siekiama visapusiškai ginti apdraustųjų asmenų teises (
21
). Antra, šio straipsnio l dalis yra visuotinė ir privaloma (
22
). Trečia, Direktyva 87/344 nesiekiama visiškai suderinti valstybėse narėse teisinių išlaidų sutartims taikytinų taisyklių taip, kad dabartiniame Sąjungos teisės raidos etape jos galėtų pačios nustatyti tokioms sutartims taikomą reglamentavimą, jeigu valstybės narės turi naudotis savo kompetencija šioje srityje nepažeisdamos Sąjungos teisės, būtent Direktyvos 87/344 4 straipsnio (
23
).
49.
Antra, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad apdraustojo asmens teisė laisvai pasirinkti „savo atstovą“„apsiribojo teismo procesu ir tyrimu“ (
24
), ir tai yra „minimali laisvė, kuri turi būti suteikta apdraustajam, kad ir kokį [Direktyvos 87/344] 3 straipsnio 2 dalyje numatytą sprendimą pasirinktų draudimo bendrovė“ (
25
). Teisingumo Teismas paaiškino, kad „Direktyvos 87/344 3 straipsnio 2 dalies c punkte numatytu sprendimu apdraustiesiems suteikiamos platesnės teisės nei šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a punktu. Pastarojoje nuostatoje, pavyzdžiui, teisė laisvai pasirinkti atstovą, numatyta tik pradėjus teismo procesą ar tyrimą. Atvirkščiai, pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies c punkte numatytą variantą apdraustasis turi teisę patikėti savo interesų gynybą atstovui nuo to momento, kai įgyja teisę pagal draudimo sutartį pateikti draudikui reikalavimą, t. y. net prieš bet kokį teismo procesą ar tyrimą“ (
26
).
50.
Šiuose dviejuose sprendimuose – 2011 m. gegužės 26 d. Sprendime Stark (
27
) ir 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendime Sneller (
28
) – Teisingumo Teismas priminė Sprendime Eschig nurodytus principus, kad, remdamasis jais, pirmajame sprendime padarytų išvadą, jog apdraustajam asmeniui renkantis advokatą gali būti taikomi geografiniai apribojimai, jeigu tik jo teisė laisvai pasirinkti nepraranda savo reikšmės (
29
), o antrajame sprendime – jog ši teisė laisvai pasirinkti negali būti ribojama tik tais atvejais, kai draudikas nusprendžia, jog reikia kreiptis į nepriklausomą draudimo bendrovės specialistą (
30
).
51.
Taigi šiuose pirmuose trijuose sprendimuose Teisingumo Teismas išreiškė nuomonę dėl apdraustojo asmens teisių apimties vykstant teismo procesui neaiškindamas sąvokų „teismo procesas“ ar „tyrimas“ (
31
).
52.
Tik dviejuose vėlesniuose 2016 m. balandžio 7 d. sprendimuose Massar ir AK Teisingumo Teismas išaiškino sąvoką „tyrimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punktą, dabar – Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktą.
2. Kai apdraustasis asmuo naudojasi teisėmis administracinėje institucijoje
53.
Byloje, kurioje priimtas Sprendimas Massar, nagrinėjamu prašymu priimti prejudicinį sprendimą siekiama nustatyti, ar principas, susijęs su teise laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą, gali būti taikomas, kai teisinių išlaidų draudimą turintis asmuo nori pasinaudoti gynybos priemonėmis nepriklausomai viešajai įstaigai nagrinėjant jo darbdavio prašymą leisti jį atleisti iš darbo, todėl tai nėra teismo procesas (
32
).
54.
Tas pats klausimas teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui kyla byloje, kurioje priimtas Sprendimas AK; šis asmuo norėjo centrui, kuriam pagal įstatymą pavesta kontroliuoti išskirtines medicinines išlaidas, pateikti skundą, kai šis atmetė jo prašymą išduoti leidimą gauti medicininę priežiūrą. Šiuo antruoju atveju tai taip pat nėra teismo procesas.
55.
Tačiau reikia pažymėti, kad šios dvi bylos turi vieną didelį skirtumą. Nors dėl administracinio sprendimo byloje, kurioje priimtas Sprendimas AK, galėjo būti pareikštas ieškinys kompetentingame administraciniame socialinės apsaugos ir viešosios tarnybos teisme (
33
), to nebuvo galima padaryti dėl byloje, kurioje priimtas Sprendimas Massar, nagrinėjamos procedūros. Administracinis sprendimas negali būti apskųstas ir dėl jo negali būti reiškiamas ieškinys. Ieškinį galima pareikšti tik civiliniame teisme dėl žalos atlyginimo (
34
).
56.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje nurodyta sąvoka „tyrimas“ apima, kalbant apie Sprendimą Massar, procedūrą, per kurią viešoji įstaiga leidžia darbdaviui atleisti (teisinių išlaidų draudimu apdraustą) darbuotoją“ (
35
), o kalbant apie Sprendimą AK – „skundo viešojoje įstaigoje etapą, per kurį ši įstaiga priima sprendimą, dėl kurio galima pareikšti ieškinį teisme“ (
36
).
57.
Atsižvelgdamas į šiuos sprendimus, būtent į jų motyvus, Grondwettelijk Hof (Konstitucinis Teismas) pagrindinėje byloje numato, kad sąvoka „teismo procesas“ gali būti aiškinama taip, kad tarpininkavimas patenka į Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį.
58.
Vis dėlto, nors sąvoka „teismo procesas“ turi būti aiškinama taikant įprastą Teisingumo Teismo metodą, manau, kad sprendimų Massar ir AK taikymo srities analizė tik papildo tuos sprendimus, kuriuos Teisingumo Teismas įprastai pasitelkia aiškindamas Sąjungos teisės nuostatą.
C.
Sąvoka „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktą
59.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (
37
).
60.
Šiuo atveju, man atrodo, kad kontekstas turi būti grindžiamas sprendimais Massar ir AK.
1. Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatos
61.
Kalbant apie Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotę, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog iš šios formuluotės „matyti, kad sąvoka „tyrimas“ turi būti suprantama kaip priešinga sąvokai „teismo procesas“ (
38
). Šis teiginys turi būti taikomas ir šiuo aspektu vienodai suformuluotam Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktui.
62.
Iš tikrųjų, vienintelis šių sąvokų „procédure“ skirtumas versijoje prancūzų kalba (
39
), kuris susijęs su įvardžio „toute procédure“ pakeitimu į nežymimąjį artikelį „une procédure“, savaime neturi jokio poveikio (
40
). Be to, Teisingumo Teismas vartojo žodžių junginį „dans le cadre“ d’une arba de toute procédure judiciaire ou administrative (liet. bet kokiame tyrime ar teismo procese) remdamasis Direktyvos 87/344 11 konstatuojamąja dalimi (
41
).
63.
Žodžių junginys „tyrime ar teismo procese“ vartojamas tik šios direktyvos 201 straipsnio 1 dalies a punkte, susijusiame su apdraustojo asmens teise pasirinkti advokatą. Direktyvos 87/344 2 straipsniui identiškas Direktyvos 2009/138 198 straipsnis, kuriame vartojamas žodžių junginys „teismo procesas“, yra išdėstytas kitaip.
64.
Iš tikrųjų, nors šioje paskutinėje nuostatoje nurodyta, kad draudikas įsipareigoja padengti „teismo proceso išlaidas“, kaip matyti iš formuluotės, ši nuostata apibrėžta labai plačiai: „visų pirma siekiant <…> ginti apdraustąjį asmenį arba jam atstovauti civiliniame, baudžiamajame, administraciniame
ar kitokiame procese“ (
42
).
65.
Šis šių dviejų nuostatų formuluočių skirtumas taip pat gali išryškėti skirtingose šių nuostatų kalbinėse versijose. Pavyzdžiui, Direktyvos 2009/138 198 straipsnyje anglų kalba vartojami žodžių junginiai: „legal proceedings“ ir „defending or representing the insured person in civil, criminal, administrative or other proceedings“, o šios direktyvos 201 straipsnio 1 dalies a punkto vertimas yra: „in any inquiry or proceedings“.
66.
Be to, Direktyvos 2009/138 198 straipsnyje vokiečių kalba vartojami žodžių junginiai „die Kosten des Gerichtsverfahrens“ ir „den Versicherten in einem Zivil-, Straf-, Verwaltungs- oder anderen Verfahren“, o šios direktyvos 201 straipsnio 1 dalies a punkte – „in einem Gerichts- oder Verwaltungsverfahren“.
67.
Išnagrinėjęs su Direktyvos 87/344 rengimu susijusius dokumentus, su kuriais galėjau susipažinti, darau išvadą, kad formuluotės nesuderintos ne dėl to, kad to specialiai norėjo Sąjungos teisės aktų leidėjas. Iš tikrųjų nei Tarybos pasiūlyme dėl direktyvos dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo (
43
), nei kituose parengiamuosiuose aktuose (
44
) nebuvo paaiškinimų šiuo klausimu. Kalbant apie Direktyvos 87/344 4 straipsnio genezę, tik galima konstatuoti, kad, viena vertus, Komisijos aiškinamajame memorandume iš esmės išaiškinta, kad: „teisinių išlaidų draudimo sutartyse nurodyta, kad draudikas įsipareigoja padengti išlaidas ir apdraustojo asmens interesus ginti įgalioto advokato honorarą. Atrodo mažai tikėtina, kad šis advokatas būtų įprastas draudimo bendrovės advokatas, ypač jeigu ji yra mišraus draudimo bendrovė. Dėl to advokatas patektų į sudėtingą padėtį. Direktyvoje taip pat numatyta, kad apdraustasis asmuo privalo pats išsirinkti savo patarėją.“ Kita vertus, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas paprašė „aiškiai nurodyti naudojimosi advokato paslaugomis tvarką“, bet nesiūlė keisti formuluotės, kurioje būtų patikslintas procedūrų pobūdis (
45
).
68.
1987 m. gegužės 26 d. Nuolatinių atstovų komiteto ad hoc patarėjų darbo grupės ataskaitoje dėl iš dalies pakeisto Tarybos pasiūlymo dėl direktyvos dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo (
46
) paaiškinta, kad „minimali laisvė pasirinkti advokatą apibrėžta nurodant teismo procesus ir tyrimus“, nepateikiant daugiau informacijos, kodėl pasirinkta kitokia Direktyvos 87/344 2 straipsnio formuluotė ir būtent formuluotės „notamment“ ir „ou autre“, vartojamos šioje paskutinėje nuostatoje.
69.
Mano manymu, iš tokios teisėkūros istorijos matyti, kad yra galimybė plačiai apibrėžti sąvoką „teismo procesas“, kaip Teisingumo Teismas jau nusprendė sprendimuose Massar ir AK dėl sąvokos „tyrimas“. Teisingumo Teismas nurodė, kad ši sąvoka negali būti apribota vien teismo procesais administracinėje srityje, t. y. procesais, kurie vyksta teismuose tiesiogine prasme (
47
), ir kad Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies formuluotėje nėra jokio skirtumo tarp teismo proceso arba tyrimo parengiamojo etapo ir sprendimo priėmimo etapo (
48
).
70.
Todėl pereinu prie šių sprendimų taikymo srities, kuri, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turi lemiamą reikšmę aiškinant Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktą, analizės.
2. Sprendimų „Massar“ ir „AK“ taikymo sritis
71.
Sprendžiant iš šių sprendimų motyvų, darytina išvada, kad sąvoka „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktą, yra savarankiška sąvoka, apimanti ikiteisminį ir po jo galintį eiti teisminį etapą.
72.
Todėl, mano manymu, galima iš karto daryti išvadą, kad ši sąvoka (
49
) apima tarpininkavimą kaip ginčų sprendimo būdą.
73.
Todėl nepritariu nuomonei, kad sprendimų Massar ir AK taikymo sritis turi būti apribota tik konkrečiomis aplinkybėmis, kuriomis jie buvo priimti ir su kuriomis susijęs pagrindinio kriterijaus, grindžiamo valdžios institucijos diskrecija priimti sprendimus, turinčius poveikį teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui, taikymas. Todėl sąvoka „teismo procesas“ susijusi tik su procedūromis, po kurių teismas priima galutinį sprendimą dėl suinteresuotojo asmens padėties.
74.
Pirma, pažymiu, kad jeigu reikėtų pasirinkti tokią analizę, tarpininkavimas administraciniais klausimais (
50
) negalėtų patekti į Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį, o tai, mano manymu, prieštarauja Teisingumo Teismo pateiktam sprendimų Massar ir AK išaiškinimui.
75.
Antra, pažymiu, kad Teisingumo Teismas nesusiaurino savo išaiškinimo nurodydamas pagrindinį kriterijų, nes patvirtino, jog būtina gerai apsaugoti apdraustųjų interesus (
51
), ir kad šį principą taikė konkrečiais atvejais, kurių skirtumus reikia pabrėžti.
76.
Iš tikrųjų, Teisingumo Teismas Sprendime AK nurodė, kad „procedūr[a] <…> yra būtinas išankstinis etapas prieš pareiškiant ieškinį administraciniame teisme“ (
52
), bet nepatikslino, ar tokia procedūra yra privaloma, o Sprendime Massar nurodė, kad dėl administracinio sprendimo negali būti pareikštas ieškinys. Tokia procedūra nebent gali būti procedūros dėl žalos atlyginimo civiliniame teisme (
53
) teisinis pagrindas.
77.
Be to, šiame sprendime Teisingumo Teismas išreiškė nuomonę dėl darbdavio (
54
) prašomos leidimo atleisti iš darbo išdavimo administracinės procedūros, per kurią atitinkamas darbuotojas nepareiškia jokio reikalavimo. Jis tik yra išklausomas (
55
), bet negali pareikšti jokio ieškinio. Tai svarbūs skirtumai, palyginti su byla, kurioje priimtas Sprendimas AK.
78.
Mano manymu, atlikus sprendimų Massar ir AK lyginamąją analizę, galima nustatyti pagrindinius Teisingumo Teismo nurodytus kriterijus. Be abejo, būtina ginti apdraustojo asmens, kurio teisėms daromas poveikis (
56
), interesus, bet pagal šių sprendimų formuluotes per „procedūrą“ (
57
) arba „procedūrą“ (
58
), kuri gali turėti sąsajų su vėlesniu teisminiu etapu.
79.
Nenustatytas joks reikalavimas dėl privalomos advokato pagalbos ar privalomos ikiteisminės procedūros.
80.
Kitaip tariant, Teisingumo Teismas tą patį nurodė esant panašioms aplinkybėms, kai teisinių išlaidų draudimą turintis asmuo pageidavo, kad būtų priimtas jam palankus administracinis sprendimas, kol teismas nuspręs dėl galimo skundo, neapsiribodamas administracinio sprendimo pagrįstumo patikrinimu.
81.
Darytina išvada, kad sąvoka „procedūra“ jau apima ne tik ieškinio pareiškimo ar nagrinėjimo etapą „teismuose tiesiogine prasme“ (
59
), t. y. teisminį etapą, kai vyksta teismo procesas, bet ir ankstesnį arba, kitaip tariant, neteisminį etapą (
60
).
82.
Taip aiškinant skirtingose kalbinėse versijose žodžių junginys „teismo procesas arba tyrimas“ atitinka bendrąją žodžio „inquiry“, vartojamo Direktyvos 87/344 ir Direktyvos 2009/138 versijos anglų kalba atitinkamai 4 ir 201 straipsniuose, reikšmę (
61
).
83.
Lieka patikrinti, ar toks aiškinimas atitinka Direktyvos 2009/138 nuostatomis, susijusiomis su teisinių išlaidų draudimu, siekiamus tikslus.
3. Nuostatomis, susijusiomis su teisminių išlaidų draudimu, siekiami tikslai
84.
Spręstinas klausimas, kiek konkrečiame Direktyvos 2009/138 skirsnyje, skirtame teisinių išlaidų draudimui, nustatytais siektinais tikslais pateisinama tai, kad sąvoka „teismo procesas“ aiškinama taip pat kaip sprendimuose Massar ir AK Teisingumo Teismo aiškinama sąvoka „tyrimas“.
85.
Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas nuolat nurodo, kad Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punktas, kiek jis susijęs su laisvu advokato arba atstovo pasirinkimu, privalo būti aiškinamas ne siaurai, atsižvelgiant į šia direktyva siekiamą tikslą (
62
), ir priminė, kad ši nuostata yra visuotinė ir privaloma (
63
).
86.
Mano manymu, kaip paaiškėjo iš aplinkybių sprendimuose Massar ir AK, kuriais pagrįsta tai, kad pagal šiuos principus sąvoka „procedūra“ suprantama ne siaurąja prasme, t. y. ne kaip vykstantis teismo procesas, bet kaip bet koks etapas prieš sprendimo priėmimą, teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens teisė laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą turi būti užtikrinta visais atvejais, kai nesikreipiant į valstybės teismą sprendžiami su apdraustųjų asmenų interesais susiję klausimai.
87.
Būdas neturi reikšmės etape, kuriame gali būti priimtas teismo aktas, t. y. res judicata galią turintis arba privalomas aktas, arba priverstinai vykdytinas aktas, kuriame nustatomos kiekvieno asmens teisės.
88.
Tačiau būtent dėl šio ikiteisminio etapo, per kurį, kaip pažymėjo advokatų taryba, apdraustasis asmuo supažindinamas su įvairiomis procesinių veiksmų pasirinkimo galimybėmis, kuriomis jis galės pasinaudoti, jeigu jo teisės bus pažeistos, ir tikimybės, kad procesiniai veiksmai bus teisiškai ir faktiškai atlikti sėkmingai, vertinimu, teisė laisvai pasirinkti advokatą atitinka tikslą gerai apsaugoti apdraustojo asmens interesus (
64
).
89.
Todėl, nesvarbu, ar ikiteisminis etapas susijęs su fizinių asmenų santykiais, ar santykiais, kai valdžios institucija naudojasi savo išimtinėmis teisėmis ir jas įformina sprendimu, siekiant apsaugoti apdraustojo asmens teises, šiame etape turi būti taikoma priemonė, kuria pirmiausia siekiama išvengti teisminio proceso, bet kuri vėliau gali būti naudinga pradedant teisminį procesą, pavyzdžiui, be skundo, oficialių pranešimų siuntimas arba apskritai veiksmų, kuriais galima nutraukti senaties terminą, taikymas.
90.
Kokia išvada darytina dėl tarpininkavimo taip pagal Direktyvos 2009/138 siekiamą tikslą apibrėžus jos 201 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį?
D.
Tarpininkavimas ir sąvoka „teismo procesas“
91.
Opiausias nagrinėtinas klausimas susijęs su tarpininkavimo procedūra, kuri vykdoma atskirai nuo bet kokio jau pradėto teismo proceso.
92.
Iš tikrųjų, kai teismas jau nagrinėja bylą, mano manymu, tarpininkavimas yra tik vykstančio teismo proceso etapas. Todėl būtų prieštaraujama Direktyvos 2009/138 nuostatomis, susijusiomis su teisinių išlaidų draudimu, siekiamiems tikslams, jeigu tokiu draudimu apdraustas asmuo nebegalėtų naudotis iš pradžių pasirinkto advokato pagalba.
93.
Kitais atvejais, mano manymu, yra šešios pagrindinės priežastys, kodėl sąvoka „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 (
65
) 201 straipsnio 1 dalies a punktą, taip pat apima tarpininkavimą, kiek jis susijęs su teise laisvai pasirinkti advokatą arba kitą atstovą.
94.
Pirma, tarpininkavimas, kurį reikėtų apibrėžti darant nuorodą į 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/52/EB dėl tam tikrų mediacijos civilinėse ir komercinėse bylose aspektų (
66
), taikytinos tarptautinių ginčų atveju (
67
), 3 straipsnio a punktą, yra etapas, kuriuo šalys ieško taikaus ginčo sprendimo būdo (
68
).
95.
Taikydamos šią tarpininkavimo procedūrą, suinteresuotosios šalys siekia priimti jų interesus atitinkantį sprendimą (
69
), kaip ir tos suinteresuotosios šalys, kurios asmeniui arba tarnybai pateikia skundą, siekdamos sau palankaus sprendimo. Mano manymu, tarpininkavimas yra tik kitas būdas tam pačiam tikslui pasiekti.
96.
Be to, pagal tam tikrus nacionalinės teisės aktus, tarpininkavimo etapas gali būti privalomas (
70
), kaip ir tam tikrais atvejais nacionalinėje teisėje numatytas valdžios institucijai pateikto skundo nagrinėjimo etapas. Todėl negalima remtis argumentu, kad tarpininkavimas priklauso tik nuo šalių valios (
71
).
97.
Antra, vykdant tarpininkavimo procedūrą, kaip skundo atveju, advokato vaidmuo yra analogiškas. Reikia pateikti visą naudingą informaciją apdraustajam asmeniui, kad, pirma, jis galėtų ikiteisminiame etape įvertinti veiksmų, kurių imtasi, naudą ir, antra, jam būtų padėta sėkmingai įgyvendinti šiuos veiksmus, nevaržant jo teisės pradėti teismo procesą, jei tai atrodo reikalinga tokiu atveju, kai nepavyksta pasiekti jokio tvaraus susitarimo (
72
).
98.
Trečia, tarpininkavimas turi bent lygiavertį arba didesnį nei skundas poveikį teismo procesui, kai taikant tarpininkavimo procedūrą galima sustabdyti terminą – tai pirmiausia galioja Belgijos teisėje – pasirašius neteisminio bendradarbiavimo protokolą (
73
).
99.
Taigi atitinkamoms šalims taikoma tarpininkavimo procedūra yra a minima ikiteisminis etapas, per kurį, kaip nurodyta Sprendime AK (
74
), padedant advokatui, patenkinamas apdraustojo asmens „teisinės apsaugos [poreikis]“, – tas pats pasakyta ir Sprendime Massar (
75
), tik vartojant kitą formuluotę. Dėl šios vienintelės priežasties nesvarbu, kad trečioji šalis dalyvaus šalių sutarimu, o pasirinktas sprendimas nebūtinai turi griežtai atitikti kiekvieno asmens teises.
100.
Ketvirta, toks tarpininkavimo vertinimas – kaip prieš sprendimo priėmimo etapą einančio etapo – taikytinas dar ir todėl, kad, skirtingai nei skundas, dėl kurio nepriimamas teismo sprendimas, jeigu patenkinamas asmens, kuris mano, kad nukentėjo, reikalavimas, tarpininkavimo etapas užbaigiamas teisminio pobūdžio procesu, jeigu šalių sudaryto susitarimo turinys turi būti vykdytinas (
76
). Vėliau kitos valstybės narės jį turi pripažinti ir paskelbti vykdytinu pirmiausia remdamosi sprendimų vykdymo civilinėse ir komercinėse bylose (
77
) taisyklėmis, kaip ir bet kokiu teisminės institucijos priimtu sprendimu, kurį skirta vykdyti Sąjungoje.
101.
Be to, taip pat gali būti pateiktas praktinis argumentas. Kaip gali būti, kad per šį antrąjį teisminį etapą turi būti pasirinktas kitas advokatas ar atstovas, o ne tas, kuris apdraustajam asmeniui teikė pagalbą ankstesniame etape? Mano manymu, teisė laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą yra veiksmingumo ir mažesnių sąnaudų garantas.
102.
Penkta, taip pat laikausi nuomonės, kad tarpininkavimo atveju teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui užtikrinant teisę laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą veiksmingai prisidedama įgyvendinant Direktyvos 2008/52 1 straipsnio 1 dalyje (
78
) nurodytą tikslą „sudaryti geresnes alternatyvaus ginčų sprendimo galimybes ir propaguoti taikų ginčų sprendimą“.
103.
Todėl prašau Teisingumo Teismo aiškinant nuostatas, susijusias su teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens teise laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą, atsižvelgti į šį naują aspektą. Iš tikrųjų rengiant Direktyvą 87/344 SESV 81 straipsnio 2 dalies g punkte (
79
) nurodytas tikslas skatinti alternatyvių ginčų sprendimo būdų kūrimą nebuvo toks pat svarbus.
104.
Dabar situacija kitokia dėl to, kad pastarąjį dešimtmetį daugelis valstybių narių susiduria su eksponentiškai didėjančiu bylų skaičiumi (
80
).
105.
Tą patį galima pasakyti apie vartotojų ginčus. Iš tikrųjų siekiant to paties tikslo pagerinti galimybę kreiptis į teismą skatinant naudotis kitais taikaus ginčų sprendimo būdais parengta 2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (Direktyva dėl vartotojų AGS) (
81
).
106.
Todėl tai, kad teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui neleidžiama laisvai pasirinkti advokato arba atstovo, nesuderinama su, viena vertus, Direktyvoje 2009/138, kuria siekiama gerai apsaugoti apdraustųjų asmenų teises, ir, kita vertus, direktyvose dėl taikaus ginčų sprendimo būdų, kuriomis siekiama to paties tikslo taikant alternatyvius kreipimosi į valstybės teismą būdus, nustatyta sistema.
107.
Tokią išvadą taip pat patvirtina tai, kad tarpininkavimo procedūra daugiausia taikoma sprendžiant su kasdieniu gyvenimu susijusius ginčus, kaip antai kaimyninius, šeiminius konfliktus, arba su darbo santykiais susijusius ginčus.
108.
Šešta, žvelgdamas iš dar platesnės perspektyvos, manau, kad sąvoką „teismo procesas“ aiškinant tik kaip „teisminę procedūrą“ ateityje gali kilti pavojus, į kurį noriu atkreipti Teisingumo Teismo dėmesį. Iš tikrųjų, ar nereikia atsižvelgti į tai, kad nuolat ieškant būdų, kuriais siekiama pagerinti galimybę valstybėse narėse kreiptis į teismą, gali prireikti imtis nacionalinių teisėkūros priemonių, susijusių su įprastai teismo vykdomų įgaliojimų perdavimu civilinėms ar administracinėms institucijoms, įgaliotoms patvirtinti šalių susitarimą? Tačiau kai toks susitarimas tampa teisminio pobūdžio, advokato pasirinkimas yra toks pat svarbus (
82
).
109.
Todėl teisminė sistema, pagal kurią gali būti taikoma procedūra arba veiksmas, mano manymu, gali būti vertinama kaip Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo kriterijus (
83
). Nemanau, kad ši nuostata gali apimti viską, kas susiję su sutartimis, pavyzdžiui, sandorius, arba kas sudaro paslaugas (
84
), dėl kurių kilo ginčas, pavyzdžiui, informacijos paiešką ar mainus arba konsultavimą.
110.
Mano manymu, toks apribojimas yra tinkamas atsakas į teisėtą rūpestį dėl pernelyg plačios principo, susijusio su teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui užtikrinta teise laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą, sampratos poveikio, taip pat atsakas į pavojų visiškai susiaurinti Direktyvos 2009/138 200 straipsnio 4 dalies taikymo sritį.
111.
Dėl visų šių priežasčių manau, kad, atsižvelgiant į sprendimus Massar ir AK, nereikia sąvokos „teismo procesas“ aiškinti kitaip, nei aiškinama sąvoka „tyrimas“, nes tai suponuoja, kad tarpininkavimas yra prieš sprendimo priėmimo etapą einantis etapas, kaip bet koks skundas administracinėje procedūroje, ir tam tikrais atvejais jis gali būti teisminės procedūros etapas.
112.
Mano manymu, toks aiškinimas negali būti užginčytas atsižvelgiant į Belgijos teisės, susijusios su akredituoto tarpininko vykdomu tarpininkavimu, turinį (
85
).
113.
Iš tikrųjų, pirma, kaip ir advokatų taryba, pažymiu, kad tarpininkavimui, nesvarbu, ar teisminiam, ar neteisminiam, t. y. neatsižvelgiant į tai, ar jį nurodė vykdyti teismas, taikytinos taisyklės kodifikuotos Teismų kodekse.
114.
Antra, šalių sudarytas susitarimas, kai jis patvirtintas, tampa vykdytinas. Priešingai nei Belgijos vyriausybė ir Komisija, manau, kad nesuderinamumo su viešąja tvarka ir vaiko interesais (
86
) kontrolė yra teisminio pobūdžio, nes ji reiškia vertinimą iš esmės, kuris, kaip matyti iš šioje srityje suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos (
87
), apima daugiau nei paprastas formalus nagrinėjimas.
115.
Trečia, patvirtinimo neprivalomumo klausimas man neatrodo svarbus, nes vien tik galimybė patvirtinti turi lemiamą reikšmę kreipimosi į teismą etape, kuris gali eiti po skundo pateikimo etapo (
88
).
116.
Todėl taikant teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens teisę laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą, kaip nurodė Belgijos teisės aktų leidėjas, mano manymu, negalima apsiriboti vien arbitražu, jeigu toks taikymas grindžiamas sąvoka „procesas“ siaurąja prasme, t. y. kai procesas pradedamas teisme siekiant išspręsti ginčą. Tačiau manau, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją toks taikymas turi būti suprantamas plačiąja prasme ir, bet to, neatsižvelgiant į jokį finansinį aspektą (
89
).
V. Išvada
117.
Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Grondwettelijk Hof (Konstitucinis teismas, Belgija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) 201 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama pagal nacionalinės teisės aktą neleisti teisinių išlaidų draudimą turinčiam asmeniui pasinaudoti savo teise laisvai pasirinkti advokatą arba atstovą teisminio arba neteisminio tarpininkavimo atveju.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 335, 2009, p. 1.
(
3
)	Belgisch Staatsblad, 2017 m. balandžio 25 d., p. 53207, toliau – 2017 m. balandžio 9 d. įstatymas.
(
4
)	OL L 185, 1987, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 187.
(
5
)	Žr. Direktyvos 2009/138 310 straipsnį.
(
6
)	Šios nuostatos įsigaliojo 2016 m. sausio 1 d. taikant 2012 m. rugsėjo 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2012/23/ES, kuria iš dalies keičiamos Direktyvos 2009/138/EB (Mokumas II) nuostatos dėl jos perkėlimo į nacionalinę teisę datos, taikymo pradžios datos ir dėl tam tikrų direktyvų panaikinimo datos (OL L 249, 2012, p. 1), vėliau 2013 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2013/58/ES, kuria iš dalies keičiamos Direktyvos 2009/138/EB (Mokumas II) nuostatos dėl perkėlimo į nacionalinę teisę ir taikymo pradžios datų ir dėl tam tikrų direktyvų (Mokumas I) panaikinimo datos (OL L 341, 2013, p. 1).
(
7
)	Belgisch Staatsblad, 2014 m. balandžio 30 d., p. 35487.
(
8
)	Belgisch Staatsblad, 2018 m. liepos 2 d., p. 53455. Šis įstatymas, kiek jis susijęs su tarpininkavimu, įsigaliojo 2018 m. liepos 12 d.
(
9
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad, teismui patvirtinus aktą, šis tampa vykdytinu teismo sprendimu.
(
10
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Eschig (C-199/08, toliau – Sprendimas Eschig, EU:C:2009:538, 38–58 punktai) ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo AK (C-5/15, toliau – Sprendimas AK, EU:C:2016:218, 16–23 punktai) motyvus. Jis taip pat remiasi 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimu Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, 24 ir 25 punktai) ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimu Massar (C-460/14, toliau – Sprendimas Massar, EU:C:2016:216, 18–25 punktai).
(
11
)	Žr. Direktyvos 2009/138 1 konstatuojamąją dalį.
(
12
)	Žr. Direktyvos 2009/138 VII priede pateiktą atitikties lentelę.
(
13
)	Šiuo klausimu žr. Teisingumo Teismo išvadą Sprendime Eschig (46 punktas, susijęs su Direktyvos 87/344 3–5 straipsniais, dabar – Direktyvos 2009/138 199–202 straipsniais, ir 49 punktas, susijęs su Direktyvos 87/344 3 straipsnio 2 dalimi, dabar – Direktyvos 2009/138 200 straipsniu).
(
14
)	Išskirta mano. Žr., kiek tai susiję su Direktyvos 87/344 2 straipsnio, kurio pagrindu parengtas Direktyvos 2009/138 198 straipsnis, nuostatų analize, Cerveau B. ir Margeat H., Commentaire de la directive du Conseil des communautés européennes portant coordination des dispositions législatives réglementaires et administratives concernant l’assurance[-]protection juridique, „Gazette du Palais“, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 1987 m. rugsėjo 12 d., p. 580–586, būtent p. 582, kuriame nurodyta, kad „pagal [šio straipsnio] formuluotę suteikiama didelė su teisinių išlaidų draudimu susijusi veiksmų laisvė“, o žodžių junginys „kitos paslaugos“„apima <…> ir konsultavimo kilus ginčui etapą ir taikinimo, vėliau teisminio bylos nagrinėjimo etapą“. Taip pat žr., kiek tai susiję su draudiko paslaugų dvilypumu, Bruyr B. ir Dambly P. Médiation et assurances, „Revue générale des assurances et des responsabilités“, Larcier, Briuselis, 2014, 7 tomas, 15 punktas.
(
15
)	Dėl šio reikalavimų tvarkymo būdo ir apdraustojo asmens teisių derinimo, kiek tai susiję su teise laisvai pasirinkti advokatą, žr. Sprendimą Eschig (50 punktas).
(
16
)	Žr. Sprendimą Eschig (40 ir 44 punktai). Išskirta mano.
(
17
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Bruyr B. ir Dambly P., op. cit., 16 punktą.
(
18
)	Žr. šios išvados 49 punktą.
(
19
)	Žr. šios išvados 34 punktą.
(
20
)	Teisingumo Teismo klausiama, ar draudikas gali apriboti teisinių išlaidų draudimą turinčio asmens teisę laisvai pasirinkti teisėtą atstovą kolektyvinės žalos atvejais arba įvykių, dėl kurių tuo pat metu nukenčia keli asmenys, šiuo atveju finansiniai investuotojai, atveju. Šioje byloje apdraustasis asmuo pageidavo, kad keliose bylose, įskaitant investicinių bendrovių bankroto bylą, jų valdymo organams iškeltą baudžiamąją bylą ir bylą prieš valstybę dėl aplaidžios finansų rinkos priežiūros, jam atstovautų jo pasirinkti advokatai.
(
21
)	Žr. Sprendimą Eschig (45 punktas). Šis principas patvirtintas 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendime Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, 24 punktas).
(
22
)	Žr. Sprendimą Eschig (47 punktas) ir 2011 m. gegužės 26 d. Sprendimą Stark (C-293/10, EU:C:2011:355, 29 punktas), taip pat 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717) 25 punkte pateiktą apibendrinimą.
(
23
)	Žr. Sprendimą Eschig (65 ir 66 punktai), taip pat 2011 m. gegužės 26 d. Sprendimą Stark (C‑293/10, EU:C:2011:355, 31 punktas).
(
24
)	Žr. Sprendimą Eschig (58 punktas: šiuo klausimu taip pat žr. 47 punktą, kuriame nurodytas žodžių junginys „teismo procese ar tyrime“ (išskirta mano)).
(
25
)	Žr. Sprendimą Eschig (48 punktas).
(
26
)	Žr. Sprendimą Eschig (50 punktas). Išskirta mano.
(
27
)	C-293/10, EU:C:2011:355.
(
28
)	C-442/12, EU:C:2013:717.
(
29
)	Žr. 2011 m. gegužės 26 d. Sprendimą Stark (C-293/10, EU:C:2011:355, 36 punktas).
(
30
)	Žr. 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, 23 punktas).
(
31
)	Galima pažymėti, kad 2011 m. gegužės 26 d. Sprendime Stark (C-293/10, EU:C:2011:355) Teisingumo Teismas nusprendė dėl Austrijos teisės nuostatų, primintų jo 11 punkte, kuriose numatyta, kad apdraustasis asmuo turi teisę savo atstovu „teismo procese ar administracinėse įstaigose“ laisvai pasirinkti advokatą.
(
32
)	Sprendimuose Massar (20 punktas) ir AK (18 punktas) Teisingumo Teismas patikslino, kad žodžių junginys „teismo procesai“ apima procesus, „kurie vyksta teismuose tiesiogine prasme“.
(
33
)	Žr. Sprendimą AK (13 punktas).
(
34
)	Žr. Sprendimą Massar (14 punktas).
(
35
)	Žr. Sprendimą Massar (28 punktas).
(
36
)	Žr. Sprendimą AK (26 punktas).
(
37
)	Žr. Sprendimą Massar (22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), taip pat Sprendimą AK (20 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
38
)	Sprendimai Massar (19 punktas) ir AK (17 punktas).
(
39
)	Versijos vokiečių ir anglų kalba nepakeistos, jose atitinkamai vartojami žodžių junginiai „in einem“ ir „in any“. Be to, negalima remtis vien pakitusia versija prancūzų kalba siauram Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimui pagrįsti. Pagal analogiją žr. Sprendimą Eschig (53 punktas).
(
40
)	Išskirta mano. Kaip pavyzdį dėl analogiško atvejo žr. 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Glawischnig-Piesczek (C-18/18, EU:C:2019:821, 30 punktas).
(
41
)	Žr. Sprendimą Eschig (52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), taip pat 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.
(
42
)	Išskirta mano. Taip pat žr. šios išvados 42 punktą. Be to, žr. Bruyr B. ir Dambly P., op. cit., 16 punktą dėl jų pateikto įsipareigojimo padengti tarpininkavimo išlaidas išaiškinimo.
(
43
)	1979 m. liepos 18 d. Komisijos pasiūlymas (COM(79) 396 final).
(
44
)	Dėl išsamesnės ankstesnės informacijos žr. Cerveau B. ir Margeat H., op. cit., p. 581, taip pat kaip nuorodą į šią ankstesnę informaciją žr. Sprendimą Eschig (57 ir 58 punktai).
(
45
)	Savo nuomonėje dėl pasiūlymo dėl Tarybos direktyvos dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo (OL C 348, 1980, p. 22) Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas pasiūlė žodžių junginį „kiekvieną kartą, kai reikia advokatui patikėti“ pakeisti į žodžių junginį „jeigu reikia advokatui patikėti“.
(
46
)	Dokumentas Nr. 6767/87 SURE 20.
(
47
)	Žr. Sprendimus Massar (20 punktas) ir AK (18 punktas).
(
48
)	Žr. Sprendimus Massar (21 punktas) ir AK (19 punktas).
(
49
)	Mano manymu, tas pats galėtų būti taikytina „įrodymų rinkimo procedūros“ atveju. Žr. 2017 m. gegužės 4 d. Sprendimą HanseYachts (C-29/16, EU:C:2017:343, 35 punktas).
(
50
)	Žr. Bruyr B. ir Dambly P., op. cit., 1 punkto b papunkčio i punktą. Pažymėtina, kad 12, 14, ir 22 išnašose nurodytos panaikintos nuostatos.
(
51
)	Sprendimai Massar (23 punktas) ir AK (21 punktas).
(
52
)	Šio sprendimo 23 punktas. Išskirta mano.
(
53
)	Šio sprendimo 24 punktas. Išskirta mano.
(
54
)	Žr. Sprendimą Massar (2 ir 13 punktai).
(
55
)	Mano žiniomis, pagal taikytiną procedūrą, reglamentuojamą Dekretu dėl atleidimo, darbuotojas gali gintis kompetentingoje valstybės institucijoje nuo darbdavio reikalavimo. Vėliau minėta institucija gali leisti darbdaviui ir darbuotojui dar kartą pareikšti savo nuomonę. Taip pat žr. Holthinrichs B., Free choice of a lawyer: the ECJ judgments of 7 April 2016 and the concept of “administrative proceedings”, „European Journal of Commercial Contract Law“, Paris Legal Publishers, Zutphen, 8 tomas, Nr. 2, 2016, p. 21–27, konkrečiai p. 22.
(
56
)	Sprendimai Massar (25 punktas) ir AK (22 punktas).
(
57
)	Žodžių junginys „administracinė procedūra“ vartojamas Sprendimo AK 22 punkte.
(
58
)	Sprendimas Massar (25 punktas).
(
59
)	Sprendimas Massar (20 punktas) ir AK (18 punktas).
(
60
)	Šiuo klausimu žr. sprendimus Massar (25 punktas) ir AK (23 punktas).
(
61
)	Dėl Teisingumo Teismo pasirinkto aiškinimo metodo, nustačius, kad versijos oficialiosiomis kalbomis nesutampa, žr. Sprendimą Eschig (54 punktas). Dėl kalbinių versijų suderinimo žr. Holthinrichs B., op. cit., p. 25, taip pat 11 ir 16 išnašas, kalbant apie versijas vokiečių ir nyderlandų kalba. Remiantis mano atliktais patikrinimais, versija nyderlandų kalba sutampa su versijomis ispanų, danų ir italų kalbomis.
(
62
)	Žr. Sprendimą Massar (23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą AK (21 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
63
)	Žr. 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Sneller (C-442/12, EU:C:2013:717, 25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Prieš Teisingumo Teismui priimant šiuos sprendimus, Cerveau B. ir Margeat H., op cit. (p. 584), pažymėjo, kad: „šis reikalavimas, susijęs su teise laisvai pasirinkti, turi būti vertinamas kaip viena iš pagrindinių [Direktyvoje 87/344] įtvirtintų teisių. Ji buvo numatyta jau pačiame pirmajame 1979 m. direktyvos projekte.“
(
64
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Bruyr B. ir Dambly P., op. cit., 19 punktą.
(
65
)	Primintina, kad toks klausimas nekyla remiantis šios direktyvos 198 straipsnio 1 dalimi, taikytina įpareigojant padengti išlaidas. Be to, tekstą papildžius žodžiais „ar kitokiame procese“ leidžiama įpareigoti padengti išlaidas. Žr. šios išvados 42 ir 64 punktus.
(
66
)	OL L 136, 2008, p. 3. Šio 3 straipsnio a punkte nurodyta, kad mediacija suprantama kaip „struktūrinis procesas, neatsižvelgiant į tai, kaip jis pavadintas ar nurodytas, kai dvi ar daugiau ginčo šalių savanoriškai stengiasi pačios susitarti dėl jų ginčo sprendimo padedamos mediatoriaus. Šis procesas gali būti inicijuotas šalių arba pasiūlytas ar nurodytas pradėti teismo, arba numatytas pagal valstybės narės teisę. Jis apima mediaciją, vykdomą teisėjo, kuris neatsakingas už jokį su tuo ginču susijusį teismo procesą. Ši sąvoka neapima ginčą nagrinėjančio teismo ar teisėjo pastangų išspręsti ginčą dėl to ginčo vykstančio teismo proceso metu“.
(
67
)	Dėl šios direktyvos taikymo srities ir valstybių narių galimybės į jos taikymo sritį įtraukti vidaus tarpininkavimo procedūras žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimą Menini ir Rampanelli (C‑75/16, EU:C:2017:457, 31 ir 33 punktai).
(
68
)	Dėl atskyrimo nuo taikinimo žr. 2010 m. kovo 18 d. Sprendimą Alassini ir kt. (C-317/08–C-320/08, EU:C:2010:146, 34– 36 punktai).
(
69
)	Palyginti su 2017 m. birželio 14 d. Sprendimu Menini ir Rampanelli (C-75/16, EU:C:2017:457, 50 punktas).
(
70
)	Žr., pavyzdžiui, 2017 m. birželio 14 d. Sprendimą Menini ir Rampanelli (C-75/16, EU:C:2017:457, 48 ir 49 punktai).
(
71
)	Palyginti su Direktyvos 2008/52 19 konstatuojamąja dalimi, pagal kurią: „[m]ediacija neturėtų būti laikoma blogesne alternatyva už teismo procesus dėl to, kad mediacijos būdu pasiektų susitarimų laikymasis priklauso nuo šalių geros valios“.
(
72
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Bruyr B. ir Dambly P., op. cit., 19 punktas.
(
73
)	Žr. Teismų kodekso 1731 straipsnio 3 dalį. Taip pat žr. Direktyvos 2008/52 24 konstatuojamąją dalį ir 8 straipsnį.
(
74
)	Šio sprendimo 23 punktas.
(
75
)	Šio sprendimo 25 punkto formuluotė yra tokia: „<…> apdraustojo interesai turi būti ginami“.
(
76
)	Šiuo klausimu žr. Direktyvos 2008/52 6 straipsnį, taip pat Teismų kodekso 1733 ir 1736 straipsnius, kuriais remiamasi pagrindinėje byloje, ir šios išvados 9 išnašą.
(
77
)	Žr. Direktyvos 2008/52 6 straipsnį, aiškinamą kartu su jos 20 konstatuojamąja dalimi, kurioje, pavyzdžiui, nurodytas 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42), dabar – 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1).
(
78
)	Reikia nurodyti, kad šiame straipsnyje pateikta sąvoka „teismo procesas“ turi būti aiškinama atsižvelgiant į sprendimus Massar ir AK, kurių taikymo sritis yra tokia, kokią siūlau pasirinkti Teisingumo Teismui.
(
79
)	Ankstesnis Energetikos chartijos sutarties 65 straipsnis. G papunktyje nurodytas tekstas įtrauktas į 2 straipsnio 66 punktą Lisabonos sutartimi, iš dalies keičiančia Europos Sąjungos sutartį ir Europos bendrijos steigimo sutartį (OL C 306, 2007, p. 1).
(
80
)	Kalbant apie tam tikrose valstybėse narėse siekiamą tikslą sumažinti teismams tenkantį darbo krūvį, žr., be kita ko, 2010 m. kovo 18 d. Sprendimą Alassini ir kt. (C-317/08 à C-320/08, EU:C:2010:146, 64 punktas) dėl ieškinių, pareikštų kilus tam tikriems paslaugų teikėjų ir galutinių paslaugų gavėjų ginčams, susijusiems su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367). Pagal šios direktyvos 34 straipsnį valstybės narės privalo užtikrinti, kad būtų sukurtos skaidrios, paprastos ir nebrangios neteisminės procedūros ginčams su vartotojais sąžiningai ir greitai spręsti dėl klausimų, kuriems taikoma ši direktyva (2010 m. kovo 18 d. Sprendimas Alassini ir kt. (C-317/08 à C-320/08, EU:C:2010:146, 38 punktas)).
(
81
)	OL L 165, 2013, p. 63. Dėl šios direktyvos taikymo srities žr. 2017 m. birželio 14 d. Sprendimą Menini ir Rampanelli (C-75/16, EU:C:2017:457, 39 ir 40 punktai).
(
82
)	Šiuo klausimu žr. mano 2017 m. rugsėjo 14 d. išvados byloje Sahyouni (C-372/16, EU:C:2017:686) 64 išnašą. Šioje išvadoje nurodžiau Hammje P. Le nouveau règlement [no 1259/2010], Revue critique de droit international privé, 2011, Nr. 2, p. 291–338, būtent p. 299, 7 punktą, pagal kurį „tiek teismai siaurąja prasme, tiek administracinės institucijos, galbūt net notarai, turės taikyti naujas normas, kurios tokiu būdu apims net įvairias santuokos nutraukimo formas – pradedant bylos nagrinėjimu teisme ir baigiant paprastai patvirtintu privačiu valios išreiškimu, gal net visiškai privačiu santuokos nutraukimu. Svarbu proceso tikslas, o ne jo tvarka.“ Taip pat žr. Cimamonti S. La déjudiciarisation, une notion ambigüe, „La médiation, expériences, évaluations et perspectives, Actes du Colloque du jeudi 5 juillet 2018, organisé par la Mission de recherche Droit et Justice à l’Auditorium du ministère de la Justice“, p. 6–9, konkrečiai, p. 7 paskutinę dalį ir p. 8 „apibrėžtį“.
(
83
)	Palyginti su Direktyvos 87/344 11 konstatuojamosios dalies formuluote. Žr. šios išvados 62 punktą.
(
84
)	Kalbant apie šį atskyrimą, žr. Direktyvos 2009/138 198 straipsnio 1 dalį, kurioje nurodyta, kad įsipareigojama padengti su šiomis paslaugomis susijusias išlaidas. Taip pat žr. šios išvados 14 išnašą.
(
85
)	Žr. šios išvados 20 punktą.
(
86
)	Žr. Teismų kodekso1733 straipsnio antrą pastraipą.
(
87
)	Kai, remiantis sąvoka „viešoji tvarka“, atsisakoma pripažinti kitos valstybės narės teismo priimtą sprendimą, kaip pavyzdį žr. 2014 m. spalio 23 d. Sprendimą flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 47 punktas) ir 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 42 punktas).
(
88
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 100 punktą.
(
89
)	Žr. Sprendimą Massar (27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir Sprendimą AK (25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kaip nurodyta šios išvados 34 punkte, aiškinant Direktyvą 87/344 patvirtinti principai galioja Direktyvai 2009/138.