62024CJ0151
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2026. gada 5. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/98/ES – Vienotu atļauju saņēmušo trešo valstu darba ņēmēju tiesības – 12. pants – Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi – Trešās valsts valstspiederīgais – Uzturēšanās atļauja ģimenes apsvērumu dēļ – Sociālais nodrošinājums – Regula (EK) Nr. 883/2004 – Sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšana – 3. pants – Jēdziens “sociālā nodrošinājuma jomas” – 70. pants – Īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti – Sociālais pabalsts trūcīgiem vecāka gadagājuma cilvēkiem – Piešķiršanas nosacījumi – Tādu trešo valstu valstspiederīgo izslēgšana, kuriem nav Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujas
Lietā C‑151/24 [Luevi] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 27. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 27. februārī, tiesvedībā
Istituto nazionale della previdenza sociale
(INPS)
pret
V. M.,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda pirmās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši I. Ziemele (referente), A. Kumins [A. Kumin] un S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs Č. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 7. maija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) vārdā – P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli un M. Sferrazza, avvocati,
–
V. M. vārdā – A. Guariso un R. Randellini, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino un G. Palmieri, pārstāvji, kuriem palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux, B.‑R. Killmann un E. Montaguti, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/98/ES (2011. gada 13. decembris) par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izsniegtu vienotu uzturēšanās un darba atļauju dalībvalsts teritorijā, un par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi (OV 2011, L 343, 1. lpp.), 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Albānijas valstspiederīgo V. M., kura uzturas Itālijā, un Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Valsts sociālā nodrošinājuma iestāde (INPS), Itālija) par tās atteikumu piešķirt prasītājai naudas pabalstu, kas paredzēts vienīgi personām, kuras ir vecākas par 65 gadiem (kopš 2019. gada 1. janvāra – vecākas par 67 gadiem) un kuras ir sastapušās ar finansiālām grūtībām.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2011/98
3
Direktīvas 2011/98 2., 19., 20., 24. un 26. apsvērumā noteikts:
“(2)
Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobra īpašajā sanāksmē Tamperē apliecināja nepieciešamību saskaņot valstu tiesību aktus par trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanas un uzturēšanās noteikumiem. Šajā sakarā tā īpaši norādīja, ka Eiropas Savienībai būtu jānodrošina taisnīga attieksme pret trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā, un, izmantojot vēl spēcīgāku integrācijas politiku, būtu jācenšas piešķirt tiem tiesības un pienākumus, kas līdzvērtīgi Savienības pilsoņu tiesībām un pienākumiem. [..]
[..]
(19)
Ja nav horizontālu Savienības tiesību aktu, trešo valstu valstspiederīgo tiesības atšķiras atkarībā no tā, kurā dalībvalstī viņi strādā, un no viņu valstspiederības. Lai turpmāk veicinātu saskaņotu imigrācijas politiku un mazinātu atšķirības tiesībās, kas piešķirtas Savienības pilsoņiem un trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi strādā kādā dalībvalstī, un lai papildinātu esošo acquis imigrācijas jomā, būtu jānosaka tiesību kopums, lai jo īpaši precizētu jomas, kurās pret šādiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri vēl nav ieguvuši pastāvīgā iedzīvotāja statusu, tiek nodrošināta vienlīdzīga attieksme kā pret attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem. Šādu noteikumu nolūks ir Savienībā radīt pamatnoteikumus, atzīt, ka šādi trešo valstu valstspiederīgie dod savu ieguldījumu Savienības ekonomikā ar darbu un nodokļu maksājumiem, un mazināt negodīgu konkurenci starp pašas dalībvalsts valstspiederīgajiem un trešo valstu valstspiederīgajiem, kas rodas pēdējo iespējamas ekspluatācijas rezultātā. Trešās valsts darba ņēmējs šajā direktīvā būtu jādefinē, neskarot darba attiecību jēdziena interpretāciju citos Savienības tiesību aktu noteikumos, kā trešās valsts valstspiederīgais, kurš ir uzņemts dalībvalsts teritorijā, tur likumīgi uzturas un kuram ir atļauts strādāt apmaksātā darbā saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi.
(20)
Visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi uzturas un strādā dalībvalstīs, būtu jānosaka vismaz vienots tiesību kopums, kura pamatā ir vienlīdzīga attieksm[e] ar attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem neatkarīgi no tā, kāds ir uzņemšanas sākotnējais mērķis vai pamats. Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi jomās, kas noteiktas šajā direktīvā, būtu jāpiešķir ne tikai tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri uzņemti dalībvalstī nolūkā strādāt, bet arī tiem, kuri uzņemti citu nolūku dēļ, un kuriem ir atļauta piekļuve attiecīgās dalībvalsts darba tirgum saskaņā ar citiem Savienības vai valsts tiesību aktu noteikumiem, tostarp trešo valstu darba ņēmēju ģimenes locekļiem, kam atļauts uzturēties dalībvalstī saskaņā ar Padomes Direktīvu 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos [(OV 2003, L 251, 12. lpp.)] [..].
[..]
(24)
Trešo valstu darba ņēmējiem būtu jābauda vienlīdzīga attieksme attiecībā uz sociālo nodrošinājumu. Sociālā nodrošinājuma jomas ir definētas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu [(OV 2004, L 166, 1. lpp.)]. Šīs direktīvas noteikumiem par vienlīdzīgu attieksmi sociālā nodrošinājuma jomā būtu jāattiecas arī uz darba ņēmējiem, kuri dalībvalstī uzņemti tieši no trešās valsts. Tomēr sociālā nodrošinājuma jomā trešo valstu darba ņēmējiem, kuri atrodas pārrobežu situācijā, šai direktīvai nebūtu jāpiešķir plašākas tiesības par tām, kas jau ir noteiktas esošajos Savienības tiesību aktos. Turklāt ar šo direktīvu nebūtu jāpiešķir tiesības saistībā ar situācijām, kuras atrodas ārpus Savienības tiesību aktu piemērošanas jomas, piemēram, saistībā ar trešā valstī dzīvojošiem ģimenes locekļiem. Ar šo direktīvu būtu jāpiešķir tiesības vienīgi saistībā ar ģimenes locekļiem, kuri kādā dalībvalstī pievienojas trešās valsts darba ņēmējam, pamatojoties uz ģimenes atkalapvienošanos, vai ģimenes locekļiem, kuri minētajā dalībvalstī jau likumīgi uzturas.
[..]
(26)
Savienības tiesību akti neierobežo dalībvalstu pilnvaras organizēt savas sociālā nodrošinājuma shēmas. Kamēr nav saskaņotu Savienības mēroga tiesību aktu, katrai dalībvalstij jāparedz nosacījumi, saskaņā ar kuriem piešķir sociālā nodrošinājuma pabalstus, kā arī šādu pabalstu apjoms un laikposms, par kuru tos piešķir. Tomēr, īstenojot minētās pilnvaras, dalībvalstīm būtu jāievēro Savienības tiesību akti.”
4
Direktīvas 2011/98 1. pantā “Priekšmets” noteikts:
“1.   Šī direktīva nosaka:
[..]
b)
vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi, neatkarīgi no tā, ar kādu mērķi viņi sākotnēji tika uzņemti attiecīgās dalībvalsts teritorijā, pamatojoties uz vienlīdzīgu attieksmi pret šīs dalībvalsts valstspiederīgajiem.
[..]”
5
Atbilstoši šīs direktīvas 2. pantam “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a)
“trešās valsts valstspiederīgais” ir persona, kas nav Savienības pilsonis LESD 20. panta 1. punkta nozīmē;
b)
“trešās valsts darba ņēmējs” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas ir uzņemts dalībvalsts teritorijā, tur likumīgi uzturas un kam ir atļauts strādāt apmaksātā darbā saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem vai praksi;
c)
“vienota atļauja” ir uzturēšanās atļauja, ko izsniedz kādas dalībvalsts iestādes, atļaujot trešās valsts valstspiederīgajam likumīgi uzturēties tās teritorijā nolūkā strādāt;
[..].”
6
Minētās direktīvas 3. panta “Darbības joma” 1. punktā paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz:
a)
trešo valstu valstspiederīgajiem, kas iesniedz pieteikumu, lai dalībvalstī varētu uzturēties darba nolūkā;
b)
trešo valstu valstspiederīgajiem, kas saskaņā ar Savienības vai valsts tiesību aktiem ir uzņemti dalībvalstī tādiem nolūkiem, kas nav saistīti ar darbu, kuri drīkst strādāt un kuriem ir uzturēšanās atļauja saskaņā ar [Padomes] Regulu (EK) Nr. 1030/2002 [(2002. gada 13. jūnijs), ar ko nosaka vienotu uzturēšanās atļauju formu trešo valstu pilsoņiem (OV 2002, L 157, 1. lpp.)]; kā arī
c)
trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ir uzņemti dalībvalstī darba nolūkā saskaņā ar Savienības vai valsts tiesību aktiem.”
7
Šīs pašas direktīvas 12. pants “Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi” formulēts šādi:
“1.   Trešo valstu darba ņēmēji, kas ir minēti 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā, bauda ar tās dalībvalsts valstspiederīgajiem vienlīdzīgu attieksmi, kurā tie uzturas, šādās jomās:
[..]
e)
sociālā nodrošinājuma jomas, kas noteiktas Regulā [Nr. 883/2004];
[..].
2.   Dalībvalstis var ierobežot vienlīdzīgu attieksmi:
[..]
b)
ierobežot saskaņā ar 1. punkta e) apakšpunktu noteiktās tiesības trešo valstu darba ņēmējiem, taču neierobežojot šādas tiesības attiecībā uz tiem trešo valstu darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti vai kuri ir bijuši nodarbināti vismaz sešus mēnešus un ir reģistrēti kā bezdarbnieki.
Turklāt dalībvalstis var nolemt, ka 1. punkta e) apakšpunktu attiecībā uz ģimenes pabalstiem nepiemēro trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir atļauts strādāt dalībvalstu teritorijā laikposmā, kas nepārsniedz sešus mēnešus, trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri uzņemti studiju nolūkā, vai trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir atļauts strādāt, pamatojoties uz vīzu;
[..].
3.   Šā panta 1. punktā noteiktās tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi neskar dalībvalsts tiesības anulēt vai atteikties atjaunot uzturēšanās atļauju, kas izsniegta saskaņā ar šo direktīvu, uzturēšanās atļauju, kas izsniegta citā nolūkā, nevis darbam, vai jebkuru citu atļauju strādāt kādā dalībvalstī.
[..]”
Regula Nr. 883/2004
8
Regulas Nr. 883/2004, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 988/2009 (OV 2009, L 284, 43. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”), 1. apsvērumā noteikts:
“Valstu sociālās nodrošināšanas [sociālā nodrošinājuma] sistēmu koordinācijas noteikumi ietilpst personu brīvās pārvietošanās regulējumā, un tiem jāsekmē dzīves kvalitātes un nodarbinātības nosacījumu uzlabošana.”
9
Šīs regulas 3. pantā noteikts:
“1.   Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)
slimības pabalsti;
b)
maternitātes un līdzvērtīgi paternitātes pabalsti;
c)
invaliditātes pabalsti;
d)
vecuma pabalsti;
e)
apgādnieka zaudējuma pabalsti;
f)
pabalsti sakarā ar nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām;
g)
apbedīšanas pabalsti;
h)
bezdarbnieka pabalsti;
i)
pirmspensijas pabalsti;
j)
ģimenes pabalsti.
[..]
3.   Šī regula attiecas arī uz īpašiem naudas pabalstiem, kas nav balstīti uz iemaksām un uz kuriem attiecas 70. pants.
[..]
5.   Šo regulu nepiemēro:
a)
sociālai un medicīniskai palīdzībai;
[..].”
10
Atbilstoši minētās regulas 7. pantam:
“Ja šajā regulā nav noteikts citādi, naudas pabalstus, ko izmaksā saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem vai saskaņā ar šo regulu, nesamazina, nemaina, neatliek, neatceļ un nekonfiscē tādēļ, ka pabalsta saņēmējs vai viņa ģimenes locekļi dzīvo dalībvalstī, kas nav tā, kurā atrodas par pabalstu piešķiršanu atbildīgā iestāde.”
11
Šīs pašas regulas III sadaļas 9. nodaļā “Īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” ir ietverts 70. pants, kurā paredzēts:
“1.   Šo pantu piemēro īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, ko nodrošina saskaņā ar tiesību aktiem, kuriem aptvertā personu loka, mērķu un/vai tiesību nosacījumu dēļ ir gan 3. panta 1. punktā minēto sociālā nodrošinājuma tiesību aktu, gan sociālās palīdzības īpašības.
2.   Šajā nodaļā “īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti” ir tie, kas:
a)
ir paredzēti, lai nodrošinātu vai nu:
i)
papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret riskiem, uz kuriem attiecas 3. panta 1. punktā minētās sociālā nodrošinājuma jomas, un kas garantē attiecīgajām personām ienākumus iztikas minimumam, ņemot vērā ekonomikas un sociālo stāvokli attiecīgajā dalībvalstī;
ii)
tikai tādu īpašu aizsardzību invalīdiem, kura cieši saistīta ar minētās personas sociālo vidi attiecīgajā dalībvalstī,
un
b)
ja finansējums tiek gūts tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kuri paredzēti, lai segtu vispārējus publiskā sektora izdevumus un ja pabalstu nodrošināšanas un aprēķina nosacījumi nav atkarīgi no jebkādas iemaksas attiecībā uz saņēmēju. Tomēr pabalstus, ko nodrošina kā piemaksu no iemaksām atkarīgam pabalstam, viena šā iemesla dēļ neuzskata par pabalstiem, kas ir atkarīgi no iemaksām,
un
c)
ir minēti X pielikumā.
3.   Šās regulas 7. pantu un citas šās sadaļas nodaļas nepiemēro pabalstiem, kas minēti šā panta 2. punktā.
4.   Pabalstus, kas minēti 2. punktā, sniedz tikai dalībvalstīs, kur dzīvo attiecīgās personas, saskaņā ar to tiesību aktiem. Šādus pabalstus sniedz dzīvesvietas iestāde par saviem līdzekļiem.”
12
Attiecībā uz Itāliju Regulas Nr. 883/2004 X pielikuma g) punktā ir minēts sociālais pabalsts, kas paredzēts 1995. gada 8. augustalegge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Likums Nr. 335 par obligātās un papildu pensijas sistēmas reformu; 1995. gada 16. augustaGURI Nr. 190, kārtējais pielikums Nr. 101; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 335/1995”), un tas ir īpašs no iemaksām neatkarīgs naudas pabalsts.
Direktīva 2004/38/EK
13
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.) 24. pantā paredzēts:
“1.   Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības, attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības.
2.   Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laik[a] posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kā arī tai nav pienākuma pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”
Itālijas tiesības
Likums Nr. 335/1995
14
Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā noteikts, ka sociālās pensijas un tās palielinājumu vietā Itālijā dzīvojoši Itālijas pilsoņi, kuri sasnieguši 65 gadu vecumu (kopš 2019. gada 1. janvāra – 67 gadu vecumu) un kuri atbilst šajā punktā noteiktajām ienākumu prasībām, saņem sociālo pabalstu. Ja attiecīgajai personai ir pašai savi ienākumi, pabalsts principā tiek piešķirts ar samazinātu likmi un nepārsniedz likumā paredzēto gada neto summu. Ja ienākumi turpmāk palielinās, pārsniedzot maksimālo robežu, sociālais pabalsts tiek apturēts.
Likums Nr. 388/2000
15
2000. gada 23. decembralegge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato
(legge finanziaria 2001) (Likums Nr. 388, ar ko paredz noteikumus par ikgadējā un daudzgadu valsts budžeta veidošanu (Finanšu likums 2001); 2000. gada 29. decembraGURI Nr. 302, kārtējais pielikums Nr. 219; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 388/2000”) 80. panta 19. punktā noteikts, ka sociālo pabalstu un ekonomiskās priekšrocības, kas ir subjektīvās tiesības, saskaņā ar likumos noteiktajiem nosacījumiem izmaksā Itālijas pilsoņiem, kas dzīvo Itālijā un kam ir pielīdzināti trešās valsts valstspiederīgie, kuriem ir pastāvīgās uzturēšanās atļauja.
2008. gada 25. jūnija Dekrētlikums Nr. 112
16
Saskaņā ar 2008. gada 25. jūnijadecreto‑legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (Dekrētlikums Nr. 112 par steidzamiem noteikumiem ekonomikas attīstībai, vienkāršošanai, konkurētspējai, valsts finanšu stabilizācijai, kā arī nodokļu izlīdzināšanai; 2008. gada 25. jūnijaGURI Nr. 147, kārtējais pielikums Nr. 152), kas ar Likumu Nr. 133/2008 pārveidots par likumu, ar grozījumiem, 20. panta 10. punktu, lai pieteikuma iesniedzējs – trešās valsts valstspiederīgais – saņemtu šā sprieduma 14. punktā minēto sociālo pabalstu, viņam jābūt Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujai un ir nepieciešams, lai viņš valsts teritorijā būtu likumīgi un nepārtraukti uzturējies vismaz desmit gadus.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
17
V. M. ir Albānijas valstspiederīgā, kas Itālijas teritorijā ieceļojusi ģimenes atkalapvienošanās nolūkā 2006. gadā. Tā kā viņai bija uzturēšanās atļauja, kas izsniegta ģimenes iemeslu dēļ uz diviem gadiem un kas viņai ļāva arī Itālijā strādāt, INPS atteicās piešķirt prasītājai Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā paredzēto sociālo pabalstu, pamatojoties uz to, ka viņai nebija Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujas, kā paredzēts Likuma Nr. 388/2000 80. panta 19. punktā.
18
Pēc tam, kad V. M. prasība par šo INPS noraidošo lēmumu tika noraidīta pirmajā instancē, viņa vērsās Corte d’appello di Firenze (Florences apelācijas tiesa, Itālija), kura apmierināja viņas apelācijas sūdzību.
19
INPS cēla prasību Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija). Tā kā minētajai tiesai bija šaubas par Likuma Nr. 388/2000 80. panta 19. punkta atbilstību konstitūcijai, tā ar 2023. gada 8. marta rīkojumu prejudiciālā kārtā vērsās Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa.
20
Iesniedzējtiesa norāda, ka Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā paredzētajam sociālajam pabalstam ir īpaša no iemaksām neatkarīga naudas pabalsta iezīmes, proti:
–
tas ir naudas pabalsts, ko pēc pieprasījuma piešķir personām, kuras ir vecākas par 65 gadiem (kopš 2019. gada 1. janvāra – vecākas par 67 gadiem) un kuras ir sastapušās ar finansiālam grūtībām, ja tām nav ienākumu vai tās saņem ienākumus, kas ir zemāki par slieksni, kuru katru gadu nosaka ar likumu, kas paredz šā pabalsta maksimālo apmēru;
–
šis pabalsts tiek izmaksāts “tikai kā palīdzība”, jo tā mērķis ir vienīgi apmierināt vajadzības, kuras radušās trūkuma dēļ, ko cieš personas, kurām nav pietiekamu saimniecisko līdzekļu un kuru darbspējas vecuma dēļ ir samazinājušās, un tas tiek piešķirts neatkarīgi no tā, vai saņēmējam patlaban ir darba ņēmēja statuss vai arī tāds ir bijis pagātnē; un
–
minētā pabalsta finansējumu nodrošina to obligāto nodokļu uzlikšana, kuri paredzēti, lai segtu vispārējos publiskā sektora izdevumus.
21
Minētā tiesa turklāt norāda, ka pabalstu piešķir ne tikai Itālijas pilsoņiem, kas dzīvo Itālijas teritorijā, bet saskaņā ar Likuma Nr. 388/2000 80. panta 19. punktu arī trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem ir Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja.
22
Iesniedzējtiesa apgalvo – 2019. gada 15. marta spriedumā Nr. 50 tā nospriedusi, ka likumdevējam rīcības brīvība piešķirt naudas pabalstu trūcīgiem trešās valsts valstspiederīgajiem ir tikai tad, ja viņu integrācija sabiedrībā pierāda, ka viņi ir cienīgi saņemt tādu pašu palīdzību, kāda tiek piešķirta Itālijas pilsoņiem. Šādos apstākļos tā ir secinājusi, ka Likuma Nr. 388/2000 80. panta 19. punktā paredzētā prasība, saskaņā ar kuru pamatlietā aplūkotā sociālā pabalsta saņemšana – trešās valsts valstspiederīgā gadījumā – ir pakārtota tam, vai ir piešķirta Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja, nav nedz diskriminējoša, nedz acīmredzami nesaprātīga.
23
Ņemot to vērā, iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai Likuma Nr. 388/2000 80. panta 19. punktā paredzētā prasība ir pretrunā Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajam vienlīdzīgas attieksmes noteikumam sociālā nodrošinājuma jomā.
24
Lai pārbaudītu šīs prasības atbilstību konstitūcijai, minētā tiesa apgalvo, ka tai jānosaka, vai Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā paredzētais sociālais pabalsts ir viens no sociālā nodrošinājuma pabalstiem, saistībā ar kuriem trešo valstu valstspiederīgajiem, kam ir nodarbinātības nolūkā izdota uzturēšanās atļauja vai vismaz tāda atļauja, kura ļauj viņiem strādāt, ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi saskaņā ar Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
25
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda – lai noteiktu pēdējās minētās tiesību normas piemērošanas jomu, Savienības likumdevējs ir atsaucies uz Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā ietvertajām sociālā nodrošinājuma jomām.
26
Minētās tiesas ieskatā pamatlietā aplūkotais sociālais pabalsts ir īpašs no iemaksām neatkarīgs naudas pabalsts šīs regulas 70. panta izpratnē un tas stricto sensu neietilpst šīs regulas 3. panta 1. punktā paredzētajā jēdzienā “sociālā nodrošinājuma jomas”.
27
Pirmkārt, Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā esot definēti pabalsti, kuru piešķiršanai jābūt izpildītam vienlīdzīgas attieksmes noteikumam, atkarībā no to saistības ar kādu no Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā minētajām jomām.
28
Otrkārt, Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar 3. panta 1. punktu, esot piemērojams tikai tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri strādā vai ir strādājuši Itālijā.
29
Treškārt, lai gan Regulas Nr. 883/2004 3. panta 3. punktā noteikts, ka šī regula ir piemērojama arī īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, no tā nevar secināt, ka šāda paplašināšana attiektos arī uz Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta piemērošanas jomu. Īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti sedz tikai papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā minētajiem riskiem.
30
Ceturtkārt, atsaucoties uz 2014. gada 11. novembra spriedumu DanoC‑333/13 (EU:C:2014:2358) un 2015. gada 15. septembra spriedumu Alimanovic (C‑67/14 (EU:C:2015:597), iesniedzējtiesa atgādina, ka Tiesas ieskatā vienlīdzīgas attieksmes noteikumam nav pretrunā tas, ka uzņēmējas dalībvalsts iestādes atsakās piešķirt īpašus no iemaksām neatkarīgus naudas pabalstus citu dalībvalstu pilsoņiem, kuriem nav darba ņēmēja statusa. Dalībvalstīm nevar būt pienākums piemērot trešo valstu valstspiederīgajiem mazāk stingrus noteikumus nekā tie, kas ir saistoši Savienības pilsoņiem.
31
Šādos apstākļos Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2011/98] 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts kā [Eiropas Savienības Pamattiesību hartas] 34. panta 1. un 2. punktā atzīto tiesību uz piekļuvi sociālā nodrošinājuma pabalstiem konkrēta izpausme jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanas jomā ietilpst tāds pabalsts kā Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā paredzētais sociālais pabalsts, un vai tādējādi Savienības tiesības nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas ārzemniekiem, kuriem ir šajā direktīvā minētā vienotā atļauja, neļauj piešķirt iepriekš minēto pabalstu, uz kuru ārzemniekiem ir tiesības, ja tiem ir Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja?”
Par prejudiciālo jautājumu
32
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts, lasot to Hartas 34. panta 1. un 2. punkta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams īpašam no iemaksām neatkarīgam naudas pabalstam Regulas Nr. 883/2004 70. panta izpratnē, un līdz ar to, vai tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šāda pabalsta piešķiršana šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem – kas izpaužas kā tādām personām paredzēts sociālais pabalsts, kuras ir vecākas par 65 gadiem (kopš 2019. gada 1. janvāra – vecākas par 67 gadiem) un kuras sastapušās ar finansiālām grūtībām, un kurām ir ierobežotas darbspējas vecuma dēļ, – ir pakārtota nosacījumam, ka tiem ir Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja.
33
Atbilstoši Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktam – šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētie trešo valstu darba ņēmēji Regulā Nr. 883/2004 noteiktajās sociālā nodrošinājuma jomās bauda ar tās dalībvalsts valstspiederīgajiem vienlīdzīgu attieksmi, kurā tie uzturas. Šīs tiesību normas jālasa, ņemot vērā Hartas 34. panta 1. un 2. punktu par sociālā nodrošinājuma pabalstiem.
34
Tā kā atbilstoši Likuma Nr. 388/2000 80. panta 19. punktam tā sociālā pabalsta piešķiršana, kurš paredzēts Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā, Itālijas pilsoņu gadījumā ir pakārtota tikai nosacījumam par dzīvesvietu, lai gan šā pabalsta piešķiršana trešo valstu valstspiederīgajiem 80. panta 19. punktā ir pakārtota nosacījumam, ka viņiem jābūt Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujai, jānosaka, vai minētās direktīvas 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes noteikums ir piemērojams tādai personai kā atbildētāja pamatlietā, kā arī tāda veida pabalstam kā minētais, un tāpēc tā piešķiršanu nevar pakārtot šādam nosacījumam par pastāvīgo dzīvesvietu.
Par Direktīvas 2011/98 piemērojamību personām
35
Saskaņā ar judikatūru Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkts ir piemērojams gan tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzņemti darba nolūkā atbilstoši Savienības vai valsts tiesību aktiem, gan tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri kādā dalībvalstī uzņemti citā nolūkā, nevis darbam saskaņā ar Savienības vai valsts tiesību aktiem un kuriem ir atļauts strādāt un ir uzturēšanās atļauja atbilstoši Regulai Nr. 1030/2002 (spriedums, 2021. gada 2. septembris, INPS (Bērna piedzimšanas un maternitātes pabalsti personām ar vienoto atļauju), C‑350/20, EU:C:2021:659, 48. punkts).
36
Tātad šīs tiesību normas formulējumā nekādi nav prasīts, ka attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam, lai varētu baudīt šajā tiesību normā paredzēto vienlīdzīgo attieksmi, faktiski jābūt strādājušam uzņēmējā dalībvalstī.
37
Šo konstatējumu, pirmkārt, apstiprina, Direktīvas 2011/98 2. apsvērums, saskaņā ar kuru tās mērķis ir “[nodrošināt] taisnīg[u] attieksm[i] pret trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā”, tomēr nav precizēts, ka viņiem šajā dalībvalstī faktiski būtu jāstrādā vai būtu bijis jāstrādā.
38
Otrkārt, šīs direktīvas 20. apsvērumā precizēts, ka pret trešo valstu valstspiederīgajiem jānodrošina vienlīdzīga attieksme ar uzņēmējas dalībvalsts valstspiederīgajiem neatkarīgi no tā, kāds ir uzņemšanas šīs dalībvalsts teritorijā sākotnējais mērķis vai pamats. Starp personām, uz kurām attiecas šī vienlīdzīgā attieksme, šajā apsvērumā ir minēti trešās valsts darba ņēmēja ģimenes locekļi, kuri ir uzņemti dalībvalstī, pamatojoties uz tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, un kuriem ir atļauts tur strādāt.
39
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka V. M. Itālijā uzturas saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos un ka viņai ir uzturēšanās atļauja, kas izsniegta ģimenes iemeslu dēļ uz diviem gadiem un kas viņai arī ļauj strādāt šajā dalībvalstī.
40
Tātad uz personu, kas ir tādā situācijā kā atbildētāja pamatlietā, attiecas Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta piemērojamība personām.
Par Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta materiālo piemērošanas jomu
41
Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, vai tāds sociālais pabalsts kā pamatlietā aplūkotais ietilpst Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta materiālajā piemērošanas jomā, šī tiesību norma jāinterpretē, ņemot vērā ne tikai tās tekstu, bet arī kontekstu un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Lindenapotheke, C‑21/23, EU:C:2024:846, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
No Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta formulējuma izriet, ka šīs tiesību normas piemērošanas jomu nosaka, atsaucoties uz “sociālā nodrošinājuma jom[ām], kas noteiktas [Regulā Nr. 883/2004]”.
43
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka saskaņā ar šīs direktīvas 24. apsvērumu, lai būtu tiesības uz minētajā tiesību normā paredzēto vienlīdzīgo attieksmi, ir nepieciešams, lai attiecīgais pabalsts būtu pabalsts, kas ietilpst vienā no Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā definētajām sociālā nodrošinājuma jomām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, INPS (Bērna piedzimšanas un maternitātes pabalsti personām ar vienoto atļauju), C‑350/20, EU:C:2021:659, 51. punkts).
44
Šīs regulas 3. panta “Jomas, uz kurām attiecas šī regula” 1. punktā precizēts, ka minēto regulu piemēro visiem tiesību aktiem, kas skar sociālā nodrošinājuma jomas, kuras attiecas uz slimības pabalstiem, maternitātes un līdzvērtīgiem paternitātes pabalstiem, invaliditātes pabalstiem, vecuma pabalstiem, apgādnieka zaudējuma pabalstiem, pabalstiem sakarā ar nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, apbedīšanas pabalstiem, bezdarbnieka pabalstiem, pirmspensijas pabalstiem un ģimenes pabalstiem.
45
Regulas Nr. 883/2004 3. panta 3. punktā paredzēts, ka šī regula attiecas “arī” uz īpašiem naudas pabalstiem, kuri nav balstīti uz iemaksām un uz kuriem attiecas 70. pants.
46
Šādos apstākļos jānosaka, vai pamatlietā aplūkotais sociālais pabalsts ir pabalsts, kas ietilpst vienā no Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā uzskaitītajām sociālā nodrošinājuma jomām, vai arī īpašs no iemaksām neatkarīgs naudas pabalsts šīs regulas 70. panta izpratnē.
47
Pirmām kārtām, Tiesa ir nospriedusi, ka pabalstu var uzskatīt par “sociālā nodrošinājuma pabalstu” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta izpratnē, ja, pirmkārt, tas saņēmējiem tiek piešķirts neatkarīgi no jebkādiem individuāliem un diskrecionāriem personīgo vajadzību novērtējumiem, pamatojoties uz tiesību aktos definētu situāciju, un, otrkārt, ja tas attiecas uz kādu no riskiem, kas ir tieši uzskaitīti šajā tiesību normā (spriedums, 2021. gada 28. oktobris, ASGI u.c., C‑462/20, EU:C:2021:894, 25. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
48
It īpaši – Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā norādītos vecuma pabalstus galvenokārt raksturo tas, ka to mērķis ir nodrošināt tādu personu iztikas līdzekļus, kuras, sasniedzot zināmu vecumu, atstāj darbu un kurām vairs nav pienākuma būt pieejamām nodarbinātības administrācijai (spriedums, 2015. gada 16. septembris, Komisija/Slovākija, C‑361/13, EU:C:2015:601, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka par tādu “vecuma pabalstu” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ko izmaksā kā papildu atbalstu, var kvalificēt pabalstu, kuru pārskaita tikai vecuma un/vai apgādnieka zaudējuma pensijas saņēmējiem un kura finansēšanas avoti ir tie paši, kas vecuma un apgādnieka zaudējuma pensijām, un kurš papildina vecuma pensiju, atļaujot pensijas saņēmējiem sevi uzturēt un nodrošinot tiem papildu finansējumu, kas ļautu tiem, iespējams, doties brīvdienās (spriedums, 2015. gada 16. septembris, Komisija/Slovākija, C‑361/13, EU:C:2015:601, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā paredzētais sociālais pabalsts netiek izmaksāts tikai vecuma pensijas saņēmējiem vien; tā mērķis ir apmierināt vajadzības, kuras radušās trūkuma dēļ, ko cieš personas, kurām nav pietiekamu saimniecisko līdzekļu un kuru darbspējas vecuma dēļ ir samazinājušās. Tāpēc šāds sociālais pabalsts nav sociālā nodrošinājuma pabalsts šā sprieduma 47. punktā minētās judikatūras izpratnē. Šajā ziņā jāprecizē, ka šāds pabalsts neietilpst arī Hartas 34. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā – šie minētā panta punkti attiecas uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem.
51
Turklāt no Regulas Nr. 883/2004 sistēmas izriet, ka jēdziens “sociālā nodrošinājuma pabalsts” un jēdziens “īpašs no iemaksām neatkarīgs pabalsts” ir savstarpēji izslēdzoši un ka pabalstu, kas atbilst sociālā nodrošinājuma pabalsta nosacījumiem, nevar analizēt kā īpašu no iemaksām neatkarīgu pabalstu, un otrādi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2006. gada 21. februāris, Hosse, C‑286/03, EU:C:2006:125, 36. punkts).
52
Otrām kārtām, saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punktu kā “īpašs no iemaksām neatkarīgs naudas pabalsts” ir kvalificējams pabalsts, kas galvenokārt domāts, lai sniegtu papildu nodrošinājumu, aizvietojuma nodrošinājumu vai palīgnodrošinājumu pret riskiem, kuri atbilst šīs regulas 3. panta 1. punktā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām, un lai attiecīgajām personām garantētu ienākumus iztikas minimumam, ņemot vērā ekonomikas un sociālo stāvokli attiecīgajā dalībvalstī. Lai attiecīgo pabalstu varētu kvalificēt kā “īpašu no iemaksām neatkarīgu naudas pabalstu”, konkrētā pabalsta finansējumam jābūt nodrošinātam tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kas paredzēti, lai segtu vispārējos publiskā sektora izdevumus, un tā piešķiršanas nosacījumi un aprēķināšanas kārtība attiecībā uz saņēmējiem nevar būt atkarīga ne no kādām iemaksām. Turklāt, ja pabalsts tiek izmaksāts kā uz iemaksām balstīta pabalsta papildinājums, tikai šā iemesla dēļ to nevar uzskatīt par pabalstu, kas balstīts uz iemaksām. Visbeidzot, attiecīgais pabalsts jāiekļauj minētās regulas X pielikumā.
53
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietā aplūkotais sociālais pabalsts ietilpst jēdzienā “īpašs no iemaksām neatkarīgs naudas pabalsts” Regulas Nr. 883/2004 70. panta 2. punkta izpratnē. Šā pabalsta mērķis ir garantēt iztikas līdzekļus personām, kas nevar nodrošināt savu eksistenci, un tā finansējums nav atkarīgs no nodokļu ieņēmumiem. Tā kā minētais pabalsts turklāt ir ietverts šīs regulas X pielikumā, tas tātad atbilst 70. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
54
Turklāt jāpiebilst, ka šāds pabalsts ietilpst arī jēdzienā “sociālā palīdzība” minētās regulas 70. panta 1. punkta izpratnē, jo šis jēdziens attiecas uz visām atbalsta shēmām, ko izveidojušas valsts iestādes vai nu valsts, vai reģionālā, vai arī vietējā līmenī un ko izmanto persona, kurai nav pietiekamu līdzekļu, lai apmierinātu savas un ģimenes pamatvajadzības, un kura tāpēc var kļūt par slogu uzņemošās dalībvalsts finansēm uzturēšanās laikā, un vispārējā līmenī tas var ietekmēt šīs dalībvalsts spēju piešķirt atbalstu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 15. septembris, Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
55
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa Likuma Nr. 335/1995 3. panta 6. punktā paredzēto sociālo pabalstu varēja pamatoti kvalificēt kā “īpašu no iemaksām neatkarīgu naudas pabalstu” Regulas Nr. 883/2004 70. panta izpratnē.
56
Tā kā Regulas Nr. 883/2004 3. panta 3. punktā ir paredzēts, ka tā ir piemērojama “arī” šāda veida pabalstiem, jāpārbauda, vai tie tomēr ietilpst Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta piemērošanas jomā – pēdējā minētajā punktā ir atsauce tikai uz “sociālā nodrošinājuma jomām”.
57
Pirmām kārtām, saskaņā ar Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktu, lai noteiktu tās piemērošanas jomu, šajā tiesību normā ir atsauce konkrēti uz “sociālā nodrošinājuma jom[ām], kas noteiktas” Regulā Nr. 883/2004.
58
Lai gan atbilstoši šīs regulas 3. panta 3. punkta formulējumam tā ir piemērojama “arī” īpašiem no iemaksām neatkarīgiem naudas pabalstiem, jākonstatē, ka šajā tiesību normā ir noteikta vienīgi minētās regulas piemērošanas joma, neskarot Direktīvā 2011/98 ietverto šā jēdziena definīciju, kāda izriet no šīs direktīvas 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta formulējuma.
59
Otrām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta sistēmisko interpretāciju jāuzsver, ka sociālā nodrošinājuma pabalsti un īpaši no iemaksām neatkarīgi naudas pabalsti saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 noteikumiem ir pakļauti dažādām sistēmām.
60
Vispirms, runājot par dzīvesvietas nosacījumu šo pabalstu piešķiršanai, lai gan šīs regulas 7. pantā ir paredzēta sociālā nodrošinājuma pabalstu eksportējamība, kas noteiktos apstākļos jānodrošina dalībvalstij, tostarp tad, ja saņēmējs nedzīvo šīs valsts teritorijā, minētās regulas 70. panta 4. punktā norādīts, ka īpašus no iemaksām neatkarīgus naudas pabalstus piešķir tikai tajā dalībvalstī, kurā attiecīgā persona dzīvo, un saskaņā ar tās tiesību aktiem.
61
Šādas atšķirības sistēmās tātad ir balstītas uz dažādajām šo divu veidu pabalstu iezīmēm.
62
Tādējādi, pirmkārt, lai gan sociālā nodrošinājuma pabalstu finansēšana ir atkarīga no darba ņēmēju un darba devēju veiktajām iemaksām, īpašie no iemaksām neatkarīgie naudas pabalsti tiek finansēti tikai no to obligāto nodokļu uzlikšanas, kas paredzēti vispārēju publiskā sektora izdevumu segšanai.
63
Otrkārt, kā izriet no šā sprieduma 47. punktā minētās judikatūras, Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka pabalstu var uzskatīt par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem tiek piešķirts neatkarīgi no jebkāda individuāla un rīcības brīvības ietvaros veikta personisko vajadzību vērtējuma, pamatojoties uz tiesību aktos definētu situāciju, un ja tas ir saistīts ar kādu no Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punktā konkrēti uzskaitītajiem riskiem.
64
Turpretim īpašos no iemaksām neatkarīgos naudas pabalstus piešķir neatkarīgi no tā, cik ilgi to saņēmēji ir nostrādājuši, saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņi dzīvo, kā paredzēts šīs regulas 70. panta 4. punktā.
65
Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 55. un 56. punktā, Savienības likumdevējs, ierobežodams Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punktā paredzēto tiesību uz vienlīdzīgu attieksmi piemērojamību personām, ir skaidri izvēlējies šīs tiesības neattiecināt uz pabalstiem, kurus nevar kvalificēt kā “sociālā nodrošinājuma” pabalstus Regulas Nr. 883/2004 3. panta izpratnē. Atšķirīgās šo divu pabalstu veidu iezīmes, kas atspoguļotas šā sprieduma 62.–64. punktā, pamato to, ka, lai gan sociālā nodrošinājuma pabalsti ietilpst Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkta piemērošanas jomā, tas tā nav īpašo no iemaksām neatkarīgo naudas pabalstu gadījumā.
66
Tāpēc dalībvalstīm attiecībā uz šiem īpašajiem pabalstiem nav jāievēro minētajā tiesību normā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes noteikums, un tātad tās var nolemt šādu pabalstu piešķiršanu trešo valstu valstspiederīgajiem pakārtot cita kritērija izpildei, kas atšķiras no tā, kurš piemērojams to pilsoņiem, piemēram, integrācijas kritērijam, kura ievērošanu apliecina Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļaujas esība.
67
Visbeidzot, šāda interpretācija nodrošina saskaņotību starp dažādiem trešo valstu valstspiederīgajiem atzītiem statusiem, kādi izriet no Savienības tiesībām atkarībā no viņu integrācijas līmeņa uzņēmējā dalībvalstī.
68
Padomes Direktīvā 2003/109/EK (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. lpp.), paredzētais pastāvīgā iedzīvotāja statuss atbilst visaugstākajam trešās valsts valstspiederīgo integrācijas līmenim un pamato to, ka viņiem tiek garantēta vienlīdzīga attieksme ar uzņemošās dalībvalsts pilsoņiem, it īpaši attiecībā uz sociālo nodrošināšanu, sociālo palīdzību un sociālo aizsardzību (spriedums, 2024. gada 29. jūlijs, CU un ND (Sociālā palīdzība – Netieša diskriminācija), C‑112/22 un C‑223/22, EU:C:2024:636, 46. punkts).
69
Lai pienācīgi ņemtu vērā dzīvesvietas ilguma kritēriju un no tā izrietošās sekas attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo integrācijas līmeni, Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts nevar liegt dalībvalstīm īpaša no iemaksām neatkarīga naudas pabalsta piešķiršanu – kuram, kā uzsvērts šā sprieduma 54. punktā, ir arī sociālās palīdzības pabalsta raksturs – pakārtot nosacījumam par uzturēšanās ilgumu.
70
Trešām kārtām, šā sprieduma 66. punktā izklāstītā interpretācija atbilst Direktīvas 2011/98 mērķiem.
71
Pirmkārt, jāatgādina – kā izriet no šīs direktīvas 19. apsvēruma, tās mērķis ir Savienībā radīt pamatnoteikumus, precizējot jomas, kurās jānodrošina vienlīdzīga attieksme pret dalībvalstu pilsoņiem un trešo valstu valstspiederīgajiem.
72
Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 68. punktā, Savienības likumdevējs skaidri un izsmeļoši ir precizējis jomas, kurās jāpiemēro Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes noteikums.
73
Otrkārt, atbilstoši šīs direktīvas 2. apsvērumam “Eiropas Savienībai būtu jānodrošina taisnīga attieksme pret trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā, un [..] vēl spēcīgāk[ai] integrācijas politik[ai] būtu jācenšas piešķirt tiem tiesības un pienākumus, kas līdzvērtīgi Savienības pilsoņu tiesībām un pienākumiem”.
74
Ņemot vērā mērķi tuvināt trešo valstu valstspiederīgo tiesības un pienākumus Savienības pilsoņu tiesībām un pienākumiem, jānorāda, ka attiecībā uz pēdējiem minētajiem Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā dalībvalstīm ir atļauts sociālās palīdzības pabalstu saņemšanu pakārtot nosacījumam, ka šiem pilsoņiem ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības to teritorijā, kas iegūtas pēc piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās šajā teritorijā.
75
Attiecībā uz piekļuvi šāda veida pabalstiem Savienības pilsonis vienlīdzīgu attieksmi ar uzņemošās dalībvalsts pilsoņiem var lūgt vienīgi tad, ja viņa uzturēšanās šīs dalībvalsts teritorijā atbilst Direktīvā 2004/38 paredzētajiem nosacījumiem (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
76
Šādos apstākļos Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes noteikuma piemērošana – kas nozīmētu, ka, lai piešķirtu īpašu no iemaksām neatkarīgu naudas pabalstu, kuram ir arī sociālās palīdzības raksturs, jāatkāpjas no dalībvalsts tiesiskajā regulējumā paredzētās prasības par trešo valstu valstspiederīgo uzturēšanās ilgumu, – radītu tādas sekas, ka pret šiem valstspiederīgajiem tiktu atzīta labvēlīgāka attieksme nekā pret Savienības pilsoņiem.
77
Šādas sekas pārsniegtu Direktīvas 2011/98 2. apsvērumā noteikto mērķi atzīt trešo valstu valstspiederīgajiem tiesības un pienākumus, kas līdzvērtīgi Savienības pilsoņu tiesībām un pienākumiem.
78
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/98 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams īpašam no iemaksām neatkarīgam naudas pabalstam Regulas Nr. 883/2004 70. panta izpratnē un līdz ar to tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šāda pabalsta piešķiršana šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem – kas izpaužas kā tādām personām paredzēts sociālais pabalsts, kuras ir vecākas par 65 gadiem (kopš 2019. gada 1. janvāra – vecākas par 67 gadiem) un kuras sastapušās ar finansiālām grūtībām, un kurām ir ierobežotas darbspējas vecuma dēļ, – ir pakārtota nosacījumam, ka tiem ir Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja.
Par tiesāšanās izdevumiem
79
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/98/ES (2011. gada 13. decembris) par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izsniegtu vienotu uzturēšanās un darba atļauju dalībvalsts teritorijā, un par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi, 12. panta 1. punkta e) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nav piemērojams īpašam no iemaksām neatkarīgam naudas pabalstam Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 988/2009, 70. panta izpratnē un līdz ar to tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šāda pabalsta piešķiršana šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktā minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem – kas izpaužas kā tādām personām paredzēts sociālais pabalsts, kuras ir vecākas par 65 gadiem (kopš 2019. gada 1. janvāra – vecākas par 67 gadiem) un kuras sastapušās ar finansiālām grūtībām, un kurām ir ierobežotas darbspējas vecuma dēļ, – ir pakārtota nosacījumam, ka tiem ir Savienības pastāvīgā iedzīvotāja uzturēšanās atļauja.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.