62004CC0434_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. „A jó bor jó barát, csak jól kell vele élni”(2) . Mindazonáltal megdöbbentő, „hogy az ember ellenséget vegyen be saját szájába, mely ellopja agyvelejét”(3), ha a kérdéses ellenség, nem úgy, mint a jó bor, olyan heves, mint a tiszta etil-alkohol. Mégis, a jelen eljárás során a finn kormány által közölt információkból kitűnik, hogy a kirívóan magas alkoholtartalmú borszesz iránti fogyasztói kereslet korántsem elméleti. A finn jogszabályok tiltják a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú nem denaturált etil-alkoholt tartalmazó anyagok („borszesz”) kiskereskedelmét. Ipari célú vagy alapanyagként történő kereskedelmi felhasználásukhoz engedély szükséges. A finnországi Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság) előzetes döntéshozatalt kért e Bíróságtól abban a kérdésben, hogy a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú, nem denaturált etil-alkoholt tartalmazó anyagok más tagállamból történő behozatalához szükséges engedély követelménye összeegyeztethető‑e az EK 28. és EK 30. cikkel. A kérdés a Jan‑Erik Anders Ahokainen és Mati Leppik ellen indított büntetőeljárás keretében merült fel, akikkel szemben az a vád, hogy nem denaturált etil-alkoholt csempésztek Németországból Finnországba.
I – A nemzeti szabályozás
2. Az 1143/1994. sz. alkoholilaki (az alkoholról szóló törvény) célja, annak 1. cikke szerint az alkoholfogyasztás ellenőrzése az alkoholtartalmú készítmények egészségre és a társadalomra gyakorolt káros hatásainak megelőzése érdekében.
3. Az alkoholról szóló törvény különbséget tesz az „alkoholtartalmú ital” és a „borszesz” között. Az 1/2001. sz. törvénnyel módosított 3. cikk (2) bekezdése szerint az „alkoholtartalmú ital” olyan fogyasztásra szánt ital, amelynek etilalkohol-tartalma maximum 80 fok, a „borszesz” pedig etil-alkohol vagy annak 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú nem denaturált vizes oldata.
4. A 8. cikk az alkoholtartalmú italok és a borszesz kereskedelmi célú behozatalát szabályozza. A 8. cikk (1) bekezdése szerint az alkoholtartalmú italok személyes fogyasztásra és kereskedelmi vagy más gazdasági célból behozatali engedély nélkül importálhatók. Ezzel szemben a borszesz behozatala engedélyhez kötött. A 8. cikk (2) bekezdése értelmében a kereskedő akkor jogosult borszesz behozatalára, ha erre a termékellenőrző hatóságtól (tuotevalvontakeskus) engedélyt kapott. A 8. cikk (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a termékellenőrző hatóság behozatali engedélyt „annak a személynek adhat, akiről megállapítható, hogy rendelkezik e [behozatali] tevékenységhez szükséges képzettséggel és megbízhatósággal”.
5. A 8. cikk (2) bekezdése továbbá előírja, hogy borszeszt személyes használatra az importálhat, aki a 17. cikknek megfelelően a borszesz felhasználására szóló különleges engedélyt kapott a termékellenőrző hatóságtól, miután behozatali tevékenységét e hatóságnál bejelentette. A 17. cikk lényegében korlátozza az ilyen engedéllyel felruházható személyek körét azokra, akik a borszeszt üzleti célra, vagy alapanyagként kívánják használni. A 17. cikk (3) bekezdése előírja, hogy a kérelmezőnek ahhoz, hogy az engedélyt megkapja, képzettnek és megbízhatónak kell lennie, valamint meg kell jelölnie egy igazolható felhasználást.
6. A szankciók meghatározásának kivételével az alkoholról szóló törvény helyébe lépő 459/1968. sz. törvény 82. cikke szerint, aki alkoholtartalmú italt vagy borszeszt jogellenesen behoz vagy kivisz, vagy ezt megkísérli, alkoholtartalmú készítmény csempészete miatt büntetőjogi felelősséggel tartozik.
II – A tényállás és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem
7. 2002. augusztus 1‑jén a finn vámhatóságok egy Németországból érkező tehergépkocsiban 9492 liter világos folyadékot találtak literes üvegekbe töltve. A fuvarlevél szerint a rakomány 32 raklap szezámolaj volt. A vámiroda laboratóriumában elvégzett vizsgálat kimutatta, hogy a világos folyadék borszesz (96,4‑96,5 fokos nem denaturált etil-alkohol) volt.
8. A Raaseporin käräjäoikeus (raasepori elsőfokú bíróság) bűnösnek találta J.‑E. A. Ahokainent és M. Leppiket a 9492 liter borszesz jogellenes behozatalában. A bíróság 2001. november 21‑i ítéletében alkoholtartalmú készítmény üzletszerűen elkövetett csempészete miatt mind J.‑E. A. Ahokainent, mind M. Leppiket szabadságvesztésre ítélte. Elrendelte a borszesz állam javára való elkobzását. A Helsingin hovioikeus (helsinki fellebbviteli bíróság) 2003. május 30‑i ítéletében helybenhagyta a Raasepori käräjäoikeus ítéletét.
9. J.‑E. A. Ahokainen és M. Leppik fellebbezést nyújtott be a Korkein oikeushoz (legfelsőbb bíróság), amely 2004. október 6‑i határozatával az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatal végett:
„1) Az EK 28. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami jogszabály, amely szerint 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú, nem denaturált etil-alkoholt (borszesz) csak az hozhat be, aki arra engedélyt kapott?
2) Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén az engedélyezési rendszert az EK 30. cikk alapján megengedettnek lehet‑e tekinteni?”
10. A Bírósághoz írásbeli észrevételeket nyújtott be a Virallinen Syyttäjä (ügyészség), valamint a finn, a svéd, a portugál kormány és a Bizottság. 2006. május 17‑én a Bíróság meghallgatta a finn kormány és a Bizottság szóbeli előadásait.
III – Értékelés
A – Az első kérdésről
11. A kérdést előterjesztő bíróság elsőként arra keres választ, ellentétes‑e az EK 28. cikkel az a jogszabály, amely engedélyhez köti a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú nem denaturált etil-alkohol („borszesz”) más tagállamból történő behozatalát.
12. A portugál kormány, amely e tekintetben az egyetlen, részletes észrevételeket előterjesztő fél volt, úgy véli, hogy erre a kérdésre tagadó választ kell adni. Álláspontja szerint a borszesz esetében az EK 28. cikkel nem ellentétes a finn jogszabályok által előírthoz hasonló, előzetes behozatali engedélyezési rendszer. A portugál kormány szerint a kérdéses követelmény mindössze egy egyszerű nyilatkozatot jelent a kereskedő számára, amely lehetővé teszi a hatóságoknak a jövedékiadó-köteles termékek ellenőrzését és a jövedéki adó megfizetésének biztosítását. A portugál kormány szerint ez összhangban van az 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelvvel.(4) Arra a következtetésre jut, hogy az előzetes behozatali engedélyezési rendszer nem minősül sem a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozásnak, sem azzal azonos hatású intézkedésnek.
13. Én azonban úgy látom, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata az ellenkező következtetés felé mutat. A Bíróság a Dassonville-ügyben hozott ítélet(5) óta azt az álláspontot képviseli, hogy a mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedésre vonatkozó, az EK 28. cikkben foglalt tilalom valamennyi olyan intézkedésre kiterjed, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet.(6) Továbbá, a Bíróság ismételten kimondta, hogy az EK 28. cikk kizárja azon nemzeti jogszabály alkalmazását, amely – ha pusztán formálisan is – behozatali engedélyhez köti az adott tagállamba áruk másik tagállamból történő behozatalát.(7)
14. Egyébként a portugál kormány állításával ellentétben, a borszesz Finnországba történő behozatalát megelőző engedélyezési eljárás nem tartozik a 92/12 irányelv hatálya alá. Az eljárást ugyanis az ezen irányelv által előírt intézkedéseken felül alkalmazzák.
15. Ezért az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre az a válasz adandó, hogy az EK 28. cikkel ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú nem denaturált etil-alkohol más tagállamból történő behozatalát engedélyhez köti.
B – A második kérdésről
16. A kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy a borszesz behozatalára vonatkozó előzetes engedélyezési rendszer ugyanakkor igazolható‑e az EK 30. cikk alapján?
17. Mind a finn, mind a svéd kormány arra hivatkozik, hogy a behozatali engedély követelménye közegészségi és közrendi okokkal igazolható.
18. A svéd kormány kifejti, hogy Finnországban, csakúgy mint Svédországban, hagyománya van az erős alkoholtartalmú italok fogyasztásának. Annak érdekében, hogy megakadályozható legyen a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú készítmények fogyasztása, szükség van a borszesz behozatalának szabályozására. A nemzeti bíróság feladata az érintett tagállam társadalmi jelenségeinek és fogyasztói szokásainak fényében annak értékelése, hogy a behozatali engedélyt alkalmazó szabályozás szükséges és arányos eszközt jelent‑e a közegészség védelmében.
19. A finn kormány észrevételei túlnyomórészt ugyanazon a vonalon haladnak. A borszesz behozatalára vonatkozó előzetes engedélyezési rendszer Finnországban az alkohollal kapcsolatos általános politika része. A finn kormány előadja, hogy az alkoholfogyasztás óriási veszélyt jelent a közegészségre nézve, összefüggésben áll az erőszakkal és a bűnözéssel, és sok munkaképes korú ember halálával Finnországban. Sokan hajlamosak továbbá a gyors lerészegedés kedvéért minimálisan hígított borszeszt inni. Valóban, mielőtt az alkoholról szóló törvény a 80 fokos etilalkohol-tartalomra való kifejezett utalással definiálta volna a „borszeszt”, a termékellenőrző hatósághoz kérelmek érkeztek étteremtulajdonosoktól az iránt, hogy a vendégeknek 96 fokos etilalkohol-tartalmú készítményeket kínálhassanak. A finn kormány hangsúlyozza, hogy a borszesz fogyasztása rendkívül veszélyes az emberi egészségre. Még minimális mennyiségben fogyasztva is súlyos, esetleg halálos mérgezéshez vezethet. A kockázat különösen magas a fiatalok esetében, akik hajlamosak a borszeszt az erős szeszes italok olcsó alternatívájának tekinteni. Ennek fényében a finn kormány úgy véli, hogy az előzetes behozatali engedélyezési rendszer megfelelő és szükséges eszköz a borszesz személyes fogyasztásra való használatának elkerülésére.
20. Habozás nélkül elfogadom azt a feltételezést, hogy a mértéktelen alkoholfogyasztásnak számos káros hatása van az emberi egészségre és a közrendre nézve. Ez valóban köztudott legalább az Ószövetség ideje óta.(8) Újabban a Bíróság erősítette ezt meg Heinonen-ügyben hozott ítéletében(9) . Az EK 30. cikk kifejezetten nevesíti a közrend és a közegészség védelmét, mint olyan közérdekű okokat, melyek alapján megengedhető lehet az áruk szabad mozgása korlátozásának 28. cikk szerinti tilalma alóli kivétel.(10) Ezért főszabály szerint a tagállamok harmonizáció hiányában szabadon fogadhatnak el olyan nemzeti intézkedéseket, amelyek célja, hogy a lakosságot az alkoholfogyasztástól visszatartsák, még akkor is, ha azok kedvezőtlenül hatnak az áruk szabad mozgására a belső piacon.(11) Különösen igaz ez a jelen ügyre nézve, ahol a kérdéses szabályozás megkülönbözteti a fogyasztásra szánt alkoholtartalmú italokat és az ipari felhasználásra szánt borszeszt, és a célja az, hogy ez utóbbi fogyasztásától visszatartsa az embereket.
21. Az áruk szabad mozgásának alapelve alóli kivételeket azonban megszorítóan kell értelmezni.(12) Az érintett tagállamnak bizonyítania kell, hogy a kérdéses intézkedés arányban áll az elérni kívánt céllal,(13) és nem haladja meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket.(14)
22. A Bizottság arra hivatkozik, hogy Finnország nem bizonyította a borszeszre vonatkozó behozatali engedélyezési rendszer szükségességét. A C‑304/88. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítéletre utalva a Bizottság fenntartja, hogy az előzetes behozatali engedély rendszere aránytalan eszköz, mert a tagállam jogos érdekeinek megvédéséhez elegendőnek kell lennie kevésbé korlátozó eszköznek is, így például a behozatali nyilatkozatnak is.(15) A Bizottság rámutat, hogy a Franzén‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság elutasította a svéd kormány azon érvelését, amely szerint az abban az ügyben vitatott, az alkoholtartalmú italokra vonatkozó előzetes behozatali engedélyezési rendszer arányban áll a közegészség védelmének céljával.(16) Továbbá, tekintve hogy a finn jog teljesen kizárja a borszeszt a személyes fogyasztás piacáról, a Bizottságnak kétségei vannak afelől, hogy a kereskedelmi felhasználásra szánt borszeszre vonatkozó előzetes behozatali engedélyezési rendszer közvetlenül hozzájárulhat a közegészség és a közrend védelméhez. Végül a Bizottság rámutat, hogy a tagállamok közötti alkoholkereskedelem már erőteljes ellenőrzés alatt áll a 92/12 irányelv keretében, amely közösségi ellenőrzést ír elő a jövedéki adóztatás terén. A finn előzetes behozatali engedélyezési rendszer, miközben többletterhet ró a kereskedőkre, úgy tűnik, nem jár semmilyen előnnyel a nem denaturált etil-alkohol kereskedelme elleni küzdelem szempontjából.
23. Ezen érvek vizsgálata előtt érdemes kitérni az arányosság elvének az EK 30. cikkel összefüggésben történő alkalmazására. Az arányosság elve lényegében a Közösség által védelemben részesítendő különböző érdekek fényében elvégzett előny-hátrány elemzéshez vezet az elfogadott tagállami intézkedés vonatkozásában.(17) Mivel a nemzeti intézkedés az EK 28. cikk értelmében főszabály szerint tiltott, a tagállamot terheli annak bizonyítása, hogy az intézkedéssel járó előny a közösségi jog által elismert közérdek szempontjából meghaladja a szabad mozgás korlátozásából fakadó hátrányokat. Így ahhoz, hogy az előzetes behozatali engedélyezési rendszer összeegyeztethető legyen a Szerződéssel, Finnországnak bizonyítania kell, hogy e rendszernek a közrend és a közegészség védelme szempontjából olyan előnyei vannak, amelyek meghaladják az áruknak a belső piacon való szabad mozgása tekintetében okozott hátrányait. Mindazonáltal a Bíróság az adott előnyök és hátrányok átfogó tagállami elemzésének azonnali értékelése helyett az elfogadott tagállami intézkedés arányosságának vizsgálata során a gyakorlatban három részteszt egyikét alkalmazza.(18)
24. Az első az alkalmassági teszt: a kérdéses intézkedésnek valóban hozzá kell járulnia a kívánt cél eléréséhez. Az Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía ügyben hozott ítéletben a Bíróság például kimondta, hogy az alkoholtartalmú italok reklámozásának lehetőségeit korlátozó szabályozás a közegészség védelmét szolgálja.(19) Az „UHT-tej”‑ügyben ellenben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az Egyesült Királyságban a másodszori hőkezelésére vonatkozó kötelezettség nem megfelelő eszköz a közegészség védelme szempontjából.(20) A Bíróság rámutatott, hogy az Egyesült Királyság lehetővé tett bizonyos behozatalokat ismételt hőkezelés megkövetelése nélkül, és megjegyezte, „nem nyert megállapítást, hogy e behozatalok az Egyesült Királyságban a közegészséget a legkisebb mértékben is érintették volna”.(21) Az alkalmassági teszt elvégzésekor arra a kérdésre kell választ kapni, hogy az adott intézkedés jár‑e egyáltalán bármilyen előnnyel is a tagállam által hivatkozott jogos érdek szempontjából. Ha nem így van, az intézkedés fogalmilag sérti az arányosság elvét.
25. A második teszt az intézkedés szükségességét vizsgálja. Pontosabban azt a kérdést érinti, hogy ténylegesen rendelkezésre áll‑e olyan alternatív eszköz, amely a tagállam jogos érdekeit ugyanolyan hatékonyan megvédené, de kevésbé korlátozná az áruk szabad mozgását. Más szóval: elérhetné‑e egy tagállam hasonló mértékű ráfordítással alternatív intézkedést hozva ugyanazt az eredményt, kevesebb hátrányt okozva a közösségen belüli kereskedelem számára? Újra az UHT-tej”‑ügyben hozott ítélet szolgál példával. Az Egyesült Királyság az UHT‑tejre vonatkozó különleges behozatali engedélyezési rendszert az állategészség védelmére hivatkozással kívánta igazolni. A Bíróság azonban kimondta, hogy az engedélyezési rendszer „a Közösségen belüli kereskedelmi forgalom korlátozását vonja maga után, amely az adott esetben anélkül lenne kiküszöbölhető, hogy az állategészség-védelem hatékonysága sérülne, és az e cél követéséből eredő igazgatási vagy pénzügyi teher növekedne”.(22) Természetesen, ha a tagállam bizonyítani tudja, hogy az alternatív eszköz elfogadása hátrányos következményekkel járna más jogos érdek (például az alapvető jogok) vonatkozásában, ezt figyelembe kellene venni.(23) Általában azonban mégis az arányosság elvének megsértését jelenti, ha nem a kevésbé korlátozó alternatívát választják.(24)
26. Tudományos művek gyakran „szűk értelemben vett arányossági tesztként” említik a harmadik tesztet.(25) Az arányosság vizsgálatának ez a vetülete a következő szabállyal írható le: minél nagyobb az áruk szabad mozgása elvére gyakorolt káros befolyás, annál fontosabb kell, hogy legyen a tagállam által hivatkozott közérdek védelme.(26) Ezért a tagállamnak azt kell bizonyítania, hogy a védelem szintje, amelyet jogos érdekei számára kíván biztosítani, arányos a közösségen belüli kereskedelemben ezáltal okozott beavatkozás mértékével.(27) A második teszthez képest itt az a különbség, hogy a harmadik teszt eredményeként a tagállamtól megkövetelhető, hogy a közösségen belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó intézkedéseket hozzon, még akkor is, ha ez jogos érdekei védelmének alacsonyabb szintjét eredményezné . E teszt keretében a Bíróság általában bizonyos mérlegelési jogkört enged a tagállam számára a kérdéses közérdeknek biztosítandó kívánatos védelmi szint meghatározása során.(28) Így a különböző tagállamok különböző értékeket tulajdoníthatnak az általuk védelemre érdemesnek tartott jogos érdekeknek. A Bíróság csak azokon a területeken alkalmazza szigorúbban a tesztet, ahol a közösségi jog egyértelműen meghatározza a szóban forgó jogos érdek egységes védelmi szintjét. Ilyen esetekben a tagállamoknak nehezebb teherrel kell megküzdeniük, amikor a szabad mozgást korlátozó intézkedést próbálnak igazolni. Egy sor fogyasztóvédelmi ügyben például a Bíróság valóban megállapította a szűk értelemben vett arányosság elvének megsértését.(29) Különösen az Estée Lauder ügyben hozott ítéletében a Bíróság kimondta, hogy a tagállamoknak, ha fogyasztóvédelmi célból a közösségen belüli kereskedelmet korlátozó intézkedéseket fogadnak el, „egy átlagosan tájékozott és körültekintő, átlagos figyelmű fogyasztó alapulvételével kell a védelem szintjét meghatározniuk”.(30) A Bíróság arányossággal kapcsolatos határozatainak nagy része azonban az első és a második teszten alapul.
27. Azon intézkedés, amely az átfogó arányossági vizsgálaton nem felel meg, az EK 30. cikk szóhasználatával élve „a tagállamok közötti kereskedelem rejtett korlátozását” jelenti. Az ilyen korlátozások teljes mértékben tiltottak.
28. Az EK 30. cikk alapján történő vizsgálat azonban itt még nem ér véget. Az arányosság fent bemutatott értékelésén túl az EK 28. cikk hatálya alá tartozó tagállami intézkedésnek meg kell felelnie egy végső követelménynek: az intézkedés nem lehet „önkényes megkülönböztetés eszköze”.(31) Ez megint csak az arányosság vizsgálatát teszi szükségessé, de más perspektívából.
29. A Conegate‑ügyben hozott ítélet jó példa erre.(32) A főtanácsnoki indítványból megtudhatjuk, hogy az ügyben a „Love Love Dolls”, „Miss World Specials”, „Rubber Ladies” és a „Sexy Vacuum Flasks” nevű termékek szerepeltek. Netán nem tudjuk egész pontosan, mik is ezek tulajdonképpen. Azonban a gyarló kíváncsiságot félretéve, a jelen vizsgálat szempontjából elegendő annak ismerete, hogy az Egyesült Királyság hatóságai a termékeket illetlennek és szeméremsértőnek minősítették, ezért megtiltották behozatalukat. A Bíróság elismerte, hogy a közerkölcs védelme igazolhat ilyen tilalmat, de kimondta, hogy az Egyesült Királyság nem hivatkozhat ezen indokokra „bizonyos áruk más tagállamokból származó behozatalának megakadályozása céljából, amikor saját jogszabályai nem tartalmaznak semmiféle tilalmat ugyanezen áruknak a saját területén történő előállítására, illetve forgalmazására”.(33) Azzal, hogy a szeméremsértő termékeknek csak a behozatalát
tiltja, az Egyesült Királyság által alkalmazott tilalom megkülönböztetést eredményezett. Ez a megkülönböztetés önkényes, és ezért megengedhetetlen volt, mert nem volt objektíve igazolható – vagy ha igen, az Egyesült Királyság nem tudta bizonyítani, hogy a hazai illetve a külföldi termékek esetében alkalmazott megkülönböztető bánásmód arányos volt.(34)
30. A megkülönböztetés akkor nem „önkényes”, ha az igazolt és arányos. (35) A Deutscher Apothekerverband ügyben hozott ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a gyógyszertárak által az interneten keresztül folytatott közvetlen gyógyszer-értékesítést megtiltó német szabályozás erősebb hatással van a más tagállamban bejegyzett gyógyszertárakra, mivel „a nem Németországban bejegyzett gyógyszertárak esetében az internet a német piacra történő bejutás sokkal fontosabb eszközét jelenti”.(36) Mindazonáltal a Bíróság kimondta, hogy a tilalom, eltérő hatásai ellenére akkor lehetne igazolható az EK 30. cikk alapján, ha vényköteles
gyógyszerekre vonatkozna:
„Tekintettel arra, hogy e gyógyszerek szedése kockázatos lehet, önmagában igazolhatja az interneten keresztüli megrendelés alapján történő eladás tilalmát az a követelmény, hogy az orvosi rendelvény eredetisége hatékonyan és felelősséggel ellenőrizhető legyen, valamint annak biztosítása, hogy a gyógyszer kézbesítése közvetlenül a vevő vagy az általa megbízott személy részére történjen. […] Továbbá a vényköteles gyógyszerek esetében súlyos következményekkel járhat az a reális lehetőség, hogy az egyik tagállamban lakó vevő által egy másik tagállamban lakó eladótól megvásárolt gyógyszer a vevő államának nyelvétől eltérő nyelvű címkével van ellátva.”(37)
Más szóval az eltérő bánásmód vagy a behozott termékeket érő egyenlőtlen hatás bizonyos mértékig elfogadható lehet, ha az arányban áll a hazai és a behozott termék között meglévő objektív különbségekkel. Ilyenkor alkalmazható az arányossági teszt az elfogadható, illetve az önkényes megkülönböztetés elhatárolására.
31. Következésképpen a tagállam által elfogadott intézkedés EK 30. cikk alapján történő felülvizsgálata megköveteli a következő vizsgálati módszerek egyikének vagy több módszernek együttes alkalmazását: alkalmassági teszt, szükségességi teszt, szűk értelemben vett arányossági teszt; valamint annak vizsgálatát, hogy az intézkedés önkényes megkülönböztetés eszköze‑e, ami újra csak az intézkedés megkülönböztető hatása arányosságának vizsgálatát vonja maga után.
32. Az előzetes döntéshozatali eljárás keretében az arányosság végső vizsgálata gyakran az előterjesztő bíróságra marad.(38) A Bíróság felelőssége azonban, hogy a kérdést előterjesztő bíróságot felvértezze azokkal a normatív szempontokkal, amelyeket annak alkalmaznia kellene. E körben a Bíróságnak utalnia kell azokra a konkrét vizsgálatokra, amelyek elvégzésére a kérdést előterjesztő bíróságnak szüksége lehet annak érdekében, hogy megfelelően teljesítse az arányosság értékelésének rá ruházott feladatát.
33. A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróságnak azt kell vizsgálnia, hogy az alkohol kereskedelmére és fogyasztására vonatkozó egyéb releváns jogszabályok fényében a kereskedelmi célra szánt borszesz behozatalára vonatkozó engedélyezési rendszer hordoz‑e többlet értéket a borszesz személyes fogyasztásának megakadályozása szempontjából. Ez segítséget jelent majd számára annak vizsgálatához, hogy az intézkedés valóban szükséges‑e, vagy annak célja a közösségen belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó eszközzel is elérhető‑e.
34. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróságnak biztosítania kell, hogy a behozatali engedélyezési rendszer ne adjon teret az EK 30. cikk szerinti önkényes megkülönböztetésnek. A finn kormány a tárgyaláson kiemelte, hogy azoknak a kereskedőknek vagy gyártóknak is engedéllyel kell rendelkezniük, akik hazai termelőktől kívánnak kereskedelmi célra borszeszt vásárolni. A kérdést előterjesztő bíróság feladata az alkalmazandó jogszabályokat és közigazgatási gyakorlatot „összességében”(39) vizsgálva annak megítélése, hogy a külföldről behozott borszeszre vonatkozó engedélyezési rendszer azonos‑e a belföldön előállított borszeszre vonatkozó engedélyezési rendszerrel. Ha ezek bármiben is eltérnek – például az engedélyhez jutás költségei és feltételei tekintetében – a különbségeknek objektíve igazolhatónak és arányosnak kell lenniük.
IV – Végkövetkeztetések
35. A fentiek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen válaszoljon a Korkein oikeus által feltett kérdésekre:
„1) Az EK 28. cikkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú nem denaturált etil-alkohol („borszesz”) más tagállamból történő behozatalát engedélyhez köti.
2) A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a kérdéses szabályozás megfelel‑e az arányosság elvének. A kérdést előterjesztő bíróságnak különösen azt kell vizsgálnia, hogy a kérdéses szabályozás alkalmas‑e a borszesz személyes fogyasztásának megakadályozására vonatkozó cél elérésére, és szükséges‑e ahhoz, valamint hogy nem ad‑e teret az EK 30. cikk szerinti önkényes megkülönböztetésnek.”
(1) .
(2)  –	William Shakespeare, Othello, második felvonás, III. szín (Szász Károly fordítása).
(3)  –	Ugyanott.
(4)  –	A jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló irányelv (HL 1992. L 76., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.).
(5)  –	A 8/74. sz. ügyben 1974. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1974., 837. o.) 5. pontja.
(6)  –	A C‑41/02. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2004. december 2‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑11 375. o.) 39. pontja; a C‑320/03. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑9871. o.) 67. pontja; a C‑366/04. sz. Schwartz‑ügyben 2005. november 24‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑10 139. o.) 28. pontja.
(7)  –	Az 51/71‑54/71. sz., International Fruit Company és társai egyesített ügyekben 1971. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1971., 1107. o.) 9. pontja; a 124/81. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság, ún. „UHT-tej” ügyben 1983. február 8‑án hozott ítélet (EBHT 1983., 203. o.) 9. pontja; a 40/82. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1984. január 31‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 283. o.) 24. pontja; a C‑304/88. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1990. július 5‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑2801. o.) 9. pontja és a C‑235/91. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 1992. november 17‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑5917. o.) 5. pontja. Lásd az EFTA-Bíróság E‑1/94. sz. Restamark‑ügyben 1994. december 16‑án hozott ítéletének (EFTA Court Report, 1994. január 1.–június 30., 15. o.) 49. és 50. pontját is.
(8)  –	„[K]eserű a részegítő ital az ívónak” (Ésaiás könyve 24:9). Lásd még: Mózes III. könyve 10:9; Bírák könyve 13:4, 7, 14; Példabeszédek 20:1; 23:32; 31:4 5; és Ésaiás könyve 5:22.
(9)  –	A C‑394/97. sz. 1999. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑3599. o.) 33. pontja.
(10)  –	A C‑1/90. és C‑176/90. sz., Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía egyesített ügyekben 1991. július 25‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑4151. o.) 13. pontja.
(11)  –	Az alkoholtartalmú italok reklámozását korlátozó szabályok tekintetében lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía egyesített ügyekben hozott ítélet 15. és 16. pontját; a 152/78. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1980. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 1980., 2299. o.) 17. pontját; a C‑405/98. sz., Gourmet International Products ügyben 2001. március 8‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1795. o.) 27. pontját, a szolgáltatásnyújtás szabadsága körében pedig a C‑429/02. sz., Bacardi France ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6613. o.) 37. pontját.
(12)  –	A C‑205/89. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1991. március 19‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑1361. o.) 9. pontja.
(13)  –	A 120/78. sz., Rewe-Zentral, ún. „Cassis de Dijon”‑ügyben 1979. február 20‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 649. o.).
(14)  –	A C‑189/95. sz. Franzén‑ügyben 1997. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5909. o.) 76. pontja és a C‑270/02. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑1559. o.) 22. pontja.
(15)  –	A 7. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 14. pontja.
(16)  –	A 14. lábjegyzetben hivatkozott Franzén-ügyben hozott ítél et 76. és 77. pontja.
(17)  –	Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy mely
intézkedésekre kell kiterjednie a Bíróság ezen vizsgálatának, lásd a C‑158/04. és C‑159/04. sz., Alfa Vita Vassilopoulos és Carrefour Marinopoulos egyesített ügyekre vonatkozó indítványomat (2006. szeptember 14‑én hozott ítélet, EBHT 2006., I‑8135. o.), különösen annak 40., 41. és 46. pontját.
(18)  –	Hasonlóképpen lásd Van Gerven főtanácsnok C‑312/89. sz., Conforama és társai és
C‑332/89. sz., Marchandise és társai ügyekre vonatkozó 1990. november 22‑i indítványának (1991. február 28‑án hozott ítéletek, EBHT 1991., I‑997. o. és EBHT 1991., I‑1027. o.) 14. pontját. Lásd még: Jacobs, F. G., „Recent developments in the principle of proportionality in European Community law” és Tridimas, T., „Proportionality in Community law: searching for the appropriate standard of scrutiny”, in: The principle of proportionality in the laws of Europe, 1999, 65–84. o.; De Búrca, G., „The principle of proportionality and its application in EC law”, Yearbook of European Law, Vol. 13 (1993), 105–150. o.; Jans, J.H., „Proportionality revisited”, Legal Issues of Economic Integration, Vol. 27 (2000), No. 3, 239–265. o.
(19)  –	A 10. lábjegyzetben hivatkozott Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía ügyben hozott ítélet 15. pontja. Lásd a 6. lábjegyzetben hivatkozott Schwarz-ügyben hozott ítélet 34–36. pontját is.
(20)  –	A 7. lábjegyzetben hivatkozott 124/81. sz., ügyben hozott ítélet.
(21)  –	Az ítélet 32. pontja. Lásd még a 14. lábjegyzetben hivatkozott . sz.Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 24. pontját is.
(22)  –	A 7. lábjegyzetben hivatkozott „UHT-tej” ‑ ügyben hozott ítélet 18. pontja.
(23)  –	Noha az alternatív intézkedés kevésbé korlátozó lehet a szabad mozgásra nézve, és ugyanolyan megfelelő a nemzeti szabályozás céljának elérését tekintve, újabb hátrányokat idézhet elő a közösségi jog által elismert más jogos érdekek szempontjából. Ezzel kapcsolatban lásd a C‑62/90. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1992. április 8‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑2575. o.) 24. és 25. pontját.
(24)  –	Ha a tagállamok a szabad mozgásra erőteljes hatással lévő intézkedést szándékoznak bevezetni, kötelességük, hogy „gondosan megvizsgálják a közlekedési szabadságot kevésbé korlátozó intézkedések meghozatalának lehetőségét”, ennek hiányában a Bíróság meg fogja állapítani az arányosság elvének megsértését, anélkül hogy az alternatív eszközök létezése tárgyában határoznia kellene: a fenti 6. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 87. pontja.
(25)  –	Például: Van Gerven, W., „The effect of proportionality on the actions of Member States of the European Community: national viewpoints from continental Europe”, in: The principle of proportionality in the laws of Europe, 1999., 38.o.
(26)  –	Alexy, R., „On balancing and subsumption. A structural comparison”, Ratio Juris, Vol. 16 (2003), No. 4, 436. o.
(27)  –	E tekintetben lásd a C‑169/91. sz., Stoke-on-Trent ügyben 1992. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑6635. o.) 15. pontját és a C‑112/00. sz. Schmidberger‑ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑5659. o.) 81. pontját.
(28)  –	Lásd például a C‑36/02. sz. Omega ‑ ügyben 2004. október 14‑én hozott ítéletet (EBHT 2004., I‑9609. o.), különösen a 32., 37. és 39. pontot.
(29)  –	Jans, J.H., id. mű, 251–252. o.; Davies, G., Nationality discrimination in the European internal market, 2003., 35–36. o.
(30)  –	A C‑220/98. sz. ügyben 2000. január 13‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑117. o.) 27. pontja. Lásd még a C‑3/99. sz. Ruwet‑ügyben 2000. október 12‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑8749., o.) 50–53. pontját; a C‑99/01. sz., Linhart and Biffl ügyben 2002. október 24‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑9375., o.) 31. pontját és a C‑358/01. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2003. november 6‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑13 145., o.) 53. és 58. pontját.
(31)  –	Az EK 30. cikk második mondata. Lásd legújabban a 6. lábjegyzetben hivatkozott Schwarz‑ügyben hozott ítélet 37. pontját.
(32)  –	A 121/85. sz. ügyben 1986. március 11‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 1007. o.).
(33)  –	A 32. lábjegyzetben hivatkozott ügyben hozott ítélet 16. pontja.
(34)  –	Lásd megfelelően (a munkavállalók szabad mozgása tekintetében) a 41/74. sz. Van Duyn‑ügyben 1974. december 4‑én hozott ítéletet (EBHT 1974., 1337. o.) is. A Conegate ügyben hozott ítélet összehasonlítható a 34/79. sz., Henn és Darby ügyben 1979. december 14‑én hozott ítélettel (EBHT 1979., 3795. o.).
(35)  –	A 4/75. sz., Rewe-Zentralfinanz ügyben 1975. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1975., 843. o.) 8. pontja és a 34. lábjegyzetben hivatkozott . sz.Henn és Darby ügyben hozott ítélet 21. pontja.
(36)  –	A C‑322/01. sz. ügyben 2003. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑14 887. o.) 74. pontja.
(37)  – A 36. lábjegyzetben hivatkozott ügyben hozott ítélet 119. pontja.
(38)  –	Lásd például a C‑20/03. sz., Burmanjer és társai ügyben 2005. május 26‑án hozott ítéletet (EBHT 2005., I-4133. o.) és a C‑441/04. sz., A‑Punkt Schmuckhandel ügyben 2006. február 23‑án hozott ítéletet (EBHT 2006., I‑2093. o.).
(39)  –	A 34. lábjegyzetben hivatkozott Henn és Darby ügyben hozott ítélet 21. pontja.