62022CC0387
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2023. november 9. (
1
)
C‑387/22. sz. ügy
Nord Vest Pro Sani Pro SRL
kontra
Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare,
Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj‑Napoca
(a Tribunalul Satu Mare [szatmárnémeti megyei törvényszék, Románia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Alapvető szabadságok – A szolgáltatásnyújtás szabadsága vagy a munkavállalók szabad mozgása – Különleges adómentes jövedelemhányad az építőipari munkavállalók számára – Az adómentes jövedelemhányad alkalmazhatatlansága a külföldre kiküldött munkavállalók számára – A béradó levonására köteles munkáltató előnye – Állami támogatás a munkavállaló jövedelemadó alóli mentesítése révén”
I. Bevezetés
1.
A jelen ügy jól szemlélteti azokat a problémákat, amelyeket a szabad belső piac eszméje mindaddig felvet a tagállamok számára, amíg azok igen eltérő bérszintekkel rendelkeznek. Ilyen esetben a magas bérszinttel rendelkező tagállamok magukhoz vonzzák a megfelelő munkaerőt az alacsony bérszinttel rendelkező tagállamokból, és elvonják azt tőlük. Ha azonban az érintett ágazatok fontosak az érintett tagállam fejlődése szempontjából, érthető, ha olyan ellenintézkedésekre kerül sor, amelyek újból vonzóbbá teszik az ágazatot a belföldi munkavállalók számára.
2.
A bérszintet ennek körében gyakran jogszabályban előírt minimálbérrel szabályozzák. Ez azonban azt feltételezi, hogy a (rendszerint magánjogi) munkáltatók képesek és hajlandók is megfizetni e minimálbért. Bizonyára ez az oka annak, hogy Románia a jelen esetben további ösztönzőket vezetett be egy minimálbér‑emelést (
2
) követően. A jelen ügyben mindenekelőtt a Romániában adóköteles, a munkáltató által külföldre nem kiküldött, tehát belföldön dolgozó építőipari munkavállalók különleges jövedelemadó‑mentességéről van szó.
3.
Az ilyen munkavállaló, akinek a munkabéréből eredetileg jövedelemadót vontak le, most adóteher nélkül kapja meg ezt a bért. Így végeredményben az elengedett jövedelemadónak megfelelő összegű béremelést kap az államtól. Ez újból vonzóbbá teszi a belföldi építőipari ágazatot a munkavállalók számára. Ha az adómentesség a külföldre kiküldött munkavállalókra is kiterjedne, akkor a bel‑ és külföldi bérszintek közötti különbség mit sem változna. Érthető tehát, hogy az adómentesség a belföldön dolgozó munkavállalókra korlátozódik. Tisztázni kell, hogy ez nemcsak érhető, hanem uniós jogi szempontból megengedett is‑e. Ez utóbbit határozottan vitatja a Bizottság.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
4.
Az uniós jogi hátteret az EUMSZ 56. és EUMSZ 45. cikk, valamint a kérdést előterjesztő bíróság szerint a belső piaci szolgáltatásokról szóló 2006/123/EK irányelv (a továbbiakban: szolgáltatási irányelv) (
3
) képezi.
5.
A szolgáltatási irányelv 2. cikkének (1) és (3) bekezdése azonban a következőképpen szól:
„(1)   Ez az irányelv a Közösség valamely tagállamában letelepedett szolgáltatók által nyújtott szolgáltatásokra alkalmazandó.
(3)   Ez az irányelv az adózás területére nem alkalmazandó.”
B.
A román jog
6.
A megtámadott adómegállapítási határozat jogalapját a Legea nr. 227/2015 privind Codul fiscal (az adótörvénykönyvről szóló 227/2015. sz. törvény, a továbbiakban: adótörvénykönyv) 60. cikkének 5. pontja képezi. E rendelkezés a következőképpen szól:
„A következő adóalanyok mentesülnek a jövedelemadó alól: […]
5.   természetes személyek a 2019. január 1. és 2028. december 31. közötti időszakban szerzett, a 76. cikk (1)–(3) bekezdésében foglalt, munkaviszonyból származó és ahhoz hasonló jövedelmük után, amelyek esetében a következő feltételek együttesen teljesülnek:
a)
a munkáltatók az építőipari ágazatban olyan tevékenységeket végeznek, amelyek az alábbiakat foglalják magukban:
i.
a 41.42.43. NACE kód alatt meghatározott építési tevékenységek – F. szakasz – Építés;
ii.
a következő NACE kódok által meghatározott, építőanyag‑gyártási ágazatok: […]
iii.
[…] építészmérnöki tevékenység; műszaki vizsgálat, elemzés;
b)
a munkáltatók az a) pontban említett tevékenységekből és az építőipari ágazatra jellemző egyéb tevékenységekből a teljes árbevétel legalább 80%‑át kitevő árbevételre tesznek szert. Az újonnan alapított, azaz a cégnyilvántartásba 2019 januárjától kezdve bejegyzett kereskedelmi társaságok esetében az árbevételt az év elejétől kell számítani, beleértve azt a hónapot is, amikor a mentesség alkalmazható; az egyes évek január 1‑jei napján már létező kereskedelmi társaságok esetében pedig az előző adóévben elért összesített árbevételt kell alapul venni. Azokra az egyes évek január 1‑jei napján már létező kereskedelmi társaságokra, amelyek az előző adóévben az a) pontban említett tevékenységekből legalább 80%‑os összesített árbevételre tesznek szert, az adókedvezményeket a folyó év teljes időszakára nyújtják, míg az ugyanezen időpontban már létező azon kereskedelmi társaságokra, amelyek nem érték el ezt az árbevételi küszöböt, az újonnan alapított kereskedelmi társaságokra irányadó elv érvényesül. Ez az árbevétel a szerződés vagy megrendelés alapján valósul meg, és magában foglalja az a) pontban említett tevékenységek elvégzéséhez szükséges munkaerőt, anyagokat, szerszámokat, szállítást, berendezéseket, felszereléseket és egyéb járulékos tevékenységeket. Az árbevétel magában foglalja mind a tényleges, mind a nem számlázott termelést;
c)
a 76. cikk (1)–(3) bekezdésében foglalt, munkaviszonyból származó és ahhoz hasonló havi bruttó jövedelmet, amelyet a mentesség hatálya alá tartozó természetes személyek szereznek, a napi 8 munkaórára vonatkozó, legalább havi 3000 RON bruttó munkabér alapján kell kiszámítani. A mentesség a természetes személyek által elért, a 76. cikk (1)–(3) bekezdésében foglalt, munkaviszonyból származó és ahhoz hasonló havi bruttó jövedelemre vonatkozik legfeljebb 30000 RON összegig. A havi bruttó jövedelem 30000 RON meghaladó része nem részesül adókedvezményben.
d)
a mentességet a pénzügyminiszternek, a munkaügyi és szociális ügyekért felelős miniszternek és az egészségügyi miniszternek a 147. cikk (17) bekezdésében előírt közös rendeletében foglalt utasításokkal összhangban kell alkalmazni, és a társadalombiztosításijárulék‑ és jövedelemadó‑fizetési kötelezettségre vonatkozó, valamint a biztosított személyek név szerinti nyilvántartásával kapcsolatos bevallás a mentesség alkalmazási feltételeinek teljesítésére vonatkozó nyilatkozatnak minősül; […]”
7.
A pénzügyminiszter két rendelete (
4
) a következőket írja elő:
„Az adótörvénykönyv 60. cikkének 5. pontjában […] említett adókedvezmény nem adható meg a kiküldött munkavállalók által elért, munkaviszonyból származó jövedelem és hasonló jövedelem tekintetében.”
III. Az alapeljárás
8.
Az adóhatóság ellenőrzést tartott a Nord Vest Pro Sani Pro SRL társaságnál (a továbbiakban: felperes társaság), amely alapján a fő adókötelezettségek tárgyában adómegállapítási határozatot hozott. E határozatban megállapítást nyert, hogy „a Németországban és Ausztriában szolgáltatásokat nyújtó munkavállalók tekintetében a társaság nem részesül az adótörvénykönyv 60. cikkének 5. pontjában foglalt mentességben a munkaviszonyból származó jövedelem után fizetendő adót illetően”. Sokkal inkább 10%‑os adókulcsot kell alkalmazni, amiből további 59065 RON – hozzávetőleg 3200 euró – összegű béradó következik.
9.
Ugyanebben az értelemben a hatóságok úgy vélték továbbá, hogy a Németországban és Ausztriában szolgáltatásokat nyújtó munkavállalók tekintetében a társaság nem részesül az adótörvénykönyv 154. cikke (1) bekezdésének r) pontjában előírt mentességben sem, és hogy az egészségbiztosítási járulék mértéke ezért 10%, amiből további 194882 RON – hozzávetőleg 39000 euró – megállapítása következik. Ugyanez vonatkozik a társadalombiztosítási járulék mértékére is, amely ezért 25%. E tekintetben további 77959 RON – hozzávetőleg 15500 euró – összegű járulék megállapítására került sor. A felperes társaság keresetet indított ezzel szemben.
10.
Az alperes közigazgatási hatóságok úgy vélték, hogy a felperes társaság tévesen alkalmazta az építőipari ágazatra vonatkozó kedvezményeket a Németországban és Ausztriában dolgozó munkavállalókra. Lényegében mindezen korrekciókat azért rendelték el, mert az alperes közigazgatási hatóságok úgy vélték, hogy az O.U.G. [Ordonanța de urgență a Guvernului] No.114 (114/2018. sz. sürgősségi kormányrendelet) indokolásából kitűnik, hogy a mentességek célja a romániai építőipari ágazat tevékenységének támogatása volt. Ezért a jogalkotó szándékai szerint a kedvezményeket csak arra az esetre írták elő, amikor az építőipari tevékenységet Románia területén végzik.
11.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint könnyen megállapítható, hogy a román jogalkotó adójogi szempontból eltérően kezeli a Románia területén nyereségorientált tevékenységet folytató román kereskedelmi társaságokat azon román társaságokhoz viszonyítva, amelyek más uniós tagállamok területén folytatják e tevékenységet. E szabályozási irányvonal ellentétes az Európai Unió egyik fő céljával, a belső piac megvalósításával. Ugyanis minden olyan társaság, amely a román állam területén kívül folytat tevékenységet, jóval magasabb adó hatálya alá tartozik, mint azok, amelyek a román állam területén folytatnak tevékenységet. Az az adójogi politika, amely az építőiparban minden társaságot visszatart attól, hogy a román állam területén kívül nyújtson szolgáltatást, ténylegesen komoly akadálya a közös piac megvalósításának.
IV. A Bíróság előtti eljárás
12.
Ezért a jogvitában eljáró Tribunalul Satu Mare (szatmárnémeti megyei törvényszék, Románia) a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ 28. és EUMSZ 56. cikket, valamint a 2006/123/EK irányelv 20. cikkét], hogy azokkal ellentétes [az] olyan jogi szabályozás, amelynek értelmében a román jogalkotó adózási szempontból eltérően [kezeli] a román állam területén nyereségorientált tevékenységet folytató román kereskedelmi társaságokat a más uniós tagállam területén ilyen tevékenységet folytató román társaságokhoz viszonyítva, és így a felperes társaság, amely elsősorban Ausztria és Németország területén nyújtott szolgáltatásokat, nem részesül azon adómentességek kedvezményében, amelyeket a tevékenységüket a román állam területén folytató más építőipari társaságok élveznek?”
13.
E kérdéssel kapcsolatban a Bíróság előtti eljárásban Románia és az Európai Bizottság írásban foglalt állást, és részt vett a 2023. július 6‑i tárgyaláson.
V. A jogkérdésről
A.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről és a vizsgálat menetéről
14.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szerint a kérdést előterjesztő bíróságot a román vállalkozások „adózási szempontból [attól függően] eltérő” kezelése foglalkoztatja, hogy hol nyújtanak építőipari szolgáltatásokat munkavállalóikkal. A román törvényben előírt, adójogi szempontból eltérő bánásmód mindazonáltal a munkavállalók munkaviszonyból származó jövedelmét terhelő adó alóli mentességre korlátozódik. A bemutatott tényállásból nem tűnnek ki további adómentességek.
15.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tárgyát következésképpen kizárólag az adótörvénykönyv 60. cikkének 5. pontjában szabályozott, a természetes személyek munkaviszonyból származó havi bruttó jövedelmének bizonyos összeg erejéig fennálló adómentessége képezi. A társadalombiztosítási jogi kedvezmények tehát figyelmen kívül hagyhatók a vizsgálat során (jóllehet vizsgálatuk alighanem ugyanarra az eredményre vezetne, hiszen a tárgyaláson Románia által kifejtettek szerint azok csak a munkavállalói járulékokra (
5
) vonatkoznak, amelyeket a munkáltató szintén a munkabérből von le és fizet be).
16.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdése e tekintetben kizárólag a munkáltatók alapvető szabadságaira és a szolgáltatási irányelvre vonatkozik. A szolgáltatási irányelv 2. cikkének (3) bekezdése szerint azonban ez az irányelv az adózás területére nem alkalmazandó. Ez a kivétel az adózás valamennyi területére vonatkozik, anélkül, hogy különbséget tenne az érintett adó‑ vagy illetéktípusok között, valamint e terület minden anyagi és eljárásjogi aspektusára, tehát az adók beszedésére vonatkozó részletszabályokra is. (
6
) Ezért a román szolgáltatók (vállalkozások) esetlegesen eltérő jövedelemadó‑jogi kezelése kizárólag az alapvető szabadságok alapján vizsgálható.
17.
Amennyiben ezzel szemben a Bizottság a beadványában tiltott támogatás fennállására hivatkozik, annyiban ez egyrészt túlmutat az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésen és az előzetes döntéshozatal iránti kérelmen. A kérdést előterjesztő bíróság nem veti fel ezt a kérdést, és – amint azt Románia helyesen hangsúlyozza – következetesen részletes információkkal sem szolgált e tekintetben annak megvizsgálhatósága érdekében, hogy tiltott támogatásról van‑e szó a jelen esetben. (
7
)
18.
Amint azt később részletesen kifejtem (21. és azt követő pontok), a munkaviszonyból származó jövedelemmel rendelkező természetes személyek jövedelemadó‑mentes jövedelemhányada előnyt sem jelent az őket foglalkoztató vállalkozások számára. E tekintetben a munkavállalói járulékok csökkentésének címzettjei kizárólag az építőipari munkavállalók, akik e csökkentés egyedüli tényleges kedvezményezettjei. (
8
) A jelen esetben végeredményben csupán egyfajta ágazatspecifikusan megemelt minimálbérről van szó. Ezért nem áll fenn egy vállalkozás számára biztosított szelektív előny. Sem a felperes társaság nem állította, sem a kérdést előterjesztő bíróság nem mutatta be részletesen az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben, hogy egyes román építési vállalkozók ezen túlmenő közvetett előnyben részesülnének.
19.
Másrészt az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikken alapuló vizsgálat egyébként sem szükséges az alapügy eldöntéséhez. Így – amint azt a Bizottság helyesen kifejti – az ítélkezési gyakorlat szerint valamely adó alanya annak érdekében, hogy kivonja magát az említett adó megfizetése alól, nem hivatkozhat arra, hogy állami támogatásnak minősül az olyan mentesség, amelyben más vállalkozások részesülnek. (
9
) Csak akkor más a helyzet, ha az adóbevételt a támogatás finanszírozására fordítják, és az közvetlenül befolyásolja a támogatás nagyságát. (
10
) A jelen esetben azonban nem ez a helyzet. Még ha támogatásnak minősülne is tehát a külföldre nem kiküldött munkavállalók jövedelemadó‑mentessége, a felperes társaság akkor sem követelhetné, hogy ő vagy különösen más harmadik személyek (mégpedig a munkavállalói) szintén részesüljenek e támogatásban (tehát szintén mentességet élvezzenek).
20.
Következésképpen csak azt kell megvizsgálni, hogy sérti‑e az alapvető szabadságokat a belföldön dolgozó építőipari munkavállalók számára biztosított adójogi kedvezmény. Ehhez viszont először az adójogi kedvezmény működési módját kell megvizsgálni (erről lásd a B. pontot), hogy megállapítható legyen egy adott alapvető szabadság korlátozása. Mivel az alapvető szabadságok az adójogban a hátrányos megkülönböztetés tilalmára korlátozódnak, ezt követően meg kell vizsgálni, hogy a határokon átnyúló helyzet hátrányos megkülönböztetéséről van‑e szó. Ez viszont a Bíróság véleménye szerint azt feltételezi, hogy egyáltalán objektíve összehasonlítható helyzet áll fenn (erről lásd a C. pontot). Ha objektíve összehasonlítható helyzet áll fenn, felmerül az eltérő bánásmód igazolhatóságának kérdése. Románia ugyanis az adójogi kedvezménnyel a belföldi építőipar bérszintjét kívánja emelni a működő belföldi építőipar létének biztosítása érdekében (erről lásd a D. pontot).
B.
Az adómentesség működési módja
21.
Az alkalmazandó alapvető szabadságot az érintett jogszabály célja alapján kell meghatározni. (
11
) Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben említett adómentességek az adótörvénykönyv 60. cikkének 5. pontjából következnek. E rendelkezés határozza meg a jövedelemadó alól mentesített adóalanyokat. Ezen adóalanyok csak munkaviszonyból származó jövedelemmel rendelkező természetes személyek, tehát munkavállalók. Az adómentesség kedvezményezettje tehát nem a vállalkozás, hanem a munkavállaló. Ennek feltétele, hogy a munkavállaló az építőipari ágazatban bizonyos tevékenységeket végző munkáltató alkalmazásában álljon. Ezenkívül az adómentesség összege is korlátozott. Végeredményben úgy tűnik, hogy ez egyfajta különleges adómentes jövedelemhányadot jelent az építőiparban dolgozó, a román jövedelemadó hatálya alá tartozó és külföldre nem kiküldött, tehát belföldön dolgozó munkavállalók számára.
22.
Ez egyrészt azt jelenti, hogy az építőipari munkavállalókat adójogi szempontból eltérően kezelik attól függően, hogy Romániában dolgoznak‑e, vagy munkáltatójuk másik tagállamba küldte‑e ki őket. Másrészt eltérően adóztatják a munkaviszonyból származó, ugyanakkora jövedelemmel rendelkező adóalanyokat attól függően, hogy melyik ágazatban dolgoznak belföldön. Az egységes adóztatás általánosan elismert elvére tekintettel ez utóbbi problematikusnak tűnhet. Ez az elv azonban – legalábbis a tagállami jövedelemadók tekintetében – nem az uniós jog elve. Csak a román alkotmánybíróság dönthet abban a kérdésben, hogy ez az eltérő bánásmód összhangban áll‑e a román alkotmánnyal, a Bíróság azonban nem.
23.
A jelen ügyben tehát kizárólag az építőipari munkavállalók adójogi szempontból attól függően eltérő kezelését kell megvizsgálni, hogy Romániában dolgoznak‑e, vagy munkáltatójuk másik tagállamba küldte‑e ki őket. A jelen ügy felperes társasága azonban jogi személy, amely nem rendelkezhet munkaviszonyból származó jövedelemmel. A jogi személyek ezenkívül rendszerint nem jövedelemadót, hanem társasági adót kötelesek fizetni. A felperes társaság így egyáltalán nem részesülhet e jövedelemadó‑mentességben. Úgy tűnik, hogy a kereset egy olyan adómegállapítási határozatból ered, amelyet a felperes társaság azért kapott, mert túl alacsony összegű béradót (és társadalombiztosítási járulékot) vont le kiküldött munkavállalóinak munkabéréből. A Bíróság azonban már egyértelművé tette, hogy nem bír jelentőséggel, hogy valamely szabályozásnak formálisan a munkáltató‑e a címzettje, ha az tartalmilag a munkavállalóra vonatkozik. (
12
)
24.
A felperes társasággal mint munkáltatóval szemben az adómegállapító határozatban megállapított béradó rendszerint csak a munkavállalót terhelő jövedelemadó‑fizetési kötelezettség kapcsán megfizetett előleg és így csak a munkavállalót terhelő jövedelemadó beszedésének egy különleges módja. Célja általában az, hogy biztosítsa a jövedelemadó folyamatos beáramlását az adóhitelező számára, mielőtt a tényleges adófizetésre kötelezett személy (a munkavállaló) ezen összeget másra költhetné. A munkáltató ezért rögtön a forrásnál levonja a munkabér egy részét, és azt nem a munkavállalónak, hanem az államkincstárnak fizeti ki. Ennek során azonban a munkáltató nem a saját javára, hanem a munkavállaló javára fizeti meg ezt az adót, ha eleget tesz a béradó befizetésére vonatkozó kötelezettségének.
25.
Ez egy rendkívül hatékony adóbeszedési eljárás a (rendszerint magánjogi) munkáltató bevonásával. Ez azonban mit sem változtat azon, hogy a munkáltató által befizetendő béradó révén a munkavállaló jövedelemadójának beszedésére kerül sor. A Bíróság arról beszél, hogy a munkáltató e tekintetben csak közvetítői szerepet játszik, és az alapügyben szóban forgó, a munkavállalói járulékok átvállalására irányuló intézkedés számára semleges. (
13
) Ez a béradólevonási kötelezettség a jelen esetben valamennyi munkáltató tekintetében fennmarad, mivel a szabályozás csak egy kiegészítő jelleggel figyelembe veendő adómentes jövedelemhányadra korlátozódik. Következésképpen továbbra is béradószámítást kell végezni a belföldön dolgozó munkavállalók esetében is. (
14
)
26.
Így – még ha a felperes társasággal szemben adómegállapítási határozatot hoztak is – a felperes társaságot mint munkáltatót nem, hanem legfeljebb a más tagállamokba kiküldött munkavállalóit éri a levonandó béradó összegével megegyező mértékű hátrány. Ez döntő jelentőséggel bír a vizsgálandó alapvető szabadság szempontjából.
C.
Valamely alapvető szabadság korlátozása
1. A munkavállalók szabad mozgásának korlátozása kontra a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása
27.
Mivel az adótörvénykönyv 60. cikkének 5. pontjában szereplő adómentesség a munkavállalók jövedelemadó‑mentessége, az nem jelenti a munkáltató EUMSZ 56. cikkből eredő szolgáltatásnyújtási szabadságának közvetlen korlátozását. Következésképpen csak a munkavállalók EUMSZ 45. cikkből eredő szabad mozgásának korlátozása jöhet szóba. (
15
) Amennyiben viszont a Bizottság úgy véli, hogy egyúttal a felperes társaság szolgáltatásnyújtási szabadságának közvetett korlátozása is fennáll, ez nem meggyőző.
28.
Egyrészt sem a kérdést előterjesztő bíróság, sem a felperes társaság nem állította, hogy az adómentesség miatt jelenleg nehezebb lenne külföldre kiküldhető munkavállalókat találni a romániai építőipari ágazatban. A jelen esetben ez azért sem valószínű, mert a felperes társaság Németországba és Ausztriába küldött ki munkavállalókat. Még a román jövedelemadó‑mentességgel (10% a 3000 RON minimálbérre = hozzávetőleg havi 60 euró, ami aztán 2700 helyett 3000 RON = hozzávetőleg 600 eurós nettó minimálbért eredményez) együtt is jelentős marad a bérkülönbség e két országhoz viszonyítva. Románia tájékoztatása szerint 2022‑ben 1621 euró volt a németországi minimálbér. Továbbra is vonzónak tűnik tehát az e tagállamba történő kiküldés.
29.
Másrészt ez az érvelés ahhoz vezetne, hogy a minimálbér minden emelése – például a franciaországi építőipari ágazatban – a Franciaországban székhellyel rendelkező építőipari vállalkozások szolgáltatásnyújtási szabadságának közvetett korlátozását jelentené. E logika szerint ugyanis ez utóbbiak nehezebben tudnának munkavállalókat más tagállamokba kiküldeni. Aligha állítható azonban, hogy a minimálbér valamely tagállamban történő módosítása jelenleg uniós jogi igazolást igényelne. Ellenkezőleg, a különböző tagállamok közötti bérszintbeli különbségek jelenleg az Unió szerves részét képezik. Ezért a minimálbér valamely tagállamban történő módosítása nem tekinthető az alapvető szabadságok közvetett korlátozásának azok esetében, akik más tagállamokban kívánnak belföldi munkavállalókkal tevékenységet folytatni (lásd még az EUMSZ 153. cikk (5) bekezdését).
30.
A következtetés az marad tehát, hogy a jelen esetben „csak” a munkavállalók EUMSZ 45. cikkből eredő szabad mozgásának korlátozása jöhet szóba a belföldön dolgozó építőipari munkavállalók számára biztosított jövedelemadó‑mentes jövedelemhányad miatt.
2. A munkavállalók szabad mozgásának korlátozása
31.
Az EUMSZ 45. cikk (2) bekezdése tilt az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetést a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka‑ és foglalkoztatási feltételek tekintetében. A jelen ügyben szóban forgó adómentes jövedelemhányad azonban nem tesz különbséget az állampolgárság alapján.
32.
Adott esetben fennállhat viszont a munkavállalók szabad mozgásának az EUMSZ 45. cikk (1) bekezdése által tiltott korlátozása. Ebben az összefüggésben a tagállamok állampolgárait megilleti különösen az a közvetlenül a Szerződésből eredő jog, hogy származási tagállamukat elhagyva másik tagállam területén tartózkodjanak abból a célból, hogy ott tevékenységet folytassanak.
33.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint e tekintetben az EUMSZ 45. cikkel ellentétes bármely olyan intézkedés, amely alkalmas arra, hogy megzavarja vagy kevésbé vonzóvá tegye az e cikk által biztosított alapvető szabadságnak az uniós polgárok általi gyakorlását. (
16
) Amennyiben a jövedelemadó‑mentes jövedelemhányad csökkenti a Romániában és a más tagállamokban dolgozó munkavállalók közötti bérkülönbséget, annyiban kevésbé vonzóvá válik a munkavállalók külföldi foglalkoztatása. Tisztán elszigetelten az adómentes jövedelemhányadra összpontosító vizsgálat esetén ezért a jelen esetben a munkavállalók szabad mozgásának korlátozása állhat fenn.
34.
A Bíróság mindazonáltal – elsősorban a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatban – többször is kimondta, hogy az adózás feltételeire és mértékére vonatkozó tagállami jogszabályokra a tagállami adójogi autonómia vonatkozik, amennyiben a tagállamok a határokon átnyúló helyzetet nem különböztetik meg hátrányosan a belföldi helyzettel szemben. (
17
)
35.
A különleges adómentes jövedelemhányad azonban azt eredményezi, hogy az építőipari ágazatban fennálló munkaviszonyból származó jövedelmeket eltérően kezelik attól függően, hogy melyik tagállamban szerzik meg azokat. A „kiküldött munkavállaló” külföldön szerzett jövedelme esetében nem vehető figyelembe az adómentes jövedelemhányad, a belföldön szerzett jövedelem esetében viszont igen. Ez a határokon átnyúló helyzettel való eltérő bánásmód absztrakt módon tekintve alkalmas arra, hogy (továbbra is fennálló romániai adókötelezettség mellett) kevésbé vonzóvá tegye a munkavállalók szabad mozgásának külföldi munkavégzés révén történő gyakorlását.
3. Objektíve összehasonlítható helyzet
36.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint azonban az ilyen eltérő bánásmód csak akkor sérti az alapvető szabadságokat, ha objektíve összehasonlítható helyzetekre vonatkozik. E tekintetben a határokon átnyúló helyzetek belső helyzetekkel való összehasonlíthatóságának a vizsgálata során figyelembe kell venni a nemzeti rendelkezések célját. (
18
)
37.
Az adómentes jövedelemhányad célja a belföldi építőipari ágazat bérszintjének emelése. Úgy tűnik, hogy a minimálbér romániai emelése elérte a határait. A román állam ezért úgy döntött, hogy a megfelelő jövedelemadó elengedésével emeli tovább a munkabért. A más tagállamokba kiküldött munkavállalók – amint arra Románia rámutat – már csupán e célra tekintettel sem hasonlíthatók össze a belföldön dolgozó munkavállalókkal. A tagállami minimálbér az adott tagállam területére vonatkozik, míg a 96/71/EK irányelv (a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv) (
19
) 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének c) pontja egyértelművé teszi, hogy a kiküldött építőipari munkavállalók esetében a mindenkori munkavégzési hely szerinti állam díjazásra vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni. Összehasonlíthatóság hiányában tehát nem jöhet szóba a munkavállalók szabad mozgásának megsértése.
38.
Ezzel szemben a Bizottság a jelen esetben azzal indokolja az összehasonlíthatóságot, hogy a munkavállalók ugyanazt a tevékenységet végzik – csak egyszer belföldön, máskor pedig külföldön –, de eltérően adóztatják őket. Az eltérő nézetek arra utalnak, hogy az objektív összehasonlíthatóság kritériuma átfedésben van az eltérő bánásmód igazolásával.
39.
Ezenfelül az összehasonlíthatóság kritériuma, amint azt máshol már kifejtettem, (
20
) rendkívül bizonytalan. Mivel valamilyen szempontból minden helyzet összehasonlítható, ha nem azonosak, (
21
) az objektív összehasonlíthatóság megállapítása vagy tagadása önkényesnek tűnik, és legfeljebb magától értetődő esetekben indokolt figyelembe venni.
40.
Ez utóbbit mutatja a Bíróság úgynevezett végleges veszteséggel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának közelmúltbeli alakulása. Így a Bevola ítéletben (
22
) a W ítélettel (
23
) ellentétben megállapítást nyert egy külföldi és egy belföldi állandó telephely objektív összehasonlíthatósága. A két ügy között az az egyetlen különbség, hogy a külföldi állandó telephely veszteségének figyelmen kívül hagyása az egyik esetben a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezményből, a másik esetben pedig egy egyoldalú szabályozásból következett. Igazolhatóság kérdése azonban, hogy a belföldi és a külföldi állandó telephelyek eltérően kezelhetők‑e. (
24
)
41.
Ezért ha a jelen esetben eltekintünk az objektív összehasonlíthatóság kritériumától, akkor csak azt kell megvizsgálni, hogy igazolható‑e az építőipari munkavállalók attól függően eltérő adóztatása, hogy kiküldték‑e őket külföldre, vagy sem.
D.
A korlátozás igazolhatósága
42.
Az alapvető szabadságok valamely korlátozása közérdeken alapuló kényszerítő okokkal igazolható, amennyiben alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósítására, és nem lép túl az annak megvalósításához szükséges mértéken. (
25
)
43.
A Bíróság eddig például a bérpolitikában a tapasztalat megszerzésének jutalmazását (
26
) és az adóellenőrzések hatékonyságát (
27
) tekintette közérdeken alapuló kényszerítő oknak a munkavállalók szabad mozgásával összefüggésben.
44.
A szolgáltatásnyújtás szabadságával összefüggésben (
28
) ellenben a munkavállalók szociális védelme, (
29
) az azon vállalkozások részéről támasztott tisztességtelen verseny megelőzése, amelyek kiküldetésben lévő munkavállalóik számára a minimálbérnél alacsonyabb bért fizetnek, tekintettel arra, hogy e célkitűzés magában foglalja a munkavállalóknak a szociális „dömping” elleni küzdelem általi védelmére irányuló célt, (
30
) valamint a – különösen szociális biztonsági – csalás elleni küzdelem és a visszaélések megelőzése (
31
) minősült közérdeken alapuló kényszerítő oknak. A letelepedés szabadsága keretében a Bíróság a munkavállalók védelmét, (
32
) de a foglalkoztatás és a felvétel előmozdítását (
33
) is a szociálpolitika részeként ismerte el.
45.
A nemzetgazdasági érdek védelme az állandó ítélkezési gyakorlat szerint tisztán gazdasági természetű indokként nem igazolhat korlátozásokat. (
34
) A foglalkoztatás fenntartására vonatkozó megfontolások bizonyos körülmények között azonban igazolásul szolgálhatnak. (
35
) A tőke szabad mozgásával összefüggésben közérdeken alapuló kényszerítő oknak minősült például az ingatlanpiac rendszerszintű kockázatainak korlátozására irányuló cél. (
36
)
46.
A működő építőipar fenntartása első pillantásra nem tartozik az itt felsorolt igazoló okok közé. A lehetséges igazoló okok ítélkezési gyakorlat által kialakított katalógusa mindazonáltal önmagában nem kimerítő. Tehát más hasonló igazoló okok is szóba jöhetnek. A jelen esetben leginkább a foglalkoztatás építőipari ágazatban történő fenntartása jöhet szóba. Az ezen ágazat rendszerszintű kockázatai, mégpedig az ezen ágazatnak a túl alacsony bérszint miatti munkaerőhiány következtében történő elvesztése elleni küzdelem is nagyon hasonlít ehhez.
47.
Amint azt ugyanis Románia a tárgyaláson kifejtette, az adómentes jövedelemhányad célja az ezen ágazatban (építőipar) dolgozó munkavállalók munkabérének növelése, mivel önmagában a minimálbér emelését nem tekintették elegendőnek a munkaerő elvándorlása elleni küzdelemhez. Ehhez hozzájön a munkavállalók szociális védelme az eddigi alacsony bérszint javítása révén. Alighanem már önmagában az elegendő belföldi munkaerő rendelkezésre állásának egyfajta ágazatspecifikus minimálbér révén történő biztosítása is közérdeken alapuló kényszerítő oknak tekintendő.
48.
Ez még inkább így van az olyan ágazatok esetében, amelyek szükségesek egy társadalom számára. Minden modern társadalom rá van utalva a működő infrastruktúrára. Annak fenntartásához és kiépítéséhez nélkülözhetetlen az építőipari ágazat. A hazai építőipar működőképességének ezen ágazat bérszintjének emelése révén az e területen dolgozó munkavállalók további elvándorlásának elkerülése érdekében történő biztosítását ennélfogva szintén közérdeken alapuló kényszerítő okként kell elismerni.
49.
Amennyiben a Bizottság ezzel szemben arra hivatkozik, hogy ezek tisztán gazdasági természetű indokok, annyiban ez nem meggyőző. E tekintetben nem annyira a hazai építőipar támogatásáról, mint inkább az arról való gondoskodásról van szó, hogy egyáltalán még létezzen építőipar az ország saját területén. A minimálbér emelése nélkül ugyanis az sem várható, hogy más tagállamokból érkező munkavállalók fogják enyhíteni a munkaerőhiányt. Az előnyből nemcsak a gazdaság, hanem elsősorban a munkavállalók és a társadalom részesül.
50.
Az intézkedés (a különleges adómentes jövedelemhányad) – a nemzeti jogalkotó szükséges mozgásterére figyelemmel – alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósítására. Nem nyilvánvalóan kizárt ugyanis, hogy ez az intézkedés több építőipari munkavállalót ösztönöz arra, hogy Romániában dolgozzon. Az intézkedés révén megfelelően emelkedik nettó munkabérük, és újból vonzóbbá válik a belföldi munkavégzés.
51.
Az érintett intézkedés nem lép túl az e cél megvalósításához szükséges mértéken sem, mivel az alapvető szabadságok az uniós polgárok szabadságának védelmét szolgálják. A román állam adóbeszedésről való lemondása konkrétan vizsgálva nem korlátozza az egyén szabadságát, hanem összességében növeli azt. A korábbi helyzethez képest ugyanis a külföldi munkavégzés nem válik kevésbé vonzóvá a Romániában adóköteles munkavállaló számára (e tekintetben fennmarad a status quo). Csak a belföldi munkavégzés válik vonzóbbá. Következésképpen csak a belföldi munkavégzéshez képest fennálló előny csökken. Nem fedezhetők fel a különböző bérszintek kiigazítására ugyanannyira alkalmas, enyhébb intézkedések, különösen mivel Románia korábban már végrehajtott egy minimálbér‑emelést.
52.
Végül a megfelelőség és a szükségesség mellett a szűkebb értelemben vett arányosságot is meg kell vizsgálni. (
37
) Eszerint, még ha alkalmasak és szükségesek is a törvényes célkitűzések elérésére, az intézkedésekkel okozott hátrányok nem lehetnek aránytalanok a kitűzött célokhoz képest.
53.
A beavatkozás, illetve az eltérő bánásmód a jelen esetben nem érinti súlyosan azokat, akik továbbra is külföldön kívánnak építőipari munkát végezni. Minden Romániában adóköteles munkavállaló továbbra is a korábbiakkal azonos feltételek mellett dolgozhat külföldön, ha a feltételek megfelelnek számára. Csupán némileg vonzóbbá válik a belföldi munkavégzés, mert az adómentes jövedelemhányad révén emelkedik a belföldi bérszint. Ezen túlmenően a jelen ügyben szóban forgó intézkedések összegükben (az adókulcs és az adómentes jövedelemhányad révén) és időben (a jövedelemadó‑mentesség 2019. január 1. és 2028. december 31. között áll fenn) korlátozottak, valamint ezen túlmenően csupán egy uniós szinten átlag alatti bérszintet emelnek meg.
54.
Amint azt Románia helyesen megjegyzi, egy összehasonlítható bérszint Unión belüli megteremtése (az életkörülmények közelítése értelmében véve) nem észszerűtlen. A két érintett jogi érdek (működő építőipar biztosítása és a munkavállalók szabad mozgása) között végső soron elvégzendő mérlegelés során a román intézkedés elismerendő célja nagyobb súllyal esik latba a beavatkozás súlyosságának enyhe foka és az érintett ágazat jelentősége miatt. Az intézkedés tehát az uniós jog szempontjából megfelelő (arányos szűkebb értelemben) és így összességében arányos. Következésképpen a romániai építőipari ágazatban adóköteles jövedelmet szerző kiküldött és nem kiküldött munkavállalók eltérő adójogi kezelése nem sérti az uniós jogot.
VI. Végkövetkeztetés
55.
Ezért azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Tribunalul Satu Mare (szatmárnémeti megyei törvényszék, Románia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
A munkavállalók szabad mozgásával (EUMSZ 45. cikk) nem ellentétes a jelen ügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely különleges jövedelemadó‑mentes jövedelemhányadot biztosít a belföldön adóköteles, belföldön nyereségorientált építőipari tevékenységet folytató munkáltató által foglalkoztatott és külföldre nem kiküldött munkavállalók számára annak érdekében, hogy mérsékelje a belföldi építőipar munkavállalóinak az uniós jogi szempontból átlag alatti minimálbér miatti elvándorlását.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	A tárgyaláson Románia által nyújtott tájékoztatás szerint 2018‑ban a minimálbért 1900 román lejről (RON) (hozzávetőleg 380 euró) 3000 RON‑ra (hozzávetőleg 600 euró) emelték.
(
3
)	A belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.).
(
4
)	2019. január 31‑i 611/2019. sz. rendelet és 2019. május 10‑i 2165/2019. sz. rendelet, 6. melléklet, 8. pont
(
5
)	A munkáltatói járulékok csökkentése szintén tervbe volt ugyan véve, de eddig még nem lépett hatályba, mivel Románia tájékoztatása szerint még nem zárult le a Bizottság vonatkozásában folyamatban lévő bejelentési eljárás.
(
6
)	Lásd: 2022. április 27‑iAirbnb Ireland ítélet (C‑674/20, EU:C:2022:303, 27. pont); 2004. április 29‑iBizottság kontra Tanács ítélet (C‑338/01, EU:C:2004:253, 66. pont).
(
7
)	Hozzá kell tenni, hogy Románia tájékoztatása szerint az építőipari minimálbér emelésére irányuló intézkedéscsomag egy további – a jelen ügyben nem érintett – részét (a munkáltatói járulékok tervezett csökkentését) bejelentette a Bizottságnak. Ha ez így lenne – a Bizottság észrevételei szerint azonban a bejelentés nem érkezett meg –, akkor a Bizottság előadása e tekintetben már némileg az ellentmondásos magatartás határát súrolja. A venire contra factum proprium elvével kapcsolatban lásd: 2014. november 6‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (C‑385/13 P, nem tették közzé, EU:C:2014:2350, 67. pont). Szintén már ebben az értelemben: 2023. június 15‑iBank M. (A szerződés semmissé nyilvánításának következményei) ítélet (C‑520/21, EU:C:2023:478, 81. pont).
(
8
)	A Bíróság ilyen értelmű megállapítást tett már a munkavállalói járulékok halászati vállalkozások esetében történő átvállalása tekintetében; lásd: 2020. szeptember 17‑iCompagnie des pêches de Saint‑Malo ítélet (C‑212/19, EU:C:2020:726, 46. pont).
(
9
)	2020. március 3‑iTesco‑Global Áruházak ítélet (C‑323/18, EU:C:2020:140, 36. pont); 2015. október 6‑iFinanzamt Linz ítélet (C‑66/14, EU:C:2015:661, 21. pont); 2006. június 15‑iAir Liquide Industries Belgium ítélet (C‑393/04 és C‑41/05, EU:C:2006:403, 43. és azt követő pontok); 2005. október 27‑iDistribution Casino France és társai ítélet (C‑266/04–C‑270/04, C‑276/04 és C‑321/04–C‑325/04, EU:C:2005:657, 42. és azt követő pontok); 2001. szeptember 20‑iBanks ítélet (C‑390/98, EU:C:2001:456, 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
10
)	Ebben az értelemben: 2018. szeptember 20‑iCarrefour Hypermarchés és társai ítélet (C‑510/16, EU:C:2018:751, 19. pont); 2016. november 10‑iDTS Distribuidora de Televisión Digital kontra Bizottság ítélet (C‑449/14 P, EU:C:2016:848, 68. pont); 2008. december 22‑iRégie Networks ítélet (C‑333/07, EU:C:2008:764, 99. pont).
(
11
)	Állandó ítélkezési gyakorlat, lásd: 2014. június 19‑iStrojírny Prostějov és ACO Industries Tábor ítélet (C‑53/13 és C‑80/13, EU:C:2014:2011, 24. pont); 2013. február 28‑iPetersen és Petersen ítélet (C‑544/11, EU:C:2013:124, 28. pont); valamint különösen: 2012. november 13‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet (C‑35/11, EU:C:2012:707, 90. pont); 2006. szeptember 12‑iCadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ítélet (C‑196/04, EU:C:2006:544, 31–33. pont).
(
12
)	Kifejezetten így a gyakornokok után fizetendő munkáltatói járulékok tekintetében: 1991. november 21‑iLe Manoir ítélet (C‑27/91, EU:C:1991:441, 9. pont).
(
13
)	2020. szeptember 17‑iCompagnie des pêches de Saint‑Malo ítélet (C‑212/19, EU:C:2020:726, 43. pont).
(
14
)	Ebben különbözik a helyzet a 2014. június 19‑iStrojírny Prostějov és ACO Industries Tábor ítéletben (C‑53/13 és C‑80/13, EU:C:2014:2011, 30. pont) szereplő helyzettől; ezen ítélet a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozásaként kezelte a különleges forrásadó‑levonási kötelezettséget.
(
15
)	A munkavállalók munkáltató székhelyétől függő adómentessége tekintetében szintén már így: 2013. február 28‑iPetersen és Petersen ítélet (C‑544/11, EU:C:2013:124, 32. pont).
(
16
)	2019. október 10‑iKrah ítélet (C‑703/17, EU:C:2019:850, 41. pont); 2017. július 18‑iErzberger ítélet (C‑566/15, EU:C:2017:562, 33. pont); 2013. február 28‑iPetersen és Petersen ítélet (C‑544/11, EU:C:2013:124, 36. pont); 1999. január 26‑iTerhoeve ítélet (C‑18/95, EU:C:1999:22, 37–39. pont).
(
17
)	Lásd ebben az értelemben: 2016. május 26‑i NN (L) International ítélet (C‑48/15, EU:C:2016:356, 47. pont); 2016. április 14‑iSparkasse Allgäu ítélet (C‑522/14, EU:C:2016:253, 29. pont); 2007. december 6‑iColumbus Container Services ítélet (C‑298/05, EU:C:2007:754, 51. és 53. pont); 2009. június 4‑iKBC‑bank végzés (C‑439/07 és C‑499/07, EU:C:2009:339, 80. pont).
Konkrétan a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatban lásd csak: 2012. október 18‑iX ítélet (C‑498/10, EU:C:2012:635, 20. pont); 2009. június 11‑iX és Passenheim‑van Schoot ítélet (C‑155/08 és C‑157/08, EU:C:2009:368, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	2018. július 4‑iNN ítélet (C‑28/17, EU:C:2018:526, 31. pont); 2018. június 12‑iBevola és Jens W. Trock ítélet (C‑650/16, EU:C:2018:424, 32. pont); 2017. június 22‑iBechtel ítélet (C‑20/16, EU:C:2017:488, 53. pont); 2014. június 12‑iSCA Group Holding és társai ítélet (C‑39/13–C‑41/13, EU:C:2014:1758, 28. pont); 2010. február 25‑iX Holding ítélet (C‑337/08, EU:C:2010:89, 22. pont).
(
19
)	A legutóbb a 2018. június 28‑i 2018/957 európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2018. L 173., 16. o.; helyesbítés: HL 2019. L 91., 77. o.) módosított, 1997. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.; helyesbítés: HL 2015. L 111., 34. o.).
(
20
)	Lásd ebben a tekintetben már: a Nordea Bank Danmark ügyre vonatkozó indítványom (C‑48/13, EU:C:2014:153, 21–28. pont) és ennek alapján a Memira Holding ügyre vonatkozó indítványom (C‑607/17, EU:C:2019:8, 46. pont), valamint a Holmen ügyre vonatkozó indítványom (C‑608/17, EU:C:2019:9, 38. pont) és az AURES Holdings ügyre vonatkozó indítványom (C‑405/18, EU:C:2019:879, 30. pont).
(
21
)	Jóllehet egy német közmondás azt tartja, hogy az alma nem hasonlítható össze a körtével. Az alma és a körte is rendelkezik azonban közös vonásokkal (például mindkettő almatermés), és azok szempontjából ezért össze is hasonlíthatók.
(
22
)	2018. június 12‑iBevola és Jens W. Trock ítélet (C‑650/16, EU:C:2018:424, 30–40. pont).
(
23
)	2022. szeptember 22‑iW (A külföldi állandó telephely végleges veszteségeinek levonhatósága) ítélet (C‑538/20, EU:C:2022:717, 18–22. pont).
(
24
)	Így a kétoldalú szerződések rendszere inkább igazolhatja az adóalanyokkal való eltérő bánásmódot – lásd: Kokott, J., EU
Tax Law, München 2022, 5. §, 98. pont.
(
25
)	2019. október 10‑iKrah ítélet (C‑703/17, EU:C:2019:850, 55. pont); 2019. május 8‑iÖsterreichischer Gewerkschaftsbund ítélet (C‑24/17, EU:C:2019:373, 84. pont); 2013. december 5‑iZentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken Betriebs ítélet (C‑514/12, EU:C:2013:799, 36. pont); 2013. február 28‑iPetersen és Petersen ítélet (C‑544/11, EU:C:2013:124, 47. pont); 2012. november 8‑iRadziejewski ítélet (C‑461/11, EU:C:2012:704, 33. pont); 2010. március 16‑iOlympique Lyonnais ítélet (C‑325/08, EU:C:2010:143, 38. pont).
(
26
)	2019. október 10‑iKrah ítélet (C‑703/17, EU:C:2019:850, 57. pont); 2006. október 3‑iCadman ítélet (C‑17/05, EU:C:2006:633, 34. pont).
(
27
)	2013. február 28‑iPetersen és Petersen ítélet (C‑544/11, EU:C:2013:124, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
28
)	2014. december 3‑iDe Clercq és társai ítélet (C‑315/13, EU:C:2014:2408, 65. pont).
(
29
)	2010. október 7‑iSantos Palhota és társai ítélet (C‑515/08, EU:C:2010:589, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2007. július 18‑iBizottság kontra Németország ítélet (C‑490/04, EU:C:2007:430, 70. pont); 2019. szeptember 12‑iMaksimovic és társai ítélet (C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 és C‑148/18, EU:C:2019:723, 37. pont).
(
30
)	Lásd ebben az értelemben: 2004. október 12‑i Wolff & Müller ítélet (C‑60/03, EU:C:2004:610, 35., 36. és 41. pont).
(
31
)	2019. szeptember 12‑iMaksimovic és társai ítélet (C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 és C‑148/18, EU:C:2019:723, 37. pont).
(
32
)	2016. december 21‑iAGET Iraklis ítélet (C‑201/15, EU:C:2016:972, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
33
)	2016. december 21‑iAGET Iraklis ítélet (C‑201/15, EU:C:2016:972, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
34
)	2016. december 21‑iAGET Iraklis ítélet (C‑201/15, EU:C:2016:972, 72. pont). Lásd ebben az értelemben továbbá többek között: 1997. június 5‑iSETTG ítélet (C‑398/95, EU:C:1997:282, 22. és 23. pont); 2000. június 6‑iVerkooijen ítélet (C‑35/98, EU:C:2000:294, 47. és 48. pont); 2002. június 4‑iBizottság kontra Portugália ítélet (C‑367/98, EU:C:2002:326, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanez vonatkozik a tőke szabad mozgására is; lásd: 2021. december 16‑iUBS Real Estate ítélet (C‑478/19 és C‑479/19, EU:C:2021:1015, 70. pont).
(
35
)	2016. december 21‑iAGET Iraklis ítélet (C‑201/15, EU:C:2016:972, 75. pont). Lásd továbbá ebben az értelemben: 2007. október 25‑iGeurts és Vogten ítélet (C‑464/05, EU:C:2007:631, 26. pont).
(
36
)	2021. december 16‑iUBS Real Estate ítélet (C‑478/19 és C‑479/19, EU:C:2021:1015, 73. pont).
(
37
)	Lásd: a PrivatBank és társai ügyre vonatkozó indítványom (C‑78/21, EU:C:2022:738, 88. pont); a G4S Secure Solutions ügyre vonatkozó indítványom (C‑157/15, EU:C:2016:382, 112. pont).