62010CC0110_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Tartalomjegyzék
I –	Bevezetés
II –	A jogvita háttere
III –	A Bíróság előtti eljárás
IV –	A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése iránti kérelemről
A –	A védelemhez való jogról (második és harmadik jogalap)
1.	Az iratbetekintési jogról (második jogalap)
a)	A második jogalap elfogadhatósága
b)	A második jogalap megalapozottsága
2.	A meghallgatáshoz való jogról (harmadik jogalap)
a)	A harmadik jogalap első része
b)	A harmadik jogalap második része
c)	Közbenső következtetés
B –	Az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jogról (első jogalap)
1.	Az eljárás időtartamának értékelésével szemben támasztott követelmények (az első jogalap első és második része)
a)	A Solvay kifogásainak hatástalanságával kapcsolatos előzetes kérdésről
b)	Az eljárás időtartama átfogó értékelésének szükségességéről (az első jogalap első része)
c)	A kifogásolt indokolási hiányosságról (az első jogalap második része)
2.	A túl hosszú eljárás jogkövetkezményei (az első jogalap harmadik, negyedik, ötödik része)
a)	A védelemhez való jog sérelmével kapcsolatos követelmény (az első jogalap harmadik része)
b)	Az eljárás időtartamának a Solvay védekezésre vonatkozó képességére gyakorolt hatása a jelen ügyben (az első jogalap negyedik része)
i)	A kifogásolt indokolási hiányosságról
ii)	A kifogásolt anyagi jogi hibáról
iii)	Néhány további kifogásról
iv)	Közbenső következtetés
c)	A Solvay‑nak a bírság csökkentéséről való állítólagos lemondása (az első jogalap ötödik része)
3.	Közbenső következtetés
C –	A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése
D –	Az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetről való döntés
1.	Az iratbetekintési jogról
2.	A meghallgatáshoz való jogról
3.	Az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jogról
4.	Közbenső következtetés
V –	A bírság csökkentése iránti kérelemről
A –	Előzetes megjegyzés
B –	A bírság csökkentése
1.	A közigazgatási és a bírósági eljárás túl hosszú időtartamáról
2.	Az elvégzendő bírságcsökkentés mértékéről
VI –	Költségek
VII –	Végkövetkeztetések
I – Bevezetés
1. A Bíróság már második alkalommal foglalkozik fellebbviteli bíróságként a Solvay és CFK üggyel(2) .
2. A jelen eljárás szoros összefüggésben áll a párhuzamosan folyamatban lévő C‑109/10. P. sz., Solvay kontra Bizottság üggyel. Mindkét ügy kezdete a nyersszóda európai piacán az 1980‑as években zajlott eseményekre vezethető vissza, amelyek 1989‑ben és 1990‑ben az Európai Bizottság versenyjogi eljárásához vezettek(3) .
3. Mindazonáltal a jelen ügy hátterét nem az erőfölénnyel való visszaéléssel kapcsolatos vonatkozás, hanem egy olyan kartell képezi, amely az Európai Bizottság megállapításai szerint 1987 és 1990 között a piacnak a belga Solvay vállalkozás(4) és a német CFK vállalkozás(5) közötti felosztását eredményezte. A Bizottság ezért két lépcsőben (1990‑ben és 2000‑ben) bírságot szabott ki a Solvay‑jal szemben, amit a Solvay jelenleg is bíróság előtt vitat.
4. A jelenlegi szakaszban a felek lényegében még két alapvető jelentőségű jogkérdésről vitáznak, amelyek közül az egyik az iratbetekintési jogot – különösen az ügy iratai egy része eltűnésének következményeit –, a másik pedig az ésszerű határidőn belüli eljárás elvét érinti.
5. Az eljárás túl hosszú időtartamával kapcsolatos kifogást a Solvay egyébként a jelen fellebbezési eljárással párhuzamosan az Emberi Jogok Európai Bíróságához (EJEB) benyújtott keresetben is érvényesíti, amely az Európai Unió mind a 27 tagállama ellen irányul, és az EJEE(6) 6. cikk (1) bekezdésének állítólagos megsértésén alapul(7) .
II – A jogvita háttere
6. Ahogy a Törvényszék megállapította(8), az Európai Bizottság 1989 áprilisában a 17. rendelet 14. cikke alapján(9) bejelentés nélküli helyszíni vizsgálatot („vizsgálatot”) végzett a nyersszóda piacán(10) működő több vállalkozás, többek között a belga Solvay vállalkozás helyiségeiben(11) . Később kiegészítő információt kért az érintett vállalkozásoktól.
7. A vizsgálat befejezését követően a Bizottság egyrészt a kartellekben való részvételt, másrészt pedig a nyersszóda piacán fennálló erőfölénnyel való visszaélést rótta fel a Solvay‑nak.
8. A jelen eljárás tárgyát kizárólag a Bizottság által felfedezett kartellek egyike képezi(12) . A Bizottság megállapításai szerint a Solvay és a CFK olyan megállapodást kötött, amelynek alapján a két vállalkozás „nagyjából 1987‑től legalább 1990 végéig” felosztotta egymás között a nyersszóda piacát. A Solvay a CFK részére a CFK által 1986‑ban elért eladások alapján kiszámított éves minimális szódaeladási tonnamennyiséget garantált Németországban, és a CFK valamennyi veszteségét kompenzálta azáltal, hogy a garantált minimális eladás eléréséhez szükséges tonnamennyiséget felvásárolta tőle(13) .
9. Az e kartellben való részvételért a Bizottság 1990‑ben a 17. rendelettel összefüggésben értelmezett EGK‑Szerződés 85. cikke szerinti első határozatban (91/298/EGK határozat)(14) bírságot szabott ki mindkét vállalkozással szemben, a Solvay‑nak átszámítva 3 millió eurót, a CFK‑nak pedig átszámítva egy millió eurót kellett fizetnie(15) . Mivel azonban ez az első határozat a hitelesítése tekintetében eljárási hibában szenvedett, bíróság előtt nem állta meg a helyét(16) . Erre a Bizottság 2000‑ben további eljárási cselekmények nélkül(17) – különösen a Solvay újbóli meghallgatása nélkül –, ez alkalommal a 17. rendelettel összefüggésben értelmezett EK 81. cikk alapján a Solvay‑jal szemben(18) újból változatlan összegű bírságot szabott ki (2003/5/EK határozat)(19) . Ez utóbbi határozat képezi e bírósági eljárás kiindulópontját.
10. Első fokon a Solvay‑nak a 2003/5 határozattal szemben benyújtott megsemmisítés iránti keresete csak részleges eredménnyel járt: a Törvényszék a 2009. december 17‑én hozott ítéletével 25 %‑kal, 2,25 millió euróra csökkentette ugyan a bírságot, egyebekben azonban a Solvay keresetét megalapozatlanként elutasította(20) . Ezt az elsőfokú ítéletet – amelynek meghozataláig nem kevesebb, mint nyolc év és kilenc hónap telt el – vitatja most a Solvay(21) a jelen fellebbezéssel.
11. E jogvita eddigi legfontosabb szakaszai időrendben a következőképpen foglalhatók össze:
– A közigazgatási eljárás a bírságot kiszabó első határozat elfogadásáig
1989. április:		a Bizottság vizsgálata
1990. március:	kifogásközlés
1990. december:	a bírságot kiszabó 91/298 bizottsági határozat
– A bírságot kiszabó első határozat megsemmisítése iránti bírósági eljárás
1991. május:	a Solvay megsemmisítés iránti keresete a Törvényszék előtt (T‑31/91. sz. ügy)
1995. június:		a 91/298 határozat megsemmisítése
1995. augusztus:	a Bizottság fellebbezése (C‑287/95. P. sz. ügy)
2000. április:		a fellebbezés elutasítása
– A közigazgatási eljárás a bírságot kiszabó második határozat elfogadásáig
2000. december:	a bírságot kiszabó 2003/5 bizottsági határozat
– A bírósági eljárás a bírságot kiszabó második határozat elfogadása óta
2001. március:	a Solvay megsemmisítés iránti keresete a Törvényszék előtt (T‑58/01. sz. ügy)
2009. december: 	a Törvényszék megtámadott ítélete (T‑58/01. sz. ügy)
2010. március:	a Solvay jelen fellebbezése (C‑110/10. P. sz. ügy)
III – A Bíróság előtti eljárás
12. A jelen fellebbezési eljárásban a Solvay azt kéri, hogy a Bíróság
– helyezze hatályon kívül a 2009. december 17‑i megtámadott ítéletet;
– a hatályon kívül helyezett részek tekintetében vizsgálja meg újból a keresetet, és – teljes egészében vagy részben – semmisítse meg a 2000. december 13‑i bizottsági határozatot az egyes jogalapoknak megfelelően;
– törölje a 2,25 millió euró összegű bírságot, vagy ennek hiányában azt jelentős mértékben csökkentse annak a súlyos kárnak a megtérítése érdekében, amely a fellebbezőt az eljárás rendkívül hosszú időtartama következtében érte;
– kötelezze a Bizottságot a fellebbezési eljárással, valamint a Törvényszék előtti eljárással összefüggésben felmerült költségek viselésére.
13. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság
– utasítsa el a fellebbezést, és
– a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
14. A Bíróság a fellebbezést először írásbeli eljárás keretében vizsgálta, majd 2011. január 18‑án tárgyalást tartott. A tárgyalást a C‑109/10. P. és a C‑110/10. P. sz. ügyben együttesen tartotta meg.
IV – A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése iránti kérelemről
15. A Solvay – három jogalapra támaszkodva – elsősorban a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését kéri. E jogalapokat más sorrendben fogom vizsgálni: Először az iratbetekintéssel és a meghallgatáshoz való joggal kapcsolatos eljárásjogi problémákat fogom tárgyalni (lásd az A. szakaszt), az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való joggal kapcsolatos eljárásjogi problémák pedig a jogi értékelés végén szerepelnek (lásd a B. szakaszt).
16. Jóllehet erre az ügyre még a versenyjogi eljárásra vonatkozó régi, 17. rendelet volt alkalmazandó, a felvetett jogkérdések a kartellekre vonatkozó eljárásjognak az 1/2003/EK rendelettel(22) történő modernizálása utáni időszakban sem veszítettek jelentőségükből.
17. A C‑109/10. P. sz. ügytől(23) eltérően a jelen ügyben nem merülnek fel az EK 81. cikk, illetve az EK 82. cikk (jelenleg az EUMSZ 101. cikk, illetve az EUMSZ 102. cikk) alkalmazásával összefüggő anyagi jogi problémák.
A – A védelemhez való jogról (második és harmadik jogalap)
18. A második és harmadik jogalapjával a Solvay lényegében a védelemhez való jogának megsértését kifogásolja.
19. Emlékeztetni kell arra, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankcióhoz – különösen bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához – vezethet, az uniós jog alapelvét képezi, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlatában már számos alkalommal hangsúlyozott(24) . Időközben ezt az Alapjogi Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontjában és 48. cikkének (2) bekezdésében is rögzítették(25) .
20. A Solvay által a második és harmadik jogalapja keretében felhozott kifogások alapvető jelentőséggel bírnak, és alkalmat adnak a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a versenyjogi közigazgatási eljárásban fennálló védelemhez való joggal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát.
21. Az eljárásjogi összefüggés, amelybe e jogalapok illeszkednek, a következő:
– Az 1990. évi bírságot kiszabó – ebben az ügyben – első határozat (91/298 határozat) elfogadása előtt a Solvay a kifogásközlés alapján lehetőséget kapott a Bizottságtól észrevételek benyújtására(26) . Az iratbetekintést azonban tulajdonképpen nem biztosították a Solvay számára; a vállalkozás részére csupán azoknak a terhelő iratoknak a másolatait bocsátották rendelkezésre, amelyeken akkor a Bizottság kifogásközlése alapult(27) . Ennek célja „az eljárás egyszerűsítése” volt(28) .
– 2000‑ben, tehát a jelen ügyben vitatott, bírságot kiszabó második határozat (2003/5 határozat) elfogadása előtt a Solvay‑t nem hallgatták meg újból(29), és a vállalkozás számára akkor nem biztosították az iratbetekintést sem(30) .
– Csak a Törvényszék előtti második eljárásban (T‑58/01. sz. ügy) nyújtotta be a Bizottság a közigazgatási eljárás iratainak egy részét, amire a Törvényszék pervezető intézkedésekkel többször felszólította(31) . A Solvay a Törvényszék Hivatalában megtekinthetett számos olyan iratot, amely számára korábban nem volt hozzáférhető. A vállalkozás lehetőséget kapott arra is, hogy előterjessze arra vonatkozó észrevételeit, hogy ezen iratokat mennyiben találta hasznosak védekezése szempontjából(32) .
– A Törvényszék előtt a Bizottságnak el kellett ismernie, hogy az ügy iratainak egy része – pontosabban öt iratrendező – fellelhetetlen számára(33) . A Bizottság a hiányzó iratok tárgymutatóját sem tudta a Törvényszéknek benyújtani(34) .
22. E körülmények alapján a Solvay egyrészt az iratbetekintési jogának megsértésére (második jogalap, lásd erről az 1. szakaszt), másrészt pedig a meghallgatáshoz való jogának megsértésére (harmadik jogalap, lásd erről a 2. szakaszt) hivatkozik.
1. Az iratbetekintési jogról (második jogalap)
23. A védelemhez való jogból következő iratbetekintés joga magában foglalja, hogy a Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálati iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas jellegű információkat(35) .
24. Nem vitatott, hogy a Solvay a közigazgatási eljárásban az ügy iratainak csak azokat a részeit ismerte meg, amelyeket a Bizottság a vitatott határozatban a vállalkozással szemben felhasznált. Az ügy iratainak számos más olyan dokumentumát, amelynek megtekintésére a Solvay a védelemhez való joga alapján szintén jogosult lett volna, nem tették hozzáférhetővé a vállalkozás számára. Ezzel a Bizottság egy olyan alapvető eljárási szabályt sértett meg(36), amely a megfelelő ügyintézéshez való jog következménye(37) . Az ilyen eljárási szabálysértés a vitatott határozat meghozatalát követően nem orvosolható, különösen nem egyes iratoknak egy későbbi bírósági eljárásban való benyújtásával(38) .
25. A jelenlegi szakaszban a felek csupán azzal a kérdéssel foglalkoznak, hogy a Törvényszéknek a Bizottság által elkövetett, említett eljárási hiba alapján hatályon kívül kellett volna‑e helyeznie a vitatott határozatot. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a közigazgatási eljárás iratainak megtekintésével összefüggésben elkövetetett eljárási hiba csak akkor eredményezi a bizottsági határozat megsemmisítését, ha az együtt jár a védelemhez való jog megsértésével(39) .
26. A C‑109/10. P. sz. ügytől eltérően a jelen ügyben kizárólag a védelemhez való jognak az iratok elveszett részei tekintetében való esetleges megsértéséről van szó(40) .
27. A Bizottsággal és a Törvényszékkel ellentétben a Solvay adottnak tekinti a védelemhez való jogának megsértését, és ezt számos érvvel alátámasztja. E tekintetben a fellebbező lényegében az uniós jogban elismert, a védelemhez való jog tiszteletben tartásával, az ártatlanság vélelmével és a bizonyítási teher megosztásával kapcsolatos általános jogelvekre hivatkozik. Emellett a Solvay a Bíróság alapokmánya 53. cikkének első bekezdésével összefüggésben értelmezett 36. cikke szerinti indokolási kötelezettség megsértését, valamint az Alapjogi Charta 47. cikke (2) bekezdésének, 48. cikkének és 52. cikke (3) bekezdésének, az EJEE 6. cikknek és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének megsértését kifogásolja.
28. Mindazonáltal a Solvay csak a védelemhez való joggal, valamint – mellékesen – az ártatlanság vélelmével kapcsolatban ad elő részletesebb fejtegetéseket. Az Alapjogi Chartára, az EJEE 6. cikkre és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésére való egyes hivatkozásai nem rendelkeznek önálló tartalommal, így nem igényelnek részletesebb kifejtést. Az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésével kapcsolatban elégséges arra utalni, hogy e rendelkezés önmagában nem tartalmaz ilyen alapjogi biztosítékokat. Az EJEE 6. cikk az Uniónak az EJEE‑hez való csatlakozása előtt(41) az uniós intézményekre közvetlenül nem alkalmazandó, az uniós jog kifogásolt általános jogelveinek és alapjogainak értelmezése és alkalmazása során azonban ezt figyelembe veszik(42) .
a) A második jogalap elfogadhatósága
29. A Bizottság vitatja a második jogalap nagy részének elfogadhatóságát. Előadja, hogy bizonyos iratoknak a vállalkozás védekezése szempontjából való hasznosságának értékelése a tényállás és a bizonyítékok értékelésének részét képezi, amely kizárólag a Törvényszék feladata, és főszabály szerint a fellebbezési eljárásban nem vizsgálható felül.
30. Ez az álláspont számomra nem meggyőző. A jelen ügyben nem arra ösztönzik a Bíróságot, hogy az ügy aktájának egyes iratai tekintetében a saját értékelésével helyettesítse a Törvényszék értékelését(43) . Sokkal inkább azt kell vizsgálnia, hogy a Törvényszék a tényállás és a bizonyítékok értékelése során helyes kritériumokat és elveket vett‑e alapul. E tekintetben olyan jogkérdésről van szó, amelyet a Bíróság fellebbviteli bíróságként felülvizsgálhat(44) .
b) A második jogalap megalapozottsága
31. A második jogalap tartalmilag a megtámadott ítélet 257–264. pontja ellen irányul, amelyekben a Törvényszék azzal a kérdéssel foglalkozik, hogy az öt iratrendező hiánya a Solvay védelemhez való jogának megsértését eredményezte‑e(45), és e kérdésre nemleges választ ad(46) .
32. A fellebbező különböző kifogásokat hoz fel az ítélet vitatott szakaszával szemben, e második jogalap öt része e kifogásokkal foglalkozik. Mindazonáltal a kifogások között számos átfedés van. Lényegében azonban mindig ugyanarról a kérdésről van szó: Kizárhatta‑e a Törvényszék, hogy az elveszett iratok hasznosak lehettek a Solvay védekezése szempontjából(47) ?
33. A megfontolások kiindulópontja az kell, hogy legyen, hogy annak a vállalkozásnak, amelytől a közigazgatási eljárásban jogellenes módon megtagadták az ügy iratainak bizonyos részeibe való betekintést, a Törvényszék előtt csupán azt kell bizonyítania, hogy a szóban forgó iratokat a védekezéséhez felhasználhatta volna(48) . Elegendő, ha a vállalkozás annak – bármilyen csekély – esélyét
bizonyítja, hogy a közigazgatási eljárásban számára nem hozzáférhető iratok a védekezése szempontjából hasznosak lehettek volna(49) .
34. A jelen ügyben az, hogy az érintett iratok fellelhetetlenek voltak, nyilván megnehezítette a Törvényszék számára annak vizsgálatát, hogy az ügy iratainak a Solvay számára hozzá nem férhető részei hasznosak lehettek volna‑e.
35. Bizonyára nem lenne célszerű mindig automatikusan abból kiindulni, hogy az ügy iratainak elveszett részei az érintett vállalkozás védekezése szempontjából hasznosak lehettek. Amennyiben például egy érdemi tárgymutató alapján hitelt érdemlően megállapítható, hogy az ügy iratainak szóban forgó részei kizárólag olyan dokumentumokat tartalmaztak, amelyek egyébként sem voltak hozzáférhetők – ez különösen a Bizottság határozattervezetei és belső feljegyzései esetében állapítható meg, vonatkozhat azonban más bizalmas iratokra is(50) –, akkor a védelemhez való jog megsértése eleve kizárható.
36. A jelen ügyben azonban az ügy iratai elveszett részeinek tartalma még megközelítőleg sem állapítható meg(51) . Az, hogy e körülmény kinek a terhére kell, hogy essen, az ítélkezési gyakorlatban – amennyire megállapítható – még nem tisztázott. Az eddig meghozott ítéletek ugyanis a közigazgatási eljárás olyan iratait érintették, amelyek tartalma megállapítható és a Törvényszék előtt utólag ellenőrizhető volt(52) .
37. Főszabály szerint az érintett vállalkozást terheli az indokolási és bizonyítási kötelezettség a tekintetben, hogy az ügy iratainak azon részeit, amelyek megtekintését tőle a közigazgatási eljárásban jogellenesen megtagadták, a védekezéséhez felhasználhatta volna(53) . Ez azonban csak akkor lehet érvényes, ha a vállalkozás legalábbis meggyőző utalásokkal rendelkezik a számára nem hozzáférhető dokumentumok szerzőjével, jellegével és tartalmával kapcsolatban.
38. Ezzel szemben az ügy iratai egyes részeinek fellelhetetlensége a Bizottság felelősségi körébe tartozik. A Bizottság ugyanis a megfelelő ügyintézés elve alapján köteles az ügy iratait szabályszerűen vezetni és biztonságosan őrizni. Az iratok szabályszerű vezetéséhez tartozik nem utolsósorban egy érdemi tárgymutató elkészítése az iratbetekintés későbbi biztosítása érdekében.
39. Amennyiben az ügy iratai elveszett részeinek tartalma – ahogy a jelen ügyben – ilyen tárgymutató hiányában nem állapítható meg biztosan, a védelemhez való jog tekintetében csak egyetlen következtetés lehetséges: nem zárható ki, hogy az érintett vállalkozás a fellelhetetlen dokumentumokat a védekezéséhez felhasználhatta volna.
40. Mindazonáltal a megtámadott ítélet éppen ennek ellenkezőjét állapítja meg: a Törvényszék álláspontja szerint semmi nem enged arra következtetni, hogy a Solvay a hiányzó részaktákban olyan elemeket találhatott volna, amelyek alapján kétségbe vonhatta volna a Bizottság megállapításait(54) .
41. A Törvényszék többek között azzal indokolja álláspontját, hogy a Solvay az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetében az általa a CFK‑val kötött megállapodás létét nem vonta kétségbe(55) . Az ügy iratai eltűnt részeinek a Solvay védekezése szempontjából való hasznossága megítélését tehát összekapcsolják a vállalkozásnak a Bizottság versenyellenes megállapodás fennállásával kapcsolatos megállapításaival szembeni érveivel(56) . Másképpen kifejezve: aki eddig rossz lapokkal játszott, arról a Törvényszék – úgy tűnik – azt feltételezi, hogy az ügy iratainak fennmaradó részeiben sem talált volna ütőkártyát.
42. Ez az eljárás téves jogalkalmazáson alapul. Bizonyára minden egyes eset különös körülményei alapján kell vizsgálni a védelemhez való jog sérelmének fennállását. E vizsgálatnak azonban arra figyelemmel kell történnie, amit a Bizottság
az érintett vállalkozás terhére ró, tehát hogy milyen kifogásokat hoz fel a vállalkozással szemben(57) . A Bizottság e „kifogásaival” szemben ugyanis a vállalkozásnak védekeznie kell. Ezzel szemben teljes jelentéktelen, hogy milyen érdemi kifogásokat hozott fel eddig a vállalkozás
a maga részéről a vitatott határozattal szemben, és hogy e kifogások eredményesek‑e.
43. A Törvényszék jogellenesen teszi függővé az eltűnt dokumentumok Solvay számára való hasznosságát attól a kérdéstől, hogy a Solvay a Bizottság bizonyos megállapításait – nevezetesen a CFK‑val kötött megállapodás létével kapcsolatos megállapításait – kétségbe vonta‑e, és hogy bizonyos érvekre az ügy valamennyi iratába való betekintés hiányában is hivatkozhatott volna‑e(58) .
44. Kizárólag az arra vonatkozó kérdés lett volna helytálló, hogy az ügy iratainak fellelhetetlen részei tartalmaztak‑e esetleg olyan információkat, amelyek lehetővé tették volna a Solvay számára, hogy a vitatott határozattal szembeni eddigi érvelését jobban alátámassza, vagy akár új érveket hozzon fel(59), akár a CFK‑val kötött megállapodás létére, lényegére és céljára, akár e megállapodás hatásaira vonatkozóan.
45. Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell a Solvay – bizonyítékok hiányában meghiúsult – azon kísérletére, hogy a CFK‑val kötött vitatott megállapodását a két vállalkozás esetleges egyesülésének tervével igazolja(60) . Így a Solvay a közigazgatási eljárásban előadta, hogy a német leányvállalata, a DSW(61) 1988‑ban a CFK üzleti tevékenységének átvételéről folytatott tárgyalások keretében akarta biztosítani e vállalkozás fennmaradását; e célból átmenetileg bizonyos minimális eladást akartak lehetővé tenni a CFK számára a német piacon, hogy biztosítsák e vállalkozás túlélését, és hogy azt vonzó vállalkozásként szerezzék meg az egyesülés során(62) .
46. A CFK észrevételeiből származhattak volna hasznos információk a Solvay és a CFK közötti kapcsolat igazolásához. Nem zárható ki, hogy az elveszett iratok között voltak ilyen észrevételek(63) . Ezek legalábbis jelentőséggel bírhattak volna a jogsértés súlyosságának és időtartamának megítélése, valamint a Bizottság által kiszabott bírság mértékének megállapítása szempontjából(64) .
47. Szemben azzal az állásponttal, amelyet a Törvényszék képviselni látszik, a Solvay nem volt köteles kifejteni azt, hogy az ügy iratainak elveszett részeiből pontosan mennyiben következhetnének a javára támpontok. E dokumentumok tartalmának a Törvényszék előtti megállapítása lehetetlen volt, és lehetetlen senkitől sem követelhető. E lehetetlenség következményei sem hárulhattak a Solvay‑ra, hiszen a szóban forgó dokumentumok eltűnése a Bizottság felelősségi körébe tartozott(65) .
48. Mindent egybevetve tehát a Törvényszék téves kritériumokat alkalmazott annak a kérdésnek a vizsgálata során, hogy az ügy iratai közül fellelhetetlen dokumentumok a Solvay védekezése szempontjából hasznosak lehettek‑e. Tévesen állapította meg azokat a követelményeket, amelyek e tekintetben a védelemhez való jogból következnek. Következésképpen a második jogalapnak helyt kell adni.
49. Az ártatlanság vélelmének a Solvay által ebben az összefüggésben szintén kifogásolt megsértése nem rendelkezik olyan önálló tartalommal, amely a védelemhez való jog keretében fennálló indokolási és bizonyítási kötelezettséggel kapcsolatban kifejtett kérdéseken túlmutatna. Ezért nem szükséges erre külön kitérni.
2. A meghallgatáshoz való jogról (harmadik jogalap)
50. A harmadik jogalapjával a Solvay a megtámadott ítélet 165–174. pontját kifogásolja, amelyekben a Törvényszék arra a következtetésre jut, hogy a Bizottság nem volt köteles a vállalkozást újból meghallgatni a vitatott határozat elfogadása előtt(66) . Ezzel szemben a Solvay álláspontja szerint a 2000‑ben lefolytatott közigazgatási eljárásban meghallgatást kellett volna tartani, mivel a bírságot kiszabó első – a Törvényszék által megsemmisített – határozatot (91/298 határozatot) nemcsak tévesen hitelesítették, hanem ezenfelül az iratbetekintés szükséges biztosítása nélkül fogadták el.
a) A harmadik jogalap első része
51. E jogalap első részében a Solvay a Bíróság alapokmánya 53. cikkének első bekezdésével összefüggésben értelmezett 36. cikke szerinti indokolási kötelezettség megsértését kifogásolja. A megtámadott határozat nem foglalkozik azzal a kérdéssel, hogy az első közigazgatási eljárásban az iratbetekintéssel összefüggésben elkövetett eljárási szabálysértés megkövetelt volna‑e egy újabb meghallgatást. A Törvényszék ezáltal nem tért ki a a Solvay által az elsőfokú eljárásban felhozott egyik kifogásra.
52. Ezt az érvet el kell utasítani. A Törvényszék – még ha csak egy mondatban is – kitért az iratbetekintéssel kapcsolatos előzetes eljárási szabálysértés miatti újbóli meghallgatás szükségességére: e kérdés megválaszolásaként utalt az iratbetekintéssel kapcsolatos fejtegetéseire(67) . Ez a Törvényszék szempontjából logikus és következetes volt, hiszen a Törvényszék abból indult ki, hogy a Bizottság az iratbetekintés hiányával összefüggésben nem sértette meg a védelemhez való jogot(68) . Következésképpen a megtámadott ítéletben alkalmazott megoldási mód szerint szükségtelenné vált a Solvay újbóli meghallgatása is.
53. Ennélfogva a Törvényszéknek a meghallgatáshoz való joggal kapcsolatos fejtegetései kellően indokoltak. Az a kérdés, hogy e fejtegetések érdemben sem téves jogalkalmazáson alapulnak‑e, a harmadik jogalap második részét képezi, amellyel a következőkben foglalkozom.
b) A harmadik jogalap második része
54. A harmadik jogalap második részében a Solvay érdemben foglalkozik azzal a kérdéssel, hogy az 1990‑ben az iratbetekintéssel összefüggésben elkövetett eljárási szabálysértések később – a jelen ügyben vitatott bírságot kiszabó második határozat (2003/5 határozat) 2000‑ben történt elfogadása előtt – szükségessé tették‑e a vállalkozás újbóli meghallgatását.
55. A Solvay lényegében a meghallgatáshoz való jogának, valamint általában a védelemhez való jogának megsértését kifogásolja. Ezenkívül a fellebbező az Alapjogi Charta 47. cikke (2) bekezdésének, 48. cikkének és 52. cikke (3) bekezdésének, az EJEE 6. cikknek és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének, a megfelelő ügyintézés elvének, valamint az EUMSZ 266. cikk (a korábbi EK 233. cikk) megsértésére hivatkozik. E kifogások mindegyikében közös az a hivatkozás, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe a Solvay Bizottság általi újbóli meghallgatásának szükségességét.
56. A meghallgatáshoz való jog a védelemhez való jog részét képezi, amelyet a versenyjogi közigazgatási eljárásban figyelembe kell venni. A meghallgatáshoz való jog azt jelenti, hogy az eljárás alá vont vállalkozás a közigazgatási eljárás folyamán hatékonyan tudja ismertetni a felhozott tények helytállóságára és relevanciájára, valamint a Bizottság által lefoglalt iratokra vonatkozó álláspontját(69) . A jogalkotás szintjén ezt az elvet a vitatott határozat elfogadásának időpontjában a 17. rendelet 19. cikkének (1) bekezdésében(70) rögzítették.
57. Nem vitatott, hogy a Bizottság a jelen ügyben 1990‑ben – a bírságot kiszabó első határozat (91/298 határozat) elfogadása előtt – a kifogásközlés alapján meghallgatta a Solvay‑t. Csupán az a kérdés vitatott, hogy e bírságot kiszabó első határozat megsemmisítését követően a Bizottság által az EK 233. cikk (jelenleg EUMSZ 266. cikk) szerint foganatosítandó intézkedések kiterjedtek‑e egy újbóli meghallgatásra.
58. A 17. rendelet szerinti versenyjogi eljárásban az EK 233. cikkből nem következik szükségszerűen a Bizottság számára olyan kötelezettség, hogy az egész ügyet újból felgöngyölítse. A Bizottság sokkal inkább folytathatja az ügyet attól a szakasztól, amelyben az uniós bíróságok eljárási szabálysértést állapítottak meg. Amennyiben az eljárási szabálysértés előtt foganatosított eljárási cselekmények jogszerűek voltak, ezeket nem szükséges megismételni.
59. A PVC‑ügyben, amelyben a Bizottság első határozatát a biztosok testülete általi végleges elfogadás során elkövetett alaki hiba miatt megsemmisítették, a Bíróság jóváhagyta azt, hogy a Bizottság az érintett vállalkozás újbóli meghallgatása nélkül egy második, lényegében azonos tartalmú határozatot hozott(71) . A Törvényszék a megtámadott ítéletben erre az ítélkezési gyakorlatra támaszkodott annak indokolása érdekében, hogy a jelen ügyben sem volt szükséges a Solvay újbóli meghallgatása(72) .
60. Első pillantásra a PVC‑ügy és a jelen ügy valóban összehasonlíthatónak tűnik. A Bizottság bírságot kiszabó első határozatát (91/298 határozatot) ugyanis a jelen ügyben is a közigazgatási eljárás végén – pontosabban a határozat hitelesítése során – elkövetetett alaki hiba miatt semmisítették meg.
61. Alapos vizsgálat esetén azonban jelentős különbség állapítható meg: a PVC‑ügytől eltérően a jelen ügyben a közigazgatási eljárás még egy olyan másik súlyos hibában szenvedett, amely jóval a bírságot kiszabó határozat végleges elfogadása és hitelesítése előtt merült fel: az érintett vállalkozás, a Solvay számára nem biztosították a jogi követelményeknek megfelelő iratbetekintést(73) .
62. Kétségtelen, hogy az uniós bíróságok a bírságot kiszabó első határozat (91/298 határozat) tárgyában hozott ítéleteikben(74) nem foglalkoztak az iratbetekintési joggal és a védelemhez való joggal, hanem sokkal inkább kizárólag a hitelesítéssel kapcsolatos probléma kifejtésére szorítkoztak. Ebből azonban nem lehet arra következtetni, hogy az uniós bíróságok a közigazgatási eljárás szabályszerű lefolyását az iratbetekintés és a védelemhez való jog tekintetében megerősítették volna.
63. Ezzel szemben a 91/297 határozat tekintetében, amely ugyanarra a versenyjogi közigazgatási eljárásra vezethető vissza, mint a 91/298 határozat, a Törvényszék a védelemhez való jog megsértését állapította meg a nem teljes körű iratbetekintés miatt(75) . Ezenkívül a Bizottságnak már 1982 óta világos gyakorlata volt az iratbetekintés biztosítására vonatkozóan(76) .
64. Lehet, hogy igazat kell adni a Bizottságnak annyiban, hogy a Törvényszék 1995. június 29‑i különböző ítéletei a biztosítandó iratbetekintés célja és terjedelme tekintetében nem adtak egységes jelzéseket(77) . Legkésőbb azonban a jelen ügyben vitatott, bírságot kiszabó második határozat elfogadásának időpontjában, 2000‑ben valamennyi ezzel kapcsolatos esetleges bizonytalanság régen tisztázott volt (78) .
65. E körülmények alapján a Bizottságnak a jelen ügyben a bírságot kiszabó első határozat megsemmisítését követően a kifogásközlés kézbesítését közvetlenül követő szakaszban kellett volna folytatnia a közigazgatási eljárást. A Solvay számára – a jogszabályokkal összhangban – biztosítania kellett volna a teljes körű iratbetekintést, és a vállalkozást ezen az alapon újból meg kellett volna hallgatnia.
66. A Bizottságnak az iratbetekintést követő újbóli meghallgatásra vonatkozó kötelezettségén az a körülmény sem változtat, hogy a jelen ügyben vitatott, bírságot kiszabó második határozat (2003/5 határozat) nem új kifogásokon alapul(79) . Kétségtelen, hogy a Solvay‑nak 1990‑ben egyszer már lehetősége volt valamennyi olyan kifogással kapcsolatban észrevételeket tenni, amely a Bizottság bírságot kiszabó első és második határozatának alapjául szolgált. Ezt azonban az ügy iratainak igen töredékes ismerete alapján kellett megtennie, mivel csak a terhelő iratokat adták át részére(80) .
67. A meghallgatáshoz való jog nem merül ki a Bizottság valamennyi kifogásához kapcsolódó észrevételek benyújtásához való jogban. Az érintett vállalkozásnak sokkal inkább lehetőséget kell kapnia arra, hogy álláspontját az ügy iratainak valamennyi jogszerűen hozzáférhető része ismeretében terjeszthesse elő. Ellenkező esetben a versenyjogi eljárásban biztosítandó védelemhez való jogot jelentős részben megfosztanák hatékonyságától.
68. Az észrevételek benyújtásának lehetősége teljesen más minőséggel bír, ha az érintett vállalkozás számára korábban szabályszerűen biztosították az iratbetekintést. Különösen nyilvánvaló, hogy az a vállalkozás, amely számára nem csak a terhelő, hanem a mentő iratokba való betekintést is biztosították, hatékonyabban tud védekezni a Bizottság kifogásaival szemben, mint valamely olyan vállalkozás, amely számára kizárólag terhelő anyagokat bocsátottak rendelkezésre.
69. A Törvényszék tehát a meghallgatáshoz való jog tekintetében tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy a Solvay Bizottság általi újbóli meghallgatását nem tartotta szükségesnek. Végső soron itt azok a jogi hibák folytatódnak, amelyekben a megtámadott ítélet az iratbetekintési joggal összefüggésben szenved(81) .
70. A Solvay által szintén hivatkozott megfelelő ügyintézés elvére itt nem szükséges kitérni, mivel az erre alapított érvelés a védelemhez való joggal és a meghallgatáshoz való joggal kapcsolatos érvelés mellett nem rendelkezik önálló tartalommal. Ugyanígy nem kell kitérni – ahogy már kifejtettem(82) – az EJEE 6. cikkre és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésére.
c) Közbenső következtetés
71. Mindent egybevetve tehát a harmadik jogalap második része helytálló.
B – Az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jogról (első jogalap)
72. A megtámadott ítélet 100–123. pontja ellen irányuló első jogalapjával a Solvay az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jogának megsértését kifogásolja. Ezt az alapjogot a Bíróság ítélkezési gyakorlata az uniós jog általános jogelveként ismeri el mind a Bizottság előtti közigazgatási eljárás, mind pedig az uniós bíróságok előtti bírósági eljárás tekintetében(83) . Időközben ezt az Alapjogi Charta 41. cikkének (1) bekezdésében és 47. cikkének (2) bekezdésében is rögzítették.
73. Jóllehet az uniós bíróságok már többször foglalkoztak versenyjogi ügyekben az ésszerű határidőn belüli eljárás problémájával, számomra úgy tűnik, hogy a Solvay által felvetett jogkérdések különös jelentőséggel bírnak. Egyrészt azt az esetet érintik, amelyben az eljárás abszolút időtartama a közigazgatási és a bírósági eljárás valamennyi szakaszának figyelembevételével kétségtelenül rendkívül hosszú volt. Másrészt e kifogások a Lisszaboni Szerződés 2009. december 1‑jei hatálybalépésével összefüggésben merülnek fel, amellyel az Európai Unió Alapjogi Chartája kötelező érvényű joggá vált (EUSZ 6. cikk (1) bekezdése).
74. Az első jogalap összesen öt részből áll, amelyek részben az eljárás időtartamának értékelésével (lásd az 1. pontot), részben pedig az eljárás túl hosszú időtartamának jogkövetkezményével (lásd a 2. pontot) foglalkoznak.
1. Az eljárás időtartamának értékelésével szemben támasztott követelmények (az első jogalap első és második része)
75. Az első jogalap első és második részének tárgyát az eljárás időtartamának értékelésével szemben támasztott követelmények képezik.
a) A Solvay kifogásainak hatástalanságával kapcsolatos előzetes kérdésről
76. A Bizottság álláspontjával szemben a Solvay‑nak az eljárás időtartamával kapcsolatos kifogásai semmiképpen sem „nagyrészt hatástalanok”. A megtámadott ítélet esetleges hatályon kívül helyezése minden bizonnyal még egy további gondolati lépést – a túl hosszú eljárás miatti szankciókkal kapcsolatos megfontolásokat – feltételez. Mindazonáltal magának az eljárás időtartamának a kifejtése elkerülhetetlen(84), mivel a túl hosszú eljárási határidő megállapítása nélkül az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jog nem tekinthető eleve megsértettnek. A Törvényszék által az eljárás időtartamának értékelése során alkalmazott szempontok nem mentesülhetnek a Bíróság általi, a fellebbezési eljárásban való jogi felülvizsgálat alól.
77. A Solvay‑nak az eljárás időtartamával kapcsolatos kifogásai esetleg akkor lennének hatástalanok, ha a fellebbező ezeket az eljárás túl hosszú időtartamának jogkövetkezményeivel kapcsolatos kifogásoktól elkülönítve terjesztette volna elő. A jelen ügyben azonban nem ez történt. A megtámadott ítéletet sokkal inkább mindkét szempontból kifogásolják, mivel az első jogalap harmadik, negyedik és ötödik része konkrétan a jogkövetkezményekkel foglalkozik.
78. E körülmények alapján a Bizottság hatástalanságra vonatkozó kifogását el kell utasítani.
b) Az eljárás időtartama átfogó értékelésének szükségességéről (az első jogalap első része)
79. Az első jogalap első részében a Solvay azt kifogásolja, hogy a Törvényszék az eljárás időtartamának értékelése során csupán a közigazgatási és a bírósági eljárás egyes szakaszait vizsgálta elszigetelten, anélkül hogy az 1989. áprilisi vizsgálat óta tartó eljárást összességében értékelte volna.
80. Az eljárás időtartamának ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából fennálló tétjére, az ügy bonyolultságára és a felperes, valamint az illetékes hatóságok magatartására(85) . A Bíróság ezzel kapcsolatban kifejtette, hogy a releváns szempontok felsorolása nem kimerítő(86) .
81. Kétségtelenül az eljárás időtartamának megfelelő vizsgálatához tartozik, hogy a Törvényszék az eljárás minden egyes szakaszának időtartamát külön értékelje(87) . Amennyiben az eljárás valamely szakasza túl hosszú volt, már önmagában ez a körülmény indokolja az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jog sérelmének megállapítását(88) .
82. Az eljárás időtartamának megfelelő vizsgálatához azonban nemcsak az ilyen „apránkénti” értékelés tartozik, hanem a közigazgatási eljárás, valamint az esetleges bírósági eljárások időtartamának átfogó értékelése is(89) .
83. Az átfogó értékelés követelményével szemben nem hozható fel az, hogy a közigazgatási és a bírósági eljárás különböző jellegű, és hogy a hatóság, illetve a bíróság által teljesítendő követelményeket az Alapjogi Chartában különböző helyeken rögzítették. Az érintett vállalkozás szempontjából kizárólag annak van jelentősége, hogy mikor dönt „ügyéről” véglegesen egy pártatlan hatóság. Az Alapjogi Charta 41. cikkének (1) bekezdése és 47. cikkének (2) bekezdése csupán egy és ugyanazon eljárásjogi elv két megfogalmazását tartalmazza, nevezetesen, hogy a jogalanyok elvárhatják az ésszerű határidőn belüli eljárást.
84. Kétségtelen, hogy rendszerint nem állapítható meg az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jog sérelme, ha a közigazgatási és a bírósági eljárás egyetlen szakasza sem volt önmagában véve túl hosszú. Minél több szakasza van azonban összességében az – egy vagy több közigazgatási és/vagy bírósági eljárásból álló – eljárásnak, annál nagyobb jelentőséggel bír annak átfogó időtartamának értékelése.
85. A jelen ügyben a közigazgatási eljárás első szakaszát (1989‑től 1990‑ig) és az első bírósági eljárást (1991‑től 2000‑ig) a közigazgatási eljárás – bár lényegtelen – második szakasza (2000), valamint egy második bírósági eljárás (2001 márciusától) követte(90) . Az eljárás e szakaszainak teljes időtartama a megtámadott ítélet kihirdetésének időpontjában már meghaladta a 20 évet; sőt, a mai napig 22 év telt el. Aligha van másik olyan eljárás az európai versenyjogban, amely ilyen hosszú ideig tartott(91) .
86. E körülmények alapján az eljárás időtartamának megfelelő értékelése nem történhetett meg a közigazgatási és a bírósági eljárásnak a megtámadott ítélet kihirdetéséig terjedő teljes időtartama figyelembevétele nélkül. Mivel a Törvényszék az ilyen átfogó értékelést elmulasztotta, a megtámadott ítélet téves jogalkalmazáson alapul. Az első jogalap első része tehát megalapozott.
c) A kifogásolt indokolási hiányosságról (az első jogalap második része)
87. A Solvay ezenkívül az indokolás hiányosságát (a Bíróság alapokmánya 53. cikkének első bekezdésével összefüggésben értelmezett 36. cikke) kifogásolja, mivel a Törvényszék a saját eljárási szakaszát nem vette figyelembe az eljárás időtartamával kapcsolatos érvelésében.
88. A Törvényszék valóban egyetlen szóval sem említi az eljárás általa folytatott szakaszának (a T‑58/01. sz. ügyben folytatott eljárás) időtartamát. Figyelembe kell venni azonban, hogy az elsőfokú ítélet indokolása lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Törvényszék általi elutasításának okait, és hogy elegendő adat álljon a Bíróság rendelkezésére felülvizsgálata gyakorlásához(92) .
89. A jelen ügyben a Törvényszék abból indult ki, hogy nem az eljárás időtartama, hanem csak a védelemhez való jog – az eljárás időtartamával összefüggő – megsértése eredményezheti a vitatott határozat megsemmisítését. Mivel a Törvényszék álláspontja szerint a védelemhez való jog megsértése nem volt megállapítható, a megtámadott ítéletben mellőzhető volt a Solvay‑nak a Törvényszék előtti eljárás időtartamára vonatkozó érvelésére irányuló kifejezett értékelése. E tekintetben nem áll fenn indokolási hiányosság.
90. E körülmények alapján az első jogalap második része nem helytálló.
2. A túl hosszú eljárás jogkövetkezményei (az első jogalap harmadik, negyedik, ötödik része)
91. Az első jogalap harmadik, negyedik és ötödik részében a Solvay a közigazgatási és a bírósági eljárás ésszerű időtartama esetleges túllépésének jogkövetkezményeivel foglalkozik.
a) A védelemhez való jog sérelmével kapcsolatos követelmény (az első jogalap harmadik része)
92. Az első jogalap harmadik részében alapvető jelentőségű jogkérdést vetnek fel. A felek arról vitáznak, hogy az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való alapjog esetleges megsértése már önmagában indokolja‑e a vitatott határozat megsemmisítését, vagy ezenfelül bizonyítani kell az érintett vállalkozás védekezésre vonatkozó képességének sérelmét is(93) .
93. A Törvényszék a megtámadott ítéletben abból indult ki, hogy a túl hosszú eljárás csak akkor eredményezheti a Bizottság határozatának megsemmisítését, ha megállapítható, hogy az eljárás időtartama hátrányosan befolyásolta az érintett vállalkozás védekezésre vonatkozó képességét(94) . Ez az eljárás összhangban van a Bíróság időközben állandósult ítélkezési gyakorlatával, amely teljesen általánosan abból indul ki, hogy az eljárás időtartama befolyásolhatta‑e annak kimenetelét(95) .
94. A Solvay azonban ezt az ítélkezési gyakorlatot meghaladottnak tekinti, és arra hívja fel a Bíróságot, hogy vizsgálja felül e gyakorlatot az Alapjogi Chartának a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta fennálló kötelező érvényére tekintettel.
95. Ebben az összefüggésben különös jelentőséggel bír a Charta 52. cikkének (3) bekezdése. E rendelkezés első mondata homogenitási záradékot tartalmaz, miszerint a Chartában foglalt olyan alapjogok tartalmát és terjedelmét, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított alapjogoknak, azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az EJEE‑ben szerepelnek.
96. Igaz, hogy az Alapjogi Charta 41. cikkének (1) bekezdése és 47. cikkének (2) bekezdése szerinti, az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való uniós alapjogot az EJEE 6. cikk (1) bekezdésében foglalt rendelkezés mintájára alakították ki(96) . A Solvay álláspontjával ellentétben azonban az EJEE 6. cikk (1) bekezdése – az EJEB általi jelenlegi értelmezés szerint – nem követeli meg azt, hogy valamely bírságot kiszabó versenyjogi határozatot kizárólag az ésszerű eljárási határidő túllépése miatt hatályon kívül helyezzenek, és a közigazgatási eljárást megszüntessék.
97. Ahogy a Bizottság helytállóan megjegyezte, általánosságban az érvényes, hogy az EJEE bizonyos mérlegelési mozgásteret biztosít az egyezményben részes államoknak az esetleges alapjogi sérelmek orvoslásának módja és eszköze tekintetében(97) .
98. Az EJEB‑nek az EJEE 6. cikk (1) bekezdésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából ezenkívül levezethető, hogy a büntetőjogi szankciók teljes hatályon kívül helyezése és az érintett büntetőeljárás megszüntetése csak egy lehetséges formája az EJEE 41. cikk szerinti, az eljárás túl hosszú időtartama révén okozott alapjogi sérelemért járó elégtételnek(98) . Ebben nincs szó a nemzeti hatóságoknak a szankciók hatályon kívül helyezésére és az eljárás megszüntetésére vonatkozó kötelezettségéről . Az EJEB sokkal inkább kifejezetten elismeri a kiszabott bírság csökkentését is az eljárás túl hosszú időtartama miatti megfelelő elégtételként(99) . Konkrétan valamely gazdasági bűncselekménnyel összefüggő ügyben, amelynek tárgyát súlyos csalással kapcsolatos bűncselekmények képezték, és amelyben az eljárás 17 évig tartott, az EJEB elégségesnek tekintette az eljárás túl hosszú időtartamának megállapítását és a bírság csökkentését(100) . Az efféle megoldás véleményem szerint a gazdasági büntetőeljárásokhoz hasonló versenyjogi eljárásokra is alkalmazható.
99. A fent említetteket a versenyjog tekintetében még ki kell egészíteni azzal, hogy úgy tűnik, maga az EJEB e jogterületet nem sorolja a klasszikus büntetőjog körébe; a büntetőjog „kemény magján” kívül az EJEB abból indul ki, hogy az EJEE 6. cikk (1) bekezdéséből következő büntetőjogi garanciákat nem kell szükségszerűen teljes szigorral alkalmazni(101) .
100. Ennek megfelelően a jelenlegi helyzetben abból kell kiindulni, hogy az Alapjogi Charta 52. cikke (3) bekezdésének első mondatában foglalt homogenitási követelményből nem következik az uniós bíróságok számára olyan kötelezettség, hogy az európai versenyjog keretében az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való alapjog megsértésére szükségszerűen a vitatott határozat megsemmisítésével válaszoljanak.
101. Az Alapjogi Charta 52. cikke (3) bekezdésének második mondata szerint az uniós jogban kétségkívül túl lehet menni az EJEE‑ben rögzített követelményeken. Ebben a versenyjogi összefüggésben azonban ez nem indokolt.
102. Az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való alapjog megsértése miatti szankció kiszabása esetén mind az érintett vállalkozás érdekeit, mind pedig a közérdeket megfelelően figyelembe kell venni.
103. Az érintett vállalkozás érdeke az, hogy lehetőleg teljes körű elégtételt kapjon az alapjog megsértésének következményeiért(102) . A közérdek pedig az, hogy az európai belső piac versenyszabályai, amelyek a Szerződések alapvető rendelkezései közé tartoznak(103), hatékonyan érvényesüljenek(104) .
104. Amennyiben a Bizottság bírságot kiszabó versenyjogi határozatát kizárólag az eljárás lefolytatására vonatkozó ésszerű határidőnek a közigazgatási vagy a bírósági eljárásban való túllépése miatt semmisítenék meg, ezzel nemcsak a kiszabott bírság válna semmissé, hanem magának a versenyjogi szabályok megsértésének a megállapítása is. Az efféle megoldás ellentétes lenne a versenyszabályok hatékony érvényesítéséhez fűződő közérdekkel, és túlmenne az érintett vállalkozásnak az általa elszenvedett alapjogi sérelem miatti, lehetőleg teljes körű elégtételhez fűződő jogos érdekén.
105. Pusztán az ítélet ésszerű időn túli meghozatalának indokával nem engedhető meg a vállalkozás számára a jogsértés megtörténtének újbóli megkérdőjelezése(105) . Az ésszerű eljárási határidő megsértésének szankciója semmiképpen sem vezethet oda, hogy valamely vállalkozás számára lehetővé tegye olyan magatartás folytatását vagy újrakezdését, amelynek az uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét megállapították(106) .
106. E körülmények alapján nem tartom indokoltnak, hogy a Bíróságnak azt javasoljam, hogy e kérdésben vizsgálja felül az eddigi ítélkezési gyakorlatát. Az első jogalap harmadik részét tehát el kell utasítani.
b) Az eljárás időtartamának a Solvay védekezésre vonatkozó képességére gyakorolt hatása a jelen ügyben (az első jogalap negyedik része)
107. Az első jogalap negyedik része a megtámadott ítélet 113–117. pontjával foglalkozik, amelyekben a Törvényszék megállapítja, hogy az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének esetleges megsértése nem befolyásolta hátrányosan a Solvay hatékony védekezésre vonatkozó képességét, és ennélfogva a vállalkozás védelemhez való joga nem sérült. Ebben a Solvay lényegében indokolási hiányosságot vél felfedezni, és e megállapítást a védelemhez való jog tiszteletben tartására, valamint az ésszerű határidőn belüli eljárásra vonatkozó elv megsértésének tekinti. A Törvényszék nem foglalkozott megfelelően azokkal a nehézségekkel, amelyekkel a Solvay‑nak ilyen hosszú idő után a védekezése tekintetében szembesülnie kellett.
i) A kifogásolt indokolási hiányosságról
108. A kifogásolt, a Bíróság alapokmánya 53. cikkének első bekezdésével összefüggésben értelmezett 36. cikke szerinti indokolási hiányosság abban rejlik, hogy a Törvényszék nem tért ki a Solvay‑nak az elsőfokú eljárásban felhozott, a védekezési nehézségeivel kapcsolatos számos érvére.
109. Ez az érv nem meggyőző. Ahogy már említettem, az indokolási kötelezettség nem jelenti azt, hogy a Törvényszék köteles olyan magyarázatot adni, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet; az indokolás tehát lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Törvényszék általi elutasításának okait, és hogy elegendő adat álljon a Bíróság rendelkezésére felülvizsgálata gyakorlásához(107) .
110. A Solvay azon érvére, miszerint ilyen hosszú idő után nehézséget okoz számára a Bizottság által felhozott vádak elleni védekezés, a Törvényszék – bár igen szűkszavúan – kifejezetten is kitér. Lényegében kifejti, hogy a Bizottság a jelen ügyben lefolytatott első bírósági eljárás óta nem folytatott vizsgálati cselekményt, és a vitatott határozatban nem vett figyelembe olyan új körülményt sem, amely a védelemhez való jog gyakorlását szükségessé tette volna(108) .
111. Lehet, hogy a Solvay az ügy körülményeinek anyagi jogi értékelése tekintetében eltérő álláspontot képvisel, ebből azonban nem következik indokolási hiányosság(109) .
ii) A kifogásolt anyagi jogi hibáról
112. A Törvényszéknek azt a megállapítását azonban, miszerint az időmúlás nem befolyásolta hátrányosan a Solvay védekezésre vonatkozó képességét, a fellebbező anyagi jogi szempontból is kifogásolja. A Solvay ezt a védelemhez való jog tiszteletben tartására, valamint az ésszerű határidőn belüli eljárásra vonatkozó elv megsértésének tekinti.
113. Első pillantásra úgy tűnhet, mintha a Solvay itt azt kérné a Bíróságtól, hogy a saját értékelésével helyettesítse a tényállás Törvényszék általi értékelését, ami a fellebbezési eljárásban nem megengedett(110) .
114. Alaposabban vizsgálva azonban a Solvay nem annyira a tényállás Törvényszék általi téves értékelését, hanem sokkal inkább egy, a Solvay szempontjából jelentős körülmény figyelmen kívül hagyását kifogásolja: a Törvényszék nem vette figyelembe, hogy az eljárás kezdete óta eltelt idő a Solvay‑nak a bírósági eljárásban
fennálló, védekezésre vonatkozó képességét hátrányosan befolyásolta. A Törvényszék jogellenesen foglalkozott kizárólag az időmúlásnak a Solvay Bizottság előtt (vagyis a közigazgatási eljárásban ) fennálló, védekezésre vonatkozó képességére gyakorolt hatásaival.
115. Ez az érvelés helytálló.
116. Annak vizsgálata során, hogy az állítólagosan túl hosszú eljárás hátrányosan befolyásolta‑e az érintett vállalkozás védekezésre vonatkozó képességét, a Törvényszék nem szorítkozhat kizárólag az eljárás egy bizonyos szakaszában történő védekezés vizsgálatára. Sokkal inkább teljesen általánosan azt kell vizsgálnia, hogy az eljárás időtartama hátrányosan befolyásolhatta‑e a vállalkozásnak a Bizottság kifogásaival szembeni védekezését (111) .
117. Kétségtelen, hogy e védekezésre mindenekelőtt a közigazgatási eljárásban kerül sor, amelyben a vállalkozás számára a kifogásközlés alapján biztosítják a meghallgatáshoz való jogot. A védekezés azonban nem korlátozódik a közigazgatási eljárásra. Az érintett vállalkozás számára sokkal inkább nyitva áll az uniós bíróságok előtti jogorvoslat lehetősége a Bizottság bírságot kiszabó határozatával szemben (EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése, a korábbi EK 230. cikk negyedik bekezdése). Az ilyen bírósági eljárás keretében is lehetősége kell, hogy legyen az érintett vállalkozásnak arra, hogy hatékonyan védekezhessen a Bizottság által – ekkor már alakszerű határozat formájában – terhére rótt kifogások ellen.
118. A Törvényszék ezért jogellenesen szorítkozott annak vizsgálatára, hogy a Solvay a közigazgatási eljárásban
hatékonyan védekezhetett‑e(112), és hogy egy korábbi bírósági eljárás
– a bírságot kiszabó első határozat (91/298 határozat) tárgyában a T‑31/91. sz. ügyben lefolytatott bírósági eljárás – időtartama járt‑e hátrányos következményekkel(113) . A Törvényszék érvelése során elmulasztotta figyelembe venni a vállalkozásnak a második bírósági eljárásban – a jelen ügyben vitatott 2003/5 határozat tárgyában a T‑58/01. sz. ügyben lefolytatott bírósági eljárásban – fennálló, védekezésre vonatkozó jelenlegi
képességét.
119. A T‑58/01. sz. eljárásban a Törvényszék előtt fennálló, védekezésre vonatkozó képességet a jelen ügyben két okból kellett volna figyelembe venni: egyrészt a Solvay kifejezett, az akkori bírósági eljárás időtartamának figyelembevételére vonatkozó felhívása miatt, másrészt pedig azon körülmény miatt, hogy a Solvay számára csak e bírósági eljárás során – pontosabban 2005‑ben – biztosították egyáltalán az iratbetekintést. Döntő jelentősége volt tehát, hogy a Solvay 2005‑ben még hatékonyan védekezhetett‑e a Bizottság kifogásaival, illetve megállapításaival szemben.
120. Az ésszerű határidőn belül eljáráshoz való alapjog megköveteli, hogy valamely versenyjogi eljárásban a Bizottság a bírságot kiszabó határozatát olyan kellő időben fogadja el, hogy az érintett vállalkozás az uniós bíróságok előtt még hatékonyan védekezhessen e határozattal szemben.
121. Mivel a Törvényszék e jogilag jelentős körülménnyel semmilyen módon nem foglalkozott, a megtámadott ítélet téves jogalkalmazáson alapul.
iii) Néhány további kifogásról
122. Végül a Solvay az első jogalap e negyedik részében a tényállás elferdítésére, valamint az EJEE 6. cikknek és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének megsértésére hivatkozik.
123. E további kifogások nem igényelnek alaposabb kifejtést. A tényállás elferdítésével kapcsolatos kifogást nem fejtették ki részletesen(114), és nem is látok támpontokat egy efféle elferdítésre vonatkozóan. Az EJEE 6. cikket és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdését illetően az első rendelkezés közvetlenül nem alkalmazható, az utóbbi pedig önmagában nem tartalmaz ilyen alapjogi biztosítékokat(115) .
iv) Közbenső következtetés
124. Az első jogalap negyedik része részben megalapozott.
c) A Solvay‑nak a bírság csökkentéséről való állítólagos lemondása (az első jogalap ötödik része)
125. Az első jogalap ötödik és utolsó részével a Solvay konkrétan a megtámadott ítélet 122. pontját kifogásolja. Ebben a Törvényszék kifejti, hogy a Solvay „a keresetben […] kifejezetten lemondott arról a lehetőségről, hogy a Törvényszék a bírságot az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való joga állítólagos megsértése miatti kártérítés címén csökkentse”. Ezt a Solvay az elsőfokú eljárásban felhozott érve elferdítésének tekinti.
126.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint elferdítés akkor valósul meg, ha a meglévő bizonyítékok értékelése új bizonyítékok felhasználása nélkül is nyilvánvalóan tévesnek tűnik(116) . Amennyiben ezt a feleknek az elsőfokú eljárásban előadott érveire alkalmazzuk, azok elferdítése csak akkor állapítható meg, ha azokra a Törvényszék nyilvánvalóan téves értelmezéssel vagy értelmükkel ellentétesen hivatkozik.
127. Sajnálatos módon a Törvényszék a megtámadott ítéletben szereplő vitatott megfogalmazással nem teszi felismerhetővé, hogy a Solvay keresetének mely szakaszára hivatkozik. Mindazonáltal a felek a fellebbezési eljárás szakaszában egyezően kifejtették, hogy a Törvényszék Solvay által kifogásolt megállapítása tekintetében valószínűleg a kereset 88. és 89. pontja képezi a támpontot. A vállalkozás a keresetének 88. pontjában lényegében azt hangsúlyozza, hogy véleménye szerint csak a vitatott határozat megsemmisítése orvosolhatná a tisztességes eljárás elvének kifogásolt megsértését; a bírság puszta csökkentése nem alkalmas az EJEE 6. cikk kifogásolt megsértésének orvoslására. Majd a kereset 89. pontjában a Solvay arra a következtetésre jut, hogy az ésszerű határidő általa kifogásolt, nyilvánvaló túllépésének csak a vitatott határozat megsemmisítése lehet a következménye(117) .
128. A kereset idézett szakaszában nem látok az eljárás időtartama miatt kiszabott bírság esetleges csökkentéséről való semmilyen lemondást. Még kevésbé állapítható meg a Solvay beadványaiból a vállalkozásnak a Törvényszék által feltételezett „kifejezett lemondása” a túl hosszú eljárás miatti bírságcsökkentésről.
129. A Solvay az elsőfokú eljárásban benyújtott keresetének 88. és 89. pontjában sokkal inkább csupán nyomatékosítja a jogi álláspontját. A vállalkozás kifejti, hogy milyen jogkövetkezményeket tart szükségesnek az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének állítólagos megsértése tekintetében: nem a bírság csökkentését, hanem a vitatott határozat megsemmisítését.
130. A jogi álláspont ismertetése és a bírság csökkentésének – mint kártérítésnek – a lehetőségéről való kifejezett lemondás között alapvető különbség van. Ezt a különbséget a Törvényszék a megtámadott ítélet 122. pontjában nem vette figyelembe.
131. A megtámadott ítélet 122. pontja arról tanúskodik, hogy a Törvényszék a Solvay‑nak az elsőfokú eljárásban előadott érveit nyilvánvalóan tévesen értelmezte, és ezenkívül azokra értelmükkel ellentétesen hivatkozott. Ez a fél által előadott érvek elferdítésének minősül.
132. Ez az elferdítés különösen szembetűnővé válik, ha figyelembe vesszük, hogy a Solvay más összefüggésben az elsőfokú eljárásban benyújtott keresetében valójában a bírság Törvényszék általi csökkentését kéri, és e tekintetben kifejezetten a „megsemmisítési jogalapok keretében felhozott érveire”, tehát az eljárás túl hosszú időtartamával kapcsolatos érvére is hivatkozik(118) .
133. Következésképpen az első jogalap ötödik része helytálló.
3. Közbenső következtetés
134. Az első jogalap részben eredményes.
C – A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése
135. Ahogy a fenti fejtegetésekből következik, a Solvay által felhozott három jogalap nagyrészt megalapozott. E jogalapok bármelyikének eredményessége már önmagában indokolja a teljes megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését.
D – Az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetről való döntés
136. Alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, ha a per állása ezt megengedi.
137. Ez a helyezet a jelen üggyel. Valamennyi olyan ténybeli és jogkérdést, amely a Solvay keresetére vonatkozó határozat meghozatalához szükséges, már megvitattak az elsőfokú eljárásban a Törvényszék előtt, és a feleknek lehetőségük volt ezek tekintetében érveiket ütköztetni. Ezért nem szükséges az ügynek a Törvényszék elé történő visszautalása, maga a Bíróság dönthet a Solvay által a vitatott határozat megsemmisítése érdekében benyújtott keresetről. Az eljárás rendkívül hosszú időtartamára tekintettel – 22 év az 1989. áprilisi bizottsági vizsgálattól a mai napig – a Bíróságnak élnie kellene ezzel a lehetőséggel.
138. A következőkben arra szorítkozom, hogy a vitatott határozat jogszerűségét három kiválasztott szempont alapján tárgyaljam: az iratbetekintés (1. pont), a meghallgatáshoz való jog (2. pont) és az eljárás időtartama (3. pont).
1. Az iratbetekintési jogról
139. Megállapítható, hogy a Solvay számára a vitatott határozat elfogadása előtt nem biztosították a jogi követelményeknek megfelelő iratbetekintést(119) .
140. Ahogy már említettem, nem lehet kizárni azt, hogy a Solvay az iratok elveszett, ismeretlen tartalmú részeiben olyan információkat találhatott volna, amelyek a védekezése szempontjából hasznosak lettek volna. Ez annál inkább érvényes, mivel maga a Bizottság abból indul ki, hogy a hiányzó iratrendezők közül néhány „tartalmazta a 17. rendelet 11. cikke értelmében folytatott levelezést”, tehát a Bizottság különböző vállalkozásokhoz intézett információkérését és azok válaszait(120) . Más vállalkozások ilyen észrevételei hasznos információkat tartalmazhattak volna a Solvay és a CFK közötti megállapodás értékeléséhez, akár a megállapított jogsértés időtartama, akár a kiszabott bírság mértéke tekintetében. Konkrétan a jogsértés időtartamával kapcsolatban a Bizottság által a vitatott határozatban rögzített információk hiányosak és ellentmondásosak voltak(121) .
141. Ezzel legalábbis fennállt a lehetősége annak, hogy az iratbetekintés szabályszerű biztosítása esetén a közigazgatási eljárásnak más lett volna a kimenetele, akár csak a kiszabott bírság mértéke tekintetében.
142. Következésképpen a vitatott határozatot már önmagában az iratbetekintés tekintetében elkövetett eljárási szabálysértés – elveszett iratok – miatt teljes egészében meg kell semmisíteni.
2. A meghallgatáshoz való jogról
143. Megállapítható továbbá, hogy a Solvay‑t a Bizottság a vitatott határozat 2000‑ben történt elfogadása előtt nem hallgatta meg újból, jóllehet ez jogilag szükséges lett volna(122) . Ez az eljárási szabálysértés szoros összefüggésben áll az iratbetekintés hiányával.
144. Nem zárható ki, hogy a közigazgatási eljárás kimenetele más lett volna, ha a Bizottság 2000‑ben lehetőséget biztosított volna a vállalkozás számára, hogy – a szabályszerű iratbetekintést követően – újból nyilatkozzon az általa felhozott kifogásokkal kapcsolatban(123) .
145. A vitatott határozatot ebből az okból is teljes egészében meg kell semmisíteni.
3. Az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jogról
146. Végül az eljárás időtartamát az egyedi eset összes körülményei alapján kell értékelni (124) .
147. A jelen ügyben figyelembe kell venni, hogy a Bizottság a bírságot kiszabó első határozatának (91/298 határozat) megsemmisítése és a Bíróság fellebbviteli bíróságként hozott ítélete(125) közötti időszakban teljesen tétlen volt. Ezáltal egy négyéves és hét hónapos időszak kihasználatlanul telt el(126) .
148. A Bizottság e tétlensége nem igazolható az e szerv által a bírságot kiszabó első határozat megsemmisítése ellen akkoriban benyújtott fellebbezésre való hivatkozással. A Bizottság kétségkívül jogosult a rendelkezésére álló eljárási lehetőségeket teljesen kimeríteni, és az elsőfokú eljárásban való pervesztessége esetén a Bírósághoz mint fellebbviteli bírósághoz fordulni. Ez azonban semmiképpen sem jelenti azt, hogy a Bizottság az ilyen fellebbezési eljárás időtartama alatt a közigazgatási eljárás folytatását mellőzheti(127) .
149. A fellebbezésnek nincs halasztó hatálya (a Bíróság alapokmánya 60. cikkének első bekezdése). A Bizottság tehát 1995. június 29‑től, a T‑31/91. sz. ügyben hozott elsőfokú ítélet kihirdetésének napjától kezdve az EK 233. cikk első bekezdése (jelenleg az EUMSZ 266. cikk első bekezdése) szerint köteles volt a Törvényszéknek a megsemmisítés tárgyában hozott ítéletéből következő intézkedéseket megtenni. A megfelelő ügyintézés elve is megkövetelte volna, hogy haladéktalanul új érdemi döntés meghozatalára törekedjenek, vagy a közigazgatási eljárást megszüntessék.
150. A Bizottság könnyedén folytathatta volna a közigazgatási eljárást már 1995 júliusától, ahelyett hogy ezzel 2000 áprilisáig várt volna(128) . A bírságot kiszabó új határozatában csupán azt kellett volna rögzítenie, hogy e határozat a fellebbezési eljárásban való pernyertessége esetén hatályát veszti.
151. E körülmények alapján arra a következtetésre jutok, hogy a jelen ügyben a közigazgatási eljárás már önmagában a Bizottság 1995 júliusától 2000 áprilisáig tanúsított csaknem ötéves tétlensége alapján túl hosszú volt. Ezért ahogy már kifejtettem(129), nincs szükség az eljárás más szakaszai időtartamának alaposabb vizsgálatára és az eljárás időtartamának átfogó vizsgálatára(130) .
152. Az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének imént megállapított megsértése mindenesetre csak akkor indokolja a vitatott határozat megsemmisítését, ha az eljárás időtartama hátrányosan befolyásolta az érintett vállalkozás védekezésre vonatkozó képességét(131) . E tekintetben a bizonyítási kötelezettség a vállalkozásra hárul.
153. A Bíróság rendszerint szigorú követelményeket támaszt az ilyen bizonyítással szemben(132) : az érintett vállalkozásnak meggyőző bizonyítékokkal kell alátámasztania érveit, és az érvelés nem lehet absztrakt és pontatlan(133) . Amennyiben például – ahogy a jelen ügyben – azt állítják, hogy a védekezésre vonatkozó képesség korábbi alkalmazottak távozása miatt korlátozott volt, akkor e személyeket rendszerint meg kell nevezni, meg kell jelölni a funkciójukat, valamint a távozásuk időpontját, szükségesek a tőlük várt információ vagy felvilágosítás tárgykörével és jellegével kapcsolatos fejtegetések, valamint jelezni kell azokat a körülményeket, amelyek miatt lehetetlen volt e személyek tanúvallomásának beszerzése(134) .
154. Efféle részletes előadást a Solvay az uniós bíróságok előtt folyamatban lévő bírósági eljárásban kétségtelenül nem tett.
155. Mindazonáltal a jelen ügyben figyelembe kell venni azt, hogy az 1987 és 1990 közötti időszak, amelyre vonatkozóan a Solvay‑jal szemben a kartellben való részvételt felróják, a bírságot kiszabó második határozat 2000‑ben történő elfogadásának időpontját 10–13 évvel megelőzte. Amikor végül 2005‑ben a Törvényszék előtt biztosították a Solvay számára az iratbetekintést, a Bizottság által megállapított jogsértések időszaka óta már 15–18 év is eltelt.
156. Nyilvánvaló, hogy egy vállalkozás alkalmazottainak – főképp a volt alkalmazottak – emlékezete ilyen hosszú idő után halványodik.
157. Mindazonáltal a Solvay az elsőfokú eljárásban felajánlotta a Törvényszéknek, hogy részletesen megjelöli, hogy kiket alkalmazott vezetőként a szóban forgó időszakban a nyersszóda ágazatában, és e személyek mikor távoztak, illetve mikor hunytak el.
158. A jelen ügy különleges körülményei között ésszerűen nem lehetett többet elvárni a Solvay‑tól.
159. Különösen nem eshet a fellebbező hátrányára, hogy nem fejtette ki részletesen, hogy korábbi alkalmazottai milyen eseményekről és bizonyítékokról adtak volna felvilágosítást. A vállalkozás ugyanis a mai napig nem ismeri az ügy valamennyi olyan iratát, amelyet tulajdonképpen hozzáférhetővé kellett volna tenni számára(135) . A Solvay‑tól nem követelhető annak bizonyítása, hogy korábbi alkalmazottai adhattak volna‑e tájékoztatást – és ha igen, mennyiben – az ügy iratainak olyan elveszett részeivel kapcsolatban, amelyek tartalma ismeretlen, és amelyek az eljárás során soha nem voltak hozzáférhetők.
160. Teljesen általánosan a védekezésre vonatkozó képesség időmúlás következtében fennálló sérelmének bizonyításával szemben támasztott követelmények tekintetében nem szabad olyan magasra tenni a lécet, hogy az érintett vállalkozás számára a bizonyítást gyakorlatilag lehetetlenné tegyék, vagy aránytalanul megnehezítsék.
161. Az ügy iratai azon részének végleges elvesztésére tekintettel, amely esetleg a Bizottság harmadik vállalkozásokkal folytatott levelezését tartalmazta(136), nem zárható ki, hogy a Solvay távozó alkalmazottai elérhetőségük esetén segíthették volna a vállalkozás védekezését. Különösen nem zárható ki, hogy az említett alkalmazottak olyan háttérinformációkkal szolgálhattak volna, amelyek pusztán írásbeli feljegyzések figyelembevételével nem voltak megállapíthatók.
162. A fenti megfontolások alapján kellő támpont van arra vonatkozóan, hogy az eljárás túl hosszú időtartama hátrányosan befolyásolta a Solvay‑nak a Bizottsággal szembeni védekezésre vonatkozó képességét. Már önmagában e körülmény miatt meg kell semmisíteni a vitatott határozatot.
4. Közbenső következtetés
163. Már a fellebbező által az iratbetekintéssel, a meghallgatáshoz való joggal és az eljárás időtartamával összefüggésben az elsőfokú eljárásban felvetett jogkérdések közül néhánynak a kifejtéséből az következik, hogy a vitatott bizottsági határozatot (2003/5 határozatot) teljes egészében meg kell semmisíteni. A Solvay által az elsőfokú eljárásban felhozott egyéb jogalapokra ezért nem szükséges kitérni.
V – A bírság csökkentése iránti kérelemről
164. A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése és a vitatott határozat megsemmisítése(137) mellett a Solvay a – Törvényszék által újból megállapított – bírság megsemmisítését vagy csökkentését kéri, mégpedig annak a súlyos kárnak a megtérítéseként, amelyet az eljárás rendkívül hosszú időtartama miatt állítólag elszenvedett.
165. Az általam javasolt megoldás szerint, amely a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését(138) és a vitatott határozat megsemmisítését(139) eredményezi, a Solvay e külön kérelme tárgytalanná válik. A következőkben a teljesség kedvéért ezt másodlagosan mégis tárgyalom.
A – Előzetes megjegyzés
166. A Bíróság eddigi ítélkezési gyakorlatából két különböző megközelítés állapítható meg az eljárás túl hosszú időtartamával kapcsolatos probléma megoldása tekintetében: a Baustahlgewebe‑ügyben, amelyben az érintett vállalkozással szemben versenyjogi bí rságot szabtak ki, a Bíróság csökkentette a bírságot(140) . Ezzel szemben a Der Grüne Punkt ügyben, amelyben ilyen bírságot nem szabtak ki, a Bíróság csupán az EUMSZ 340. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 268. cikk (a korábbi EK 288. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezett EK 235. cikk) szerinti kártérítési kereset lehetőségére hívhatta fel az érintett vállalkozás figyelmét(141) .
167. A tárgyaláson a Bizottság az utóbb említett, a Der Grüne Punkt ügyben alkalmazott megoldási mód mellett foglalt állást. Ezt a versenyjog hatékony érvényesítésének szükségességével indokolta. A bírság csökkentése véleménye szerint hátrányosan érintené az európai versenyszabályok érvényesítését.
168. Ez a kifogás nem meggyőző.
169. Egyrészt ugyan a belső piac működése szempontjából elengedhetetlen(142) európai versenyszabályok érvényesítése kétségtelenül a Szerződések alapvető célkitűzése(143) . Ennek a célnak az eléréséhez elengedhetetlenek a hatékony és visszatartó erejű szankciók.
170. Másrészt azonban a büntetőjoghoz hasonló jellemzőkkel rendelkező(144) versenyjogi közigazgatási eljárásban különösen figyelembe kell venni az alapvető eljárási garanciákat. A versenyjogot csak jogállamilag kifogástalan eszközökkel lehet érvényesíteni. Amennyiben tehát a versenyjogi eljárásban megsértenek valamely olyan alapjogot, mint az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jog, az érintett vállalkozásnak joga van a hatékony jogorvoslathoz.
171. Az ésszerű eljárási határidő túllépésének megoldását tehát szükségszerűen egyfelől a versenyszabályok érvényesítésének követelménye, másfelől pedig az alapjogi sérelem miatti hatékony jogorvoslat követelménye közötti feszültségmezőben kell keresni.
172. A pergazdaságosság és az érintett vállalkozás számára biztosítandó közvetlen és hatékony jogorvoslat szükséglete értelmében a Bíróságnak ahol lehetséges – tehát bírságkiszabással járó ügyekben –, továbbra is a Baustahlgewebe‑ügyben alkalmazott megoldási módot kellene követnie(145) .
173. A versenyjog hatékony érvényesítésének ilyen esetben azzal tesznek eleget, ha megállapítják a jogsértést és az annak az érintett vállalkozás általi megszüntetésére vonatkozó kötelezettséget. Más piaci szereplőkkel szemben az eredetileg a Bizottság, illetve a Törvényszék által megállapított bírság visszatartó ereje érvényesül(146) . Ennek tettarányosságát a Bíróság nem vonja kétségbe. A „Baustahlgewebe‑módszer” csupán az eredeti bírság azon összegbe való beszámítását eredményezi, amely megfelelő kártérítésnek minősül a túl hosszú eljárásért(147) .
B – A bírság csökkentése
174. A Baustahlgewebe‑ügyben alkalmazott ítélkezési gyakorlat(148) végső soron az EUMSZ 261. cikk szerinti korlátlan felülvizsgálati hatáskörön alapul, amely a Bíróságot a versenyjogi szankciók tekintetében a 17. rendelet 17. cikke szerint(149) megilleti. A Bíróság tehát mérlegelése szerint törölheti, csökkentheti vagy emelheti a bírságot vagy a kényszerítő bírságot.
175. A Baustahlgewebe‑ügyben kialakított ítélkezési gyakorlat alkalmazása során először az eljárás időtartamát kell értékelni (erről az 1. pont), majd pedig az esetleges bírságcsökkentés mértékét kell meghatározni (erről a 2. pont).
1. A közigazgatási és a bírósági eljárás túl hosszú időtartamáról
176. Az eljárás időtartamának ésszerű jellegét – ahogy már kifejtettem(150) – az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából fennálló tétjére, az ügy bonyolultságára és a felperes, valamint az illetékes hatóságok magatartására.
177. Ennek során az egyes eljárási szakaszokat külön kell vizsgálni, ezenfelül azonban el kell végezni a közigazgatási és a bírósági eljárás időtartamának átfogó értékelését is(151) .
178. Az eljárás egyes szakaszai közül mindenekelőtt két szakasz problematikus az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének tekintetében: a Bizottságnak az első fellebbezési eljárás (a C‑287/95. P. és C‑288/95. P. sz. egyesített ügyekben lefolytatott eljárás) alatt tanúsított teljes tétlenségének időszaka, valamint a Törvényszék előtti második eljárás (a T‑58/01. sz. ügyben lefolytatott eljárás)(152) .
179. Azt már kifejtettem(153), hogy a Bizottság
négy évig és hét hónapig, 1995 júliusától 2000 áprilisáig tartó – vagyis az első fellebbezési eljárás alatti – tétlensége
megsértette a Solvay‑nak az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jogát. A jelen eljárás szempontjából ezért nem szükséges eldönteni azt, hogy ugyanebben az időszakban a Bíróság mint fellebbviteli bíróság felelőssége is megállapítható‑e a túl hosszú eljárásért a négy évig és hét hónapig tartó eljárás miatt.
180. A Törvényszék előtti második eljárást
(T‑58/01. sz. ügy) illetően ennek nyolcéves és kilenc hónapos időtartama már első pillantásra tűrhetetlenül hosszúnak tűnik.
181. Ahogy a fellebbező jogosan hangsúlyozza, az ilyen hosszú ügyintézési idő a jelen esetben nem igazolható az ügy valamiféle összetettségére való hivatkozással: a Törvényszéknek mindössze két féllel volt dolga, alig volt fordítandó dokumentum(154), és a felek által felvetett tény‑ és jogkérdések nem voltak rendkívül nehezek. Jóllehet összefüggés állt fenn a T‑57/01. sz. ügyben párhuzamosan folyamatban lévő eljárással, számos jogalapnak a két ügyben való azonossága bizonyára biztosította az ügyintézés során a szinergikus hatásokat, és így ez az azonosság inkább gyorsította, mint késleltette az eljárást.
182. Az eljárás elhúzódásának jó része bizonyára annak szükségességével magyarázható, hogy a Solvay számára biztosítsák a bírósági eljárásban a közigazgatási ügy irataiba való betekintést(155) . Az azonban, hogy ehhez másfél, sőt két évre volt szükség, ha a felek által benyújtott beadványokat is beleszámítjuk(156), teljesen elfogadhatatlan. Ez az időveszteség nem eshet a Solvay terhére. Adott esetben a Törvényszéknek egyértelmű határidőt kellett volna szabnia a Bizottság számára, és e határidők esetleges elmulasztásának szükséges következményeit a Bizottság terhére kellett volna levonnia.
183. Egyébként a Törvényszék messzemenő tétlenségével járó időszakok is megállapíthatók az elsőfokú eljárásban. Példaként ki kell emelni azt a 29 hónapot, amely bizonyos iratoknak a Solvay védekezése szempontjából való hasznosságával kapcsolatos észrevételek Bizottság általi előterjesztése és a tárgyalás megnyitása között eltelt(157) . Meg kell említeni azt a csaknem 18 hónapot is, amely a 2008. június 26‑i tárgyalás és a megtámadott ítélet 2009. december 17‑i kihirdetése között eltelt(158) .
184. Magától értetődik, hogy a Törvényszék belső szervezetének olyan problémái, mint például a bírói kinevezések megújítása vagy a bírók akadályoztatása nem járhatnak hátrányos következményekkel a jogalanyokra nézve(159) .
185. E körülmények alapján a jelen ügyben mind a közigazgatási eljárás, mind pedig a bírósági eljárás túl hosszú volt.
186. Ez a benyomás megszilárdul, ha a közigazgatási és a bírósági eljárás valamennyi szakaszának időtartamát összességében vizsgáljuk.
– Az eljárás időtartama számításának kezdő időpontjaként – az EJEB‑nek az EJEE 6. cikk (1) bekezdésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatával összhangban – azt a napot kell figyelembe venni, amelyen a Solvay először szembesült olyan intézkedésekkel, amelyeket a rá vetülő gyanú alapján foganatosítottak, és jelentős befolyást gyakoroltak helyzetére(160) . Ez az időpont a jelen ügyben jóval a kifogásközlés (amely az alakszerű „vádhoz” hasonló lenne) előtti időpontra esik: arra a napra, amelyen a Bizottság 1989 áprilisában a Solvay‑nál vizsgálatot végzett(161) .
– A közbenső időszakban az eljárást soha nem szüntették meg.
– Várható befejezési időpontnak azt a napot kell tekinteni, amelyen a Bíróság a jelen fellebbezési eljárásban meghozza az ítéletet(162) .
187. Az eljárás teljes időtartama a mai napig ezzel már 22 év. Kérdéses lehet még, hogy az ilyen hosszú eljárási időtartam egyáltalán valaha is igazolható‑e. Mindenesetre ennek igazolásához kivételes körülményeknek kell fennállniuk, mint például a vizsgálandó tény‑ és jogkérdések összetettsége, valamint az érintett vállalkozásnak az eljárás bizonyos elhúzódásában való jelentős közrehatása. Mindezekről itt nem lehet szó.
188. Csak mellékesen jegyzem meg, hogy az eljárás teljes időtartamának igazolásához nem elegendő pusztán az a körülmény, hogy az az eljárás megindításához való jog elévülése még nem következett be(163) . Az elévülési határidő ugyanis csak azt a külső időbeli keretet adja meg, amelyen belül az európai versenyszabályok megsértése miatti bírságkiszabással kapcsolatos intézkedések foganatosíthatók. Az elévülési határidőn belül az ésszerű határidőn belüli eljárás elve megköveteli, hogy haladéktalanul folytassák le a vizsgálatot, és hozzák meg a döntést, és hogy elkerüljék a nem igazolható tétlen időszakokat. Az érintett vállalkozások ugyanis valamely folyamatban lévő eljárás tartama alatt megnövekedett nyomás alatt vannak, és huzamos időre azzal a bizonytalansággal szembesülnek, hogy mikor fejeződik be az ellenük indított eljárás, és annak milyen kimenetele lesz. Ebben a helyzetben az ésszerű határidőn belüli eljárás elve az eljárásjogi elévülésen túlmenő, erősebb védelmet nyújt a vállalkozások számára(164) .
189. Mindent egybevetve ezért arra a következtetésre jutok, hogy megsértették a Solvay‑nak az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való alapjogát.
190. A Baustahlgewebe‑ügyben kialakított ítélkezési gyakorlat(165) alkalmazásával tehát az eljárás túl hosszú időtartama miatt a megtámadott ítéletet legalább annyiban hatályon kívül kellene helyezni, amennyiben abban a bírság összegét 2,25 millió euróban állapítják meg.
2. Az elvégzendő bírságcsökkentés mértékéről
191. A tárgyaláson feltett kérdésre a feleknek az esetlegesen elvégzendő bírságcsökkentés mértékével kapcsolatban kifejtett álláspontja a jelen ügyben teljesen különböző volt. Miközben a Solvay az eljárás időtartamára tekintettel a bírság olyan mértékű csökkentését akarja elérni, hogy a szankció csak jelképes jellegű legyen, a Bizottság homlokegyenest ellenkező álláspontot képvisel: véleménye szerint nem a bírságnak, hanem a csökkentésnek kell jelképesnek lennie.
192. A Baustahlgewebe‑ügyben – az eddig rendelkezésre álló egyetlen, példaként szolgáló ügyben – a bírság Bíróság által elvégzett csökkentése csekély mértékű volt: a Törvényszék által 3 millió ECU‑ben megállapított bírságot 50 000 ECU‑vel csökkentették(166) ; ez éppen 1,67 %‑os csökkentésnek felel meg.
193. Kétséges, hogy a bírság ilyen csekély mértékű csökkentése az EJEE rendelkezéseinek fényében még ma is megfelelő lenne‑e. Az EJEB‑nek az EJEE 6. cikk (1) bekezdésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlata szerint, amelyet az Alapjogi Charta 52. cikke (3) bekezdésének első mondata szerint az uniós jogban is figyelembe kell venni, az elégtétel tekintetében annak van meghatározó jelentősége, hogy milyen mértékben lépték túl az ésszerű eljárási időtartamot(167) .
194. A jelen ügyben mind a közigazgatási és a bírósági eljárás egyes szakaszait, mind pedig valamennyi eljárási szakaszt összességében véve az eljárás ésszerű időtartamának jelentős túllépése jellemzi: a jó négyéves és hét hónapos tétlenség a közigazgatási eljárásban(168), a nyolcéves és kilenc hónapos elsőfokú bírósági eljárás(169) és a mai napig számítva 22 éves teljes eljárási időtartam(170) – kivételes körülmények hiányában – túlmegy az ésszerű eljárási időtartam bármely elképzelhető küszöbén.
195. E körülmények alapján a bírság inkább csekély mértékű csökkentése – ahogy a Bíróság a bírságot a Baustahlgewebe‑ügyben csökkentette, és ahogy a jelen ügyben a Bizottság kívánja – semmiképpen sem lenne megfelelő.
196. A túl hosszú eljárásból eredő alapjogi sérelem hatékony szankciót követel. E tekintetben egyrészt az érintett vállalkozás által elkövetett jogsértés súlyosságát, másrészt pedig a túl hosszú eljárásból eredő alapjogi sérelem súlyosságát kell figyelembe venni(171) .
197. A jelen ügyben az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való alapjog súlyos megsértéséből kell kiindulni. Ez a bírság jelentős mértékű csökkentését indokolja. Egyúttal azonban figyelembe kell venni azt, hogy a Solvay és a CFK közötti megállapodás esetében a Bizottság megállapításai szerint a belső piacra vonatkozó egyik alapvető rendelkezéssel (EK 81. cikk) szemben elkövetett „súlyos jogsértésről” van szó(172) . Az egyedi eset összes körülményeinek mérlegelésével ezért a bírság 50 %‑os csökkentését tartanám megfelelőnek. E tekintetben a számítások kiindulópontját a bírság Törvényszék által megállapított mértékének kellene képeznie.
198. Amennyiben tehát a Bíróság a megtámadott ítéletet nem helyezné hatályon kívül, és nem semmisítené meg a vitatott határozatot teljes egészében(173), akkor azt javasolom, hogy legalábbis 50 %‑kal csökkentse a 2,25 millió euró összegű bírságot.
VI – Költségek
199. A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikke első bekezdésének megfelelően a Bíróság határoz a költségekről, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot.
200. Az eljárási szabályzat 118. cikkével összefüggésben értelmezett 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Solvay kérte, hogy a Bíróság kötelezze a Bizottságot mind a fellebbezési eljárás, mind pedig az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére, és mivel a Bizottság mindkét fokon pervesztes lett, kötelezni kell mindkét eljárás költségeinek viselésére.
VII – Végkövetkeztetések
201. A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
1) Helyezze hatályon kívül a Törvényszék T‑58/01. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 2009. december 17‑én hozott ítéletét.
2) Semmisítse meg a Bizottság 2000. december 13‑i 2003/5/EK határozatát.
3) A Bizottságot kötelezze az első‑ és a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
(1) .
(2)  –	Az első fellebbezési eljárásról lásd a Bíróság C‑287/95. P. és C‑288/95. P. sz., Bizottság kontra Solvay egyesített ügyekben 2000. április 6‑án hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑2391. o.).
(3)  –	Lásd kiegészítőleg a C‑109/10. P. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben a mai napon ismertetett indítványom bevezetését (1–6. pont).
(4)  –	A Solvay SA (korábban Solvay et Cie SA) a belga jog szerint alapított részvénytársaság, amely a gyógyszeripari, a vegyipari, a műanyagipari és a feldolgozóipari ágazatban tevékenykedik.
(5)  –	Chemische Fabrik Kalk GmbH.
(6)  –	Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE).
(7)  –	A Solvay‑nak az EJEB‑hez benyújtott keresete 2010. február 26‑án kelt, és e vállalkozás jelen eljárásban benyújtott fellebbezésének mellékletét képezi.
(8)  –	Lásd erről és a következőkről a Törvényszék T‑58/01. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 2009. december 17‑én hozott ítéletének (EBHT 2009., II‑4781. o., a továbbiakban: megtámadott ítélet) 5–42. pontját, valamint kiegészítőleg a Törvényszék T‑57/01. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben folytatott párhuzamos eljárásban 2009. december 17‑én hozott ítéletének (EBHT 2009., II‑4621. o.) 22. pontját.
(9)  –	A Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.).
(10)  –	A szódát üveggyártáshoz (nehéz szóda) és a vegyiparban, valamint a fémfeldolgozó‑iparban (könnyű szóda) használják. Különbséget kell tenni a természetes szóda (nehéz szóda) és a szintetikus szóda (könnyű szóda) között. A természetes szóda a sziksó zúzásával, tisztításával és égetésével állítható elő. A szintetikus szóda a közönséges só és a mészkő reakciójából keletkezik az „ammóniaszóda” eljárás segítségével, amelyet a Solvay fivérek dolgoztak ki 1863‑ban.
(11)  –	A Solvay mellett a vizsgálatok az AKZO, a CFK, az Imperial Chemical Industries (ICI), a Matthes & Weber és a Rhône Poulenc vállalkozásokat is érintették. E vizsgálatok alapja a Bizottság 1989. április 5‑i vizsgálatot elrendelő határozata, amelyből a 8. lábjegyzetben hivatkozott T‑57/01. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 19. pontja idéz.
(12)  –	A Solvay erőfölénnyel való, a Bizottság által megállapított visszaélését illetően utalok a Bíróság előtt a C‑109/10. P. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben párhuzamosan folyamatban lévő eljárásban a mai napon ismertetett indítványomra.
(13)  –	Lásd erről különösen a megtámadott ítélet 23., 27. és 31. pontját.
(14)  –	Az EGK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó, 1990. december 19‑i 91/298/EGK bizottsági határozat (IV/33.133 – B: nyersszóda – Solvay és CFK ügy; HL 1991. L 152., 16. o.). Ez a határozat csak egyike annak a négy határozatnak, amelyet a Bizottság azon a napon a nyersszóda piacán működő vállalkozásokkal szemben elfogadott. A többi határozat közül egy a Solvay és az ICI ellen (az EGK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó, 1990. december 19‑i 91/297/EGK bizottsági határozat [IV/33.133. – A: nyersszóda – Solvay és ICI ügy; HL 1991. L 152., 1. o.]), egy csak a Solvay ellen (az EGK‑Szerződés 86. cikkének alkalmazására vonatkozó, 1990. december 19‑i 91/299/EGK bizottsági határozat [IV/33.133. – C: nyersszóda – Solvay ügy; HL 1991. L 152., 21. o.], valamint egy csak az ICI ellen (az EGK‑Szerződés 86. cikkének alkalmazására vonatkozó, 1990. december 19‑i 91/300/EGK bizottsági határozat [IV/33.133. – D: nyersszóda – ICI ügy; HL 1991. L 152., 40. o.]) irányult.
(15)  –	Akkoriban 3 millió ECU, illetve egymillió ECU.
(16)  –	A Törvényszék T‑31/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítélete (EBHT 1995., II‑1821. o.), amelyet a Bíróság a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Solvay ügyben hozott ítéletével helybenhagyott.
(17)  –	A megtámadott ítélet 247. pontja.
(18)  –	A CFK‑val szemben a Bizottság 2000‑ben már nem folytatott eljárást, feltehetőleg azért, mert a vállalkozás időközben beszüntette a szódagyártási tevékenységét.
(19)  –	Az EK 81. cikk alkalmazására vonatkozó, 2000. december 13‑i 2003/5/EK bizottsági határozat (COMP/33.133 – B: nyersszóda – Solvay és CFK ügy; HL 2003. L 10., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat). Ugyanezen a napon fogadták el ezenkívül az EK 82. cikk alkalmazására vonatkozó, 2000. december 13‑i 2003/6/EK bizottsági határozatot (COMP/33.133 – C: nyersszóda – Solvay ügy; HL 2003. L 10., 10. o.), amely a Bíróság előtt a C‑109/10. P. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben párhuzamosan folyamatban lévő fellebbezési eljárás hátterét képezi.
(20)  –	A Törvényszék 8. lábjegyzetben hivatkozott T‑58/01. sz., Solvay kontr a Bizottság ügyben hozott ítélete. Ugyanezen a napon hozta meg a Törvényszék az ítéletet a 8. lábjegyzetben hivatkozott T‑57/01. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben folytatott párhuzamos eljárásban; ez utóbbi ítélet a C‑109/10. P. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben szintén a Bíróság előtt folyamatban lévő fellebbezési eljárás tárgya.
(21)  –	A továbbiakban: fellebbező.
(22)  –	A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.). Ezt a rendeletet a 45. cikkének második bekezdése alapján 2004. május 1‑jétől kell alkalmazni.
(23)  –	Lásd a C‑109/10. P. sz. ügyben a mai napon ismertetett indítványom 17–122. pontját.
(24)  –	A C‑550/07. P. sz., Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ügyben 2010. szeptember 14‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 92. pontja; lásd a C‑194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság („Thyssen Stahl”‑) ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10821. o.) 30. pontját és a C‑322/07. P., C‑327/07. P. és C‑338/07. P. sz., Papierfabrik August Koehler kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 3‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑7191. o.) 34. pontját is.
(25)  –	Az Európai Unió Alapjogi Chartáját először 2000. december 7‑én Nizzában (HL 2000. C 364., 1. o.), majd később 2007. december 12‑én Strasbourgban (HL 2007. C 303., 1. o. és HL 2010. C 83., 389. o.) hirdették ki ünnepélyesen.
(26)  –	A megtámadott ítélet 7. és 10. pontja.
(27)  –	A megtámadott ítélet 7., 242. és 243. pontja.
(28)  –	A megtámadott ítélet 243. pontja.
(29)  –	A megtámadott ítélet 25. pontja és a vitatott határozat (70) preambulumbekezdése.
(30)  –	A megtámadott ítélet 247. és 248. pontja.
(31)  –	A megtámadott ítélet 40–48. pontja.
(32)  –	A megtámadott ítélet 50. és 51. pontja.
(33)  –	A megtámadott ítélet 48., 49. és 254. pontja.
(34)  –	A megtámadott ítélet 49., 246. és 256. pontja.
(35)  –	A C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben („Aalborg Portland”‑ügyben) 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑123. o.) 68. pontja és a C‑407/08. P. sz. Knauf Gips („Knauf Gips”‑) ügyben 2010. július 1‑jén hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 22. pontja.
(36)  –	A Törvényszék is ebből az eljárási hibából indul ki a megtámadott ítélet 245–248. pontjában.
(37)  –	Lásd erről az Alapjogi Charta 41. cikke (2) bekezdésének b) pontját.
(38)  –	A C‑51/92. P. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság („Hercules”‑) ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4235. o.) 78. pontja; a C‑199/99. P. sz., Corus UK kontra Bizottság („Chorus UK”‑) ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑11177. o.) 128. pontja; a C‑238/99. P., 244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C-252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben („PVC II”‑ügyben) 2002. október 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8375. o.) 318. pontja és a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 104. pontja; lásd a Törvényszék T‑30/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑1775. o.) 98. pontját és a T‑36/91. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑1847. o.) 108. pontját is.
(39)  –	A 38. lábjegyzetben hivatkozott Hercules‑ügyben hozott ítélet 77. pontja, a 38. lábjegyzetben hivatkozott Corus UK ügyben hozott ítélet 127. pontja és a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 317., 322. és 323. pontja.
(40)  –	A C‑109/10. P. sz. ügyben a harmadik jogalap az iratok elveszett részeivel, a negyedik jogalap pedig a közigazgatási eljárás iratainak a Törvényszék előtt megtekinthető dokumentumaival foglalkozik (lásd erről az abban az ügyben a mai napon ismertetett indítványom 156–206. pontját).
(41)  –	A Lisszaboni Szerződés által módosított EUSZ 6. cikk (2) bekezdése.
(42)  –	Lásd például a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 64. pontját; ugyanebben az értelemben a C‑7/98. sz. Krombach‑ügyben 2000. március 28‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1935. o.) 25. és 26. pontja, a C‑450/06. sz. Varec‑ügyben 2008. február 14‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑581. o.) 44. és 46. pontja és a C‑45/08. sz., Spector Photo Group és Van Raemdonck ügyben 2009. december 23‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 43. pontja.
(43)  –	Ez valóban elfogadhatatlan lenne (lásd a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 330. és 331. pontját, valamint a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 76. pontjával összefüggésben értelmezett 77. pontját.
(44)  –	A 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 125. pontja; ugyanebben az értelemben a C‑280/08. P. sz., Deutsche Telekom kontra Bizottság ügyben 2010. október 14‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 77., 155. és 195. pontja, amelyekben a Bíróság elfogadhatónak tekintett különböző olyan kifogásokat, amelyekkel arra hivatkoztak, hogy a Törvényszék az elsőfokú ítéletben jogilag nem helytálló szempontokra támaszkodott; lásd ezenkívül a C‑403/04. P. és C‑405/04. P. sz., Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben („Sumitomo”‑ügyben) 2007. január 25‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑729. o.) 40. pontját, a C‑413/06. P. sz., Bertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala („Impala”‑) ügyben 2008. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑4951. o.) 117. pontját és a C‑47/07. P. sz., Masdar (UK) kontra Bizottság ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑9761. o.) 77. pontját.
(45)  –	A megtámadott ítélet 257. pontja.
(46)  –	A megtámadott ítélet 263. és 264. pontja.
(47)  –	Lásd különösen a megtámadott ítélet 262. pontjának első mondatát.
(48)  –	Lásd a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”­ügyben hozott ítélet 318. és 324. pontját, a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 75. pontját és a 35. lábjegyzetben hivatkozott Knauf Gips ügyben hozott ítélet 23. pontját.
(49)  –	A 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 131. pontja.
(50)  –	A 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 68. pontja és a 35. lábjegyzetben hivatkozott Knauf Gips ügyben hozott ítélet 22. pontja.
(51)  –	A megtámadott ítélet 256. pontja.
(52)  –	Lásd különösen a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítéletet, a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítéletet, a 38. lábjegyzetben hivatkozott Corus UK ügyben hozott ítéletet és a 35. lábjegyzetben hivatkozott Knauf Gips ügyben hozott ítéletet.
(53)  –	A 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”­ügyben hozott ítélet 318. és 324. pontja, a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 74., 75. és 131. pontja, valamint a 35. lábjegyzetben hivatkozott Knauf Gips ügyben hozott ítélet 23. és 24. pontja.
(54)  –	A megtámadott ítélet 262. pontjának első mondata.
(55)  –	A megtámadott ítélet 262. pontja.
(56)  –	A megtámadott ítélet 260–262. pontja.
(57)  –	A 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 127., 128. és 131. pontja.
(58)  –	A megtámadott ítélet 262.és 263. pontja.
(59)  –	Lásd kiegészítőleg a C‑109/10. P. sz. ügyben a mai napon ismertetett indítványom 170–175. és 177. pontját is.
(60)  –	E szándékra a Solvay a fellebbezésében és a Bíróság előtti tárgyaláson is hivatkozott.
(61)  –	Deutsche Solvay Werke.
(62)  –	Lásd erről a vitatott határozat (49) preambulumbekezdését.
(63)  –	Érdekes módon úgy tűnik, hogy maga a Bizottság abból indul ki, hogy a hiányzó iratrendezők közül „legalább néhány [...] tartalmazta a 17. rendelet 11. cikke értelmében folytatott levelezést”, vagyis a különböző vállalkozások részére megküldött információkérést és azok válaszát (lásd a megtámadott ítélet 49. pontját).
(64)  –	Lásd erről a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 75. pontját és a 35. lábjegyzetben hivatkozott Knauf Gips ügyben hozott ítélet 23. pontját, amely szerint „valamilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által – az adott esetben – a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát illetően, és ebből következően a bírság szintjét”.
(65)  –	Lásd a jelen indítvány 38. pontját.
(66)  –	Lásd különösen a megtámadott ítélet 172. pontját.
(67)  –	A megtámadott ítélet 173. pontja.
(68)  –	Lásd erről a jelen indítvány 23–49. pontját.
(69)  –	A C‑407/04. P. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2007. január 25‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑829. o.) 44. pontja és a C‑328/05. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2007. május 10‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑3921. o.) 71. pontja; lásd ezenkívül a 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.) 10. pontját; a 322/81. sz., Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 3461. o.) 7. pontját; a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 85. pontját és a 44. lábjegyzetben hivatkozott Impala‑ügyben hozott ítélet 61. pontját; ugyanebben az értelemben – más jogterületekről – a C‑32/95. P. sz., Bizottság kontra Lisrestal ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑5373. o.) 21. pontja, a C‑402/05. P. és C‑415/05. P. sz., Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 3‑án hozott ítéletnek (EBHT 2008., I‑6351. o.) különösen a 348. pontja és a C‑141/08. P. sz., Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware kontra Tanács ügyben 2009. október 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2009., I‑9147. o.) 83. pontja.
(70)  –	Jelenleg az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) és (2) bekezdése.
(71)  –	Lásd a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 88. pontját.
(72)  –	Lásd különösen a megtámadott ítélet 165. és 166. pontját.
(73)  –	Lásd erről a megtámadott ítélet 245–248. pontját, valamint a jelen indítvány 21. és 24. pontját.
(74)  –	A Törvényszék 16. lábjegyzetben hivatkozott T‑31/09. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben hozott ítélete és a Bíróság 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Solvay ügyben hozott ítélete.
(75)  –	A 38. lábjegyzetben hivatkozott, T‑30/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben hozott ítéletnek különösen a 99., 103. és 104. pontja, valamint a 38. lábjegyzetben hivatkozott, T‑36/91. sz., ICI kontra Bizottság ügyben hozott ítéletnek különösen a 109., 113. és 118. pontja. Ezeket az ítéleteket ugyanazon a napon hozták meg, mint a 16. lábjegyzetben hivatkozott, T‑31/91. sz. ügyben hozott ítéletet, amellyel a Törvényszék a 91/298 határozatot a hibás hitelesítés miatt megsemmisítette.
(76)  –	Lásd erről a Bizottság versenypolitikáról szóló tizenkettedik jelentésében (1982) foglalt hirdetmény 40. és 41. pontját, amelyet a megtámadott ítélet 244. pontja kivonatosan idéz.
(77)  –	Lásd különösen a Törvényszék T‑37/91. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑1901. o.) 61–66. pontját és 73. pontját, amely elutasítja a védelemhez való jog megsértését.
(78)  –	Lásd egyrészt a 38. lábjegyzetben hivatkozott Hercules‑ügyben 1999‑ben hozott ítélet 75. és 76. pontját, valamint másrészt a Bizottságnak a már 1997‑ben közzétett, iratbetekintés biztosítására vonatkozó önszabályozását („az EK 85. és az EK 86. cikk, az ESZAK 65. és az ESZAK 66. cikk és a 4064/89/EGK tanácsi rendelet szerinti esetekben az iratokhoz való hozzáférés iránti kérelmek feldolgozásának belső eljárási szabályzatáról szóló bizottsági közlemény”, HL 1997. C 23., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 136. o.).
(79)  –	A megtámadott ítélet 24., 167. és 171. pontja.
(80)  –	A megtámadott ítélet 7., 242. és 243. pontja.
(81)  –	Lásd erről a jelen indítvány 23–48. pontját.
(82)  –	Lásd erről a jelen indítvány 28. pontját.
(83)  –	A 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 179. pontja. Ezen elvnek konkrétan a bírósági eljárásban való alkalmazásával kapcsolatban lásd továbbá a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság („Baustahlgewebe”‑) ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8417. o.) 21. pontját; a 24. lábjegyzetben hivatkozott Thyssen Stahl ügyben hozott ítélet 154. pontját, a 44. lábjegyzetben hivatkozott Sumitomo‑ügyben hozott ítélet 115. pontját és a C‑385/07. P. sz., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland kontra Bizottság („Der Grüne Punkt”‑) ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑6155. o.) 177–179. pontját; ugyanennek az elvnek a közigazgatási eljárásban való alkalmazásával kapcsolatban lásd a C‑105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság („FEG”‑) ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑8725. o.) 35–52. pontját és a C‑113/04. P. sz., Technische Unie kontra Bizottság („TU”‑) ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑8831. o.) 40–57. pontját.
(84)  –	Ebben az értelemben a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 176–178. pontja is; a 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 176–196. pontjában a Bíróság szintén vizsgálta az eljárás időtartamának ésszerűségét, jóllehet annak az eljárás kimenetelére gyakorolt hatása nem volt megállapítható.
(85)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 29. pontja; a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 187. pontja; a 24. lábjegyzetben hivatkozott Thyssen Stahl ügyben hozott ítélet 155. pontja; a 44. lábjegyzetben hivatkozott Sumitomo‑ügyben hozott ítélet 116. pontja és a 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Gründe Punkt ügyben hozott ítélet 181. pontja.
(86)  –	A 24. lábjegyzetben hivatkozott Thyssen Stahl ügyben hozott ítélet 156. pontja, a 44. lábjegyzetben hivatkozott Sumitomo‑ügyben hozott ítélet 117. pontja és a 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 182. pontja; lásd a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 188. pontját is.
(87)  –	Lásd ebben az értelemben a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 184. pontját, valamint a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben hozott ítélet különösen 37., 38. és 40. pontját és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben hozott ítélet különösen 42., 43. és 45. pontját.
(88)  –	Ez nem érinti azt a kérdést, hogy milyen következtetést kell levonni egy ilyen eljárási szabálysértésből; lásd erről a jelen indítvány 91–124. és 164–197. pontját.
(89)  –	Jóllehet a Bíróság e kérdést a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 229. és 230. pontjában nem tisztázta kimerítően, az EJEB ítélkezési gyakorlata azonban nem hagy kétséget az eljárás időtartama átfogó értékelésének jelentősége felől. Lásd erről különösen az 1982. július 15‑i Eckle kontra Németország ítéletet (A. sorozat, 51. szám, 8130/78. sz. kereset): ebben az EJEB abból indul ki, hogy összességében milyen időszakra terjedtek ki a vitatott eljárások (79. és 80. §), és kifejti, hogy az eljárás időtartama az egész eljárásra vonatkozik, beleértve a fellebbezési eljárásokat is („couvre l’ensemble de la procédure en cause, y compris les instances de recours”, 76. §). A 2009. március 20‑i Gorou kontra Görögország (2. szám, nagytanács) ítélet (12686/03. sz. kereset) 46. §‑ában az EJEE 6. cikk megsértését az eljárás teljes időtartama miatt („durée de la procédure dans son ensemble”) állapították meg; hasonlóképpen a 2008. február 15‑i Kakamoukas és társai kontra Görögország (nagytanács) ítélet (38311/02. sz. kereset) 32. §‑a, amelyben a vitatott eljárás teljes időtartamának kiszámításából („calcul de la durée totale des procédures litigieuses”) indulnak ki.
(90)  –	Lásd erről a jelen indítvány 11. pontjában foglalt időrendi áttekintést.
(91)  –	Mindazonáltal a PVC‑ügyben lefolytatott eljárás teljes időtartama nagyon megközelítette a jelen eljárás teljes időtartamát, ha figyelembe vesszük, hogy a Bizottság az első vizsgálatot 1983 októberében folytatta le (lásd a Törvényszék T‑305/94–307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 1. pontját), és a Törvényszék 2002 októberében hozta meg az utolsó határozatot (a 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet).
(92)  –	A C‑120/06. P. és C‑121/06. P. sz., FIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑6513. o.) 96. pontja; a C‑440/07. sz., Bizottság kontra Schneider Electric ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑6413. o.) 135. pontja; a C‑583/08. P. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben 2010. május 20‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 30. pontja és a C‑480/09. P. sz., AceaElectrabel Produzione kontra Bizottság ügyben 2010. december 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 77. pontja.
(93)  –	Jóllehet e vita az első jogalap más részeiben is felmerül, az ezzel kapcsolatban felhozott érveket kizárólag az első jogalap e harmadik részében tárgyalom.
(94)  –	A megtámadott ítélet 113. pontja; lásd ezen ítélet 120–122. pontját is.
(95)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 49. pontja és a 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 193. pontja; konkrétan a védelemhez való joghoz való kapcsolódásról lásd a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben hozott ítéletnek különösen a 42., 43. és 60–62. pontját, valamint a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben hozott ítéletnek különösen a 47., 48. és 69–71. pontját.
(96)  –	Magyarázatok az Alapjogi Chartához (HL 2007. C 303., 17. o.), lásd különösen a 47. cikk (2) bekezdéséhez fűzött magyarázatot (hivatkozott mű, 30. o.).
(97)  –	A 2000. október 26‑i Kudla kontra Lengyelország ítélet (30210/96. sz. kereset, Recueil des arrêts et décisions
2000‑XI.) 154. §‑ában az EJEB nagytanácsa elismerte, hogy a túl hosszú eljárások esetében az EJEE‑ben részes államok között nincs uralkodó megoldás a jogorvoslat tekintetében („pour l’heure il n’existe pas, dans les ordres juridiques des États contractants, un système prédominant en matière de recours permettant de dénoncer les durées excessives de procédure”); lásd a EJEB 2009. március 31‑i Simaldone kontra Olaszország ítéletének (22644/03. sz. kereset) 78. §‑át is. Az Európa Tanács keretében A Jog a Demokráciáért Európai Bizottság (Velencei Bizottság) 2006‑ban egy összehasonlító jogi tanulmányt (316/2004. sz. tanulmány, internetről letölthető a < http://venice.coe.int/docs/2006/CDL‑AD(2006)036rev‑f.pdf > címről, legutóbbi látogatás: 2011. január 26.) fogadott el. Az Európai Unión belüli különböző megoldási módokról lásd ezenkívül Léger főtanácsnok 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben 1998. február 3‑án ismertetett indítványának 52. és 53. pontját.
(98)  –	Az EJEB a 89. lábjegyzetben hivatkozott Eckle kontra Németország ítéletének 94. §‑a és a 2008. november 13‑i Ommer kontra Németország (1. szám) ítéletének (10597/03. sz. kereset) 68. §‑a; lásd ezenkívül az EJEB 2005. november 17‑i Sprotte kontra Németország végzését (72438/01. sz. kereset).
(99)  –	Az EJEB 2005. november 10‑i Dželili kontra Németország ítéletének (65745/01. sz. kereset) 103. §‑a, 2005. február 24‑i Ohlen kontra Dánia ítéletének (63214/00. sz. kereset) 29. és 30. §‑a és a 98. lábjegyzetben hivatkozott Ommer kontra Németország (1. szám) ítéletének 68. §‑a, valamint a 2008. június 12‑i Menelaou kontra Ciprus végzése (32071/04. sz. kereset); ugyanebben az értelemben már a 89. lábjegyzetben hivatkozott Eckle kontra Németország ítélet 67. §‑a, amely mindenesetre elvben elismeri a bírság elégtételként való csökkentését. Lásd ezenkívül a Velencei Bizottság 97. lábjegyzetben hivatkozott 316/2004. sz. tanulmányának 119–123. pontját.
(100)  –	Az EJEB 1983. június 21‑i Eckle kontra Németország (50. cikk) ítéletének (A. sorozat, 65. szám, 8130/78. sz. kereset) 24. §‑a.
(101)  –	Az EJEB 2006. november 23‑i Jussila kontra Finnország (nagytanács) ítéletének (73053/01. sz. kereset) 43. §‑a.
(102)  –	Lásd ebben az értelemben az EJEE 41. cikket is.
(103)  –	Az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk (korábban EK 81. cikk és EK 82. cikk) hatékony érvényesítésének jelentőségét az utóbbi időben például a C‑429/07. sz. X BV ügyben 20 09. június 11‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 33–35. pontjában és a C‑439/08. sz. VEBIC‑ügyben 2010. december 7‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 59. és a 61. pontjában hangsúlyozták.
(104)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 194. pontja. Lásd ebben az értelemben a büntetőeljárás tekintetében általánosságban a Velencei Bizottság 97. lábjegyzetben hivatkozott tanulmányának 228–232. pontját; a 241. pontban a Velencei Bizottság hangsúlyozza, hogy a felmentésnek és a büntetőeljárás megszüntetésének kivételesnek kell lennie („[l]’ acquittement et l’abandon des poursuites devraient rester des mesures exceptionelles”).
(105)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 194. pontja.
(106)  –	Bot főtanácsnok 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben 2009. március 31‑én ismertetett indítványának 305. és 306. pontja; ezeket a fejtegetéseket a Bíróság az ebben az ügyben hozott ítéletének 194. pontjában kifejezetten átveszi.
(107)  –	Lásd a jelen indítvány 88. pontját és 92. lábjegyzetét.
(108)  –	A megtámadott ítélet 114–116. pontja.
(109)  –	A C‑362/05. P. sz., Wunenburger kontra Bizottság ügyben 2007. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑4333. o.) 80. pontja és a 92. lábjegyzetben hivatkozott Gogos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(110)  –	A 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 47–49. pontja, a 109. lábjegyzetben hivatkozott Wunenburger kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 66. pontja, a 44. lábjegyzetben hivatkozott Sumitomo‑ügyben hozott ítélet 38. pontja és a 92. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Schneider Electric ügyben hozott ítélet 103. pontja.
(111)  –	Hasonló megközelítés szolgál már a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben hozott ítélet 45–49. pontjának és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben hozott ítélet 50–54. pontjának alapjául, amelyekből az következik, hogy a Törvényszéknek a közigazgatási eljárás valamennyi szakasza időtartamát figyelembe kell vennie az érintett vállalkozások védekezésre vonatkozó képességére gyakorolt hatás szempontjából.
(112)  –	A megtámadott ítélet 115. és 116. pontja.
(113)  –	A megtámadott ítélet 118–121. pontja (különösen a bevezető 118. pontból állapítható meg, hogy a 91/298 határozattal kapcsolatos korábbi bírósági eljárásról van szó).
(114)  –	Lásd erről az EUMSZ 256. cikket, a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdését és a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §‑a első bekezdésének c) pontját, valamint a 35. lábjegyzetben hivatkozott Aalborg Portland ügyben hozott ítélet 50. pontját, a C‑167/06. P. sz., Komninou és társai kontra Bizottság ügyben 2007. október 25‑én hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 41. pontját és a C‑413/08. P. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2010. június 17‑én hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 16. pontját.
(115)  –	Az EJEE 6. cikkről és az EUSZ 6. cikk (1) bekezdéséről lásd a jelen indítvány 28. pontját is.
(116)  –	A C‑229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑439. o.) 37. pontja, a C‑260/05. P. sz., Sniace kontra Bizottság ügyben 2007. november 22‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑10005. o.) 37. pontja és a 114. lábjegyzetben hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 17. pontja.
(117)  –	Az eredeti francia nyelvű szövegben: „La requérante estime dès lors que le dépassement manifeste du délai raisonnable dans la présente procédure … ne peut qu’ entraîner l’annulation pure et simple de la décision attaquée …” (az elsőfokú eljárásban benyújtott kereset 89. pontja, amelyet a Solvay fellebbezésének 47. pontjában idéz).
(118)  –	Az elsőfokú eljárásban benyújtott kereset 209. pontja szerint (amelyet a Solva y fellebbezésének 49. pontja kivonatosan idéz): „[S]i, par impossible, le Tribunal devait rejeter l’ensemble des moyens d’annulation développés par la requérante, la requérante invite le Tribunal à prendre en compte […] l’ensemble des considérations présentées dans la présente requête au titre des moyens d’annulation dans son appréciation de la nécessité d’infliger une amende à la requérante et du montant de celle‑ci […]”.
(119)  –	Lásd a jelen indítvány 21. és 24. pontját.
(120)  –	A megtámadott ítélet 49. pontja.
(121)  –	A megtámadott ítélet 296–303. pontja.
(122)  –	Lásd a jelen indítvány 21. és 65. pontját.
(123)  –	Lásd a jelen indítvány 54–70. pontját.
(124)  –	Lásd a jelen indítvány 80. pontját és a 85. lábjegyzetét.
(125)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Solvay ügyben 2000. április 6‑án hozott ítélet.
(126)  –	Lásd erről a jelen indítvány 11. pontjában foglalt időrendi áttekintést.
(127)  –	Erre a Solvay már az elsőfokú eljárásban jogosan utalt (lásd a megtámadott ítélet 93. pontját). A 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítéletnek különösen a 204. és 205. pontjában a Bíróság nyitva hagyta ezt a kérdést, mivel a fellebbezők ezzel kapcsolatban nem terjesztettek elő kifogást.
(128)  –	2000 áprilisában hozta meg a Bíróság a 2. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Solvay ügyben hozott ítéletet.
(129)  –	Lásd a jelen indítvány 81. pontját.
(130)  –	A Törvényszék előtt a T‑58/01. sz. ügyben lefolytatott elsőfokú eljárás időtartamáról és az eljárás időtartamának átfogó értékeléséről lásd a jelen indítvány 176–189. pontját.
(131)  –	Lásd a jelen indítvány 92–106. pontját.
(132)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben hozott ítélet 56–60. pontja és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben hozott ítélet 64., 67. és 69. pontja.
(133)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben hozott ítélet 69. pontja és a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben hozott ítélet 56. pontja.
(134)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben hozott ítélet 57. és 58. pontja és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben hozott ítélet 64–69. pontja.
(135)  –	Lásd a jelen indítvány 21. és 31–49. pontját.
(136)  –	A megtámadott ítélet 49. pontja.
(137)  –	Lásd erről a jelen indítvány IV. fejezetét (15–163. pont).
(138)  –	Lásd erről a jelen indítvány 135. pontját.
(139)  –	Lásd erről a jelen indítvány 139–163. pontját.
(140)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 48., 141. és 142. pontja.
(141)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Der Grüne Punkt ügyben hozott ítélet 195. pontja.
(142)  –	A C‑126/97. sz. Eco Swiss ügyben 1999. június 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3055. o.) 36. pontja és a C‑453/99. sz., Courage és Crehan ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6297. o.) 20. pontja.
(143)  –	Lásd erről a 103. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(144)  –	Lásd erről Sharpston főtanácsnok folyamatban lévő C‑272/09. P. sz., KME Germany és társai kontra Bizottság ügyben 2011. február 10‑én ismertetett indítványának (az EBHT‑ban még nem tették közzé) különösen a 64. pontját, Bot főtanácsnok C‑201/09. P. és C‑216/09. P. sz., ArcelorMittal Luxembourg kontra Bizottság és társai egyesített ügyekben 2010. október 26‑án ismertetett indítványának (az EBHT‑ban még nem tették közzé) különösen a 41. pontját és a C‑352/09. P. sz., ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság ügyben 2010. október 26‑án ismertetett indítványának (az EBHT‑ban még nem tették közzé) különösen a 49. pontját, valamint a C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. július 3‑án ismertetett indítványom (EBHT 2007., I‑10893. o.) 71. pontját és a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. április 23‑án ismertetett indítványom (EBHT 2009., I‑8237. o.) 39. pontját; ugyanebben az értelemben már a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben 2005. szeptember 8‑án ismertetett indítványom 108. pontja és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben 2005. szeptember 8‑án ismertetett indítványom 100. pontja.
(145)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítéletnek különösen a 48. pontja. Mellékesen megjegyzem, hogy olykor maga a Bizottság is a bírságcsökkentés útját választja, ha arra a következtetésre jut, hogy valamely általa lefolytatott közigazgatási eljárás túl hosszú volt (lásd erről a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben hozott ítélet 9. pontját és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben hozott ítélet 9. pontját).
(146)  –	Lásd erről a jelen indítvány 104. és 105. pontját.
(147)  –	Ebben az értelemben a 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítéletnek különösen a 141. pontja.
(148)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 48. és 142. pontja.
(149)  –	Jövőbeli esetekre: az 1/2003 rendelet 31. cikke.
(150)  –	Lásd a jelen indítvány 80. pontját.
(151)  –	Lásd különösen a jelen indítvány 81–84. pontját.
(152)  –	Lásd erről a jelen indítvány 11. pontjában foglalt időrendi áttekintést.
(153)  –	Lásd a jelen indítvány 147–151. pontját.
(154)  –	Mivel az eljárás nyelve a francia, a felek valamennyi beadványa azon a nyelven készült, amelyen a megtámadott ítéletet megvitatták. Elhanyagolható fordítási munka csak a bírósági eljárás kezdetén keletkezett az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
való közzététel (lásd a Törvényszék eljárási szabályzata 24. cikkének 6. §‑át) érdekében. Az elsőfokú eljárás végén a megtámadott ítélet közzétételével kapcsolatos fordítási munka nem akadályozta a Törvényszéket abban, hogy az ítéletet – amint azt megvitatták – az eljárás nyelvén kihirdesse és kézbesítse.
(155)  –	Lásd a megtámadott ítélet 40–50. pontját.
(156)  –	2003. december 19‑én a Törvényszék felszólította a Bizottságot, hogy nyújtsa be a közigazgatási eljárás irataihoz tartozó összes iratot felsoroló részletes listát; 2005. április 14‑én a Solvay a Törvényszék Hivatalában megtekintette az ügy iratainak a Bizottság által átadott részeit (a megtámadott ítélet 40. és 50. pontja). Amennyiben a Bizottság által az ügy iratai érintett részeinek a Solvay védekezése szempontjából való hasznosságával kapcsolatos, 2005. november 17‑én előterjesztett észrevételig eltelt időszakot is hozzászámítjuk, akkor csaknem két év telt el.
(157)  –	A Bizottság 2005. november 17‑én nyújtotta be észrevételeit, a tárgyalást pedig 2008 májusában nyitották meg (a megtámadott ítélet 51. és 55. pontja).
(158)  –	Összehasonlításképpen: a Baustahlgewebe‑ügyben, amelyben a Törvényszék tizenegy összefüggő ügyet egyesített együttes tárgyalás céljából, a Bíróság megállapította az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének megsértését, mivel az elsőfokú eljárásban 32 hónap telt el az eljárás írásbeli szakaszának lezárása és a tárgyalás megnyitása tárgyában hozott végzés között, valamint 22 hónap telt el a tárgyalás és a Törvényszék ítéletének kihirdetése között (a 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 45. és 46. pontja).
(159)  –	Lásd erről a 92. lábjegyzetben hivatkozott Gogos kontra Bizottság ügyben 2010. március 4‑én ismertetett indítványom 88. pontját.
(160)  –	Az EJEB (nagytanács) 2004. december 17‑i Pedersen és Baadsgaard kontra Dánia ítéletének (49017/99. sz. kereset, Recueil des arrêts et décisions
2004‑XI.) 44. §‑a; ugyanebben az értelemben már az 1971. július 16‑i Ringeisen kontra Ausztria ítélet (A. sorozat, 13. szám) 110. §‑a és az 1998. május 22‑i Hozee kontra Hollandia ítélet ( Recueil des arrêts et décisions
1998‑III.) 43. §‑a.
(161)  –	A 38. lábjegyzetben hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 182. pontja; egészében lásd a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben 2005. december 8‑án ismertetett indítványom 108–112. pontját és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben 2005. december 8‑án ismertetett indítványom 100–104. pontját.
(162)  –	Az EJEB 1978. június 28‑i König kontra Németország ítéletének (A. sorozat, 27. szám, 6232/73. sz. kereset) 98. §‑a és a 89. lábjegyzetben hivatkozott Eckle kontra Németország ítéletének 76. §‑a.
(163)  –	Az elévülési határidő a jogsértés befejezésétől számított öt év, és azt bármely vizsgálati vagy eljárási cselekmény megszakítja. Az abszolút eljárásjogi elévülés legkésőbb azon a napon következik be, amelyen a kettős elévülési határidő eltelt anélkül, hogy a Bizottság bírságot vagy kényszerítő bírságot szabott volna ki. Az eljárásjogi elévülés azonban nyugszik mindaddig, amíg a bizottsági határozat miatt eljárás van folyamatban az Európai Unió Bírósága előtt. Egészében lásd az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról szóló, 1974. november 26‑i 2988/74/EGK tanácsi rendelet (HL L 319., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.) 1–3. cikkét; a jövőre nézve az 1/2003 rendelet 25. cikke érvényes. A bírósági eljárásban bekövetkező elévüléssel és annak nyugvásával összefüggő különböző problémákkal foglalkozik Bot főtanácsnok a 144. lábjegyzetben hivatkozott ArcelorMittal Luxembourg kontra Bizottság és társai ügyben ismertetett indítványának különösen a 66–81. és 245–251. pontjában és a 144. lábjegyzetben hivatkozott ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványának különösen a 177–212. pontjában.
(164)  –	Lásd a 83. lábjegyzetben hivatkozott FEG‑ügyben ismertetett indítványom 111. pontját és a 83. lábjegyzetben hivatkozott TU‑ügyben ismertetett indítványom 103. pontját.
(165)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 48. és 142. pontja.
(166)  –	A 83. lábjegyzetben hivatkozott Baustahlgewebe‑ügyben hozott ítélet 141. és 142. pontja.
(167)  –	Az EJEB 99. lábjegyzetben hivatkozott Dželili kontra Németország ítéletének 103. §‑a és a 98. lábjegyzetben hivatkozott Ommer kontra Németország ítéletének 50. §‑a.
(168)  –	Lásd a jelen indítvány 147–151. és 179. pontját.
(169)  –	Lásd a jelen indítvány 180–184. pontját.
(170)  –	Lásd a jelen indítvány 186. és 187. pontját.
(171)  –	Ebben az értelemben az EJEB 100. lábjegyzetben hivatkozott Eckle kontra Németország (50. cikk) ítéletének 24. §‑a.
(172)  –	A vitatott határozat (62) preambulumbekezdése. A Törvényszék megerősítette a Solvay kartellben való részvételének „súlyoskénti” minősítését (a megtámadott ítélet 276. és 286. pontja). A megtámadott ítélet e részét a Solvay nem kifogásolta a fellebbezési eljárásban.
(173)  – Lásd erről különösen a jelen indítvány 135. és 163. pontját.