62003CC0437_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen ügyben az Európai Közösségek Bizottsága felrója az Osztrák Köztársaságnak, hogy megsértette a 78/686/EGK és 78/687/EGK irányelvek rendelkezéseit, amelyek a fogászati tevékenység gyakorlását fogorvosi végzettséggel rendelkező szakemberek részére tartják fenn, továbbá meghatározzák, hogy mikor és milyen feltételekkel gyakorolhatják e tevékenységet kivételesen általános orvosi végzettséggel rendelkező szakemberek is.
I – Jogi háttér
Közösségi szabályozás
2. A szakemberek szabad mozgásának elősegítése végett az évek folyamán a Tanács egyes tevékenységek vonatkozásában két párhuzamos irányelvet fogadott el: az egyiket az egyes tagállamokban az adott tevékenység megkezdéséhez és gyakorlásához előírt képesítési követelmények összehangolása, a másikat pedig az e képesítések megszerzéséről szóló oklevelek kölcsönös elismerése érdekében.
3. A jelen ügy vonatkozásában különösen két, a fogorvosi tevékenységgel kapcsolatos irányelvet kell idézni: a fogorvosi oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről, illetve a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadsága eredményes gyakorlását elősegítő intézkedésekről szóló 1978. július 25‑i 78/687/EGK tanácsi irányelvre (a továbbiakban: az „elismerési” irányelv)(2), valamint az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozási okmánya által módosított, a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, a fogorvosok tevékenységére vonatkozó rendelkezések összehangolásáról szóló 1978. július 25‑i 78/687/EGK tanácsi irányelvre (a továbbiakban: az „összehangolási” irányelv)(3) .
Az „összehangolási” irányelv
4. Az „összehangolási” irányelv 1. cikke értelmében:
„(1) A tagállamok a 78/686/EGK irányelv 1. cikkében említett címek szerinti fogászati tevékenységet elkezdeni és folytatni kívánó személyek számára előírják, hogy a 78/686/EGK irányelvnek a 3. cikkében említett oklevéllel, bizonyítvánnyal vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvánnyal rendelkezzenek, amely biztosítja, hogy a képzési időszak alatt az érintett személy megszerezte a következőket [szakismeretek]:
[…]
Ez a képzés a fogász számára a tevékenységei folytatásához szükséges szaktudást biztosítja, beleértve a fogak, a száj, az állkapcsok és a kapcsolódó szövetek rendellenességeinek, sérüléseinek és betegségeinek megelőzését, diagnózisát és kezelését is.
(2) Az ilyen jellegű fogászati képzés teljes időtartama legalább öt évig tartó nappali tagozatos elméleti és gyakorlati képzésből áll, amely egyetemen, azzal egyenértékű jogállásúnak elismert vagy egy egyetem felügyelete alatt álló felsőoktatási intézményben folyik, és a mellékletben felsorolt tantárgyakat foglalja magában”.
5. A 2. cikk (1) bekezdése megerősíti, hogy:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy a fogszakorvosi oklevél, bizonyítvány vagy a képzés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvány megszerzéséhez szükséges képzés legalább eleget tesz a következő követelményeknek:
a) ötéves nappali tagozatos elméleti és gyakorlati képzés elvégzése […] az 1. cikkben említett képzés keretén belül […]”.
6. Végezetül a 6. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
Az [„elismerési”] irányelv 19. cikkének hatálya alá tartozó személyeket a 2. cikk első albekezdésének a) pontjában megállapított követelményeket teljesítőknek kell tekinteni”.
Az „elismerési” irányelv
7. Az „elismerési” irányelv 1. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„Ezen irányelv hatálya a [z „összehangolási”] irányelv 5. cikkében meghatározott, a következő címek alapján folytatott fogorvosi tevékenységekre terjed ki:
[…]
– „Ausztriában: az az okirat, amelyről Ausztria legkésőbb 1998. december 31‑ig értesíti a tagállamokat és a Bizottságot;
[…]”.
8.
A 2. cikk előírja továbbá:
„A tagállamok elismerik egy másik tagállam által a [z „összehangolási”] irányelv 1. cikkének megfelelően és a 3. cikkben található felsorolásban szereplő, a tagállamok állampolgárainak odaítélt fogorvosi okleveleket, bizonyítványokat és a képesítésmegszerzéséről szóló egyéb tanúsítványokat azáltal, hogy a fogorvosi tevékenység megkezdése és folytatása tekintetében ugyanolyan hatályúnak tekintik ezeket a képesítéseket, mint azokat, amelyeket saját maguk ítélnek oda”.
9. A jelen ügy szempontjából legnagyobb jelentőséggel bíró 19b. cikk értelmében:
„Attól az időponttól, amikor Ausztria meghozza az ezen irányelvnek való megfeleléshez szükséges intézkedéseket, az ezen irányelv 1. cikkében említett tevékenységek gyakorlása tekintetében a tagállamok elismerik azokat az orvosi okleveleket, bizonyítványokat és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványokat, amelyeket Ausztriában ítéltek oda azoknak a személyeknek, akik egyetemi tanulmányaikat 1994. január 1. előtt kezdték meg, ha ezeket az okiratokat egy, a hatáskörrel rendelkező osztrák hatóságok által kiadott olyan igazolás kíséri, amely tanúsítja, hogy az [„összehangolási”] irányelv 5. cikkében foglalt tevékenységeket ezek a személyek az igazolás kiadását megelőző öt év során legalább három egymást követő évig ténylegesen, jogszerűen és főtevékenységként gyakorolták Ausztriában, valamint hogy ezek a személyek ugyanolyan feltételek mellett jogosultak az említett tevékenységek folytatására, mint az ezen irányelv A mellékletében említett oklevéllel, bizonyítvánnyal vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvánnyal rendelkezők.
Az első albekezdésben említett hároméves gyakorlat követelményétől el kell tekinteni azon személyek esetében, akik sikeresen elvégeztek legalább hároméves olyan tanulmányokat, amelyeket a hatáskörrel rendelkező hatóságok igazolása szerint a[z „összehangolási”] irányelv 1. cikkében említett képzéssel egyenértékűnek kell elismerni.”
10. Az A melléklet végül felsorolja a tagállamok által kibocsátott fogászati oklevelek, bizonyítványok és egyéb képesítések megjelöléseit.
A nemzeti szabályozás
11. Európai Unióhoz történő csatlakozását megelőzősen Ausztriában fogorvosi tevékenységet két foglalkozási kategóriába tartozó személyek folytathattak, amelyek egyike sem rendelkezett egyetemi szintű fogorvosi képesítéssel:
– a „Dentisten” (fogtechnikusok), akik hároméves, nem egyetemi szintű képzésben vettek részt (1975. december 31‑ét követően ilyen képzést nem indítottak többé);
– és a „Facharzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde” (fog-, száj- és állkapocs szakorvos, a továbbiakban: Facharzte), akik fogszakorvosi szakképzéssel kiegészített orvosi egyetemi képzésben vettek részt.
12. A csatlakozást követően, az „összehangolási” irányelvnek, valamint az „elismerési” irányelvnek való megfelelés érdekében Ausztria három jogszabályt fogadott el (Ärztegesetz, 1998(4), Novelle zum Dentistengesetz(5), valamint EWR‑Ärzte‑Qualifikationsnachweisverordnung(6) ), amelyek a vonatkozó szabályozást átfogó módon átalakították.
13. E jogszabályok által került bevezetésre a „Zahnarzt” (fogorvos) foglalkozás, amelynek gyakorlása során, amint azt az „összehangolási” irányelv 1. cikke előírja, a tevékenységet a fogászat szakterületén végzett egyetemi tanulmányokat követően kezdik meg, illetve folytatják.
14. A szabályozás továbbá a meglévő foglakozásokkal kapcsolatban az alábbiakat írta elő:
– a tevékenységüket még gyakorló „Dentisten” foglalkozásúak a fogtechnikusi kamarától szerezhetik be az „elismerési” irányelv 19.b. cikkében foglalt igazolást, és ezáltal folytathatják tevékenységüket a „Zahnarzt” vagy a „Zahnarzt (Dentist)” megjelölés alatt (Novelle zum Dentistengesetz 4. cikk (3) bekezdés és 6. cikk);
– a „Facharzt” foglalkozásúak ugyanakkor továbbra is használhatják megjelölésüket (Ärztgesetz 17. és 23. cikk).
15. A megváltozott jogszabályi háttérnek megfelelően 1999. július 29‑én Ausztria az „elismerési” irányelv 1. cikkének értelmében értesítette a Bizottságot arról, hogy területén a következő címek alapján folytatható fogorvosi tevékenység: „Zahnarzt”, „Zahnarzt (Dentist)” és „Facharzt”.
16. Ezen értesítést követően Ausztria újból módosította a vonatkozó szabályozást annak előírásával, hogy a „Facharzt” foglalkozásúak választhatnak, hogy e megjelölés vagy a „Zahnarzt” megjelölés alatt folytatják tevékenységüket (az Ärztgesetz‑Novelle(7) által módosított Ärztgesetz 43. cikkének (7) bekezdése).
II – A tényállás és az eljárás
17. A fent hivatkozott rendelkezések vizsgálatát követően a Bizottság kételyeit fejezte ki abban a tekintetben, hogy e rendelkezések megfelelnek‑e az „elismerési” irányelvnek és az összehangolási irányelvnek, ezt követően 2000. július 24‑én felszólító levelet küldött Ausztriának.
18. E felszólító levelet követte egy, 2001. július 18‑i indokolással ellátott vélemény, amely felszólította az érintett tagállamot, hogy két hónapon belül tegyen eleget a hivatkozott irányelvekből eredő kötelezettségeinek.
19. Miután a számára benyújtott magyarázatokat és válaszokat nem találta kielégítőnek, 2003. október 16‑i keresetével a Bizottság annak megállapítását kérte a Bíróságtól, hogy:
„1) Az Osztrák Köztársaság nem teljesítette az [elismerési] irányelv 1., 2. és 19b. cikkéből, valamint az [összehangolási] irányelv) 1. cikkéből eredő kötelezettségeit, amennyiben az osztrák fogtechnikusok („Dentisten”) számára a fogtechnikusokról szóló törvény (Dentistengesetz, BGBl. 90/1949) 6. cikkével és 4. cikke (3) bekezdésével lehetővé teszi, hogy tevékenységüket a „Zahnartzt” (fogorvos), illetve „Zahnarzt (Dentist)” (fogorvos [fogtechnikus]) cím alatt gyakorolják, valamint azt, hogy igénybe vegyék az „elismerési” irányelv 19b. pontja szerinti kivételes szabályokat, noha nem felelnek meg az „elismerési” irányelv 1. cikkében felállított legkisebb követelményeknek, melyek ahhoz szükségesek, hogy az „elismerési” és az „összehangolási” irányelv vonatkozzon rájuk;
2) Az Osztrák Köztársaság nem teljesítette az [elismerési] irányelv 1. és 19b. cikkéből eredő kötelezettségeit, amennyiben az Ärztegesetz [orvosokról szóló törvény] 17. és 23. cikke szerint megengedi az osztrák „Fachärzten für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde” (fog-, száj- és állkapocs szakorvosok) számára, hogy az [elismerési] irányelv 19b. cikkének megsértése mellett továbbra is ezen megjelölés alatt folytassák tevékenységüket, és e szakorvosokat a fogorvosokkal egyenlőnek tekinti, amennyiben tevékenységük ugyanolyan feltételek melletti gyakorlására jogosultak, mint az irányelv A mellékletében felsorolt oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzésérõl szóló egyéb tanúsítványok birtokosai (fogorvosok)” (8) .
III – Jogi elemzés
Bevezetés
20. Mielőtt megvizsgálnánk a Bizottság Ausztria tekintetében emelt két kifogását, úgy vélem, meg kell határozni a tagállamok vizsgált irányelvekből eredő kötelezettségeinek terjedelmét, különös tekintettel a fogászati tevékenység meghatározott szakemberek körére történő korlátozásra.
21. Az összehangolási irányelv 1. cikke értelmében a tagállamok a fogászati tevékenység végzését fenntartják olyan személyek számára, akik az irányelv által meghatározott legkisebb követelményeknek megfelelő egyetemi szintű fogorvosi szakképesítést igazoló tanúsítvány birtokában vannak.
22. Mivel az irányelvek elfogadását (vagy az Unióhoz való csatlakozást) megelőzően némely tagállamban fogorvosi tevékenységet olyan orvosok folytattak, akik ilyen szakképesítéssel nem rendelkeztek, a közösségi jogalkotó az „elismerési” irányelv 19., 19a. és 19b. cikkébe (amelykre az „összehangolási” irányelv 6. cikkének (1) bekezdése hivatkozik), eltérést megengedő
rendelkezéseket illesztett be az orvosok
érdekében. Ilyen jellegű intézkedéseket határozott meg különösen Olaszország, Spanyolország és éppen Ausztria vonatkozásában.(9)
23. E rendelkezéseknek köszönhetően azok az orv osok,
akik ezt megelőzően fogorvosi tevékenységet gyakoroltak, azonos elbírálás alá esnek az új képesítéssel rendelkező szakemberekkel, következésképpen az irányelv által meghatározott feltételek mellett folytathatják tevékenységük gyakorlását a származási országban, továbbá elismertethetik
tanúsítványukat a többi tagállamban.
24. Nyilvánvalóan olyan rendelkezésről van tehát szó, amely eltérést enged az „összehangolási” irányelv által meghatározott általános képzettségi előírásoktól. Mint ilyet – a tárgyra vonatkozó állandó elvek értelmében–, megszorítóan kell értelmezni.(10)
25. Ez jelen ügy vonatkozásában azt jelenti, hogy a fogászati tevékenységet a közösségi irányelvekben, különösen pedig az „összehangolási” irányelv 1. cikkében és az ettől kifejezetten eltérést engedő vonatkozó rendelkezésekben megjelölteken kívüli személyek nem végezhetnek.
26. A Bíróság ezen elveknek megfelelően mondta ki a C‑40/93. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben(11) 1995. június 1‑jén hozott ítéletében, hogy a kérdéses szabályozás nem terjeszthető ki más személyek csoportjára az adott tevékenység engedélyezése céljából, még akkor sem, ha e tevékenység csak a tagállam területén végezhető . A Bíróság azt a választ adta Olaszországnak, amely pontosan az utóbbi esetben akarta kiterjeszteni a kivételes szabályt(12), hogy „a tagállamok nem hozhatnak létre olyan fogorvosi kategóriákat, amelyek a kérdéses irányelvekben felsorolt egyetlen kategóriának sem felelnek meg”, következésképpen nem illeszthetőek be az ezen irányelvek által létrehozott rendszerbe.(13)
27. Miután tisztáztuk ezt a kérdést, amely esetleg kételyekre adhatott okot, jelen ügy nem mutat tényleges ellentétet a felek között, mivel, amint hamarosan látni fogjuk, maga Ausztria is elismeri a Bizottság kifogásainak megalapozottságát.
28. E kifogások, amint láttuk, az irányelv egyik, a 19b. cikkében foglalt eltérést lehetővé tevő szabályának értelmezésén alapulnak:
„Attól az időponttól, amikor Ausztria meghozza az ezen irányelvnek való megfeleléshez szükséges intézkedéseket, az ezen irányelv 1. cikkében említett tevékenységek gyakorlása tekintetében a tagállamok elismerik azokat az orvosi okleveleket, bizonyítványokat és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványokat, amelyeket Ausztriában ítéltek oda azoknak a személyeknek, akik orvosi egyetemi tanulmányaikat
1994. január 1. előtt kezdték meg, ha ezeket az okiratokat egy, a hatáskörrel rendelkező osztrák hatóságok által kiadott olyan igazolás kíséri, amely tanúsítja, hogy az [„összehangolási”] irányelv 5. cikkében foglalt tevékenységeket ezek a személyek az igazolás kiadását megelőző öt év során legalább három egymást követő évig ténylegesen, jogszerűen és főtevékenységként gyakorolták Ausztriában, valamint hogy ezek a személyeknek ugyanolyan feltételek
mellett jogosultak az említett tevékenységek folytatására, mint az ezen irányelv A mellékletében említett oklevéllel, bizonyítvánnyal vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvánnyal rendelkezők.
Az első albekezdésben említett hároméves gyakorlat követelményétől el kell tekinteni azon személyek esetében, akik sikeresen elvégeztek legalább hároméves olyan tanulmányokat, amelyeket a hatáskörrel rendelkező hatóságok igazolása szerint a[z „összehangolási”] irányelv 1. cikkében említett képzéssel egyenértékűnek kell elismerni.”(14)
A „Dentisten” foglalkozásra vonatkozó első kifogásról
29. Első kifogásával a Bizottság azt rója fel Ausztriának, hogy jogellenesen engedélyezte a „Dentisten” foglalkozásúak számára, hogy fogászati tevékenységüket „Zahnarzt” vagy „Zahnarzt (Dentist)” megjelölés alatt folytathassák.
30. E vonatkozásban a Bizottság helyesen jegyezte meg, hogy a tevékenységüket még gyakorló „Dentisten” foglalkozásúak nem végeztek egyetemi szintű tanulmányokat, tehát nem tesznek eleget az „összehangolási” irányelv 1. cikkében foglalt legkisebb képzettségi követelményeknek; másrészt nem rendelkeznek orvosi diplomával, következésképpen nem hivatkozhatnak az „elismerési” irányelv 19b. cikkében foglalt kivételes szabályra.
31. Vagyis azzal, hogy lehetővé tette a „Dentisten” számára tevékenységük folytatását, Ausztria saját jogrendjében egy „olyan fogorvosi kategóriát tartott fenn, „amely a kérdéses irányelvekben felsorolt egyetlen kategóriának sem felel meg”, következésképpen ezen irányelvekkel nem összeegyeztethető.
32. Ausztria elismerte ezen érvek megalapozottságát.
33. Ezen okoknál fogva, továbbá a 25. és 26. pontra tekintettel, álláspontom szerint a Bizottság kifogásának helyt kell adni.
A „Facharzt” foglalkozásra vonatkozó második kifogásról
34. Második kifogásával a Bizottság felrója Ausztriának, hogy jogellenesen jogosította fel a a 19b. eltérést engedő rendelkezés alá tartozó „Facharzt” (fogszakorvos) foglalkozásúakat fogászati tevékenységük saját megjelölés, illetve a „Zahnarzt” megjelölés alatt való folytatására.
35. Magam is úgy vélem, amint azt a Bizottság megjegyezte, és maga Ausztria is elismeri, hogy ezen kifogás megalapozottsága a 19b. cikk szó szerinti és teleologikus értelmezéséből következik.
36. A rendelkezés szövegezésével kapcsolatban emlékeztetek arra, hogy ennek értelmében ahhoz, hogy a „Facharzt” foglalkozású személyek jogosultak legyenek fogászati tevékenység gyakorlására, és elismertethessék tanúsítványaikat a többi tagországban, Ausztriának igazolást kell kibocsátania többek között arról, hogy ezek a személyek ugyanolyan feltételek
mellett jogosultak az említett tevékenységek folytatására, mint ezen irányelv A mellékletében említett „oklevéllel, bizonyítvánnyal vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvánnyal rendelkezők”, vagyis az összehangolási irányelv által előrt fogászati képzést elvégzését bizonyító diplomák jogosultjai (vagyis a „Zahnarzt” foglalkozásúak).
37. Ugyanis ezen követelmény teljesítésének biztosítása, következésképpen egy, a valóságnak megfelelő igazolás kiállítása érdekében az osztrák szabályozásnak a „Facharzt” és „Zahnarzt” foglalkozású személyek számára „azonos feltételeket” kell előírniuk a fogászati tevékenység gyakorlására, amelyek között nyilvánvalóan szerepel azon megjelölés is, amely alatt e tevékenység gyakorolható.
38. Másrészt, amint azt a Bizottság megjegyezte, egyedi megjelölés követelménye nem csupán a 19b. cikk szövegéből következik, de a vizsgált irányelvek azon rendeltetésének is megfelel, hogy „ egyértelműen különbséget tegyen a fogtechnikusi és orvosi foglalkozás között”(15) .
39. Ily módon ugyanis valamennyi, fogorvosi tevékenységet gyakorló osztrák szakembernek egységes megjelölés alatt („Zahnarzte” – fogorvos) kell szerepelnie, amely a „Facharzte” (fogszakorvos) kifejezéstől eltérően nem tartalmaz semmiféle utalást az általános orvosi gyakorlatra, következésképpen egyértelműbb és azonnali különbségtételt tesz lehetővé a tevékenységet folytató ezen utóbbi személyekhez képest.
40. A fenti megfontolások fényében úgy vélem, hogy a Bizottság második kifogásának helyt kell adni.
IV – A költségekről
41. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel Ausztria pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
V – Végkövetkeztetések
42. A fenti megfontolások fényében azt javasolom, hogy a Bíróság állapítsa meg az alábbiakat:
1) Az Osztrák Köztársaság nem teljesítette az 1978. július 25‑i 78/686/EGK tanácsi irányelv 1. és 19b. cikkéből, valamint az 1978. július 25‑i 78/687/EGK tanácsi irányelv 1. cikkéből eredő kötelezettségeit, amennyiben az osztrák fogtechnikusok („Dentisten”) számára a fogtechnikusokról szóló törvény (Dentistengesetz, BGBl. 90/1949) 6. cikkével és 4. cikke (3) bekezdésével lehetővé teszi, hogy tevékenységüket a „Zahnartzt” (fogorvos), illetve „Zahnarzt (Dentist)” (fogorvos [fogtechnikus]) cím alatt gyakorolják, valamint azt, hogy igénybe vegyék a 78/686/EGK tanácsi irányelv 19b. cikke szerinti eltérést megengedő szabályokat, noha nem felelnek meg a 78/686/EGK tanácsi irányelv 1. cikkében felállított legkisebb követelményeknek, melyek ahhoz szükségesek, hogy a 78/686/EGK és a 78/687/EGK tanácsi irányelv vonatkozzon rájuk.
2) Az Osztrák Köztársaság nem teljesítette a 78/686/EGK tanácsi irányelv 19b cikkéből eredő kötelezettségeit, amennyiben az Ärztegesetz (orvosokról szóló törvény) 17. és 23. cikke szerint megengedi a osztrák „Fachärzten für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde” (fogszakorvosok) számára, hogy továbbra is ezen megjelölés alatt folytassák tevékenységüket, és e szakorvosokat a fogorvosokkal nem teljes mértékben tekinti egyenlőnek, amennyiben tevékenységük ugyanolyan feltételek melletti gyakorlására jogosultak, mint az irányelv A mellékletében felsorolt „oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok jogosultjai (fogorvosok)”.
3) Az Osztrák Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
(1) .
(2)
HL L 233., 1. o. ; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 67. o. Az „elismerési” irányelvet módosították: az orvosi, általános ápolói, fogorvosi, állatorvosi és szülésznői oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről szóló 75/362/EGK, 77/452/EGK, 78/686/EGK, 78/1026/EGK és 80/154/EGK irányelvek, valamint a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, az orvosok, állatorvosok és szülésznők tevékenységének megkezdésére és folytatására vonatkozó rendelkezések összehangolásáról szóló 75/363/EGK, 78/1027/EGK és 80/155/EGK irányelvek módosításáról szóló 1989. október 30‑i tanácsi irányelv (HL L 341., 19. o., magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 232. o.); a szakmai képesítések elismeréséről szóló egyes irányelvek Németország újraegyesítése következtében történő módosításáról szóló, 1990. december 4‑i 90/658/EGK tanácsi irányelv (HL L 353., 73. o. ; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 263. o.); a szakképesítések elismerésének általános rendszeréről szóló 89/48/EGK és 92/51/EGK tanácsi irányelv, valamint az általános ápolói, a fogorvosi, az állatorvosi, a szülésznői, az építészmérnöki, a gyógyszerészi és az orvosi hivatásról szóló 77/452/EGK, 77/453/EGK, 78/686/EGK, 78/687/EGK, 78/1026/EGK, 78/1027/EGK, 80/154/EGK, 80/155/EGK, 85/384/EGK, 85/432/EGK, 85/433/EGK és 93/16/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2001. május 14‑i 2001/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 206., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet); továbbá Görögország (HL 1979. L 291., 17. o.), Spanyolország és Portugália (HL 1985. L 302., 23. o.), valamint Ausztria, Finnország és Svédország (HL 1994. C 241., 21. o.) csatlakozási okmánya.
(3) –	HL L 233., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 76. o. Az „összehangolási” irányelvet módosította a 2001/19 irányelv, valamint Ausztria, Finnország és Svédország csatlakozási okmánya.
(4) –		BGB1.I n°169/1998.
(5) –		BGB1.I n°45/1999.
(6) –		BGB1.II n°57/1999.
(7) –		BGBl. n° 110/2001
(8) – Nem hivatalos fordítás.
(9) –	A bővítést követően analóg rendelkezéseket vezettek be a Cseh Köztársaság és Szlovákia vonatkozásában (az „elismerési” irányelv új 19c. és 19d. pontja).
(10) –	A 67/74. sz. Bonsignore‑ügyben 1975. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1975., 297. o.); a 77/82. sz. Peskeloglou‑ügyben 1983. március 23‑án hozott ítélet (EBHT 1983., 1085. o.) és a
C‑3/87. sz. Agegate‑ügyben
1989. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 4459. o.).
(11) –	A C‑40/93. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1995. június 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1319. o.).
(12) –	Lásd a hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ítélet 18. pontját.
(13) –	A hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügy 24. pontja. Lásd továbbá a Bíróság C‑204/01. sz. Klett‑ügyben 2002. november 5‑én hozott végzésének (EBHT 2002., I‑10007. o.) 33. pontját és a C‑35/02. sz. Vogel‑ügyben 2003. október 17‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑12229. o.) 28. pontját.
(14) – Kiemelés tőlem.
(15) –	A Bíróság C‑202/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. november 29‑én hozott ítéletének (EBHT 2001., I‑9319. o., 51. pont). Lásd ugyancsak a fent hivatkozott Vogel‑végzés 33. pontját. Kiemelés tőlem.