62015CC0570
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2017. március 8. (
1
)
C‑570/15. sz. ügy
X
kontra
Staatssecretaris van Financiën
(a Hoge Raad der Nederlanden [holland legfelsőbb bíróság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 1408/71/EGK rendelet – Szociális biztonság – Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása – A 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja és a 14. cikk (2) bekezdése b) pontjának i. alpontja – Szokásosan két tagállam területén foglalkoztatott személy – Egyik tagállamban foglalkoztatott és munkájának egy részét a lakóhelye szerinti tagállamban, főleg otthonról végző személy”
Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Hoge Raad der Nederlanden (legfelsőbb bíróság, Hollandia) előtt X és a Staatssecretaris van Financiën (pénzügyi államtitkár) között a jövedelemadó és társadalombiztosítási járulékok 2009‑es évre történő megfizetése tárgyában folyó eljárásban terjesztették elő.
2.
A kérdést előterjesztő bíróság az 1408/71/EGK rendelet (
2
) II. címének 13. és 14. cikkében foglalt kollíziós szabályok értelmezésével kapcsolatban kéri a Bíróság iránymutatását. Közelebbről a kérdést előterjesztő bíróság arra kíván választ kapni, hogy az egyik tagállamban foglalkoztatott és egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező, tevékenysége egy részét ugyanazon munkáltató részére a lakóhelye szerinti tagállamban, részben (a munkaidő körülbelül 6,5%‑ában) otthonról végző személyt az alkalmazandó jogszabályok meghatározása szempontjából olyan személynek kell‑e tekinteni, akit szokásosan két tagállam területén foglalkoztatnak.
Jogi keret
3.
Az 1408/71 rendelet 1. cikke a „munkavállaló és önálló vállalkozó” alábbi meghatározását tartalmazza:
„a)
»munkavállaló« és »önálló vállalkozó«:
i.
aki akár kötelezően, akár szabadon választható folytatólagos biztosítás keretében a munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra vonatkozó szociális biztonsági rendszerek vagy a köztisztviselőkre vonatkozó különleges rendszer ágazataiba tartozó egy vagy több kockázattal szemben biztosított;”.
4.
A rendelet 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 14. cikk c) pontjára [helyesen: 14c. és 14f. cikkre] is figyelemmel, a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
(2)   A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel:
a)
egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található a) egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található [helyesen: valamely tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha valamely másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye valamely másik tagállam területén található];”.
5.
A hivatkozott rendelet 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának i. alpontja előírja:
„(2)
Az a személy, akit szokásosan két vagy több tagállam területén foglalkoztatnak, a következők szerint meghatározott jogszabályok hatálya alá tartozik:
[…]
b)
az a) pontban nem említett személy, azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik:
i.
amelynek területén lakóhellyel rendelkezik, ha tevékenységét részben e tagállam területén végzi, vagy ha több olyan vállalkozás vagy több olyan munkáltató számára végez munkát, amelynek vagy akinek székhelye vagy lakóhelye különböző tagállamok területén található;”.
Az alapügy tényállása
6.
X holland állampolgár, és a szóban forgó 2009‑es évben Belgiumban rendelkezett lakóhellyel.
7.
Az említett évben X‑et egy hollandiai székhelyű munkáltató foglalkoztatta távközlési account‑managerként és ügyfélkapcsolati menedzserként.
8.
2009‑ben X 1872 órát dolgozott a munkáltató javára. Ebből 121 órát Belgiumban dolgozott, ami körülbelül a teljes munkaidő 6,5%‑ának felel meg. Ebből 17 órát a munkáltató belgiumi székhelyű ügyfeleinek felkeresése, 104 órát pedig a Belgiumban végzett otthoni munka tett ki. Otthoni munkavégzésre 2009‑ben összesen 13 napon keresztül került sor napi nyolc órában.
9.
Az otthoni munkavégzés az elektronikus levelek elintézéséből, valamint ajánlatkészítésből és ‑küldésből állt. A belgiumi munkavégzésre nem rögzített munkarend alapján került sor. X mindenekelőtt a nyári szabadságát követő hetekben dolgozott otthon, nem pedig a téli időszakban. X munkaszerződése nem szabályozta az otthoni vagy egyéb belgiumi munkavégzést.
10.
X Hollandiában – az irodában és hollandiai székhelyű lehetséges ügyfeleket felkeresve – folytatta a munkáltató számára végzett egyéb tevékenységeit (2009‑ben 1751 óra).
11.
Az alapeljárásban az X és a Staatssecretaris van Financiën (pénzügyi államtitkár) között folyamatban lévő jogvita tárgyát a 2009‑re előírt jövedelemadó és társadalombiztosítási járulékok megállapítása képezi. Közelebbről a jogvita középpontjában az áll, hogy X a holland társadalombiztosítási rendszerben kötelezően biztosított volt‑e, és ezért holland szociális biztonsági járulékokat is kellett‑e fizetnie.
12.
A Gerechtshof ‘s‑Hertogenbosch (a ‘s‑hertogenboschi fellebbviteli bíróság, Hollandia) a Rechtbank Zeeland‑West‑Brabant (zeeland‑west‑brabanti elsőfokú bíróság) ítéletével szemben benyújtott fellebbezés tárgyában megállapította, hogy X 2009‑ben csak esetileg dolgozott Belgiumban. A Gerechtshof ‘s‑Hertogenbosch (a ‘s‑hertogenboschi fellebbviteli bíróság) ezzel kapcsolatban megállapította, hogy:
i.
nincsenek arra utaló támpontok, hogy a munkáltató és az érintett szándéka arra irányult volna, hogy az érintett rendszeresen Belgiumban végezzen munkát,
ii.
X szokásosan Hollandiában végezte tevékenységeit,
iii.
belgiumi ügyfelek felkeresésére csak esetileg került sor, és
iv.
az otthoni munkavégzés tekintetében sem a munkáltató és X között létrejött megállapodások, sem strukturált munkarend nem áll rendelkezésre.
13.
A Gerechtshof ‘s‑Hertogenbosch (a ‘s‑hertogenboschi fellebbviteli bíróság) megállapította továbbá, hogy az érintett által Belgium területén esetileg végzett tevékenységeket figyelmen kívül kell hagyni az alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok meghatározása során. Ezért a Gerechtshof ‘s‑Hertogenbosch (a ‘s‑hertogenboschi fellebbviteli bíróság) arra a következtetésre jutott, hogy X‑et szokásosan egy tagállam – Hollandia – területén foglalkoztatják, és a rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében ezért kizárólag a holland jogszabályok alkalmazandók.
14.
X az említett ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
15.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzése szerint a felülvizsgálati kérelem azt a kérdést veti fel, hogy az 1408/71 rendelet mely rendelkezése határozza meg az érintett félre alkalmazandó jogszabályokat. Egyrészről, ha X Belgium területén végzett tevékenységét figyelmen kívül kell hagyni, az említett rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt általános kollíziós szabály alkalmazandó, amely a foglalkoztatás helye szerinti tagállam hatályos jogszabályainak alkalmazását írja elő. Ha viszont e tevékenységeket figyelembe kellene venni az értékeléskor, akkor az említett rendelet 13. cikke (2) bekezdése a) pontjának alkalmazása azzal járna, hogy nem a holland, hanem a belga jogszabályok lennének az alkalmazandó jogszabályok, ha X tényleges foglakoztatásának helye Hollandiából Belgiumba helyeződik át, és fordítva. Másodlagosan, úgy lehet tekinteni, hogy X‑et szokásosan két tagállam – Hollandia és Belgium – területén foglalkoztatják, és az 1408/71 rendelet 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának i. alpontjában foglalt különös szabály alapján ezért X‑re kizárólag a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai alkalmazandók.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
16.
A fenti körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (legfelsőbb bíróság, Hollandia) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Mi alapján kell megvizsgálni, hogy az 1408/71 rendelet mely jogszabályokat határoz meg alkalmazandóként a Belgiumban lakóhellyel rendelkező olyan munkavállaló esetében, aki Hollandiában folytatja a holland munkáltatója javára végzett tevékenységeinek túlnyomó részét, és emellett e tevékenységek 6,5%‑át az adott évben Belgiumban – otthon és ügyfeleknél – végzi, anélkül hogy e tekintetben rögzített munkarendről lenne szó, valamint hogy munkáltatójával a belgiumi munkavégzést illetően megállapodást kötött volna?”
17.
A 2015. október 30‑i előzetes döntéshozatalra utaló határozat 2015. november 5‑én érkezett meg a Bíróság Hivatalához. A holland, a belga és a cseh kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. X, a holland kormány és a Bizottság a 2016. december 14‑i tárgyaláson előadta szóbeli érveit.
Elemzés
18.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy az egyik tagállamban foglalkoztatott és egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező, a szóban forgó évben tevékenysége kis részét ugyanazon munkáltató részére a lakóhelye szerinti tagállamban, főleg otthonról (körülbelül a munkaidő 6,5%‑ában) végző személyt az 1408/71 rendelet 13. és 14. cikkének alkalmazásában olyan személynek kell‑e tekinteni, akit szokásosan csak az előbbi tagállam vagy mindkét tagállam területén foglalkoztatnak.
19.
A kérdést előterjesztő bíróság tehát lényegében azt kívánja meghatározni, hogy e rendelet II. címében foglalt rendelkezések mely jogot jelölik ki az ilyen személyre alkalmazandónak.
20.
Az érintett felek álláspontja eltér ebben a kérdésben.
21.
A tárgyaláson X előadta, hogy őt szokásosan két tagállamban foglalkoztatottnak kell tekinteni, és következésképpen úgy, hogy rá az 1408/71 rendelet 14. cikke (2) bekezdésének b) pontjával összhangban a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai vonatkoznak. X azzal érvelt, hogy jogosult otthonról munkát végezni, és hogy az otthon végzett tevékenységek, köztük e‑mailek megválaszolása és ügyfelek telefonon történő felhívása fő munkaköri feladatai közé tartoznak. Azzal érvelt továbbá, hogy ezeket a tevékenységeket az alkalmazandó jogszabályok meghatározása során figyelembe kell venni.
22.
Másfelől a beavatkozó tagállamok és a Bizottság egyetért abban, hogy az 1408/71 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy egy Belgiumban lakóhellyel rendelkező olyan munkavállalót, aki a tevékenysége nagy részét holland munkáltatója részére, Hollandia területén végzi, és aki ezenfelül a szóban forgó évben e tevékenységeinek 6,5%‑át Belgiumban végezte, úgy kell tekinteni, mintha kizárólag Hollandia területén foglalkoztatnák és rá a holland szociális biztonsági jogszabályok vonatkoznának, összhangban az említett rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt lex loci laboris kollíziós elvvel.
23.
A jelen Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján az 1408/71 rendelet – 13. és 14. cikket magában foglaló – II. címének rendelkezései a kollíziós szabályok teljes és egységes rendszerét alkotják, amelynek célja, hogy az Unión belül mozgó munkavállalók csak egyetlenegy tagállam szociális biztonsági rendszerébe tartozzanak az alkalmazandó nemzeti jogszabályok átfedései és az ebből származó esetleges bonyodalmak elkerülése érdekében. (
3
)
24.
A jelen ügyben annak meghatározása érdekében, hogy a szóban forgó helyzet az 1408/71 rendelet 13. cikkének (2) bekezdésének a) pontjában foglalt általános kollíziós szabály (lex loci laboris) vagy a 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának i. alpontjában szereplő különös szabály (lex domicilii) alá tartozik‑e, meg kell győződni arról, hogy X Belgium területén végzett tevékenységét e rendelkezések alkalmazása céljából figyelembe kell‑e venni.
25.
Amennyiben e tevékenységet figyelembe kell venni, X‑et az 1408/71 rendelet 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében két tagállam területén szokásosan foglalkoztatottnak kell tekinteni. Ellenkező esetben az említett rendelet 13. cikkének (2) bekezdésének a) pontjában foglalt általános kollíziós szabályt kell alkalmazni.
26.
Véleményem szerint az, hogy X egyetlen munkáltató javára végez munkát, egyáltalán nem zárja ki az 1408/71 rendelet 14. cikke (2) bekezdése b) pontja i. alpontjának alkalmazását. Ahogyan azt a Bíróság a Calle Grenzshop Andresen ítéletben már megállapította, az említett rendelkezés akkor is alkalmazandó, ha az érintett személy tevékenységét egyetlen vállalkozás számára kettő vagy több tagállam területén végzi. (
4
)
27.
Ráadásul a jelen ügyben nem kétséges, hogy X Belgium területén végzett tevékenysége nem tartozik az 1408/71 rendelet 14. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében vett kiküldetés fogalmába, mivel X tevékenységét Belgium területén időbeli korlátozás nélkül, a munkáltatójával kötött hallgatólagos megállapodás alapján munkaköri feladatainak egy részét otthonról intézve végzi.
28.
A 14. cikk (2) bekezdése b) pontjának i. alpontja szerinti eset olyan helyzetre vonatkozik, amelyben az érintett személyt „szokásosan” két vagy több tagállam területén foglalkoztatják, és tevékenységét „részben” a lakóhelye szerinti tagállam területén is végzi.
29.
Az említett rendelkezésben használt kifejezésekből az következik, hogy a munkavállaló lakóhelye szerinti tagállamban végzett munkaköri tevékenységnek el kell érnie egy bizonyos minimális mértéket. Ellenkező esetben az elhanyagolható vagy alkalmi tevékenység is kiválthatná a 14. cikk (2) bekezdése b) pontjának i. alpontjában foglalt jogkövetkezményeket. Így fennállna az a kockázat, hogy az 1408/71 rendelet II. címében foglalt kollíziós szabályok alkalmazását megkerülik. (
5
)
30.
Ahogyan azt a Bíróság az önálló vállalkozói tevékenységgel kapcsolatban már megállapította, a „szokásos” kifejezés magában foglalja, hogy az érintett személy szokásosan „jelentős” tevékenységet végez az adott tagállam területén. (
6
)
31.
Ezzel az értelmezéssel nem áll ellentétben a Calle Grenzshop Andresen ítélet, amelyben a Bíróság megállapította, hogy egy Dániában lakóhellyel rendelkező és Németországban foglalkoztatott, hetente rendszeresen több órában tevékenységét részben Dániában végző dán munkavállaló helyzete az 1408/71 rendelet 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának i. pontja hatálya alá tartozik. (
7
) Az érintett személy egy németországi üzlet menedzsereként dolgozott a német–dán határ közelében és a munkáltatója részére hetente tíz órát Dániában is végzett koordinációs és felügyeleti munkát. A Lenz főtanácsnok által az említett ügyben végzett elemzésből világosan kiderül, hogy a lakóhely szerinti tagállamban végzett tevékenység nem tekinthető jelentéktelennek. (
8
)
32.
A Bíróság Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe ítéletben tett megállapítása szerint annak meghatározása során, hogy egy személy „szokásosan” két vagy több tagállam területén foglalkoztatottnak tekintendő‑e, figyelembe kell venni különösen a szerződési dokumentumokban meghatározott munka jellegét annak megállapításához, hogy az előre látható tevékenységek egyszeri alkalomnál gyakrabban több tagállam területére is kiterjednek–e, és a ténylegesen elvégzett munkát is meg kell vizsgálni. (
9
)
33.
Az említett ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy annak meghatározásához, hogy az 1408/71 rendelet 13. és 14. cikkének alkalmazásában egy személyt „szokásosan” egy másik tagállam területén foglalkoztatnak, figyelembe kell venni az adott tevékenység terjedelmét és jelentőségét a szerződési dokumentumok, valamint a munkavállaló által ténylegesen végzett munka alapján.
34.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy az X lakóhelye szerinti tagállam területén végzett tevékenységéhez hozzárendelhető munkaidő a szóban forgó időszakban a teljes munkaidő 6,5%‑át tette ki. Véleményem szerint a Belgium területén ténylegesen végzett munka terjedelme olyan erős valószínűsítő körülménynek minősül, amely alátámasztja, hogy ez a tevékenység a teljes szerződéses jogviszonyhoz képest jelentéktelen, vagy – a Bizottság előadása szerint – azt csak „alkalmilag” végzik a munkavállalói feladatok túlnyomó részéhez képest.
35.
Nézetem szerint a munkavégzés időtartama nem az egyetlen döntő elem. Más körülményeket, például a tevékenység jellegét és végzésének körülményeit is értékelni kell. (
10
)
36.
A jelen ügyben X Belgium területén végzett tevékenysége az ügyfelek alkalmi látogatását és a munkáltató kifejezett hozzájárulása vagy munkarend nélkül, főként otthonról történő munkavégzést foglalt magában.
37.
Megjegyzem, hogy a digitális gazdaság egyik előnye – vagy egyesek számára átka – az, hogy a munkavállalót arra kérhetik, vagy megengedhetik számára, hogy az irodai feladatainak egy részét az irodától távol, lehetőség szerint otthoni munkavégzéssel teljesítse.
38.
E munkavégzésre irányuló megállapodás különlegessége abban áll, hogy alááshatja a munkavégzés konkrét helyének – mint a munkaviszonnyal legszorosabban összekapcsolódó tagállam meghatározása szempontjából releváns tényezőnek – a koncepcióját. A munkavállaló számítógépe vagy telefonja segítségével otthonról, illetve utazás közben távmunkát végezhet, és ez a munkavégzési mód a munkavállaló tevékenységének jelentős részét is kiteheti. A Bíróságnak a jövőben el kell döntenie, hogy ezt a körülményt az alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok meghatározása céljából hogyan kell figyelembe venni.
39.
Ez a megfontolás a jelen ügyben nem merül fel, mivel vannak más olyan mutatók is – a munka csekély mennyisége, és az, hogy a szerződési dokumentumok semmilyen munkarendre nem utalnak –, amelyek X lakóhely szerinti tagállamának területén végzett tevékenysége elhanyagolható jellegét mutatják.
40.
Az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben, ahol az otthoni munkavégzést a szerződési dokumentumokban kifejezetten nem jelentkezik, nem tekinthető követett munkarendnek és a teljes munkaidőnek viszonylag csekély százalékát képviseli, az 1408/71 rendelet 13. és 14. cikkének alkalmazása céljából e körülmény alapulvétele számomra egyértelműen nem tűnik megfelelőnek.
41.
Következésképpen úgy vélem, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló körülmények között a munkavállaló által másik tagállamban azonos munkáltató számára végzett, a munkaidő hozzávetőlegesen 6,5%‑át képviselő, továbbá főként otthonról teljesített munkát elhanyagolhatónak kell tekinteni, és azt az 1408/71 rendelet 13. és 14. cikke alkalmazásában nem lehet figyelembe venni. Az ilyen helyzetben lévő személyt ezért úgy kell tekinteni, hogy szokásosan csak egy tagállamban dolgozik, és az említett rendelet 13. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt általános kollíziós szabály által meghatározott jogszabályok vonatkoznak rá.
42.
Másodlagosan megjegyzem, hogy e következtetést láthatólag alátámasztja a 987/2009 rendelet (
11
) 14. cikke (5) bekezdésének b) pontjában bevezetett és a szociális biztonsági rendszerek koordinációjával foglalkozó igazgatási bizottság által a Bizottság keretében, a 883/2004 rendelet kollíziós szabályainak nemzeti tagállamok általi alkalmazásának segítése érdekében készített Gyakorlati útmutatóban részletezett „elhanyagolható tevékenység” fogalma. (
12
)
43.
A Gyakorlati útmutatóban adott magyarázatokból az következik, hogy az „elhanyagolható” tevékenységek nem vehetők figyelembe a két vagy több tagállamban foglalkoztatott vagy önálló vállalkozóként tevékenységet végző személyre vonatkozó kollíziós szabályok alkalmazása céljából. Egy másik tagállamban elhanyagolható tevékenységet végző személyt nem lehet „szokásosan” kettő vagy több tagállamban tevékenységet végző személynek tekinteni. Ezenfelül az elhanyagolható tevékenységek olyan tevékenységekként határozzák meg, amelyek ugyan állandók, de idő és gazdasági megtérülés szempontjából jelentéktelenek, irányadóként azt javasolva, hogy a munkavállaló rendes munkaidejének kevesebb mint 5%‑át és/vagy a teljes díjazásának kevesebb mint 5%‑át kitevő tevékenységek elhanyagolhatónak tekintendők. A tevékenység jellege – például, hogy nem önálló, vagy hogy otthonról végzik – szintén azt mutathatja, hogy a tevékenység elhanyagolható.
Végkövetkeztetések
44.
Az összes fenti megfontolásra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a Hoge Raad der Nederlanden (legfelsőbb bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
Az 1996. december 2‑i 118/97/EK rendelettel módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletet úgy kell értelmezni, hogy olyan körülmények között, mint az alapeljárás körülményei, az egyik tagállamban foglalkoztatott és egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező, a szóban forgó év során az azonos munkáltató számára tevékenysége csekély részét – hozzávetőlegesen a munkaidő 6,5%‑át – ez utóbbi tagállamban végző személyt úgy kell tekinteni, hogy az említett rendelet 13. és 14. cikkének értelmében kizárólag az előbbi tagállamban foglalkoztatják.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet). Az 1408/71 rendeletet 2010. május 1‑jétől hatályon kívül helyezte és felváltotta a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.). Ugyanakkor az alapeljárás vonatkozásában ratione
temporis továbbra is alkalmazandó.
(
3
)	Lásd különösen: 1994. március 24‑iVan Poucke ítélet (C‑71/93, EU:C:1994:120, 22. pont).
(
4
)	1995. február 16‑i ítélet (C‑425/93, EU:C:1995:37, 13. pont).
(
5
)	Megjegyzem, hogy a 883/2004 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja módosítja a korábban az 1408/71 rendelet 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának i. alpontjában foglalt kollíziós szabályt, a valamely személy tevékenysége „lényeges” részének a lakóhelye szerinti tagállamban történő folytatására vonatkozó előírás bevezetése révén.
(
6
)	2000. március 30‑iBanks és társai ítélet (C‑178/97, EU:C:2000:169, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
7
)	1995. február 16‑i ítélet (C‑425/93, EU:C:1995:37).
(
8
)	1995. február 16‑iCalle Grenzshop Andresen ítélet (C‑425/93, EU:C:1995:37, 15. pont); Lenz főtanácsnok Calle Grenzshop Andresen ügyre vonatkozó indítványa (C‑425/93, EU:C:1995:12, 28–33. pont).
(
9
)	2012. október 4‑iFormat Urządzenia i Montaże Przemysłowe ítélet (C‑115/11, EU:C:2012:606, 44–45. pont).
(
10
)	E tekintetben lásd: 1973. július 12‑iHakenberg‑ítélet (13/73, EU:C:1973:92, 20. pont); Lenz főtanácsnok Calle Grenzshop Andresen ügyre vonatkozó indítványa (C‑425/93, EU:C:1995:12, 32. pont).
(
11
)	A 465/2012/EU rendelet (HL 2012. L 149., 4. o.) által módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2009. L 284., 1. o.) 14. cikke (5) bekezdésének b) pontja a következőképpen rendelkezik: „b) Az alaprendelet 13. cikke szerint alkalmazandó jogszabályok meghatározásának céljából az elhanyagolható tevékenységeket nem kell figyelembe venni. […]”
(
12
)	Az Európai Unióban (EU), az Európai Gazdasági Térségben (EGT) és Svájcban alkalmazandó jogszabályokról szóló, 2013. decemberi Gyakorlati útmutató, 27. o.