Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 15. maijā (1)
Lieta C‑133/24
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra – Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD,
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
pret
Autoridade da Concorrência
(Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurences, sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas un uzraudzības lietu tiesa, Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – LESD 101. pants – Profesionālais futbols – Nacionālā līga – Pret konkurenci vērsta “mērķa” un “seku” jēdzieni – Covid‑19 pandēmija – No‑poach nolīgumi – Spriedums Meca‑Medina (C‑519/04 P)
I.      Ievads
1.        Vairākās nesenās lietās, proti, ISU (2), Superleague (3), Royal Antwerp (4) un FIFA (5), Tiesai bija jāpārbauda dažu starptautisko vai nacionālo sporta asociāciju pieņemtu
noteikumu saderība ar Savienības konkurences un iekšējā tirgus noteikumiem.
2.        Izskatāmā lieta ir dabisks šo lietu turpinājums. Patiesībā strīds pamatlietā attiecas uz no‑poach nolīgumu, ko Portugāles futbola Premjerlīgas un Otrās līgas futbola klubi, vienojoties ar Nacionālo futbola asociāciju, ir noslēguši Covid‑19 pandēmijas laikā. Iesniedzējtiesa ar prejudiciālajiem
jautājumiem būtībā lūdz Tiesu sniegt sīkākus norādījumus par konkurences ierobežojuma “mērķa dēļ” jēdzienu, lai izvērtētu tā saderību ar LESD 101. pantu, kā arī par to principu piemērošanas jomu, kas izriet no Tiesas Meca‑Medina judikatūras (6).
3.        Ļoti līdzīgi jautājumi ir izvirzīti arī divos citos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu – lietās C‑209/23 RRC Sports (7) un C‑428/23 ROGON u.c. (8), kurās šodien sniegšu secinājumus. Tādējādi secinājumi šajā lietā ir jālasa kopā ar pārējiem minētajiem secinājumiem. Tiesiskās ekonomijas labad un lai palīdzētu lasītājiem, centīšos izvairīties no nevajadzīgiem atkārtojumiem secinājumos šajās trijās lietās un šajā nolūkā sniegšu vairākas savstarpējas norādes.
II.    Fakti, tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
4.        Liga Portuguesa de Futebol Profissional (Portugāles Profesionālā futbola līga, turpmāk tekstā – “LPFP”) ir privāttiesiska bezpeļņas apvienība, kuras mērķis ir nodrošināt un regulēt profesionālā futbola darbību Portugālē un kuras parastie biedri ir sporta klubi. LPFP organizē vīriešu profesionālā futbola sacensības, tostarp Primeira Liga (Premjerlīga) un Segunda Liga (Otrā līga).
5.        2019./2020. gada futbola sezonā astoņpadsmit komandas piedalījās Premjerlīgā un trīspadsmit komandas – Otrajā līgā. Šajā sezonā Pasaules Veselības organizācija 2020. gada 30. janvārī Covid‑19 uzliesmojumu pasludināja par starptautiska mēroga sabiedrības veselības ārkārtas situāciju un 2020. gada 11. martā – par pandēmiju.
6.        2020. gada 12. martā Portugāles valdība paziņoja par vairākiem pasākumiem, kuru mērķis bija ierobežot vīrusa izplatīšanās risku. Tajā pašā dienā, kad līdz spēlēm bija atlikušas 10 dienas, LPFP nolēma un paziņoja par Premjerlīgas un Otrās līgas darbību apturēšanu uz nenoteiktu laiku.
7.        Ņemot vērā apstākļu pasliktināšanos, Portugāles iestādes 2020. gada 18. martā izsludināja ārkārtas stāvokli (kas vēlāk tika pagarināts līdz 2020. gada 2. maijam).
8.        2020. gada 21. martā LPFP un Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (Profesionālo futbolistu arodbiedrība; turpmāk tekstā – “SJPF”) izveidoja Covid‑19 Uzraudzības komiteju un sāka sarunas, lai garantētu sporta ilgtspēju gan sporta, gan finansiālajā ziņā.
9.        2020. gada 7. aprīlī gan LPFP, gan SJPF nāca klajā ar paziņojumu presei par sarunu gaitu. LPFP savā paziņojumā presei vispirms norādīja, ka ir saņēmusi SJPF piekrišanu par juridisko pasākumu kopumu, ko paredzēts iekļaut profesionāliem futbolistiem piemērojamajā darba koplīgumā (turpmāk tekstā – “CCT”), tostarp par darba līgumu un spēlētāju īres vai transfēra līgumu pagarināšanu līdz 2019./2020. gada sezonas beigām, ar to saprotot datumu, kad tiks aizvadīta minētās sezonas pēdējā oficiālā spēle. Pēc tam LPFP precizēja, ka ar SJPF nav panākta vienošanās par apspriestajiem finanšu jautājumiem, tostarp par iespēju vienoties par algu samazinājumu. Šo vienošanās trūkumu savā paziņojumā presei tajā pašā dienā minēja arī SJPF. Visbeidzot LPFP atgādināja, ka tad, ja šāda vienošanās nav noslēgta, klubi citstarp var brīvi izmantot vienkāršotu pagaidu bezdarba režīmu vai sākt individuālas sarunas ar saviem spēlētājiem.
10.      Tajā pašā dienā LPFP un Premjerlīgas klubi, kurus lielākoties pārstāvēja to prezidenti, piedalījās videokonferencē, pēc kuras LPFP izdeva paziņojumu presei “[Premjerlīgas] klubu prezidenti paredz noteikumus par vienpusēju līgumu izbeigšanu”. Šajā paziņojumā presei tika pavēstīts, ka “neviens klubs nepieņems darbā spēlētāju, kurš vienpusēji pārtrauks darba līgumu, atsaucoties uz grūtībām, ko izraisījusi Covid‑19 pandēmija vai jebkurš no tās izrietošs ārkārtas lēmums, un jo īpaši sporta sezonas pagarinājums”. Nākamajā dienā daži Otrās līgas klubi izdeva paziņojumu presei, kurā izklāstīja savu nodomu pievienoties noteikumiem, par kuriem vienojušies Premjerlīgas klubi.
11.      Eiropas līmenī 2020. gada 7. aprīlī Fédération internationale de football association (Starptautiskā Futbola federācija;
turpmāk tekstā – “FIFA”), kas bija izveidojusi darba grupu, lai rastu atbildes uz pandēmijas izraisītajiem regulējuma jautājumiem, publicēja dokumentu “Covid‑19 – futbolu regulējošie jautājumi”. Šajā dokumentā FIFA citstarp paredzēja, ka nacionālajām futbola asociācijām vajadzētu
atļaut mainīt attiecīgo sezonu datumus, kā arī spēlētāju reģistrācijas periodus. FIFA arī ierosināja mudināt klubus un spēlētājus sadarboties, lai panāktu vienošanos par algu atlikšanu vai samazināšanu, vai arī apturēt starp klubiem un spēlētājiem panāktās vienošanās uz sezonas pārtraukuma laiku.
12.      Attiecībā uz konkurences noteikumu piemērošanu veselības
krīzes laikā Eiropas Konkurences tīkls 2020. gada 23. martā izdeva kopīgu deklarāciju, kurā atzina iespējamu uzņēmumu sadarbības nepieciešamību.
13.      Portugāles valdība 2020. gada 23. aprīlī publicēja dekrētlikumu, ar ko nosaka virkni ārkārtas un pagaidu pasākumu sporta jomā, tostarp atļauju Portugāles sporta asociācijām veikt grozījumus to noteikumos 2019./2020. gada sporta sezonai un tās laikā, lai risinātu Covid‑19 pandēmijas izraisītās grūtības. Pēc tam, 2020. gada 30. aprīlī, iestādes pieņēma rezolūciju, ar ko noteica stratēģiju ierobežošanas pasākumu atcelšanai, kas ietvēra iespēju atsākt 2019./2020. gada sezonu, lai pabeigtu sacensības.
14.      2020. gada 4. maijā LPFP, SJPF un Associação Nacional de Treinadores de Futebol (Nacionālā futbola treneru apvienība) noslēdza saprašanās memorandu par līgumu ilgumu un sporta attiecībām. Šajā memorandā citstarp tika minēti
“netipiski un ārkārtēji” apstākļi, ko izraisījusi Covid‑19 pandēmija, un nepieciešamība aizsargāt sacensības, vienlaikus ievērojot godīguma un sportisko nopelnu principus. Memorandā bija norādīts, ka: i) 2019./2020. gada futbola sezonas beigas būs nākamajā dienā pēc dienas, kurā notiks pēdējā oficiālā sacensību spēle; un ii) sporta līgumi, kas noslēgti starp klubiem un spēlētājiem un kuru beigu termiņš bija paredzēts minētajā futbola sezonā, tiks automātiski pagarināti līdz attiecīgās sezonas beigām. Memoranda noteikumi vēlāk tika iekļauti CCT.
15.      Autoridade da Concorrência (Portugāles Konkurences iestāde; turpmāk tekstā – “Konkurences iestāde”) 2020. gada 26. maijā noteica pagaidu pasākumu, lai nekavējoties uz 90 dienām apturētu vienošanos nepieņemt darbā vai nenodarbināt citu klubu Premjerlīgas un Otrās līgas futbolistus, kuri vienpusēji pārtraukuši/ darba līgumu (turpmāk tekstā – “strīdīgā vienošanās”). 2020. gada 2. jūnijā LPFP un attiecīgie klubi norādīja, ka tie piekrīt pagaidu pasākumiem.
16.      Konkurences iestāde 2022. gada 28. aprīlī pieņēma galīgo lēmumu lietā, kurā attiecīgo vienošanos atzina par konkurenci kropļojošu vienošanos, ar ko pārkāpts Lei n.º 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência
(2012. gada 8. maija Likums
Nr. 19/2012, ar kuru nosaka jaunu tiesisko ietvaru, kas regulē konkurenci) 9. pants (“Uzņēmumu apvienību nolīgumi, saskaņotas darbības un lēmumi”) un LESD 101. pants, un iesaistītajiem uzņēmumiem
uzlika naudassodus.
17.      Divdesmit astoņi no minētajiem uzņēmumiem (turpmāk tekstā – “prasītāji pamatlietā”) Konkurences iestādes lēmumu apstrīdēja Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurences, sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas un uzraudzības lietu tiesa, Portugāle). Tādējādi minētajā tiesvedībā iesniedzējtiesai citstarp jāpārbauda, vai strīdīgā vienošanās (9) ir aizliegta saskaņā ar LESD 101. panta 1. punktu. Tā kā minētajai tiesai radās šaubas par pareizu šīs tiesību normas interpretāciju, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai sportu regulējošu noteikumu Meca‑Medina [..] judikatūras izpratnē veido [tāda vienošanās kā šajā lietā aplūkotā] apstākļos, kas aprakstīti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu?
2)      Vai saskaņā ar judikatūru, kas izriet no [spriedumiem Wouters un Meca‑Medina], var uzskatīt par samērīgu un piemērotu un tāpēc atbilstoši LESD 165. pantam par saderīgu ar LESD 101. panta 1. punktu tādu noteikumu, kas izriet no [tādas vienošanās kā šajā lietā aplūkotā] un kas ir ar īpašībām, mērķiem un apstākļos, kas aprakstīti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu?
3)      Vai LESD 101. panta 1. punktam ir pretrunā tāda interpretācija, saskaņā ar kuru nolīgums ar īpašībām, mērķiem un apstākļos, kas aprakstīti šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, [piemēram, tāda vienošanās kā šajā lietā izskatītā], var tikt kvalificēts par
konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, jo tas pietiekami kaitē konkurencei?”
18.      Rakstveida apsvērumus šajā tiesvedībā iesniedza CD Tondela, Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica,  Konkurences iestāde, Grieķijas, Polijas un Portugāles valdības un Eiropas Komisija. CD Tondela, Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Futebol Clube do Porto, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica,  Konkurences iestāde, Portugāles valdība un Eiropas Komisija sniedza arī mutvārdu paskaidrojumus tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 13. februārī.
III. Juridiskā analīze
19.      Iesniedzējtiesa ar trim jautājumiem vēlas noskaidrot, vai tāda vienošanās kā no‑poach vienošanās, ar kuru Portugāles Premjerlīgas un Otrās līgas galvenie futbola klubi vienojās neslēgt līgumus ar profesionāliem citu klubu futbolistiem, kuri vienpusēji uzteikuši savu darba līgumu ar Covid‑19 pandēmiju saistītu apstākļu vai jebkura no tās izrietoša ārkārtēja lēmuma, it īpaši par sezonas pagarināšanu, dēļ, var i) kvalificēt par
uzņēmumu apvienības vienošanos, kas ierobežo konkurenci mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē; un ii) uz to var attiekties Meca‑Medina judikatūras piemērošanas joma.
20.      Pirms pievērsīšos pirmajam un otrajam jautājumam, kurus var aplūkot kopā (B), juridisko analīzi sākšu ar trešo jautājumu (A).
A.      Par trešo jautājumu
21.      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā
Tiesai, vai no‑poach vienošanās –
ar šo secinājumu 19. punktā minētajām iezīmēm –, ko Covid‑19 pandēmijas laikā noslēdza visi (vai gandrīz visi) nacionālās līgas futbola klubi, vienojoties ar Nacionālo futbola asociāciju, ir uzskatāma par ierobežojumu mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
22.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms precizēšu attiecīgo analīzes sistēmu (1) un pēc tam pievērsīšos pamatlietā aplūkotās vienošanās īpatnībām (2).
1.      Vai beidzot ir precizēta diezgan neskaidra analīzes sistēma?
23.      LESD 101. panta 1. punktā ir aizliegti nolīgumi starp uzņēmumiem, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kuras var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū.
24.      Vēl pirms dažiem gadiem ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek] uzskatīja par pārsteidzošu, ka vairāk nekā sešdesmit gadus pēc Romas līguma stāšanās spēkā viens no LESD 101. panta 1. punktā ietvertajiem pamatjēdzieniem joprojām ir neskaidrs un tāpēc ES tiesām ir jāsniedz papildu skaidrojumi (10). Patiesi, diez vai var apstrīdēt, ka vismaz vēl nesen attiecībā uz jēdzienu “ierobežojums mērķa dēļ” un atšķirību starp šo jēdzienu un jēdzienu “ierobežojums seku dēļ” valdīja diezgan liela neskaidrība (11).
25.      Iespējams, patlaban ir lielāka skaidrība – pēc tam, kad Tiesa virspalātas sastāvā
ar spriedumiem ISU, Superleague un Royal Antwerp šajā jautājumā ir sniegusi skaidras norādes. Tiesa to panāca, lielā mērā konsolidējot (diezgan bagātīgo) judikatūru, ko iepriekšējos gados par šo tematu bija izveidojušas palātas. Manuprāt, šīs judikatūras pamatā bija trīs galvenie apsvērumi: i) izvairīties no formālisma ierobežojumu mērķa dēļ definīcijā; ii) nodrošināt šā jēdziena ierobežojošu interpretāciju; un iii) noteikt skaidru atšķirību starp ierobežojumiem mērķa dēļ un seku dēļ. Turpmākajās iedaļās vispirms definēšu ierobežojumu mērķa dēļ jēdzienu (a) un pēc tam paskaidrošu, kā šādi ierobežojumi būtu jānosaka – (b) un (c).
a)      Kas ir ierobežojums mērķa dēļ?
26.      Jau ir vispāratzīts, ka pretkonkurences
“mērķa” jēdziens jāinterpretē šauri (12). Tas attiecas tikai uz noteiktiem uzņēmumu savstarpējās koordinēšanas veidiem, kam ir pietiekama kaitējuma konkurencei pakāpe, lai varētu atzīt, ka nav jāizvērtē to ietekme. Proti, noteiktus uzņēmumu savstarpējās koordinēšanas veidus to rakstura dēļ vien var uzskatīt par nelabvēlīgiem normālai konkurences darbībai (13).
27.      Tomēr izteiciens “pietiekama kaitējuma pakāpe” nav jāsaprot kā kvantitatīvs slieksnis (14). Kā Tiesa ir paskaidrojusi spriedumā Superleague, ierobežojumi “mērķa dēļ” ietver ne tikai tādas koluzīvas rīcības veidus, “kas ir īpaši kaitīga konkurencei, piemēram, horizontālas aizliegtas vienošanās, kuru rezultātā tiek noteiktas cenas, ierobežota ražošanas jauda vai sadalīti klienti”, bet arī citus tādas rīcības veidus, kas “ne vienmēr ir tikpat kaitīga konkurencei [..], dažos gadījumos tā arī var tikt uzskatīta par tādu, kurai ir pretkonkurences mērķis” (15). Tas citstarp attiecas uz noteiktu veidu horizontāliem nolīgumiem, kas nav karteļi (16), vai dažiem vertikālo nolīgumu veidiem (17).
28.      Tādējādi termins “pietiekama kaitējuma pakāpe” jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz vienošanās vai cita veida koluzīvas rīcības kvalitatīvām īpašībām. Lai vienošanās būtu uzskatāma par ierobežojumu mērķa dēļ, tai jābūt ar acīmredzamu pretkonkurences
ekonomisku pamatojumu. Citiem vārdiem, jābūt skaidram, ka no ekonomiskā viedokļa vienošanās objektīvais mērķis ir pretrunā LESD 101. pantā noteiktajām interesēm (18). Tāpēc šādos gadījumos iestādes var uzskatīt, ka tām ir pietiekama informācija, lai konstatētu, ka attiecīgā
rīcība
ir LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums, un tām nav jāveic hipotētiska analīze, lai noteiktu šīs rīcības
ietekmi uz tirgu (19).
29.      Vienošanās ekonomisko pamatojumu nedrīkst jaukt ne ar attiecīgo uzņēmumu informētību par konkurences noteikumu pārkāpšanu, ne ar subjektīvo nodomu to darīt (20).  Ne viens, ne otrs nav izšķirošs faktors, lai konstatētu LESD 101. panta pārkāpumu, lai gan – ja tas ir pierādīts – tos, protams, var ņemt vērā, lai novērtētu pretkonkurences vienošanās raksturu (21).
30.      Kā liecina spriedums BIDS, attiecīgie uzņēmumi var rīkoties, lai sasniegtu kādu galīgo mērķi, ko tie uzskata par pamatotu (šajā gadījumā – samazināt jaudas pārpalikumu nozarē). Tomēr pat šķietami labi iecerēta rīcība nav būtiska, ja sadarbības mērķis un līdzekļi, par kuriem panākta vienošanās šajā nolūkā, pēc savas būtības ir pret konkurenci vērsti (konkrētajā gadījumā – tāda mehānisma pieņemšana, kas paredzēts, lai veicinātu konkurentu aiziešanu) (22).
31.      Šāda LESD 101. panta 1. punkta interpretācija zināmā mērā atspoguļo – cik es saprotu – sākotnējo Līguma izstrādātāju izvēli, kas paredzēja aizliegt gan vienošanās, kas noslēgtas ar mērķi ierobežot konkurenci (ierobežojumi mērķa dēļ), gan vienošanās, kas, lai gan noslēgtas cita iemesla dēļ, tomēr ierobežo konkurenci (ierobežojumi seku dēļ) (23). Tādējādi pašreizējās interpretācijas pamatā ir šī sākotnējā pieeja, ņemot vērā acīmredzamo faktu, ka iesaistītie uzņēmumi parasti ir juridiskas personas un tādēļ ne vienmēr ir praktiski iespējams un var būt arī diezgan grūti izpētīt to (subjektīvos) nodomus.
32.      Turklāt, lai gan sankcijas, ko var piemērot iestādes, ietilpst “krimināltiesību jomā” Eiropas Savienības Pamattiesību hartas un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas izpratnē, Savienības
konkurences tiesības atšķiras no krimināltiesību stingrā pamata (24). Lai uzņēmumus sauktu pie atbildības par pārkāpumiem, iestādēm nav jānosaka pretkonkurences rīcības psiholoģiskais elements, bet tikai materiālais elements.
b)      Kā noteikt ierobežojumu “mērķa dēļ” (I)?
33.      Tiesa ir skaidri norādījusi – lai noteiktu, vai konkrēta veida rīcība ir ierobežojums “mērķa dēļ”, jāizvērtē trīs aspekti: i) vienošanās saturs, ii) tās ekonomiskais un tiesiskais konteksts un iii) mērķi (25).
34.      Vienošanās satura pārbaude, kas, protams, ir analīzes sākumpunkts, attiecas uz iesaistīto uzņēmumu izveidotās sadarbības priekšmetu vai, citiem vārdiem, to izveidoto mehānismu. Tiesa ir norādījusi, ka, iespējams, jāizvērtē “to dažādie aspekti, lai varētu konstatēt, vai aplūkojamajai saskaņošanai piemīt iezīmes, kuru dēļ tā ir pielīdzināma tāda veida koordinēšanai starp uzņēmumiem, kura pati par sevi ir uzskatāma par tādu, kas kaitē normālas konkurences pareizai darbībai” (26). Vienkāršāk sakot – kā šī vienošanās darbojas? Vai tā atbilst tādai rīcībai, kas
parasti, kā zināms, ir kaitīga?
35.      Runājot par konkrētās rīcības ekonomisko un juridisko kontekstu, Tiesa ir atzinusi, ka “ir jāņem vērā attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturs, kā arī faktiskie apstākļi, kas raksturo aplūkotās nozares(‑u) vai tirgu struktūru un darbību” (27). Šajā kontekstā var būt svarīgi gan ekonomiskie faktori (piemēram, šķēršļi ienākšanai tirgū un darbības paplašināšanai, tirgus koncentrācija, konkurentu spēks, piegādātāju un pircēju līdzsvarojošā vara utt.), gan juridiskie faktori (piemēram, piemērojamie tiesību akti, saistītie pašregulācijas iestāžu izdotie noteikumi, līdzīgu vienošanos esamība tirgū, kas var radīt kumulatīvu ietekmi utt.). Tas galvenokārt ir atkarīgs no konkrētās lietas apstākļiem.
36.      Piemēram, ir iespējams, ka “vienīgi tad, ja ir izpildīti konkrēti nosacījumi, var prezumēt, ka dažu veidu koordinēšana [..] kaitē normālas konkurences pareizai darbībai” (28). Tāpat ir iespējams, ka, lai gan
attiecīga
rīcība parasti ir kaitīga, konkrētajā tirgū vienkārši nav konkurences, ko varētu ierobežot (29). Dažos gadījumos var būt nepieciešams arī pārbaudīt, kā attiecīgais tirgus ir attīstījies laika gaitā, lai noteiktu, vai konkrētā prakse, lai gan tā nav bijusi vērsta pret konkurenci, kad tā ieviesta pirmo reizi, tomēr vēlāk saglabāta, lai sasniegtu pretkonkurences mērķi (30).
37.      Runājot par
mērķiem, ko cenšas sasniegt ar attiecīgo rīcību, kas ir pēdējais analīzes elements, kurš šajā kontekstā acīmredzamu iemeslu dēļ ir ļoti svarīgs, jānosaka, kādus tūlītējus un tiešus mērķus ar šo rīcību cenšas sasniegt no konkurences viedokļa (31). Citiem vārdiem, iestādēm būtu jācenšas noteikt galvenos ekonomiskos iemeslus attiecīgo uzņēmumu sadarbībai (32).
38.      Papildus, kā minēts šo secinājumu
29. punktā, lai gan pušu subjektīvais nodoms nav obligāts faktors, lai noteiktu, vai vienošanās ir ierobežojoša mērķa dēļ, šo faktoru vajadzības gadījumā var ņemt vērā. Piemēram, nebūtu saprātīgi neņemt vērā iekšējos dokumentus un citus pierādījumus, kas liecina, ka pušu darbinieki apzinājušies, ka attiecīgās rīcības likumība ir ļoti apšaubāma, un snieguši ļoti maldinošus paziņojumus, lai valsts iestādēm liktu kļūdīties (33).
39.      Pēc tam, kad iepriekš minētais ir noskaidrots, nākamais –
praktiskāks –
jautājums ir – kā šie trīs elementu kopumi būtu faktiski jāizvērtē, lai noteiktu, vai konkrētās rīcības mērķis ir konkurences ierobežošana.
40.      Vēlreiz jāatgādina, ka tas ir atkarīgs no konkrētās lietas īpatnībām. Man šķiet, ka saskaņā ar jaunāko judikatūru ir divi galvenie analīzes virzieni, kurus iestādes var izmantot.
c)      Kā noteikt ierobežojumu “mērķa dēļ” (II)?
41.      Pirmo un “tradicionālāko” analīzes veidu parasti izmanto, ja attiecīgā vienošanās, šķiet, pieder pie tādu vienošanos kategorijas, kuru kaitīgais raksturs ir labi zināms un vispārpieņemts, piemēram, cenu noteikšana, ražošanas apjoma ierobežošana un tirgus sadale. Patiešām, šādos gadījumos pieredze, t.i., ekonomiskā analīze un līdzšinējā administratīvā un tiesu prakse, apstiprina, ka vienošanās parasti ir vērstas pret konkurenci (34).
42.      Attiecīgi, ja, pārbaudot vienošanos saturu, tiek konstatēts, ka prima facie vienošanās ir (kā to bieži dēvē) “klajš ierobežojums” (35), tad juridiskā un ekonomiskā konteksta un vienošanās mērķu pārbaude ne vienmēr ir ļoti detalizēta (36). Lai apstiprinātu vienošanās pretkonkurences raksturu, iestādēm tikai jāpārbauda, vai nav īpašu apstākļu, kas varētu likt apšaubīt attiecīgās vienošanās kaitīgo raksturu (37). Citiem vārdiem, iestādēm būtu jāpārliecinās, ka izmeklēšanā iegūtā informācija, tostarp tā, uz kuru tām norādījuši attiecīgie uzņēmumi, apstiprina, ka arī attiecīgā vienošanās, tāpat kā lielākā daļa tās pašas kategorijas vienošanos, pēc būtības ir vērsta pret konkurenci (38). Šāda veida analīze konkurences iestādēm nodrošina precīzu, administrējamu un skaidru procesuālo regulējumu, kas vērsts pret acīmredzami kaitējošas rīcības veidiem, tādējādi ietaupot šo iestāžu administratīvās izmaksas un vienlaikus samazinot kļūdu risku (39).
43.      Otrs analīzes veids attiecas uz tādiem vienošanos veidiem, attiecībā uz kuriem nevar veikt “drošu” prima facie novērtējumu par to mērķi, piemēram, tāpēc, ka tiem ir būtiskas sākotnējās iezīmes, vai tāpēc, ka tie, šķiet, pieder pie tādas vienošanos kategorijas, kas parasti nav problemātiska. Tādos gadījumos iestādēm parasti būs nepieciešama padziļināta attiecīgās vienošanās satura, konteksta un mērķu analīze, lai noteiktu, vai tai ir pretkonkurences mērķis. Nesenā judikatūra, piemēram, pay‑for‑delay saga (40), liecina, ka pretkonkurences mērķi ne vienmēr nepieļauj fakts, ka nav iepriekšējas administratīvās vai tiesu prakses attiecībā uz līdzīgu rīcību.
44.      Tomēr arī šajos gadījumos pieredze var palīdzēt noteikt patieso – šķietami nekaitīgas – vienošanās mērķi. Jēdzienu “pieredze” nevar saprast šaurā un statiskā nozīmē. Svarīgi ir tas, ka, pateicoties vispāratzītām juridiskās un ekonomiskās analīzes metodēm, iestādēm ir skaidra izpratne par vienošanās radīto juridisko mehānismu un zināšanas par tās iespējamo ekonomisko ietekmi uz tirgu. Patiešām ir iespējams, ka, atdalot no pamatiem, vienošanās slēpj klaju ierobežojumu vai citu praksi, kuras kaitīgais raksturs ir pamatoti skaidrs, vai arī no ekonomiskā viedokļa tā ir līdzvērtīga šādam ierobežojumam vai praksei (41).
45.      Turklāt “pieredze” ir jēdziens, kas “neizbēgami ar laiku attīstās, ņemot vērā pieaugošās zināšanas un pieredzi, kuru iegūst kompetentās administratīvās un tiesu iestādes, sarežģītāku analīzes rīku radīšanu un ekonomiskās domāšanas attīstību” (42). Šī loģika, protams, ir abpusēja: pieredze var izņemt dažas uzvedības formas no “mērķu kastes”, bet var arī ievietot dažas jaunas.
46.      Ņemot vērā šos principus, tagad pievērsīšos jautājumiem, kas izriet no pamatlietā aplūkotās vienošanās.
2.      “No‑poach” vienošanās un ierobežojumi “mērķa dēļ”
47.      Vispirms vēlos uzsvērt, ka LESD 267. pantā minētās procedūras kontekstā, kas balstās uz skaidru funkciju nošķiršanu starp valstu tiesām un Tiesu, Tiesas loma aprobežojas ar tai iesniegto Savienības tiesību normu, šajā gadījumā – LESD 101. panta 1. punkta, interpretāciju. Tādējādi nevis Tiesas, bet gan iesniedzējtiesas kompetencē galu galā ir novērtēt, vai, ņemot vērā visu informāciju, kas raksturo pamatlietā aplūkojamo situāciju un tās ekonomisko un juridisko kontekstu, attiecīgās vienošanās mērķis ir ierobežot konkurenci. Tomēr, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem lietas materiāliem, var sniegt precizējumus, kas palīdzētu valsts tiesai veikt interpretāciju, lai tā varētu izšķirt strīdu (43).
48.      Ņemot to vērā, centīšos palīdzēt Tiesai sniegt norādījumus iesniedzējtiesai attiecībā uz diviem galvenajiem jautājumiem: pirmkārt, vai no‑poach vienošanās kopumā var uzskatīt par tādām, kas pēc būtības ir vērstas pret konkurenci, un, otrkārt, vai novērtējumā jāņem vērā konkrētie apstākļi, kas saistīti ar attiecīgās vienošanās noslēgšanu.
a)      Iespējamā ierobežojumu “mērķa dēļ” kategorija
49.      Jau pašā sākumā varu apgalvot, ka no‑poach vienošanās – vienošanās, kurās divi vai vairāki uzņēmumi vienojas cits
no cita
nepieņemt darbā vai nepieprasīt darbiniekus, – vismaz tad, ja tās ir noslēgtas starp faktiskiem un potenciāliem konkurentiem un ja vien tās nav tāda likumīga darījuma, kas pats par sevi nav vērsts pret konkurenci, papildinājums, atbilst visām pazīmēm, lai tās uzskatītu par prima facie konkurenci ierobežojošām “mērķa dēļ”.
50.      Vispirms –
no‑poach vienošanos pilnīgi noteikti var uzskatīt par piegādes (šajā gadījumā – darbaspēka piegādes) avota dalīšanas veidu, kas ir LESD 101. panta 1. punkta c) apakšpunktā skaidri minēta rīcība. Turklāt jaunākā iestāžu (44) un tiesu (45) prakse (gan Eiropas Savienībā, gan citur), kā arī juridiskā un ekonomikas zinātne (46), šķiet, sniedz pietiekamus un ticamus pierādījumus uzskatam, ka no‑poach vienošanās kopumā kaitē normālai konkurences darbībai. Patiesībā FIFA lietā Tiesa kā iespējamo ierobežojumu “mērķa dēļ” minēja koluzīvu rīcību, kas izpaužas kā “augsta līmeņa darbinieku pieņemšanas darbā” ierobežošana vai kontrole noteiktās nozarēs vai noteiktos tirgos (47).
51.      Es tam piekrītu. Tā vietā, lai konkurētu par labāko darbinieku pieņemšanu darbā, piedāvājot lielāku atalgojumu un/vai labākus darba apstākļus un iespējas, attiecīgie uzņēmumi “bloķē” savus darbiniekus, “iesaldējot” viņu līgumu noteikumus. Lielākā daļa sekmīgu uzņēmumu, kuriem būtu stimuls un iespējas pieņemt darbā personālu, ko tie uzskata par vispiemērotāko savām vajadzībām, nevar to darīt, ja šo personālu nodarbina kāda no vienošanās pusēm.
52.      Tas neizbēgami noved pie neoptimāla cilvēkresursu sadalījuma, efektivitātes un/vai inovāciju zuduma un, protams, pie zemākām algām darbiniekiem. Resursu tirgus (darba tirgus) noteikti tiek negatīvi ietekmēts, un tāpēc bieži vien līdzīgi var tikt ietekmēts arī izlaides tirgus (attiecīgo uzņēmumu piedāvātie produkti vai pakalpojumi).
53.      Tāpēc man nav nekādu grūtību secināt, piekrītot tam, ko citstarp apgalvo Konkurences iestāde, Portugāles valdība un Komisija, ka vairuma starp konkurentiem noslēgto no‑poach vienošanos ekonomiskais pamatojums ir vērsts pret konkurenci.
54.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos iemeslus, konstatējums, ka attiecīgā vienošanās pieder pie tādu vienošanos kategorijas, kas parasti ierobežo konkurenci, nekādā ziņā nav analīzes beigas. Jāņem vērā konkrētās vienošanās saturs, juridiskais un ekonomiskais konteksts un mērķi, lai pārbaudītu, vai pastāv īpaši apstākļi, kas var likt apšaubīt attiecīgās vienošanās kaitīgo raksturu.
b)      Pamatlietā aplūkotie īpašie apstākļi
55.      Manuprāt, izskatāmajā lietā ir vairāki elementi, kas, šķiet, izslēdz strīdīgās vienošanās pretkonkurences būtību.
56.      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka futbola klubi ar futbola asociācijas atbalstu Covid‑19 pandēmijas laikā ir noslēguši strīdīgo vienošanos ar mērķi nodrošināt, ka 2019./2020. gada sezona, neraugoties uz pārtraukumiem un kavējumiem, varētu tikt pabeigta, neapdraudot turnīra integritāti un taisnīgumu.
57.      Man šķiet diezgan acīmredzami, ka, ņemot vērā to, ka vēl bija jāaizvada 10 spēles, bez vienošanās, par kādu ir runa, dažām komandām būtu bijis diezgan viegli izkropļot pienācīgu turnīra norisi. Jo īpaši bagātākie klubi, nolīgstot vistiešāko konkurentu labākos spēlētājus, kuru līgumi bija beigušies vai tika vienpusēji izbeigti, varēja nostiprināt savas komandas un vienlaikus vājināt konkurentus (48). Tas būtu vēl jo vairāk iespējams, jo pandēmija diezgan smagi ietekmēja futbola klubu finanses (49), un tāpēc nav izslēgts, ka tas varēja saasināt dažādu klubu turības atšķirības, tādējādi ietekmējot jaunu spēlētāju nolīgšanu.
58.      Manuprāt, šāds notikums varētu iedragāt visa turnīra uzticamību, tostarp sponsoru un atbalstītāju acīs. Tāpēc klubu vēlme šajās pēdējās 10 spēlēs saglabāt to pašu sastāvu, kas pēc iespējas līdzīgāks tam, kas bija sezonas pirmajā posmā, ir pasākums, kas atbilst mērķim nodrošināt tādu sporta sacensību integritāti un taisnīgumu, kurās rezultāti ir balstīti uz nopelniem, nevis izdevīgumu. Tiesa spriedumā FIFA jau ir atzinusi, ka “[futbola asociācijas] var leģitīmi mēģināt zināmā līmenī nodrošināt spēlētāju sastāva stabilitāti, kas kalpo kā rezerve šo klubu kādā noteiktā sezonā veidotajām komandām, piemēram, aizliedzot [..] darba līgumu vienpusēju izbeigšanu noteiktas sezonas vai pat gada laikā” (50). Manuprāt, šāds secinājums mutatis
mutandis attiecas arī uz šo lietu. Praksē attiecīgā vienošanās bija paredzēta, lai attiecībā uz dažiem spēlētājiem atliktu transfēru perioda sākumu (kas acīmredzamu iemeslu dēļ parasti nenotiek tik tuvu turnīra beigām (51)), lai to saskaņotu ar jauno turnīra kalendāru.
59.      Šajā ziņā vēlos piebilst, ka mani nepārliecina Konkurences iestādes un Komisijas apgalvojums par relatīvo līdzību starp spriedumā FIFA izskatītajiem noteikumiem (52), par kuriem Tiesa faktiski konstatēja, ka tiem ir pretkonkurences mērķis, un vienošanos, kas ir šīs lietas priekšmets. Spriedumā FIFA noteikumi, pirmkārt, bija formulēti “ārkārtīgi vispārīgi un neprecīzi, vedinot uz diskrecionāru, tātad neparedzamu un grūti kontrolējamu piemērošanu” (53), un tos varēja izmantot ļaunprātīgi (54). Jebkurš šo noteikumu pārkāpums varēja – faktiski automātiski un pamatojoties tikai uz pieņēmumiem – novest pie drakonisku un/vai ilgstošu sodu piemērošanas (55), atņemot spēlētājam “[jebkādu iespēju] piedalīties organizētajā futbolā” (56) un “[radot] jaunajam klubam risku, ka tas būs solidāri atbildīgs par potenciāli ļoti ievērojamas zaudējumu atlīdzības samaksu” (57). Tādējādi šo noteikumu dēļ
radās “vispārīgā un drastiskā pārrobežu konkurences starp klubiem [..] ierobežošana, [kas] no ģeogrāfiskā viedokļa [aptvēra] visu Savienības teritoriju, un laika ziņā tai [bija] pastāvīgs raksturs” (58).
60.      Es nesaskatu, kas abiem pasākumu kopumiem būtu kopīgs.
61.      Turklāt strīdīgās vienošanās ietekme nav salīdzināma ar lietā Royal Antwerp aplūkotā pasākuma ietekmi. Minētajā lietā Tiesa vēlreiz apstiprināja, ka uzņēmumu apvienību nolīgumi vai lēmumi, kuru mērķis ir “sadalīt tirgus atbilstoši valstu robežām, tiecoties atjaunot valstu tirgu sadali vai apgrūtinot valstu tirgu savstarpējo mijiedarbību, var būt tādi, kas traucē sasniegt LES un LESD mērķi integrēt šos tirgus, izveidojot iekšējo tirgu, un ka šā iemesla dēļ tie principā ir kvalificējami kā nolīgumi, kuru “mērķis” ir ierobežot konkurenci (59). Izskatāmajā lietā šādu ietekmi nevar konstatēt, jo strīdīgā vienošanās neietekmēja pārrobežu transfērus nevienā
virzienā.
62.      Tāpēc, lai gan strīdīgā vienošanās ieviesa zināmus ierobežojumus klubu spējai konkurēt attiecībā uz vienu no būtiskākajiem to darbības elementiem (spēlētāju nolīgšana) (60), uzskatu, ka, ņemot vērā šīs lietas ārkārtas apstākļus un ierobežoto darbības jomu, šo vienošanos diez vai var uzskatīt par tādu, kas pēc būtības ir vērsta pret konkurenci.
63.      Patiesībā var pat apgalvot, ka strīdīgās vienošanās būtība bija konkurenci veicinoša. Sporta līgas nedarbojas kā parastie produktu vai pakalpojumu tirgi. Jebkura līgā spēlējoša kluba “vispārdrošākais sapnis” nav izstumt visus konkurentus no tirgus un kļūt par faktisko monopolistu. Tas ir faktiski neiespējami un ekonomiski bezjēdzīgi. Klubu skaits ir stabils, un to darbība tirgū (ar atbalstītājiem, sponsoriem, raidorganizācijām utt.) paredz, ka līgā jāsaglabā zināms konkurētspējas līmenis (61). Tādējādi, raugoties no šāda viedokļa, nebūtu nepamatoti uzskatīt, ka, ciktāl strīdīgā vienošanās palīdzēja nodrošināt atbilstošu konkurences struktūru līgā līdz sezonas beigām, tās ekonomiskais pamatojums bija veselīgas konkurences saglabāšana un veicināšana.
64.      Saprotu, ka konkrētais tirgus, uz kuru attiecas strīdīgā vienošanās, ir spēlētāju transfēru tirgus (pati līga nedarbojas kā tirgus). Tomēr šo divu faktoru savstarpējā atkarība ir acīmredzama: ja līga zaudētu savu integritāti un konkurētspēju, līdzjutēju, sponsoru un raidorganizāciju interese, visticamāk, mazinātos, tādējādi ciestu arī spēlētāju transfēru tirgus, jo samazinātos investīcijas, un zaudētājos nonāktu gan klubi, gan spēlētāji.
65.      Šajā ziņā, kad tiesas sēdē Komisiju lūdza izvērtēt, vai strīdīgo vienošanos iepriekš minēto iemeslu dēļ varētu uzskatīt par konkurenci veicinošu, Komisija tikai norādīja uz ierobežojošajām sekām, ko parasti rada no‑poach vienošanās, bet nekomentēja šīs konkrētās vienošanās pamatojumu un tās faktisko kontekstu. Savā galīgajā atbildē tiesas sēdē Komisija pat norādīja, ka pēc būtības nav vajadzības ņemt vērā kontekstu, jo strīdīgā vienošanās ir ierobežojums “mērķa dēļ”.
66.      Nepiekrītu. Tiesas judikatūra ir konsekventa ne tikai attiecībā uz secinājumu, ka konteksts vienmēr ir svarīgs (62), bet vairākos pēdējo gadu spriedumos ir skaidri norādīts – kā paskaidrots šo secinājumu
40. punktā –, ka konteksta (kā arī satura un mērķu) “detalizēta analīze” var būt nepieciešama, ja lietas nav vienkāršas (63). Tāpat kā konteksts dažkārt var likt uzskatīt, ka vienošanās, kas neietilpst parasti konkurenci ierobežojošu vienošanos kategorijā, ir pret konkurenci vērsta vienošanās mērķa dēļ, ņemot vērā to, ka kontekstam var būt arī pretēja ietekme.
67.      Tas arī izskaidro, kāpēc mani nedaudz mulsina Konkurences iestādes, Portugāles valdības un Komisijas mutvārdu paskaidrojumos vairākkārt minētās atsauces uz sprieduma Toshiba fragmentu, saskaņā ar kuru “ekonomiskā un juridiskā konteksta analīze var ietvert tikai to, kas absolūti nepieciešams, lai konstatētu, ka pastāv konkurences ierobežojums mērķa dēļ” (64). Tās, šķiet, šo fragmentu interpretē tādējādi, ka tas ļauj iestādēm veikt paviršu (ja ne virspusēju) konteksta analīzi jebkuros apstākļos. Tā ir acīmredzami kļūdaina sprieduma Toshiba interpretācija. Minētās puses liek uzsvaru uz terminiem “tikai” un “absolūti”, bet pienācīgi neņem vērā terminu “nepieciešams”, ignorējot iepriekšējā punktā minēto judikatūru.
68.      Man šķiet, ka šajā lietā aplūkotās vienošanās pretkonkurences raksturs nav viennozīmīgs. Patiesi, no vienošanās satura
(tās ierobežotā darbības joma), konteksta
(Covid‑19 pandēmija) un mērķa (nodrošināt organizētu sezonas noslēgumu) var skaidri secināt, ka ir nepieciešams detalizētāks un padziļinātāks
novērtējums
par vienošanās pretkonkurences mērķi (un attiecīgā gadījumā sekām).
69.      Faktiski, kad tiesas sēdē Konkurences iestādei  tika lūgts paskaidrot, kādu praktisku kaitējumu patērētājiem radīja strīdīgā vienošanās, tai bija grūtības sniegt jēgpilnu atbildi. Minētā iestāde norādīja uz iespējamām problēmām saistībā ar vienlīdzīgu vai taisnīgu attieksmi pret spēlētājiem. Kā redzams šo secinājumu
49.–53. punktā, es principā neiebilstu pret to, ka konkurences analīzē tiek ņemti vērā jautājumi, kas attiecas uz darbaspēku un to, kā uzņēmumu prakse var ietekmēt attiecīgo tirgu. Tomēr konkurences tiesību un darba tiesību mērķi ir atšķirīgi, un tos regulē atšķirīgi principi. Faktiski spēlētāju darba līgumus ar klubiem parasti reglamentē valsts tiesību akti (65). Dažās valstīs atsevišķos sporta veidos ir spēkā arī arodbiedrību koplīgumi. Savienības tiesību akti, tostarp Savienības konkurences tiesības, ir diezgan saudzējošas
pret šiem valstu tiesību aktiem un koplīgumiem (66). Tāpēc, ja saskaņā ar LESD 101. pantu tiek ierosināta lieta par iespējamu kaitējumu darba ņēmējiem, ir rūpīgi jāizskaidro, kā darba jautājumi mijiedarbojas ar konkurences jautājumiem. Jāteic, ka izskatāmajā lietā šī mijiedarbība joprojām ir neskaidra, jo Konkurences iestādes lēmuma pamatā ir arī konkrētā teorija par kaitējumu kā sekām.
70.      Tomēr valsts tiesai jālemj par visiem iepriekš minētajiem jautājumiem pēc tam, kad tā ir rūpīgi izvērtējusi strīdīgās vienošanās saturu, kontekstu un mērķus.
71.      Pamatojoties uz iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz trešo uzdoto jautājumu atbildēt šādi: LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka no‑poach vienošanās, ko Covid‑19 pandēmijas laikā noslēguši profesionālo sporta klubu pārstāvji, vienojoties ar savu nacionālo sporta asociāciju, nav kvalificējama kā ierobežojoša “mērķa dēļ”, ja tās patiesais pamatojums ir bijis pandēmijas skarto sporta sacensību integritātes un taisnīguma saglabāšana.
IV.    Par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu
72.      Ar pirmo un otro jautājumu, kurus var izskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā
Tiesai, vai uz tādu vienošanos, par kādu ir runa šajā lietā, var attiekties Meca‑Medina judikatūra un vai šā iemesla dēļ tā ir uzskatāma par saderīgu ar LESD 101. pantu.
73.      Jāatgādina, ka tas ir Tiesas judikatūras virziens, kas, pamatojoties uz spriedumu Wouters (67), tika piemērots ar sportu saistītām darbībām vispirms spriedumā Meca‑Medina un pēc tam nesen tika minēts spriedumos ISU, Superleague un Royal Antwerp, kā arī dažos turpmākajos spriedumos (68). Būtībā Meca‑Medina judikatūrā ir skaidri noteikts, ka uz nolīgumiem, kas ierobežo iesaistīto uzņēmumu rīcības brīvību, neattiecas LESD 101. panta 1. punktā noteiktais aizliegums, ja: i) tie ir pamatoti ar viena vai vairāku leģitīmu vispārējo interešu mērķu sasniegšanu, kuriem pašiem par sevi nav pretkonkurences rakstura; ii) konkrētie līdzekļi, kas tiek izmantoti, lai sasniegtu šos mērķus, patiešām ir nepieciešami šim nolūkam; un iii) pat ja izrādītos, ka tipiskas šo līdzekļu sekas ir vismaz iespējama konkurences ierobežošana vai izkropļošana, šī tipiskā ietekme nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, it īpaši – izslēdzot jebkādu konkurenci.
74.      Secinājumu lietā ROGON
21.–53. punktā esmu sīki izklāstījis šīs judikatūras izcelsmi, loģiku un darbības jomu. Tiesiskās ekonomijas labad lasītājiem norādīšu uz šiem fragmentiem. Ņemot vērā minētajā spriedumā izklāstītos apsvērumus, tagad apspriedīšu Meca‑Medina judikatūras piemērojamību attiecībā uz tādu vienošanos, par kādu ir runa šajā gadījumā. Tomēr galīgais lēmums šajā jautājumā
jāpieņem valsts tiesai.
75.      Vispirms vēlos norādīt, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa secinātu, ka strīdīgā vienošanās – pretēji manam sākotnējam vērtējumam – ierobežo konkurenci mērķa dēļ, šī judikatūra nebūtu piemērojama. Tādējādi mana turpmāk veiktā analīze ir balstīta uz pieņēmumu, ka iesniedzējtiesa, galīgi pārbaudot strīdīgo vienošanos, apstiprinās, ka tās mērķis nav vērsts pret konkurenci.
76.      Kā izriet no šo secinājumu 70. punkta, Tiesas Meca‑Medina judikatūrā izstrādātais tests būtībā sastāv no trim secīgiem analīzes posmiem, kurus arī šajā gadījumā nevar veikt abstrakti, bet vienmēr jāņem vērā attiecīgā rīcība, ievērojot tās ekonomisko un juridisko kontekstu (69).
77.      Pirmkārt, iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai strīdīgā vienošanās ir pamatota ar viena vai vairāku leģitīmu mērķu sasniegšanu sabiedrības interesēs, kas paši par sevi nav pret konkurenci vērsti mērķi. Pēc tam, kad jau ir noteikts, ka izskatāmās vienošanās mērķis nebija vērsts pret
konkurenci, vēl jāpārbauda šādi elementi: vai mērķis ir bijis aizsardzības vērts saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, un vai subjektiem, kas pieņēma attiecīgo vienošanos, bija tiesības rīkoties. Mans sākotnējais viedoklis ir, ka uz abiem jautājumiem būtu jāsniedz apstiprinoša atbilde.
78.      Vispirms – saskaņā ar LESD 165. panta 2. punktu Eiropas Savienība atzīst un veicina “taisnīgumu un atklātību sporta sacensībās” (70). Faktiski vēl pirms Lisabonas līguma ieviešanas Tiesa bija skaidri atzinusi ar šīm vērtībām saistītās sabiedrības intereses (71). Nesenā judikatūra ir nepārprotami apstiprinājusi, ka “ir leģitīmi uz starptautisko profesionālā futbola sacensību rīkošanu un norisi attiecināt kopējus noteikumus, [..], lai pienācīgi un efektīvi sekmētu tādu sacensību norisi, kuru pamatā ir vienādas iespējas un sniegums” (72).
79.      Konkrētāk, spriedumā FIFA Tiesa ir norādījusi, ka: i) “mērķis nodrošināt sporta sacensību likumību ir leģitīms vispārējo interešu mērķis, kuru sporta apvienība var īstenot, piemēram, pieņemot noteikumus par termiņiem spēlētāju pārejām, lai izvairītos no aizkavētām pārejām, kas varētu ievērojami mainīt vienas vai otras komandas sportisko spēku sacensību laikā un šādi likt apšaubīt rezultātu salīdzināmību starp dažādām komandām, kuras piedalās šajās sacensībās, kā arī līdz ar to minēto sacensību pareizu norisi kopumā”; un ii) “zināmas stabilitātes [spēlētāju] sastāvā un līdz ar to zināmas līgumu turpinātības saglabāšana ir uzskatāma [..] par vienu no iespējamiem līdzekļiem, lai palīdzētu sasniegt leģitīmo vispārējo interešu mērķi, proti, nodrošināt starpklubu futbola sacensību likumību” (73).
80.      Turklāt nacionālās sporta asociācijas, piemēram, LPFP, kas palīdzēja un sadarbojās ar klubiem, kuri noslēdza strīdīgo vienošanos, ir konsekventi atzītas par tādām, kam ir gan “pamatatbildība sporta vadībā” un šajā nolūkā – zināma rīcības brīvība “ar attiecīgo sporta veidu organizatoriskajiem aspektiem un to popularizēšanu” saistītu uzdevumu veikšanā (74), gan valsts un Savienības iestāžu sarunu partneru statuss sporta jautājumos (75). Tiesas judikatūrā tas ir skaidri atzīts (76).
81.      Otrkārt, iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai konkrētie līdzekļi, kas tika izmantoti attiecīgā mērķa sasniegšanai, patiešām bija nepieciešami šim mērķim. Manuprāt, šis “nepieciešamības” kritērijs prasa, lai iesniedzējtiesa pārbaudītu galvenokārt trīs savstarpēji cieši saistītus aspektus, proti, vai strīdīgā vienošanās i) tika noslēgta, reaģējot uz objektīvu vajadzību sasniegt attiecīgo mērķi; ii) patiesi atspoguļoja centienus konsekventi nodrošināt šā mērķa sasniegšanu; un iii) bija piemērota šā mērķa sasniegšanai, proti, vai tā bija piemērota, lai sniegtu nozīmīgu ieguldījumu mērķa
sasniegšanā.
82.      Arī šajā gadījumā man jāsecina, ka, pamatojoties uz lietas materiālos iekļauto informāciju, uz šiem trim jautājumiem, iespējams, arī būtu jāatbild apstiprinoši. Covid‑19 pandēmijas ārkārtas raksturs radīja nopietnu risku, ka klubi nevarēs pabeigt 2019./2020. gada futbola sezonu vai vismaz nevarēs nodrošināt tās pēdējās daļas integritāti un taisnīgumu. Man šķiet, diez vai ir apstrīdams fakts, ka futbola komandām un futbola asociācijām “kaut kas bija jādara”, lai šādos neskaidros un bezprecedenta apstākļos “glābtu, ko varēja glābt”.
83.      Kā paskaidrots šo secinājumu
57., 58., 63. un 64. punktā, šķiet, ka strīdīgo vienošanos pamato futbola klubu un nacionālās asociācijas patiesā vēlme panākt
taisnīgu un organizētu sezonas noslēgumu, nodrošinot, ka netiek skarta turnīra sacensību struktūra.
84.      Šajā ziņā vēlētos norādīt, ka Meca‑Medina testā ietverto jēdzienu “patiesa nepieciešamība” nevar interpretēt kā conditio
sine
qua
non, lai sasniegtu attiecīgo mērķi. Kā esmu paskaidrojis secinājumu lietā ROGON
41.–45. punktā, attiecīgajām regulatīvajām iestādēm noteikti ir nepieciešama zināma rīcības brīvība, izvēloties pasākumus, kurus tās uzskata par piemērotiem, lai vislabāk aizsargātu attiecīgās intereses. Kā piemēru var minēt sprieduma
Wouters
pamatā esošo problēmjautājumu, proti, aizliegumu advokātiem praktizēt pilntiesīgā partnerībā ar grāmatvežiem, ko nevar uzskatīt par absolūti būtisku un neaizstājamu, lai nodrošinātu “juridisko pakalpojumu gala saņēmējiem [..] vajadzīgo uzticamību un pieredzi, kā arī [..] labu tiesvedības pārvaldību” (77). Galvenais vārds šajā kontekstā ir “saprātīgums”: vai iesaistītās puses varēja pamatoti uzskatīt, ka attiecīgais pasākums varētu sniegt nozīmīgu ieguldījumu izvirzītā mērķa sasniegšanā, bet jebkurš mazāk konkurenci ierobežojošs pasākums nebūtu tikpat efektīvs?
85.      Kā sīkāk esmu paskaidrojis secinājumu lietā ROGON 35.–37. punktā, apzinos, ka jēdziens “saprātīgs”, kas ir iekļauts spriedumā Wouters, nav iekļauts spriedumos ISU, Superleague
vai
Royal Antwerp. Tomēr Tiesa sprieduma Superleague 197. punktā šo jēdzienu vienkārši ir formulējusi citādi. Minētajā fragmentā tā ir norādījusi, ka, pārbaudot pasākuma nepieciešamības nosacījumu, Savienības un valstu tiesām jāpārbauda, vai “gaidāmos efektivitātes ieguvumus var panākt ar pasākumiem, kuri mazāk ierobežotu konkurenci”, bet tās nedrīkst novērtēt dažādus pieejamos pasākumus, “pamatojoties uz to attiecīgo vēlamību”.
86.      Visbeidzot iesniedzējtiesai jānoskaidro, vai strīdīgās vienošanās sekas pārsniedz to, kas ir nepieciešams tās mērķa sasniegšanai, jo īpaši – likvidējot jebkādu konkurenci. Kā esmu paskaidrojis
iepriekš, strīdīgā vienošanās attiecās tikai uz vienu parametru, pēc kura klubi konkurē (jaunu spēlētāju nolīgšana), tādējādi nekādā citā ziņā neietekmējot konkurenci starp klubiem, un tikai attiecībā uz dažiem spēlētājiem uz īsu laika posmu. Tas, manuprāt, nozīmē, ka šī vienošanās neizslēdz visu konkurenci no attiecīgā(‑ajiem) tirgus(‑iem).
87.      Tāpēc šķiet, ka šajā kontekstā iesniedzējtiesai būtu jākoncentrējas uz vienu galveno jautājumu: vai pastāv citi pasākumi, kas, lai gan ar tiem var sasniegt izvirzīto mērķi, konkurenci ierobežo mazāk. Tas patiešām ir jautājums, par kuru acīmredzami vislabāk var lemt iesniedzējtiesa, jo tajā jāņem vērā dažādi juridiskie un faktiskie elementi. Tomēr man šķiet, ka īpaši nozīmīgas ir dažas konkrētas attiecīgās vienošanās vai konteksta, kurā tā tika pieņemta, īpatnības.
88.      Pirmkārt, strīdīgās vienošanās ģeogrāfiskā un personiskā darbības joma bija ierobežota: tā attiecās uz Portugāles Premjerlīgas un Otrās līgas futbola klubos nodarbinātajiem spēlētājiem, kuru līgumu termiņš beidzās vai kuru līgumi tika vienpusēji izbeigti Covid‑19 pandēmijas laikā. Klubi varēja brīvi nolīgt, piemēram, spēlētājus no klubiem, kas spēlē ārpus Portugāles, vai no zemākajām Portugāles līgām. Arī vienošanās ratione
temporis darbības joma bija diezgan ierobežota: tā bija spēkā tikai 2019./2020. gada sezonas pabeigšanai nepieciešamajā periodā un zaudēja spēku nākamajā dienā pēc šīs sezonas pēdējās spēles.
89.      Otrkārt, ņemot vērā jautājuma steidzamību, kā arī situācijas nenoteiktību un sarežģītību, apsverot alternatīvu pasākumu esamību, kas jānorāda Konkurences iestādei, iesniedzējtiesai jāņem vērā tikai tie pasākumi, kuri bija saprātīgi pieejami un kuru izstrāde un īstenošana bija salīdzinoši vienkārša. Tas, protams, nebija laiks, kad bija iespējams veikt detalizētus pētījumus un ziņojumus vai eksperimentēt. Galu galā tikšanās klātienē pat nebija iespējamas, un tiešsaistes platformas noteikti nebija visefektīvākais veids, kā rīkot garas un sarežģītas diskusijas.
90.      Šajā kontekstā gribētu norādīt, ka dažas nedēļas pirms attiecīgās vienošanās noslēgšanas Eiropas Konkurences tīkls nāca klajā ar kopīgu paziņojumu, kurā atzina iespējamo nepieciešamību pēc uzņēmumu sadarbības (78). Tas varētu apstiprināt viedokli, ka futbola klubi un nacionālā asociācija varēja pamatoti uzskatīt, ka šajā laikposmā izņēmuma kārtā bija nepieciešama zināma līmeņa sadarbība aspektos, kuros tie citādi būtu sīvi konkurējuši.
91.      Treškārt, šķiet, ka strīdīgās vienošanās ietekme uz iesaistīto futbolistu saimniecisko darbību ir salīdzinoši neliela. Viņi brīvi varēja jebkurā laikā parakstīt līgumu ar komandām ārpus Portugāles, kā arī ar jebkuru komandu Portugālē, sākot no nākamās dienas pēc sezonas pēdējās spēles. Ņemot vērā FIFA ieteikumu nacionālajām futbola asociācijām mainīt spēlētāju reģistrācijas periodu datumus (79), man šķiet, ka spēlētāji diez vai var apgalvot, ka strīdīgās vienošanās dēļ viņi būtu zaudējuši nozīmīgas iespējas noslēgt jaunus līgumus. Turklāt šī vienošanās vienpusēji neietekmēja – un acīmredzot arī nevarēja ietekmēt – spēlētāju spēkā esošā līguma juridisko ilgumu; par tā pagarināšanu (un, ja nepieciešams, par jebkādu papildu atlīdzību) bija jāvienojas klubam un attiecīgajam spēlētājam. Tādējādi spēlētāji varēja brīvi veikt sarunas un atteikties no piedāvājumiem, kas viņiem šķita nepievilcīgi, un apsvērt citu futbola līgu piedāvātās iespējas.
92.      Lai gan minētā vienošanās, iespējams, pamudināja spēlētājus pieņemt piedāvājumus, kas bija zemāki par to, ko viņi būtu vēlējušies, alternatīva, kas bija pieejama šiem spēlētājiem (pagaidu bezdarba režīms, ko Portugāles valdība pieņēma pandēmijas laikā), kā saprotu, viņiem bija finansiāli daudz neizdevīgāka.
93.      Tādēļ mans sākotnējais viedoklis ir, ka strīdīgā vienošanās ir izstrādāta tā, lai pēc iespējas mazāk ierobežotu ietekmi uz konkurenci starp iesaistītajiem klubiem, un ka ir grūti noteikt alternatīvus pasākumus, kas būtu vienlīdz efektīvi un mazāk ierobežojoši. Ņemot vērā arī Eiropas Konkurences tīkla pausto nostāju, var apgalvot, ka futbola klubi un nacionālā asociācija tajā laikā varēja pamatoti uzskatīt, ka konkurences ierobežojums, ko radīja strīdīgā vienošanās, bija nepieciešams, lai sasniegtu leģitīmu mērķi sabiedrības interesēs, un ka tas bija samērīgs ar šo mērķi.
94.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz pirmo un otro uzdoto jautājumu atbildēt šādi: LESD 101. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka uz tādu no‑poach vienošanos, par kādu ir runa pamatlietā, attiecas Meca‑Medina judikatūra, ja vienošanās mērķis patiešām bija nodrošināt sporta sacensību integritāti un taisnīgumu un ja tā bija nepieciešama un samērīga ar šo mērķi.
V.      Secinājumi
95.      Visbeidzot ierosinu Tiesai uz Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Konkurences, sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas un uzraudzības lietu tiesa, Portugāle) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
LESD 101. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka no‑poach vienošanās, ko Covid‑19 pandēmijas laikā noslēguši profesionālie sporta klubi, vienojoties ar savu nacionālo sporta asociāciju:
–        nav kvalificējama
kā ierobežojoša mērķa dēļ, ja tās mērķis ir bijis saglabāt pandēmijas skarto sporta sacensību taisnīgumu un integritāti;
un
–        tā ietilpst Meca‑Medina judikatūras piemērošanas jomā,
ja vienošanās mērķis patiešām bija nodrošināt sporta sacensību integritāti un taisnīgumu un ja tā bija nepieciešama un samērīga ar šo mērķi.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Spriedums, 2023. gada 21. decembris, International Skating Union/Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012; turpmāk tekstā – “spriedums ISU”).
3      Spriedums, 2023. gada 21. decembris, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011; turpmāk tekstā – “spriedums Superleague”).
4      Spriedums, 2023. gada 21. decembris, Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010; turpmāk tekstā – “spriedums Royal Antwerp”).
5      Spriedums, 2024. gada 4. oktobris, FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824; turpmāk tekstā – “spriedums FIFA”).
6      Atsauce uz spriedumu, 2006. gada 18. jūlijs, Meca‑Medina un Majcen/Komisija (C‑519/04 P, EU:C:2006:492; turpmāk tekstā – “spriedums Meca‑Medina”).
7      C‑209/23
(turpmāk tekstā – “secinājumi lietā RRC Sports”).
8      C‑428/23 (turpmāk tekstā – “secinājumi lietā ROGON”).
9      Prejudiciālajos jautājumos minētā vienošanās tiek dēvēta par “nolīgum[u], ko tiešsaistē caur Zoom vai Microsoft Teams platformām 2020. gada 7. aprīlī noslēgušas visas kādas dalībvalsts profesionālā futbola premjerlīgas sporta sabiedrības un kam nākamajā dienā tādā pašā veidā pievienojusies lielākā daļa šīs dalībvalsts profesionālā futbola otrās līgas sporta sabiedrību – abos gadījumos ar tās apvienības piekrišanu, kam minētajā dalībvalstī jānodrošina un jāregulē profesionālā futbola darbības, – un saskaņā ar kuru tās vienojās neslēgt darba līgumus ar to līgu profesionālā futbola spēlētājiem, kuri vienpusēji uzteikuši savu darba līgumu ar Covid‑19 pandēmiju saistītu apstākļu dēļ vai jebkura no tās izrietoša ārkārtēja lēmuma, it īpaši par sporta sezonas pagarināšanu, dēļ”.
10      Secinājumi lietā Budapest Bank u.c. (C‑228/18, EU:C:2019:678, 1. punkts; turpmāk tekstā – “secinājumi lietā Budapest Bank”).
11      Skat., piemēram, Kovar, J.‑P. un Kovar, R., “L’objet anticoncurrentiel au sens de l’article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier”, Concurrences Nr. 1‑2016, raksts Nr. 77266, 48. lpp.; un Idot, L., “La distinction restriction de concurrence par objet /
restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE: Un sujet de disputatio”, Concurrences Nr. 3‑2017, raksts Nr. 93464, 1. lpp.
12      Skat., piemēram, spriedumus, 2014. gada 11. septembris, CB/Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 58. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums CB”); 2020. gada 2. aprīlis, Budapest Bank u.c. (C‑228/18, EU:C:2020:265, 54. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Budapest Bank”), un 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 67. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Generics”).
13      Skat.
spriedumu Superleague, 161. un 162. punkts.
14      Līdzīgi – Ibáñez Colomo, P., “Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administrable framework”, Yearbook of European Law, 2024, 00, 1.–37. lpp.
15      Skat.
spriedumu Superleague, 163. un 164. punkts.
16      Turpat.
17      Skat.
it īpaši spriedumu, 2023. gada 29. jūnijs, Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
18      Skat. citiem vārdiem ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Generics (UK) u.c. (C‑307/18, EU:C:2020:28, 163. punkts; turpmāk tekstā – “secinājumi lietā Generics”).
19      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 25. marts, Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 139.–143. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Lundbeck”).
20      Skat.
manus secinājumus lietā HSBC Holding u.c./Komisija
(C‑883/19 P, EU:C:2022:384, 85. punkts).
21      Skat.
spriedumu Superleague, 167. punkts. Gribētu arī piebilst, ka tikai nodoms ierobežot konkurenci pats par sevi ir nepietiekams, lai konstatētu ierobežojumu. Padomāsim, piemēram, par vienošanos, kas acīmredzami nevar ierobežot konkurenci. Šajā saistībā skat. spriedumu
CB, 54. punkts, un ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumus lietā CB/Komisija (C‑67/13 P, EU:C:2014:1958, 107. punkts; turpmāk tekstā – “secinājumi lietā CB”).
22      Spriedums, 2008. gada 20. novembris, Beef Industry Development Society un Barry Brothers (C‑209/07, EU:C:2008:643; turpmāk tekstā – “spriedums BIDS”.
23      Skat.
it īpaši Frumento, A., “Le regole di concorrenza fra imprese industriali nella Comunità economica europea”, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958, Nr. 1, 10. lpp.; Joliet, R., “La légalité des clauses de fidélité d’approvisionnement au regard de l’article 85 du Traité de Rome”, Revue Critique de Jurisprudence Belge, 1968, 157. lpp.; un pavisam nesen un ar papildu atsaucēm – Petit, N., “La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par “objet” dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne”, AJCA, 2015, 422. un 423. lpp.
24      Skat.
ģenerāladvokātes E. Šarpstones [E. Sharpston] secinājumus lietā KME Germany u.c./Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:63, 67. punkts), kuros ir atsauce uz nozīmīgo Eiropas Cilvēktiesību tiesas lietu Jussila (spriedums, 2006. gada 23. novembris, Jussila pret Somiju, CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, 43. punkts).
25      Skat.
spriedumu Superleague, 165. punkts.
26      Skat., piemēram, spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Banco BPN/BIC Português u.c. (C‑298/22, EU:C:2024:638, 45. punkts un tajā minētā judikatūra; turpmāk tekstā – “spriedums BPN”).
27      Skat.
it īpaši spriedumu Superleague, 166. punkts.
28      Skat.
spriedumu BPN, 48. punkts.
29      Skat., piemēram, secinājumus lietā Generics, 57. punkts un tajā minētā judikatūra. Zinātniskajā literatūrā
skat. arī Odudu, O., “The object/effect distinction”, no: Charbit, N. un Ahmad, S. (red.), Richard Whish QC (Hon)
Liber Amicorum: Taking Competition Law Outside The Box, Concurrences, 2020, 112. un nākamās lpp.
30      Skat. secinājumus lietā Budapest Bank, 61. punkts. Zinātniskajā literatūrā
skat.
arī Dekeyser, K. u.c.
(red.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2023, 85. lpp.
31      Skat.
spriedumu Superleague, 167. punkts.
32      Skat.
spriedumu BPN, 56. punkts.
33      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. decembris, AstraZeneca/Komisija (C‑457/10 P, EU:C:2012:770, 79.–99. punkts).
34      Skat.
it īpaši spriedumu Budapest Bank, 76. un 79. punkts. Skat.
arī secinājumus lietā CB, 79. punkts, un secinājumus lietā Budapest Bank, 65.–72. punkts. Par pieredzes nozīmi zinātniskajā literatūrā skat.
Bailey, D., “Restrictions of competition by object under Article 101 TFEU”, Common Market Law Review, 49. sēj., 2. izd., 2012, 562.–566. lpp.
35      Ar šo terminu es domāju tādus rīcības veidus, kuri attiecīgajiem uzņēmumiem ir ekonomiski izdevīgi tikai konkurences ierobežošanai.
36      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2016. gada 20. janvāris, Toshiba Corporation/Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 29. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Toshiba”). Šo spriedumu apspriedīšu vēlāk – šo secinājumu 66. un 67. punktā.
37      Skat.
secinājumus lietā Budapest Bank, 41. un  48. punkts, kuros
ģenerāladvokāts M. Bobeks runā par “analīzi divos posmos”. Zinātniskajā literatūrā Peeperkorn, L., “Defining restrictions “by object””, Concurrences Nr. 3‑2015, raksts Nr. 74812, 43. un 50. lpp., mutatis
mutandis
ir atsaucies uz “analīzi divos līmeņos”.
38      Šajā ziņā skat.
spriedumu, 2011. gada 4. oktobris, Football Association Premier League u.c. (C‑403/08 un C‑429/08, EU:C:2011:631, 143. punkts).
39      Šajā nozīmē skat.
secinājumus lietā CB, 53. punkts. Juridiskās zinātnes literatūrā skat., piemēram, Jones, A., “Left behind by modernisation? Restrictions by object under Article 101(1)”, European Competition Journal, 6. sēj., 3. izd., 2010, 655. lpp.
40      Proti, skat.
spriedumus Generics, 76. punkts, un Lundbeck, 129.–132. punkts; un spriedumu, 2024. gada 27. jūnijs, Servier u.c./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 144. punkts). Skat.
arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Lundbeck/Komisija (C‑591/16 P, EU:C:2020:428, 155.–157. punkts).
41      Skat., piemēram, spriedumu Generics, 77. punkts, un secinājumus lietā Generics, 163. punkts. Skat.
arī Dekeyser, K. u.c. (red.), 30. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 84. lpp.
42      Secinājumi lietā Budapest Bank, 67. punkts.
43      Skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 25. janvāris, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 26. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat.
arī manus secinājumus lietā RRC Sports, 36.–38. punkts.
44      Skat.
ASV Tieslietu ministrija un Federālā tirdzniecības komisija, “Antitrust guidelines for business activities affecting workers”, 2025. gada janvāris (aizstāj iepriekšējo versiju, kas izdota 2016. gada oktobrī), un Eiropas Komisija, Competition Policy Brief, “Antitrust in labour markets”, 2024. gada maijs.
45      Skat.
judikatūru, kas minēta Polden, D. J., “No‑poach agreements: An overview of US, EU, and national case law”, 2024. gada 1. februāris, e‑Competitions, raksts Nr. 116824, un Posner, E. A. un Volpin, C., “No‑poach agreements: An overview of EU and national case law”, 2023. gada 4. maijs, e‑Competitions, raksts Nr. 112194. Attiecībā uz ES tiesām skat., piemēram, nesenos ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, 34. zemsvītras piezīme; turpmāk tekstā – “ secinājumi lietā “FIFA”).
46      Skat.
it īpaši Hovenkamp, H. un Areeda, P. E., Antitrust Law: An Analysis of Antitrust Principles and Their Application, 352. punkts (pēdējoreiz atjaunināts 2024. gada septembrī), Kluwer, 2024; Posner, E. A., “Enforcement of US
antitrust
law in labor markets”, Journal of Antitrust Enforcement, 11. sēj., 2. izd., 2023, 259. lpp. (un 11. zemsvītras piezīmē minētie ekonomistu darbi); un Stutz, R. M., “The evolving antitrust treatment of labor‑market restraints: from theory to practice”, American Antitrust Institute, 2018. gada 31. jūlijs.
47      Sprieduma FIFA 129. punkts ar atsauci uz sprieduma Royal Antwerp 107., 109. un 110. punktu.
48      Līdzīgi – skat.
spriedumu, 2000. gada 13. aprīlis, Lehtonen un Castors Braine (C‑176/96, EU:C:2000:201, 55. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Lehtonen”): “Komandas, kas piedalās play‑off cīņā par titulu vai vietu izslēgšanas spēlēs, varētu gūt labumu no vēlu veiktiem transfēriem, lai nostiprinātu savu sastāvu čempionāta pēdējam posmam vai pat vienai izšķirošajai spēlei.”
49      Skat., piemēram, Eiropas Komisija: Izglītības, jaunatnes, sporta un kultūras ģenerāldirektorāts, ECORYS
un
SportsEconAustria, Mapping study on measuring the economic impact of COVID‑19 on the sport sector in the EU – Final report, Eiropas Savienības Publikāciju birojs, Luksemburga, 2020, 2.3. iedaļa.
50      Skat. minētā sprieduma 143. un 144. punktu.
51      Skat.
vēlreiz spriedumu Lehtonen, 54. punkts: “Vēlu veikti transfēri var būtiski mainīt vienas vai otras komandas sportisko spēku čempionāta laikā, tādējādi apšaubot rezultātu salīdzināmību starp komandām, kas piedalās šajā čempionātā, un līdz ar to arī čempionāta pienācīgu norisi kopumā.”
52      Minētie noteikumi, kas iekļauti FIFA noteikumos par spēlētāju statusu un pāreju, attiecās uz līgumattiecībām starp spēlētājiem un klubiem un bija saistīti ar kompensācijām, sporta sankcijām un obligātā starptautiskā transfēra sertifikāta izsniegšanu gadījumā, ja līgums tiek pārtraukts bez pamatota iemesla.
53      Spriedums FIFA, 135. un 139. punkts.
54      Turpat, 141. punkts.
55      Skat. secinājumus lietā FIFA, 53. punkts.
56      Skat.
spriedumu FIFA, 136. punkts.
57      Turpat, 137. un 139. punkts.
58      Turpat, 138. un 140. punkts.
59      Skat.
spriedumu Royal Antwerp, 95. un 96. punkts. Mans izcēlums.
60      Šajā nozīmē skat.
spriedumus
FIFA, 107. punkts, un Royal Antwerp, 107. punkts.
61      Līdzīgi – skat. ģenerāladvokāta K. O. Lenca [C. O. Lenz] secinājumus lietā Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:293, 227. un 270. punkts) un ģenerāladvokāta A. Ranta [A. Rantos] secinājumus lietā European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, 166. punkts). Zinātniskajā literatūrā skat., piemēram, Siekmann, R., “The specificity of sport: Sporting exceptions in EU law”, The International Sports Law Journal, 2011, 697. lpp.
.
62      Skat.
šo secinājumu 33.–38. punktā minēto judikatūru, kā arī judikatūru, kas minēta manu secinājumu lietā ROGON 23. un 27. punktā.
63      Skat.
spriedumu Lundbeck, 131. punkts, un spriedumu, 2024. gada 27. jūnijs, Servier u.c./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 87., 144., 277. un 292. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu Generics, 84. un 85. punkts, un ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā Toshiba Corporation/Komisija (C‑373/14 P, EU:C:2015:427, 74. punkts).
64      Minētā sprieduma 29. punkts; mans izcēlums.
65      Šajā saistībā skat.
O’Leary, L., “Professional team sports and collective labour law in the European Union”, no: Anderson, J., Parrish, R. un García, B. (red.), Research Handbook on EU Sports Law and Policy, Edward Elgar Publishing, 2018, 410. lpp.
66      Skat., piemēram, spriedumus, 1999. gada 21. septembris, Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430), un 2014. gada 4. decembris, FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411).
67      Spriedums, 2002. gada 19. februāris, Wouters u.c. (C‑309/99, EU:C:2002:98; turpmāk tekstā – “spriedums Wouters”).
68      Skat.
spriedumus, 2024. gada 18. janvāris, Lietuvos notarų rūmai u.c.
(C‑128/21, EU:C:2024:49, 97.–105. punkts), un 2024. gada 25. janvāris, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 21.–35. un 42.–54. punkts).
69      Skat.
spriedumu Meca‑Medina, 42. punkts.
70      Par šo jautājumu skat. manus secinājumus lietā RRC Sports, 32., 33. un 71. punkts.
71      Skat., piemēram, spriedumu Meca‑Medina, 43. punkts.
72      Skat.
spriedumu Superleague, 144. punkts.
73      Spriedums FIFA, 100. un 102. punkts. Skat.
arī secinājumus lietā FIFA, 61. un 62. punkts un tajos minētā judikatūra.
74      Skat.
it īpaši Declaration of the European Council on the specific characteristics of sport and its social function in Europe, of which account should be taken in implementing common policies of December 2000; Eiropas Komisija, Baltā grāmata – Baltā grāmata par sportu, COM(2007) 391 final, 2007. gada 11. jūlijs; un Eiropas Parlamenta 2021. gada 23. novembra rezolūciju par ES politiku sporta jomā: novērtējums un iespējamā attīstība (2021/2058(INI)) (OV 2022, C 224, 2. lpp.).
75      Šajā ziņā skat. Padomes un Padomē sanākušo dalībvalstu valdību pārstāvju rezolūciju par Eiropas Savienības sporta darba plānu (2021. gada 1. janvāris – 2024. gada 30. jūnijs) (OV 2020, C 419, 1. lpp.).
76      Skat., piemēram, spriedumu, 2000. gada 11. jūlijs, Deliège (C‑51/96 un C‑191/97, EU:C:2000:199, 67. un 68. punkts).
77      Minētā sprieduma 97. punkts.
78      Skat.
šo secinājumu 12. punktu. To pašu domu Komisija pēc tam pauda 3. punktā paziņojumā “Pagaidu regulējums pretmonopola jautājumu novērtēšanai saistībā ar uzņēmumu sadarbību, reaģējot uz steidzamām situācijām, kuras izraisījis pašreizējais Covid‑19 uzliesmojums” (OV 2020, C 116 I, 7. lpp.), ko publicēja tikai dienu pēc strīdīgās vienošanās noslēgšanas.
79      Skat.
šo secinājumu 11. punktu.