62001CC0110_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Frågan i målet gäller i vilken omfattning en medlemsstat automatiskt skall erkänna ett examensbevis för läkare som myndigheter i en annan medlemsstat har utfärdat åt en gemenskapsmedborgare på grundval av utbildning som delvis genomgåtts utanför gemenskapen.
2. Målet rör en belgisk medborgare som, efter sex års läkarutbildning i Algeriet, antogs till en sjuårig läkarutbildning vid ett belgiskt universitet, en utbildning för vilken hon vid slutet av det ifrågavarande året tilldelades ett grundläggande examensbevis i medicin och, efter ytterligare två års utbildning, ett särskilt examensbevis i allmänmedicin. Nu önskar hon utöva läkaryrket i Frankrike, men de franska myndigheterna anser att hennes examensbevis inte skall erkännas enligt rådets direktiv 93/16.
Tillämpliga bestämmelser
3. Enligt artikel 43 EG är inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium förbjudna. I artikel 47 EG anges föreskrifter som gäller för antagandet av rådets direktiv om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis och harmoniseringen av nationella krav för att starta och utöva förvärvsverksamhet som egenföretagare. På det medicinska området har olika rådsdirektiv antagits sedan år 1975.
4. Den nu gällande lagstiftningen utgörs av direktiv 93/16 (nedan kallad direktivet), vilket till stor del är en konsolidering av tre tidigare åtgärder som var för sig reglerade ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis i medicin och de minimikrav på utbildningen som erfordrades för att ha rätt att utöva läkaryrket. Direktivet är tillämpligt (avdelning I) på verksamma läkare som är medborgare i någon av medlemsstaterna. I avdelning II uppräknas de av medlemsstaterna utfärdade utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare som automatiskt skall erkännas i övriga medlemsstater. Avdelning II innehåller dessutom bestämmelser som rör olika övergångssituationer, användningen av akademiska titlar och det effektiva utnyttjandet av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster inbegripet de villkor som kan uppställas innan någon ges rätt att utöva ett yrke. I avdelning III samordnas de krav för läkarutbildning och specialistutbildning, som utgör en förutsättning för ett ömsesidigt erkännande enligt avdelning II. Avdelning IV rör särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare.
5. I artikel 2 föreskrivs sålunda följande: "Varje medlemsstat skall erkänna de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som tilldelas medborgare i medlemsstaterna av övriga medlemsstater i enlighet med artikel 23 och som finns uppräknade i artikel 3 genom att ge dessa bevis - när det gäller rätten att påbörja och utöva verksamhet som läkare - samma innebörd inom sitt territorium som dem som medlemsstaten själv utfärdar."
6. Uppräkningen i artikel 3 omfattar det belgiska "Wettelijk diploma van doctor in de genees, heel- en verloskunde".
7. I artikel 9.5 föreskrivs följande: "När det gäller medborgare i medlemsstater vars utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för läkare ... inte överensstämmer med den kompetens eller de benämningar som anges i artikel 3 ..., skall varje medlemsstat som tillräckligt bevis godta de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som utfärdas av de medlemsstaterna tillsammans med ett intyg utfärdat av de behöriga myndigheterna eller organen. Av intyget skall framgå att dessa utbildnings-, examens- och behörighetsbevis för läkare ... utfärdats efter avslutad utbildning i enlighet med de bestämmelser i avdelning III som avses i artikel 2 ... och att de av den medlemsstat som utfärdat dem jämställs med den kompetens eller de benämningar som avses i artikel 3 ..."
8. I artikel 22 föreskrivs att: "Om det finns skälig grund för tvivel får värdlandet kräva att de behöriga myndigheterna i en annan medlemsstat styrker äktheten av de utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis som utfärdats i den andra medlemsstaten och som avses [i bland annat artikel 3] samt intygar att personen ifråga har uppfyllt utbildningsvillkoren i avdelning III."
9. I artikel 23.1 i avdelning III föreskrivs att medlemsstaterna av de personer som vill påbörja och utöva läkaryrket skall kräva att de innehar något av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis som avses i artikel 3 "som garanterar att personen ifråga under den samlade utbildningstiden har förvärvat
a) nöjaktiga kunskaper om de vetenskaper som medicinen bygger på och god insikt i vetenskapliga metoder inklusive principerna för värdering av biologiska funktioner, utvärdering av vetenskapligt vedertagna fakta och analys av data,
b) nöjaktiga kunskaper om friska och sjuka människors anatomi, funktioner och beteende samt sambandet mellan människans hälsotillstånd och hennes fysiska och sociala miljö,
c) nöjaktiga kunskaper om kliniska ämnen och behandlingar, som ger en sammanhängande bild av de psykiska och fysiska sjukdomarna, medicinen sedd ur förebyggande, diagnostisk och terapeutisk synvinkel samt människans fortplantning,
d) lämplig klinisk erfarenhet på sjukhus under lämplig handledning".
10. I artikel 23.2 anges att "den samlade medicinska utbildningen skall omfatta minst sex års studier eller 5 500 timmars teoretisk och praktisk undervisning vid ett universitet eller under tillsyn av ett universitet" och enligt artikel 23.3 krävs för att bli antagen till en sådan utbildning att den studerande skall ha en utbildning som berättigar honom att antas "till den aktuella utbildningen vid ett universitet i en medlemsstat".
11. I artikel 23.5 föreskrivs följande: "Detta direktiv inskränker på intet sätt medlemsstaternas möjligheter att inom sitt eget territorium och enligt sin egen lagstiftning tillåta innehavare av sådana utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis som inte erhållits i en medlemsstat att påbörja och utöva verksamhet som läkare".
12. I artikel 30 och följande artiklar i direktivet fastställs ytterligare krav avseende särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare, en utbildning vilken i vart fall måste pågå under två år efter fullföljande av de sex år som anges i artikel 23.
13. Direktivet har genomgått några smärre ändringar, men inga som före den i förevarande mål aktuella tiden förefaller vara relevanta för bedömningen. Direktivet har emellertid senare ändrats genom direktiv 2001/19, vilket skall ha införlivats av medlemsstaterna före den 1 januari 2003 och genom vilket bland annat följande artikel 42c införs:
"Medlemsstaterna skall granska sådana utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis på det område som omfattas av detta direktiv som den sökande har erhållit utanför Europeiska unionen, när dessa utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis har erkänts i en medlemsstat, samt sådan utbildning och/eller yrkeserfarenhet som den sökande har skaffat i en medlemsstat. Medlemsstatens beslut skall meddelas inom tre månader räknat från den dag då den sökande inkom med en fullständig ansökan."
14. Kommissionen har i ett uttalande som tillagts direktiv 2001/19 pekat på att frågan om erkännande av behörighetsbevis som inte erhållits inom gemenskapen endast rör ett ganska begränsat antal medborgare i gemenskapen, och redan har behandlats av företrädarna för de berörda nationella myndigheterna. Domstolen har nyligen fastställt nya principer som skall tillämpas av medlemsstaterna och kommissionen skall identifiera alla situationer som ännu inte blivit lösta och, om nödvändigt, föreslå lämpliga lösningar.
15. Direktiv 93/16 är ett i en rad sektorsdirektiv i vilka det fastställs särskilda regler för ömsesidigt erkännande av behörighetsbevis för vissa yrken. Det finns även en generell ordning för erkännande, vilken i huvudsak regleras i direktiven 89/48 och 92/51. Inte något av dessa direktiv är tillämpligt på yrken som finns upptagna i särskilda direktiv. Det kan emellertid påpekas att begreppen "examensbevis" och "intyg" såsom de definieras i direktiven huvudsakligen hänvisar till utbildningsbevis som har utfärdats av myndigheterna i en medlemsstat som bevis på behörighetgivande utbildning och studier och som ger innehavaren rätt att påbörja eller utöva ett yrke som är reglerat i den medlemsstaten
"förutsatt att den utbildning som intygas huvudsakligen ägt rum i gemenskapen, eller utanför gemenskapen vid undervisningsanstalter som meddelar teoretisk och praktisk undervisning i enlighet med den medlemsstatens lagar och andra författningar eller att innehavaren har två års yrkeserfarenhet enligt intyg från en medlemsstat som erkänt ett tredje lands utbildningsbevis".
16. Kommissionen har vid en mycket senare tidpunkt, kort efter den muntliga förhandlingen i förevarande mål, framlagt ett förslag till direktiv som syftar till att konsolidera och förenkla bestämmelserna både i den generella ordningen och i samtliga olika sektorsdirektiv. Det kan vara intressant att uppmärksamma några av de föreslagna bestämmelserna.
17. Till exempel kan varje medlemsstat enligt artikel 2.2 inom sitt territorium tillåta att innehavare av utbildningsbevis, som inte erhållits inom gemenskapen, utövar reglerad yrkesverksamhet förutsatt att ett sådant första erkännande, i de fall då minimikrav på utbildning är fastställda på gemenskapsnivå (såsom är fallet vad gäller läkare), sker i överensstämmelse med dessa minimikrav. I artikel 3.1 c definieras "utbildningsbevis" såsom "utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis för en yrkesutbildning som huvudsakligen ägt rum i gemenskapen och som utfärdats av en myndighet i en medlemsstat" och enligt artikel 3.3 skall varje utbildningbevis som utfärdats i tredje land anses utgöra ett sådant utbildningsbevis, om innehavaren har tre års yrkeserfarenhet som intygats av den medlemsstat där utbildningsbeviset erkändes i enlighet med artikel 2.2.
Domstolens rättspraxis
18. Frågan om en medlemsstats erkännande av utbildningsbevis som inte erhållits inom gemenskapen och som redan erkänts i en annan medlemsstat har domstolen, vad gäller yrken som omfattas av ett sektorsdirektiv, främst tagit ställning till i domarna i målen Haim, Tawil-Albertini och Hocsman. Domarna i målen Haim och Tawil-Albertini rörde tandläkaryrket, vilket regleras i ett särskilt men likartat direktiv, medan domen i målet Hocsman, liksom förevarande mål, rörde läkaryrket, vilket regleras i direktiv 93/16.
19. Domarna i samtliga tre mål gällde huvudsakligen vilken rättsverkan som följer av att en gemenskapsmedborgare, eftersom det inte finns någon särskild bestämmelse avseende denna rättsverkan, inte kan stödja sig på något av dessa sektorsdirektiv för att i en medlemsstat ansöka om erkännande av ett utbildningsbevis som utfärdats utanför gemenskapen (och vilket sålunda inte omfattas av direktivet i fråga), men likväl erkänts i en annan medlemsstat. Under dessa omständigheter krävs det emellertid enligt artikel 43 EG att myndigheterna i värdlandet jämför samtliga utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis och praktiska erfarenheter som sökanden har med de som krävs för utövande av det aktuella yrket i den medlemsstaten. Om de helt motsvarar de som krävs, skall examensbeviset som inte erhållits inom gemenskapen erkännas. Om de endast delvis motsvarar kraven, har myndigheterna rätt att kräva att den berörda personen bevisar att han har förvärvat de kunskaper och kvalifikationer som inte intygas.
Bakgrund och förfarandet vid den nationella domstolen
20. Av handlingar framgår att Malika Tennah-Durez, ursprungligen algerisk medborgare, tog sin studentexamen i närheten av Lille i norra Frankrike och därefter studerade medicin i Algeriet under sex år och erhöll en doktorsexamen i medicin år 1989. Det sista året av utbildningen förefaller hon ha arbetat som läkarpraktikant på ett sjukhus i området omkring Lille. Hon fortsatte att arbeta med likartat arbete i samma område till och med år 1993, då hon gifte sig med en belgisk medborgare (och därigenom erhöll belgiskt medborgarskap) och beslutade sig för att fortsätta sina studier i medicin i Belgien.
21. År 1994 antogs hon till det sjunde studieåret på läkarutbildningen vid universitetet i Gent. Hennes algeriska examensbevis ansågs vara tillräckligt för att undanta henne från de tidigare studieåren. Uppenbarligen skedde detta med stöd av artikel 45.5 i dekret av den 12 juni 1991 om universiteten i den flamländska gemenskapen enligt vilken examen avseende högre utbildning vid en belgisk eller en utländsk institution kan utgöra grund för visst undantag från examen eller nedsatt studietid.
22. År 1995 tilldelades hon "academische graad van arts", vilket är ett examensbevis som, trots att det inte har den benämning som anges i artikel 3 i direktivet, numera utfärdas av flamländska universitet för de ändamål som är föreskrivna i denna bestämmelse. Vid den muntliga förhandlingen uppgavs det att kommissionen och myndigheterna i övriga medlemsstater, i Frankrike särskilt Conseil National de l'Ordre des Médecins (det nationella läkarsamfundet), efter antagandet av direktivet hade underrättats om ändringen av namnet.
23. Malika Tennah-Durez skrevs in som praktiserande läkare i Västra Flandern den 25 oktober 1995. Under de två påföljande åren fortsatte hon att studera i Gent och år 1997 tilldelades hon ett särskilt utbildningsbevis för allmänpraktiserande läkare ("academische graad van huisarts"). Genom ett ministerdekret av den 10 februari 1998 fick hon tillstånd att arbeta som allmänpraktiserande läkare.
24. Det förefaller således som om hon fullföljde det sjunde, åttonde och nionde året av den fullständiga utbildningen för allmänpraktiserande läkare i Flandern på så sätt som beskrivs i punkterna 13 och 18 i domen i målet Fédération Belge des Chambres Syndicales de Médecins, vilket motsvarar den utbildning som anges i artiklarna 23 och 30 i direktivet. Enligt denna ordning motsvarar det sjunde studieåret både det sista året på den sjuåriga utbildningen för det grundläggande utbildningsbeviset som avses i artikel 23 i direktivet och, i enlighet med artikel 30, det första året på den treåriga särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare.
25. Under mars månad år 1998 ansökte Malika Tennah-Durez, som önskade återvända till området runt Lille och arbeta där, om att upptas som medlem i det lokala läkarsamfundet. Den 10 september 1998 upptogs hon som medlem på grundval av hennes belgiska examensbevis och ett intyg från det belgiska hälsoministeriet, i vilket det intygades att hon innehade det föreskrivna belgiska examensbeviset för läkare och att hennes särskilda examensbevis för allmänpraktiserande läkare stod i överensstämmelse med direktivet. Intyget hade efterfrågats av de franska myndigheterna, eftersom benämningen på hennes grundläggande examensbevis inte fanns uppräknad i artikel 3.
26. Det belgiska hälsoministeriet sände därefter emellertid ytterligare tre meddelanden angående det första belgiska examensbeviset. I det första meddelandet angavs att detta examensbevis, på grund av att sex av de sju studieåren hade ägt rum utomlands, inte hade utfärdats i enlighet med artikel 23 i direktivet (medan det andra examensbeviset uppgavs stå helt i överensstämmelse med direktivet). I det andra meddelandet angavs att det verkligen var fråga om ett sådant examensbevis som anges i artikel 3 i direktivet, vilket gav Malika Tennah-Durez rätt att utöva läkaryrket i Belgien och i det tredje meddelandet intygades att hon för att tilldelas examensbeviset i vart fall hade genomgått 5 600 timmar av teoretisk och praktisk undervisning under läkarutbildningen (vilket troligtvis omfattade hennes utbildning i Algeriet). Ett intyg som liknade det tredje intyget lämnades även av Gents universitet.
27. Under dessa något förvirrade omständigheter återkallade det lokala läkarsamfundet sitt beslut att uppta Malika Tennah-Durez som medlem. Denna återkallelse ogiltigförklarades emellertid av det regionala läkarsamfundet. Detta beslut om ogiltigförklaring undanröjdes i sin tur den 28 april 1999 av det franska läkarsamfundets disciplinnämnd i huvudsak på grund av att Malika Tennah-Durez inte hade fullföljt ett tillräckligt antal studietimmar i Belgien för att uppfylla kraven enligt artikel 23 i direktivet och att erkännandet i Belgien av hennes studietid i Algeriet enligt artikel 23.5 inte hade någon motsvarande verkan i Frankrike. Disciplinnämnden ansåg också att artikel 52 i EG-fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) inte var tillämplig (dess beslut meddelades före domen i målet Hocsman).
28. Malika Tennah-Durez överklagade till Conseil d'État som vilandeförklarade målet och beslöt att begära ett förhandsavgörande avseende följande frågor:
1) Skall artikel 23.2 i rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis, enligt vilken den samlade medicinska utbildningen som en läkare som är medborgare i en medlemsstat måste ha erhållit skall omfatta minst sex års studier eller 5 500 timmars teoretisk och praktisk undervisning vid ett universitet eller under tillsyn av ett universitet, tolkas så att endast undervisning som i sin helhet har följts enbart vid ett universitet eller under tillsyn av ett universitet i en av medlemsstaterna kan beaktas, eller är det möjligt att också beakta all, eller del av, undervisning som har erhållits i ett tredje land?
2) Är nationella myndigheter bundna av det intyg som i enlighet med artikel 9.5 i samma direktiv har upprättats av behöriga myndigheter i den medlemsstat i vilken den berörde har erhållit sitt examensbevis och i vilket det intygas dels att examensbeviset är jämställt med de examensbevis som är uppräknade i artiklarna 3, 5, och 7 i direktivet, dels att examensbeviset utfärdats efter avslutad utbildning i enlighet med bestämmelserna i avdelning III eller kan de nationella myndigheterna göra en egen bedömning av det aktuella examensbeviset såvitt avser särskilt de minimikrav för utbildningen som föreskrivs i direktivet och som erfordras enligt den nationella lagstiftningen för att, i förekommande fall, komma fram till slutsatsen att den utbildning som den berörde har erhållit, trots ordalydelsen av det erhållna examensbeviset, uppfyller de i direktivet uppställda kraven?
29. Skriftliga yttranden har getts in av Malika Tennah-Durez, det franska läkarsamfundet, den österrikiska, den belgiska, den franska och den italienska regeringen samt kommissionen. Vid den muntliga förhandlingen framlades muntliga argument av Förenade kungarikets regering, liksom av de, förutom den österrikiska och den italienska regeringen, som gett in skriftliga yttranden.
Den första tolkningsfrågan
30. Det framgår tydligt av artikel 23.5 att en person, som innehar ett grundläggande examensbevis för läkare som inte erhållits inom gemenskapen och som erkänts i en medlemsstat, inte kan åberopa nuvarande direktiv för att erhålla ett automatiskt erkännande i en annan medlemsstat. Detta kunde göras i Hocsmans situation, men Malika Tennah-Durez fall är annorlunda. Hennes grundläggande algeriska examensbevis för läkare erkändes inte i sig i Belgien, utan det godtogs för att hon skulle undantas från de första sex åren av läkarutbildningen i denna medlemsstat. Efter ytterligare ett studieår i Belgien, tilldelades hon ett belgiskt examensbevis. Hon har i Frankrike inte sökt erhålla ett erkännande av sitt algeriska examensbevis eller utbildning, utan av sitt belgiska examensbevis.
31. Det har inte heller ifrågasatts att Malika Tennah-Durez tilldelades detta examensbevis efter att i vart fall ha fullföljt det antal timmar och år som enligt artikel 23.2 i direktivet erfordras för läkarutbildning eller att hennes utbildning ägt rum vid ett universitet eller under tillsyn av ett universitet. Det är nog inte heller troligt, trots att denna fråga inte har diskuterats, att hennes utbildning inte lyckats ge henne de kunskaper och erfarenheter som anges i artikel 23.1. Det möjliga hindret utgörs av förhållandet att sex av hennes sju studieår, som fullföljdes före hennes grundläggande examensbevis utfärdades, ägde rum vid eller under tillsyn av ett universitet i ett land som inte är medlem i gemenskapen.
32. Malika Tennah-Durez har framhållit att hon, förutom att ha fått sina kunskaper och erfarenheter godkända av de belgiska myndigheterna såsom undantag från de första sex utbildningsåren, har klarat av samma slutliga tentamen som de som läst hela utbildningen i Belgien och att hon således uppenbart befunnit sig på samma nivå som sina studiekamrater, vilkas identiska examensbevis automatiskt kan erkännas. Övriga medlemsstater kan inte ha mindre förtroende för den kunskapsnivå som framgår av hennes resultat, än vad de kan ha för den som framgår av någon annan innehavares belgiska examensbevis.
33. Dessa argument är inte orimliga och kan anses stödjas av ordalydelsen i artikel 23. Enligt bestämmelsen i artikel 23.2 erfordras, utan något ytterligare förtydligande, att den aktuella utbildningen skall ges vid eller under tillsyn av "ett universitet". För att bli antagen till läkarutbildningen krävs däremot enligt artikel 23.3 att den studerande skall ha en utbildning som berättigar honom att antas till den aktuella utbildningen vid "ett universitet i en medlemsstat". Om gemenskapslagstiftaren i artikel 23.2 avsett "ett specifikt universitet i en medlemsstat", kan det då inte förutsättas att den skulle ha uttryckt detta?
34. Det är emellertid viktigt att framhålla att en väsentlig egenskap hos direktivet, vilken grundar sig på att det skall finnas ett ömsesidigt förtroende vad gäller jämförbara normer på kvalifikationer inom hela gemenskapen, är att det automatiska erkännandet av examensbevis skall kunna samordnas med bestämmelserna om tillträde till läkaryrket och läkarutbildningen.
35. Enligt min mening avser detta förtroende först och främst den utbildning som ges, snarare än kontrollen av kunskaper och erfarenheter. I artikel 23.1 i direktivet anges de kvalifikationer som skall garantera att innehavaren under den samlade utbildningstiden har förvärvat vissa kunskaper och erfarenheter och inte att personen ifråga skall besitta dessa kunskaper och erfarenheter. I artikel 23.2 fastställs materiella krav som gäller för utbildningen. De färdigheter som behövs för att utöva läkaryrket har dessutom förvärvats under en relativt lång tidsperiod och skall normalt sett bli bedömda vid många tillfällen under den perioden, inte enbart vid slutet av det sista året. Trots att en slutlig tentamen tveklöst är viktig, skulle det innebära en uppenbar fara att enbart på grundval av denna bedöma en persons duglighet att utöva läkaryrket.
36. Om det ifrågavarande ömsesidiga förtroendet gäller mellan medlemsstaterna och huvudsakligen avser utbildning, verkar det som om detta förtroende måste anses gälla utbildning inom gemenskapen, således utbildning som har givits vid eller under tillsyn av ett universitet i en medlemsstat. I det första skälet i ingressen till direktiv 75/363, ett direktiv som föregick det nuvarande direktivet, påpekades dessutom att det var "det förhållandet att utbildningskurserna i medlemsstaterna är jämförbara" som gjorde det möjligt att begränsa samordningen till "villkoret att minimikraven beaktas". Förekomsten av ett ömsesidigt förtroende vad gäller utbildning som givits i en medlemsstat har framhållits av domstolen i jämförbara sammanhang avseende kvalifikationer för tandläkare och specialistutbildade läkare.
37. Ett utbildningsbevis som inte erhållits inom gemenskapen och, vars innehavare har tillåtits att utöva läkaryrket i en medlemsstat, är dessutom enligt artikel 23.5 i det nuvarande direktivet klart undantaget från automatiskt erkännande. En åtskillnad mellan denna situation och den i vilken medlemsstaten inte erkänner utbildningsbeviset men erkänner utbildningen som förvärvats utanför gemenskapen genom att utfärda ett nytt utbildningsbevis på grundval av utbildningen, skulle vara konstlad och frånta artikel 23.5 från all faktisk verkan. Detta gäller även om tillståndet att utöva yrket grundar sig på en faktisk bedömning av kunskaperna eller erfarenheterna, eftersom, som jag nämnt tidigare, förutsättningen för ett automatiskt erkännande enligt direktivet inte är en godkänd tentamen, utan en avslutad utbildning förenad med en sådan godkänd tentamen.
38. En omständighet som emellertid är karaktäristisk för Malika Tennah-Durez situation är att delar av hennes utbildning förvärvades vid eller under tillsyn av ett universitet i en medlemsstat. Kan ett examensbevis som utfärdats av en medlemsstat under sådana förhållanden automatiskt erkännas och hur stor del av utbildningen måste i så fall ha ägt rum inom gemenskapen? Ett antal olika uppfattningar har framlagts till domstolen i denna fråga.
39. Den italienska regeringen har ansett att utbildningen i sin helhet måste ha givits vid eller under tillsyn av ett universitet i en medlemsstat. Förenade kungariket har emellertid uttryckt oro över att utbildningskurser som innefattar ett begränsat utbyte med universitet utanför gemenskapen skulle uteslutas, medan den österrikiska och den franska regeringen samt kommissionen huvudsakligen har ansett - vilket framgår av den franska regeringens yttrande och den avslutande delen av kommissionens yttrande - att det lämpliga kriteriet borde vara att större delen av utbildningen skall äga rum inom gemenskapen.
40. Den belgiska regeringen har å andra sidan, samtidigt som den har godtagit att Malika Tennah-Durez grundläggande examensbevis inte har utfärdats i enlighet med artikel 23 i direktivet med hänsyn till att Malika Tennah-Durez utbildning huvudsakligen förvärvats utanför gemenskapen, pekat på följande missförhållande som kan bli följden av en strikt regel enligt vilken det erfordras att mer än halva utbildningen skall ha förvärvats inom gemenskapen. En student som har vissa kunskaper och erfarenheter som har förvärvats utanför gemenskapen skulle nämligen kunna antagas till det femte av de sju studieåren i en medlemsstat med den följden att hans examensbevis inte automatiskt skulle erkännas, medan en student som har mindre kunskaper och erfarenheter och som endast antagits till det fjärde studieåret, skulle kunna erhålla ett examensbevis som måste erkännas.
41. Även om det inte på något sätt förefaller orimligt, kan jag i det nuvarande direktivet inte finna något stöd för en regel som innebär att mer än halva den utbildning, inklusive det eller de sista studieåret/-åren, för vilken ett gemenskapsbevis har utfärdats, måste ha förvärvats inom gemenskapen för att examensbeviset automatiskt skall kunna erkännas. Av min ovan redovisade analys av bestämmelserna framgår det tvärtom tydligt att all utbildning måste ges vid eller under tillsyn av ett universitet i en medlemsstat. Att utbildning som genomgåtts utanför gemenskapen enligt den generella ordningen för erkännande särskilt skall godkännas samt det förhållandet att det inte finns någon hänvisning till sådan utbildning i direktivet, verkar bekräfta denna ståndpunkt.
42. I det här avseendet vill jag emellertid göra två viktiga påpekanden.
43. För det första ger orden "under tillsyn av" ett visst tolkningsutrymme och gör det i synnerhet möjligt för ett universitet i gemenskapen att, till en institution i ett land som inte är en medlemsstat med vilken universitetet har samarbete, skicka iväg sina studenter för att de där skall genomgå delar av sin utbildning, utan att det examensbevis som därmed utfärdas undantas från ett automatiskt erkännande enligt direktivet. Detta gäller under förutsättning att utbildningen verkligen står under universitetets tillsyn och att universitetet med andra ord har en aktiv roll vad gäller innehåll och kvalitet vad avser den utbildning som ges. Det skulle på samma sätt förefalla vara acceptabelt för ett universitet i gemenskapen att till ett studieår, med undantag för det första studieåret, anta en student som påbörjat sin utbildning vid ett universitet utanför gemenskapen med vilket det har haft liknande samarbete och över vars utbildning det utövade sådan tillsyn. Detta var emellertid inte fallet för Malika Tennah-Durez, vars utbildning i Algeriet (eller i vart fall de första fem åren av den) förefaller ha ägt rum helt utan kontroll från något universitet i gemenskapen.
44. För det andra är gemenskapslagstiftningen på området för ömsesidigt erkännande av kvalifikationer under utveckling i allmänhet. Under denna utveckling har det kunnat ses en tendens mot att utbildning som erhållits utanför gemenskapen i större utsträckning accepteras som en del i ett utbildningsbevis och därmed uppfyller kraven för ett automatiskt erkännande inom hela gemenskapen. Medan de första skedena av samordning och erkännande kan ha grundats på att det fanns ett mer begränsat ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna, förefaller förhållandena ha blivit mer gynnsamma för gemenskapslagstiftaren att anta bestämmelser som grundar sig på ett större förtroende, vilka inte endast omfattar utbildning som har getts i andra medlemsstater, utan också utbildning och kvalifikationer som har erhållits utanför gemenskapen men erkänts i medlemsstaterna.
45. I artikel 42c i direktivet, som skall införlivas före den 1 januari 2003, bekräftas sålunda det krav som framgår av domstolens rättspraxis att examensbevis för läkare som inte erhållits inom gemenskapen och erkänts i en medlemsstat, måste beaktas av övriga medlemsstater. Om kommissionens förslag antas kommer såväl ett sådant examensbevis - när dess innehavare har tre års yrkeserfarenhet som godkänts av den första medlemsstaten - som ett examensbevis som utfärdats i en medlemsstat, men delvis (inte i dess helhet) avser utbildning som förvärvats utanför gemenskapen, att uppfylla kraven för ett automatiskt erkännande.
46. Jag anser därför - utan att på något sätt betvivla standarden på läkarutbildningen i länder som inte är medlemsstater, vilken ofta kan vara av likvärdig och i vissa fall av högre kvalitet än den i medlemsstaterna - att det ömsesidiga förtroendet som direktivet grundar sig på medför att artikel 23.2 enligt den nuvarande lagstiftningen måste tolkas så, att det endast är teoretisk och praktisk undervisning som ges vid, eller under tillsyn av, ett universitet i en medlemsstat som åsyftas.
Den andra tolkningsfrågan
47. I direktivet är minimikraven samordnade på så sätt att utbildningsbevis som utfärdats i enlighet med dessa krav skall erkännas inom hela gemenskapen. När en medlemsstat i enlighet med artikel 23 utfärdar ett sådant utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som uppräknas i artikel 3, skall dessa automatiskt och ovillkorligt erkännas i övriga medlemsstater. Det måste dessutom anses gälla en presumtion för att ett utbildningsbevis som uppräknas i artikel 3 har utfärdats i enlighet med artikel 23, eftersom hela systemet annars lätt skulle kunna bli obrukbart och syftet att underlätta den fria rörligheten för läkare betydligt skulle försvagas.
48. Det tycks vara klart vilken betydelse som artiklarna 9.5 och 22 har i denna allmänna systematik.
49. I enlighet med artikel 9.5 måste ett utbildningsbevis som inte finns uppräknat i artikel 3 ändå erkännas, om den medlemsstat som har utfärdat det intygar att det utfärdats för sådan utbildning som föreskrivs i artikel 23. Om något sådant intyg inte har utfärdats, föreligger det enligt direktivet däremot inte något krav på automatiskt erkännande.
50. Enligt artikel 22 kan myndigheterna i värdlandet om det finns skälig grund också begära att den medlemsstat som har utfärdat examensbeviset bekräftar att utbildningen verkligen har givits i enlighet med artikel 23. Om en sådan bekräftelse lämnas måste, som redan nämnts ovan, erkännandet ske automatiskt och vara ovillkorligt. Om en sådan bekräftelse inte lämnas, omfattas denna situation inte av direktivets tillämpningsområde. Jag vill emellertid understryka att artikel 22 endast undantagsvis är tillämplig och i fall då det finns skälig grund, vilket det kan finnas i fall då ansökan om erkännande till exempel innehåller särskild information snarare än i fall då misstankar kanske uppstått på grund av sökandens ursprungliga nationalitet. Det är enligt artikel 22 inte tillåtet för nationella myndigheter att söka fördröja handläggningen eller vidta undersökningsåtgärder. Ett sådant tillvägagångssätt skulle stå helt i strid med direktivets andemening.
51. I förevarande mål förefaller de belgiska myndigheterna inte vid något tillfälle ha intygat att Malika Tennah-Durez grundläggande examensbevis, eller den utbildning som låg till grund för examensbeviset, stod i överensstämmelse med artikel 23. De belgiska myndigheterna lämnade snarare olika antydningar, av vilka det var svårt att dra någon entydig slutsats vare sig om att examensbeviset automatiskt skulle erkännas eller om att det inte uppfyllde kraven för ett sådant erkännande. Även om examensbeviset, vad gäller dess benämning, tydligt uppgavs motsvara kraven på examensbevis som uppräknas i artikel 3, så uppgavs det samtidigt att examensbeviset, på grund av att sex av de sju studieåren inte hade genomgåtts i Belgien, inte stod i överensstämmelse med kraven i artikel 23.
52. Något intyg enligt artikel 9.5, i vilket det uppgavs att examensbeviset avsåg sådan utbildning som föreskrivs i artikel 23, hade således inte utfärdats. Om ett sådant intyg skulle ha utfärdats, hade det emellertid varit bindande för de franska myndigheterna. De franska myndigheterna skulle dessutom kunnat ha haft skäl att ifrågasätta huruvida Malika Tennah-Durez hade fullföljt sju års heltidsstudier i Belgien omedelbart före utfärdandet av hennes examensbevis, och att en begäran enligt artikel 22 därmed skulle ha varit befogad. Den exakta situationen var under alla omständigheter oklar, utan att ha vidtagit närmare granskningsåtgärder.
53. Under sådana alldeles särskilda omständigheter anser jag att det både var acceptabelt och i sin ordning att de franska myndigheterna, för att förvissa sig om examensbevisets ställning enligt direktivet, först undersökte det mer ingående för att kunna bedöma huruvida det, på grund av dess ställning, skulle erkännas.
Artikel 43 EG
54. Som jag har kommit fram till vid bedömningen av den första tolkningsfrågan, är det emellertid inte tillräckligt att, mot bakgrund av en sådan undersökning, konstatera att Malika Tennah-Durez examensbevis inte uppfyller kraven för det tvingande automatiska erkännandet enligt direktivet. Det är också nödvändigt, enligt artikel 43 EG, såsom denna artikel har tolkats av domstolen och med hänsyn till den nya artikel 42c i direktivet att genomföra en mer individuell och objektiv bedömning när en medborgare inom gemenskapen som innehar ett examensbevis för läkare som inte erhållits i gemenskapen önskar utöva läkaryrket i en medlemsstat som inte är den berörda personens hemstat.
55. Denna skyldighet har helt nyligen och mycket tydligt fastslagits av domstolen i domen i målet Hocsman där domstolen uttalade att "när en medborgare inom gemenskapen, i en situation som inte regleras av ett direktiv om ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis, ger in en ansökan om tillstånd att utöva ett yrke som, enligt den nationella lagstiftningen, för tillträde förutsätter innehav av ett utbildningsbevis eller yrkesmässiga kvalifikationer, eller praktiska erfarenheter, skall de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten beakta de utbildningsbevis, examensbevis och andra behörighetsbevis, samt den relevanta yrkeserfarenhet som sökanden har, och avgöra om den kompetens som intygas genom dessa behörighetsbevis och denna yrkeserfarenhet motsvarar de kunskaper och kvalifikationer som krävs enligt den nationella lagstiftningen".
56. Trots att Malika Tennah-Durez examensbevis inte uppfyller kraven för ett automatiskt erkännande enligt direktivet, måste de franska myndigheterna således beakta detta examensbevis, hennes algeriska examensbevis och den utbildning som låg till grund härför samt hennes sista studieår i Frankrike, hennes senare yrkesverksamhet i Frankrike under de tre eller fyra påföljande åren, hennes två år av särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare i Belgien och det examensbevis som hon tilldelades till följd härav samt all övrig yrkeserfarenhet som hon kan ha förvärvat i Belgien eller någon annanstans. De franska myndigheterna har endast rätt att kräva att Malika Tennah-Durez bevisar att hon har förvärvat de kunskaper som inte intygas - och endast dessa kunskaper - i det fall då de kunskaper och kvalifikationer som framgår av behörighetsbevisen och erfarenheterna inte motsvarar de som krävs enligt den nationella lagstiftningen.
57. Trots att domstolen inte har behörighet att genomföra en sådan bedömning, vill jag göra gällande att det verkligen måste föreligga starka skäl för att det skall anses vara befogat att fastslå att de kunskaper och kvalifikationer som en person har förvärvat efter att ha fullföljt fem års medicinska studier i ett land som inte är en medlemsstat och därefter, i princip utan uppehåll, sex eller sju års läkarutbildning och yrkesverksamhet inom gemenskapen, inte motsvarar den kunskapsnivå som erfordras för att få utöva läkaryrket i gemenskapen.
58. Om detta emellertid fastslås genom ett beslut, måste detta vara välgrundat och möjligt att överklaga. Från och med den 1 januari 2003 måste ett sådant beslut dessutom, i enlighet med nya artikel 42c i direktivet, meddelas inom tre månader. Detta senare krav förefaller få till följd att nationella myndigheter, som ställs inför en situation i vilken det råder osäkerhet om huruvida ett utbildningsbevis uppfyller kraven för ett automatiskt erkännande, inte har rätt att senarelägga ett beslut avseende en bedömning av sökandens samtliga kvalifikationer förrän denna osäkerhet har skingrats, såvida båda dessa bedömningar inte kan avslutas inom tre månader.
Förslag till avgörande
59. Jag anser därför att domstolen skall besvara de frågor som ställts av Conseil d'État på följande sätt:
- Artikel 23.2 i rådets direktiv 93/16/EEG skall tolkas så, att det endast är utbildning som givits vid eller under tillsyn av ett universitet i en medlemsstat som åsyftas.
- Myndigheterna i en medlemsstat, som har att avgöra om ett utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som uppräknas i artiklarna 3, 5 eller 7 i direktiv 93/16 skall erkännas, är i princip bundna av ett intyg från den behöriga myndigheten i den medlemsstat som utfärdat behörighetsbeviset att denna handling utgör ett sådant behörighetsbevis som finns uppräknat i den relevanta artikeln och att det utfärdats efter en utbildning som genomgåtts i enlighet med de relevanta bestämmelserna i avdelning III i detta direktiv. När ett sådant intyg, vilket endast får begäras under de omständigheter som anges i artikel 9.5 eller artikel 22 i detta direktiv, emellertid är tvetydigt kan de nationella myndigheterna undersöka behörighetsbeviset för att fastställa dess ställning mot bakgrund av direktivet.
- När en gemenskapsmedborgare som innehar ett examensbevis för läkare, vilket har utfärdats i en medlemsstat och finns uppräknat i direktiv 93/16, men vilket inte intygar en sådan utbildning som förvärvats helt i enlighet med artikel 23 i direktivet, ansöker om tillstånd att utöva läkaryrket i en annan medlemsstat, måste den behöriga myndigheten i den senare staten beakta samtliga examensbevis, intyg, andra behörighetsbevis samt relevanta erfarenheter som den berörda personen har genom att jämföra de kunskaper och kvalifikationer som där intygas med dem som krävs enligt den nationella lagstiftningen, och de får inte vägra sökanden tillstånd annat än om dessa krav inte uppfylls och sökanden inte kan bevisa att han har förvärvat de kunskaper och kvalifikationer som inte har intygats.