TIESAS SPRIEDUMS1987. gada 12. martā (*)Pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību – Alus tirdzniecībaLieta 178/84Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv galvenais juriskonsults [Principal Legal Adviser] R. K. Bero [R. C. Béraud] un Komisijas Juridiskā dienesta loceklis J. Zaks [J. Sack], kas norādījuši adresi Luksemburgā, Komisijas Juridiskā dienesta locekļa Dž. Kremļa [G. Kremlis] birojā, Žana Monē [Jean Monnet] ēkā Kiršbergā, Luksemburgā_prasītāja_pretVācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv Federālās Ekonomikas ministrijas padomnieks [Ministerialrat] M. Zeidels [M. Seidel], Federālās Jaunatnes, ģimenes lietu un veselības ministrijas padomnieks J. Dītrihs [J. Dietrih], advokāts [Rechtsanwalt] no Ķelnes [Cologne] J. Zēdemunde [J. Sedemund] un Minsteres Universitātes tiesību zinātņu profesors R. Lūkess [R. Lukes], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, Vācijas Federatīvās Republikas vēstniecības pirmā sekretāra birojā, 20-22 avenue E. Reuter_atbildētāja_par “tīrības prasības” [“Reinheitsgebot”] piemērošanu alum, ko ieved no citām dalībvalstīm.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs lords Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], palātu priekšsēdētāji Ī. Galmo [Y. Galmot], K. Kakuris [C. Kakouris], T. F. O’Higinss [T. F. O’Higgins] un F. Šokveilers [F. Schockweiler], tiesneši G. Bosko [G. Bosco], T. Kopmanss [T. Koopmans], O. Dūe [O. Due], U. Everlings [U. Everling], K. Bālmans [K. Bahlman], R. Žoljē [R. Joliet], Ž. K. Moitiņju di Almeida [J. C. Moitinho de Almeida] un H. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodriguez Iglesias]_ģenerāladvokāts sers Gordons Slinns [Gordon Slynn]_sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators_ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē pēc mutvārdu tiesas sēdēm 1986. gada 13. un 14. maijā_noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1986. gada 18. septembrī_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
pieteikumu, kas 1984. gada 6. jūlijā iesniegts Tiesas
kancelejā, Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši EEK līguma
169. pantam cēla prasību par to, lai tiktu atzīts, ka Vācijas
Federatīvā Republika, aizliedzot citā dalībvalstī likumīgi ražota un
pārdošanā laista alus tirdzniecību gadījumā, ja šis alus neatbilst
1952. gada 14. marta Alus nodokļa likuma [Biersteuergesetz] (Bundesgesetzblatt I, 149. lpp.) 9. un 10. panta prasībām, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Līguma 30. pants.2        Informācija
par šīs lietas faktiem, tiesvedības gaitu un pušu argumentiem ir
izklāstīta tiesas sēdes ziņojumā un turpmāk šajā spriedumā tiks
pieminēta vai iztirzāta tikai tiktāl, ciktāl tas nepieciešams Tiesas
argumentācijai. Piemērojamie valsts tiesību akti3        Procesa
laikā Tiesā Vācijas valdība sniedza pārskatu par tās tiesību aktiem
attiecībā uz alu, un šo pārskatu Komisija nav apstrīdējusi, un tas
jāatzīst par pieņemamu, iztiesājot šo lietu.4        Ciktāl
tas attiecas uz šo lietu, Alus nodokļa likums ietver, no vienas puses,
ražošanas noteikumus, kuri attiecas tikai uz alus darītavām Vācijas
Federatīvajā Republikā un, no otras puses, noteikumus par nosaukuma “Bier” (alus) lietošanu, kas ir attiecināmi gan uz Vācijas Federatīvajā Republikā brūvētu alu, gan uz importētu alu.5        Alus
ražošanas noteikumi ir izklāstīti Alus nodokļa likuma 9. pantā. Šā
likuma 9. panta 1. punkts paredz, ka zemas fermentācijas alus
var tikt ražots tikai no iesala, kas gatavots no miežiem, apiņiem,
rauga un ūdens. Likuma 9. panta 2. punktā noteiktas tādas
pašas prasības augstas fermentācijas alus ražošanas procesam, tomēr
atļaujot izmantot arī citu iesalu un tehniski tīru cukurniedru cukuru,
cukurbiešu cukuru, kā arī glikozi un krāsvielas, kas iegūtas no
minētajiem cukura veidiem. 9. panta 3. punktā noteikts, ka
iesals ir visas graudaugu kultūras, kuras iespējams mākslīgi izdiedzēt.
Šajā sakarā jāpiebilst, ka saskaņā ar 1952. gada 14. marta
Alus nodokļa likuma īstenošanas noteikumu [Durchfuehrungsbestimmungen zum Biersteuergesetz] (Bundesgesetzblatt
I, 153. lpp.) 17. panta 4. punktu rīsi, kukurūza un
sorgo nav graudaugi Alus nodokļa likuma 9. panta 3. punkta
izpratnē. Saskaņā ar Alus nodokļa likuma 9. panta 7. punktu
īpašos gadījumos, pamatojoties uz pieteikumu, var noteikt izņēmumu no
9. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem ražošanas
noteikumiem attiecībā uz īpašu alus veidu, eksportam paredzēta alus vai
zinātniskiem eksperimentiem paredzēta alus ražošanu. Turklāt saskaņā ar
9. panta 8. punktu 9. panta 1. un 2. punkts nav
piemērojams alus darītavām, kuras ražo alu tikai savām vajadzībām [Hausbrauer].
Par Alus nodokļa likuma 9. pantā noteikto ražošanas noteikumu
pārkāpumu var uzlikt naudas sodu saskaņā ar 18. panta
1. punkta 1. apakšpunktu.6        Noteikumi attiecībā uz nosaukuma “Bier” izmantošanu tirdzniecībā paredzēti Alus nodokļa likuma 10. pantā. Saskaņā ar šo pantu raudzētus dzērienus ar nosaukumu “Bier”
(alus) – kā atsevišķu nosaukumu vai kā salikta nosaukuma elementu, vai
ar citiem nosaukumiem vai kā grafiskus attēlus, kuri rada iespaidu, ka
konkrētais dzēriens ir alus – var pārdot tikai tad, ja tie atbilst Alus
nodokļa likuma 9. panta 1., 2., 4., 5. un 6. punktā
paredzētajām prasībām. Šis noteikums paredz relatīvu tirdzniecības
aizliegumu tādā nozīmē, ka dzērienus, kas nav ražoti saskaņā ar iepriekš
minētajiem ražošanas noteikumiem, var pārdot ar citiem nosaukumiem, ja
šie nosaukumi nepārkāpj 10. pantā paredzētos ierobežojumus. Par šo
nosaukuma noteikumu pārkāpumu var uzlikt naudas sodu saskaņā ar Alus
nodokļa likuma 18. panta 1. punkta 4. apakšpunktu.7        Ja
alus satur piedevas, tā ievešanu Vācijas Federatīvajā Republikā turklāt
ierobežo ar pilnīgu tirdzniecības aizliegumu, kas noteikts ar citu
tiesību normu, proti, 11. panta 1. punkta 2. apakšpunktu
1974. gada 15. augusta Likumā par pārtikas produktu, tabakas
izstrādājumu, kosmētikas līdzekļu un citu preču tirdzniecību [Gesetz über den Verkehr mit Lebensmittenln, Tabakerzeugnissen, kosmetischen Mitteln und sonstigen Bedarfsgegenständen] (BundesgesetzblattI, 1945. lpp., turpmāk tekstā – “Pārtikas produktu likums”).8        Saskaņā
ar Pārtikas produktu likumu, kura pamatā ir veselības preventīvas
aizsardzības apsvērumi, faktiski ir aizliegtas visas piedevas, kas vien
nav atļautas. Likuma 2. pantā piedevas definētas kā “vielas, kas
paredzētas pievienošanai pārtikas produktiem, lai ietekmētu to
raksturlielumus vai piešķirtu noteiktas īpašības un radītu noteiktu
iedarbību”. Šī definīcija neietver “dabiskas izcelsmes vai dabiskas
izcelsmes vielām ķīmiski identiskas vielas, kuras saskaņā ar vispārējām
tirdzniecības paražām galvenokārt tiek izmantotas to barības, smaržas
vai garšas uzlabošanas vērtības dēļ vai kā stimulants, kā arī dzeramo
ūdeni un galda ūdeni”.9        Pārtikas
produktu likuma 11. panta 1. punkta 1. apakšpunktā
aizliegta neatļautu piedevu izmantošana – tīrā veidā vai sajauktu ar
citām vielām – ražošanā vai tirdzniecībai paredzētu pārtikas produktu
profesionālai apstrādāšanai. Šā panta 2. punkta 1. apakšpunktā
un 3. punktā ir precizēts, ka šis aizliegums neattiecas uz
pārstrādes palīglīdzekļiem un fermentiem. Šā panta 2. punkta
1. apakšpunktā noteikts, ka pārstrādes palīglīdzekļi ir “piedevas,
kas atdalītas no pārtikas produkta pilnīgi vai tādā apjomā, ka
patērētājam paredzētā produktā tās ir tikai kā tehniski nenovēršami un
tehnoloģiski nenozīmīgi pārpalikumi no veselības, smaržas un garšas
viedokļa nenozīmīgos daudzumos”.10      Pārtikas
produktu likuma 11. panta 1. punkta 2. apakšpunktā
aizliegts tirgot produktus, kuri ražoti vai apstrādāti, pārkāpjot minētā
panta 1. punkta 1. apakšpunktā noteikto ražošanas aizliegumu,
vai kuri neatbilst noteikumiem, kas pieņemti atbilstoši 12. panta
1. punktam. Saskaņā ar 12. panta 1. punktu, pamatojoties
uz Bundesrāta [Bundesrat] apstiprinātiem un valdības pieņemtiem
noteikumiem, var atļaut dažu piedevu vispārīgu izmantošanu, izmantošanu
atsevišķos pārtikas produktos vai noteiktos izmantošanas nolūkos, ja
šāda atļauja ir saderīga ar patērētāju tiesību aizsardzību no
tehnoloģijas, pārtikas un uztura prasību viedokļa. Attiecīgās atļaujas
dotas 1981. gada 22. decembra Noteikumu par atļautajām
pārtikas piedevām [Verordnung über die Zulassung von Zusatzstoffen zu Lebensmitteln] (BGBl I, 1633. lpp., turpmāk tekstā – “Noteikumi par piedevām”) pielikumos.11      Alum
kā pārtikas produktam ir piemērojami tiesību akti par piedevām, bet to
reglamentē arī īpaši noteikumi. Alus nodokļa likuma 9. pantā
paredzētie ražošanas noteikumi aizliedz izmantot visas vielas, tostarp
piedevas, kas nav uzskaitītas šajā likumā. Tātad šie noteikumi ir īpaši
noteikumi Noteikumu par piedevām 1. panta 3. punkta nozīmē. Šī
norma paredz, ka Noteikumi par piedevām neskar citus noteikumus, kas
aizliedz, ierobežo vai atļauj piedevu izmantošanu atsevišķos pārtikas
produktos. Tādējādi alus ražošanā nedrīkst izmantot piedevas, kas
atļautas vispārējai izmantošanai vai noteiktos izmantošanas nolūkos
saskaņā ar Noteikumu par piedevām pielikumiem. Attiecībā uz alu atļauto
piedevu kopējā vai atsevišķā izmantošana saskaņā ar Noteikumiem par
piedevām ir pieļaujama tikai izņēmuma gadījumos. Tomēr šis izņēmums
attiecas tikai uz vielām, kuras Pārtikas produktu likumā izpratnē ir
piedevas un uz kuru izmantošanu neattiecas Pārtikas produktu likumā, kas
pieņemts pēc Alus nodokļa likuma, paredzētais izņēmums. Tātad
aizliegums alus ražošanā izmantot piedevas neietver pārstrādes
palīglīdzekļu un fermentu izmantošanu.12      No
tā izriet, ka Pārtikas produktu likuma 11. panta 1. punkta
2. apakšpunkts saistībā ar Alus nodokļa likuma 9. pantu
paredz, ka Vācijas Federatīvajā Republikā aizliegts importēt alu, kas
satur vielas, uz kurām attiecas Pārtikas produktu likuma 11. panta
1. punkta 1. apakšpunktā paredzētais piedevu izmantošanas
aizliegums. Par prāvas priekšmetu13      Vispirms ir jānosaka, vai lieta attiecas tikai uz aizliegumu tirgot ar nosaukumu “Bier”
(alus) citās dalībvalstīs ražotu alu, kas neatbilst Alus nodokļa likuma
9. panta noteikumiem, vai arī tā attiecas arī uz tāda alus importa
aizliegumu, kurš satur piedevas, kas ir atļautas to izcelsmes
dalībvalstī, bet aizliegtas Vācijas Federatīvajā Republikā.14      Komisijas
brīdinājuma vēstulē Vācijas Federatīvajai Republikai norādītie
iebildumi bija vērsti pret Alus nodokļa likuma 9. un 10. pantu
tiktāl, ciktāl tie aizliedz tāda citās dalībvalstīs likumīgi ražota
alus importu Vācijas Federatīvajā Republikā, kas nav brūvēts saskaņā ar
noteikumiem, kurus piemēro Vācijas Federatīvajā Republikā. Komisija
uzskatīja, ka šādu tirdzniecības aizliegumu nevar attaisnot ar
vispārējas nozīmes interešu apsvērumiem saistībā ar patērētāju interešu
aizsardzību vai sabiedrības veselības aizsardzību.15      Vācijas
valdība savā atbildes vēstulē argumentēja, ka tiesību normas attiecībā
uz alus tīrību ir svarīgas, lai aizsargātu sabiedrības veselību, jo,
lietojot alus ražošanā tikai Alus nodokļa likuma 9. pantā noteiktās
izejvielas, varētu izvairīties no piedevu lietošanas. Komisijas
loceklim adresētajā 1982. gada 15. decembra papildu vēstulē
Vācijas valdība vēlreiz atkārtoja šo argumentu, paskaidrojot, ka prasība
lietot tikai Alus nodokļa likuma 9. pantā minētās izejvielas
ietver piedevu lietošanas aizliegumu, kura mērķis ir aizsargāt
sabiedrības veselību.16      Komisija
savā argumentētajā atzinumā atbalstīja savu viedokli. Tā uzskatīja –
fakts, ka saskaņā ar Vācijas tīrības prasību brūvētais alus var tikt
ražots bez piedevām, nevar vispārējā veidā izslēgt tehnoloģisku
nepieciešamību izmantot piedevas tādā alū, kas brūvēts saskaņā ar citām
tradīcijām vai, izmantojot citas izejvielas. Komisija uzskata, ka
jautājumu par tehnoloģisku nepieciešamību izmantot piedevas var izlemt,
tikai ņemot vērā izmantotās ražošanas metodes un attiecībā uz noteiktām
piedevām.17      Savā
atbildē uz šo argumentēto atzinumu Vācijas valdība atkārtoja savus
argumentus par preventīvu veselības aizsardzību, kas saskaņā ar valdības
viedokli pamato Alus nodokļa likuma 9. un 10. panta
noteikumus. Tomēr vēstulē nav precīza skaidrojuma par šo tiesību aktu
precīzo darbības jomu, kā arī par to saistību ar Noteikumiem par
piedevām.18      Komisija,
pamatojot savu prasības pieteikumu, norāda uz šķēršļiem importam, ko ir
izraisījusi Alus nodokļa likuma piemērošana alum, kurš ražots citās
dalībvalstīs no citām izejvielām vai ar šajās valstīs atļautām piedevām.19      Vācijas
valdība savā iebildumu rakstā norādīja, ka alus tīrības noteikumi
ietverti divos atsevišķos, bet papildinošos tiesību aktos, un ka tā ir
sniegusi iepriekš minēto tiesību aktu raksturojumu.20      Savā
replikā Komisija izklāstīja savus atsevišķos iebildumus gan par Alus
nodokļa likuma 10. panta noteikumiem par nosaukumu, gan par
absolūtu aizliegumu attiecībā uz piedevu lietošanas alū. Pēc Komisijas
domām, Vācijas valdības iesniegtais piemērojamo tiesību aktu pilnīgais
raksturojums būtiski nemaina faktus šajā lietā. Komisija uzsver, ka tās
prasība nav vērsta tieši pret Alus nodokļa likuma 9. un
10. pantu, bet gan pret tāda alus tirdzniecības vispārēju
aizliegumu, kas ražots citās dalībvalstīs un neatbilst šajos noteikumos
paredzētajiem ražošanas kritērijiem. Komisija uzskata, ka šā aizlieguma
precīzs likumdošanas pamats nav svarīga.21      Šajos
apstākļos ir divi iemesli, kuri ļauj uzskatīt, ka prasība vienlaikus ir
vērsta gan pret tirdzniecības aizliegumu attiecībā uz alu ar nosaukumu “Bier”
(alus), kas ražots citās dalībvalstīs saskaņā ar noteikumiem, kuri
neatbilst Alus nodokļa likuma 9. pantam, gan pret aizliegumu
importēt alu, kas satur piedevas, kuru izmantošana ir atļauta izcelsmes
dalībvalstī, bet aizliegta Vācijas Federatīvajā Republikā.22      Pirmkārt,
Komisija identificēja valsts pienākumu neizpildes būtību pirmstiesas
procesa sākumā. Tā apstrīdēja tāda alus tirdzniecības aizliegumu, kas ir
importēts Vācijas Federatīvajā Republikā no citām dalībvalstīm un nav
brūvēts saskaņā ar Vācijas Federatīvajā Republikā spēkā esošajiem
noteikumiem. Tā norādīja uz Alus nodokļa likuma 9. pantu tikai
tādēļ, lai konkretizētu šos noteikumus. Kā izklāstīja Vācijas valdība,
9. panta darbības joma ietver ne tikai izejvielas, bet arī
piedevas. Turklāt argumenti, ko Komisija izvirzīja pirmstiesas procesā
par absolūta piedevu aizlieguma neatbilstību, pierāda, ka tās prasības
priekšmets šajā lietā ir minētais aizliegums.23      Otrkārt,
ir jānorāda, ka Vācijas valdība kopš procesa sākuma savai aizstāvībai
galvenokārt sniegusi argumentus par piedevām un sabiedrības veselības
aizsardzību, kas, pirmkārt, nozīmē to, ka tā ir sapratusi un atzinusi,
ka prasības priekšmets attiecas arī uz piedevu lietošanas absolūtu
aizliegumu, un, otrkārt, izslēdz to, ka šajā sakarā ir aizskartas tās
tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu.  Aizliegums pārdot alu ar nosaukumu “Bier” (alus), kas neatbilst Alus nodokļa likuma 9. panta prasībām24      Vispirms
ir jānorāda, ka Alus nodokļa likuma 9. pantā paredzētie ražošanas
noteikumi paši par sevi nav pasākums ar importa kvantitatīviem
ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas ir pretrunā ar EEK līguma
30. pantu, jo šo prasību piemēro tikai alus darītavām Vācijas
Federatīvajā Republikā. Alus nodokļa likuma 9. pants šajā lietā
tiek skatīts tiktāl, ciktāl uz šo pantu atsaucas šī likuma
10. pants, kas attiecas gan uz Vācijā ražotiem, gan no citām
dalībvalstīm importētiem produktiem, nosakot dzērienus, kuru
tirdzniecībai var izmantot nosaukumu “Bier” (alus).25      Attiecībā
uz šo normu par nosaukumu Komisija pieļauj, ka tikmēr, kamēr Kopienas
līmenī nav veikta saskaņošana, dalībvalstis principā drīkst pieņemt
noteikumus attiecībā uz alkoholisko dzērienu ražošanu, sastāvu un
tirdzniecību. Tomēr tā uzsver, ka pretrunā ar Kopienas tiesībām ir tādi
noteikumi, kas tāpat kā Alus nodokļa likuma 10. pants aizliedz
izmantot vispārīgus nosaukumus tādu produktu tirdzniecībai, kuri ir
daļēji ražoti no citām izejvielām – kā rīsi un kukurūza – nevis no tām,
kuru izmantošana ražošanā dalībvalsts teritorijā ir paredzēta. Jebkurā
gadījumā šādi noteikumi pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai
aizsargātu Vācijas patērētāju intereses, jo mērķi varētu sasniegt,
izmantojot etiķetes vai brīdinājumus. Tāpēc šie noteikumi rada tādus
šķēršļus tirdzniecībai, kas ir aizliegti saskaņā ar EEK līguma
30. pantu.26      Vispirms
Vācijas valdība centās attaisnot savus tiesību aktus, pamatojoties uz
sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem. Tā apgalvoja, ka no Alus
nodokļa likuma 9. pantā atļautajām izejvielām atšķirīgu vielu
izmantošana obligāti izraisīs piedevu izmantošanu. Tomēr tiesas sēdes
laikā Vācijas valdība atzina, ka vienīgais Alus nodokļa likuma
10. panta, kas ir tikai norma par nosaukumu, mērķis ir bijis
aizsargāt patērētāju intereses. Pēc tās domām, nosaukums “Bier”
(alus) patērētājiem saistītos ar dzērienu, kas ir gatavots tikai no Alus
nodokļa likuma 9. pantā paredzētajām izejvielām. Tātad ir
nepieciešams aizsargāt patērētājus pret maldināšanu attiecībā uz
produkta raksturu, kas ļauj domāt, ka “tīrības prasībai” neatbilstošs
dzēriens ar nosaukumu “Bier” (alus) tomēr atbilst šai prasībai.
Vācijas valdība apgalvo, ka tās noteikumu mērķis nav protekcionisms.
Šajā ziņā tā uzsvēra, ka izejvielām, kuru lietošanu nosaka Alus nodokļa
likuma 9. panta 1. un 2. punkts, nav obligāti jābūt
attiecīgās valsts izcelsmes izejvielām un ka nosaukuma “Bier”
izmantošana ir atļauta ražotājam, kas laiž pārdošanā produktus, kuri
atbilst minētajiem noteikumiem, un šos noteikumus var viegli izpildīt
arī ārpus Vācijas Federatīvās Republikas.27      Vispirms
ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra (galvenokārt Tiesas
1974. gada 11. jūlija spriedums lietā 8/74, Prokurors/Dasonville, Recueil,
837. lpp.), saskaņā ar kuru EEK līguma 30. pantā noteiktais
aizliegums pasākumiem ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu
iedarbību attiecas uz “jebkuru dalībvalstu tiesisko regulējumu, kas
tieši vai netieši, faktiski vai iespējami varētu ietekmēt Kopienas
iekšējo tirdzniecību”.28      Turklāt
ir jānorāda, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras (it īpaši
1979. gada 20. februāra spriedums lietā 120/78 Rewe-Zentral AG/ Bundesmonopolverwaltung fuer Branntwein, Recueil, 649. lpp., un 1982. gada 10. novembra spriedums lietā 261/81 Walter Rau Lebensmittelwerke/De Smedt PvbA, Recueil,
3961. lpp.) izriet, ka “apstākļos, kad nav kopīgu noteikumu, kas
regulē attiecīgo produktu tirdzniecību, brīvas (preču) aprites šķēršļi
Kopienā, kuri rodas no atšķirībām valstu tiesību aktos, ir jāakceptē, ja
šie tiesību akti ir vienādi piemērojami vietējām un importētām precēm
un ja tos var attaisnot kā nepieciešamus, lai ievērotu imperatīvas
nozīmes prasības, kas inter alia attiecas uz patērētāju tiesību
aizsardzību. Šādiem noteikumiem ir jābūt samērīgiem ar izvirzīto mērķi.
Ja dalībvalstij ir iespēja izvēlēties dažādus pasākumus viena un tā paša
mērķa sasniegšanai, tai ir jāizvēlas tādi līdzekļi, kas rada vismazāk
šķēršļu preču brīvai apritei”.29      Netiek
apstrīdēts, ka Alus nodokļa likuma 10. panta piemērošana alum,
kura izcelsme ir citās dalībvalstīs un kura ražošanai ir likumīgi
izmantotas izejvielas, kas nav iesala mieži, un it īpaši rīsi un
kukurūza, spēj radīt šķērsli tā importam Vācijas Federatīvajā Republikā.30      Tādēļ
ir jāpārbauda, vai šā noteikuma piemērošanu var attaisnot ar
imperatīvas nozīmes prasībām, kas saistītas ar patērētāju interešu
aizsardzību.31      Vācijas
valdības arguments par to, ka Alus nodokļa likuma 10. panta
prasības ir obligāts priekšnoteikums Vācijas patērētāju tiesību
aizsardzībai, jo patērētāju apziņā nosaukums “Bier”(alus) ir
nedalāmi saistīts ar dzērienu, kas ražots tikai no Alus nodokļa likuma
9. pantā noteiktajām sastāvdaļām, ir jānoraida.32      Pirmkārt,
arī dalībvalsts patērētāju priekšstati, kas dažādās dalībvalstīs
atšķiras, laika gaitā var attīstīties. Jāpiebilst, ka kopējā tirgus
izveide ir viens no galvenajiem faktoriem, kam var būt liela nozīme
šādas attīstības veicināšanā. Lai gan noteikumi patērētāju aizsardzībai
pret maldināšanu ļauj ņemt vērā šādu attīstību, tāda veida tiesību
norma, kāda ietverta Alus nodokļa likuma 10. pantā, to neļauj. Kā
Tiesa to jau ir norādījusi citā kontekstā (1980. gada
27. februāra spriedums lietā 170/78 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil,
417. lpp.), dalībvalsts tiesību akti nedrīkst “konkretizēt
patērētāju paradumus, lai, apmierinot šos paradumus, stiprinātu vietējo
ražotāju priekšrocības”.33      Otrkārt, vācu nosaukumam “Bier”
(alus) citās Kopienas dalībvalstīs atbilstošie nosaukumi ir sugas
vārdi, kas raksturo rūgšanas rezultātā uz miežu iesala bāzes iegūtu
dzērienu, kurš tiek ražots tikai no šā iesala vai arī papildus
izmantojot rīsus vai kukurūzu. Kā redzams Kopējā muitas tarifa iedaļā
22.03, tāda pati pieeja ir arī Kopienas tiesībās. Vācijas likumdevējs
pats šādi izmantojis nosaukumu “Bier” (alus) Alus nodokļa likuma
9. panta 7. un 8. punktā attiecībā uz dzērieniem, kas
neatbilst šā paša panta 1. un 2. punktā paredzētajiem
ražošanas noteikumiem.34      Vācu nosaukumu “Bier”
(alus) un tam līdzvērtīgos nosaukumus citu Kopienas dalībvalstu valodās
tādējādi nevar attiecināt tikai uz alu, kas ražots saskaņā ar Vācijas
Federatīvajā Republikā spēkā esošajiem noteikumiem.35      Jāatzīst,
ka centieni sniegt patērētājiem, kuri no noteiktām izejvielām ražotam
alum piedēvē konkrētas īpašības, iespēju izdarīt savu izvēli, ņemot vērā
šādus apsvērumus, ir likumīgi. Tomēr, kā Tiesa jau ir uzsvērusi
(1981. gada 9. decembra spriedums lietā 193/80
Komisija/Itālija, Recueil, 3019. lpp.), šādu iespēju ir
iespējams nodrošināt ar līdzekļiem, kuri nerada šķēršļus tādu produktu
importam, kas tiek likumīgi ražoti un pārdoti citās dalībvalstīs, un, it
īpaši, “obligāti pievienojot prasībām atbilstošu etiķeti, kurā
norādītas pārdodamā produkta īpašības”. Norādot izejvielas, kas
izmantotas alus ražošanā, “šāda pieeja ļautu patērētājam izdarīt savu
izvēli, zinot visus lietas apstākļus, un nodrošinātu pārredzamību
tirdzniecībā un piedāvājumos sabiedrībai”. Jāpiebilst, ka šī patērētāju
obligātās informēšanas sistēma nedrīkst ietvert tāda alus negatīvu
vērtējumu, kurš neatbilst Alus nodokļa likuma 9. panta prasībām.36      Pretēji
Vācijas valdības viedoklim šāda patērētāju informēšanas sistēma var
ideāli darboties pat tāda produkta gadījumā, kas līdzīgi alum netiek
noteikti piegādāts patērētājam pudelēs vai bundžās, kam var piestiprināt
attiecīgos uzrakstus. Arī tas ir noteikts Vācijas tiesību aktos.
Iepriekš minētā tiesību akta – Alus nodokļa likuma īstenošanas noteikumu
– 26. panta 1. un 2. punkts paredz patērētāju
informēšanas sistēmu attiecībā uz atsevišķu veidu alu – pat ja tas tiek
pārdots no mucām, noteiktajai informācijai ir jābūt uz mucām un
sifoniem.37      No
iepriekš minētā izriet, ka, piemērojot no citām dalībvalstīm
importētam, tajās likumīgi ražotam un pārdotam alum Alus nodokļa likuma
10. pantā paredzētos noteikumus par nosaukumu, Vācijas Federatīvā
Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EEK līguma
30. pants. Par piedevas saturoša alus tirdzniecības absolūtu aizliegumu38      Komisija
uzskata, ka piedevas saturoša alus tirdzniecības absolūts aizliegums
attiecībā uz piedevas saturošu alu nav attaisnojams ar sabiedrības
veselības aizsardzības apsvērumiem. Tā uzskata, ka citas dalībvalstis
ļoti stingri kontrolē piedevu izmantošanu pārtikas produktos un kādas
piedevas lietošanu atļauj tikai pēc tam, kad rūpīgās pārbaudēs
konstatēts tās nekaitīgums. Saskaņā ar Komisijas viedokli ir jāpieņem,
ka alus, kas ražots citās dalībvalstīs un satur šajās valstīs atļautas
piedevas, nevar būt bīstams sabiedrības veselībai. Komisija norāda – ja
Vācijas Federatīvā Republika iebilst pret alus importu, tai ir pienākums
pierādīt, ka šāds alus ir bīstams sabiedrības veselībai. Komisija
uzskata, ka šajā gadījumā šāds pierādījums netika sniegts. Jebkurā
gadījumā noteikumi par piedevām, kas tiek piemēroti alum Vācijas
Federatīvajā Republikā, nav samērīgi, jo tie pilnīgi aizliedz piedevu
izmantošanu, toties noteikumi attiecībā uz citiem dzērieniem, tādiem kā
atspirdzinošie dzērieni, neapšaubāmi ir elastīgāki.39      Vācijas
valdība uzskata, ka, ņemot vērā tādu piedevu lietošanas radīto risku,
kuru ilgstoša iedarbība vēl nav zināma, un it īpaši ņemot vērā risku,
kas rodas, piedevām uzkrājoties organismā un mijiedarbojoties ar citām
vielām, tādām kā alkohols, iespēju robežās ir jāierobežo uzņemamo
piedevu daudzums. Tā kā Vācijā alus kā produkts tiek plaši patērēts,
Vācijas valdība uzskata, ka ir īpaši vēlams aizliegt jebkuras piedevas
izmantošanu tā ražošanā, it īpaši, ja piedevu izmantošana nav
tehnoloģiski nepieciešama un Alus nodokļa likumā noteikto sastāvdaļu
lietošana ļauj no tās izvairīties. Šajos apstākļos Vācijas noteikumus
par alus piedevām pilnīgi attaisno nepieciešamība aizsargāt sabiedrības
veselību un nepārkāpt samērīguma principu.40      Netiek
apstrīdēts, ka aizliegums laist pārdošanā piedevas saturošu alu ir
šķērslis tāda alus importam no citām dalībvalstīm, kas satur šajās
valstīs atļautas piedevas, un tādēļ uz to attiecas EEK līguma
30. pants. Tomēr ir jāpārliecinās, vai šā aizlieguma piemērošanu
var attaisnot ar Līguma 36. pantu, pamatojoties uz cilvēku
veselības aizsardzību.41      Saskaņā
ar Tiesas pastāvīgo judikatūru (it īpaši 1983. gada
14. jūlija spriedums lietā 174/82 Sandoz BV, Recueil,
2445. lpp.), “tā kā zinātniskās pētniecības pašreizējā stadijā vēl
ir neskaidrības, dalībvalstīm saskaņošanas neesamības gadījumā
jāizlemj, kādā mērā aizsargāt cilvēku veselību un dzīvību, tomēr ņemot
vērā prasības par preču brīvu apriti Kopienā”.42      Kā
redzams Tiesas nolēmumos (un it īpaši iepriekš minētajā 1983. gada
14. jūlija spriedumā lietā Sandoz BV, 1985. gada 10. decembra spriedumā lietā 247/84 Motte, Recueil, 3887. lpp., un 1986. gada 6. maija spriedumā lietā 304/84 Ministere Public/Muller, Recueil,
1511. lpp.), šādos apstākļos Kopienas tiesības neiestājas pret to,
ka dalībvalstis pieņem tiesību aktus, kuros paredz, ka piedevu
izmantošanai visos produktos, atsevišķos produktos vai atsevišķos
izmantošanas veidos ir jāsaņem iepriekšēja atļauja saskaņā ar
vispārpiemērojamu tiesību aktu. Šādi tiesību akti atbilst veselības
aizsardzības leģitīmajam mērķim, proti, nepieciešamībai ierobežot
pārtikas piedevu nekontrolējamu lietošanu.43      Tomēr
tirdzniecības aizlieguma piemērošana produktiem, kas satur ražotājā
dalībvalstī atļautas, bet importētājā valstī aizliegtas piedevas, ir
pieļaujama tikai tiktāl, ciktāl tas atbilst Līguma 36. panta
prasībām atbilstoši Tiesas veiktajai šā panta interpretācijai.44      Ir jāatceras, pirmkārt, ka iepriekš minētajos spriedumos lietās Sandoz, Motte un Muller
attiecībā uz Līguma 36. panta pēdējā teikumā ietverto samērīguma
principu Tiesa ir secinājusi, ka aizliegums laist pārdošanā ražotājā
valstī atļautas, bet importētājā valstī aizliegtas piedevas saturošus
produktus ir jāierobežo tiktāl, ciktāl tas ir faktiski nepieciešams, lai
nodrošinātu sabiedrības veselības aizsardzību. Tāpat Tiesa šajā sakarā
ir secinājusi, ka konkrētas citā dalībvalstī atļautas piedevas
izmantošana ir jāatļauj, importējot produktus no šīs valsts, tādēļ ka,
ņemot vērā, pirmkārt, starptautisko zinātnisko pētījumu un it īpaši
Kopienas Pārtikas zinātniskās komitejas, ANO Pārtikas un
lauksaimniecības organizācijas (FAO) Pārtikas kodeksa Komisijas un
Pasaules Veselības organizācijas pētījumu rezultātus un, otrkārt,
importētājā valstī dominējošos pārtikas patēriņa paradumus, šī piedeva
nerada draudus sabiedrības veselībai un tā ir reāli vajadzīga, it īpaši
tehnoloģiskā ziņā.45      Otrkārt,
ir jāatgādina, ka – saskaņā ar Tiesas konstatējumu iepriekš minētajā
1986. gada 6. maija spriedumā lietā Muller – samērīguma
princips paredz, ka tirgotājiem viegli pieejamas procedūras veidā un
saprātīgā termiņā ir jābūt iespējai pieprasīt un saņemt atļauju izmantot
atsevišķas piedevas, kuru lietošana jāatļauj ar vispārpiemērojamu
tiesību aktu.46      Ir
jānorāda, ka tirgotājiem jābūt iespējai pārsūdzēt nepamatotu atļaujas
piešķiršanas atteikumu tiesā. Neskarot importētājas dalībvalsts
kompetento iestāžu tiesības pieprasīt tirgotājiem sniegt to rīcībā esošo
informāciju, kas var būt noderīga faktu izvērtēšanā, šīm iestādēm
jāpierāda – kā Tiesa to jau ir nospriedusi iepriekš minētajā
1986. gada 6. maija spriedumā lietā Muller – ka aizliegums ir attaisnojams ar tās iedzīvotāju veselības aizsardzības apsvērumiem.47      Ir
jāpiebilst, ka alum piemērojamie Vācijas noteikumi par piedevām,
pirmkārt, aizliedz nevis dažu piedevu izmantošanu, kas attaisnojams ar
iespējamo risku saistībā ar Vācijas iedzīvotāju pārtikas patēriņa
paradumiem, bet gan visu citās dalībvalstīs atļautu piedevu izmantošanu
un, otrkārt, šajos noteikumos nav paredzēta nekāda procedūra, kā
tirgotāji var saņemt tādu atļauju izmantot šo konkrēto piedevu alus
ražošanā, kas tiek piešķirta saskaņā ar vispārpiemērojamu tiesību aktu.48      Pamatojoties
uz ekspertu ziņojumiem, Vācijas valdība saistībā ar piedevu kaitīgumu
norādīja uz risku, ko izraisa piedevu uzņemšana kopumā. Tā apgalvo, ka
preventīvas veselības aizsardzības apsvērumu dēļ ir jāierobežo ar
pārtiku uzņemtu piedevu daudzums un ka it īpaši ieteicams pavisam
aizliegt to izmantošanu alus – produkta, ko plaši patērē Vācijas
iedzīvotāji, – ražošanā.49      Tomēr
no Vācijas valdības iesniegtā, lietošanai dažādos pārtikas produktos
atļauto piedevu saraksta izriet, ka dažas citās dalībvalstīs alus
ražošanā atļautas piedevas visu vai gandrīz visu dzērienu ražošanā
pieļauj arī Vācijas tiesību akti, it īpaši Noteikumi par piedevām. Lai
attaisnotu stingrāku noteikumu piemērošanu attiecībā uz alu, nepietiek
tikai ar atsauci uz riskiem, kas potenciāli rodas kopumā no piedevu
uzņemšanas ar pārtiku, un faktu, ka alus tiek plaši patērēts.50      Attiecībā
uz nepieciešamību pēc piedevām, it īpaši tehnoloģisku nepieciešamību,
Vācijas valdība norādīja, ka šādas nepieciešamības nav, ja alus tiek
ražots saskaņā ar Alus nodokļa likuma 9. panta prasībām.51      Jāuzsver,
ka vienīgi ar norādi uz faktu, ka alu iespējams ražot bez piedevām, ja
to ražo no Vācijas Federatīvajā Republikā noteiktajām izejvielām,
nepietiek, lai izslēgtu iespēju, ka dažas piedevas var atzīt par
tehnoloģiski nepieciešamām. Šāda tehnoloģiskās nepieciešamības jēdziena
interpretācija, kuras iznākumā priekšroka tiek dota valsts ražošanas
metodēm, rada slēpta veida tirdzniecības starp dalībvalstīm
ierobežojumu.52      Tehnoloģiskās
nepieciešamības jēdziens ir jānovērtē, ņemot vērā izmantotās izejvielas
un ņemot vērā vērtējumu, ko ir veikušas to dalībvalstu iestādes, kurās
produkts likumīgi ražots un laists pārdošanā. Tāpat ir jāņem vērā
starptautisko zinātnisko pētījumu rezultāti, it īpaši Kopienas Pārtikas
zinātniskās komitejas, ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas
(FAO), Pārtikas kodeksa Komisijas un Pasaules Veselības organizācijas
pētījumu rezultāti.53      Tādēļ,
ciktāl Vācijas noteikumos par piedevu izmantošanu alus ražošanā ir
ietverts absolūts aizliegums izmantot piedevas, to piemērošana attiecībā
uz alu, kas tiek importēts no citām dalībvalstīm, neatbilst Kopienas
tiesību prasībām, kā tas noteikts Tiesas judikatūrā, jo šāds aizliegums
ir pretrunā ar samērīguma principu, un tāpēc uz to neattiecas EEK līguma
36. pantā paredzētais izņēmums.54      Ņemot
vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, aizliedzot tāda alus
tirdzniecību, kas ir likumīgi ražots un laists pārdošanā citā
dalībvalstī, bet neatbilst Alus nodokļa likuma 9. un 10. panta
prasībām, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko
tai uzliek Līguma 30. pants. Par tiesāšanās izdevumiem55      Atbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram
spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā
kā Vācijas Federatīvajai Republikai spriedums nav labvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.Ar šādu pamatojumu Tiesa nospriež:1)      aizliedzot
tāda alus tirdzniecību, kas ir likumīgi ražots un laists pārdošanā citā
dalībvalstī, bet neatbilst Alus nodokļa likuma 9. un
10. panta prasībām, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi
pienākumus, ko tai uzliek Līguma 30. pants;2)      Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.Mackenzie StuartGalmotKakourisO’HigginsSchockweilerBoscoKoopmansDueEverlingBahlmannJolietMoitinho de AlmeidaRodgríguez IglesiasPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1987. gada 12. martā.Sekretārs       PriekšsēdētājsP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Tiesvedības valoda – vācu.