62003CC0276_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az Elsőfokú Bíróság Scott kontra Bizottság ügyben 2003. április 10‑én hozott ítélete(2) ellen benyújtott jelen fellebbezés alapvető kérdése, hogy az EK‑Szerződés 93. cikkének (jelenleg EK 88. cikk) alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet(3) 15. cikke értelmében mi szakítja meg az elévülést az állami támogatásokra vonatkozó eljárásokban.
2. Pontosabban: megszakítja‑e az elévülést az, ha a Bizottság információt kér a valamely vállalkozásnak támogatást nyújtó nemzeti hatóságoktól abban az esetben, ha a vállalkozás nem értesült az információ bekéréséről?
3. A kérdés mögött a be nem jelentett állami támogatások kedvezményezettjének a Bizottság e támogatásra vonatkozó vizsgálati eljárásának keretében fennálló helyzetére vonatkozó álláspontok közötti konfliktus húzódik meg.
Jogi háttér
4. Az EK 88. cikke előírja, hogy a vállalkozásoknak nyújtott állami támogatással kapcsolatos intézkedésekről tájékoztatni kell a Bizottságot, amely megvizsgálja ezeket az intézkedéseket. A 88. cikk (2) bekezdése értelmében miután az érintett felek lehetőséget kaptak észrevételeik megtételére, a Bizottság, attól függően, hogy milyen álláspontot alakít ki, felhívhatja a tagállamot a támogatás megszüntetésére vagy módosítására.
5. A 659/1999 rendelet az átláthatóság és a jogbiztonság növelésére figyelemmel annak érdekében került elfogadásra, hogy az EK 88. cikk alkalmazására a Bizottság által kialakított és megszilárdított egységes gyakorlatot jogszabályba foglalja.(4) A rendelet 1999. április 16‑án lépett hatályba.
6. A rendelet 2–9. cikke a bejelentett támogatásra vonatkozó eljárásra vonatkozik. A 4. cikk (4) bekezdése értelmében amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy kétség merült fel az intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményez. A 6. és 7. cikkben meghatározott eljárás lehetővé teszi, hogy a tagállam vagy más érdekelt fél benyújtsa észrevételeit. A 7. cikk (5) bekezdése értelmében amennyiben a Bizottság úgy találja, hogy a bejelentett támogatás nem egyeztethető össze a közös piaccal, „elutasító határozatot” hoz.
7. A 10–15. cikk a jogellenes – azaz ebben az összefüggésben a be nem jelentett – támogatásra vonatkozó eljárásra vonatkozik. A 10. cikk (1) és (2) bekezdése alapján amennyiben bármilyen forrásból a Bizottság tudomására jut valamely, feltételezetten jogellenes támogatásra vonatkozó információ, a Bizottság késedelem nélkül megvizsgálja az információt. A Bizottság szükség esetén információt kér az érintett tagállamtól. A 13. cikk (1) bekezdése szerint adott esetben a vizsgálat megindítja a 6. és 7. cikkben meghatározott hivatalos vizsgálati eljárást.
8. Amennyiben a Bizottság az adott eset körülményeit figyelembe véve elutasító határozatot hoz, a 14. cikk értelmében felszólítja a tagállamot a támogatás visszatérítésére.
9. A 15. cikk előírja:
„(1) A Bizottság támogatás-visszatéríttetésre vonatkozó hatásköre(5) tízéves jogvesztő határidőn határidőn [helyes fordításban és a továbbiakban: elévülési időn] belül érvényesíthető.
(2) Az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezettnek egyedi támogatás formájában vagy támogatási program részét képező támogatás formájában nyújtják. A Bizottság vagy a Bizottság kérésére eljáró tagállam jogellenes támogatással kapcsolatos intézkedései megszakítják az elévülési időt. Az elévülési idő minden megszakítástól számítva újra indul. Az elévülési időt fel kell függeszteni, amíg a Bizottság határozata az Európai Közösségek Bírósága előtt függőben lévő eljárás alá tartozik.
(3) Minden támogatást, amellyel kapcsolatban az elévülési idő lejárt, létező támogatásnak kell tekinteni.”
10. A 15. cikkben meghatározott elévülési idő nem volt része a rendelet révén jogszabályba foglalt korábbi gyakorlatnak.(6) A preambulum(7) ezért a következőt állapítja meg: „a jogbiztonság biztosítása érdekében indokolt egy 10 éves elévülési idő megállapítása a jogellenes támogatások tekintetében, amelynek lejárta után a visszatérítés már nem rendelhető el”.
Ténybeli és eljárási háttér
11. A Scott SA (1987 novemberéig Bouton Bouchard Scott SA, a továbbiakban: Scott) Franciaországban bejegyzett társaság, amely háztartási és higiéniai papírtermékeket állít elő.
12. Orléans városa, valamint Loiret megye egy 1987. augusztus 31‑én kelt megállapodással előnyös feltételekkel eladott a Scott részére egy 48 hektáros telket a La Saussaye ipari térségben (a továbbiakban: szóban forgó támogatás).
13. Egy 1996. decemberében tett panasz nyomán a Bizottság 1997. január 17‑én kelt levelében további információ szolgáltatására szólította fel a francia hatóságokat. Ezután levélváltás következett.
14. A Bizottság 1998. május 20‑án kelt határozatával megnyitotta az EK 88. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást. Döntéséről az 1998. július 10‑i levelében értesítette a francia hatóságokat.
15. A döntésről az egyéb érdekelt feleket 1998. szeptember 30‑án értesítették, az utoljára említett levélnek az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
való közzétételével.(8) A francia hatóságok a Scottot ugyanezen a napon értesítették telefonon.
16. 1999. április 16‑án hatályba lépett a 659/1999 rendelet.
17. 2000. július 12‑én a Bizottság elfogadta a 2002/14/EK határozatot(9) (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelyben megállapította a szóban forgó támogatás közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét, és követelte annak visszatérítését.
18. A megtámadott határozatban(10) a Bizottság figyelembe vette, hogy a 659/1999 rendelet 15. cikke értelmében a jogellenes támogatással kapcsolatos intézkedései megszakították az elévülési időt. A kérdéses támogatást 1987. augusztus 31‑én nyújtották. A Bizottság által tett első intézkedés a francia hatóságokhoz 1997. január 16‑án(11) intézett hivatalos információkérés volt. Ebből következően a 10 éves elévülési idő még annak eltelte előtt megszakadt.
19. A Bizottság nem fogadta el a Scott azon jogi érvét, miszerint az elévülési idő a támogatás kedvezményezettjének védelmét szolgálja, ebből következően csak akkor szakad meg, ha a kedvezményezettet értesítik a vizsgálatról.
20. Határozatában a Bizottság fenntartotta, hogy azt a kérdést, hogy az elévülési idő végső soron kinek a javára szolgál, el kell különíteni az elévülési idő számítási módjának kérdésétől. A 659/1999 rendelet 15. cikke nem vonatkozik harmadik felekre, hanem a Bizottság és a tagállam közötti viszonyra korlátozott. A Bizottság nem köteles olyan harmadik feleknek információt szolgáltatni, amelyeknek a 15. cikk szerint erre nincs különös jogosultságuk. Az állami támogatásokra vonatkozó eljárásokban harmadik feleket csak az EK 88. cikk (2) bekezdéséből eredő eljárási jogosultságok illetik meg. A 659/1999 rendelet 15. cikke a támogatás kedvezményezettjére csupán az elévülési idő kezdetének meghatározása érdekében utal – „azon a napon [...], amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezettnek [...] nyújtják”.
21. A kedvezményezettnek továbbá ellenőriznie kell, hogy a támogatást bejelentették‑e. Ha nem jelentették be, és nem hagyták jóvá, nincs jogbiztonság.
A megtámadott ítélet
22. 2000. november 30‑án a Scott a megtámadott határozat részbeni megsemmisítése iránti keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz, amennyiben a határozat a szóban forgó támogatás visszatérítését követeli.
23. A Scott többek közt előadta, hogy a Bizottság megsértette a 659/1999 rendelet 15. cikkét, amikor úgy tekintette, hogy az 1997. január 17‑én kelt információkérés – amelyről a Scottnak nem volt tudomása – megszakította a fenti cikkben meghatározott elévülési időt.
24. A Bizottság megerősítette a megtámadott határozatban kifejtett álláspontját, de vagylagosan azzal is érvelt, hogy az elévülési idő nem alkalmazandó, mivel a hivatalos vizsgálat megkezdéséről szóló határozatot 1998. május 20‑án, a 659/1999 rendelet hatálybalépése előtt fogadták el.
25. Az Elsőfokú Bíróság 2003. április 10‑én ítéletet hozott, amely a 659/1999 rendelet 15. cikkének állítólagos megsértésére korlátozódott.
26. Az 51–54. pontban az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a fenti rendelkezés alkalmazhatóságát, megjegyezve, hogy a következetes ítélkezési gyakorlat szerint az eljárási szabályok hatálybalépésüktől kezdve általában alkalmazandók minden folyamatban lévő ügyben; hogy a 15. cikk nem tartalmaz átmeneti rendelkezést az időbeli hatály tekintetében; valamint a megtámadott határozatból egyértelműen kitűnik, hogy a Bizottság szerint a 659/1999 rendelet alkalmazandó.
27. Az 56–57. pontban az Elsőfokú Bíróság arra az álláspontra jutott, hogy bár a fenti rendelet 1987. augusztus 31‑én, a kérdéses támogatás nyújtásakor nem volt alkalmazandó, így a 15. cikkben meghatározott elévülési időt akkor nem indította el, ez az az időpont, amelyet a 15. cikknek a 2000. július 12‑én fennálló tényekre való alkalmazása során kezdőnapként kell tekintetni. És így a fenti időszak alatt bekövetkezett eseményeket szintén a rendelet alapján kell megítélni.
28. Az 58–62. pontban az Elsőfokú Bíróság a következőképpen érvelt:
„(58)	A felperes azon jogi érve tekintetében, miszerint a Bizottság által az 1997 januárja és augusztusa között elfogadott intézkedések nem szakítják meg a 659/1999 rendelet 15. cikke szerinti elévülési időt azon az alapon, hogy a felperesnek azidő szerint nem volt tudomása az intézkedésekről, a Bíróság rámutat, hogy a 15. cikk a támogatások visszatérítésére vonatkozóan egységes elévülési időt vezetett be, amely az érintett tagállamokra és a harmadik felekre egyformán vonatkozik.
(59) Ebben a tekintetben az EK 88. cikkében meghatározott eljárás elsősorban a Bizottság és az érintett tagállam között folyik, míg az érintett személyek, beleértve a támogatás kedvezményezettjeit, értesítésre és jogi érveik előadásának lehetőségére jogosultak (ebben az értelemben lásd a 323/82. sz., Intermills kontra Bizottság ügyben 1984. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 3809. o.] 16. és 17. pontját). Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján lefolytatott igazgatási eljárásban az érdekelt felek lényegében a Bizottság információs forrásának szerepét töltik be (a T‑266/94. sz., Skibsvaerftsforeningen és társai kontra Bizottság ügyben 1996. október 22‑én hozott ítélet [EBHT 1996., II‑1399. o.] 256 pontja, valamint a T‑371/94. és T‑394/94. sz., British Airways és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1998., II‑2405. o.] 59. pontja). A Bizottság nem köteles tájékoztatni a potenciálisan érdekelt személyeket, beleértve a támogatás kedvezményezettjét is, az igazgatási eljárás kezdeményezése előtt megtett, a jogellenes támogatásokkal kapcsolatos intézkedéseiről.
(60) Ebből következően az a tény, miszerint a felperesnek nem volt tudomása a Bizottságnak a francia hatóságokhoz 1997. január 17-től intézett információkéréséről, […] az információkérést még nem fosztja meg a felperessel szemben fennálló jogi hatásától. Következésképpen az igazgatási eljárás megindítása előtt a Bizottság által 1997. január 17‑én küldött levél, amely további információk szolgáltatására szólítja fel a francia hatóságokat, a 659/1999 rendelet 15. cikke értelmében a 10 éves elévülési időt – amely ebben az esetben 1987. augusztus 31‑én kezdődött – az elévülési idő eltelte előtt megszakító intézkedésnek minősül, még abban az esetben is, ha a felperesnek nem volt tudomása a levelezésről.
(61) Továbbá nem szabad elfelejteni, hogy a szóban forgó támogatást nem jelentették be a Bizottságnak. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, rendkívüli körülményeket kivéve, a támogatott csak akkor fűzhet jogos feltevést ahhoz, hogy a támogatást jogszerűen nyújtották, ha az az EK 88. cikkel összhangban történt (a C‑5/89. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1990. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑3437. o.] 14. pontja és a C‑169/95. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 1997. január 14‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑135. o.] 51. pontja). A körültekintő gazdasági szereplő általában képes gondoskodni az eljárási szabályok betartásáról.
(62) Végül meg kell állapítani, hogy 1999. április 16‑át megelőzően a Bizottságnak a be nem jelentett állami támogatásokra vonatkozó intézkedéseivel kapcsolatban a közösségi jogban nem volt elévülési idő. Ebből következik, hogy ezen időpont előtt a felperes nem hivatkozhat semmiféle jogos feltevésre vagy jogbiztonságra egy 1987-ben nyújtott, be nem jelentett támogatásra vonatkozó elévülési idő tekintetében. Tehát a 659/1999 rendelet 15. cikkének a fenti 50–57. pontban kifejtett értelmezése és a Bizottságnak az 1997. január 17‑én tett intézkedésére alkalmazása nem fosztja meg a felperest attól a jogbiztonságtól vagy bármilyen jogos feltevéstől, amely a szóban forgó támogatás nyújtását követő 10 éves időszak alatt keletkezett.”
29. Az Elsőfokú Bíróság ezért elutasította a keresetet abban a részében, amennyiben az a 659/1999 rendelet 15. cikkének megsértését állítja, és fennmaradó részében – azaz amennyiben a megtámadott határozatban említett más támogatásra, illetve megsemmisítésének más állítólagos jogalapjaira vonatkozott – folytatta az eljárást. 2004. február 6‑án az eljárást a jelen fellebbezés elbírálásáig felfüggesztették.
A fellebbezésben felhozott érvek
30. Fellebbezésében a Scott kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, semmisítse meg a megtámadott határozatot abban a részében, amennyiben az a kérdéses támogatás visszatérítését rendeli el, és kötelezze a Bizottságot a fellebbezési és az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére. A Bizottság kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és kiemeli, hogy az Elsőfokú Bíróság számos függőben levő kérdéssel nem foglalkozott.
31. Alapvető ellentmondás van a Scott állítása, miszerint az elévülési idő célja a támogatások kedvezményezettjei jogi helyzetének védelme, és a Bizottság álláspontja között, miszerint mind a 659/1999 rendelet szövege, mind annak szövegösszefüggése értelmében a rendelet által szabályozott eljárás a Bizottság és a tagállamok közötti kapcsolatra vonatkozik, és nem a kedvezményezettek bármiféle védelmére.
32. Konkrétabban: a Scott – miközben elismeri, hogy a fellebbezés egyetlen kérdést érint („az elévülési időt megszakítja‑e az olyan intézkedés, amelyről a támogatottnak nincs tudomása”) – hat cím alá rendezve számos jogi érvet terjeszt elő. Az érvek a következőképpen foglalhatók össze röviden.
33. Először is a Scott azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor a 659/1999 rendelet 15. cikkének újonnan bevezetett rendelkezéseit úgy alkalmazta, mintha azokra irányadó lenne az igazgatási eljárások lefolytatására vonatkozó korábbi ítélkezési gyakorlat, és különösen tévedett, amikor a támogatás kedvezményezettjeit csupán információs forrásnak tekintette, és nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a 15. cikk kifejezetten a kedvezményezett jogbiztonságának biztosítását szolgáló elévülési időt iktatott be.
34. A Bizottság válasza szerint ez nem bizonyul kifejezett jogban való tévedésnek. Mindenesetre a Bíróság saját hatáskörén belül helyesen értelmezte a rendeletet és vette figyelembe az állandó ítélkezési gyakorlatot. Sem a 15. cikk, sem a 659/1999 rendelet más rendelkezése, illetve az állami támogatásokra vonatkozó általános szabályok nem írják elő a vállalkozásokkal szembeni szankciók kiszabását vagy jogaik védelmét. Továbbá a megtámadott ítélet a kedvezményezetteket nem „csupán” mint információs forrásokat vette figyelembe, hanem megismételte azt a fennálló és még mindig releváns ítélkezési gyakorlatot, miszerint a kedvezményezettek „lényegében” ezt a szerepet töltik be.
35. Másodszor: a Scott előterjeszti, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen vette figyelembe, hogy a kedvezményezett számára nem ismert intézkedés megszakíthatja az elévülési időt a kedvezményezettel szemben, mert a Bizottság a 88. cikk (2) bekezdése szerinti értesítés közzététele előtt nem köteles a kedvezményezettet tájékoztatni a támogatással kapcsolatosan tett intézkedéseiről.
36.
A Bizottság állítása szerint a megtámadott ítélet 60. pontjában található következtetést, miszerint a kedvezményezett számára nem ismert esemény megszakíthatja az elévülést, a Bíróság nem csupán az 59. pont utolsó mondatából vonta le, amely arra utal, hogy az információkérésről a Bizottság nem köteles a kedvezményezettet tájékoztatni, hanem az állami támogatások rendszerét érintő valamennyi, legalábbis a fenti pont egészében kifejtett megállapításokból.
37. Harmadszor: a Scott álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy a 15. cikk egységes elévülési időt állapít meg, amelyet egyformán kell alkalmazni az érintett tagállamokra és harmadik személyekre; vagy legalábbis tévedett, amikor ezen jogelv jelentését úgy tekintette, hogy a tagállam, és nem pedig a kedvezményezett tudomása a döntő e szempontból.
38. A Bizottság kijelenti, hogy egységes elévülési idő van, amely ugyanakor szakad meg valamennyi érdekelt fél tekintetében. A Bizottság által tett, a 659/1999 rendeletben hivatkozott valamennyi intézkedést a tagállamhoz címzik, ezért az ilyen intézkedések valamennyi érintett tekintetében megszakítják az elévülési időt.
39. Negyedszer: a Scott szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen tekintette relevánsnak, hogy a Scottnak nem lehetett jogos feltevése arra nézve, hogy a támogatást jogszerűen nyújtották; a 15. cikk célja inkább az, hogy a nem jogszerűen nyújtott támogatások odaítélése után 10 évvel jogbiztonságot nyújtson.
40. A Bizottság álláspontja szerint, még ha a jogos feltevésre való hivatkozás irreleváns lenne is, akkor sem szolgáltatna okot a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére. Mindenesetre a jogbiztonság nem szerezhető meg azon időpont előtt, amikor az azt előíró jogszabályt elfogadták, és az hatályba lépett.
41. Ötödször: a Scott kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a 15. cikk szövegezésére vonatkozó jogi érvét. A 15. cikk a „Bizottság kérésére eljáró tagállam […] intézkedései”-re hivatkozik, mint az elévülést megszakító eseményekre. Ez a hivatkozás csak akkor értelmezhető, ha a Bizottság kérelme önmagában nem szakítja meg az elévülést.
42. A Bizottság ezt a hivatkozást azzal indokolja, hogy például egyetlen kérelme a tagállam számos intézkedését válthatja ki, amelyek meghatározott időszak alatt végrehajtott támogatási program alapján nyújtott különböző egyedi támogatásokra vonatkozhatnak.
43. Hatodszor: a Scott azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor relevánsként kezelte, hogy a Scottot nem illette meg jogbiztonság az elévülési időre vonatkozó szabály 1999. április 16‑i bevezetése előtt; az ilyen megközelítés ellentmond a 659/1999 rendeletnek a megtámadott határozatban megállapított tényekre való alkalmazásával.
44. A Bizottság ismételten kiemeli, hogy jogbiztonság nem merülhet fel azelőtt, hogy az azt előíró szabály hatályba lép.
Értékelés
Előzetes megjegyzések
45. A megtámadott határozatban a Bizottság arra az álláspontra helyezkedett, hogy a 659/1999 rendelet 15. cikkében meghatározott elévülési időt alkalmazni kell a jelen tényállásra.
46. A Scott ezt nyilvánvaló okból nem kifogásolta. Az elsőfokú eljárásban előadott ellenkérelmében a Bizottság némiképpen módosította álláspontját, azonban nem kérdőjelezte meg a 15. cikk olyan helyzetre való alkalmazhatóságát, amikor a támogatás nyújtásától számított 10 év a rendelet hatálybalépése előtt eltelt.
47. Az Elsőfokú Bíróság az elévülés megszakadására vonatkozó jogi érvek megvizsgálása előtt mindazonáltal megfontolás tárgyává tette ezt a kérdést. Egyértelmű, hogy amennyiben az elévülési idő nem alkalmazható, irreleváns azt vizsgálni, hogy megszakadt‑e, vagy sem. Az Elsőfokú Bíróság döntése szerint az elévülési idő alkalmazható, majd a jelen megtámadott megállapításokat tette.
48. Elgondolkodtató, vajon ténylegesen ez volt‑e a helyes álláspont. Miközben általános szabályként kétségtelenül helytálló, hogy az eljárási szabályokat a hatálybalépésükkor folyamatban lévő valamennyi ügyre alkalmazni kell, komoly fogalmi és gyakorlati nehézségek merülnek fel – mint az a jelen ügyben felhozott jogi érvek többségéből is kitűnik – a múltbeli események olyan rendelkezések alapján való megítélése során, amelyek az események bekövetkezése idején még nem léteztek_– ez különösen igaz az elévülési idő lényegét képező jogbiztonsággal kapcsolatos kérdések felmerülésekor.
49. A 15. cikknek a jelen eset körülményeire való alkalmazhatósága azonban nem képezi a jelen fellebbezés tárgyát. Ezért értékelésemet a megtámadott ítélet kifogásolt részeire korlátozom.
A fellebbezés tárgya
50. Ahogyan azt mindkét fél elismeri: a jelen ügyben egyetlen kérdés van, és a különböző jogi érvek ugyanannak a kérdésnek más-más részét érintik. A fellebbezés összefüggésében talán kívánatosabb ezt a kérdést a Scottnál némiképp pontosabban megfogalmazni, a következőképpen:
Helyesen következtetett‑e az Elsőfokú Bíróság arra, hogy az elévülést megszakítja a Bizottságnak a tagállamhoz intézett, a kérdéses támogatásra vonatkozó információkérése, még abban az esetben is, ha a támogatottnak nem volt tudomása róla; és helyes volt‑e a következtetés alapjául szolgáló indoklás?
51. A kérdés megfontolása során a Scott a megtámadott ítélet 58–62. pontjának számos vonatkozásával száll vitába. Jogi érveit hat cím alá csoportosítja, amelyek nem követik ezeknek a pontoknak a számozását, viszont számos belső kereszthivatkozást tartalmaznak. Véleményem szerint a legegyszerűbb ezeket a megtámadott ítéletet tükröző sorrendben vizsgálni.
Egységes elévülési idő
52. A Scott által vitatott első kérdés az 58. pontban található állítás, miszerint „a 15. cikk a támogatások visszakövetelésére vonatkozóan egységes elévülési időt vezetett be, amely az érintett tagállamokra és a harmadik felekre egyformán vonatkozik”.
53. Azon állítása alátámasztására, miszerint „a közösségi jog elismeri, hogy a különböző módon érdekelt feleket különbözőképpen érintheti az elévülési idő”, a Scott Gand főtanácsnoknak az ACF Chemiefarma kontra Bizottság(12) ügyben ismertetett indítványát idézi, amely szerint – azzal a javaslatával összefüggésben, hogy a tagállamok jogrendszereiben elismert általános jogelvek alapján a Bizottságnak a versenyjogi szabályok múltbeli megsértése miatti pénzbírság kiszabására vonatkozó hatáskörére elévülési időnek kell vonatkoznia – „az elévülési időt azok a különböző időpontok szakíthatják meg, amikor a vizsgálat idején az egyes vállalkozásoknak az engedélyt megadták”.
54. Véleményem szerint azonban ez az álláspont nem tekinthető a közösségi jog iránymutató megállapításának olyan értelemben, ahogyan a Scott ezzel érvel. Anélkül, hogy Gand főtanácsnok érvelését bírálnám, kiemelném, hogy az elévülési időre vonatkozó javaslatát a Bíróság ebben az ügyben nem fogadta el, és ő maga is megjegyezte, hogy a különböző vállalkozások tekintetében érvényesülő különböző megszakadásra vonatkozó véleménye arra a „sajnálatos” és „furcsa” eredményre vezetne, hogy az egyik kérdéses jogsértés miatt kiszabott pénzbírság két érintett vállalkozás tekintetében elévülne, míg a harmadik tekintetében nem, majd így fejezi be: „Mindazonáltal, mivel a Bíróság korlátlan hatáskörrel rendelkezik, kétségtelenül kiszabhat pénzbírságot is saját felelősségük mértéke szerint az egyes vállalkozásokra, figyelmen kívül hagyva a mellékes szabálytalanságokat.” Az ilyen szabálytalanságoknak valóban nem tulajdonított jelentőséget, mivel a pénzbírság egységes csökkentését indítványozta mindhárom vállalkozás tekintetében. Végül emlékeztetni kell arra, hogy eltérő szempontok vonatkozhatnak egyrészt a versenyjogi szabályok megsértésére és a pénzbírságokra, másrészt az állami támogatások visszatérítésére.
55. A versenyjogi szabályok megsértésére tekintettel az elévülési időt utóbb a 2988/74/EGK rendelet(13) vezette be, a Scott a továbbiakban ezen rendelet 2. és 3. cikkére hivatkozik, amely a következőképpen rendelkezik:
„2. cikk
Az eljárások elévülési időszakának megszakítása
(1) Az eljárások elévülési időszakát minden olyan intézkedés megszakítja, amelyet a Bizottság vagy a Bizottság felkérése alapján egy tagállam foganatosít a jogsértéssel kapcsolatos előzetes vizsgálat vagy eljárás céljából. Az elévülési időszak megszakítása attól a naptól kezdve érvényes, amelyen az intézkedésről legalább egy olyan vállalkozást vagy vállalkozások társulását értesítenek, amely részt vett a jogsértésben.
Az elévülési időszak folyamatát megszakító intézkedések különösen az alábbiak:
a) a Bizottság vagy a Bizottság felkérése alapján eljáró valamely tagállam illetékes hatóságának a tájékoztatásra irányuló írásos kérése; vagy a kért tájékoztatást előíró bizottsági határozat;
b) a Bizottság vagy a Bizottság felkérése alapján egy tagállam illetékes hatósága által saját tisztviselőinek adott írásos meghatalmazás vizsgálat elvégzésére; vagy a Bizottság vizsgálatot elrendelő határozata;
c) eljárás megindítása a Bizottság által;
d) a Bizottságnak a kifogásokkal kapcsolatos nyilatkozatáról szóló értesítése.
(2) Az elévülési időszak megszakítása minden olyan vállalkozásra és vállalkozások társulására vonatkozik, amelyek a jogsértésben részt vettek.
(3) Minden megszakítással újra kezdődik az elévülési időszak. Az elévülési időszak azonban legkésőbb azon a napon jár le, amelyen az elévülési időszak kétszeresének megfelelő időszak anélkül telt el, hogy a Bizottság pénzbírságot vagy büntetést szabott volna ki; az említett időszak azzal az időtartammal meghosszabbodik, ameddig az elévülési időszakot a 3. cikk értelmében felfüggesztik.
3. cikk
Az eljárás elévülési időszakának felfüggesztése
Az eljárás elévülési időszakát annak időtartamára felfüggesztik, ameddig a Bizottság határozata alapján az Európai Közösségek Bíróságán eljárás van folyamatban.”
56. A 2. cikk (1) bekezdésének második mondatában és a 2. cikk (2) bekezdésében található egységes, az összes érintett vállalkozás tekintetében egyformán megszakadó elévülési időszakra való konkrét hivatkozásból a Scott arra következtet, hogy a hivatkozásnak az egyébként nagyon hasonlóan szövegezett 659/1999 rendelet 15. cikkéből történt kihagyása azt jelenti, hogy az utóbbi rendelkezésben a megszakadás különböző felek tekintetében eltérő lehet.
57. Véleményem szerint azonban a Scott nem vonhatja le az általa kívánt következtetést a szövegezés különbségéből. Amikor az elévülési időt a jogbiztonság érdekében vezetik be – amely több szempontból a szubjektív jogos feltevés fogalmának objektív ellentéteként tekinthető – mindig biztosan feltételezni kell, hogy a határidő mindenkire ugyanúgy vonatkozik. Az a tény, hogy a vélelem az egyik esetben kifejezett, nem jelenti azt, hogy a kifejezetten meg nem fogalmazott esetekben ne lenne érvényes. Továbbá ha a 2988/74 rendelettel való összehasonlításból ilyen a contrario
érvet lehetne levezetni, akkor a 659/1999 rendeletben megfogalmazott elévülési idő egyáltalán nem is lenne alkalmazható a vitatott támogatással kapcsolatban, mivel az utóbbi rendelet nem tartalmaz a 2988/74 rendelet 7. cikkéhez hasonló kifejezett rendelkezést; e cikk szerint: „Ez a rendelet a hatálybalépése előtt elkövetett jogsértésekre is vonatkozik.”
58. Valójában az eljárási logikában nagyon nyomós okok zárják ki annak lehetőségét, hogy az elévülés a tagállammal szemben megszakadjon, de közben a kedvezményezett tekintetében tovább folyjon. Abszurd elképzelés, hogy ebben az esetben a Bizottság a közösségi jog erejénél fogva visszakövetelhetné a támogatást, ugyanakkor a tagállam nem tudna eleget tenni ennek a követelésnek, mégis más eredmény nem lenne lehetséges ezzel a feltételezéssel.
59. Ebből következően nem látok okot sem a 15. cikk szövegezésétől való eltérésre – e cikk kizárólag egyes számban „elévülési időre” vagy „az elévülési időre” utal – vagy annak kiegészítésére, sem a rendelkezés célját jelentő jogbiztonság mértékének csökkentésére, amely szükségképpen bekövetkezne, ha a különböző felek tekintetében a határidő különböző időben érne véget. A Scott erre vonatkozó jogi érvelésében, a 15. cikk szövegezésében, vagy a 659/1999 rendelet céljában nincs olyan elem, amely kétségbe vonná a megtámadott ítélet 58. pontjában szereplő azon megállapítás helyességét, miszerint az egységes elévülési idő minden érintettre egyformán vonatkozik.
60. Mindazonáltal a Scott jogi érveinek fő csapása – amelyet attól függetlenül fenntart, hogy egységes vagy különálló elévülési idők állnak‑e fenn – arra irányul, hogy a támogatás kedvezményezettjével szembeni elévülési időt – egységes elévülési idő esetén így a tagállammal szemben is fennálló határidőt – nem szakíthatja meg olyan esemény, amelyről a kedvezményezettnek nincs tudomása. A Scott így vitába száll a megtámadott ítélet 59. és 60. pontjában kifejtett ezzel ellentétes következtetéssel, és e tekintetben számos konkrét jogi érvet ad elő.
A régi ítélkezési gyakorlatnak az új szabályozásra való alkalmazása
61. Az Elsőfokú Bíróság az ítélet 59. pontjában az 1999 előtti ítélkezési gyakorlatra hivatkozott. A Scott azt állítja, hogy a 659/1999 rendelet által bevezetett rendszer több szempontból – különösen az elévülési idő bevezetése tekintetében – új, és nem lehet a korábbi gyakorlatot tükröző jogesetek alapján megítélni.
62. E tekintetben a Scott az Ausztria kontra Bizottság(14) ügyben tett indítványomra hivatkozik – amely ügyben a kérdéses eljárás a 659/1999 rendelet hatálybalépése előtt befejeződött, így a jognak csak az előzőleg fennállt állapotára vonatkozott – amelyben azt állítottam, hogy az új rendszer „újszerű és az eddigitől különböző egyensúlyt hoz létre a közösség, a tagállamok és más érintett felek érdekei között”.
63. Ez valóban igaz, azonban ebből nem azt a következtetést vontam le, hogy a korábbi ítélkezési gyakorlat már nem releváns, hanem azt, hogy ahol a 659/1999 rendelet új rendelkezést vezetett be, a korábbi gyakorlat értelmezése érdekében arra már nem lehet hivatkozni, és kockázatos lenne bármelyik egyes rendelkezést elszigetelten tekinteni, és azt állítani, hogy az a jog korábbi állapotának jogszabályi szintre emelése.
64. Valójában nyilvánvaló, hogy a 659/1999 rendelet nem egy teljesen új rendszert állít fel az állami támogatások felügyeletére, hanem többnyire a korábban létező rendszert emeli jogszabályi szintre, és teszi egyértelművé kötelező jogi formában. E tekintetben a korábbi ítélkezési gyakorlat nyilvánvalóan releváns marad. Az ítélkezési gyakorlatra érvényesen lehet hivatkozni még ott is, ahol a korábba n létező rendszerben újításokat vezettek be, pontosan azért, mert az újítást abban a környezetben kell értelmezni, amelybe belehelyezték.
65. Az Elsőfokú Bíróság által az ítélet 59. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat az EK 88. cikk (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozott. Még ha néhány esetben a Szerződés valamely rendelkezésének alkalmazásáról szóló későbbi jogszabály az adott rendelkezésre vonatkozó korábbi ítélkezési gyakorlat helyébe léphet is, vagy feleslegessé teheti is, vélelmezni kell, hogy nem ez történik, hacsak kifejezetten nem bizonyítható.
66. Álláspontom szerint a Scott nem bizonyította, hogy a 659/1999 rendelet oly mértékben újszerű, hogy az Elsőfokú Bíróság által hivatkozott ítélkezési gyakorlat vagy az abból levont következtetések helyébe lépne. A Scott érveit a következőkben sorjában vizsgálom.
A támogatás kedvezményezettjének védelme
67. A Scott központi érve szerint a 659/1999 rendelet – vagy legalábbis annak több rendelkezése – és különösen a 15. cikkben található elévülési idő a támogatás kedvezményezettjének védelmét szolgálja, ez pedig olyan lényeges hangsúlybeli változás, amely az értelmezés másfajta megközelítését igényli.
68. Álláspontom szerint ezt az érvet nem támasztja alá a rendelet olvasata. Valóban feltűnő, hogy a szöveg az Elsőfokú Bíróság által hivatkozott következetes ítélkezési gyakorlattal teljes összhangban az eljárással túlnyomórészt mint a Bizottság és a tagállam közötti üggyel foglalkozik.
69. Az 1. cikk h) pontja az „érdekelt fél” fogalmát így definiálja: „olyan tagállam vagy személy, vállalkozás vagy vállalkozások társulása, amelyek, illetve akinek érdekeit a támogatás nyújtása érintheti, különösen a támogatás kedvezményezettje, a versenytárs vállalkozások és a szakmai szövetségek”. A kedvezményezett tehát a számos érdekelt fél egyike, és nem részesül különleges figyelemben.
70. Az érdekelt felek jogaira a (8), (9) és (21) preambulumbekezdés hivatkozik, azonban csupán a hivatalos
vizsgálati eljárás során benyújtott észrevételeikkel és az ezen eljárás során hozott határozatok közlésével összefüggésben (a (21) premabulumbekezdés azonban kifejezetten említi, hogy „ugyanakkor fenn kell tartani azt az elvet, hogy az állami támogatásokra vonatkozó határozatok címzettje az érintett tagállam”). Az elévülési időre vonatkozó (14) preambulumbekezdés csupán a jogbiztonságra hivatkozik. A (16) preambulumbekezdés szerint „indokolt meghatározni azon lehetőségeket, amikor harmadik feleknek meg kell védeniük érdekeiket az állami támogatási eljárásokban”, amely arra utal, hogy a normatív szöveg kimerítő szabályozza azokat a körülményeket, amikor ezen érdekeket figyelembe kell venni.(15)
71. A normatív részben az érdekelt felet első ízben a 6. cikk említi („Hivatalos vizsgálati eljárás”), mint aki észrevételek benyújtására jogosult – a hivatalos vizsgálati eljárás megindítását követően –, és kérheti, hogy személyét az érintett tagállam előtt ne fedjék fel – ez olyan lehetőség, amely egyértelműen nem illeti meg a támogatás kedvezményezettjét.
72. Sem a preambulumban, sem a normatív részben nem található utalás az érintett tagállamon kívüli többi fél helyzetére, amelyet e felek a hivatalos vizsgálati eljárás megindítását megelőző szakaszban – amelyre a jelen ügy vonatkozik – töltenek be.
73. Egyébként csak a 20. cikk szabályozza az érdekelt felek jogait. E cikk a következőket írja elő:
„(1) Bármely érdekelt fél nyújthat be észrevételt a 6. cikk szerint, miután a Bizottság a hivatalos vizsgálati eljárás megkezdéséről határozatot hozott. Valamennyi érdekelt fél, aki észrevételt nyújtott be, és az egyedi támogatás bármely kedvezményezettje, kézhez kapja a Bizottság 7. cikk szerint hozott határozatának egy példányát.
(2) Minden érdekelt fél tájékoztathatja a Bizottságot a feltételezett jogellenes támogatásról és a támogatással való feltételezett visszaélésről. Amennyiben a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a birtokában lévő információ alapján nincs megfelelő alap az eset vizsgálatára, erről tájékoztatja az érdekelt felet. Amennyiben a Bizottság határozatot hoz a benyújtott információ tárgyára vonatkozólag, a határozat egy példányát megküldi az érdekelt félnek.
(3) Bármely érdekelt fél kérelemre megkapja a 4. és 7. cikk, a 10. cikk (3) bekezdése és a 11. cikk szerinti határozat egy példányát.”
74. A fentiekben nem találok utalást arra, hogy a rendelet a kedvezményezett érdekeinek védelmére irányulna. Sőt önmagában az a tény, hogy az érdekelt felek jogai – akik közül a kedvezményezettet nem illeti meg különleges bánásmód –egyetlen cikkben, ilyen korlátozottan kerülnek megemlítésre, igen sokatmondó, ha összehasonlítjuk azzal, hogy a rendelet többi részében mindenütt található hivatkozás a Bizottság és a tagállamok hatáskörére és kötelezettségeire, a kettejük közötti viszonyra és kommunikációra. Az EK 88. cikk megfogalmazása egyértelműen ugyanezt a képet mutatja.
75. A rendeletben a kedvezményezettre vonatkozó további hivatkozások pusztán ténybeli jellegűek, és nem utalnak a kedvezményezett jogainak védelmére.
76. Különösen ez a helyzet a 15. cikk esetében, amely csupán az elévülési idő kezdetének megállapítása céljából hivatkozik a kedvezményezettre. Egyébiránt a szövegezés semleges, ahogyan az egy mindenki számára jogbiztonságot célzó rendelkezéstől elvárható.
77. A Scott ennek ellenére azzal érvel, hogy az elévülési idő célja a kedvezményezett érdekeinek védelme, mivel a támogatás nyújtása után 10 évvel lényegében ez az egyetlen védelemre szoruló érdek, és ez az egyetlen érdek, amelynek az elévülési idő eltelte ténylegesen javára szolgál. Tíz évvel a támogatás nyújtása után a visszatérítés általában nem hátrányos a támogatást nyújtó tagállam számára, azonban a kedvezményezettnek minden esetben a hátrányára van.
78. Mindazonáltal eltekintve attól a ténytől, hogy a visszatérítés még 10 évvel később is ellentétes lehet a tagállam érdekével – amely nem számít visszatérítésre, de valószínűleg nem szeretné azt, hogy a támogatásban részesített vállalkozás, gazdasági ágazat vagy földrajzi terület veszélybe kerüljön –, és teljesen eltekintve attól a ténytől, hogy a versenytársaknak vagy más érdekelt feleknek legalább akkora érdeke fűződhet a támogatás visszatérítéséhez, mint a kedvezményezettnek a támogatás megtartásához, ez a jogi érv azon a – véleményem szerint helytelen – feltételezésen alapul, hogy az elévülési idő célja valamely fél érdekeinek védelme.
79. Ellenkezőleg, ahogyan az a rendeletből világosan kitűnik, és ahogyan azt a Scott beadványában másutt maga is kiemeli, a cél a jogbiztonság megteremtése. Ez a cél semleges és objektív, nem pedig részrehajló és szubjektív.
80. Az – egységes – elévülési idő eltelte nemcsak a kedvezményezett és a tagállam jogi helyzetét változtatja meg, hanem a Bizottságét és mindenki másét is, aki az „érdekelt fél” kategóriába tartozik, amelyet a 659/1999 rendelet 1. cikkének h) pontja széleskörűen, de korántsem kimerítően definiál.(16) Nemcsak az érintett tagállam és a kedvezményezett, hanem a Bizottság, a többi tagállam, az üzleti versenytársak és a helyi vagy regionális hatóságok, amelyeket a támogatás nyújtása előnyösen vagy hátrányosan érintett, biztosak lehetnek abban, hogy a támogatás a továbbiakban létezőnek tekintendő.
81. Ebben az összefüggésben kell vizsgálni a Scott azon jogi érvét, miszerint az elévülést megszakító eseményt a kedvezményezett tudomására kell hozni annak érdekében, hogy bármilyen hatása legyen.
82. A határidők és az elévülési idők természetükből fakadóan közvetve vagy közvetlenül számos fél jogi helyzetére gyakorolnak hatást. A határidőt elindító vagy azt megszakító esemény pontos pillanata nem szükségszerűen jut automatikusan és azonnal mindegyikük tudomására. Szükséges azonban, hogy az ilyen esemény könnyen megállapítható és objektív módon bizonyítható legyen.
83. Az olyan jogi tény, mint a Bizottság tagállamhoz intézett információkérése, eredetileg talán csak a felek előtt ismert, ám bármely más érdekelt fél is meggyőződhet róla úgy, hogy – a fél diszkrécióra való igényétől függően – a Bizottságnál vagy a tagállamnál érdeklődik. A létezését objektív módon lehet bizonyítani, legalábbis ha írásos formát ölt. (Természetesen, ha objektív módon nem bizonyítható, egyáltalán nem lehet rá hivatkozni.)
84. Igaz, hogy a jelen ügyben egyik féltől sem lehetett elvárni, hogy a releváns időszakban az elévülési idő lehetséges megszakításáról érdeklődjék, mivel az elévülési időt bevezető és az azt megszakító eseményeket meghatározó rendeletet csak mintegy két évvel később fogadták el. Azonban ez a sajátosság, amely elkerülhetetlenül következik az elévülési időnek a hatálybalépése előtti eseményekre való alkalmazásából, nem befolyásolhatja a rendelet értelmezésének módját.(17)
„[...]
vagy a Bizottság kérésére eljáró tagállam”
85. A Scott által felhozott további és lényeges jogi érv a 15. cikk szövegezésén alapul. Ez a cikk, újra felidézve, azt állapítja meg, hogy „a Bizottság vagy a Bizottság kérésére eljáró tagállam jogellenes támogatással kapcsolatos intézkedései” megszakítják az elévülési időt. Ha a tagállamnak a Bizottság kérésére tett intézkedései szakítják meg az elévülési időt – érvel a Scott – feltételezni kell, hogy a kérés önmagában nem alkalmas az elévülési idő megszakítására.
86. A kérdéses szövegezés feltétlenül a Scott álláspontját támasztaná alá, ha lenne más olyan körülmény, amely erre utalna – véleményem szerint azonban, ahogyan ezt már kifejtettem, nincsen ilyen. De ilyen körülmények hiányában is elgondolkodtató a Scott által kifejtett értelmezés.
87. Az egyik lehetséges magyarázat, jóllehet nem a legkielégítőbb, a szövegezésbeli figyelmetlenség. A Bizottság kiemeli, hogy a tanácsi rendelet meghozatalára irányuló eredeti javaslata(18) nem tartalmazott elévülési időre vonatkozó rendelkezést, és a 15. cikket a Tanács iktatta be. Kiemeli továbbá, hogy a 659/1999 rendelet 15. cikke feltűnő hasonlóságot mutat a 2988/74 rendelet 2. és 3. cikkével.(19) A kérdéses szöveget gyaníthatóan átmásolták az egyik rendeletből a másikba anélkül, hogy teljes körűen figyelembe vették volna a vállalkozásokra vonatkozó versenyjogi szabályok és az állami támogatások közötti eljárási különbségeket. A versenyjogi ügyekben a Bizottság a vállalkozásokkal akár közvetlenül, akár a tagállamok közvetítésével kapcsolatba léphet, így a kérdéses szövegezés helyénvaló; az állami támogatások esetében azonban a Bizottság csak a tagállammal kerül kapcsolatba.
88. Más magyarázat is található azonban, amely némi – jóllehet talán korlátozott – gyakorlati jelentőséget ad a megfogalmazásnak.
89. A Bizottság kiemeli például, hogy általános kérelmet intézhet a tagállamhoz annak érdekében, hogy függesszen fel egy meghatározott időszakon át, időközönként, esetlegesen a nemzeti szint alatt nyújtott támogatásokat magában foglaló programot. Ez a kérelem megszakítja az elévülési időt a múltbeli támogatások tekintetében, azonban nem szakítja meg az ezt követően, a program tényleges felfüggesztése előtt nyújtott támogatásokra nézve. Ez utóbbiak tekintetében a tagállamnak a Bizottság kérelme alapján tett intézkedése minősülne elévülést megszakító eseménynek.
90. Felmerülhet az az eset is, hogy a Bizottság kérelme olyan formában – például telefonhívásként – történik, amely nem bizonyítható megfelelően ahhoz, hogy jogilag hivatkozni lehessen rá, a tagállam ennek ellenére eleget tesz neki. A tagállam intézkedése ez esetben megszakítaná az elévülési időt.
91. Végül emlékeztetni kell arra, hogy a 15. cikk értelmében az elévülési idő minden megszakítástól számítva újra indul. Ez nyilvánvalóan magában foglalja az elévülési idő ismételt megszakadásának a lehetőségét is, és teljességgel elfogadható ebben az összefüggésben annak lehetősége, hogy az első megszakító intézkedést követően a tagállam egy vagy több megszakító intézkedést tesz.
92. Következésképpen nem gondolom, hogy a Scottnak a 15. cikk szövegezésére irányuló jogi érve megdönti a megtámadott ítélet 60. pontjában foglalt végkövetkeztetést, jóllehet kívánatosabb lett volna, ha az Elsőfokú Bíróság válaszol erre az érvelésre, amelyet elég relevánsnak tartott ahhoz, hogy a megtámadott ítélet 42. pontjában összefoglalja.
A kedvezményezett információs forrás szerepe és a Bizottságnak a kedvezményezett tájékoztatására vonatkozó kötelezettsége
93. A Scott által vitatott, a megtámadott ítélet 59. pontjában található két utolsó kérdést nagyon röviden érintem.
94. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „az igazgatási eljárásban az érdekelt felek lényegében a Bizottság információs forrásának szerepét töltik be”, és hogy „[a] Bizottság nem köteles tájékoztatni a potenciálisan érdekelt személyeket, beleértve a támogatás kedvezményezettjét is, az igazgatási eljárás kezdeményezése előtt megtett, a jogellenes támogatásokkal kapcsolatos intézkedéseiről”.
95. A Scott nem vitatja a fenti állítások tartalmát, de kijelenti, hogy azok nem támasztják alá a 60. cikkben található következtetést, miszerint az a tény, hogy a Scottnak nem volt tudomása a Bizottság információkéréséről, e kérést nem fosztja meg a Scottal szemben érvényesülő jogi hatásától.
96. A megtámadott ítélet vonatkozó pontjainak szövegezéséből számomra egyértelmű, hogy a 60. pontban található következtetést az Elsőfokú Bíróság az 58. és 59. pontban található premisszák összességéből vonta le. A két legfontosabb premissza, hogy egységes elévülési idő van, amely minden félre egyformán vonatkozik, és hogy az állami támogatásra vonatkozó vizsgálat és ellenőrzési eljárás elsősorban a Bizottság és az érintett tagállam között folyik. Korábban kifejtettem álláspontomat, hogy miért gondolom, hogy ezen premisszák nem vonhatók kétségbe. A Scott által kifogásolt két további állítás önmagában ugyan nem elegendő a következtetés alátámasztására, azonban teljes mértékben összhangban van vele, és annak megerősítésére irányul.
A megtámadott ítélet 58–60. pontjára vonatkozó végkövetkeztetés
97. Következésképpen arra az álláspontra jutottam, hogy a megtámadott ítélet 58–60. pontjában található indokolás helytálló, és megfelelően vezet a hasonlóképpen helytálló azon következtetésre, hogy a Bizottság által az érintett tagállamhoz intézett információkérés megszakítja a 659/1999 rendelet 15. cikkében szabályozott elévülést, és a megszakítás jogilag minden féllel szemben hatályos még akkor is, ha a kérdéses támogatás kedvezményezettjének nem volt tudomása a megkeresésről.
98. Véleményem szerint ez elegendő ahhoz a végkövetkeztetéshez, hogy az Elsőfokú Bíróság nem tévedett a jogban, és a fellebbezést el kell utasítani. Mindazonáltal a megtámadott ítélet 61. és 62. pontját illetően van néhány, eddig nem tárgyalt érv, amelyeket röviden érintek.
Jogos feltevés
99. Az Elsőfokú Bíróság a 61. pontban kiemelte, hogy mivel a támogatást nem jelentették be, a Scott nem fűzhet jogos feltevést ahhoz, hogy jogszerűen nyújtották, és hogy a körültekintő gazdasági szereplőnek gondoskodnia kell az eljárási szabályok betartásáról.
100. A Scott előadja, hogy ha a támogatás jogszerű nyújtására irányuló jogos feltevés hiányában nem lehetne az elévülési időre hivatkozni, akkor gyakorlatilag soha nem lehetne hivatkozni az elévülési időre, mivel az a feltevés szerint csak a be nem jelentett támogatásokra vonatkozik, ahol a kedvezményezettnek nem lehet jogos feltevése a jogszerűséget illetően. Az Elsőfokú Bíróság ebből következően tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy az ilyen feltevés megléte vagy hiánya releváns a 15. cikk alkalmazása szempontjából.
101. Nagymértékben egyetértek a Scottal. A jogos feltevésre való hivatkozás nem helyénvaló ebben az összefüggésben, ahol – az Elsőfokú Bíróság által említett bevett ítélkezési gyakorlattal összhangban – nem merülhet fel jogos feltevés.
102. Azonban – ahogyan azt a Bizottság kiemeli – ennek az ítéletbe történt belefoglalása nem jelenti azt, hogy az ítéletet hatályon kívül kell helyezni, hacsak nem a jogi végkövetkeztetéshez vezető indokolás nélkülözhetetlen eleme, és – ahogyan azt fent már világossá tettem – véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság a 60. pontban ettől függetlenül és megfelelő indokolással erre a végkövetkeztetésre jutott.
103. A jogos feltevésre való hivatkozás ebben az összefüggésben, ahogyan azt a Scott előadja, irreleváns a megtámadott ítélet szempontjából. Ugyanezen az alapon irreleváns a fellebbezés szempontjából is.
104. Mindazonáltal kiemelném, hogy jelentősége van annak, hogy az Elsőfokú Bíróság a 15. cikkel kapcsolatban általánosságban emlékeztet arra, hogy a körültekintő gazdasági szereplőnek gondoskodnia kell az eljárási szabályok betartásáról; ennek különösen a Scott azon megfontolásaira tekintettel van jelentősége, miszerint a kedvezményezettnek tudomással kell bírnia az elévülést megszakító eseményről.
Jogbiztonság az elévülési idő bevezetése előtt
105. A megtámadott ítélet 62. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a 659/1999 rendelet hatálybalépése előtt a Scott nem hivatkozhatott a jogbiztonságra egy 1987-ben nyújtott, be nem jelentett támogatásra vonatkozó elévülési idő tekintetében, és így nem is lehetett a jogbiztonságtól megfosztani azzal a megállapítással, hogy a Bizottság megkeresése megszakította az elévülési időt.
106. A Scott szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen tekintette relevánsnak ezt a körülményt, és a megállapítás ellentmond annak a korábbi következtetésnek, miszerint a rendeletet a megtámadott határozatot elfogadásának napján, 2000. július 12‑én fennálló tényekre kell alkalmazni, és 1987. augusztus 31‑ét kell az elévülési idő kezdőnapjának tekinteni.
107. Egyetértek azzal, hogy a 62. pontban foglalt megállapítás jogbiztonságra vonatkozó része(20) nem szükséges a 60. pontban kifejtett következtetés levonásához – ez abból a tényből is kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság ezen következtetés után tette ezt a megállapítást. Mint általános megjegyzés azonban korántsem irreleváns, mivel ha az elévülési időnek a Bizottság megkeresése miatti megszakadása sértette volna a jogbiztonságot, másfajta elemzésre lenne szükség.
108. Továbbá, ami a jogbiztonságot illeti, ezt a megállapítást annak hangsúlyozására hozom fel, hogy a jelen ügy szokásostól eltérő körülményei között a 659/1999 rendelet hatálybalépése – vagyis 1999. április 16. – előtt nem lehetett szó az elévülési idővel kapcsolatos jogbiztonságról. Ez teljes mértékben összhangban van az elévülési idő alkalmazhatóságára vonatkozó korábbi következtetéssel. Még ha a Scottnak igaza lenne is azzal kapcsolatban, hogy a kedvezményezettnek tudomást kell szereznie az elévülést megszakító intézkedésről, a jelen körülmények között erre akkor sem hivatkozhatott volna eredményesen, hiszen a Scottot a jogbiztonság beállása előtt tájékoztatták az elévülést megszakító intézkedésről. Tömören azt mondhatjuk, hogy az 1999. április 16‑án beálló jogbiztonság magában foglalta azt a bizonyosságot is, hogy az elévülési idő 1997. január 17‑én megszakadt.
109. Ebből következően a megtámadott ítélet 61. és 62. pontjában, illetve a Scottnak a fenti pontokra vonatkozó előterjesztésében nem található olyan ok, amely alapot szolgáltat az ítélet hatályon kívül helyezésére.
Az Elsőfokú Bíróság elé történő visszautalás és a költségek
110. A Bíróság alapokmányának 61. cikke értelmében a megtámadott ítéletet hatályon kívül helyezése esetén az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, ha a per állása megengedi.
111. A jelen ügyben a megtámadott ítélet nem végleges döntésre irányult, hanem csak egyetlen kérdéssel foglalkozik. Az eljárás folytatódott a fennmaradó kérdések tekintetében, és a fellebbezés elbírálásáig felfüggesztették. A fenti eljárásra tekintettel – amely meglepőnek tűnhet, hiszen ha a Bíróság nem ad helyt a Scott fellebbezésének, a még fennálló kérdések új és némiképp elkésett vizsgálatára lenne szükség – a Bíróság nem hozhat végleges határozatot.
112. Az eljárási szabályzat 122. cikke értelmében ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. A 69. cikk 2. §‑a szerint a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A 69. cikk 5. §‑a úgy rendelkezik, hogy a költségviselésre irányuló kérelem hiányában a felek maguk viselik saját költségeiket.
113. Álláspontom szerint a jelen ügyben a fellebbezés megalapozatlan. Mindazonáltal a Bizottság nem terjesztett elő költségviselésre irányuló kérelmet, így a felek maguk viselik saját költségeiket.
Záró megjegyzések
– gyakorlati megállapítások
114. A jelen ügy néhány vonatkozása meglehetősen furcsa jelleget ölt, ha végiggondoljuk, hogy a kérdés arra irányul, hogy releváns‑e a jogbiztonság szempontjából az, hogy tudomása volt‑e a kedvezményezettnek a Bizottság elévülési időt megszakító intézkedéseiről, ha az elévülési időt a jogszabály valójában csak az összes releváns határidő eltelte után vezette be.
115. Ilyen körülmények között nehéz lenne elfogadni, hogy bármely esemény, vagy az arról való tudomás jogbiztonságra adhat alapot az elévülési idő 1999. április 16‑i bevezetését megelőzően.
116. Fentebb már utaltam rá(21), hogy a helyes álláspont talán az lett volna, ha a jelen eset körülményei mellett egyáltalán nem kerülne alkalmazásra az elévülési idő – ez a megközelítés valójában ugyanarra az eredményre vezetett volna, mint az a végkövetkeztetés, hogy a Scott az elévülési idő elteltére annak megszakadása miatt nem hivatkozhat.
117. Mindazonáltal így, hogy a releváns eljárásjogi háttér ismert, a be nem jelentett támogatás kedvezményezettje számára nyilvánvalóan lényeges gyakorlati jelentősége van annak, hogy tudomást szerezzen a Bizottság intézkedéseiről, még ha ez jogilag – mint azt elemzésemben kifejtettem – nem is releváns.
118. Véleményem szerint e tekintetben a 659/1999 rendeletben foglaltaktól függetlenül a helyes igazgatási gyakorlatnak megfelelően a Bizottság feladata, hogy tájékoztassa a kedvezményezettet azokról az intézkedésekről, amelyek előreláthatóan megszakítják az elévülést, különösen akkor, ha az elévülési idő nemsokára eltelik, és előfordulhat, hogy a kedvezményezett a határidő eltelte előtt más módon nem szerezne tudomást az intézkedésről.
119. A tájékoztatás történhetne az Európai Unió Hivatalos Lapjában való rövid közzététel formájában. A tárgyalás során a Bizottság meghatalmazottja számos indokot hozott fel arra, hogy véleménye szerint miért nem lenne annyira célszerű az ilyen gyakorlat, mint amilyennek első látásra tűnik. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy a nehézségek olyan mértékűek, ahogyan azt előadta. A Hivatalos Lapban
megjelenő rövid közlemény egyszerű és hasznos lépés lenne az olyan jellegű problémák elkerülésére, mint amelyekre a Scott felhívta a figyelmet.
Végkövetkeztetések
120. A fenti megállapítások alapján azt indítványozom, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé az ítéletében el nem bírált kérdések tekintetében, a feleket pedig kötelezze a fellebbezéssel kapcsolatban felmerült költségeik viselésére.
(1) .
(2)
–	T‑366/00. sz. ügyben hozott ítélet; a továbbiakban: a megtámadott ítélet (EBHT 2003., II‑1763. o).
(3)
–	HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.
(4)
–	Lásd különösen a (2) és a (3) preambulumbekezdést.
(5)
–	[Ez a lábjegyzet csak az angol nyelvi változatra vonatkozik.]
(6)
–	Lásd a T‑126/96. és T‑127/96. sz., BFM és EFIM kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3437. o.) 67–69. pontját.
(7)
–	(14) preambulumbekezdés.
(8)
–	HL C 301., 4. o.
(9)
–	Franciaország által a Scott Paper SA Kimberly-Clark részére nyújtott állami támogatásról (HL 2002. L 12., 1. o.).
(10)
–	Lásd a határozat (219)–(224) preambulumbekezdését.
(11)
–	Ez valószínűleg tévedés; a levél január 17‑én kelt.
(12)
–	41/69. sz. ügy (EBHT 1970., 661, 729. o.); az indítvány hivatkozott a 44/69. sz., Buchler kontra Bizottság ügyre (EBHT 1970., 733. o.) és a 45/69. sz., Boehringer Mannheim kontra Bizottság ügyre is (EBHT 1970., 769. o.).
(13)
–	Az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról szóló, 1974. november 26‑i 2988/74/EGK. sz. tanácsi rendelet (HL L 319., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.).
(14)
–	A C‑99/98. sz. ügyben 2001. február 15‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1101. o.) 27. és 28. pontja.
(15)
–	[Ez a lábjegyzet csak az angol nyelvi változatra vonatkozik.]
(16)
–	Lásd a fenti 69. pontot.
(17)
–	Záró megjegyzéseimet lásd továbbá a 114. és az azt követő pontokban.
(18)
–	Az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló tanácsi rendelet alkotására vonatkozó bizottsági javaslat (COM(98)73 végleges, HL 1998. C 166., 13. o.).
(19)
–	Lásd a fenti 55. pontot.
(20)
–	Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben a jogos feltevésre is hivatkozott, de a Scott csak a jogbiztonságra való hivatkozást vitatja. Értékelésem azonban értelemszerűen vonatkozik a jogos feltevésre vonatkozó állításra is.
(21)
–	A 45. és azt követő pontok.