62003CJ0001_HU
Felek
Az ítélet indoklása
Rendelkező rész
Felek
A C‑1/03. sz. ügyben,
a Bírósághoz az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
amelyet a Cour d’appel de Bruxelles (Belgium) a Bírósághoz 2003. január 3‑án érkezett 2002. december 3‑i végzésével terjesztett elő az előtte
Paul Van de Walle,
Daniel Laurent,
Thierry Mersch
és
a Texaco Belgium SA
ellen,
a Région de Bruxelles-Capitale
részvételével folyamatban lévő büntetőeljárásban,
A BÍRÓSÁG (második tanács),
tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑P. Puissochet (előadó), R. Schintgen, F. Macken és N. Colneric bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: R. Grass,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
– P. Van de Walle, D. Laurent és a Texaco Belgium SA képviseletében M. Mahieu ügyvéd,
– T. Mersch képviseletében O. Klees ügyvéd,
– a Région de Bruxelles-Capitale képviseletében E. Gillet, L. Levi és P. Boucquey ügyvédek,
– az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében F. Simonetti és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2004. január 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
Az ítélet indoklása
1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 78., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 3. o.) módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv (HL L 194., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: 75/442 irányelv) 1. cikke a), b) és c) pontjának értelmezésére vonatkozik.
2. E kérelmet P. Van de Walle, D. Laurent és T. Mersch, a Texaco Belgium SA (a továbbiakban: Texaco) vezetői, valamint a Texaco (a továbbiakban együttesen: Van de Walle és társai) bűnösségének megállapítására irányuló, az említett társaság nevében működtetett benzinkútból véletlenszerűen kiszivárgott szénhidrogének miatt indított, hulladék elhagyásának vétségével kapcsolatos büntetőeljárásban terjesztették elő.
Jogi háttér
A közösségi szabályozás
3. A 75/442 irányelv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
a) »hulladék«: az I. mellékletben felsorolt kategóriák bármelyikébe tartozó olyan anyag vagy tárgy, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles;
[…]
b) »termelő«: akinek a tevékenysége során hulladék keletkezik (»eredeti előállító«) és/vagy bárki, aki előkészítő feldolgozási folyamatot, keverést vagy egyéb olyan műveletet végez, ami ezen hulladék jellegében vagy összetételében változást eredményez;
c) »birtokos«: a hulladék termelője, vagy az a természetes vagy jogi személy, akinek a hulladék a birtokában van
[…]”.
4. A 75/442 irányelv „Hulladékkategóriák” című I. melléklete Q4 pontjában felsorolja a „[k]iömlött, veszendőbe ment vagy egyéb kárt szenvedett anyagok[at], beleértve bármely, baleset következményeként szennyeződött anyagot, berendezést stb.”; Q7 pontjában a „[t]ovábbi használatra alkalmatlanná vált anyagok[at] (pl. szennyeződött savak, oldószerek, kimerült edzősók stb.)”; Q14 pontjában az „[o]lyan termékek[et], amelyeket birtokosuk tovább nem használ (pl. mezőgazdasági, háztartási, irodai, kereskedelmi és bolti hulladékok stb.)” és Q15 pontjában a „[t]alajtisztítás eredményeként keletkező szennyezett anyagok[at] vagy termékek[et]”.
5. A 75/442 irányelv 4. cikkének második bekezdése szerint: „A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket azért is, hogy megtiltsák a hulladékok ellenőrizetlen elvezetését vagy lerakását, illetve ellenőrizetlen ártalmatlanítását.”
6. A 75/442 irányelv 8. cikke előírja, hogy a tagállamoknak meg kell tenniük a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy minden hulladékbirtokos átadja hulladékát egy magán vagy közületi hulladékgyűjtőnek vagy olyan vállalkozásnak, amelyik hasznosítja vagy ártalmatlanítja a hulladékot, illetve hogy a birtokos maga biztosítsa a hulladék hasznosítását vagy ártalmatlanítását.
7. A 75/442 irányelv 15. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A »szennyező fizet« elvvel összhangban a hulladékártalmatlanítással kapcsolatban felmerülő költségeket az alábbiak viselik:
– a hulladékbirtokos, aki a hulladékot átadja egy hulladékgyűjtőnek vagy a 9. cikk értelmében vett vállalkozásnak
és/vagy
– a termék előző birtokosai vagy gyártója, akitől a hulladék származott.”
A nemzeti szabályozás
8. A Région de Bruxelles-Capitale (Brüsszel Főváros Régió) tanácsának a hulladék keletkezésének megelőzéséről és a hulladékgazdálkodásról szóló, 1991. március 7‑i rendelete ( Moniteur belge, 1991. április 23.; a továbbiakban: 1991. március 7‑i rendelet) 2. cikkének 1. pontjában meghatározza, hogy a hulladék „olyan anyag vagy tárgy, amelytől a birtokosa megválik, megválni szándékozik vagy megválni köteles”.
9. Az említett rendelet I. melléklete, amely több hulladékkategóriát rendszerez, Q4 pontjában a „kiömlött, veszendőbe ment, vagy egyéb kárt szenvedett anyagok[at], beleértve bármely, baleset következményeként szennyeződött anyagot, berendezést stb.”, Q7 pontjában a „további használatra alkalmatlanná vált anyagok[at]” és Q12 pontjában a „szennyezett anyagok[at]” említi meg.
10. A fenti rendelet „A hulladékokat veszélyessé tevő alkotóelemek” című III. melléklete tartalmaz egy, a „szénhidrogénekre, valamint a szénhidrogéneknek az – e mellékletben külön nem megnevezett – oxigén-, nitrogén- és kéntartalmú alkotóelemeire” utaló C51 pontot.
11. Ugyanennek a rendeletnek a 8. cikke úgy rendelkezik:
„Hulladékot közterületen vagy magánterületen a hatáskörrel rendelkező hatóság által ebből a célból engedélyezett helyen kívül vagy a hulladék ártalmatlanítására vonatkozó szabályok megsértésével lerakni tilos.”
12. Az 1991. március 7‑i rendelet 10. cikke előírja:
„Aki hulladékot termel vagy birtokol, köteles arról gondoskodni, vagy mások igénybevételével azt biztosítani, hogy a hulladékok ártalmatlanítására – ennek a rendeletnek megfelelően – a talajra, a növényzetre, az állatvilágra, a levegőre és a vizekre gyakorolt káros hatások korlátozásával, illetve általánosságban a környezet és az emberi egészség veszélyeztetése nélkül kerüljön sor.
A Région de Bruxelles-Capitale kormányzata gondoskodik arról, hogy a hulladékártalmatlanítással kapcsolatban felmerülő költségeket a hulladékot az ártalmatlanítást végző intézménynek átadó hulladékbirtokos viselje, avagy ennek hiányában az előző birtokosok vagy azon termék gyártója, amelyből a hulladék származik.”
13. A rendelet 22. cikke szerint büntetendő az, aki saját vagy más hulladékát a fenti rendelet 8. cikkében foglaltak megsértésével lerakja.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14. A Région de Bruxelles-Capitale Brüsszelben (Belgium) az avenue du Pont de Luttre 132. szám alatt található épület tulajdonosa. 1993. január 18‑án meg kellett szakítani az épület – szociális ellátóközpont kialakítása érdekében kezdett –felújítási munkálatait, mert a pincében szénhidrogénekkel szennyezett víz szivárgását fedezték fel, amely az épületet és a szomszédos – 134. szám alatti –épületet elválasztó falból eredt, ahol abban az időben a Texaco nevében benzinkutat működtettek.
15. A Texaco és a terület tulajdonosa az említett benzinkútra vonatkozóan bérleti szerződést kötött. 1988‑tól a benzinkutat „haszonbérleti szerződés” alapján működtették, amelynek értelmében a Texaco a területet, az épületet, felszerelést és a berendezéseket az üzemeltető rendelkezésére bocsátotta. Az üzemeltető a saját számlájára működtette a benzinkutat, de nem volt jogosult arra, hogy a – benzinkutat kőolajtermékekkel ellátó, s egyébiránt a könyvelés és az árukészlet ellenőrzésének jogát magának fenntartó – Texaco előzetes írásbeli engedélye nélkül változtatásokat eszközöljön a területen.
16. Miután a benzinkút hibás tartályaiból származó szénhidrogének szivárgását észlelték, a Texaco úgy ítélte meg, hogy a benzinkút nem működtethető tovább, s úgy döntött, hogy – az üzemeltető súlyos kötelezettségszegésére hivatkozva – 1993. áprilisi hatállyal felmondja a haszonbérleti szerződést. Ezt követően a bérleti szerződést 1993. júniusi hatállyal szüntette meg.
17. A Texaco, jóllehet hangoztatta, hogy nem terheli felelősség, azért hozzálátott a talaj helyreállításához, s kicseréltette a szénhidrogének szivárgását okozó tartályok egy részét. 1994 májusa után már semmilyen tevékenységet sem folytatott a helyszínen. A Région de Bruxelles-Capitale úgy ítélte meg, hogy a helyreállítást nem fejeződött be, s megfinanszírozta azokat a további, helyreállításra irányuló intézkedéseket, amelyeket az ingatlannal kapcsolatos beruházás megvalósításához szükségesnek tartott.
18. Mivel úgy tűnt, hogy a Texaco eljárása megsértette az 1991. március 7‑i rendeletben, különösen annak 8., 10. és 22. cikkében foglaltakat, P. Van de Walle, a Texaco ügyvezető igazgatója, valamint D. Laurent és T. Mersch, az említett vállalkozás vezetői, illetve a Texaco mint jogi személy ellen büntetőeljárás indult a Tribunal correctionel de Bruxelles (brüsszeli büntetőbíróság) előtt. A Région de Bruxelles-Capitale magánfélként avatkozott be az említett eljárásba. A fenti bíróság 2001. június 20‑i ítéletével felmentette a vádlottakat, a Texacóval kapcsolatos indítványt elutasította, és hatásköre hiányát állapította meg a magánfél kérelmét érintően.
19. Ezen ítélettel szemben az ügyészség és a magánfél fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
20. Az utóbbi úgy ítélte meg, hogy az 1991. március 7‑i rendelet 22. cikke a rendelet 8. cikke szerinti kötelezettségek megszegését, s nem a rendelet 10. cikkébe foglalt rendelkezés megsértését szankcionálja. A kérdést előterjesztő bíróság tehát úgy vélte, hogy a 22. cikk alapján csak akkor szabható ki büntetés, ha a vádlottak cselekménye a hulladék 8. cikk szerinti elhagyásának minősül. Rámutatott arra, hogy a benzinkutat ellátó Texaco nem helyezett el hulladékot, és az 1991. március 7‑i rendelet 2. cikkének 1. pontja szerint sem a kiszállított benzin, sem a társaság által végzett helyreállítási munkálatok befejezése után a talajban maradt tartályok nem minősülnek hulladéknak, vagyis olyan „anyagnak vagy tárgynak, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles”.
21. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor nem tartja egyértelműnek, hogy a szénhidrogének véletlenszerű kifolyatása által szennyezett altalaj hulladéknak tekinthető‑e, s jelezte, hogy kételkedik e minősítésben, hiszen a kérdéses talajt nem termelték ki és nem kezelték. Továbbá rámutatott arra, hogy az elmélet szintjén eltérőek a vélemények arról, hogy a talajt szennyező termékek véletlenszerű kifolyása a hulladék elhagyásának tekinthető‑e.
22. Miután a Cour d’appel de Bruxelles rámutatott arra, hogy a „hulladék” meghatározását az 1991. március 7‑i rendelet 2. cikkének 1. pontja szó szerint átvette a 75/442 irányelvből, valamint arra, hogy az említett rendeletnek a hulladékkategóriákat megállapító melléklete megismétli a fenti irányelv I. mellékletében foglaltakat, felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) A […] 74/442 […] irányelv 1. cikkének a) pontját, amely szerint hulladék »minden olyan anyag vagy tárgy, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik, vagy a hatályos nemzeti szabályozás szerint megválni köteles«, valamint ugyanezen irányelv 1. cikkének b) és c) pontját, amelyek szerint a hulladék termelője az »akinek a tevékenysége során hulladék keletkezik (eredeti előállító) és/vagy bárki, aki előkészítő feldolgozást, keverést vagy egyéb olyan műveletet végez, ami ezen hulladék jellegében vagy összetételében változást eredményez«, illetve a birtokos »a hulladék termelője, vagy az a természetes vagy jogi személy, akinek a hulladék a birtokában van«, úgy kell‑e értelmezni, hogy azok alkalmazhatóak az olyan szénhidrogéneket termelő olajtársaságra, amely termékeit eladja az egyik benzinkútját haszonbérleti – az üzemeltetőnek az olajtársasággal való alárendeltségi viszonyát kizáró – szerződés keretében működtető, független üzemeltetőnek, ha az említett szénhidrogének beszivárognak a talajba, és így szennyezik a talajt és a felszín alatti vizeket?
2) Vagy éppen ellenkezőleg: a fenti rendelkezések értelmében csak akkor lehet alkalmazni a hulladék minősítést, ha az ily módon szennyezett talajt kitermelték?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
23. A kérdést előterjesztő bíróság – együttesen elbírálandó két kérdésével – egyrészről arra vár választ, hogy a talajt és a felszín alatti vizeket szennyező, nem szándékosan kifolyatott szénhidrogének a 75/442 irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében hulladéknak minősülnek‑e, illetve az ilyen módon szennyezett talaj, ha nem termelték ki, ugyanezen rendelkezés értelmében szintén hulladéknak minősül‑e; másrészről, hogy – az alapügy körülményei között – a benzinkutat ellátó olajtársaság a fenti irányelv 1. cikkének b) és c) pontja értelmében tekinthető‑e az esetleges hulladékok termelőjének vagy birtokosának?
A Bírósághoz benyújtott észrevételek
24. A Région de Bruxelles-Capitale úgy vélte, hogy a Texaco a „hulladékbirtokos” fogalom alá tartozik, mivel ez a társaság volt kezdetben a szénhidrogének birtokosa, ezeket a benzinkút számára kiszállította, szorosan ellenőrizte a benzinkút működtetését, s a szennyezett talaj tisztítása érdekében talajvizet termelt ki onnan.
25. A Région de Bruxelles-Capitale szerint a szénhidrogének csak addig nem minősülnek hulladéknak, amíg a benzinkút valamilyen okból nem válik meg tőlük; ettől kezdve azonban hulladékká válnak, még azon vállalkozás számára is, amely – mint például a Texaco – a szénhidrogéneket előállította és kiszállította.
26. A 75/442 irányelv értelmében hulladékbirtokosnak tekintendő tehát az az olajtársaság, amely hulladékká vált termékeket állított elő és adott el, ha a társaság hozzáférhetett ahhoz a helyhez, ahol ez a hulladék volt, vagy ha jogosult volt arra, hogy ügyfele tevékenységének vezetéséről döntsön, vagy ellenőrizhette azokat a tartályokat, amelyekből a talajt és a felszín alatti vizeket szennyező termékek kiszivárogtak. Még inkább hulladékbirtokos az az olajtársaság, amelyik az említett hulladék egy részével ténylegesen gazdálkodott.
27. Ami az alapügyben szereplő, a benzinkút tartályaiból eltávozó szénhidrogéneket illeti, termelőjük vagy birtokosuk megvált tőlük. Ezekre a szénhidrogénekre, melyek egyébiránt veszélyes hulladékok, különösen a 75/442 irányelv I. mellékletének Q4 pontja vonatkozik. Az említett irányelv értelmében tehát hulladéknak tekintendők.
28. Az említett szénhidrogének által szennyezett talaj is hulladéknak minősítendő. Ez a fenti melléklet Q5, Q12 és Q13 pontja alapján, valamint az említett anyagok birtokosának azon kötelezettsége alapján állapítható meg, hogy ezektől az anyagoktól meg kell válnia.
29. Ez a kötelezettség többek között a 75/442 irányelv által követett, az emberi egészség és a környezet védelmére irányuló célból ered, mely nem lenne megvalósítható, ha a hulladékbirtokost vagy a hulladéktermelőt nem terhelné az a kötelezettség, hogy a szennyezett talajtól megváljon, illetve a kötelezettsége csak arra korlátozódna, hogy elássa a szennyezett anyagokat.
30. P. Van de Walle és társai szerint a Texaconak a kifogástalan kőolajtermékek feletti tulajdonjoga megszűnt, amint a termékeket eladta a benzinkútnak; ezt a műveletet nem lehet hulladéktermelésnek tekinteni, és a hulladéktól való megválásra irányuló szándékként sem értelmezhető.
31. P. Van de Walle és társai úgy vélik, hogy a közösségi jogalkotó a hulladék olyan meghatározásával, hogy hulladéknak minősül minden olyan anyag, amelytől birtokosa „megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles”, az objektív elemet (vagyis a hulladék jellege és mérgező hatásának foka szerinti besorolását) szubjektív elemmel egészítette ki, s csak azokat az eseteket kívánta szabályozni, amelyekben a birtokos – akár ártalmatlanítás, akár hasznosítás útján – megválik, megválni szándékozik vagy megválni köteles a hulladéktól.
32. Az alapügy sajátossága az, hogy sem a Texacónak, sem a benzinkút üzemeltetőjének nem volt tudomása arról, hogy a tartályokból szénhidrogének távoztak el, és beleivódtak a környező talajba és vizekbe. Ezért nem lehet arról szó, hogy ezektől az anyagoktól megváltak, meg szándékoztak válni, vagy kötelesek lettek volna megválni.
33. Egyébiránt a Texacót csak 1993 januárjában, a szénhidrogének kifolyásának észlelése után szólították fel a terület megtisztítására. Az ezt előíró – önkényes – felszólítást a benzinkút üzemeltetőjének kellett volna címezni; független haszonbérlőként egyedül ő minősül olyan személynek, aki köteles megválni az említett anyagoktól. A Texaco egyébként folyamatosan hangsúlyozta, hogy az általa végzett talajtisztítási munkálatok „semmilyen kötelezettség elismerését” sem jelentik.
34. Ami a hulladék „termelőjének” vagy „birtokosának” közösségi jog szerinti fogalmát illeti, P. Van de Walle és társai arra hivatkoznak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megfogalmazása és a kérdést előterjesztő bíróság végzésének indokolása arra enged következtetni, hogy a Cour d’appel de Bruxelles álláspontja szerint a Texaco nem a kérdéses hulladék termelője, de nem is a kérdéses hulladék birtokosa, valamint ez a bíróság nem ezekkel a fogalmakkal foglalkozik, hanem csupán azzal, hogy a Bíróság határozza meg a hulladék fogalmát.
35. P. Van de Walle és társai tehát csak másodlagosan – vagyis ha a Bíróság szükségesnek tartja a „birtokos” és a „termelő” fogalmak vizsgálatát – érvelnek azzal, hogy a kifogástalan termékeket a Texaco csupán kiszállította a benzinkútnak, s így semmilyen módon nem járult hozzá a hulladéktermeléshez. Abban az esetben ugyanis, ha a termékeket nem használják fel, akkor az lenne a hulladéktermelő, aki ezeket a termékeket már nem használja, s nem az, aki az utóbbinak előzetesen azokat szállította. Egyedül a benzinkút üzemeltetőjét kell tehát az adott esetben hulladéktermelőnek, továbbá a hulladék birtokosának tekinteni.
36. E tekintetben a benzinkút működtetésére vonatkozó szerződés több rendelkezése, különösen 6. cikkének 10. pontja alapján az állapítható meg, hogy a haszonbérlő – üzemeltetőként és független kereskedőként – teljes felelősséggel tartozott, s hogy egyedül ő volt felelős azokért a károkért, amelyeket a tevékenységével harmadik személyeknek okozott. A fenti szerződés 2. cikke szerint a Texaco a haszonbérlőt „bízta meg” a benzinkút működtetésével. A szerződés 6. cikkének 2. pontja szerint a haszonbérlő kötelessége lett volna, hogy „a (rábízott) berendezéseket (saját) költségén megfelelő állapotban tartsa”, s naponta ellenőrizze, hogy a pumpák, illetve más berendezések jól működnek‑e, s az üzemeltető köteles lett volna késedelem nélkül értesíteni a Texacót az elvégzendő javításokról. Ugyanezen szerződés 5. cikke szerint az árukészlet „kizárólag a (haszonbérlő) tulajdona”, aki ezért „teljes felelősséget” vállal.
37. A Bizottság álláspontja szerint a 75/442 irányelv I. mellékletének Q4 pontja alapján, mely a „kiömlött, veszendőbe ment, vagy egyéb kárt szenvedett anyagokra” vonatkozik, az állapítható meg, hogy a közösségi jogalkotó kifejezetten úgy döntött, hogy az irányelvnek szabályoznia kell azt az esetet, amikor a hulladék birtokosa véletlenszerűen válik meg a hulladéktól. Ez nem összeegyeztethetetlen a fenti irányelv 1. cikkével, mely nem határozza meg, hogy „szándékosan” kell‑e „megválni”, vagy sem. Az is lehetséges, hogy a birtokos, akárcsak az alapügyben, még csak nem is tud arról, hogy megvált az adott terméktől.
38. Az idézett Q4 pont megfogalmazása alapján, mely a „bármely, baleset következményeként szennyeződött anyagot, berendezést” is említi, a fentiekhez hasonlóan megállapítható, hogy a 75/442 irányelv a hulladékkal szennyezett anyagot a hulladékkal azonosítja annak biztosítása érdekében, hogy a hulladékot tartalmazó anyagok véletlenszerű kifolyása esetében a birtokos ne rakja le a szennyezett anyagokat és tárgyakat, hanem felelős legyen ártalmatlanításukért.
39. Ugyanakkor a szénhidrogének véletlenszerű kifolyása által szennyezett talaj, amely a vízhez és a levegőhöz hasonlóan a környezet része, nem alkalmas az említett irányelvben előírt hasznosítási és ártalmatlanítási műveletekre, csupán a szennyezés eltávolítására irányuló műveletek tárgya lehet. A hulladék által szennyezett talaj tehát általában nem minősülhet hulladéknak.
40. Eltérő következtetésre juthatunk, ha a szennyezés eltávolítása érdekében a talajt kiemelik. Ebben az esetben a talaj – a kitermelést követően – már nem a környezet része lenne, hanem ingó dolog, amelyet a véletlenszerűen kifolyt, hulladéknak minősülő anyaggal történő keveredés miatt a hulladékkal azonosnak kellene tekinteni.
41. Végső soron azt kell a véletlenszerűen kiömlött szénhidrogének „birtokosának” tekinteni, aki akkor birtokolta ezeket az anyagokat, amikor azokból hulladék lett, következésképpen itt a benzinkút üzemeltetőjét, aki a Texacótól megvásárolta a szénhidrogéneket. A tartályokból történő eltávozással az említett anyagok hulladékká váltak. Bár az olajvállalat volt a szénhidrogének termelője, de csak a kiskereskedő „termelt” – a tevékenysége során – véletlenszerűen hulladékokat.
A Bíróság válasza
42. A 75/442 irányelv 1. cikkének a) pontja meghatározza, hogy hulladék „az I. mellékletben felsorolt kategóriák bármelyikébe tartozó olyan anyag vagy tárgy, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik […]”. Ezt a meghatározást a fenti melléklet a hulladéknak minősülő anyagok és tárgyak listájával pontosítja és illusztrálja. A melléklet azonban csak iránymutatás jellegű, a hulladékként való minősítés mindenek előtt a birtokos magatartásán és a „megválni” kifejezés jelentésén alapul (lásd e tekintetben a C‑129/96. sz., Inter-Environnement Wallonie ügyben 1997. december 18‑án [EBHT 1997., I‑7411. o.] hozott ítélet 26. pontját és a C‑9/00. sz., Palin Granit et Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus ügyben 2002. április 18‑án [EBHT 2002., I‑3533. o.] hozott ítélet 22. pontját).
43. Az a körülmény, hogy a 75/442 irányelv a „[H]ulladékkategóriák” című I. melléklete Q4 pontjában a „[k]iömlött, veszendőbe ment, vagy egyéb kárt szenvedett anyagok[at], beleértve bármely, baleset következményeként szennyeződött anyagot, berendezést, stb.” említi, csupán valószínűvé teszi, hogy az ilyen anyagok a hulladék fogalmának hatálya alá tartoznak. Önmagában nem teszi lehetővé a véletlenszerűen kifolyatott, a talajt és a felszín alatti vizeket szennyező szénhidrogének hulladékká minősítését.
44. E körülmények között azt kell megvizsgálni, hogy a szénhidrogének véletlenszerű kifolyatása olyan tevékenység‑e, amellyel a birtokos a szénhidrogénektől „megválik”.
45. Először is – amint azt a Bíróság kimondta – a „megválni” igét a 75/442 irányelv céljára figyelemmel kell értelmezni, amely a harmadik preambulumbekezdés szerint: az emberi egészségnek és a környezetnek a hulladék gyűjtése, szállítása, kezelése, tárolása és lerakása által okozott káros hatások elleni védelme, valamint az EK 174. cikk (2) bekezdésére figyelemmel, amely szerint a Közösség környezetpolitikájának célja a magas szintű védelem, és ez a politika többek között az elővigyázatosság és a megelőzés elvén alapul. A hulladék fogalmának hatályát határozó „megválni” igét tehát nem lehet megszorítóan értelmezni (lásd e tekintetben a C‑418/97. és C‑419/97. sz., ARCO Chemie Nederland és társai ügyben 2000. június 15‑én [EBHT 2000., I‑4475. o.] hozott ítélet 36–40. pontját).
46. Továbbá, amennyiben a kérdéses anyag vagy tárgy termelési maradék, vagyis olyan termék, amelyet később önmagában nem kívántak felhasználni, s azt a birtokos előzetes megmunkálás nélkül nem tudja gazdaságosan újrahasznosítani, akkor az anyag vagy tárgy tehernek minősül, amelytől birtokosa „megválik” (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Palin Granit és Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus ítélet 32–37. pontját).
47. Nyilvánvaló, hogy a véletlenszerűen kifolyatott, a talajt és a felszín alatti vizeket szennyező szénhidrogének nem minősíthetők átalakítás nélkül újrahasznosítható termékeknek. Forgalomba hozataluk ugyanis nagyon esetleges, és – még ha elképzelhető is – olyan előzetes műveleteket tesz szükségessé, amelyek nem gazdaságosak a birtokos számára. Ezek a szénhidrogének tehát olyan anyagok, amelyeket a birtokos nem kívánt termelni, és amelyektől a termelési vagy a forgalmazási műveletek során, ha nem is szándékosan, de „megválik”.
48. A 75/442 irányelv hatását részben csökkentené, ha a szennyező szénhidrogéneket csupán azért nem lehetne hulladéknak tekinteni, mert véletlenszerűen folytak ki. Ezen irányelv 4. cikke többek között előírja, hogy a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása az emberi egészség veszélyeztetése nélkül történjék, valamint úgy, hogy „ne jelentsen kockázatot a vízre, levegőre, talajra, növény- és állatvilágra”, továbbá annak biztosítására is, hogy „megtiltsák a hulladékok ellenőrizetlen elvezetését vagy lerakását, illetve ellenőrizetlen ártalmatlanítását”. Ugyanezen irányelv 8. cikke szerint a tagállamoknak meg kell tenniük a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy bármely hulladékbirtokos átadja hulladékát egy olyan vállalkozásnak, amely felelős azok hasznosításáért vagy ártalmatlanításáért, vagy biztosítja, hogy a hulladékbirtokos maga végezze el ezeket a műveleteket. Az említett irányelv 15. cikke kijelöli azt a vállalkozást, amely „a szennyező fizet” elvvel összhangban viseli a hulladékártalmatlanítással kapcsolatban felmerülő költségeket.
49. Amennyiben a szennyező szénhidrogéneket csak azért nem tekintenék hulladéknak, mert azokat akaratlanul folyatták ki, birtokosuk – a hulladékok ellenőrizetlen elvezetésének, lerakásának, illetve ártalmatlanításának tilalmával ellentétben – mentesülne azon kötelezettségek alól, amelyeket a 75/442 irányelv alapján a tagállamoknak elő kell írniuk.
50. Mindebből az következik, hogy a véletlenszerűen kifolyatott, a talajt, valamint a felszín alatti vizeket szennyező szénhidrogének birtokosa „megválik” ezektől az anyagoktól, amelyek – következésképpen – a 75/442 irányelv értelmében hulladéknak minősülnek.
51. Egyébiránt rá kell mutatni arra, hogy a veszélyes hulladékokról szóló, 1991. december 12‑i 91/689/EGK tanácsi irányelv (HL L 377., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 78. o.) és a veszélyes hulladékok felsorolásának a 91/689 irányelv 1. cikke (4) bekezdésének értelmében történő elkészítéséről szóló, 1994. december 22‑i 94/904/EK tanácsi határozat (HL L 356., 14. o.) alkalmazásával a véletlenszerűen kifolyatott szénhidrogének veszélyes hulladéknak tekintendők.
52. A 75/442 irányelv értelmében a szénhidrogének véletlenszerű kifolyatása következtében szennyezett talaj szintén „hulladéknak” minősítendő. Ilyen esetben ugyanis a szénhidrogének nem választhatók el az általuk szennyezett talajtól, és csak úgy hasznosíthatók vagy ártalmatlaníthatók, ha a szennyezés eltávolításához szükséges műveleteket a talajon is elvégzik. Egyedül csak ez az értelmezés garantálja az említett irányelv által kitűzött, a környezetvédelemre, illetve a hulladékelhagyás tilalmára vonatkozó célok követését. Ez az értelmezés teljes összhangban van az irányelv céljával. Az irányelv I. mellékletének fentiekben hivatkozott Q4 pontja – amint már említésre került – a hulladéknak tekinthető anyagok és tárgyak közé sorol „bármely, [véletlenszerű kifolyatás, elvesztés vagy más baleset következményeként] szennyeződött anyagot, berendezést, stb.”. A szénhidrogénekkel szennyezett talaj hulladékként történő minősítése tehát éppen attól függ, hogy az, aki ezeket az anyagokat véletlenszerűen kifolyatta, köteles‑e megválni ezektől. Az anyagok kifolyatásával érintett területek hasznosítására, védelmére vagy megtisztítására vonatkozó feltételekről szóló nemzeti szabályok alkalmazásából nem vonható le ilyen következtetés.
53. Mivel a szennyezett talaj csak a szénhidrogénekkel történt véletlenszerű szennyezése miatt tekintendő hulladéknak, a hulladékként való minősítés nem függ más műveletek elvégzésétől, amelyek tulajdonost terhelnék, vagy amelyeket a tulajdonos elhatározna. Annak tehát, hogy ezt a talajt nem termelték ki, a hulladékként való minősítést illetően nincs jelentősége.
54. Ami azt a kérdést illeti, hogy vajon az alapügy körülményei között a benzinkutat ellátó olajtársaság az említett irányelv 1. cikkének b) és c) pontja értelmében a hulladékok termelőjének vagy birtokosának tekinthető‑e, előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikk által meghatározott hatáskörmegosztás keretében a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a közösségi jogi szabályokat a Bíróság értelmezésének megfelelően az általa elbírálandó konkrét esetben alkalmazza (lásd a C‑320/88. sz., Shipping and Forwarding Enterprise Safe ügyben 1990. február 8‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑285. o.] 11. pontját).
55. A 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja úgy rendelkezik, hogy a birtokos „a hulladék termelője, vagy az a természetes vagy jogi személy, akinek a hulladék a birtokában van”. Ez az irányelv tehát tágan értelmezi a birtokos fogalmát; nem határozza meg pontosan, hogy a hulladék ártalmatlanításának vagy hasznosításának kötelezettsége általában a hulladék termelőjét vagy pedig birtokosát, azaz a tulajdonost vagy a birtokost terheli‑e.
56. A 75/442 irányelv 8. cikke értelmében az említett kötelezettségek, melyek ugyanennek az irányelvnek a 4. cikkébe foglalt, a hulladékok ellenőrizetlen elvezetésére, lerakására, illetve ártalmatlanítására vonatkozó tilalom szükségszerű következményei, „minden hulladékbirtokos[ra]” vonatkoznak.
57. A 75/442 irányelv 15. cikke továbbá előírja, hogy a „szennyező fizet” elvvel összhangban a hulladékártalmatlanítással kapcsolatban felmerülő költségeket vagy a hulladékot az ártalmatlanításért felelős vállalkozásnak átadó hulladékbirtokos, és/vagy a termék előző birtokosai viselik, vagy a gyártó, akitől a hulladék származott. Az említett irányelv tehát nem zárja ki, hogy bizonyos esetekben a hulladékártalmatlanítással kapcsolatban felmerülő költségek egy vagy több előző birtokost, vagyis egy vagy több olyan természetes vagy jogi személyt terheljenek, akik nem a hulladék termelői, s nem is a hulladék birtokosai.
58. A jelen ítélet előző három pontjában hivatkozott rendelkezésekből az következik, hogy a 75/442 irányelv megkülönbözteti a hasznosítási vagy ártalmatlanítási műveletek tényleges elvégzését, amelyre az irányelv bármely „hulladékbirtokost” kötelez, legyen az termelő vagy birtokos, az ilyen műveletekkel kapcsolatban felmerülő költségek viselésétől, amelyre az irányelv a „szennyező fizet” elvvel összhangban azokat kötelezi, akiktől a hulladék ered, legyenek azok hulladékbirtokosok vagy a hulladék előző birtokosai vagy a termék gyártója, akitől a hulladék származott.
59. A tartályokból véletlenszerűen kiszivárgott szénhidrogéneket a benzinkút azért vásárolta, hogy fedezze az üzemeltetésével kapcsolatos szükségleteket. Ezek a szénhidrogének tehát a benzinkút üzemeltetőjének birtokában vannak. Ezenkívül a tevékenységével kapcsolatos szükségletei fedezése érdekében az üzemeltető tárolta a szénhidrogéneket, amikor hulladékká váltak; tehát ő az, aki a 75/442 irányelv 1. cikkének b) pontja értelmében a hulladékot „termelte”. E körülmények között a benzinkút haszonbérlője, mivel e hulladék birtokosa és termelője is egyszerre, a 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében a hulladék birtokosának tekintendő.
60. Ugyanakkor, ha az alapügyben – a kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság által mérlegelhető körülmények alapján – mégis az derülne ki, hogy a benzinkút tartályainak rossz állapota, valamint a szénhidrogének kiszivárgása a benzinkutat ellátó olajtársaság szerződési kötelezettségeinek megszegésére vagy más olyan visszaélésekre vezethető vissza, amelyekért ez a vállalkozás felelős, akkor a 75/442 irányelv 1. cikkének b) pontja értelmében megállapítható lenne, hogy az említett olajtársaság tevékenysége során „hulladékot termelt”, és ezért e hulladék birtokosának minősül.
61. A fenti megfontolások összességére tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságnak azt a választ kell adni, hogy a 75/442 irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében a nem szándékosan kifolyatott, a talajt és a felszín alatti vizeket szennyező szénhidrogének hulladéknak minősülnek. Ugyanez érvényes a szénhidrogénekkel szennyezett talajra – még abban az esetben is, ha a talajt nem termelték ki. A 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében az alapügy körülményei között a benzinkutat ellátó olajtársaság csak akkor tekinthető e hulladékok birtokosának, ha a benzinkút tartályainak hulladékkeletkeztető szivárgása e társaság magatartásának a következménye.
A költségekről
62. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban levő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
Rendelkező rész
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
Az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében a nem szándékosan kifolyatott, a talajt és a felszín alatti vizeket s zennyező szénhidrogének hulladéknak minősülnek. Ugyanez érvényes a szénhidrogénekkel szennyezett talajra – még abban az esetben is, ha a talajt nem termelték ki. A 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében az alapügy körülményei között a benzinkutat ellátó olajtársaság csak akkor tekinthető e hulladékok birtokosának, ha a benzinkút tartályainak hulladékkeletkeztető szivárgása e társaság magatartásának a következménye.