62004CC0195_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen kereset a vonatkozó közösségi közbeszerzési irányelvben meghatározott küszöbértéknél kisebb értékű szerződést odaítélő ajánlattevőre vonatkozó átláthatósági kötelezettség mértékének kérdését veti fel a Bíróság előtt. Bár az irányadó küszöbértéknél kisebb értékű szerződés gazdasági értelemben lehet jelentős, az egyszerűség kedvéért a jelen indítványban az ilyen szerződésekre „alacsony értékű szerződésként” utalok.
2. A Bizottság az EK 226. cikk alapján annak megállapítását kéri, hogy „Finnország – mivel a [Finnországban a kormányépületek kezeléséért felelős hatóság] közétkeztetési felszerelés beszerzése során megsértette az EK‑Szerződés alapvető rendelkezéseit, különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amely magában foglalja az átláthatóság kötelezettségét – nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit”.
A vonatkozó közösségi jog
3. Az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló 93/36/EGK tanácsi irányelv(2) meghatározza az ilyen szerződések odaítélésére vonatkozó követelményeket.
4. A jelen ügy szempontjából releváns részében a preambulum a következőket írja elő:
„[10]	[…] a [214 326 eurónál(3) ] kisebb értékű árubeszerzési szerződéseket mentesíteni lehet az ezen irányelvben előírt verseny alól, és helyénvaló rendelkezni az összehangolási intézkedések alóli mentesítésükről;
[…]
[14]	[…] annak érdekében, hogy a közbeszerzési szerződések terén tényleges verseny alakuljon ki, szükséges, hogy a tagállamok ajánlatkérői által készített hirdetményeket a Közösség egészében közzétegyék; […] az e hirdetményekben foglalt információnak lehetővé kell tennie a Közösségben letelepedett szállítók számára, hogy megállapítsák, érdekeltek‑e a javasolt szerződésekben; […] e célból helyénvaló, ha megfelelően tájékoztatják őket az árubeszerzés tárgyát képező árukról és az árubeszerzéshez kapcsolódó feltételekről; […] különösképpen a meghívásos eljárásokban a közzététel célja annak lehetővé tétele a tagállamokbeli szállítók számára, hogy kinyilvánítsák a szerződés iránti érdeklődésüket azzal, hogy az előírt feltételek mellett ajánlati felhívást kérnek az ajánlatkérőktől.”
5. Az 1. cikk a) pontja szerint az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések közé tartoznak az ajánlattevő és az ajánlatkérő közötti, termékek megvételére irányuló szerződések. Az 1. cikk b) pontjában foglalt meghatározás szerint az ajánlatkérő az állam, a területi vagy a települési önkormányzat, a közjogi intézmények, és az egy vagy több ilyen szerv, illetőleg közjogi intézmény által létrehozott társulás.
6. Az 5. cikk (1) bekezdése a) pontjának első franciabekezdése szerint az irányelv fő harmonizációs rendelkezéseit (a 6–27. cikket) – amelyeknek részét képezik a 9–14. cikkben foglalt közös közzétételi szabályok – az 1. cikk b) pontjában említett ajánlatkérők által odaítélt árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződésekre csak akkor kell alkalmazni, ha „hozzáadottérték-adó nélküli nettó becsült értékük legalább [214 326 euró(4) ]” Így az alacsony értékű szerződésekre nem terjed ki a közös közzétételi szabályok hatálya; a tagállamok pedig nem kötelesek az irányelvben foglalt szabályokat e szerződésekre alkalmazni, bár természetesen a nemzeti jog keretében határozhatnak amellett, hogy azokat mégis alkalmazzák.
7. A közbeszerzési irányelvek hatálya alá tartozó szerződéseket nyílt, meghívásos, vagy tárgyalásos eljárás alkalmazásával kell odaítélni. A meghívásos eljárás szerint hirdetményt tesznek közzé, amely szándéknyilatkozat benyújtására való felhívást tartalmaz a pályázásban érdekelt vállalkozások számára, és az ajánlattevő ezt követően korlátozott számú vállalkozás számára tesz ajánlati felhívást. A tárgyalásos eljárás szerint az ajánlatkérő a szerződés közzététele és versenyeztetés nélkül kiválaszthatja azokat a vállalkozásokat, amelyekkel a szerződésre vonatkozó tárgyalásokat kíván folytatni.(5)
8. A 6. cikk (3) bekezdésének a) pontja szerint az ajánlatkérő tárgyalásos eljárással, hirdetmény előzetes közzététele nélkül ítélheti oda az árubeszerzésre irányuló szerződést, „ha nem érkeznek be ajánlatok vagy megfelelő ajánlatok egy nyílt vagy meghívásos eljárásra, amennyiben a szerződés eredeti feltételei lényegesen nem változnak meg, és feltéve, hogy erről a Bizottságot jelentésben tájékoztatja”.
A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás háttere
9. A Bizottság és Finnország a jelen kereset ténybeli előzményeiről részben különböző módon számolnak be, amely az eljárás során heves vita tárgyát képezte. Emiatt a releváns hátteret részletesen ismertetem, kiemelve és értékelve a vita tárgyát képező pontokat.
Az első szakasz: 1998. március
10. 1998 márciusában az ajánlatkérő(6) meghívásos eljárás keretében mind az Európai Közösségek, mind Finnország hivatalos lapjában(7) szándéknyilatkozat benyújtására való felhívást tett közzé olyan építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésre, amelynek tárgya Turku regionális igazgatása épületeinek felújítása és átépítési munkálatai voltak. Finnország erre „az első szakaszként” utal.(8)
11. A szerződést tételekre osztották. E tételek között szerepelt többek közt a közétkeztetési felszerelés üzembe helyezése. A 93/37/EGK(9) tanácsi irányelv IV. mellékletének megfelelően előírták, hogy pályázat nyújtható be egy tételre, több tételre, vagy valamennyi tételre vonatkozóan. A külön tételek eltérő értékűek voltak 1 millió és 22 millió FIM között (hozzávetőlegesen 168 000 euró és 3,7 millió euró között), a tételek összesített értéke pedig meghaladta azt a küszöbértéket, amelytől a 93/37 irányelv alkalmazandó.(10) A munkálatokat két szakaszban kellett elvégezni.
12. A konyha, amelyben a felszerelést üzembe kellett helyezni, a Turku regionális igazgatásának épületeiben található étterem részét képezte.
13. A felek között vitás, hogy az első szakasz során érkezett‑e az intézményi felhasználásra szánt közétkeztetési felszerelés szállítására vonatkozó pályázat.
14. A Bíróság kérdésére a tárgyaláson adott válaszában Finnország azt nyilatkozta, hogy az első szakaszban csak egy pályázat érkezett a közétkeztetési felszerelés szállítására vonatkozóan, a Kopal Markkinointi Oy‑tól (a továbbiakban: Kopal). Finnország erre a pályázatra vonatkozóan nem tudott további részletes információt szolgáltatni. Azt állította, hogy mivel nem érkezett más pályázat, nem volt lehetőség a pályázatok összehasonlítására. A Kopal pályázatát így elutasították.
15. A Bizottság azt nyilatkozta, hogy tudomása szerint a Kopal 1998‑ban nem nyújtott be pályázatot.
16. Az első szakaszra vonatkozóan nem terjesztettek több bizonyítékot a Bíróság elé. A felek között mindenesetre egyetértés áll fenn arra vonatkozóan, hogy a közétkeztetési felszerelések szállítására vonatkozóan e ponton semmilyen pályázat nem került elfogadásra .
A második szakasz: 2000 eleje
17. 2000 elején(11) az ajánlatkérő négy vállalkozásnak közvetlenül írt, és felhívta őket az intézményi felhasználásra szánt közétkeztetési felszerelés szállítására és üzembe helyezésére vonatkozó ajánlattételre. A 2001. április 9‑i emlékeztető levél(12) alapján úgy tűnik, hogy e vállalkozások a Dieta Oy (a továbbiakban: Dieta), az Electrolux Professional Oy (a továbbiakban: Electrolux), a Kopal, és a végül a közétkeztetési felszerelés szállítására szerződött a Hackman-Metos Oy (a továbbiakban: Hackman-Metos) voltak. Eszerint az ajánlatkérő kereste meg elsőként a Hackman-Metos‑t. Finnország állítása szerint e vállalkozások között volt egy más tagállambeli közétkeztetésifelszerelés-szállítónak (valószínűleg az Electroluxnak) a finnországi képviselője. A Bizottság ezt az állítást nem vitatta.
18. Ebben az időszakban az éttermet, amelyben a közétkeztetési felszerelést üzembe kellett helyezni, az ajánlatkérő az Amica Ravintolat (a továbbiakban: Amica vagy bérlő) számára bérbe adta. Az ajánlatkérő megállapodott az Amicával, hogy az ajánlatkérő nevében megvásárolja a közétkeztetési felszerelést. Az ajánlatkérő vállalta, hogy 1 050 000 FIM (kb. 177 000 euró) összeget fizet a közétkeztetési felszerelésért. Ez az összeg alacsonyabb, mint a 93/36 irányelv alkalmazási küszöbértéke.(13)
A harmadik szakasz: a 2000‑es év során a későbbiekben
19. 2000 februárjában az ajánlatkérő értesítést küldött, amelyben a címzetteket tájékoztatta arról, hogy valamennyi beérkezett ajánlatot elutasította, mivel túl költségesek. A címzetteket azonban felhívta arra, hogy tegyenek új ajánlatot a bérlő számára, amelynek elérhetőségeit megadta. Finnország erre a felhívásra, és az ezt követő eseményekre „harmadik szakaszként” utal.
20. A felek között vitatott, hogy ezt az értesítést valamennyi olyan vállalkozásnak elküldték‑e, amely 2000‑ben a közétkeztetési felszerelés szállítására vonatkozóan pályázatot nyújtott be.
21. Finnország álláspontja szerint ezt az értesítést mind a négy vállalkozásnak elküldték. Válaszában a Bizottság azt állítja, hogy a korábbi ajánlattevők közül nem mind kapott értesítést arról, hogy valamennyi ajánlatot elutasították, és nem mindet hívták fel ajánlattételre a „harmadik szakaszra” vonatkozóan. A Bizottság szerint legalább egy vállalkozás, a Rakentajamestarit, amely korábban ajánlatot nyújtott be a közétkeztetési felszerelés szállítására vonatkozóan, nem kapott tájékoztatást arról, hogy valamennyi ajánlatot elutasították, és nem hívták fel ajánlattételre a harmadik szakaszra vonatkozóan. A Bizottság olyan (a válaszához mellékelt) ajánlatra hivatkozik, amelyet a Rakentajamestarit nyújtott be.
22. Finnország helyesen kifogásolja, hogy azáltal, hogy a Rakentajamestarit ajánlatára vonatkozó bizonyítékot indokolás nélkül csak a válaszában nyújtotta be, a Bizottság megsértette az eljárási szabályzat 42. cikkének 1. §‑át, amely szerint a válaszban, illetve a viszonválaszban bizonyítékokat felajánló félnek a bizonyítékok késedelmes felajánlását indokolni kell.(14) Finnország arra is rámutat, hogy a Rakentajamestarit ajánlata a fő munkákra vonatkozott (amelyek közé a konyhai bútorok
üzembe helyezése tartozott), nem pedig a közétkeztetési felszerelés
szállítására.
23. Ennek alapján az az álláspontom, hogy a Rakentajamestarit ajánlatára vonatkozó bizonyíték elfogadhatatlan, vagy legalábbis irreleváns.(15)
24. A bérlő a szerződést a Hackman-Metos‑szal kötötte meg.(16) A felek nem tudtak a Bíróság számára tájékoztatással szolgálni arra vonatkozóan, hogy ez mikor történt. A tárgyaláson a Bizottság jelezte, hogy a hirdetménynek a Hivatalos Lapban történő közzététele, és a közétkeztetési felszerelés megvétele között két év telt el. Ezért feltételezem, hogy a szerződés valószínűleg 2000 első felében került megkötésre.(17)
25. 2001. április 9‑i levelében az ajánlatkérő a 2000 februári felhívás címzettjeinek a második szakaszban tett ajánlatok elutasítására vonatkozó határozat elleni fellebbezésre szolgáló nyomtatványt küldött.
26. Röviden összefoglalva: az első szakaszban az ajánlatkérő a meghívásos eljárás szerint hirdetményt tett közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
és Finnország hivatalos lapjában, amely szándéknyilatkozat benyújtására vonatkozó felhívást tartalmazott olyan szerződésre vonatkozóan, amelynek a közétkeztetési felszerelés üzembe helyezése külön tételét képezte. Úgy tűnik, hogy egy vállalkozás, a Kopal, az első szakaszban (azaz a meghívásos eljárás keretében) felajánlotta a közétkeztetési felszerelés szállítását, de ennek ellenére az ajánlatát elutasították. A második szakaszban az ajánlatkérő felvette a kapcsolatot a Kopallal, és három másik potenciális szállítóval, a Dietával, az Electroluxszal és a Hackman-Metos‑szal, és ajánlati felhívást intézett hozzájuk, de később mind a négy ajánlatot elutasította azzal az indokkal, hogy túl költségesek. A harmadik szakaszban az ajánlatkérő az új bérlőnek, az Amicának meghatalmazást adott arra, hogy a képviselőjeként tárgyalásokat folytasson e négy vállakozás (Kopal, Dieta, Electrolux és Hackman-Metos) közül azokkal, amelyek úgy határoztak, hogy az Amicával kapcsolatba lépnek az ajánlatkérő felhívása alapján. Az Amica a közétkeztetési felszerelésre vonatkozó szerződést a Hackman-Metos‑szal kötötte meg.
27. A vitatott odaítélésre vonatkozóan panaszt nyújtottak be a Bizottsághoz, amely Finnországnak hivatalos felszólító levelet küldött 2002. július 18‑án. A Bizottság azt az álláspontot képviselte, hogy az ajánlatkérő nem biztosította, hogy a szerződést megfelelő mértékű nyilvánosság mellett ítéljék oda, és hogy Finnország ezért megszegte az EK 28. cikkből ( sic ) eredő kötelezettségeit. A Bizottság hozzáfűzte, hogy a részére szolgáltatott információ szerint az Amica (az ajánlatkérő meghatalmazott képviselőjeként eljárva) olyan vállalkozással kötött szerződést, amellyel közeli kapcsolatban állt, és amellyel a munkavállalóik közösek, de úgy tűnik, hogy a Bizottság ezt az állítást a pert megelőző eljárást követően nem tartotta fenn.
28. Finnország a 2002. szeptember 3‑i levelével válaszolt. Elfogadta, hogy a közbeszerzési eljárásokra közzétételi és átláthatósági követelmények vonatkoznak, de elutasította, hogy megsértette volna az EK 28. cikket, vagy a közösségi jog bármely más szabályát.
29. A Bizottság, mivel Finnország válaszát nem találta kielégítőnek, 2002. december 19‑én indokolással ellátott véleményt küldött Finnországnak. A Bizottság kifejezetten a Bíróságnak a Telaustria és Telefonadress (a továbbiakban: Telaustria) ügyben hozott ítéletére(18) hivatkozott, és megismételte, hogy álláspontja szerint az ajánlatkérő nem biztosította a megfelelő mértékű nyilvánosságot(19) a közbeszerzési szerződés tekintetében.
30. A Bizottság, mivel nem találta kielégítőnek Finnország 2003. február 12‑i válaszát (amely csupán megismételte Finnország korábbi álláspontját), benyújtotta a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet.(20)
31. Miután a Bizottság megindította a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, Finnország 2003. december 1‑jén tájékoztatta a Bizottságot, hogy szándékában áll az átláthatósági kötelezettség megerősítése Finnországban.(21)
32. Dánia, Németország és Hollandia beavatkozóként észrevételeket tett. A 2006. június 8‑i tárgyaláson a Bizottság, Finnország, Németország és Hollandia szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
Elfogadhatóság
Finnországnak az elfogadhatatlanságra vonatkozó kifogásai
33. Finnország azzal érvel, hogy a kereset elfogadhatatlan. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a kereset tárgyát behatárolja a pert megelőző eljárás, és a kereset csak a pert megelőző eljárásban megjelölt kifogásokon alapulhat. A Bizottság a kereset tárgyát az indokolással ellátott véleményben megjelölteken túl két vonatkozásban terjesztette ki.
34. Először is a Bizottság a keresetben állítja először, hogy az ajánlatkérőnek ajánlati felhívást kellett volna közzétennie. Az indokolással ellátott vélemény csak a szerződés megfelelő mértékű nyilvánosságára hivatkozott.(22)
35. Másodszor a kereset azt az állítást tartalmazza, hogy az első ajánlati felhívás sikertelen volt, és hogy a közétkeztetési felszerelésre vonatkozó szerződést ezt követően nem tették közzé ajánlati felhívás formájában. Az indokolással ellátott véleményben azonban arra hivatkoztak, hogy a kötelezettségszegés azáltal valósult meg, hogy a bérlő, az ajánlatkérő beszerzési maghatalmazottjaként eljárva, megkötötte a szerződést.
36. A Bizottság azt a választ adja, hogy a kereset tárgyát a kereset fedőlapja és annak 23. pontja (a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereseti kérelem) pontosan meghatározza. Mind ezek, mind az indokolással ellátott vélemény azt az alapvető állítást tartalmazzák, hogy Finnország nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit, mivel az ajánlatkérő megszegte a Szerződés alapvető szabályait az intézményi felhasználásra szánt közétkeztetési felszerelések beszerzésére vonatkozóan.
Értékelés
37. A kötelezettségszegés megállapítása iránti kereseti kérelem tág megfogalmazása ellenére, amelyre az alábbiakban térek ki, nem vélem úgy, hogy Finnország elfogadhatósági kifogása megalapozott. Az indokolással ellátott vélemény végkövetkeztetése az az állítás, hogy az intézményi felhasználásra szánt közétkeztetési felszerelés beszerzése során az ajánlatkérő megszegte a Szerződés alapvető szabályait, és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amely magában foglalja az átláthatóság kötelezettségét; következésképpen Finnország (állítólag) nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit. A keresetlevél annak megállapítására vonatkozó kérelmet tartalmaz, hogy Finnország nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit, mivel az intézményi felhasználásra szánt közétkeztetési felszerelés beszerzése során az ajánlatkérő megszegte a Szerződés alapvető szabályait, és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amely magában foglalja az átláthatóság kötelezettségét. Nem világos számomra, hogy hogyan lehet bármilyen ésszerű módon különbséget tenni a Bizottság álláspontját összefoglaló e két állítás megfogalmazási módja között.
38. Igaz, hogy a Bizottság a keresetében terjesztette elő először kifejezetten azt az érvelést, amely szerint „ajánlati felhívást” kellett volna közzétenni, és hogy az első ajánlati felhívás sikertelen volt, továbbá a közétkeztetési felszerelésre vonatkozó szerződést később nem tették közzé ajánlati felhívás formájában.(23) A kereset azonban nem elfogadhatatlan, ha a keresetlevél csupán kifejti az indokolással ellátott véleményben felhozott kifogást, és nem fogalmaz meg új kifogást.(24) Számomra úgy tűnik, hogy a keresetlevélben kifejtett két részletes érv csupán kifejti az indokolással ellátott véleményben szereplő azon kifogást, hogy az érintett szerződés számára nem biztosították a megfelelő mértékű nyilvánosságot(25), és így megsértették az átláthatóság követelményét. E két érv nem változtatja meg a Bizottság kifogásának tárgyát.
39. Finnország a Bizottság kontra Hollandia(26) és a Bizottság kontra Olaszország(27) ügyben hozott ítéletre hivatkozik. Az előbbi ítéletben a Bíróság elfogadhatatlannak nyilvánította a Bizottság keresetének egy részét, amely olyan vízszennyezésre vonatkozott, amelynek a földrajzi kiterjedése eltért a Bizottság által a pert megelőző eljárásban megjelöltektől.(28) Az utóbbi ítéletben a Bizottság keresete annyiban volt elfogadhatatlan, amennyiben az olyan nemzeti rendelkezéseken alapult, a) amelyekre a hivatkozás a pert megelőző eljárásban tévesen történt, és b) amelyek eltértek a pert megelőző eljárásban hivatkozott rendelkezésektől.(29) A kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetben a földrajzi kiterjedés és a nemzeti jogi alap egyértelműen érintik a kereset lényegét. A Bizottság fő kifogásának alátámasztása érdekében a keresetlevélben kifejtett érvek pontos részletei nem érintik azt. Ezek az esetek tehát különbözőek.
40. Következésképpen Finnország kifogása nem elfogadható.
A kötelezettségszegés megállapítása iránti kereseti kérelem
41. Más okokból azonban komoly kételyeim vannak a Bizottság keresetének elfogadhatóságát és megalapozottságát illetően.
42. A Bíróság megállapította, hogy a Bizottságnak az EK 226. cikk alapján benyújtott keresetlevélben pontosan meg kell jelölnie azokat a kifogásokat, amelyekről a Bíróság határozathozatalát kéri, és e kérelmeket egyértelműen kell megfogalmazni, annak elkerülése céljából, hogy a Bíróság határozatában túlterjeszkedjen a kereseti kérelmen, vagy ne határozzon valamely kifogás tekintetében.(30)
43. A Bizottság a Bíróságot annak megállapítására kéri, hogy „a Finn Köztársaság – mivel a [Finnországban a kormányépületek kezeléséért felelős hatóság] az intézményi felhasználásra szánt közétkeztetési felszerelés beszerzése során megsértette az EK‑Szerződés alapvető rendelkezéseit, különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, mely magában foglalja az átláthatóság követelményét – nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségét.”
44. Ez a megfogalmazás megközelítően sem pontos.
45. Először is a szöveg megfogalmazásából nem derül ki, hogy a Bizottság annak megállapítását kéri‑e, hogy i) az EK 28. cikket vagy ii) az abban foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, illetve iii) a Szerződés más alapvető elvét, vagy (amely a legvalószínűbb) iv) a fentieket egymással összefüggésben sértették meg.
46. Másodszor a Bizottság nem fejti ki kifejezetten, hogy az EK 28. cikk miért releváns a kereset tekintetében.
47. Az EK 28. cikk szerint a tagállamok között tilos a behozatalra vonatkozó minden mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés. E tilalom hatálya valamennyi nemzeti intézkedésre kiterjed.(31)
48. Ezenfelül a Bizottság keresetlevele nem határozza meg pontosan, hogy mely aktus minősül olyan intézkedésnek, aktusnak vagy eljárásnak, amely állítólagosan sértette az EK 28. cikket. A Bizottság csupán általánosságban kifogásolja az ajánlatkérő magatartását a közétkeztetési felszerelés „beszerzése” során.
49. Ezért az az álláspontom, hogy a kereseti kérelmek nem jelölik meg pontosan azokat a konkrét kifogásokat, amelyekről a Bíróság határozathozatalát kérik, és így a keresetet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
50. Arra az esetre, ha a Bíróság nem osztaná ezt az álláspontot, a továbbiakban az ügy érdemét vizsgálom.
Az ügy érdeméről
Előzetes megfontolások
51. A Bizottság nem fejtette ki, hogy a vitatott szerződés közzétételének vagy az új szerződés-odaítélési eljárás kezdeményezésének elmulasztásával, amelyek közül mindkettő pozitív kötelezettség, az ajánlatkérő hogyan szegte meg az EK 28. cikkben foglalt negatív kötelezettséget.
52. Le kell szögeznem, hogy nem tagadom, hogy az EK 28. cikk átláthatósági kötelezettséget keletkeztethet. Az álláspontom abban áll, hogy amennyiben ez így van, a Bizottság nem fejtette ki, hogy ez a helyzet áll fenn. Nézetem szerint a kereset ezért megalapozatlan annyiban, amennyiben nem határozza meg egyértelműen, hogy az átláthatósági kötelezettség állítólagos megsértése hogyan minősül az EK 28. cikk megsértésének.
53. Ismételten arra az esetre, ha a Bíróság nem osztaná álláspontomat, az alábbiakban részletesen vizsgálom a Bizottság kifogásait.
54. A felek között egyetértés áll fenn arra vonatkozóan, hogy a vitatott szerződés alacsony értékű szerződés, és ezért nem tartozik a 93/36 irányelv hatálya alá.
55. Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, jóllehet a közbeszerzés terén bizonyos szerződéseket kivettek a közösségi irányelvek hatálya alól, az ajánlatkérők ugyanakkor kötelesek tiszteletben tartani a Szerződés alapvető szabályait(32) . Az ajánlatkérők különösen kötelesek betartani az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amely ugyanakkor magában foglalja az átláthatóság kötelezettségét annak érdekében, hogy az ajánlatkérők meggyőződhessenek arról, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét betartották.(33)
56. A Bizottság keresetének elbírálása tehát attól függ, hogy az ajánlatkérő által a közétkeztetési felszerelés beszerzése során meghozott intézkedések elégségesek voltak‑e az állandó ítélkezési gyakorlatban megállapított átláthatósági kötelezettségnek való megfeleléshez Az erre adandó válasz két további kérdés megválaszolásától függ.
57. Az ajánlatkérő által 1998 márciusában a 93/37 irányelvvel összhangban meghívásos eljárás keretében közzétett hirdetményben lényegében ugyanazt az árubeszerzésre irányuló szerződést tették‑e közzé, mint amelyet 2000 elején végül odaítéltek, és ezáltal biztosították‑e az átláthatóság kellő szintjét?
58. Másodlagosan, amennyiben lényegében nem ugyanazt a szerződést tették közzé, az ajánlatkérő betartotta‑e az átláthatóság kötelezettségét 2000‑ben (a második és a harmadik szakasz során), amikor négy potenciális ajánlattevő számára kétszer tett közvetlen ajánlati felhívást?
59. E kérdések megközelítése tekintetében hangsúlyozom, hogy az 1998‑ban tett lépések (első szakasz) és a 2000‑ben tett lépések (második és harmadik szakasz) nagymértékben eltérő fokú nyilvánossági szintet képviselnek. Nem fűződhet kétség ahhoz, hogy az átláthatóság kötelezettségének az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
a meghívásos eljárás keretében odaítélendő szerződésre vonatkozóan közzétett hirdetménnyel eleget lehet tenni (tekintet nélkül arra a tényre, hogy az eredeti közzétételre a 93/37 irányelv, és nem a 93/36 irányelv alapján került sor). Jóval vitathatóbb, hogy ugyanígy teljesül‑e az átláthatóság kötelezettsége a négy vállalkozással való közvetlen kapcsolatfelvétel esetében.
Az 1998‑as hirdetmény a 2000 elején odaítélt árubeszerzésre irányuló szerződést foglalta‑e magában, ezáltal megfelelve az átláthatóság követelményének?
60. Finnország álláspontja szerint az EK 28. cikk betartásának értékelése szempontjából „csak egy odaítélési eljárás” volt. A közétkeztetési felszerelés szállítására vonatkozó szerződést először önálló tételként tették közzé a turkui épületekre vonatkozó általános építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésen belül. A szerződést 1998‑ban az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában, hirdetményben tették közzé valamennyi potenciális szállító számára. A három szakasz ugyanannak az eljárásnak a három részét képezi.
61. Finnország álláspontja szerint az alacsony értékű szerződés esetében az átláthatóság kötelezettsége nem feltétlenül kíván meg meghatározott közzétételi módot, vagy formális ajánlati felhívást. Az átláthatóság kötelezettségének alkalmazása a körülményektől függ, és arra elsősorban a nemzeti jog irányadó. Finnországnak ezt az álláspontját Dánia, Németország, és Hollandia is osztja.
62. A Bizottság az eljárások között különbséget kíván tenni a fent említett három szakasz esetében. Az ajánlatkérő a közétkeztetési felszerelés megvásárlása előtt elmulasztotta az új ajánlati felhívás közzétételét.(34) Ez a kifogás a második és a harmadik szakaszra vonatkozik. A Bizottság álláspontja szerint következésképpen a közétkeztetési felszerelés beszerzése során nem biztosították a megfelelő mértékű nyilvánosságot, és az ajánlatkérő ezért nem teljesítette az átláthatóság kötelezettségét.
63. Nem értek egyet Finnországgal abban, hogy formálisan a három szakasz egyetlen odaítélési eljárásnak minősül. Az első szakasz meghívásos eljárást foglalt magában, amely a közétkeztetési felszerelés szállítását érintő tétel tekintetében sikertelen volt. A második szakasz során az ajánlatkérő négy vállalkozással közvetlenül felvette a kapcsolatot, amelyek közül legalább három a meghívásos eljárás keretében nem nyújtott be ajánlatot. Ezért a második szakaszban különálló, tárgyalásos eljárást kezdtek meg. Miután a beérkezett ajánlatokat ezen eljárás keretében elutasították, a harmadik szakaszban további tárgyalásos eljárást kezdtek meg.
64. Ezek megállapítása után meg kell vizsgálni, hogy a tények tekintetében a második és a harmadik szakasz tekinthető‑e a sikertelen első szakasz közvetlen következményének abban az értelemben, hogy a második és a harmadik szakasz tekintetében az átláthatóságra vonatkozó követelmények már az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
1998‑ban közzétett hirdetménnyel teljesültek.
65. E kérdés megválaszolása érdekében először is meg kell állapítani, hogy a meghívásos eljárás keretében közzétett 1998‑as hirdetményt úgy kell‑e helyesen értelmezni, hogy az a közétkeztetési felszerelés szállítására, mint külön tételre vonatkozóan tartalmazott felhívást a pályázatok benyújtására, és másodszor, hogy a meghívásos eljárás keretében közzétett árubeszerzésre irányuló szerződés feltételei lényegében ugyanazok voltak‑e, mint a második és a harmadik szakasz tárgyát képező szerződés feltételei.
66. Először is a Hivatalos Lapban 1998‑ban közzétett építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződés az „Építési munkák (felújítási, kibővítési, átépítési és javítási munkák)” (saját fordítás) címet viseli. A munka részletes leírása(35) a következő: „önkormányzati épület, átfogó felújítási és átépítési munkálatok, építési, vízvezeték-szerelési és szellőzőrendszer-kialakítási munkálatok, az ellenőrzésre, a hűtő-, a biztonsági és a villamos felszerelésre, valamint a közétkeztetési felszerelés üzembe helyezésére vonatkozó munkák” (saját fordítás). A hirdetmény azt is egyértelművé tette(36), hogy a pályázók pályázhatnak a munkák egy, több, vagy valamennyi tételére, és felhívta a potenciális ajánlattevőket, hogy a szerződés műszaki és igazgatási szempontjaira vonatkozó további információkért forduljanak az ajánlatkérőhöz(37) (finn nyelven).(38)
67. A Bizottság nem kíván azzal érvelni, hogy a hirdetmény nem volt kellően világos. Úgy tűnik, hogy a Bizottság elismeri, hogy a hirdetmény valóban tartalmazott pályázati felhívást a közétkeztetési felszerelésre vonatkozóan.(39) Úgy tűnik, hogy az álláspontja csupán arra szorítkozik, hogy a 2000‑ben történtek nem tekinthetők az 1998‑ban történtek puszta folytatásának.
68. Álláspontom szerint az 1998‑as hirdetményt, még ha talán nem is mintaszerűen egyértelmű, prima facie
úgy lehetett értelmezni, mint amely a közétkeztetési felszerelés üzembe helyezése tekintetében szándéknyilatkozat benyújtására vonatkozó felhívást tartalmazott, és a Bizottság ezt nem is vitatja. Következésképpen egyetértek Finnországgal abban, hogy a leendő pályázók az 1998 márciusában a Hivatalos Lapban közzétett hirdetményt annak elolvasásakor úgy értelmezhették, hogy a közétkeztetési felszerelés szállítása iránt érdeklődhetnek és arra pályázhatnak külön tételként.(40)
69. Másodszor a Bizottság azzal érvel, hogy a különböző szakaszokban a szerződés feltételei módosultak. Rámutat, hogy az 1998‑ban közzétett hirdetmény nem említi az Amicával kötött bérleti szerződést, illetve az Amica részvételét a szerződés odaítélésében.(41) A tárgyaláson a Bizottság az ajánlatkérőnek a finn kereskedelmi és ipari minisztériumhoz írt (a Bizottság válaszához mellékelt) levele alapján arra is hivatkozott, hogy az étterem terve módosult, valamint a szerződés értéke megváltozott, és változást jelentett a vételnek (most már az ajánlatkérő és az Amica között megosztott) finanszírozása is.
70. Finnország válasza az, hogy a szerződés alapvető rendelkezései nem változtak az eljárás során. A szerződés odaítéléséért végig az ajánlatkérő volt felelős. Az egyetlen változásnak az tekinthető, hogy a harmadik szakaszban az Amica kötötte a szerződést meghatalmazottként eljárva, és hogy az ajánlatkérő előre meghatározta azt az összeget, amellyel a vételhez hozzájárul.
71. Nem vélem úgy, hogy a Bizottság sikeresen bizonyította, hogy a szerződés feltételei a leírt három szakasz során elegendő mértékben változtak ahhoz, hogy e változások a szakaszok közötti folytonossági kapcsolatot megtörjék. Bár a harmadik szakaszban az ajánlatkérő az Amicát alkalmazta meghatalmazottként a vétel végrehajtására, és a költségeket azzal megosztotta, a harmadik szakaszban tett ajánlati felhívások a saját nevében történtek, és nem az Amica nevében. Ezenfelül az az összeg, amelyet az ajánlatkérő a vételhez való hozzájárulásaként meghatározott, az 1998‑ban az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződés keretében közzétett külön tételekre meghatározott értékhatárokon belül maradt. Álláspontom szerint a harmadik szakaszban tett ajánlati felhívások sem értelmezhetők úgy, hogy azok alátámasztják a Bizottság azon állítását, amely szerint az ajánlatkérő és az Amica közötti bérleti szerződés megváltoztatta a szerződés feltételeit. Az ajánlati felhívások csupán az Amicának a beszerzés tekintetében fennálló meghatalmazotti szerepét teszik egyértelművé.
72. A Bíróság eljárási szabályzata 42. cikke 1. §‑ával ellentétes módon a Bizottság nem fejtette ki, hogy az ajánlatkérőnek a finn kereskedelmi és ipari minisztériumhoz intézett levele miért csak a válaszhoz mellékelve került bizonyítékként előterjesztésre. Következésképpen a levél új bizonyítéknak minősül, amelyet az eljárási szabályzat 42. cikkének 1. §‑a értelmében késedelmesen ajánlottak fel, és ezért az nem vehető figyelembe.(42) A Bizottság nem nyújtott be további bizonyítékot annak alátámasztására, hogy a szállítandó közétkeztetési felszerelésnek a három szakaszban közzétett jellegében vagy mennyiségében lényeges változás következett be.
73. Ezen okok alapján az az álláspontom, hogy 1998‑ban a meghívásos eljárás keretében lényegében ugyanazon közétkeztetési felszerelés szállítására vonatkozó szerződés került közzétételre, mint amelyet 2000‑ben a tárgyalásos eljárás keretében odaítéltek.
74. Amennyiben ez így van, és a meghívásos eljárás sikertelen volt, mivel nem érkezett elfogadható ajánlat, a következő kérdés az, hogy az ajánlatkérő megszegte‑e az átláthatóság kötelezettségét azáltal, hogy később további közzététel nélkül a tárgyalásos eljárás útján vette meg a közétkeztetési felszerelést.
75. A 93/36 irányelv 6. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerint az ajánlatkérő tárgyalásos eljárással, hirdetmény előzetes közzététele nélkül ítélheti oda az irányelv hatálya alá tartozó árubeszerzésre irányuló szerződést, ha nem érkeznek be megfelelő ajánlatok a meghívásos eljárásban, amennyiben a szerződés eredeti feltételei lényegesen nem változnak meg, és feltéve, hogy erről a Bizottságot jelentésben tájékoztatja.
76. Nemrég hangsúlyt kapott(43), hogy amennyiben a közbeszerzési irányelvektől való eltérés kifejezetten megengedett, az ajánlati felhívásra vonatkozó hirdetmény előzetes közzététele nélküli tárgyalásos eljárás igazolt, és a közzététel nem követelmény. A Szerződésből következő elvek nem állíthatják fel követelményként a nyilvánosságot, amelyet akkor is teljesíteni kell, amikor az irányelvek kifejezetten eltérést engednek. Ellenkező esetben az eltérés hatástalan lenne.
77. Álláspontom szerint ugyanez az okfejtés vonatkozik a 93/36 irányelv hatálya alá alacsony értéke miatt nem tartozó szerződésre is.(44) A 6. cikk (3) bekezdésének a) pontja kifejezetten megengedi a hirdetmény előzetes közzététele nélküli tárgyalásos eljárást az irányelv hatálya alá tartozó szerződések tekintetében. Ebből következően ez az eljárás hasonlóan alkalmazható az alacsony értékű szerződések esetében is.
78. Mindezek alapján álláspontom szerint azt kell megállapítani következtetésként, hogy amennyiben az ajánlatkérő a meghívásos eljárás hirdetmény előzetes közzététele mellett történő lefolytatását követően, amely eljárás megfelelő ajánlat hiányában sikertelennek bizonyult, tárgyalásos eljárást alkalmaz az árubeszerzésre irányuló szerződés közzététele nélkül, és amennyiben a szerződés feltételei a két eljárásban lényegében azonosak, a közösségi jog szerint az ajánlatkérő nem sérti meg az átláthatóság kötelezettségét.
A 2000‑ben tett ajánlati felhívások önmagukban elegendőek voltak‑e az átláthatóság kötelezettségének való megfeleléshez?
79. Amennyiben a Bíróság arra a megállapításra jut, hogy az álláspontommal ellentétben a második és a harmadik szakasz nem kapcsolódott az első szakaszhoz, és ezért nem tekinthető úgy, hogy az 1998‑as hirdetmény e szakaszokra is vonatkozott, meg kell vizsgálnom, hogy a négy vállalkozás számára 2000‑ben közvetlenül tett ajánlati felhívások megfeleltek‑e az átláthatóság kötelezettségének.
80. A Bizottság érvelésének lényege az, hogy a vitatott szerződést a Telaustria-ügyben hozott ítéletben(45) meghatározott feltételek mellett kellett volna odaítélni az átláthatóság kötelezettségének való megfelelés érdekében. Az említett ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az ajánlatkérőt terhelő átláthatósági kötelezettség „azt jelenti, hogy minden potenciális ajánlattevő számára megfelelő mértékű nyilvánosságot kell biztosítani, amely [az érintett piac] versenyre történő megnyitását, és az odaítélési eljárás pártatlanságának ellenőrzését lehetővé teszi”.
81. Finnország, Németország és Hollandia azzal érvelnek, hogy míg az irányelvek hatálya alá nem tartozó szerződést odaítélő ajánlatkérő köteles megfelelni az átláthatósági kötelezettségnek, továbbra is kérdés, hogy mi minősül az e kötelezettséget teljesítő „megfelelő mértékű nyilvánosságnak” az adott odaítélési eljárás összefüggésében.(46) Elvben az ajánlatkérőnek kell értékelnie, hogy az ajánlati felhívás részletszabályai megfelelnek‑e a kérdéses szerződésnek, amelyet a hatáskörrel rendelkező bíróságok felülvizsgálhatnak(47) .
82. Amint Dánia és Hollandia rámutatott, az „advertising” kifejezés használata az ítélet angol változatában problematikus. Egyrészt az „advertising” magában foglalja a közzététel kötelezettségét. Másrészt a más nyelvi változatokban használt kifejezések („Öffentlichkeit” az ügyhez kapcsolódó eljárás nyelvén, azaz németül; „publicité” franciául; „pubblicitá” olaszul; „publicidad” spanyolul) jóval közelebb állnak az angol „publicity” kifejezéshez. Álláspontom szerint a „publicity” nem feltétlenül foglalja magában a közzététel kötelezettségét. Magában foglalja azonban azt a kötelezettséget, hogy az ajánlatkérő ne szorítkozzon egyszerűen egyetlen potenciális ajánlattevővel való kapcsolatfelvételre, majd a szerződésnek e vállalkozás számára történő odaítélésére. A Telaustria-ügyre vonatkozó indítványában(48) Fennelly főtanácsnok megjegyezte, hogy a Bizottság az említett ügyben azzal érvelt, hogy az átláthatósági kötelezettség nem foglalja magában a közzététel követelményét, és Fennelly főtanácsnok egyetértett a Bizottság álláspontjával.(49)
83. Úgy tűnik számomra, hogy amennyiben valamely szerződés nem tartozik az irányelvek hatálya alá, a nyilvánosság megfelelő mértékét a szerződés potenciális piacára való hivatkozással kell meghatározni. Az ajánlatkérőnek olyan mértékű nyilvánosságot kell biztosítania, amely elég ennek
a piacnak a versenyre való megnyitásához, és az odaítélési eljárás pártatlanságának ellenőrzéséhez.(50) Következésképpen elvben szükséges a közbeszerzési szerződés nyilvánosságának bizonyos foka. Ilyen nyilvánosság hiányában nehéz választ adni arra, hogyan lehetne arra hivatkozni, hogy az egyenlő bánásmód vagy az átlá thatóság fennállt.
84. Az ilyen szerződésekre vonatkozó nyilvánossági követelményeket a közösségi jog határozza‑e meg, vagy a nemzeti jognak kell szabályoznia?
85. Számomra úgy tűnik, hogy alapvető különbség áll fenn az olyan szerződés potenciális piaca, amelynek értéke a küszöbértéket meghaladja, de amelyet – bármely oknál fogva – kizártak a vonatkozó irányelv hatálya alól, valamint az alacsony értékű szerződés potenciális piaca között. Az előbbinek ugyanakkor igen nagy lehet a gazdasági jelentősége. Nyilvánvaló, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma betartásának kötelezettsége, illetve az ahhoz kapcsolódó átláthatósági kötelezettség miért kell, hogy a közösségi jog szerint az ilyen szerződések megfelelő transznacionális nyilvánossága biztosításának követelményéhez vezessenek. Az utóbbi meghatározása szerint nem éri el azt a küszöbértéket, amelytől a vonatkozó irányelv alkalmazandó. Ez a küszöbérték adja meg azt a pontot, amelynél a jogalkotó szándékosan amellett dönt, hogy a részletes nyilvánossági követelmények ne
legyenek alkalmazandók. Számomra úgy tűnik, hogy ezzel a jogalkotó hallgatólagosan azt is meghatározta, hogy mely közbeszerzési szerződések érdemesek arra, hogy gazdasági jelentőségük miatt a közösségi jog által előírt részletes nyilvánossági követelmények tárgyát képezzék.(51) Álláspontom szerint a közösségi jog megköveteli, hogy elvben az ilyen szerződések tekintetében is fennálljon a nyilvánosság bizonyos
foka, de a nemzeti jogra hagyja annak részletes meghatározását, hogy e nyilvánosság miben álljon.
86. Ezt a logikát megerősíti a Bíróságnak a Coname-ügyben hozott ítéletben(52) tett megállapítása, amely szerint egyes különleges körülményekre tekintettel, mint például a rendkívül csekély gazdasági jelentőség, ésszerűen feltételezhető volna, hogy a valamely más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás ne érdeklődjön a szóban forgó szerződés iránt. Az ilyen esetekben az érintett alapszabadságokra gyakorolt hatásokat túlságosan esetlegesnek és túlságosan közvetettnek kellene tekinteni ahhoz, hogy ezen alapszabadságoknak az átláthatóság hiányából adódó eltérő bánásmóddal történő esetleges megsértésére lehessen következtetni(53) . Az említett ügyben leírt különleges körülmények kivételt képeznek a bizonyos mértékű nyilvánosság követelményének általános szabálya alól. Ezt a megállapítást azonban nem úgy értelmezem, mint amely a közbeszerzési irányelvek közzétételi követelményeinek valamennyi elemét átülteti olyan kontextusba (alacsony értékű szerződések), amely esetében a közösségi jogalkotó e követelmények alkalmazását szándékosan kizárta.
87. Következésképpen nem fogadom el a Bizottságnak azt az érvét, hogy a közösségi jog szerint az ajánlatkérőnek részletes közösségi jogi követelményeket kell alkalmaznia az alacsony értékű szerződések közzétételére. A fő érvek ezt a következtetést támasztják alá.
88. Először is az EK 5. cikkben foglalt szubszidiaritás elve azt követeli meg, hogy a közösségi jog csak a költségek és előnyök értékelése által igazolt mértékben vegye át a nemzeti jogi szabályozás helyét.(54) Az alacsony értékű szerződések közzétételére vonatkozó, részletekre kiterjedő kötelezettségnek a közösségi jog által történő előírása a Közösségen belül a 93/36 irányelv alapjául szolgáló jogalkotói szándék egy részének figyelmen kívül hagyását jelenti. A különböző közbeszerzési irányelvek küszöbértékei megjelölik a határt a tagállamok megegyezése alapján közösségi szinten összehangolandó, valamint a tagállamok hatáskörében maradó területek között. Következésképpen álláspontom szerint az alacsony értékű szerződésekre vonatkozó, közösségi szintű közzétételi követelmények összeegyeztethetetlenek a szubszidiaritás elvével.
89. Másodszor a közösségi jogban a közzététel részletekre kiterjedő kötelezettségének – amelynek tényleges részletei ugyanakkor nem
találhatók meg semmilyen közösségi szinten hatályba léptetett szabályozás szövegében – a potenciális piac viszonylatában történő előírása jelentős jogbizonytalanságot teremtene az alacsony értékű szerződést kötni kívánó ajánlatkérők és potenciális ajánlattevők tekintetében. Arra vonatkozóan, hogy e szerződéseket mikor, hol, és milyen formában kell közzétenni, az ítélkezési gyakorlat nem ad támpontot, és amint azt jeleztem, ezeket a kérdéseket a másodlagos jog sem szabályozza.
90. Az e kötelezettség előírása által kialakuló jogbizonytalanságot jól illusztrálják magának a Bizottságnak a kételyei. A Bíróság közvetlen kérdésére homályos megfogalmazásban csupán arra vonatkozóan tudott javaslatot adni, hogy a jelen ügyben az átláthatóság kötelezettségének a közzététel mely formájával lehetett volna megfelelni. A Bizottság nemrégiben a közbeszerzési irányelvek hatálya alá nem tartozó, a rohammentő-szolgálatra vonatkozó közbeszerzési szerződések odaítélése összefüggésében azzal érvelt, hogy a „megfelelő” nyilvánosságnak való megfeleléshez nem
szükséges nemzeti vagy nemzetközi ajánlati felhívás – az egyes vállalkozásokhoz címzett levél elegendő.(55) Ez az érvelés közvetlenül ellentmond annak az álláspontnak, amelyet a Bizottság a jelen ügyben kifejtett.
91. Nem sokkal a jelen ügyben tartott tárgyalást követően a Bizottság közleményt tett közzé, amelyben igen részletesen kifejtette az álláspontját arra vonatkozóan, hogy mikor, hol, és milyen formában kell „közzétenni” a közbeszerzési irányelvek hatálya alá nem tartozó szerződéseket.(56) A jelen ügyben előterjesztett érvelésében a Bizottság nem fejtette ki, hogy a Szerződésből származó kötelezettségek megsértése, amelyet Finnországra vonatkozóan állít, hogyan kapcsolódik az általa az e közleményben javasolt követelményekhez. Ezenfelül maga a közlemény bevezetője tartalmazza azt a nyilatkozatot, hogy a közlemény nem hoz létre új szabályokat, és hogy mindenesetre a közösségi jog értelmezése végső soron a Bíróság hatáskörébe tartozik.(57)
92. Nem vélem úgy, hogy a következtetésem ellentmond a Telaustria-ügyben hozott ítéleten alapuló ítélkezési gyakorlatnak, amely ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az ajánlatkérőnek megfelelő mértékű nyilvánosságot kell biztosítania annak érdekében, hogy a közbeszerzési irányelvek hatálya alá nem tartozó szerződés az egész Közösségen belül nyitva álljon a versenyre, és a közbeszerzési eljárás pártatlansága ellenőrizhető legyen.(58) A közelebbi vizsgálat egyértelművé teszi, hogy ezeknek az ügyeknek a tárgyát közszolgáltatási koncesszió képezte, amely gazdasági értékétől függetlenül ki van zárva a közbeszerzési irányelvek hatálya alól. Az említett ügyek tárgyát képező koncessziók egyenértékűek voltak a közbeszerzési irányelvekben meghatározott közzétételi követelmények hatálya alá tartozó szerződésekkel.(59)
93. Következésképpen nem mond egymásnak ellent az általam az alacsony értékű szerződésekre vonatkozóan javasolt megközelítés és az a tény, hogy a Bíróság megállapította, hogy az ilyen szerződések odaítélése olyan mértékű nyilvánosság mellett kell, hogy történjen, amely lehetővé teszi a szerződéseknek a Közösségen belüli versenyre való megnyitását. Az ilyen nagy értékű koncessziók által keltett érdeklődés a teljes Közösség ajánlattevőinek körében egyenértékűnek tekinthető azzal az érdekkel, amelyet a közbeszerzési irányelvek a hatályuk alá tartozó szerződések tekintetében védeni kívánnak.(60) Ésszerű tehát a Szerződésen alapuló átláthatósági kötelezettséget alkalmazni az ilyen koncessziós szerződésekre, és ésszerű megállapítani, hogy az ilyen szerződések nyilvánosságát a közösségi jogra való hivatkozással kell értékelni.
94. Ellenérvként felhozható, hogy az olyan szerződés, amelynek értéke csak kis mértékben alacsonyabb, mint a vonatkozó közbeszerzési irányelv küszöbértéke, gazdasági szempontból elég értékes lehet ahhoz, hogy a környező tagállamok vállalkozásai abban érdekeltek legyenek. A jelen ügyben az odaítélt szerződés értéke (megközelítőleg 177 000 euró) mintegy 47 000 euróval volt alacsonyabb, mint az a küszöbérték, amelytől a 93/36 irányelv alkalmazandó.(61) Ez az érték tehát jóval alacsonyabb volt, mint az a szerződési érték, amelyet a jogalkotó a teljes Közösség szállítói által érdeklődésre számot tartónak tekintett.(62) Számomra úgy tűnik, hogy például valamely spanyolországi szállító potenciális nyeresége egy 177 000 eurót érő szerződés elnyerésével jelentősen csökkenne a szállítási költségekkel és más esetleges költségekkel, mint például a felszerelés átalakítása, vagy a finn nyelven beszélők számára érthető használati utasítások rendelkezésre bocsátása.(63) Talán más lenne a helyzet, ha a potenciális szállító telephelye (például) Svédországban vagy Dániában lenne. Ezenfelül a Bizottság nem nyilatkozta, hogy a különböző tagállamokban a közétkeztetési felszerelés ára közötti különbség számottevő. A Bizottság erre vonatkozó bizonyítékot sem nyújtott be. Ezért számomra úgy tűnik, hogy a Bíróság számára nehéz lenne a rendelkezésére álló iratok alapján meggyőződéssel kijelenteni, hogy az ajánlatkérő és a más (környező) tagállambeli, potenciálisan érdekelt ajánlattevők számára előnyösebb lenne a közösségi jogból levont, és egyes más tagállamokban történő közzétételre vonatkozó követelmények előírása.
95. Általánosabban, az ajánlatkérőket kötelezi‑ e az átláthatósági kötelezettség arra, hogy az egyes környező tagállamok piacain az érdeklődést felmérjék, és ezt követően ezt a felmérést felhasználva határozzák meg, hogy mely államokban, és milyen formában kell a szerződést közzétenni?(64) Másként megfogalmazva: szólhatnak‑e nyomós indokok azon álláspont mellett, hogy az ajánlatkérőnek kiterjedt piaci felmérést kell végeznie, és következésképpen bizonyos esetekben nagyobb mértékű nyilvánosságot kell biztosítania, mint amit a nemzeti jog előír?
96. Nem hiszem, hogy a közösségi jog által előírt átláthatósági kötelezettséget úgy kellene értelmezni, hogy az a küszöbértéknél alacsonyabb értékű szerződésekre vonatkozóan ilyen követelményt foglal magában. Az ajánlatkérők számára minden „potenciálisan” jelentős alacsony értékű szerződés (bármi is legyen e fogalom meghatározása) tekintetében kötelező lenne a piaci érdeklődés felmérése a tagállamok meghatározatlan (meghatározhatatlan) körében, a pénzbüntetés kockázata mellett(65), amennyiben annak megfelelő elvégzését elmulasztják. Ez a helyzet a jogbiztonság antitézise. Számomra úgy tűnik, hogy az ilyen követelmény ezenfelül gyakrabban érintené a kisebb ajánlatkérőket (úgymint például az önkormányzatokat), amelyek általában kisebb értékű szerződést kínálnak, mint a nagyobb ajánlatkérőket. Amennyiben az álláspontom helyes, a kisebb ajánlatkérőkre nézve ez aránytalan és irreális terhet jelentene.
97. Nézetem szerint a jogbizonytalanság elkerülésének előnye, amely az általam javasolt megközelítésből következik, fontosabb annál a közbeszerzési piaci integrációval járó marginális előnynél, amelyet az alacsony értékű szerződések közzétételére vonatkozó részletes közösségi jogi követelmények esetleg eredményezhetnének.
98. Következésképpen úgy vélem, hogy az a kérdés, hogy mi minősül az alacsony értékű szerződések tekintetében megfelelő mértékű nyilvánosságnak, a nemzeti jogra tartozik.(66) Amennyiben elemzéseket követően a Bizottság arra az álláspontra jut, hogy egy adott tagállamban a közbeszerzésre vonatkozóan alkalmazandó nemzeti jogszabályok nem biztosítanak kellő átláthatóságot, és ezzel veszélyeztetik az egyenlő bánásmód elvének alkalmazását, kétségtelenül kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást fog indítani a kérdéses tagállam ellen. Ily módon esetleg a Bizottság és a Bíróság forrásai is hatékonyabban hasznosíthatók lehetnek, mint az egyedi alacsony értékű szerződések odaítélése során állítólagosan elkövetett jogsértések vizsgálatával.
99. Következésképpen javaslatom az, hogy a Bizottság keresetét el kell utasítani.
A költségekről
100. Finnország a beadványaiban a költségeinek megtérítését kérelmezte. Habár az a mód, ahogyan Finnország védekezett, nem volt teljes mértékben informatív, nem látok okot arra, hogy a Bíróság a szokásos gyakorlattól eltérjen. Következésképpen az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, mivel a Bizottság pervesztes lett, kötelezni kell a költségek viselésére. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑ával összhangban a beavatkozó tagállamok maguk viselik a költségeiket.
Végkövetkeztetések
101. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság:
– a keresetet nyilvánítsa elfogadhatatlannak;
– másodlagosan, a keresetet utasítsa el;
– kötelezze a Bizottságot saját költségeinek, valamint Finnország költségeinek viselésére;
– kötelezze a beavatkozó tagállamokat a saját költségeik viselésére.
(1) .
(2)  –	A különösen az 1997. október 13‑i 97/52/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 1997. L 328., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított, 1993. június 14‑i irányelv (HL 1993. L 199., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 110. o.). A jelen ügy szempontjából releváns időszakot követően az irányelvet tovább módosította a 2001. szeptember 13‑i 2001/78/EK bizottsági irányelv (HL 2001. L 285., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 94. o.). 2006. január 31‑i hatállyal az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.) a 93/36 irányelvet hatályon kívül helyezte, és annak helyébe lépett.
(3)  –	Lásd a 93/36 irányelv által meghatározott, 2000. január 1‑jén hatályba lépő értékhatárokat a HL 1999. C 379., 20. oldalán. Egyik fél sem tájékoztatta a Bíróságot a vitatott szerződés megkötésének pontos időpontjáról. Az alábbi 25. pontban meghatározott okok miatt feltételezem, hogy a szerződéskötés időpontja a 2000‑es év első felére esett. A jelen ügy szempontjából releváns időszakban az az értékhatár, amelytől a 93/36 irányelvet alkalmazni kellett, kétévente módosult. 2002. január 1‑jei hatállyal ezt az értékhatárt 249 681 euróra növelték (lásd a 93/36 irányelvben meghatározott értékhatárokat: HL 2001. C 332., 21. o.).
(4)  –	Lásd a fenti 3. lábjegyzetet.
(5)  –	A tárgyalásos eljárás egy másik típusa szerint az ajánlatkérő közzéteszi a szerződést, és korlátozott számú vállalkozás számára tesz ajánlati felhívást, de bizonyos mértékben tárgyalásokat is folytathat a szerződés feltételeire vonatkozóan.
(6)  –	A Valtion kiinteistölaitos azon hatóság korábbi neve, amely Finnországban a kormányzati épületek kezeléséért felelős volt. 2001‑ben átnevezték Senaatti‑kiinteistötre.
(7)  –	A Hivatalos Lap kiegészítése, 1998. március 10., S 48., és a Finn hivatalos lap közbeszerzési gyűjteményének 1998. március 12‑i 11. száma.
(8)  –	A Finnország által a három szakaszra megadott nómenklatúrát követve e kifejezéseket az azonosítás céljából alkalmazom. Az a kérdés, hogy a három szakasz ugyanazon eljárás részét képezi‑e, vagy külön eljárásoknak tekintendő, az alábbi 62–65. pontban kerül tárgyalásra.
(9)  –	Az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14‑i irányelv (HL 1993. L 199., 54. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 163. o.). A részmunkák többségét képező felújítási és átépítési munkálatokra vonatkozó szerződés hirdetményére (a 93/36 irányelv helyett) a 93/37 irányelv volt irányadó.
(10)
–	Lásd a 93/37 irányelv 6. cikkének (3) bekezdését. A 93/37 irányelv alapján a HL 1998. C 22. 2. oldalán rögzített küszöbérték (amely 1998. január 1‑jétől 1999. december 31‑ig volt hatályban) 5 000 000 SDR volt, amely 29 908 547 FIM‑nek felelt meg. A szerződés hirdetménye a szerződés teljes értékét 38 millió FIM‑ben jelölte meg.
(11)  –	A Bizottság állítása szerint ezek az ajánlati felhívások 2000‑ben történtek, de sem a Bizottság, sem Finnország nem adta meg a pontos dátumot. Mivel az ennek eredményeképpen benyújtott ajánlatokat 2000 februárjában elutasították, úgy tűnik, hogy az ajánlati felhívások ideje 2000 januárjában vagy februárjában lehetett.
(12)
–	Lásd az alábbi 24. pontot.
(13)  –	Lásd a fenti 4. és 6. pontot.
(14)  –	Lásd a C‑308/87. sz., Grifoni kontra EAEC ügyben 1990. március 27‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑341. o.) 7. pontját.
(15)  –	Az ajánlat szövege valóban egyértelművé teszi, hogy azt az 1998 márciusában közzétett hirdetményben megjelölt felújítási és átala kítási munkálatok második részének kontextusában tették. Úgy tűnik, hogy a Rakentajamestarit egyes konyhabútorok szállítására is ajánlatot tett (tárolószekrények edények számára és hasonló bútorok); Finnország azonban hangsúlyozta, hogy a Rakentajamestarit nem gyártott, és nem is szállított közétkeztetési felszerelést (a konyhai berendezések értelmében), és ilyen felszerelés szállítására soha nem is tett ajánlatot.
(16)
–	Ez az információ csak a tárgyaláson került napvilágra.
(17)  –	Mivel a harmadik szakasz 2000 februárjában kezdődött, a szerződést nyilvánvalóan ezt követően kötötték. Míg a szerződéskötés időpontja jelentős annak meghatározása szempontjából, hogy az irányelv alkalmazási küszöbértéke 214 326 euró vagy 249 681 euró volt (lásd a fenti 3. lábjegyzetet), a szerződés értéke (kb. 177 000 euró) nyilvánvalóan mindkét küszöbértéknél alacsonyabb.
(18)  –	A C‑324/98. sz. ügyben 2000. december 7‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10745. o.).
(19)
–	Lásd az ítélet 62. pontját.
(20)  –	Finnország megjegyzi, hogy az odaítélést nemzeti szinten vitatta a finn pénzügyminisztérium, valamint a kereskedelmi és ipari minisztérium, de a nemzeti fogyasztóvédelmi bíróság előtt azt nem támadták meg.
(21)  –	2004 októberében egy munkacsoportnak olyan jogszabályra vonatkozó javaslatot kellett készítenie, amely az előírt nemzeti küszöbértékeket meghaladó szerződések elektronikus adatbázisban történő közzétételére vonatkozó kötelezettség bevezetésére irányult.
(22)
–	A [„sufficient degree of advertising”] kifejezést az indokolással ellátott vélemény angol nyelvű változata tartalmazza. A francia fordítás az „un degré de publicité adéquat” fordulatot használja. Lásd az alábbi 82. pontot a jelentésbeli különbség elemzésére vonatkozóan.
(23)
–	Vélhetően a Bizottság valós álláspontja az, hogy a meghívásos eljárás sikertelenségét követően új közbeszerzési eljárást kellett volna szervezni, amely tárgyalásos eljárás lett volna.
(24)  –	A C‑340/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. október 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑9845. o.) 29. pontja.
(25) –	Lásd a fenti 34. pontot.
(26)  –	A C‑152/98. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑3463. o.) 23. pontja.
(27)  –	A C‑439/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑305. o.) 11. pontja.
(28)  –	A 24. és a 25. pont.
(29)  –	Lásd a 13. és 14. pontot.
(30)  –	A C‑255/04. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2006. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑05251. o.) 24. pontja.
(31)  –	Lásd például a C‑366/04. sz. Schwartz-ügyben 2005. november 24‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑10139. o.) 28. pontját.
(32)
–	Lásd a C‑59/00. sz. Vestergaard-ügyben 2001. december 3‑án hozott végzés (EBHT 2001., I‑9505. o.) 20. pontját és a C‑264/03. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑8831. o.) 32. pontját.
(33)  –	Lásd a 18. lábjegyzetben hivatkozott Telaustria-ügyben hozott ítélet 60. és 61. pontját. Az említett ítélkezési gyakorlat lényegét azóta megerősítette a 2. láb jegyzetben hivatkozott 2004/18 irányelv második preambulumbekezdése, amely előírja, hogy „[a] tagállamokban az állam, a területi és a települési önkormányzatok, valamint a közjogi intézmények nevében kötött szerződések odaítélése során tiszteletben kell tartani a Szerződés elveit, és különösen az áruk szabad mozgásának, a letelepedés szabadságának, valamint a szolgáltatásnyújtás szabadságának az elvét, továbbá az ezekből levezethető olyan elveket, mint az egyenlő bánásmód, a megkülönböztetés-mentesség, a kölcsönös elismerés, az arányosság és az átláthatóság elve.”
(34)
–	Véleményem szerint a valós kifogás abban áll, hogy az ajánlatkérő nem kezdeményezett új közbeszerzési eljárást: lásd a fenti 23. lábjegyzetet.
(35)  –	A hirdetmény eredeti finn nyelvű változatának 3. b) pontja. Bár nem változtat azon a tényen, hogy az ajánlatkérő maga tette meg azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a közétkeztetési felszerelés üzembe helyezésére vonatkozóan az egész Közösségben keressen érdeklődőket, meg lehet jegyezni, hogy a hirdetmény többi nyelvi változata (amelyek valójában az eredeti változatot foglalják össze) ezt a konkrét tételt nem említették.
(36)  –	A 3. c) pont.
(37)  –	A 36. b) pont.
(38)  –	A 13. pont.
(39)  –	A kereset 21. pontja.
(40)  –	Ennek az álláspontnak az alátámasztása érdekében Finnország rámutat, hogy úgy tűnik, hogy egy potenciális szállító (a Kopal) valóban így értelmezte a hirdetményt, és külön a közétkeztetési felszerelésre nyújtott be pályázatot.
(41)  –	Kronológiai szempontból aligha tehetett így.
(42)  –	Lásd a fenti 14. lábjegyzetben hivatkozott Grifoni kontra EAEC ügyben hozott ítélet 7. pontját.
(43)  –	Ezt Jacobs főtanácsnok hangsúlyozta a C‑525/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyre vonatkozó indítványának (EBHT 2005., I‑9405. o.) 47. pontjában. A Bíróság nem vizsgálta ezt a kérdést, mivel a keresetet elfogadhatatlannak nyilvánította. Lásd továbbá Stix-Hackl főtanácsnok C‑532/03. sz., Bizottság kontra Írország ügyre vonatkozó 2006. szeptember 14‑i indítványának 111. pontját.
(44)  –	Jacobs főtanácsnok is ugyanezt az álláspontot fejtette ki a Bizottság kontra Olaszország ügyre vonatkozó indítványának 48. pontjában.
(45)
–	A 18. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 62. pontja.
(46)  –	Lásd továbbá Stix-Hackl főtanácsnok C‑507/03. sz., Bizottság kontra Írország ügyre vonatkozó 2006. szeptember 14‑i indítványának 75. pontját, valamint Jacobs főtanácsnok C‑174/03. sz., Impresa Portuale di Cagliari ügyre vonatkozó 2005. április 21‑i indítványának 75–77. pontját.
(47)  –	A C‑458/03. sz., Parking Brixen ügyben 2005. október 13‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑8612. o.) 50. pontja.
(48) –	Hivatkozás a fenti 18. lábjegyzetben.
(49) –	Lásd a jelen indítvány 42. és 43. pontját.
(50)  –	Ezt a megközelítést javasolja Stix-Hackl főtanácsnok a C‑507/03. sz., Bizottság kontra Írország ügyre vonatkozó indítványának (hivatkozás a 46. lábjegyzetben) 80. pontjában.
(51)  –	Hasonló módon Stix-Hackl főtanácsnok a C‑507/03. sz., Bizottság kontra Írország ügyre vonatkozó indítványának 62. pontjában megjegyezte, hogy a közösségi jogalkotók tudatosan határoztak amellett, hogy korlátozott átláthatósági kötelezettséget rögzítenek a prioritások közé nem tartozó szolgáltatásnyújtásra irányuló szerződések odaítélésére vonatkozóan – olyan kötelezettségeket, amelyek nem oly mértékben kiterjedtek, mint a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18‑i 92/50/EGK tanácsi irányelvben (HL 1992. L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 321. o.) általánosságban meghatározott kötelezettségek.
(52)  –	A C‑231/03. sz. Coname-ügyben 2005. július 21‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑7287. o.).
(53)  –	A 18–20. pont.
(54)  –	Lásd Braun, P.:„A Matter of Principle(s) – the Treatment of Contracts Falling Outside the Scope of the European Public Procurement Directives” (2000) 9 Public Procurement Law Review
(1), 47. o.
(55)  –	Lásd Stix-Hackl főtanácsnok 43. lábjegyzetben hivatkozott, C‑532/03. sz., Bizottság kontra Írország ügyre vonatkozó indítványának 29. pontját.
(56)  –	A közbeszerzési irányelvek rendelkezéseinek a hatálya alá részben vagy egészben nem tartozó szerződés-odaítélési eljárásokra vonatkozó közösségi jogról szóló bizottsági értelmező közlemény (HL 2006. C 179., 2. o.); lásd különösen annak 2. 1. pontját. A 82. pontban megjelölt nyelvi eltérések itt is fennállnak. A közlemény angol változata például az „advertising” kifejezést használja. A német változatban a „Bekanntmachung” és az „Öffentlichkeit” fogalmak váltakoznak. A francia, az olasz és a spanyol változat a publicitás különböző variációit használja („publicité”, „pubblicità” és „publicidad”). Valamennyi illusztráció azonban a publikáció
típusait tartalmazza. A közlemény javaslata szerint az ajánlatkérők felelősek a közzététel legmegfelelőbb médiumának meghatározásáért, de a döntésüknek a szerződés belső piac tekintetében fennálló jelentősége értékelésén kell alapulnia. Minél nagyobb a potenciális érdeklődés más tagállamokban, annál szélesebb körben terjesztett médiumot kell alkalmazni. A közlemény ezt követően felsorol számos olyan publikációs fórumot, amely adott esetben „megfelelőnek” minősülhet, mint pl. az internet, beleértve az ajánlatkérő weboldalát és portáljainak weboldalait, az Európai Közösségek és a tagállamok hivatalos lapja, nemzeti lapok, amelyek a közbeszerzési hirdetésekre specializáltak, nemzeti és regionális napilapok, szakterületek szerinti publikációk, a publikáció helyi eszközei, mint pl. újságok, önkormányzati lapok és hirdetménytáblák. Nem derül ki számomra, hogy ez a közlemény mennyiben foglalkozik a jogbiztonsággal kapcsolatos, általam a fentiekben vázolt problémával.
(57)  –	A C‑146/91. sz., KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben 1994. szeptember 15‑én hozott ítéletben (EBHT 1994., I‑4199. o.) a Bíróság hangsúlyozta, hogy valamely közösségi jogi intézkedésnek a Bizottság által történő értelmezése nem kötelező erejű.
(58)  –	A Bíróság ezt a követelményt kötelezőnek tartotta a (9. lábjegyzetben hivatkozott) 93/37 irányelv hatálya alá tartozó szerződés odaítélésére vonatkozó meghívásos eljárásban az azon jelöltek kiválasztására vonatkozó kritériumok közzétételére is, akik számára ajánlati felhívást fognak tenni, amennyiben az említett irányelv nem tartalmaz külön rendelkezéseket az ilyen közzététel követelményeire vonatkozóan (lásd a C‑470/99. sz. Universale-Bau-ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11617. o.] 87., 92. és 93. pontját, valamint az azt követő okfejtést).
(59)  –	A Telaustria-ügyben hozott ítéletben a koncesszió tárgyát képező telefonkönyvek hirdetési felületének értéke a Telaustria által benyújtott információ szerint 35 millió ECU volt. A 47. lábjegyzetben hivatkozott Parking Brixen ügyben hozott ítéletben a koncesszió értéke nem megállapítható az EBHT‑ban. Az a tény azonban, hogy az a szolgáltató, akinek a szerződést odaítélték, az ajánlatkérő számára 151 700 euró összegű éves díjat fizetett, amelyet a parkolójegyek árához indexáltak (lásd az ítélet 26. pontját), arra enged következtetni, hogy az e díjakból származó bevétel jelentős volt. A Bíróság megállapította, hogy lehetséges, hogy más tagállamokban letelepedett vállalkozások is érdeklődtek volna az érintett szolgáltatásnyújtás iránt (55. pont). Ennek megfelelően az odaítélés átláthatóságát a Telaustria-ügyben hozott ítéletben megfogalmazott megfelelő mértékű nyilvánosságra vonatkozó követelmény fényében vizsgálták (lásd a 49. pontot és az azt követő okfejtést). A C‑410/04. sz. ANAV-ügyben 2006. április 6‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑3303. o.) a szolgáltatási koncesszió Bari önkormányzatának területén tömegközlekedési szolgáltatások nyújtására irányult, amelyért a szolgáltatót legalábbis részben a közlekedési szolgáltatások igénybevevői által történő jegyvásárlással díjazták. Ismételten hangsúlyozni kell, hogy a koncesszió pontos értéke nem szerepel az EBHT‑ban. Tekintve azonban, hogy a koncessziót megnyerő vállalkozás egyetlen és kizárólagos tevékenysége a helyi városi tömegközlekedési szolgáltatás nyújtása volt Bari városában (a Comune di Bari észrevételeinek 5. pontja), igen valószínűnek tűnik, hogy a koncesszió értéke túllépte az érintett irányelvben a nem koncessziós szerződésekre előírt küszöbértéket.
(60)  –	Lásd pl. a fenti 4. lábjegyzetben hivatkozott 93/36 irányelv tizennegyedik preambulumbekezdését.
(61) –	Lásd a fenti 6. pontot.
(62) –	Amint az a tizennegyedik preambulumbekezdéssel összefüggésben az 5. cikk (1) bekezdésének a) pontjából kitűnik. Akárhogyan is, bizonyos számszerű küszöb rögzítése valamely szabály alkalmazásához azt feltételezi, hogy (előbb vagy utóbb) lesznek olyan egyedi esetek, amelyek éppen csak a küszöbérték alatt maradnak, és ennek megfelelően nem fognak a kérdéses szabály hatálya alá tartozni.
(63) –	Elismerem, hogy az ajánlatkérő 2000‑ben ajánlati felhívást tett más tagállambeli szállító képviselőjének. Semmi nem utal arra azonban, hogy maga a képviselő nem finnországi volt. Amennyiben ez az eset állt fenn, a szállító és a képviselője különböző helyzetben voltak, mint a Finnországban képviselővel nem rendelkező közösségbeli közétkeztetésifelszerelés-szállítók.
(64)  –	A Bizottság kifejezetten ezt az álláspontot képviseli a közleményében: lásd az 1.3. és 2.1.2. pontot.
(65)
–	A Bizottság a közleményében biztosít arról, hogy „[h]a a Bizottságnak potenciális jogsértés jut a tudomására […], értékeli a kérdéses szerződésnek a jelentőségét a belső piac szempontjából […]. Kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás […] csak azokban az esetekben kerül megindításra, amelyekben ez célszerűnek tűnik a kötelezettségszegés súlyossága és annak a belső piacra való hatása tükrében.” Nem vizsgálva azt a kérdést, hogy a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás objektíve megfelel‑e e követelménynek, egyértelmű, hogy valamely csalódott versenytárs számára teljességgel nyitva állna a lehetőség, hogy a nemzeti bíróságok előtt eljárást indítson, és az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatalt igénybe vegye.
(66)  –	Meg kell jegyezni, hogy Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok a C‑412/04. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyre vonatkozó indítványának 62. pontjában hasonlóan azt az álláspontot képviselte, hogy az átláthatósági kötelezettségnek való megfelelés érdekében a pályázatok nyilvánosságára vonatkozó pontos szabályok meghatározása – bizonyos korlátok figyelembevételével – az egyes tagállamok hatáskörébe tartozik.