61995CC0090_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Genom det aktuella överklagandet yrkar Henri de Compte (nedan kallad klaganden) att domstolen skall upphäva den dom av den 26 januari 1995(1) (nedan kallad domen) i vilken förstainstansrätten ogillat den talan om ogiltigförklaring som han fört mot två beslut som Europaparlamentet fattat avseende honom.
Talan i de två målen rörde dels ogiltigförklaring av Europaparlamentets beslut av den 18 april 1991, i vilket parlamentet med retroaktiv verkan hade återkallat(2) ett beslut av den 24 januari 1991, i vilket det erkänt att klaganden hade en yrkessjukdom, dels ogiltigförklaring av ett beslut av den 20 januari 1992, i vilket parlamentet slutligen vägrade att erkänna att samma sjukdom var en yrkessjukdom.
Bakgrund
2 De omständigheter som ligger till grund för denna långa serie av rättsliga tvister har sitt ursprung år 1982, när Europaparlamentets ordförande, i egenskap av tillsättningsmyndighet (nedan kallad tillsättningsmyndigheten), inledde ett disciplinförfarande mot klaganden, som då var tjänsteman i lönegrad A 3 och arbetade som revisor vid denna institution. Detta disciplinförfarande ledde till ett första beslut (den 24 maj 1984), i vilket tillsättningsmyndigheten ålade klaganden, som gjort sig skyldig till olika oegentligheter i sin tjänsteutövning, disciplinpåföljden nedflyttning till lönegrad A 7, löneklass 6.
Domstolen ogiltigförklarade, på grund av ett formfel, detta beslut genom dom av den 20 juni 1985,(3) vilket ledde till att disciplinförfarandet återupptogs och mynnade ut i ett beslut den 18 januari 1988. Klaganden väckte även talan mot detta andra beslut, i vilket tillsättningsmyndigheten hade bekräftat beslutet om påföljden nedflyttning i lönegrad, vid förstainstansrätten, vilken ogillade talan genom dom av den 17 oktober 1991.(4) Klaganden överklagade denna dom till domstolen, som ogillade hans överklagande genom dom av den 2 juni 1994.(5)
3 Under mellantiden sände klaganden den 14 juni 1988 parlamentet en förklaring, i vilken han angav att han ådragit sig en yrkessjukdom under disciplinförfarandet och begärde att han skulle tillerkännas den ersättning som anges i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) i enlighet med artikel 17.1 i reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring för Europeiska gemenskapernas tjänstemän (nedan kallade försäkringsreglerna).(6)
I ett första utlåtande enligt artikel 19 i försäkringsreglerna vägrade den läkare som hade utsetts av institutionen att fastställa att klaganden led av en yrkessjukdom. Tillsättningsmyndigheten delgav således klaganden ett förslag till beslut om avslag på hans begäran. Klaganden ifrågasatte detta förslag, varför en sådan läkarkommitté som avses i artikel 23 i försäkringsreglerna tillsattes enligt tillämpliga regler. Den 22 januari 1991 avgav den följande utlåtande:
"1. Henri de Compte lider av en allvarlig melankolisk och paranoid ångestdepressiv obalans som har sitt ursprung i arbetet och som har uppkommit på grund av stress till följd av att han känt sig utsatt för illvilliga anklagelser som har medfört en nedsatt lönegrad och psykiska men.
2. Han har ådragit sig denna sjukdom med anledning av de exceptionellt osunda förhållanden han råkat ut för under sin tjänsteutövning.
3. ...
4. De faktorer som har orsakat sjukdomen är de subjektiva och objektiva upplevelser som följt av de anklagelser som riktats mot honom. Dessa båda upplevelser har tillsammans inverkat i lika mån och i avgörande grad på hans paranoida läggning.
5. ...
6. Graden av permanent invaliditet uppgår till 40 % (fyrtio procent).
..."
Tillsättningsmyndigheten antog på grundval av detta utlåtande ett beslut av den 24 januari 1991, i vilket tillsättningsmyndigheten konstaterade att klaganden led av en yrkessjukdom som medfört en permanent invaliditetsgrad som uppgick till 40 procent och beslutade att till honom betala 9 147 091 BFR som ersättning för denna skada.
4 Tillsättningsmyndigheten beslutade dock den 18 april 1991 att med retroaktiv verkan återkalla beslutet av den 24 januari 1991, då den ansåg att beslutet grundades på en felaktig tolkning av begreppet yrkessjukdom. Detta beslut motiverades genom att domen i målet Rienzi mot kommissionen tillämpades på det aktuella fallet.(7) Enligt denna dom kan en sjukdom endast betraktas som en yrkessjukdom om den har sitt ursprung i eller har uppkommit under den berördes regelmässiga tjänsteutövning. Såsom framgår redan av läkarkommitténs utlåtande var det ostridigt mellan parterna att sjukdomen hade sitt ursprung i det depressiva tillstånd som klaganden led av till följd av de anklagelser som riktats mot honom samt disciplinpåföljden, snarare än att de hade ursprung i hans tjänsteutövning (och än mindre i hans regelmässiga tjänsteutövning).
I samma beslut av den 18 april 1991 föreskrev tillsättningsmyndigheten dessutom att ett nytt beslut skulle fattas efter det att förstainstansrätten hade meddelat dom i mål T-26/89, vilket, som nämnts, rörde frågan om huruvida påföljden nedflyttning i lönegrad var lagenlig.
5 Den 4 juni 1991 anförde de Compte klagomål mot beslutet av den 18 april 1991, vilket tillsättningsmyndigheten avslog den 23 september 1991. Han förde talan vid förstainstansrätten mot nämnda beslut samt mot avslaget på hans klagomål (mål T-90/91).
Den 20 januari 1992, det vill säga efter det att förstainstansrätten, i ovannämnda dom av den 17 oktober 1991, hade bekräftat att klagandens disciplinpåföljd var lagenlig, antog tillsättningsmyndigheten det beslut som föreskrevs i beslutet av den 18 april 1991 och som skulle ersätta beslutet av den 24 januari 1991. I beslutet av den 20 januari 1992, som bekräftade tillämpningen av rättspraxisen från målet Rienzi mot kommissionen på det aktuella fallet, konstaterades att klagandens sjukdom inte var en yrkessjukdom i den mening som avses i försäkringsreglerna.
Den 10 april 1992 anförde klaganden klagomål mot beslutet av den 20 januari 1992. Tillsättningsmyndigheten avslog detta klagomål den 4 juni 1992. Han väckte även talan vid förstainstansrätten mot detta beslut samt mot avslaget på hans klagomål (mål T-62/92).
6 I förstainstansrättens dom av den 26 januari 1995, som är föremål för det aktuella överklagandet, ogillade förstainstansrätten talan i de två målen och förpliktade parlamentet att till klaganden utge ett belopp om 200 000 BFR som ersättning för den ideella skada som parlamentet orsakat honom genom dess tjänstemäns oskickliga handläggning av detta ärende.
verklagandet
7 Klaganden har yrkat att domstolen skall
- upphäva domen, utom i den del parlamentet förpliktats att till honom betala ett skadestånd om 200 000 BFR som ersättning för ideell skada, samt
- själv avgöra tvisten genom att bifalla hans ursprungliga yrkanden.
Överklagandet grundas på påståenden om åsidosättande av gemenskapsrätten, och särskilt: a) åsidosättande av artikel 33 i EG-stadgan för domstolen, angående motiveringsskyldigheten, b) åsidosättande av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna och artikel 3 i försäkringsreglerna, angående ersättning till tjänstemän i fall av yrkessjukdom och angående begreppet yrkessjukdom, c) åsidosättande av vissa allmänna rättsprinciper, nämligen principerna om rättssäkerhet, god tro, skydd för berättigade förväntningar, omsorgsplikt, rimliga tidsfrister vid återkallande av förvaltningsbeslut, samt principen att förvaltningsbeslut skall vara grundade på "lagenliga motiv".
Överklagandet uttrycks formellt i fem olika grunder som, till övervägande del, återger de invändningar som redan framförts vid förstainstansrätten och som denna har underkänt.
Den första grunden
8 I den första grunden har klaganden gjort gällande åsidosättande av artikel 33 i EG-stadgan för domstolen, i vilken skyldigheten att motivera domar föreskrivs. I själva verket har klagandens grund inget med motiveringsskyldigheten att göra, eftersom han ifrågasätter förstainstansrättens dom i sak och särskilt den punkt där det bekräftas att beslutet av den 24 januari 1991 var rättsstridigt, och följaktligen även giltigheten av det senare beslutet om återkallande.
I punkt 42-47 i domen har förstainstansrätten, med hänvisning till tidigare rättspraxis på området, åter fastslagit gränserna för behörigheten för den läkarkommitté som avses i artikel 23 i försäkringsreglerna, vars bedömningar inte får gå utanför det medicinska området. Rättsliga bedömningar av vilka följder de medicinska slutsatserna bör leda till ankommer nämligen på administrationen, vars bedömning kan prövas av domstolarna.(8)
9 Vad gäller det aktuella fallet konstaterade förstainstansrätten att läkarkommittén, i sitt utlåtande av den 22 januari 1991, tydligt uttalat att klagandens sjukdom hade sitt ursprung i disciplinförfarandet och i allvaret i de anklagelser som riktats mot honom men sedan betecknat den som yrkessjukdom, och därigenom företagit en rättslig bedömning som låg utanför dess behörighet, såsom behörigheten tidigare hade bestämts.
Läkarkommitténs utlåtande grundades således, enligt förstainstansrätten, på en felaktig tolkning av begreppet yrkessjukdom. Följaktligen var tillsättningsmyndighetens beslut, som i sin tur grundades på slutsatserna i detta utlåtande, av denna anledning rättsstridigt, varför det kunde återkallas.
10 Klaganden däremot anser för det första att läkarkommittén långt ifrån hade gjort någon rättslig bedömning när den erkände att hans sjukdom hade ursprung i arbetet utan hållit sig inom gränserna för det uppdrag parlamentet självt hade givit den, nämligen att avgöra huruvida "sjukdomen har sitt ursprung i arbetet" och för det andra att läkarkommitténs utlåtande inte var rättsstridigt.
Klaganden har dessutom hävdat dels att förstainstansrätten, genom att fastställa att det återkallade beslutet var rättsstridigt, i själva verket obehörigen har gjort en egen bedömning av sjukdomens ursprung i arbetet och låtit denna ersätta läkarkommitténs bedömning, trots att det endast är läkarkommittén som är behörig att uttala sig på denna punkt, dels att begreppet yrkessjukdom, såsom det används i domen, är felaktigt, med beaktande av att en sjukdom som inte har sitt ursprung i omständigheter som har samband med en individs privatliv (sport, semester, familjeliv etcetera) definitionsmässigt bör betecknas som en yrkessjukdom.
11 Förstainstansrättens sätt att närma sig frågan förefaller enligt min mening vara korrekt, eftersom den bedömning som det handlar om här inte är en rent medicinsk bedömning. För att en sjukdom skall kunna betecknas som en yrkessjukdom, kan det vara nödvändigt att, förutom de medicinska bedömningarna, göra andra bedömningar som ligger utanför medicinens område. Normalt sett gör läkarkommittén således endast teknisk-medicinska bedömningar och överlåter till administrationen att bedöma vilka följder detta får på det administrativa och juridiska planet. Även om läkarkommittén kanske har uttalat sig om vissa följder eller gjort andra bedömningar än de rent medicinska, handlar det på sin höjd om slutsatser utan vikt, som inte på något sätt påverkar först tillsättningsmyndighetens, sedan domstolens, möjlighet att utnyttja sitt utrymme för eget skön.
Administrationens behörighet att kontrollera resultatet av läkarkommitténs analys förblir, ur juridisk synvinkel, med andra ord helt oförändrad. Om vi som exempel tar villkoret att den berördes tjänsteutövning skall vara regelmässig, vilket var föremål för prövning i målet Rienzi mot kommissionen, är det tydligt att administrationen, som har tillgång till information och uppgifter om rättsfrågan och om sakomständigheterna i det ärende som bedöms, inte kan göra sig kvitt uppgiften att uttala sig i frågan om detta villkor är uppfyllt. Det är också helt klart att domstolen, vad avser begreppet yrkessjukdom, lagenligt utövar sin prövning av såväl läkarkommitténs som tillsättningsmyndighetens bedömning.
12 Mot denna bakgrund finns det ingen anledning att ens kommentera klagandens argument på denna punkt, vilket syftar till att göra gällande att förstainstansrätten har "gripit in i" läkarkommitténs behörighet genom att ersätta dennas bedömning avseende sjukdomens ursprung i arbetet med sin egen bedömning. Förstainstansrätten har nämligen nöjt sig med att underkänna läkarkommitténs bedömning att klagandens sjukdom var en yrkessjukdom utan att därmed ifrågasätta kommitténs rent medicinska slutsatser.
13 Vad vidare rör den exakta innebörd som begreppet yrkessjukdom ges i domen motsägs klagandens påstående - att varje sjukdom som inte har sitt ursprung i privatlivet definitionsmässigt utgör en yrkessjukdom - av sunt förnuft och hur som helst av domen i målet Rienzi mot kommissionen. Det räcker med att tänka på hur paradoxalt det vore att påstå - såsom här påstås - att någon "åtnjuter" en yrkessjukdom till följd av att han åsidosatt sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna i sin tjänsteutövning.
Med andra ord, och för att sammanfatta denna punkt, läkarkommitténs bedömning av huruvida sjukdomen har sitt ursprung i tjänsteutövningen kan inte vara slutgiltig, i den meningen att den binder administrationen. Om så vore fallet, skulle det inte återstå något utrymme för administrationens (och i förekommande fall domstolens) prövning av rättsfrågan eller sakomständigheterna som tvärtom just skulle kunna vara avgörande för denna bedömning.
14 Klaganden har vidare i sin första grund ifrågasatt punkt 45 i domen, där förstainstansrätten bekräftat att den sjukdom som han ådragit sig inte kan betecknas som en yrkessjukdom, och detta inte ens om det skulle konstateras att sjukdomen hade sitt ursprung i att parlamentet gjort sig skyldigt till "felaktiga" rättsakter eller beteenden gentemot klaganden. Eftersom sådana rättsakter eller beteenden inte är knutna till den berördes normala tjänsteutövning, kan de, enligt förstainstansrätten, på sin höjd medföra utomobligatoriskt skadeståndsansvar för den institution som berörs.
På denna punkt räcker det med att anmärka att i vilket fall som helst är inte detta påstående - vilket för övrigt är accessoriskt, eftersom det inte är avgörande för frågan om huruvida klagandens talan om ogiltigförklaring skall bifallas - sådant att det förändrar problemets sakliga förutsättningar. Jag anser således att denna invändning är totalt verkningslös.
Den andra grunden
15 I den andra grunden har klaganden punkt 48 i domen, där förstainstansrätten bekräftat att den berörda institutionen har befogenhet att åberopa ett besluts rättsstridighet för att återkalla detsamma så snart sådan rättsstridighet föreligger, om den utgör villkoret för att återkalla ett beslut som skapat individuella rättigheter för dess mottagare. I linje med detta har förstainstansrätten därefter fastställt att klaganden genom att hävda att "han lagligen kan åberopa beslutets rättsstridighet", hade gjort ett påstående utan självständig verkan, eftersom detta villkor redan var uppfyllt, då beslutet hade återkallats inom en rimlig tidsfrist och då de berättigade intressena hos den som beslutet riktades till hade beaktats.
Klaganden har å sin sida hävdat att de två ovan nämnda villkoren inte räcker och har hävdat att förstainstansrätten sammanblandat möjligheten att lagenligen åberopa en rättsakts rättsstridighet för att återkalla den med de två villkoren rimlig tidsfrist och hänsyn till berättigade förväntningar; enligt hans mening handlar det tvärtom om distinkt olika invändningar. Han har närmare bestämt hävdat att parlamentet inte lagenligen kunde åberopa beslutets rättsstridighet, eftersom hänvisningen till domen i målet Rienzi mot kommissionen, som han borde ha känt till, skett för sent i förfarandet.
16 I detta sammanhang nöjer jag mig med att hänvisa till domstolens klara och fasta rättspraxis som förstainstansrätten har tillämpat korrekt, enligt vilken ett rättsstridigt beslut som skapat rättigheter för mottagaren endast kan återkallas på villkor att det sker inom en rimlig tidsfrist och att mottagarens berättigade förväntningar respekteras.(9) Frågan om huruvida det är möjligt att retroaktivt återkalla en rättsakt skall således bedömas utifrån dessa villkor och inga andra. Följaktligen ansluter jag mig helt och fullt till förstainstansrättens påstående att klaganden blandar ihop sin invändning på denna punkt med påståendet att parlamentet har åsidosatt sin skyldighet att iaktta en rimlig tidsfrist och principen om skydd för berättigade förväntningar, vilket hör till de följande grunderna (tredje och fjärde grunden). Av detta följer att överklagandet inte heller kan bifallas på den andra grunden.
Den tredje grunden
17 I sin tredje grund har klaganden hävdat att förstainstansrätten med orätt ansett att parlamentet iakttagit en rimlig tidsfrist, i den mening som avses i domstolens rättspraxis, när det efter mindre än tre månader återkallat beslutet av den 24 januari 1991.
Klaganden har nämligen hävdat dels att nämnda tidsfrist borde ha börjat löpa den dag som läkarkommittén upprättade sitt utlåtande (enligt honom den 24 augusti 1990) och inte den dag då det omtvistade beslutet antogs, dels att en tidsfrist på tre månader i vilket fall som helst är för lång och inte rimlig.
18 Det är uppenbart att det första argumentet är ogrundat. Det är helt klart att om det inte vore för kravet på rättssäkerhet, skulle den tidsfrist som det här handlar om ha börjat att löpa vid den tidpunkt då det regelstridiga beslutet började ha rättsverkningar för mottagaren, det vill säga från den tidpunkt då samma beslut antogs.
Men även detta andra argument är helt ogrundat. I ett liknande mål har domstolen nämligen redan ansett att en tidsfrist på sex månader var rimlig;(10) dessutom handlar det, såsom parlamentet har anmärkt, om en tidsfrist som inte är längre än den som enligt tjänsteföreskrifterna gäller för den tid som en tjänsteman har för att anföra klagomål mot ett individuellt beslut som riktats till honom.
Den fjärde grunden
19 Klaganden har även mer allmänt ifrågasatt de punkter (59-62) i domen där förstainstansrätten har underkänt hans argument om att institutionen hade åsidosatt sin skyldighet att ta hänsyn till mottagarens berättigade förväntningar på att det återkallade beslutet var lagenligt. Enligt klaganden har omständigheten att parlamentet inte åberopade domen i målet Rienzi mot kommissionen redan i början av förfarandet gjort att han bibringats inte bara berättigade förväntningar, utan också en "absolut förvissning" om att hans sjukdom skulle erkännas som en yrkessjukdom.
Det är odiskutabelt att inte heller detta argument kan godtas. Framför allt skall det än en gång preciseras att den tidpunkt från vilken mottagaren har skydd för berättigade förväntningar på att ett återkallat beslut var lagenligt ... är dagen för detta beslut, och inte den dag då förfarandet inleddes. Det är nämligen först från den dag rättsakten antas som rättsakten har säkra rättsverkningar som kan bibringa klaganden berättigade förväntningar på att rättsakten är lagenlig. I vilket fall som helst har beslutet återkallats just för att parlamentet underlåtit att tillämpa rättspraxis från målet Rienzi mot kommissionen på ärendet, varför problemet kvarstår.
20 Vidare tillkommer en viktig sakomständighet som förstainstansrätten har konstaterat och som parterna inte har ifrågasatt: det framgår av handlingarna i målet att klaganden mellan den 1 och den 13 mars 1991 redan hade förvarnats av parlamentets tjänstemän om att det förelåg svårigheter att verkställa beslutet, eftersom det var tveksamt om det var lagenligt.(11) Som synes kunde klagandens påstådda berättigade förväntningar på beslutets laglighet i själva verket inte ha kunnat vara mer än en månad.
Slutligen skall det anmärkas att parlamentet förpliktats att betala klaganden ett skadestånd (på 200 000 BFR) som ersättning för dennes ideella skada just på grund av brist på omsorg som parlamentets behöriga tjänstemän visat i ärendets behandling. Domen synes mig ge klaganden ett mer än tillräckligt skydd.
Den femte grunden
21 Den femte grunden rör den del i förstainstansrättens dom som endast rör mål T-62/92. Klaganden har ifrågasatt domens påstående att tiden mellan (det återkallade) beslutet av den 24 januari 1991 och beslutet av den 20 januari 1992, i vilket tillsättningsmyndigheten slutgiltigt vägrat att erkänna sjukdomen som yrkessjukdom, var rimlig. I detta avseende har han upprepat "samma skäl" som han redan åberopat i den tredje grunden.
Motiveringen av domen på denna punkt är enligt min mening än en gång utan brister. Såsom förstainstansrätten uttryckligen har anmärkt har tillsättningsmyndigheten med rätta inväntat utgången av mål T-26/89 (angående frågan om huruvida disciplinpåföljden var lagenlig) innan den fattat ett slutgiltigt beslut i målet, eftersom domen kunde visa sig avgörande för hur nämnda beslut skulle se ut.
Den sista invändningen saknar således även den grund.
Förslag till avgörande
22 Med beaktande av vad ovan har anförts föreslår jag att domstolen skall
- ogilla överklagandet,
- förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) - Dom i de förenade målen T-90/91 och T-62/92, de Compte mot parlamentet (REGP 1995, s. II-1).
(2) - Denna fotnot rör den italienska språkversionen.
(3) - Dom i mål 141/84, de Compte mot parlamentet (Rec. 1985, s. 1951).
(4) - Dom i mål T-26/89, de Compte mot parlamentet (Rec. 1991, s. II-781).
(5) - Dom i mål C-326/91 P, de Compte mot parlamentet (Rec. 1994, s. I-2091).
(6) - I artikel 73 i tjänsteföreskrifterna anges kriterierna för beräkning av storleken på den ersättning som tjänstemän har rätt till vid de olika fall av yrkessjukdom och olycksfall i samband med tjänsteutövningen som där anges, och i artikel 17 i försäkringsreglerna föreskrivs vissa regler för motsvarande anmälan.
(7) - Dom av den 21 januari 1987 i mål 76/84 (Rec. 1987, s. 315, punkterna 10 och 11).
(8) - Dom av den 4 oktober 1991 i mål C-185/90 P, kommissionen mot Gill (Rec. 1991, s. I-4779, punkt 24), och ovannämnda dom i målet Rienzi mot kommissionen, punkt 9.
(9) - Se, vad avser samtlig rättspraxis, dom av den 3 mars 1982 i mål 14/81, Alpha Steel mot kommissionen (Rec. 1982, s. 749, punkt 10), och dom av den 26 februari 1987 i mål 15/85, Consorzio Cooperative d'Abruzzo mot kommissionen (Rec. 1987, s. 1005, punkt 12).
(10) - Dom av den 12 juli 1957 i de förenade målen 7/56 och 3/57-7/57, Algera m.fl. mot Gemensamma församlingen (Rec. 1957, s. 81).
(11) - Se punkterna 53 och 61 i domen.