62005CC0458_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo dar kartą prašoma išaiškinti sąvoką „ūkio subjektas“ 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo(2) prasme.
2. Iš esmės Oberster Gerichtshof
(Austrija) Teisingumo Teismo klausia, ar iš dalies administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų sudaryta grupė gali sudaryti ūkio subjektą, kuriam perdavimo kitai laikinojo įdarbinimo įmonei atveju būtų taikoma Direktyva 2001/23.
I – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
3. Pagal Direktyvos 2001/23 trečią konstatuojamąją dalį direktyva siekiama garantuoti darbuotojų apsaugą pasikeitus darbdaviui, pirmiausia užtikrinant, kad būtų apsaugotos jų teisės.
4. Ši direktyva pakeičia Tarybos direktyvą 77/187/EEB(3), kurios turinys, siekiant aiškumo ir racionalumo, buvo iš dalies pakeistas.
5. Pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies a punktą, kuris iš esmės pakartoja Direktyvos 77/187 1 straipsnio 1 dalį, Direktyva 2001/23 taikoma „teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui“. Pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies b punktą perdavimas yra „perdavimas išlaikant ūkio subjekto tapatybę, t. y. išlaikant organizuotą išteklių grupę, kurios tikslas yra ūkinė veikla, nepriklausomai nuo to, ar ta veikla yra pagrindinė ar pagalbinė“(4) .
6. Pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos c punktą valstybės narės negali netaikyti Direktyvos 2001/23 laikiniesiems darbo santykiams, kai yra perduodama laikinojo įdarbinimo įmonė.
7. Siekiant užtikrinti darbo sutarčių arba darbo santykių su perėmėju(5) tęstinumą, minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa nustato principą, pagal kurį įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimo atveju perdavėjo(6) teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodamos perėmėjui.
B – Nacionalinė teisė
8. Austrijoje Direktyvą 2001/23 įgyvendina Įstatymas dėl teisės aktų darbo sutarčių srityje pakeitimo (Arbeitsvertragsrechts-Anpassungsgesetz, toliau – AVRAG(7) ).
9. AVRAG 3 straipsnio 1 dalis nurodo, kad kai verslo dalis perduodama kitam įmonės vadovui, šis įgyja darbdavio teisinį statusą ir visas teises bei pareigas, kylančias iš perdavimo momentu egzistuojančių darbo santykių. Iš to kyla įgijėjo atsakomybė už neįvykdytus skolinius reikalavimus, kylančius iš perdavimo metu egzistuojančių darbo santykių.
10. Pagal nusistovėjusią Oberster Gerichtshof
praktiką ši nuostata turi būti aiškinama laikantis Direktyvos 2001/23 bei atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką šioje srityje.
II – Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
A – Faktinės aplinkybės
11. Įmonė Mayer & Co GmbH
(toliau ‑ Mayer ) yra laikinojo įdarbinimo įmonė. Prieš perdavimą, nagrinėjamą pagrindinėje byloje, ją, be kita ko, sudarė S., įmonės direktorius, S., direktoriaus asistentė ir sutuoktinė, valdytojas ir klientų konsultantai.
12. Mayer taip pat įdarbino 180 laikinųjų darbuotojų. Iš šių 180 darbuotojų apie 60 buvo išsiųsti dirbti Fa. Industrie Logistik Linz GmbH & Co KG
(toliau ‑ ILL) įmonėje, kuri buvo pagrindinė Mayer
klientė.
13. Kadangi Mayer
susidūrė su finansinėmis problemomis, 2001 metais ILL pasiūlė S., direktoriaus asistentei, įsteigti naują laikinojo įdarbinimo įmonę. Taigi patenkinant ILL poreikius buvo įsteigta Princess Personal Service GmbH
(toliau ‑ PPS). S. ir jo sutuoktinė PPS atitinkamai ėjo gamybos direktoriaus ir komercijos direktorės pareigas. ILL nutraukė darbo santykius su Mayer
bei tapo PPS pagrindine kliente.
14. PPS perėmė 40 iš 60 Mayer
laikinai įdarbintų darbuotojų, išsiųstų dirbti ILL, palikdama juos dirbti tam pačiam klientui. Be to, Mayer
valdytojas, klientų konsultantai, kiti klientai ir pas šiuos klientus išsiųsti dirbti laikinai įdarbinti darbuotojai buvo perduoti naujajai įmonei. Iš viso PPS perėmė vieną trečdalį Mayer
įdarbintų darbuotojų.
15. Mayer
darbuotojų darbo santykiai su Mayer
nutrūko 2002 m. lapkričio 30 d., o su PPS prasidėjo 2002 m. gruodžio 1 dieną.
16. 2002 m. gruodžio 19 d. Nutartimi Mayer buvo iškelta bankroto byla..
B – Pagrindinė byla
17. Kadangi Mayer
nesumokėjo paskutinio darbo užmokesčio 25 darbuotojams, kuriuos perėmė PPS, šie nusprendė Landesgericht Wels
pareikšti ieškinį PPS dėl darbo užmokesčio sumokėjimo.
18. Darbuotojai grindžia savo reikalavimus tuo, kad PPS perėmė Mayer administracijos darbuotojus, o taip pat jos klientus ir išsiųstus šiems klientams dirbti darbuotojus, todėl Mayer
dalis buvo perduota PPS. Taigi, šių darbuotojų manymu, PPS perėmė visas iš ankstesnių darbo santykių su Mayer
kylančias teises ir pareigas ir jai tenka pareiga sumokėti darbo užmokestį, kurio nesumokėjo ši įmonė.
19. 2004 m. gegužės 4 d. Sprendimu Landesgericht Wels
ieškovų ieškinį patenkino. Pirmosios instancijos teismo manymu, įvyko verslo dalies perdavimas pagal AVRAG 3 straipsnio 1 dalį. Todėl PPS turi užtikrinti Mayer
nesumokėto darbo užmokesčio sumokėjimą.
20. Dėl šio sprendimo PPS pateikė apeliacinį skundą Oberlandesgericht Linz, kuris 2004 m. spalio 12 d. Sprendimu paliko galioti pirmosios instancijos teismo sprendimą.
21. Todėl PPS pateikė kasacinį skundą Oberster Gerichtshof . Ji mano, kad verslo dalis nebuvo perduota, kadangi tik stabilią organizaciją turinčio ūkio subjekto perdavimo atveju yra galimas iš darbo santykių kylančių teisių ir pareigų perdavimas. PPS manymu, šiuo atveju tokio ūkio subjekto nėra.
III – Prejudicinis klausimas
22. Oberster Gerichtshof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar tuomet, kai bendradarbiaujant dviem laikinojo įdarbinimo įmonėms, iš kurių pirmoji neturi apibrėžtos organizacinės struktūros, vienos laikinojo įdarbinimo įmonės valdymo veiklą vykdantis darbuotojas, dukterinės bendrovės direktorius, klientų konsultantai ir valdytojas perduodami kitai laikinojo įdarbinimo įmonei atlikti panašų darbą, o kartu su jais, taip pat bendradarbiaujant abiem įmonėms, iš dalies arba visiškai perduodama apie trečdalį laikinai įdarbintų darbuotojų ir atitinkamai klientų, pas kuriuos jie dirbo (perduodant laikinai įdarbintų darbuotojų skaičius svyravo nuo 3 iki 50), kalbama apie perduodamą verslą, ar šio verslo dalį (Direktyvos 2001/23) 1 straipsnio prasme?“
IV –
Analizė
23. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo Teismo klausia, ar Direktyva 2001/23 taikoma situacijai, kai iš dalies laikinojo įdarbinimo įmonės administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų sudaryta grupė perduodama kitai laikinojo įdarbinimo įmonei atlikti panašų darbą tų pačių klientų naudai.
24. Taigi Oberster Gerichtshof
siekia išsiaiškinti, ar šios grupės perėmimas, kurį atlieka kita laikinojo įdarbinimo įmonė, gali būti laikomas ūkio subjekto perdavimu šios direktyvos prasme.
25. Šis teismas abejoja dėl ūkio subjekto kriterijaus taikymo laikinojo įdarbinimo įmonei, kadangi paprastai tokios rūšies įmonė savo, kaip organizacinio vieneto, struktūroje įdarbina mažai darbuotojų, o jos ūkinę veiklą iš esmės sudaro darbo jėgos perdavimas jos paslaugomis besinaudojančioms įmonėms.
26. Pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktus įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimas suponuoja, kad turi būti įvykdytos trys sąlygos. Visų pirma turi būti perduodamas ūkio subjektas. Be to, po perdavimo šis ūkio subjektas privalo išlaikyti savo tapatybę. Galiausiai turi būti perduodama teisinio perdavimo pagrindu.
27. Taigi pateiktais klausimais siekiama išsiaiškinti, ar laikinojo įdarbinimo įmonės administracijos ir šios įmonės laikinai įdarbintų darbuotojų dalis gali sudaryti ūkio subjektą, ar po pagrindinėje byloje nagrinėjamo perdavimo šis subjektas gali išlaikyti savo tapatybę ir ar toks perdavimas vykdomas teisinio perdavimo pagrindu.
A – Teisingumo Teismo praktikos indikacijos
1. Ūkio subjekto buvimas
28. Kaip jau buvo minėta, pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies a punktą ši direktyva taikoma „teisinio perd avimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui“.
29. Siekdamas paaiškinti įmonės, verslo bei įmonės ar verslo dalies sąvokas, Teisingumo Teismas jas priskyrė tai pačiai „ūkio subjekto“ sąvokai(8) . Atkreipiu dėmesį, kad įmonės ar verslo dalis taip pat yra apibrėžiama kaip ūkio subjektas.
30. Vėliau Teisingumo Teismas patikslino, kad ūkio subjektas yra suprantamas kaip stabilią organizaciją turintis ūkio subjektas, kurio veikla neapsiriboja vienos konkrečios užduoties vykdymu. Ši ūkio subjekto sąvoka apima asmenų ir išteklių, leidžiančių vykdyti ūkinę veiklą, ir savarankiško tikslo siekiančią organizuotą grupę(9) .
31. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad nors toks subjektas privalo turėti pakankamą struktūrą ir būti savarankiškas, jis nebūtinai privalo turėti daug materialaus ar nematerialaus turto(10) .
32. Taip pat iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nacionalinis teismas vertindamas, ar yra įvykdytos perdavimo sąlygos, turi atsižvelgti į nagrinėjamą įmonės ar verslo rūšį. Darau išvadą, kad Direktyvos 2001/23 prasme šioms sąlygoms teiktina svarba skiriasi, atsižvelgiant į vykdomos veiklą, naudojamus gamybos ar darbo metodus(11) .
33. Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas sutiko, kad sektoriuose, kuriuose ūkinė veikla iš esmės paremta darbo jėga, ilgą laiką bendrą veiklą vykdanti darbuotojų grupė gali, jei nėra kitų gamybos veiksnių, sudaryti ūkio subjektą(12) .
34. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad aplinkybės, jog veiklą vykdo vienas darbuotojas, neužtenka, kad būtų atsisakyta taikyti Direktyvą 77/187(13) . Taigi ūkio subjektą gali sudaryti ir vienas darbuotojas.
35. Taigi, mano nuomone, perduodant įmonę, kurios veikla paremta darbo jėga, ar šios įmonės dalį, lemiamą reikšmę turi ne jos organizacinė struktūra, bet savarankiškos ūkinės veiklos vykdymas.
2. Ūkio subjekto tapatybės išlaikymas
36. Lemiamas kriterijus nustatant, ar buvo perduota Direktyvos 2001/23 prasme, yra susijęs su įvertinimu, ar po perdavimo nagrinėjamas ūkio subjektas išlaiko savo tapatybę, o tai visų pirma matyti iš fakto, jog perėmėjas iš tikrųjų tęsia ar atnaujina jo veiklą(14) .
37. Siekiant nustatyti, ar yra įvykdytos perdavimo sąlygos ir išlaikyta ūkio subjekto tapatybė, reikia atsižvelgti į nagrinėjamos įmonės ar verslo specifines ypatybes ir patikrinti, ar buvo perduota ūkinei veiklai tęsti reikalingų išteklių visuma(15) .
38. Ūkio subjekto, kurio veiklos išteklius iš esmės sudaro darbo jėga, perdavimo atveju reikia patikrinti, ar darbdavys perėmė, kalbant apie skaičių ir kompetenciją, didesnę dalį darbuotojų, kuriems jo pirmtakas buvo pavedęs vykdyti ūkinę veiklą(16) .
39. Taip pat reikės įvertinti, ar veikla, vykdyta prieš perdavimą, yra panaši į veiklą po perdavimo(17) .
3. Perdavimas teisinio perdavimo pagrindu
40. Teisingumo Teismas nusprendė, kad „teisinio perdavimo“ sąvoka turi būti aiškinama atsižvelgiant į Direktyvos 77/187 sistemą ir tikslą(18) . Siekdamas išsaugoti šios direktyvos veiksmingumą, Teisingumo Teismas šią sąvoką aiškino plačiai.
41. Teisingumo Teismas nusprendė, kad minėta direktyva taikoma daugeliu skirtingų atvejų(19) . Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas nusprendė, jog nei tai, kad tarp perdavėjo ir perėmėjo nėra sutartinio ryšio, nei tai, kad nėra perduodama nuosavybė, neturi lemiamos įtakos Direktyvos 77/187 taikymui(20) .
42. Taigi jis mano, kad ši direktyva taikoma kiekvienu atveju, kai sutartinių santykių pagrindu pasikeičia už įmonės veiklą atsakingas fizinis ar juridinis asmuo, įmonės darbuotojų atžvilgiu prisiimantis darbdavio įsipareigojimus(21) .
43. Nustatant, ar yra teisinis perdavimas, lemiamas kriterijus yra ne sutartinis ryšys tarp perdavėjo ir perėmėjo, tačiau už įmonės veiklą atsakingo asmens pasikeitimas.
44. Nurodžius šias indikacijas, reikia išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas perdavimas atitinka sąlygas, reikalingas Direktyvai 2001/23 taikyti.
B – Teisingumo Teismo praktikos taikymas nagrinėjamam atvejui
1. Dėl ūkio subjekto buvimo
45. Tarybos direktyvos 91/383/EEB(22) 1 straipsnio 2 dalis laikinuosius darbo santykius apibrėžia kaip santykius tarp laikinojo įdarbinimo įmonės, kuri yra darbdavys, ir darbuotojo, kai darbuotojas yra skiriamas dirbti kitoje jo paslaugomis besinaudojančioje ir jį kontroliuojančioje įmonėje, t. y. pas klientą. Taigi tokios įmonės savitumas – tarp darbdavio, darbuotojo ir kliento susiklostęs trišalis ryšys.
46. Kitas laikinojo įdarbinimo įmonės savitumas susijęs su tuo, kad jos veiklai, kurią sudaro tokių paslaugų kaip aprūpinimas darbo jėga teikimas, vykdyti nereikia didelio skaičiaus darbuotojų pačioje įmonėje ar didelio kiekio ilgalaikio turto.
47. Mano manymu, nepaisant šių savitumų, nėra jokios abejonės, kad laikinojo įdarbinimo įmonė gali būti laikoma ūkio subjektu.
48. Visų pirma priminsiu, jog Direktyvos 2001/23 2 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos c punktas numato, kad valstybės narės negali netaikyti šios direktyvos darbo sutartims arba darbo santykiams tik dėl to, kad tai laikinieji darbo santykiai, o perduota įmonė – laikinojo įdarbinimo įmonė.
49. Be to, kaip jau nurodžiau anksčiau, kai yra ūkio subjektas, daroma prielaida, kad jis vykdo ūkinę veiklą. Taip yra nagrinėjamu atveju, kadangi iš dalies laikinojo įdarbinimo įmonės administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų sudaryta grupė teikia darbo jėgą jos paslaugomis besinaudojančioms įmonėms bei gauna už tai atlygį ir taip sukuria dalį Mayer apyvartos(23) .
50. Galiausiai, man atrodo, kad iš administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų sudarytas subjektas PPS toliau veikė savarankiškai. Iš esmės šis nuo Mayer
atskirtas subjektas tęsė ūkinę veiklą PPS. Taigi minėtas subjektas gali taip pat sėkmingai veikti tiek Mayer, tiek PPS. Jis yra savarankiškas ir egzistuoja nepriklausomai nuo Mayer .
51. Todėl, mano nuomone, iš dalies laikinojo įdarbinimo įmonės administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų sudaryta grupė, kuri tęsia savarankišką ūkinę veiklą, yra ūkio subjektas, t. y. verslo dalis.
2. Dėl ūkio subjekto tapatybės išlaikymo
52. Kaip jau buvo nurodyta, pagal Teisingumo Teismo praktiką nustatant, ar po perdavimo buvo išlaikyta ūkio subjekto, kurio veiklos išteklius iš esmės sudaro darbo jėga, tapatybė, reikia patikrinti, ar darbdavys perėmė, kalbant apie skaičių ir kompetenciją, didesnę dalį darbuotojų, kuriems buvo pavesta vykdyti ūkinę veiklą prieš minėtą perdavimą.
53. Pagrindinėje byloje valdymo veiklą vykdantiems darbuotojams, klientų konsultantams ir darbuotojams, turėjusiems atlikti specialias užduotis klientų naudai, buvo pavesta atlikti tą patį darbą tų pačių klientų naudai. Be to, kaip matyti iš bylos medžiagos, iš Mayer
į PPS perduotiems darbuotojams buvo pavesta vykdyti užduotis, reikalaujančias specialių, kaip antai kranų ar krautuvų vairuotojų, žinių. Taigi iš to darau išvadą, kad šie darbuotojai buvo perduoti dėl jų turimų žinių.
54. Darbuotojų kolektyvas nepasikeitė ir įvykus nagrinėjamam pagrindinėje byloje perdavimui, kadangi administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų funkcijos ir klientai, pas kuriuos buvo išsiųsti dirbti laikinai įdarbinti darbuotojai, nepasikeitė.
55. Todėl manau, kad po perdavimo ūkio subjekto tapatybė buvo išlaikyta.
3. Dėl perdavimo teisinio perdavimo pagrindu
56. Taigi, kaip jau nurodžiau, teisinis perdavimas Direktyvos 2001/23 prasme suponuoja, kad pasikeičia už įmonės veiklą atsakingas asmuo, remiantis plačiu Teisingumo Teismo šios sąvokos aiškinimu, siekiant išsaugoti šios direktyvos veiksmingumą.
57. Pagrindinės bylos aplinkybės atitinka šį Teisingumo Teismo išaiškinimą, kadangi, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, perimdama ir tokiu pat būdu tęsdama Mayer
ūkio subjekto veiklą, PPS prisiėmė atsakomybę už šį ūkio subjektą, o tarp PPS ir darbuotojų bei darbininkų, anksčiau įdarbintų Mayer, susiklostė nauji darbo santykiai.
58. Be to, aiškinant teisinio perdavimo sąvoką siaurai nagrinėjamu atveju būtų pasiektas toks pats rezultatas. Iš tiesų, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui užduoto klausimo, perdavimas pagrindinėje byloje vykdomas bendradarbiaujant dviem laikinojo įdarbinimo įmonėms.
59. Taigi abejojant, ar yra teisinis perdavimas, reikėtų atsižvelgti į kitas aplinkybes, kurios pateisintų tokį pat išaiškinimą.
60. Iš tiesų yra akivaizdu, kad Mayer
bankroto bylos iškėlimo ir anksčiau minėto įmonės perdavimo data sutampa.
61. Todėl negalima atmesti prielaidos, kad sumanyta operacija buvo siekiama perimti ūkinę veiklą ir, atsikračius iš anksčiau turimų ir neįvykdytų įsipareigojimų, vykdyti šią veiklą pelningai.
62. Jei nacionalinis teismas mano, kad taip yra nagrinėjamu atveju, vadovaujantis fraus omnia corrumpit
principu ir nepaisant pasirinkto teisinio mechanizmo, kuriuo siekiama apeiti atitinkamas teisės normas, tarp kurių – Direktyvos 2001/23 nuostatos, tai negalėtų pažeisti darbuotojų teisių.
63. Atsižvelgiant į prieš tai išdėstytas aplinkybes, mano nuomone, Direktyva 2001/23 taikoma tuo atveju, kai iš dalies laikinojo įdarbinimo įmonės administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų sudaryta grupė perduodama kitai laikinojo įdarbinimo įmonei atlikti panašų darbą tų pačių klientų naudai.
V – Išvada
64. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, siūlau Teisingumo Teismui į Oberster Gerichtshof pateiktą klausimą atsakyti taip:
2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo yra taikoma situacijai, kai iš dalies laikinojo įdarbinimo įmonės administracijos ir laikinai įdarbintų darbuotojų sudaryta grupė perduodama kitai laikinojo įdarbinimo įmonei atlikti panašų darbą tų pačių klienų naudai.
(1) .
(2)  –	OL L 82, p. 16.
(3)  –	1977 m. vasario 14 d. Direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, p. 26).
(4)  –	Pagal Direktyvos 2001/23 aštuntą konstatuojamąją dalį direktyvos 1 straipsnio 1 dalies b punktas pateikia perdavimo sąvoką, paaiškintą atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką. Toks aiškinimas nepakeitė Direktyvos 77/187 taikymo srities.
(5)  –	Pagal Direktyvos 2001/23 2 straipsnio 1 dalies b punktą perėmėjas yra apibrėžtas kaip „fizinis arba juridinis asmuo, kuris dėl < ... > perdavimo įgyja darbdavio teises įmonėje, versle arba įmonės ar verslo dalyje“.
(6)  –	Pagal Direktyvos 2001/23 2 straipsnio 1 dalies a punktą perdavėjas yra apibrėžtas kaip „fizinis arba juridinis asmuo, kuris dėl < ... > perdavimo praranda darbdavio teises įmonėje, versle arba įmonės ar verslo dalyje“.
(7)  –	BGBI. 456/1993.
(8)  –	Kaip nurodžiau, vėliau ši sąvoka buvo įtvirtinta Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies b punkte.
(9)  –	Žr., be kita ko, 1995 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Rygaard
(C‑48/94, Rink. p. I‑2745, 20 punktas); 1997 m. kovo 11 d. Sprendimą Süzen
(C‑13/95, Rink. p. I‑1259, 13 punktas) ir 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Güney‑Görres ir Demir
(C‑232/04 ir C‑233/04, Rink. p. I‑11237, 32 punktas).
(10)  –	Žr., be kita ko, 1998 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Hernández Vidal ir kt.
(C‑127/96, C‑229/96 ir C‑74/97, Rink. p. I‑8179, 27 punktas).
(11)  –	Žr., be kita ko, 1998 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Hidalgo ir kt.
(C‑173/96 ir C‑247/96, Rink. p. I‑8237, 31 punktas).
(12)  –	Minėto sprendimo Süzen
21 punktas.
(13)  –	Žr. 1994 m. balandžio 14 d. Sprendimą Schmidt (C‑392/92, Rink. p. I‑1311, 15 punktas).
(14)  –	Žr., be kita ko, 1986 m. kovo 18 d. Sprendimą Spijkers (24/85, Rink. p. 1119, 11 ir 12 punktai) bei minėtų sprendimų Rygaard
15 punktą ir Süzen 10 punktą.
(15)  –	Žr., be kita ko, minėto sprendimo Hidalgo ir kt. 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(16)  –	Žr., be kita ko, minėto sprendimo Hidalgo ir kt. 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(17)  –	Žr., be kita ko, 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Abler ir kt. (C‑340/01, Rink. p. I‑14023, 33 punktas).
(18)  –	Žr., be kita ko, 1985 m. vasario 7 d. Sprendimą Abels
(135/83, Rink. p. 469, 12 ir 13 punktai).
(19)  –	Žr., be kita ko, generalinio advokato Ruiz‑Jarabo Colomer išvados byloje Allen ir kt.
(1999 m. gruodžio 2 d. Sprendimas C‑234/98, Rink. p. I‑8643) 30 punktą.
(20)  –	Dėl sutartinio ryšio nebuvimo žr. minėto sprendimo Hidalgo ir kt.
22 ir 23 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką; dėl nuosavybės neperdavimo žr. 1987 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Ny Mølle Kro
(287/86, Rink. p. 5465, 12 punktas).
(21)  –	Žr., be kita ko, 1988 m. birželio 15 d. Sprendimą Bork International
(101/87, Rink. p. 3057, 13 punktas) ir 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą Merckx ir Neuhuys (C‑171/94 ir C‑172/94, Rink. p. I‑1253, 28 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(22)  –	1991 m. birželio 25 d. Direktyva, pateikianti papildomas priemones, skatinančias gerinti terminuotuose arba laikinuose darbo santykiuose esančių darbuotojų saugą ir sveikatą darbe (OL L 206, p. 19).
(23)  –	Šiuo klausimu 1997 m. gruodžio 11 d. Sprendime Job Centre
(C‑55/96, Rink. p. I‑7119), Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad konkurencijos teisėje sąvoka „įmonė“ apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, o darbo jėgos perdavimas yra ūkinė veikla (21 ir 25 punktai).