62012CC0272
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 18. jūlijā (
1
)
Lieta C‑272/12 P
Eiropas Komisija
pretĪriju_Francijas Republiku_Itālijas Republiku,
Eurallumina SpA,
Aughinish Alumina Ltd
“Apelācija — Valsts atbalsts — Vainojamība apstrīdētajā pasākumā — Atbrīvojums no akcīzes nodokļa — Minerāleļļas — Saikne starp saskaņošanu nodokļu jomā un valsts atbalsta kontroli — Tiesiskās noteiktības princips — Likumības prezumpcija”
1.
Šai lietai būtu jāļauj Tiesai izvērtēt, vai Eiropas Savienības Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes ir izvirzījusi pamatu, kuru tā nevarēja izvirzīt.
2.
Šī ir otrā reize, kad šī lieta ir nonākusi Tiesā. Eiropas Komisija atkārtoti ir iesniegusi apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas 2012. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās Īrija u.c./Komisija (
2
), ar kuru tā vēlreiz atcēla Komisijas 2005. gada 7. decembra Lēmumu 2006/323/EK (
3
).
3.
Ar šo lēmumu Komisija atbrīvojumus no akcīzes nodokļiem minerāleļļām, kurus piemēroja Francijas Republika, Īrija un Itālijas Republika, kvalificēja kā ar kopējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu. Šos atbrīvojumus Eiropas Savienības Padome pēc Komisijas priekšlikuma un saskaņā ar atbilstošajām direktīvām par akcīzes nodokli bija piešķīrusi pirms vairākiem gadiem.
4.
Komisija arī pieprasīja atgūt šos atbalstus, sākot no datuma, kad Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī tiks publicēts paziņojums par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, uzskatot, ka pirms šīs dienas šie atbalsti saņēmējiem ir radījuši tiesisko paļāvību.
5.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, nospriežot, ka Padomes lēmumi par [atbrīvojumu un samazinājumu] atļaušanu, no kuriem pēdējais bija Lēmums 2001/224/EK (
4
), principā liedz Komisijai saistīt strīdīgos atbrīvojumus ar attiecīgajām dalībvalstīm un līdz ar to kvalificēt tos kā valsts atbalstus, un noteica pienākumu tos daļēji atgūt. Tā konstatēja, ka šajos īpašajos lietas apstākļos apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas princips, ciktāl tajā ir tieši apstrīdēta apstrīdēto atbrīvojumu, kurus dalībvalstis piešķīra līdz 2003. gada 31. decembrim, spēkā esamība, tāpat netieši, bet nenovēršami apšaubīta Padomes lēmumu par [atbrīvojumu un samazinājumu] piešķiršanu, no kuriem pēdējais bija Lēmums 2001/224, spēkā esamība un to ietekme.
6.
Komisija savas prasības atcelt pārsūdzēto spriedumu pamatošanai it īpaši apgalvo, ka Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu atcēla, pamatojoties uz pamatu, kuru tā izvirzīja pēc savas ierosmes, proti, pamatu, ka dalībvalstis nevar tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, un ka tā uzskata, ka šāds pamats nevarēja tikt izvirzīts un tas nebija šīs atcelšanas patiesais iemesls.
7.
Šajos secinājumos atbalstīšu Komisijas argumentu, kurā piedāvāts Tiesai nospriest, ka Vispārējā tiesa tiešām pēc savas ierosmes ir izvirzījusi pamatu, kuru tā nevarēja izvirzīt, un pierādīšu, ka šis konstatējums pats par sevi pamato pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Valsts atbalsta shēma
8.
EKL 87. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja vien [EK līgums] neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”
9.
EKL 88. pantā ir paredzēts:
“1.   Komisija, sadarbojoties ar dalībvalstīm, pastāvīgi pārskata visas atbalsta piešķiršanas sistēmas, kas pastāv šajās valstīs. Tā iesaka šīm valstīm attiecīgus pasākumus, kas vajadzīgi sakarā ar kopējā tirgus pakāpenisku attīstību vai darbību.
2.   Ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalsts, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts no šīs valsts līdzekļiem, ievērojot šā Līguma 87. pantu, nav saderīgs ar kopējo tirgu, vai arī konstatē, ka šādu atbalstu izlieto nepareizi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai jāmaina.
[..]
3.   Visi plāni piešķirt vai mainīt atbalstu ir jādara zināmi Komisijai laikus, lai Komisija varētu iesniegt savas piezīmes. Ja Komisija atzīst, ka, ievērojot 87. pantu, šādi plāni nav saderīgi ar kopējo tirgu, tā nevilcinoties sāk 2. punktā paredzēto procedūru. Attiecīgā dalībvalsts nesāk īstenot pašas ierosinātos pasākumus, kamēr šī procedūra nav beigusies ar galīgo lēmumu.”
B – Tiesiskais regulējums nodokļu saskaņošanas jomā
1) Direktīvas par akcīzes nodokļiem minerāleļļām
10.
Attiecībā uz akcīzes nodokļiem minerāleļļām ir pieņemtas vairākas direktīvas, proti, Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/81/EEK par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām (
5
), Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/82/EEK par minerāleļļām uzlikto akcīzes nodokļu likmju tuvināšanu (
6
) un Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīva 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (
7
), ar kuru no 2003. gada 31. decembra ir atceltas Direktīva 92/81 un 92/82.
11.
Runājot par Direktīvu 92/81, tās 8. panta 4. punkts bija formulēts šādi:
“Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar vienprātīgu lēmumu var atļaut dalībvalstij ieviest papildu atbrīvojumus vai samazinājumus īpašu politikas apsvērumu interesēs.
Katra dalībvalsts, kas vēlas ieviest šo pasākumu, par to informē Komisiju un sniedz Komisijai arī visu atbilstošo un nepieciešamo informāciju. Komisija viena mēneša laikā par ierosinātajiem pasākumiem informē pārējās dalībvalstis.
Uzskatāms, ka Padome plānoto samazināšanu vai atbrīvojumus ir atļāvusi, ja divu mēnešu laikā no dienas, kad pārējās dalībvalstis ir informētas saskaņā ar otro daļu, neviena dalībvalsts vai Komisija nav pieprasījusi šo jautājumu izskatīt Padomē.”
12.
Šīs direktīvas 8. panta 5. punktā bija paredzēts:
“Ja Komisija uzskata, ka 4. punktā minētie atbrīvojumi vai samazinājumi vairs nav noturīgi, īpaši attiecībā uz godīgu konkurenci vai iekšējā tirgus darbības traucējumiem, vai attiecībā uz Kopienas politiku vides aizsardzības jomā, tā iesniedz Padomei attiecīgus priekšlikumus. Padome pieņem vienprātīgu lēmumu attiecībā uz šiem priekšlikumiem.”
13.
Runājot par Direktīvu 92/82, tās 6. pantā akcīzes nodokļa minimālā likme smagajam mazutam bija noteikta EUR 13 apmērā par 1000 kg un tā valstīm bija jāpiemēro, sākot no 1993. gada 1. janvāra.
14.
Runājot par Direktīvu 2003/96, tās 2. panta 4. punkta b) apakšpunkta otrajā ievilkumā ir paredzēts, ka tā neattiecas uz energoproduktu divējādu izmantošanu, proti, ja tos izmanto gan par kurināmo, gan citiem nolūkiem, kas nav izmantošana par motordegvielu vai kurināmo. Tādējādi kopš 2003. gada 31. decembra, kad ir sākta šīs direktīvas piemērošana, vairs nepastāv minimālā akcīzes nodokļa likme smagajam mazutam, kas tiek izmantots alumīnija oksīda ražošanā. Turklāt Direktīvas 2003/96 18. panta 1. punktā dalībvalstis ir pilnvarotas pēc Padomes iepriekšējas pārbaudes līdz 2006. gada 31. decembrim turpināt piemērot šīs direktīvas II pielikumā – kurā ir minēti atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem mazutam, kas tiek izmantots par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā Gardannas reģionā, Šenonas reģionā un Sardīnijā, – noteiktās samazinātās nodokļa likmes vai atbrīvojumus.
2) Lēmums 2001/224
15.
Lēmuma 2001/224 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir atļauts turpināt piemērot šī lēmuma I pielikumā uzskaitītās samazinātās akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa.
16.
Minētā lēmuma pamatojuma 5. punkts ir formulēts šādi:
“Lēmums neattiecas uz to procedūru iznākumu, kas var tikt uzsāktas attiecībā uz vienotā tirgus darbības traucējumiem, sevišķi saskaņā ar Līguma 87. un 88. pantu. Tas neatbrīvo dalībvalstis no prasības saskaņā ar Līguma 88. pantu ziņot Komisijai par potenciālajiem valsts atbalsta gadījumiem.”
II – Tiesvedības priekšvēsture
17.
Īrijā kopš 1983. gada, Itālijas Republikā kopš 1993. gada un Francijas Republikā kopš 1997. gada atbrīvojums no akcīzes nodokļa tiek piemērots minerāleļļām, kas tiek izmantotas alumīnija oksīda ražošanā attiecīgi Šenonas reģionā, Sardīnijā un Gardannas reģionā.
18.
Šie atbrīvojumi tika atļauti attiecīgi ar Padomes Lēmumu 92/510/EEK (
8
), Padomes Lēmumu 93/697/EK (
9
) un Padomes Lēmumu 97/425/EK (
10
). Šīs atļaujas Padome ir pagarinājusi vairākas reizes, bet pēdējo reizi – ar Lēmumu 2001/224 – līdz 2006. gada 31. decembrim.
19.
Ar trim 2001. gada 30. oktobra lēmumiem, kas tika publicēti 2002. gada 2. februāraEiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī (
11
), Komisija uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz katru no konkrētajiem atbrīvojumiem. Šīs procedūras beigās Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
20.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā it īpaši ir norādīts, ka apstrīdētie atbrīvojumi, kas tika piešķirti līdz 2003. gada 31. decembrim, ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un ka šie atbalsti, kuri tika piešķirti laika posmā no 2002. gada 3. februāra līdz 2003. gada 31. decembrim, nav saderīgi ar kopējo tirgu tiktāl, ciktāl to saņēmēji nav samaksājuši nodokli vismaz EUR 13,01 apmērā par smagās minerāleļļas 1000 kg, un ka trim attiecīgajām dalībvalstīm šādi nesaderīgi atbalsti ir jāatgūst.
III – Tiesvedība pirms pārsūdzētā sprieduma
21.
Attiecībā uz lietu pirmreizējo izskatīšanu Vispārējā tiesā un Tiesā atsaukšos uz pārsūdzētā sprieduma 25.–43. punktu.
IV – Pārsūdzētais spriedums
22.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēts vai ciktāl tas ir balstīts uz konstatējumu, ka atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem minerāleļļām, ko izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā, kurus Francijas Republika, Īrija un Itālijas Republika piešķīra līdz 2003. gada 31. decembrim, ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un ciktāl tajā ir noteikts pienākums šīm dalībvalstīm veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu minētos atbrīvojumus no saņēmējiem, kas nav samaksājuši akcīzes nodokli vismaz EUR 13,01 apmērā par smagās minerāleļļas 1000 kg.
23.
Pārsūdzētā sprieduma 58. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka tā uzskata par atbilstošu saskaņā ar procesuālās ekonomijas principu izvērtēt, pirmkārt, pamatus un iebildumus, kas balstīti uz tiesiskās noteiktības principa un/vai Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principa pārkāpumu. Ar šiem pamatiem un iebildumiem prasītājas Komisijai būtībā pārmeta, ka tā ir daļēji iznīcinājusi tiesiskās sekas, kādas bija Padomes lēmumiem par [atbrīvojumu un samazinājumu] piešķiršanu, no kuriem pēdējais bija Lēmums 2001/224 un ar kuriem attiecīgajām dalībvalstīm tika atļauts piemērot minētos atbrīvojumus līdz 2006. gada 31. decembrim.
24.
Pārsūdzētā sprieduma 59.–62. punktā atgādinājusi judikatūru attiecībā uz tiesiskās noteiktības principu un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 63.–74. punktā izskatīja jautājumu par attiecībām starp tiesību normām akcīzes nodokļu jomā un tiesību normām valsts atbalsta jomā.
25.
Tā atgādināja par Eiropas Kopienas pasākumiem, kuri paredzēti, lai novērstu dažādus šķēršļus, kas kavē pienācīgu iekšējā tirgus darbību abās jomās, lai pamatotos uz pieņēmumu, ka tiesību normām nodokļu saskaņošanas jomā, it īpaši tām, kas attiecas uz akcīzes nodokļiem, un tiesību normām valsts atbalsta jomā ir viens un tas pats mērķis, proti, veicināt pienācīgu iekšējā tirgus darbību, it īpaši cīnoties pret konkurences izkropļošanu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā to kopējo mērķi, šo dažādo tiesību normu konsekventa īstenošana liek domāt, ka konkurences izkropļošanas jēdzienam, pretēji Komisijas apgalvotajam, ir vienāds apjoms un nozīme valsts nodokļu tiesību aktu saskaņošanas jomā un valsts atbalsta jomā.
26.
Tā norādīja, ka tiesību normās valsts nodokļu tiesību aktu saskaņošanas jomā – tostarp tajās, kas attiecas uz akcīzes nodokļiem –, kuras izklāstītas EKL 93. pantā un Direktīvā 92/81, Savienības iestādēm, proti, Komisijai, kas iesniedz priekšlikumu, un Padomei, kas nosaka pasākumu, skaidri noteikta atbildība izvērtēt iespējamās konkurences izkropļošanas esamību, lai atļautu vai neatļautu dalībvalstij piemērot vai turpināt piemērot atbrīvojumu no saskaņotā akcīzes nodokļa.
27.
Tālāk Vispārējā tiesa norādīja uz judikatūru saistībā ar EKL 87. panta 1. punktu, kas attiecas uz dalībvalstu lēmumiem, ar kuriem tās, lai sasniegtu savus ekonomiskos un sociālos mērķus, pieņemot vienpusējus un neatkarīgus lēmumus, piešķir uzņēmumiem vai citiem tiesību subjektiem savus līdzekļus vai rada tiem priekšrocības, lai veicinātu izvirzīto sociālo un ekonomisko mērķu īstenošanu. Tā norādīja, ka, lai priekšrocības varētu tikt kvalificētas kā “atbalsts” šī noteikuma izpratnē, tām it īpaši ir jāizriet no dalībvalsts rīcības.
28.
Ņemot vērā šos principus un šīs tiesību normas, Vispārējā tiesa it īpaši noraidīja Komisijas argumentu, ka Lēmums 2001/224 bija nepieciešams, bet ne pietiekams nosacījums, lai attiecīgās dalībvalstis, ņemot vērā Lēmuma 2001/224 pamatojuma 5. punktu, varētu piešķirt apstrīdētos atbrīvojumus. Vispārējā tiesa no minētā secināja, ka šis pamatojuma punkts nevar attiekties uz tādu gadījumu kā šis, kad dalībvalstis piemēro atbrīvojumus no akcīzes nodokļa vienīgi saskaņā ar Savienības iestādes izsniegtu atļauju, pretējā gadījumā tas negatīvi ietekmētu no tiesiskās noteiktības principa izrietošo prasību nodrošināt konsekventu dažādu Savienības tiesību normu īstenošanu.
29.
Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija nekad nav izmantojusi pilnvaras, kas tai piešķirtas saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 5. punktu vai EKL 230. vai 241. pantu, lai panāktu lēmumu par [atbrīvojumu un samazinājumu] atļaušanu vai grozīšanu vai šo pašu lēmumu anulēšanu, vai paziņošanu par Direktīvas 92/81 spēkā neesamību.
30.
Minētā sprieduma 104. un 105. punkts ir izteikti šādi:
“104.
No minētā izriet, kā to pamatoti apgalvo Padome savās atbildēs uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem [..], ka brīdī, kad Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, Lēmums 2001/224 joprojām bija spēkā. Uz Lēmumu 2001/224, Padomes lēmumiem par [atbrīvojumu un samazinājumu] atļaušanu, kas bija pieņemti pirms pēdējā minētā lēmuma, kā arī uz Direktīvu 92/81, it īpaši tās 8. panta 4. punktu, attiecas ar ikvienu Savienības tiesību aktu saistāma likumības prezumpcija. Tiem bija visas tiesiskās sekas. Līdz ar to Itālijas Republika, Īrija un Francijas Republika bija tiesīgas pamatoties uz Padomes lēmumiem par [atbrīvojumu un samazinājumu] atļaušanu, no kuriem pēdējais bija Lēmums 2001/224, lai turpinātu piemērot strīdīgos atbrīvojumus attiecīgi Sardīnijā, Šenonas reģionā un Gardannas reģionā it īpaši līdz 2003. gada 31. decembrim. Šie lēmumi principā liedza Komisijai apstrīdētajā lēmumā saistīt minētos strīdīgos atbrīvojumus ar attiecīgajām dalībvalstīm un līdz ar to tos kvalificēt par valsts atbalstiem EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un noteikt pienākumu tos daļēji atgūt, ciktāl tā tos uzskatīja par nesaderīgiem ar iekšējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta izpratnē.
105.
Šajos īpašajos lietas apstākļos ir jākonstatē, ka ar apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā ir tieši apstrīdēta strīdīgo atbrīvojumu, kurus Itālijas Republika, Īrija un Francijas Republika piešķīra līdz 2003. gada 31. decembrim, spēkā esamība, tāpat netieši, bet nenovēršami tiek apšaubīta Padomes lēmumu par [atbrīvojumu un samazinājumu] piešķiršanu, no kuriem pēdējais bija Lēmums 2001/224, spēkā esamība un to ietekme. Tādējādi ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāpti tiesiskās drošības [noteiktības], kā arī Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principi.”
V – Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
31.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
nodot lietas atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā;
—
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
32.
Īrijas, Francijas Republikas, Itālijas Republikas un Aughinish Alumina Ltd (turpmāk tekstā – “AAL”) prasījumi Tiesai ir šādi:
—
apelācijas sūdzību noraidīt;
—
piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
33.
Eurallumina SpA (turpmāk tekstā – “Eurallumina”) prasījumi Tiesai ir šādi:
—
apelācijas sūdzību noraidīt;
—
gadījumā, ja Tiesa neapstiprinās nevienu no Vispārējās tiesas izvirzītajiem argumentiem pārsūdzētā sprieduma pamatojumam, nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā;
—
piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI – Apelācijas sūdzība
34.
Savas prasības atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā pamatošanai Komisija izvirza piecus pamatus.
35.
Abi pirmie pamati daļēji ir procesuāli, taču trīs pārējie attiecas uz Savienības tiesību pārkāpumu pēc būtības.
36.
Pirmā pamata mērķis ir pierādīt Vispārējās tiesas kompetences neesamību, procedūras pārkāpumus, nodarot kaitējumu Komisijas interesēm, dispozitivitātes principa pārkāpumu, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta un 48. panta 2. punkta pārkāpumu, kā arī, pakārtoti, pamatojuma neesamību. Otrais pamats ir saistīts ar Vispārējās tiesas kompetences neesamību, EKL 87. panta 1. punkta un 88. panta pārkāpumu, kā arī ar Tiesas statūtu 61. panta otrās daļas pārkāpumu un procedūras pārkāpumiem, nodarot kaitējumu Komisijas interesēm. Ar trešo pamatu ir norādīts uz EKL 87. panta un 88. panta pārkāpumu, institucionālā līdzsvara principa pārkāpumu un to, ka Vispārējā tiesa, nosakot Padomes un Komisijas attiecīgās kompetences, kā arī saikni starp saskaņošanu nodokļu jomā un valsts atbalsta kontroli, ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā. Ceturtajā pamatā Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi Lēmumu 2001/224 un pārkāpusi Savienības iestāžu tiesību aktu interpretācijas noteikumus. Visbeidzot, piektais pamats ir saistīts, pirmkārt, ar tiesiskās noteiktības, Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas un labas pārvaldības principu pārkāpumu un, otrkārt, ar pamatojuma neesamību.
37.
Savu apelācijas sūdzības analīzi sākšu ar pirmo pamatu.
A – Lietas dalībnieku argumenti
38.
Pirmais pamats ir sadalīts divās daļās.
39.
Pirmajā daļā Komisija būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pēc savas ierosmes ir izvirzījusi pamatu, kas ir saistīts ar EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevarot tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, vai ka tā ir pārformulējusi pašu prasības priekšmetu.
40.
Komisija uzskata, ka ir acīmredzams, ka Vispārējā tiesa apstrīdēto lēmumu ir atcēlusi nevis tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu pārkāpuma dēļ, kuri esot izskatīti tikai vispārīgi, bet vienīgi tāpēc, ka apstrīdētie atbrīvojumi nebija uzskatāmi par valsts atbalstu, jo tie izrietēja no Eiropas Savienības rīcības (
12
).
41.
Komisija uzskata, ka tā esot bijusi Vispārējā tiesa, kas, lemjot pēc lietas nodošanas atpakaļ Vispārējai tiesai, diskusijai esot izvirzījusi jautājumu par vainojamību, kad tā kancelejas 2011. gada 20. jūlija vēstulē nosūtīja lietas dalībniekiem šādu jautājumu:
“Vai apstrīdēto atbrīvojumu piešķīrumi Itālijai, Īrijai un Francijai līdz 2003. gada 31. decembrim objektīvi var tikt uzskatīti par tādiem, kuri atbilst valsts vainojamības nosacījumam, kas paredzēts EKL 87. panta 1. punktā, tiktāl, ciktāl tie tika atļauti iepriekš ar Padomes lēmumiem, no kuriem pēdējais bija Lēmums 2001/224 un kuri pieņemti vienprātīgi pēc Komisijas priekšlikuma, piemērojot Direktīvas 92/81 8. panta 4. punktu?”
42.
Pēc Komisijas domām, tikai atbildēs uz šo jautājumu prasītājas apgalvoja, ka apstrīdētie atbrīvojumi nebija uzskatāmi par valsts atbalstu, tāpēc ka tie izrietēja no Savienības, nevis dalībvalstu rīcības.
43.
Atbildētājas apelācijas sūdzībā apstrīd šos argumentus.
44.
Īrija un Itālijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa varēja pēc savas ierosmes norādīt uz būtisku formas prasību pārkāpumu, tāpēc ka Komisijai, lai tiktu izpildīts tās pienākums sniegt pamatojumu, esot jānorāda iemesli, kādēļ tā uzskatīja, ka apstrīdētie atbrīvojumi izriet no attiecīgo dalībvalstu rīcības.
45.
Turklāt Francijas Republika, Eurallumina un AAL apgalvo, ka pamats par vainojamību ir pamatu, kurus tās ir izvirzījušas, papildinājums un tādējādi Vispārējā tiesa vienkārši ir pieņēmusi un izskatījusi pamatus, kas balstīti uz tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu pārkāpumu.
46.
Turklāt Francijas Republika, Itālijas Republika un Eurallumina uzskata, ka argumentam par to, ka dalībvalstis nevar tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, ir relatīva nozīme pārsūdzētā spriedumu pamatojumā un tādējādi tas nevarētu būt galvenais apstrīdētā lēmuma atcelšanas iemesls.
B – Mans vērtējums
47.
Jautājumi, kas izvirzīti Komisijas pirmā pamata pirmajā daļā, ir par to, vai Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes ir izvirzījusi pamatu, kas ir saistīts ar EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevarot tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, – pamatu, kuru tā nevarēja izvirzīt, un vai šis pamats varēja tikt atzīts par patieso apstrīdētā lēmuma atcelšanas iemeslu, kas varētu izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
48.
Vispirms es atgādinu, ka strīdu, kā izriet no tiesību normām, kas reglamentē tiesvedību Savienības tiesās, it īpaši Tiesas statūtu 21. panta, kā arī Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta, nosaka un ierobežo lietas dalībnieki. No tā izriet, ka Savienības tiesa nevar izskatīt vairāk prasību, nekā ir minēts lietas dalībnieku prasījumos. Tāpat tai principā ir jāizskata šīs prasības lietas dalībnieku izklāstīto tiesisko un faktisko apstākļu ietvaros.
49.
Tomēr noteikumos par tiesvedību katrā Savienības tiesā, kā arī judikatūrā ir paredzēti precedenti, kad Savienības tiesa, lai izpildītu savu tiesībsarga uzdevumu, ir kompetenta pēc savas ierosmes izvirzīt juridisku pamatu, proti, pamatu, kuru nav norādījis prasītājs savas prasības pamatošanai. Tieši pamata būtība noteiks, vai tas ir Savienības tiesas pienākums vai nav.
50.
Uzskatu, ka šajā lietā Īrijas un Itālijas Republikas argumenti par to, ka Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes varēja norādīt uz būtisku formas prasību pārkāpumu, tāpēc ka Komisija nebija pamatojusi apstrīdēto lēmumu saistībā ar jautājumu par valsts vainojamību, uzreiz ir jānoraida.
51.
Valsts vainojamība faktiski ir valsts atbalsta jēdziena sastāvdaļa.
52.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka EKL 87. panta 1. punktā ir atzīts, ka ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.
53.
Šajā noteikumā konstatējums, ka šāds atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, ir pakļauts četru nosacījumu pārbaudei, tostarp nosacījuma, ka tam ir jābūt saistītam ar valsts intervenci vai vismaz ar valsts līdzekļu izmantošanu, pārbaudei (
13
).
54.
Lai priekšrocības varētu tikt kvalificētas kā “atbalsts” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tām jābūt, pirmkārt, tieši vai netieši piešķirtām no valsts līdzekļiem un, otrkārt, tām ir jāizriet no valsts rīcības (
14
).
55.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai pamats attiecībā uz valsts vainojamību, ciktāl tas attiecas uz lēmuma likumību pēc būtības, nozīmē ar Līguma piemērošanu saistītas tiesību normas pārkāpumu un Savienības tiesa to var izskatīt tikai tad, ja to ir izvirzījis prasītājs (
15
).
56.
Tāpēc vispirms ir jāizvērtē, vai Īrija, Francijas Republika, Itālijas Republika, Eurallumina un AAL lietas nodošanas atpakaļ pirmajā instancē laikā ir norādījušas pamatu, kas ir saistīts ar EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevar tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, lai noskaidrotu, vai Vispārējā tiesa ir vai nav izvirzījusi šo pamatu pēc savas ierosmes.
57.
Ņemot vērā lietas materiālus, nav šaubu, ka lietas atpakaļ nodošanas tiesvedībā Vispārējā tiesā attiecīgās dalībvalstis un ieinteresētās trešās puses nevienā brīdī savās prasībās nav apgalvojušas, ka apstrīdētie atbrīvojumi nebija valsts atbalsts tāpēc, ka tie neizrietēja no attiecīgo dalībvalstu rīcības.
58.
Iebildumu raksta stadijā Komisija tomēr ir norādījusi uz jautājumu par vainojamību saistībā ar lietu T‑56/06, lai gan tā atbildēja uz Francijas Republikas izvirzīto pamatu, kurā apgalvots, ka Francijai piešķirtais atbrīvojums nebija valsts atbalsts tāpēc, ka tas neradīja un nedraudēja radīt konkurences izkropļojumus.
59.
Vēl Komisija, lai atspoguļotu gadījumus, kuros Tiesa un Vispārējā tiesa ir izvērtējušas valsts pasākumus, vienlaikus ņemot vērā ar valsts atbalstu saistītās Savienības tiesību normas un citus Līguma noteikumus, ir norādījusi uz lietu, kurā tika pieņemts Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedums lietā Deutsche Bahn/Komisija (
16
). Komisija, argumentējot a contrario, ir pierādījusi, ka Padomes atļautais atbrīvojums saskaņā ar tiesību normām nodokļu saskaņošanas jomā neizslēdz, ka šis pasākums būtu uzskatāms arī par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
60.
Pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Īrija u.c., ar kuru apvienotās lietas T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 un T‑69/06 tika nodotas atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, Vispārējā tiesa informēja visus lietas dalībniekus, ka tiesvedība notiek atbilstoši tās Reglamenta 117. un nākamajiem pantiem un ka tām ir iespēja iesniegt rakstveida apsvērumus.
61.
Prasītājas lietas nodošanas atpakaļ pirmajā instancē laikā šajā tiesvedības stadijā tomēr nenorādīja uz Komisijas interpretāciju, kad tā atsaucās uz iepriekš minēto spriedumu lietā Deutsche Bahn/Komisija.
62.
Lietā T‑56/06 RENV Francijas Republika turpināja uzskatīt, ka noteikti nav izpildīts EKL 87. panta 1. punktā paredzētais nosacījums saistībā ar konkurences apdraudējumu. Attiecībā uz Itālijas Republiku lietā T‑60/06 RENV tā joprojām pārmeta vienīgi kritēriju saistībā ar atbrīvojuma selektivitāti. Savukārt Eurallumina un AAL lietās T‑62/06 RENV un T‑69/06 RENV izmantoja tos pašus iebildumus, kurus tās bija norādījušas tiesvedībā pirms lietas nodošanas atpakaļ, un neviena no tām nenorādīja uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu kā tādu. Lietā T‑50/06 RENV Īrija tāpat turpināja uzskatīt, ka AAL piešķirtais atbrīvojums ir pastāvošs atbalsts.
63.
Kā uzsvēra Komisija savas apelācijas sūdzības 19. punktā, tādējādi tā acīmredzot ir bijusi Vispārējā tiesa, kas ar jautājumu, kuru tā nosūtīja lietas dalībniekiem ar kancelejas 2011. gada 20. jūlija vēstuli, patiesībā izvirzīja diskusijai argumentu par vainojamību, sniedzot iespēju tiem atbildēt rakstveidā un to apspriest tiesas sēdē, kas minētajā tiesā notika 2011. gada 14. septembrī.
64.
Tālāk ir jāizvērtē, vai tomēr ir iespējams uzskatīt, ka pamats, kas attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevarot tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, var tikt saistīts ar pamatu par tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu pārkāpumu, kā to apgalvo dažas atbildētājas apelācijas sūdzībā.
65.
Manuprāt, jautājums par vainojamību nevar būt papildu arguments, kuru Vispārējā tiesa varēja pieņemt un izskatīt saistībā ar pamatu par minēto principu pārkāpumu.
66.
Pēc definīcijas juridiskie pamati ir juridiski iemesli, uz kuriem lietas dalībnieks atsaucas, lai pamatotu savus prasījumus. Papildu arguments ir arguments, kas apstiprina šo pamatu, lai tādējādi atbalstītu to pašu secinājumu.
67.
Es atgādinu, ka šajā lietā Vispārējā tiesa, lai nonāktu līdz apstrīdētā lēmuma atcelšanai, saskaņā ar procesuālās ekonomijas principu vispirms izvērtēja pamatus un iebildumus, kas ir saistīti ar tiesiskās noteiktības principa un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principa pārkāpumu.
68.
Vairāku iemeslu dēļ neredzu, kā pamats, kas ir saistīts ar EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevarot tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, varētu papildināt pamatu attiecībā uz tiesiskās noteiktības principa un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principa pārkāpumu.
69.
Es uzskatu, ka abi pamati ir skaidri nošķirti un neatkarīgi. Pirmkārt, minētās tiesību normas raksturs ir atšķirīgs, jo pirmais pamats attiecas uz tiesību normas pārkāpumu saistībā ar Līguma piemērošanu, taču otrais attiecas uz Savienības tiesību vispārējo principu pārkāpumu. Otrkārt, atšķiras arī sekas, kas saistītas ar šajos abos pamatos norādīto pārkāpumu.
70.
Pamats attiecībā uz tiesiskās noteiktības principa un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principa pārkāpumu ir vērsts uz to, lai liktu apšaubīt rezultātu, pie kura Komisija ir nonākusi, proti, atbalsta atgūšanu.
71.
Kā norādīja Vispārējā tiesa, lietās T‑56/06 RENV un T‑60/06 RENV Francijas Republika un Itālijas Republika pārmeta Komisijai, ka tā esot pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu attiecībā uz pirmo lietu un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu attiecībā uz otro lietu, ciktāl tā bija noteikusi pienākumu atgūt atbalstu, kas esot piešķirts laika posmā no 2002. gada 3. februāra līdz 2003. gada 31. decembrim (
17
).
72.
Attiecībā uz lietām T‑62/06 RENV un T‑69/06 RENV Eurallumina un AAL pārmeta Komisijai, ka tā esot pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu attiecībā uz pirmo lietu un tiesiskās noteiktības principu attiecībā uz otro lietu, ciktāl tā esot secinājusi, ka attiecīgi Itālijas atbrīvojums un Īrijas atbrīvojums bija daļēji nesaderīgi ar kopējo tirgu (
18
).
73.
Attiecībā uz pamatu, kas ir saistīts ar EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevarot tikt vainotas par atbrīvojumiem, tā mērķis, ņemot vērā faktu, ka vainojamība ir valsts atbalsta jēdzienu veidojošs elements, ir likt izdarīt secinājumu, ka šis elements nepastāvēja.
74.
Tādējādi es nevaru piekrist Eurallumina viedoklim, kas apgalvo, ka vainojamības jēdziens nav nekas cits kā tiesiskās noteiktības principa un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principa piemērošana.
75.
Turklāt jāuzsver, ka Īrija līdz brīdim, kad Vispārējā tiesa uzdeva jautājumu lietas dalībniekiem rakstveida atbildes saņemšanai, nebija izvirzījusi faktu, ka Īrijas piešķirtais atbrīvojums nebūtu uzskatāms par valsts atbalstu. Tieši pretēji, tā apgalvoja, ka Komisija esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka runa ir par jaunu atbalstu, nevis jau pastāvošu atbalstu. Šis elements apstiprina arī apgalvojumu, kas ir pretrunā saiknes veidošanai ar pamatu, kurš ir balstīts uz tiesiskās noteiktības principa un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principa pārkāpumu.
76.
Es uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, apvienojot pamatu par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevarot tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, ar pamatu attiecībā uz minēto principu pārkāpumu.
77.
Visbeidzot es izvērtēšu jautājumu, vai pamats, kas ir saistīts ar EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojot ar to, ka dalībvalstis nevarot tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, bija patiesais apstrīdētā lēmuma atcelšanas iemesls un, ja tas tā nav, tad būtisks iemesls, kurš varētu pamatot pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
78.
Patiešām, pārsūdzētajā spriedumā šim pamatam ir veltīti tikai daži punkti. Neraugoties uz to, es uzskatu, ka šim pamatam nav tikai relatīva nozīme šī sprieduma pamatojumā, kā to apgalvo Itālijas Republika un Eurallumina.
79.
Es uzskatu, ka šis paradokss starp Vispārējās tiesas lakonismu un nozīmi, kāda ir minētajam pamatam, ir skaidrojams arī ar apstākli, ka Vispārējā tiesa apvienoja pamatu, ka dalībvalstis nevar tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem, ar pamatu attiecībā uz tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu pārkāpumu.
80.
Šī sakarība īpaši skaidri ir atspoguļota pārsūdzētā sprieduma 104. punktā, jo Vispārējā tiesa pēc tam, kad tā bija norādījusi, ka uz Padomes lēmumiem par [atbrīvojumu un samazinājumu] atļaušanu attiecas likumības prezumpcija, kas attiecas uz ikvienu Savienības tiesību aktu, nosprieda, ka šie lēmumi principā liedza Komisijai apstrīdētajā lēmumā saistīt minētos apstrīdētos atbrīvojumus ar attiecīgajām dalībvalstīm un līdz ar to kvalificēt tos kā valsts atbalstus EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, kā arī noteikt pienākumu tos daļēji atgūt, ciktāl tā tos uzskatīja par nesaderīgiem ar iekšējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta izpratnē.
81.
Es atgādinu, ka Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu “tāpēc, ka tajā ir konstatēts vai tas balstās uz konstatējumu, ka [apstrīdētie] atbrīvojumi ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē”.
82.
Tomēr, manuprāt, tikai tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu likumības prezumpcijas principu pārkāpums vien neļauj atcelt apstrīdēto lēmumu, balstoties uz šādu pamatojumu.
83.
Iemesls, uz kuru pamatojoties Vispārējā tiesa varēja atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēts vai ciktāl tas ir balstīts uz konstatējumu, ka apstrīdētie atbrīvojumi ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, manuprāt, ir tas, ka dalībvalstis nevar tikt vainotas par šiem atbrīvojumiem.
84.
No tā izriet, ka ir jāpieņem Komisijas arguments, ka patiesais apstrīdētā lēmuma atcelšanas iemesls bija tas, ka dalībvalstis nevar tikt vainotas par apstrīdētajiem atbrīvojumiem.
85.
Tādējādi, tā kā nav jāizskata citi lietas dalībnieku argumenti un pamati, ir jāatceļ pārsūdzētais spriedums tiktāl, ciktāl ar to ir atcelts strīdīgais lēmums tāpēc, ka tajā ir konstatēts vai tas balstās uz konstatējumu, ka atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem minerāleļļām, ko izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā, kurus Francijas Republika, Īrija un Itālijas Republika piešķīra līdz 2003. gada 31. decembrim, ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un tajā ir noteikts pienākums šīm dalībvalstīm veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu minētos atbrīvojumus no saņēmējiem, kas nav samaksājuši nodokli vismaz EUR 13,01 apmērā par smagās minerāleļļas 1000 kg.
86.
Atbilstoši Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā taisītu spriedumu. Šajā lietā tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu.
87.
Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai un jāatliek lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana.
VII – Secinājumi
88.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1)
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV un T‑69/06 RENV Īrija u.c./Komisija daļā, kurā:
—
tika atcelts Komisijas 2005. gada 7. decembra Lēmums 2006/323/EK saistībā ar Francijas, Īrijas un Itālijas īstenoto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa minerāleļļām, ko attiecīgi Gardannas reģionā, Šenonas reģionā un Sardīnijā izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā, tāpēc, ka šajā lēmumā ir konstatēts vai tas ir balstīts uz konstatējumu, ka atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem minerāleļļām, ko izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā, kurus piešķīra Francijas Republika, Īrija un Itālijas Republika līdz 2003. gada 31. decembrim, ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un tajā ir noteikts pienākums šīm dalībvalstīm veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu minētos atbrīvojumus no saņēmējiem, kas nav samaksājuši akcīzes nodokli vismaz EUR 13,01 apmērā par smagās minerāleļļas 1000 kg, un
—
tika piespriests Eiropas Komisijai segt savus, kā arī atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus, tai skaitā tos, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā lietā T‑69/06 R;
2)
nodot apvienotās lietas T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV un T‑69/06 RENV atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;
3)
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV un T‑69/06 RENV; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.
(
3
)	Lēmums saistībā ar Francijas, Īrijas un Itālijas īstenoto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa minerāleļļām, ko attiecīgi Gardannā, Šenonas reģionā un Sardīnijā izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā (OV 2006, L 119, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
(
4
)	Padomes 2001. gada 12. marta lēmums, kas attiecas uz pazeminātām akcīzes nodokļa likmēm vai atbrīvojumiem no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 84, 23. lpp.).
(
5
)	OV L 316, 12. lpp.
(
6
)	OV L 316, 19. lpp.
(
7
)	OV L 283, 51. lpp.
(
8
)	Padomes 1992. gada 19. oktobra lēmums, ar kuru dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 92/81/EEK 8. panta 4. punktā paredzēto procedūru arī turpmāk ir atļauts piemērot pastāvošās pazeminātās akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 316, 16. lpp.).
(
9
)	Padomes 1993. gada 13. decembra lēmums, ar kuru dažām dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 92/81/EEK 8. panta 4. punktā paredzēto procedūru ir atļauts piemērot vai turpināt piemērot pazeminātās akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 321, 29. lpp.).
(
10
)	Padomes 1997. gada 30. jūnija lēmums, ar kuru dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvā 92/81/EEK paredzēto procedūru ir atļauts piemērot vai turpināt piemērot pastāvošās pazeminātās akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ko izmanto īpašiem mērķiem (OV L 182, 22. lpp.).
(
11
)	OV C 30, attiecīgi 17., 21. un 25. lpp.
(
12
)	Komisija ir domājusi pārsūdzētā spriedumu 104. punkta pēdējo teikumu.
(
13
)	2013. gada 30. maija spriedums lietā C‑677/11 Doux Élevage un Coopérative agricole UKL-ARREE (25. punkts).
(
14
)	Turpat, 27. punkts.
(
15
)	1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C-367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s
France (Recueil, I-1719. lpp., 67. punkts). Šajā ziņā skat. arī 2009. gada 2. decembra spriedumu lietā C-89/08 P Komisija/Īrija u.c. (Krājums, I-11245. lpp., 40. punkts).
(
16
)	T-351/02, Krājums, II-1047. lpp.
(
17
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 53. un 54. punktu.
(
18
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 55. un 56. punktu.