62023CJ0654_RES
Byla C‑654/23
Inteligo Media SA
prieš
Autoritatea Națională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(Curtea de Apel București prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2025 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Asmens duomenų tvarkymas ir privatumo apsauga elektroninių ryšių srityje – Direktyva 2002/58/EB – 13 straipsnio 1 ir 2 dalys – Neužsakyti pranešimai – Pranešimo, atlikto „tiesioginės rinkodaros tikslais“, sąvoka – Elektroninių kontaktinių duomenų gavimas „parduodant produktą ar teikiant paslaugą“ – Registracija internetinėje platformoje, suteikiančioje prieigą prie papildomo turinio – Kasdienio naujienlaiškio siuntimas elektroniniu paštu – Reglamentas (ES) 2016/679 – 6 straipsnis – Tvarkymo teisėtumas – 95 straipsnis – Ryšys su Direktyva 2002/58“
Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Asmens duomenų tvarkymas ir privatumo apsauga elektroninių ryšių srityje – Direktyva 2002/58 – Neužsakyti pranešimai – Pranešimo, atlikto „tiesioginės rinkodaros tikslais“, sąvoka – Elektroninių kontaktinių duomenų gavimas „parduodant produktą ar teikiant paslaugą“ – Registracija internetinėje platformoje, suteikiančioje nemokamą prieigą prie tam tikro turinio ir naujienlaiškio – Nemokamas elektroniniu paštu siunčiamas naujienlaiškis, kuriame yra nuorodos į mokamus straipsnius – Įtraukimas
(Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, 13 straipsnio 1 ir 2 dalys)
(žr. 40–63 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Asmens duomenų tvarkymas ir privatumo apsauga elektroninių ryšių srityje – Direktyva 2002/58 – Neužsakyti pranešimai – Elektroninio pašto naudojimas tiesioginės rinkodaros tikslais – Reglamente 2016/679 numatytų duomenų tvarkymo teisėtumo sąlygų netaikymas
(Europos Parlamento ir Tarybos reglamento 2016/679 173 konstatuojamoji dalis, 6 straipsnio 1 dalis ir 95 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, 13 straipsnio 2 dalis)
(žr. 65–69 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
Santrauka
Gavęs Curtea de Apel București (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas paaiškino „tiesioginės rinkodaros tikslais“ gauto pranešimo ir elektroninių kontaktinių duomenų, gautų „parduodant produktą ar teikiant paslaugą“, sąvokas, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių (
1
) 13 straipsnio 1 ir 2 dalis, atsižvelgiant į registraciją interneto platformoje, suteikiančioje prieigą prie elektroninio naujienlaiškio. Teisingumo Teismas taip pat patikslino šios direktyvos ir BDAR (
2
) ryšį, susijusį su teisėtumo sąlygomis, taikomomis asmens duomenų tvarkymui, atliekamam vykdant neužsakytą pranešimą, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 13 straipsnį.
Inteligo Media yra internetinio žurnalistinio pobūdžio leidinio avocatnet.ro, skirto informuoti plačiąją visuomenę, neturinčią specializuotų teisės srities žinių, apie Rumunijoje kasdien skelbiamus teisės aktų pakeitimus, leidėja. 2018 m. liepos mėn. ši bendrovė įdiegė mokamos prenumeratos sistemą, skirtą daliai savo skaitytojams teikiamo turinio. Tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, Inteligo Media suteikdavo nemokamą prieigą prie tam tikro maksimalaus skaičiaus straipsnių per mėnesį, kurį viršijus atitinkamas naudotojas turėdavo susikurti nemokamą paskyrą Inteligo Media valdomoje interneto platformoje. Užsisakęs šią paslaugą, naudotojas įgydavo prieigą prie tam tikro skaičiaus papildomų straipsnių per mėnesį ir galimybę nemokamai elektroniniu paštu kasdien gauti naujienlaiškį su leidinio straipsniuose aprašytų teisės aktų naujovių santrauka, įskaitant hipersaitus į šiuos straipsnius. Naudotojas taip pat turėdavo galimybę už atlygį susipažinti su visais leidinio straipsniais. Buvo galima pasirinkti negauti šio naujienlaiškio arba bet kuriuo metu atsisakyti prenumeratos.
2019 m. rugsėjo mėn. Rumunijos duomenų apsaugos institucija (toliau – ANSPDCP) surašė nusižengimo protokolą, juo skyrė baudą Inteligo Media. ANSPDCP laikėsi nuomonės, jog ši bendrovė negalėjo įrodyti, kad gavo aiškų daugelio naudotojų sutikimą tvarkyti jų asmens duomenis (elektroninio pašto adresus, slaptažodžius, naudotojo vardus) ir kad šie duomenys, iš pradžių surinkti vykdant nagrinėjamą sutartį, buvo tvarkomi su šiuo tikslu, t. y. siekiant siųsti naujienlaiškį, nesuderinamu būdu.
2021 m. gruodžio mėn. paskelbtu sprendimu Tribunalul București (Bukarešto apygardos teismas, Rumunija) iš dalies patenkino Inteligo Media reikalavimą panaikinti ANSPDCP parengtą nusižengimo protokolą. Jis, be kita ko, sumažino šiai bendrovei paskirtos baudos dydį, tačiau paliko galioti protokole padarytą išvadą dėl administracinio nusižengimo.
Gavęs apeliacinius skundus dėl šio sprendimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iškėlė klausimą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo asmens duomenų tvarkymo teisinio pagrindo ir sąlygų, kurios turi būti įvykdytos, kad toks tvarkymas galėtų būti laikomas teisėtu, atsižvelgiant į Direktyvą dėl privatumo ir elektroninių ryšių ir BDAR. To teismo teigimu, reikėjo išsiaiškinti, be kita ko, sąlygas, kuriomis naudotojo elektroninio pašto adresas gali būti laikomas gautu „parduod[ant] produktus ar teik[iant] paslaugas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 2 dalį, ir šiame 13 straipsnyje vartojamos sąvokos „tiesioginė rinkodara“ taikymo sritį.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatos taikomos tik „tiesioginės rinkodaros tikslais“ gaunamiems pranešimams.
Taigi Teisingumo Teismas pirmiausia nagrinėjo klausimą, ar pranešimo, susijusio su tokiu naujienlaiškiu, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, tikslas yra „tiesioginė rinkodara“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 13 straipsnio 1 ir 2 dalis. Teisingumo Teismas priminė, kad šioje nuostatoje numatyta „tiesioginės rinkodaros tikslais“ gaunamo pranešimo sąvoka apima pranešimus, kuriais siekiama komercinių tikslų ir kurie tiesiogiai ir individualiai skirti vartotojui (
3
).
Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą pranešimą sudarė elektroniniu paštu siunčiamas kasdienis naujienlaiškis, kuriame pateikta internetinio žurnalistinio leidinio straipsniuose aptartų teisės aktų naujovių santrauka ir hipersaitai į tuos straipsnius. Teisingumo Teismo teigimu, aplinkybė, jog šis pranešimas taip pat yra informacinio turinio, nereiškia, kad toks pranešimas neturi patekti į pranešimo, gauto „tiesioginės rinkodaros tikslais“, sąvoką, kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 1 ir 2 dalis, taigi ir į šios nuostatos taikymo sritį.
Priešingai, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tokiu pranešimu buvo siekiama paskatinti atitinkamus naudotojus gauti prieigą prie leidinių leidėjo pateikto mokamo turinio, skatinant išnaudoti straipsnių, su kuriais galima nemokamai susipažinti aptariamoje interneto platformoje, skaičių ir įsigyti visą leidinio prenumeratą. Taigi toks pranešimas skirtas skatinti šio turinio pardavimą, todėl juo buvo siekiama komercinio tikslo. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad, kadangi šis pranešimas, išplatintas kaip elektroninis laiškas, tiesiogiai atsiranda gavėjų asmeninio elektroninio pašto gautų laiškų aplanke, jis turi būti laikomas gautu „tiesioginės rinkodaros tikslais“ (
4
), neatsižvelgiant į tai, ar šį tikslą galima nustatyti vien iš minėto pranešimo turinio, ar ir iš to pranešimo siuntėjo pasiūlymo struktūros.
Teisingumo Teismas nurodė, kad tokį „tiesioginės rinkodaros tikslais“ gauto pranešimo sąvokos aiškinimą patvirtina jos kontekstas ir tikslai, kurių siekiama Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas teigė, kad Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 1 dalyje yra įtvirtinta pagrindinė taisyklė, pagal kurią į šios direktyvos taikymo sritį patenkančių neužsakytų pranešimų perdavimui yra taikomas reikalavimas gauti išankstinį jų gavėjo sutikimą. Nesant tokio sutikimo, pranešimus leidžiama siųsti tik tuo atveju, jei įvykdytos minėtos direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos. Pagal šią nuostatą visų pirma reikalaujama, kad, laikydamasis Europos Sąjungos duomenų apsaugos teisės aktų (
5
), atitinkamo pranešimo siuntėjas, parduodamas produktus ar teikdamas paslaugas, iš gavėjų būtų gavęs jų elektroninio pašto kontaktinius duomenis. Be to, šiais duomenimis gali būti pasinaudojama tiesioginės rinkodaros tikslais su sąlyga, kad tokia rinkodara susijusi su panašiais to paties siuntėjo produktais ar paslaugomis. Galiausiai šis pasinaudojimas siejamas su sąlyga, kad gavėjams aiškiu ir apibrėžtu būdu būtų suteikta galimybė nemokamai ir paprastomis priemonėmis prieštarauti tokiam jų elektroninių kontaktinių duomenų naudojimui, o jei gavėjai iš pradžių tokiam naudojimui neprieštaravo – kiekvieno pranešimo atsiuntimo atveju.
Be to, pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 4 dalį draudžiama tiesioginės rinkodaros tikslais siųsti elektroninio pašto pranešimus slepiant siuntėjo, kurio vardu pranešimas siunčiamas, tapatybę, pažeidžiant Direktyvą 2000/31 (
6
), nenurodant galiojančio adreso, kuriuo gavėjas galėtų pareikalauti nutraukti tokių pranešimų siuntimą, arba kuriais gavėjai net skatinami apsilankyti interneto svetainėse, kuriomis pažeidžiamas Elektroninės komercijos direktyvos 6 straipsnis.
Teisingumo Teismas patikslino, kad visomis šiomis garantijomis siekiama įgyvendinti Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių tikslus, kuriais siekiama apsaugoti abonentus nuo privatumo pažeidimų per gaunamus neužsakytus pranešimus tiesioginės rinkodaros tikslais, ypač siunčiamus automatiniais skambinimo automatais, telefaksais ir elektroniniu paštu, įskaitant SMS žinutes. Bet koks kitoks aiškinimas gali susilpninti šios direktyvos 13 straipsnio veiksmingumą ir taip pakenkti privatumo apsaugos lygiui, kurio siekiama šia direktyva. Taigi Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad toks pranešimas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, turi būti laikomas gautu „tiesioginės rinkodaros tikslais“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 1 ir 2 dalis.
Teisingumo Teismas taip pat nagrinėjo klausimą, ar naudotojų, susijusių su naujienlaiškio siuntimu, elektroniniai kontaktiniai duomenys buvo gauti „parduodant produktą ar teikiant paslaugą“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalį.
Viena vertus, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad pagal visuotinai pripažintą sąvokos „pardavimas“ apibrėžtį ši sąvoka gali apimti tik tuos sandorius, kurie susiję su atlygio mokėjimu. Kita vertus, minėtos direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje nedaroma jokio skirtumo pagal atitinkamos paslaugos rūšį. Dėl paslaugų, patenkančių į Elektroninės komercijos direktyvos taikymo sritį, Teisingumo Teismas priminė, kad atlygį už paslaugą, kurią teikia paslaugų teikėjas, vykdydamas savo ekonominę veiklą, nebūtinai moka asmenys, kurie ją gauna. Visų pirma taip yra tuo atveju, kai paslaugų teikėjo paslauga teikiama nemokamai, siekiant reklamuoti šio paslaugų teikėjo parduodamas prekes ar teikiamas paslaugas, o šios veiklos sąnaudos įtraukiamos į šių prekių arba paslaugų pardavimo kainą (
7
). Šie argumentai gali būti taikomi aiškinant Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 2 dalį.
Teisingumo Teismas teigė, kad nagrinėjamu atveju taip ir buvo, nes Inteligo Media gaudavo atitinkamų naudotojų elektroninius kontaktinius duomenis, kai jie susikurdavo nemokamą paskyrą šios bendrovės valdomoje interneto platformoje. Užsisakę šią paslaugą, naudotojai įgydavo teisę nemokamai susipažinti su tam tikru atitinkamame leidinyje paskelbtų straipsnių skaičiumi ir teisę gauti nagrinėjamą naujienlaiškį. Tokios paslaugos teikimo tikslas visų pirma buvo reklaminis, t. y. reklamuoti Inteligo Media teikiamą mokamą turinį, o šios paslaugos kaina buvo įtraukiama į turinio kainą.
Šiomis aplinkybėmis netiesioginis atlygis, įtrauktas į šio paslaugų teikėjo siūlomos visos prenumeratos pardavimo kainą, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atitinka su sąvoka „pardavimas“ susijusį reikalavimą, reiškiantį, kad už paslaugą turi būti sumokėta. Taigi toks sandoris, kaip tas, kai Inteligo Media gaudavo naudotojų elektroninius kontaktinius duomenis, gali patekti į „paslaugos <...> [pardavimo]“ sąvoką, kaip tai suprantama pagal Direktyvą dėl privatumo ir elektroninių ryšių.
Teisingumo Teismas pridūrė, kad toks aiškinimas atitinka kontekstą, kuriame ši sąvoka vartojama, ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, pirma, patikslino, kad net jei šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis turi būti aiškinama siaurai, pagal ją neatmetama galimybė, jog už „pardavimo“ sandorį, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, reikalaujamą atlygį gali sumokėti kitas asmuo, o ne produkto ar paslaugos, kurie yra šio sandorio dalykas, gavėjas. Atvirkščiai, iš minėtos nuostatos formuluotės matyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas tik apsiribojo reikalavimu, kad atitinkamų naudotojų elektroniniai kontaktiniai duomenys būtų gauti „parduodant produktą ar teikiant paslaugą“.
Be to, Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 2 dalies aiškinimas bet kuriuo atveju turi atitikti šia nuostata siekiamą tikslą. Todėl būtinybė šią nuostatą aiškinti siaurai negali būti suprantama kaip leidžianti aiškinti šias sąvokas taip, kad jos netektų savo veiksmingumo. Kiek tai susiję su minėta nuostata siekiamu tikslu, pažymėtina, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino numatyti nuo šio 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto principo nukrypti leidžiančią nuostatą, kai atitinkamų naudotojų elektroniniai kontaktiniai duomenys buvo gauti „atsižvelgiant į esamus naudotoj[o ir tiekėjo] santykius“, išsamiau jų neapibūdinant (
8
).
Taigi, panašu (su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), jog nagrinėjamu atveju buvo tenkinama tiek sąlyga, kad atitinkamų naudotojų elektroniniai kontaktiniai duomenys turi būti surinkti „parduodant produktą ar teikiant paslaugą“, tiek sąlyga, susijusi su paslaugos, kuri teikiama nagrinėjamos rinkodaros tikslais, analogišku pobūdžiu. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių 13 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad naudotojo elektroninio pašto adresą internetinio leidinio leidėjas gauna „parduodamas produktus ar teikdamas paslaugas“, kaip tai suprantama pagal šio 13 straipsnio 2 dalį, kai tas naudotojas interneto platformoje susikuria nemokamą paskyrą, suteikiančią jam teisę nemokamai susipažinti su tam tikru šio leidinio straipsnių skaičiumi, teisę nemokamai elektroniniu paštu kasdien gauti naujienlaiškį, kuriame pateikiama šio leidinio straipsniuose aptartų teisės aktų naujovių santrauka, įskaitant hipersaitus į tuos straipsnius, taip pat teisę už atlygį susipažinti su papildomais minėto leidinio straipsniais ir papildoma jų analize. Tokio naujienlaiškio perdavimas yra elektroninio pašto naudojimas „tiesioginės rinkodaros tikslais“, skirtas „panašioms prekėms ar paslaugoms“, kaip tai suprantama pagal pastarąją nuostatą.
Teisingumo Teismas taip pat patikslino Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių ir BDAR ryšį, kiek tai susiję su teisėtumo sąlygomis, taikomomis asmens duomenų tvarkymui, atliekamam vykdant neužsakytą pranešimą.
Teisingumo Teismas pažymėjo, jog BDAR 95 straipsnyje aiškiai numatyta, kad šiame reglamente fiziniams arba juridiniams asmenims nenustatoma papildomų prievolių, susijusių su duomenų tvarkymu Sąjungoje viešaisiais ryšių tinklais teikiant viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas, kiek tai susiję su klausimais, kuriais jiems taikomos minėtoje direktyvoje nustatytos specialios prievolės, kuriomis siekiama to paties tikslo. Be to, iš BDAR (
9
) taip pat matyti, kad šis reglamentas turėtų būti taikomas visiems su pagrindinių teisių ir laisvių apsauga tvarkant asmens duomenis susijusiems klausimams, kuriems negalioja Direktyvoje dėl privatumo ir elektroninių ryšių nustatytos konkrečios prievolės, kuriomis siekiama to paties tikslo, įskaitant duomenų valdytojo prievoles ir fizinių asmenų teises. Šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje išsamiai reglamentuojamos duomenų tvarkymo sąlygos ir tikslai, taip pat duomenų subjekto teisės. Joje duomenų valdytojui taip pat nustatomos „specialios prievolės“ pagal BDAR 95 straipsnį.
Taigi asmens duomenų tvarkymo, atliekamo vykdant pranešimą, patenkantį į Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, teisėtumas gali būti nustatomas remiantis šia nuostata ir jo nereikia vertinti atsižvelgiant į BDAR nustatytas teisėtumo sąlygas. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, tuo atveju, kai duomenų valdytojas naudoja naudotojo elektroninio pašto adresą siekdamas išsiųsti jam neužsakytą pranešimą pagal šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalį, nėra taikomos BDAR 6 straipsnio 1 dalyje numatytos duomenų tvarkymo teisėtumo sąlygos.
(
1
)	2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių) (OL L 201, 2002, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 514).
(
2
)	2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (OL L 119/1, 2016, p. 1; toliau – BDAR).
(
3
)	2021 m. lapkričio 25 d. Sprendimas StWL Städtische Werke Lauf a.d Pegnitz (C‑102/20, EU:C:2021:954, 47 punktas).
(
4
)	Kaip tai suprantama pagal Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 13 straipsnio 1 ir 2 dalis.
(
5
)	1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 281, 1995, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 15 t., p. 355) arba, priklausomai nuo konkretaus atvejo, BDAR.
(
6
)	2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, 2002, p. 37; 2000 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399; direktyvos 6 straipsnis).
(
7
)	2016 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 41 ir 42 punktai).
(
8
)	Direktyvos dėl privatumo ir elektroninių ryšių 41 konstatuojamoji dalis.
(
9
)	BDAR 173 konstatuojamoji dalis.