62021CC0613
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 22. septembril 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑613/21 P
Euroopa Parlament
versus
Fernando Carbajo Ferrero
Avalik teenistus – Ametnikud – Direktori ametikohale nimetamise menetlus – Teade vaba ametikoha kohta – Kandidaadi kandideerimisavalduse tagasilükkamine ja teise kandidaadi ametisse nimetamine – Töölevõtmise menetluse nõuetevastasus – Ilmne hindamisviga – Läbipaistvus – Võrdne kohtlemine – Avalduse tagasilükkamine – Tühistamishagi ja kahju hüvitamise nõue
I. Sissejuhatus
1.
Kõrgemate ametnike töölevõtmist reguleerivad Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad (edaspidi „personalieeskirjad“) (
2
) ja vajaduse korral konkreetsed institutsioonisisesed aktid. Üldiselt on töölevõtmise korra eesmärk võimaldada administratsioonil teha teadlik valik küsimuses, milline kandidaat on asjaomasele ametikohale kõige sobivam, ning tagada töölevõtmise menetluse läbipaistvus ja kõikide kandidaatide võrdne kohtlemine. Käesolev apellatsioonkaebus, milles Euroopa Parlament on vaidlustanud Üldkohtu 14. juuli 2021. aasta kohtuotsuse Carbajo Ferrero vs. Euroopa Parlament (T‑670/19, ei avaldata, EU:T:2021:435; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), on seotud liidu institutsioonide kõrgemate ametnike töölevõtmise menetluse konkreetsete aspektidega, täpsemalt niisuguse menetluse käigus kandidaatide teenete võrdleval analüüsimisel rakendatavate kriteeriumide omavahelise suhtega. See on oluline küsimus, kuna see määrab, milline kaalutlusõigus on valikumenetluses administratsioonil.
II. Vaidluse taust
2.
Vaidluse tausta on tutvustatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–18 ja selle võib käesoleva menetluse tarbeks kokku võtta järgmiselt.
3.
F. Carbajo Ferrero on ametnik, kes astus parlamendi teenistusse 21. aprillil 1986. Ta täitis parlamendis mitmesuguseid ülesandeid seoses ajakirjanduse, teabe, kultuuri ja meediaga.
4.
Parlament avaldas 27. veebruaril 2018 personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti a alusel teate vaba ametikoha kohta kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektoraadi direktori ametikoha täitmiseks (edaspidi „vaba ametikoha teade“). Kandideerimisavalduste esitamise tähtpäev oli 23. märts 2018. F. Carbajo Ferrero vastas vaba ametikoha teatele 22. märtsil 2018.
5.
Parlament sai vastuseks avaldatud vaba ametikoha teatele kolm kandideerimisavaldust. Selleks et suurendada valikuvõimalusi kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektoraadi direktori ametikoha täitmisel, avaldas parlament 27. märtsil 2018Euroopa Liidu Teatajas personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti b alusel üleviimisteate (edaspidi „üleviimisteade“). Samuti avaldas Euroopa Parlament 13. aprillil 2018Euroopa Liidu Teatajas personalieeskirjade artikli 29 lõike 2 alusel töölevõtmise teadaande (ELT 2018, C 132 A, lk 1) (edaspidi „töölevõtmise teadaanne“)
6.
Töölevõtmise teadaandes märgitud kandideerimisavalduste esitamise tähtpäev oli 27. aprill 2018. Kokku esitas kandideerimisavalduse kuusteist kandidaati, kellest kolm vastasid vaba ametikoha teatele, üks üleviimisteatele ja veel kaksteist töölevõtmise teadaandele. Nende kandidaatide hulgas esitas 26. aprillil 2018 oma kandideerimisavalduse A.
7.
Kuna 2018. aasta juuni seisuga ei olnud meediadirektori ametikohta veel täidetud, anti F. Carbajo Ferrerole selle ametikohaga seotud ajutised ülesanded, et tagada meediadirektoraadi tegevuse järjepidevus.
8.
Kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektoraadi direktori ametikoha täitmisega seoses moodustati kõrgematest ametnikest koosnev ametisse määramise nõuandekomitee (edaspidi „nõuandekomitee“) vastavalt parlamendi juhatuse (edaspidi „juhatus“) 16. mai 2000. aasta otsusele, millega määratakse kindlaks kõrgemate ametnike ametisse määramise menetluse etapid, juhatuse 18. veebruari 2008. aasta otsusega muudetud redaktsioonis (edaspidi „menetlusetappide kindlaksmääramise otsus“).
9.
Oma 4. oktoobri 2018. aasta koosolekul võttis nõuandekomitee vastu kandidaatide teenete võrdleva analüüsimise kriteeriumid (edaspidi „võrdleva hindamise kriteeriumid“). Nende kriteeriumide põhjal koostas nõuandekomitee kandidaatide nimekirja ja andis juhatusele soovituse, keda kutsuda vestlusele. Juhatus kiitis selle soovituse ühehäälselt heaks. Vestlusele kutsutud kandidaatide hulgas olid F. Carbajo Ferrero, kes oli esitanud avalduse vastuseks vaba ametikoha teatele; A, kes oli esitanud avalduse vastuseks töölevõtmise teadaandele; ja B, kes oli ainus üleviimisteate peale avalduse esitanud kandidaat.
10.
Enne kandidaatidega kohtumist määras nõuandekomitee seitse teemat, millest vestlused pidid lähtuma, et analüüsida kandideerimisavaldusi ja seada kandidaadid pärast neid vestlusi paremusjärjekorda.
11.
Vestlused viidi läbi 19. novembril 2018.
12.
Eelvaliku läbinud kandidaatidega läbi viidud vestluste põhjal esitas nõuandekomitee juhatusele otsuse tegemiseks põhjendatud aruande. Selles aruandes olid kandidaadid järjestatud paremuse põhjal ja lisatud oli soovitus kõige parema kvalifikatsiooniga kandidaatide kohta kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektoraadi direktori ametikoha täitmiseks. Juhatus arutas seda aruannet 10. detsembri 2018. aasta koosolekul. Selle koosoleku protokollis on märgitud, et nõuandekomitee on pakkunud vaba ametikoha täitmiseks kolm kandidaati eelistusjärjestuses, mille kohaselt A oli esimene, F. Carbajo Ferrero teine ja B kolmas. Juhatus otsustas ametisse nimetava asutusena järgida nõuandekomitee soovitust ja nimetas kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektoraadi direktori ametikohale A.
13.
Kommunikatsiooni peadirektoraadi peadirektor teatas 11. detsembril 2018 selle peadirektoraadi personalile, et töölevõtmise menetlus on lõppenud, ja tänas F. Carbajo Ferrerot selles direktoraadis võetud ülesannete ajutise täitmise eest alates juunist 2018.
14.
Peasekretär teatas F. Carbajo Ferrerole 12. detsembril 2018 e‑kirja teel otsusest jätta tema kandideerimisavaldus rahuldamata ja nimetada meediadirektori ametikohale A (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
15.
Kaebaja esitas 8. märtsil 2019 vaidlusaluse otsuse peale personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse. See kaebus jäeti rahuldamata.
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
16.
F. Carbajo Ferrero esitas 1. oktoobril 2019 ELTL artikli 270 alusel hagi Üldkohtule, milles ta palus esiteks tühistada vaidlusalune otsus ja teiseks mõista välja hüvitis talle väidetavalt tekitatud kahju eest.
17.
Vaidlustatud kohtuotsusega tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse ja mõistis Euroopa Parlamendilt hageja kasuks välja 40000 euro suuruse hüvitise varalise kahju eest.
18.
F. Carbajo Ferrero põhjendas oma hagi viie väitega. Kostja vastuses palus parlament Üldkohtul jätta hagi osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu rahuldamata või teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
19.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 lükkas Üldkohus kõigepealt tagasi parlamendi vastuväite F. Carbajo Ferrero teise väite vastuvõetavuse kohta. Seejärel lükkas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74 tagasi F. Carbajo Ferrero teise väite esimese osa, milles hageja märkis, et menetlusetappide kindlaksmääramise otsus ja töölevõtmise teadaande artikkel 6 on õigusvastased. Samuti lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106 tagasi F. Carbajo Ferrero esimese väite, et on rikutud põhjendamiskohustust.
20.
Seejärel analüüsis Üldkohus F. Carbajo Ferrero teise väite teist osa, milles oli märgitud, et valikumenetluses rikuti personalieeskirjade artiklit 27 ning õiguskindluse põhimõtet, läbipaistvuse põhimõtet, hea halduse põhimõtet ja võrdse kohtlemise põhimõtet.
21.
Üldkohus alustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 meenutusega, et võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine ametnike valiku menetluses eeldab, et võrdleva hindamise kriteeriumid oleksid ette nähtud enne asjaomast töölevõtmise menetlust. (
3
)
22.
Teiseks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et kandidaatide teenete võrdleva analüüsi kriteeriumid ei tohi valikumenetluse käigus muutuda, et ei tekiks ohtu, et neid kriteeriume kohandatakse vastavalt saadud kandideerimisavaldustele.
23.
Kolmandaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113, et võrdleva hindamise kriteeriumid tuleb ametisse nimetavale asutusele teatavaks teha, et ta oleks teadlik sellest, kuidas hinnati neid teeneid kandidaatide vestluseelse eelvaliku etapis ja vestluse enda etapis.
24.
Neljandaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114, et ka siis, kui administratsioonil on valikumenetluse korraldamisega seoses lai kaalutlusõigus, peavad Euroopa Liidu kohtud tagama, et administratsioon kohtleks kandidaate võrdselt. (
4
)
25.
Peale nende järelduste märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 117, et hinnates vastuseid, mida kandidaadid andsid vestluste käigus nõuandekomitee küsimustele, mis põhinesid seitsmest teemast koosneval loetelul, ei võetud arvesse kolme võrdleva hindamise kriteeriumi, mis olid ette nähtud valikumenetluse esimeses etapis vaba ametikoha teate, üleviimisteate ja töölevõtmise teadaande põhjal.
26.
Seejärel märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118, et ka siis, kui on võimalik esitada kandidaatidele küsimusi, ei peaks need küsimused muutuma uuteks võrdleva hindamise kriteeriumideks.
27.
Samuti leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123, et juhatusele kui ametisse nimetavale asutusele ei teatatud, et võrdleva hindamise kriteeriumid on asendatud seitsme teemaga, mida kasutati vestlustel.
28.
Nendel kaalutlustel nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 F. Carbajo Ferrero teise väite teise osaga ja leidis, et vaidlusalune otsus on tehtud töölevõtmise menetluses, mis ei vastanud nõuetele.
29.
Seejärel nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 145 F. Carbajo Ferrero kolmanda väite teise osaga ja sellest tulenevalt kogu väitega, niivõrd kui selles oli märgitud, et vaidlusaluses otsuses on ilmne hindamisviga. Üldkohtu sõnul määras ametisse nimetav asutus A ametisse ilma, et ta oleks olnud nõuetekohaselt informeeritud F. Carbajo Ferrero erialasest töökogemusest.
30.
Nendel kaalutlustel otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 tühistada vaidlusaluse otsuse ilma hageja ülejäänud väiteid analüüsimata.
31.
Lõpuks nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 173 ja 174 osaliselt F. Carbajo Ferrero hüvitusnõudega, niivõrd kui see oli seotud varalise kahjuga, mis oli tekitatud vaidlusaluse otsusega, ja mõistis parlamendilt tema kasuks välja 40000 eurot.
IV. Poolte nõuded Euroopa Kohtu menetluses
32.
Apellatsioonkaebuses palub parlament Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus, saata asi tagasi Üldkohtule uue otsuse tegemiseks ja otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.
33.
Teise võimalusena palub parlament Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus, jätta F. Carbajo Ferrero hagi rahuldamata ja mõista temalt välja kõik kohtukulud.
34.
Vastustaja palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kõik kohtukulud välja parlamendilt.
V. Apellatsioonkaebuse sihipärane analüüs
35.
Parlament põhjendab oma nõudeid apellatsioonimenetluses kahe väitega. Esiteks väidab ta, et on rikutud õigusnorme ja moonutatud faktilisi asjaolusid, mis puudutavad järeldust, et valikumenetlus ei vastanud nõuetele. Teise väite eesmärk on tõendada, et Üldkohus rikkus õigusnorme ning moonutas faktilisi asjaolusid ja tõendeid seoses järeldusega, et vaidlusaluses otsuses on ilmne hindamisviga. Teise võimalusena märgib parlament, et Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust ja rikkus proportsionaalsuse põhimõtet sellega, et ta ei analüüsinud vaidlusaluse otsuse tühistamise tagajärgi.
36.
Euroopa Kohtu palvel piirdub käesolev ettepanek apellatsioonkaebuse esimese väite ja teise võimalusena esitatud väite analüüsiga.
A.
Esimene väide: õigusnormi rikkumine ja faktiliste asjaolude moonutamine seoses järeldusega, et valikumenetlus ei vastanud nõuetele
37.
Apellatsioonkaebuse esimene väide jaguneb neljaks osaks. Analüüsin neid kõiki koos, sest need on omavahel seotud.
38.
Esimese väite esimeses osas märgib parlament, et Üldkohus rikkus menetlusetappide kindlaksmääramise otsuse tõlgendamisel õigusnorme, ja põhjendused, millele ta tugines, on vasturääkivad. Esiteks märgib parlament, et võrdleva hindamise kriteeriume kasutatakse ainult valikumenetluse esimeses etapis. Vaidlusaluse valikumenetluse raames määras nõuandekomitee kolm võrdleva hindamise kriteeriumi (
5
) ja seejärel seitse vestlusteemat. (
6
) Parlament väidab, et seetõttu eksis Üldkohus, kui ta kritiseeris vaidlustatud kohtuotsuse punktides 118 ja 119 nõuandekomiteed selle eest, et too vestluse etapis võrdleva hindamise kriteeriume muutis. Teiseks märgib parlament, et menetlusetappide kindlaksmääramise otsus ei eelda, et nõuandekomitee menetluse teises etapis juhatusele üldse mingit teavet annab. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta heitis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 nõuandekomiteele ette, et too ei teatanud juhatusele sellest, et vestluse etapis on võrdleva hindamise kriteeriume muudetud. Kolmandaks märgib parlament seoses selle õigusnormi rikkumisega, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on vasturääkivad.
39.
Esimese väite teises osas märgib parlament, et Üldkohus rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet tõlgendades ja kohaldades õigusnormi. Esiteks ei pea parlament asjakohaseks kohtuotsust Booss ja Fischer vs. komisjon (
7
), millele Üldkohus tugines, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 112 järeldas, et võrdleva hindamise kriteeriumid ei peaks valikumenetluse käigus muutuma. Samuti märgib parlament, et üldine keeld muuta valikumenetluse käigus võrdleva hindamise kriteeriume ei ole kooskõlas personalieeskirjade III lisa artikli 5 esimese ja kolmanda lausega. Teiseks väidab parlament, et Üldkohus jättis analüüsimata, kas vestlusel arutatud teemad olid seotud töölevõtmise teadaandes ette nähtud tingimustega ja kas mõnele kandidaadile anti teistega võrreldes eelis.
40.
Esimese väite kolmandas osas kritiseerib parlament seda, kuidas Üldkohus tõlgendas ja kohaldas läbipaistvuse põhimõtet. Ta ei ole nõus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 märgitud Üldkohtu järeldusega, et nõuandekomitee jättis juhatusele teatamata, et võrdleva hindamise kriteeriumid vestluse etapis muutusid. Samuti märgib parlament, et Üldkohus tegi otsuse ultra petita, kuna hageja väitis, et läbipaistvuse põhimõtet on rikutud kandidaatide, mitte juhatuse suhtes.
41.
Esimese väite neljandas osas märgib parlament, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid. Ta heidab Üldkohtule ette vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 märgitud järeldust, et paremusjärjestus ei tohi tugineda „üksnes“ vastustele, mida kandidaadid on andnud vestlusel arutatud seitsmel teemal. Ta väidab, et isegi kui menetluse teises etapis võrdleva hindamise kriteeriume ei kasutatud, ei viita miski Euroopa Kohtu käsutuses olevas teabes sellele, et neid kriteeriume kandidaatide paremusjärjestamisel arvesse ei võetud.
42.
Oma vastuses väidab F. Carbajo Ferrero seoses sellega, kuidas Üldkohus menetlusetappide kindlaksmääramise otsust tõlgendas, et kuigi administratsioonil on valikumenetluse korraldamisel avar kaalutlusõigus, peab ta austama kõikide kandidaatide võrdse kohtlemise põhimõtet. F. Carbajo Ferrero väidab, et menetlusetappide kindlaksmääramise otsus ei võimalda kasutada menetlusetapist olenevalt erinevaid võrdleva hindamise kriteeriume. Läbipaistvuse põhimõttega seoses märgib vastustaja, et sama otsuse artikli 4 punkt c kohustab nõuandekomiteed esitama juhatusele võrdleva hindamise kriteeriumid. Seetõttu eksib parlament oma väites, et selles otsuses ei ole nähtud ette kohustust teavitada ametisse nimetavat asutust, kui neid kriteeriume menetluse käigus muudetakse.
43.
Võrdse kohtlemise põhimõtte tõlgendamisega seoses on F. Carbajo Ferrero seisukohal, et Üldkohus tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 õigesti kohtuotsusele Booss ja Fischer vs. komisjon (
8
). Seevastu kohtuotsuseid Mavridis vs. parlament (
9
) ja Verros vs. parlament (
10
), millele parlament apellatsioonkaebuses viitas, ei pea ta asjakohaseks. Samuti märgib ta, et Üldkohtu tõlgendus ei rikkunud personalieeskirjade III lisa. Lõpuks märgib F. Carbajo Ferrero, et parlament jättis Üldkohtu menetluses tõstatamata küsimuse, kas vestluse etapis määratud uued võrdleva hindamise kriteeriumid võisid tõenäoliselt anda mõnele kandidaadile eelise.
44.
Seoses läbipaistvuse põhimõtte tõlgendamisega meenutab F. Carbajo Ferrero, et Üldkohtule esitatud hagis esitas ta väite, et on rikutud hea halduse põhimõtet. Seega ei teinud Üldkohus otsust ultra petita.
45.
Faktiliste asjaolude moonutamist puudutava etteheitega seoses väidab F. Carbajo Ferrero, et see ei ole põhjendatud. Ta märgib selle kohta, et 10. detsembri 2018. aasta koosoleku protokollist nähtuvalt pakkus nõuandekomitee kõnealusele ametikohale kolm kandidaati „eelistusjärjestuses“, mitte „täidetava ametikohaga sobivate oskuste ja pädevuse põhjal“.
46.
Pooltevahelise vaidluse sisu seisneb selles, kas Üldkohus tõlgendas menetlusetappide kindlaksmääramise otsust õigesti, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 järeldas, et valikumenetluse käigus ei tohi võrdleva hindamise kriteeriume muuta. Selle küsimuse analüüsi lähtekoha dikteerib kõrgemate ametnike ametisse määramise menetlusetappide kindlaksmääramise otsuse artiklite 4 ja 5 sõnastus. (
11
) Esimeses etapis määrab nõuandekomitee vaba ametikoha teate põhjal (
12
) kindlaks võrdleva hindamise kriteeriumid. Teises etapis analüüsib nõuandekomitee võrdlevalt kandidaatide teeneid ja määrab kindlaks nende kandidaatide nimekirja, keda ta soovitab vestluseks. Kolmandas etapis tehakse nõuandekomitee koostatud nimekiri ja nõuandekomitee määratud võrdleva hindamise kriteeriumid juhatusele kui ametisse nimetavale asutusele teatavaks. Neljandas etapis määrab juhatus kindlaks vestlusele kutsutavate kandidaatide nimekirja. Viiendas etapis viib nõuandekomitee need vestlused läbi ja koostab nende põhjal aruande. Kuuendas etapis teeb peasekretär selle aruande koos soovitusega teatavaks parlamendi presidendile ja juhatusele. Menetluse viimases, seitsmendas etapis teeb juhatus presidendi soovituse põhjal otsuse kandidaadi ametisse nimetamise kohta.
47.
Parlament märgib, et selle otsuse sõnastusest tulenevalt koosneb kõrgemate ametnike valimise menetlus kahest etapist. Esimene etapp seisneb kandidaatide teenete võrdlevas analüüsis ja juhatuse poolt vestlusele kutsutavate kandidaatide nimekirja heakskiitmises. Teine etapp seisneb selles nimekirjas loetletud kandidaatidega vestluste läbiviimises. Parlamendi väitel kasutatakse võrdleva hindamise kriteeriume ainult menetluse esimeses etapis, teises etapis aga ei kohusta miski neidsamu kriteeriume kasutama, teisisõnu, miski ei keela vestluse jaoks uusi kriteeriume kasutada. Nii eksis Üldkohus parlamendi väitel oma järelduses, et valikumenetlus ei vastanud nõuetele.
48.
Sellega seoses täheldan, et menetlusetappide kindlaksmääramise otsus koosneb järjestikustest sammudest, mida on kirjeldatud eespool punktis 46. Selles otsuses ei ole jaotatud neid samme konkreetsetesse või eraldi etappidesse. Vastupidi, kõik sammud on omavahel seotud ja moodustavad koos ühtse valikumenetluse, mida raamistab vaba ametikoha teade (või olenevalt olukorrast töölevõtmise teadaanne). Nende sammude lõppeesmärk on sama mis kõikides töölevõtmise menetlustes. Nimelt on personalieeskirjade artikli 27 lõikes 1 ette nähtud, et ametnike töölevõtmisel lähtutakse eesmärgist saada institutsiooni teenistusse võimalikult võimekad, tulemuslikud ja sõltumatud ametnikud, kes valitakse liidu liikmesriikide kodanike hulgast võimalikult laialt geograafiliselt alalt. (
13
)
49.
Menetluse sammude lähemal analüüsimisel nähtub, et esimene samm on tugisammas kogu menetlusele, mis tipneb kõige sobivama kandidaadi nimetamisega asjaomasele ametikohale. Nimelt koostab nõuandekomitee selle esimese sammuna vaba ametikoha teate (või olenevalt olukorrast töölevõtmise teadaande) põhjal võrdleva hindamise kriteeriumid. Selleks et juhatus saaks määrata kindlaks vestlusele kutsutavate kandidaatide nimekirja, on vaja vaba ametikoha teadet ja võrdleva hindamise kriteeriume. Vestlus viiakse läbi alles pärast seda, kui juhatus on määranud nimetatud kriteeriumide põhjal kindlaks kandidaatide nimekirja. Eelvaliku tulemusel kandidaatide nimekirja koostamise ja nendega läbiviidavate vastavate vestluste vahel on selgelt seos. Kui need sammud on omavahel seotud, peavad omavahel seotud olema ka igal sammul rakendatavad hindamiskriteeriumid. Seepärast olen seisukohal, et parlament tõmbab valikumenetluse eri etappide vahele kunstliku eraldusjoone.
50.
Vastupidi sellele, mida väidab parlament, ei muuda see, kui käsitada valikumenetlust pideva tervikuna, kandidaatidega vestlemist kasutuks ega jäta administratsiooni ilma ühest valikumenetluse korraldamise meetodist. Administratsioonil on ulatuslik kaalutlusõigus seoses meetoditega, mida ta kasutab valikumenetluse eri etappides kandidaatide teenete hindamiseks. Eriti kehtib see kõrgete ametikohtade kohta. Vaidlust ei ole selles, et nõuandekomitee võib kandidaatidega vesteldes esitada kõiki küsimusi, mida ta peab vajalikuks. Samuti on võimalik ehitada need küsimused üles eri teemadele. Ametisse nimetavale asutusele ei saa ette heita seda, kui ta palub niisugustele kõrgetele ametikohtadele kandideerijatel näiteks kirjeldada oma arusaama asjaomasest ametikohast (
14
) või oma visiooni direktoraadist.
51.
Siiski ei tohi unustada ühest küljest seda, et Euroopa Kohus on järjepidevalt märkinud, et ehkki ametisse nimetaval asutusel on ulatuslik kaalutlusõigus kandidaatide teenete hindamisel, eriti kui peetakse silmas täidetavat ametikohta, peab ta kasutama seda kaalutlusõigust omaenda kehtestatud piirides, mis sisalduvad vaba ametikoha teates. (
15
) Samuti peab administratsioon oma ulatusliku kaalutlusõiguse kasutamisel igakülgselt arvesse võtma kõiki asjakohaseid kohaldatavaid eeskirju, sealhulgas institutsioonisiseseid menetluseeskirju, mida ta on ise vastu võtnud. (
16
) Käesoleval juhul on asjakohane akt menetlusetappide kindlaksmääramise otsus.
52.
Teisest küljest peavad kõik vestlusel kasutatavad teemad lähtuma võrdleva hindamise kriteeriumidest. Teisisõnu, need teemad ei muuda algseid kriteeriume, vaid juhivad nõuandekomiteed intervjuu käigus kandidaatide sobivuse hindamisel iga kriteeriumi suhtes. Seepärast oli Üldkohtul õigus, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 märkis, et vestlusel esitatavad küsimused ei tohi muutuda valikumenetluse käigus vastu võetud „uuteks kriteeriumideks“ kandidaatide teenete võrdlevaks hindamiseks pärast seda, kui on tehtud eelvalik vestlusele kutsutavate kandidaatide kindlaksmääramiseks.
53.
Üldkohus tugines selles aspektis õigesti kohtuotsusele Booss ja Fischer vs. komisjon (
17
), milles on omakorda tuginetud kohtuotsustele Culin vs. komisjon (
18
) ja Grassi vs. nõukogu (
19
). Sellest kohtupraktikast lähtudes märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 112, et kandidaatide võrdse kohtlemise põhimõte eeldab, et võrdleva hindamise kriteeriumid määratakse kindlaks enne töölevõtmise menetluse algust ja neid ei kohandata ega muudeta valikumenetluse käigus.
54.
Parlament väidab vastu, et see kohtupraktika ei ole asjakohane, märkides, et see puudutas personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 punkti a alusel avaldatud vaba ametikoha teadet, samas kui käesolevas asjas otsustas juhatus n-ö laiema haarde kasuks ja avaldas töölevõtmise teadaande personalieeskirjade artikli 29 lõike 2 alusel. Parlament väidab, et selles sättes on nähtud ette erimenetlus, mille kontekstis saab ametisse nimetav asutus rakendada menetluse käigus kriteeriume, mida ei ole vaba ametikoha teates märgitud. Seejuures tugineb parlament kohtuotsustele Mavridis vs. parlament (
20
) ja Verros vs. parlament (
21
).
55.
Minu arvates ei toeta viimati nimetatud kaks kohtuotsust parlamendi järeldust, et võrdleva hindamise kriteeriume on võimalik menetluse käigus muuta. Sellest kohtupraktikast tuleneb, et personalieeskirjade artikli 29 lõikes 2 ette nähtud erimenetluse kontekstis ei ole ametisse nimetav asutus kohustatud kohaldama personalieeskirjade III lisa sätteid, mis on seotud konkursiteadetega. Seepärast võib ta kohaldada menetluse käigus kriteeriume, mida ei ole vaba ametikoha teates sõnaselgelt nimetatud. See kehtib samamoodi ka nõuandekomitee suhtes, kellele ametisse nimetav asutus on oma valiku tegemise pädevuse delegeerinud.
56.
Käesolevas asjas aga ei kritiseerinud Üldkohus nõuandekomiteed selle eest, et too kasutas oma pädevust määrata kindlaks võrdleva hindamise kriteeriumid. (
22
) Samuti ei kritiseerinud Üldkohus nende teemade kindlaksmääramist, millest nõuandekomitee pidi vestlusel juhinduma. Kuna parlament otsustas kohaldada menetlusetappide kindlaksmääramise otsust, oli nõuandekomitee ainult kohustatud need kriteeriumid töölevõtmise teadaande sõnastuse põhjal kindlaks määrama. Samuti pidi nendest kriteeriumidest ja lõpuks töölevõtmise teadaandest tulenema võimalike vestlusteemade „õiguspärasus“. Vaidlusaluse valikumenetluse kontekstis, mida reguleerisid personalieeskirjade artikli 29 lõige 2 ja sisekorraeeskirjad, kujutab töölevõtmise teadaanne endast kogu valikumenetluse välispiire ja kõnealused kriteeriumid on nende välispiiride konkreetne väljendus. Seetõttu ei saa vestlusteemad seista täiesti eraldi võrdleva hindamise kriteeriumidest, mida on väljendatud töölevõtmise menetluse algul. Need võimendavad või konkretiseerivad nimetatud kriteeriume. Vajaliku seose loomine kriteeriumide ja vestlusteemade vahel on nõuandekomitee ülesanne.
57.
Seepärast järeldan, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 õigesti, et kandidaatide teenete alusel paremusjärjestusse seadmine ei saa põhineda ainult vastustel, mida nad on andnud vestlusel arutatud seitsmel teemal, kuna niisugune lähenemisviis ei vastaks nõudele, et võrdleva hindamise kriteeriumid ei tohi valikumenetluse käigus muutuda.
58.
Mis puudutab parlamendi väidet, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 leidis, et valikumenetlus ei vastanud nõuetele, sest nõuandekomitee ei teatanud juhatusele valikukriteeriumide muutumisest, täheldan, et see argument põhineb vääral eeldusel. Nagu eespool näidatud, on eeldus, et võrdleva hindamise kriteeriume võib valikumenetluse kestel muuta, ekslik. Nõuandekomitee võib määrata kindlaks küsimused, mis tulenevad esimeses etapid kindlaks määratud kriteeriumidest. Oma aruandes juhatusele peab nõuandekomitee seejärel näitama, kuidas nendele küsimustele antavad vastused tõendavad kandidaatide sobivust, neid kriteeriume nõuetekohaselt arvesse võttes.
59.
Samuti eksib parlament oma väites, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 järelduse läbipaistvuse põhimõtte rikkumise kohta ultra petita. Nimetatud kohus leidis, et seda põhimõtet on rikutud, kuna on rikutud kohustust teatada juhatusele vestlusel arutatavad teemad ning nende teemade ja võrdleva hindamise kriteeriumide vaheline seos.
60.
Seepärast tuleb parlamendi väide, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 õigusnormi, tagasi lükata.
61.
Mind ei veena ka parlamendi etteheide, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused nendes punktides on vasturääkivad. Mulle näib, et see etteheide põhineb vääral arusaamal vaidlustatud kohtuotsusest. Selle kohtuotsuse punktides 66–73 märkis Üldkohus, et institutsioonidel on kõrgetele ametikohtadele kandideerijate valimise menetluse sise-eeskirjade vastuvõtmisel ulatuslik kaalutlusõigus ja et menetlusetappide kindlaksmääramise otsus kujutab endast valikumenetluse laia raamistikku. Seepärast leidis Üldkohus, et võrdleva hindamise kriteeriume ei ole asjakohane kindlaks määrata selles otsuses. Oma põhjenduskäigu selles osas ei käsitlenud Üldkohus valikumenetluse käigus rakendatud kriteeriumide järjepidevuse ega juhatuse teavitamise nõude küsimust. Seega ei sea see, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 74 on tagasi lükatud väide menetlusetappide kindlaksmääramise otsuse õigusvastasuse kohta, kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–124 tehtud järeldust, et konkreetne valikumenetlus ei vastanud nõuetele.
62.
Seejärel heidab parlament Üldkohtule ette, et too järeldas, et võrdse kohtlemise põhimõtet on rikutud, analüüsimata, kas vestlustel arutatud teemad olid töölevõtmise teadaandes märgitud tingimustega seotud või mitte. (
23
) Sellega seoses täheldan, et parlament ei püüa tõendada seost vestlusel tõstatatud teemade, menetluse algul sõnastatud kriteeriumide ja töölevõtmise teadaande vahel. Näiteks ei ole parlament väitnud, et vestluse etapis kasutatud teemad konkretiseerisid esimeses etapis ja töölevõtmise teadaandes nimetatud kriteeriume. Apellatsioonkaebuses väidab ta hoopis, et vestluse etapis ei olnud nõuandekomitee algul kindlaks määratud kriteeriumid enam talle siduvad. Seega eksib parlament oma etteheites, et Üldkohus oleks pidanud analüüsima niisuguse seose olemasolu, mida parlament ise peab tarbetuks.
63.
Olen seisukohal, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 õigesti, et võrdleva hindamise kriteeriumide muutmisega valikumenetluse käigus kaasneb oht, et neid kriteeriume kohandatakse täidetavale ametikohale kandideerijaid silmas pidades. Sisuliselt väidab parlament, et see oht ei ole piisav ja et Üldkohus oleks pidanud analüüsima, kas vestluste jaoks kindlaks määratud teemad andsid mõnele kandidaadile eelise. Oma väite põhjenduseks viitab parlament kohtuotsustele Vlachou vs. kontrollikoda (
24
) ning Caturla-Poch ja de la Fuente Pascual vs. parlament. (
25
) Nendest kahest kohtuotsusest nähtub, et kandidaatide kvalifikatsiooni hindamise süsteem või meetod ei tohi objektiivselt olla niisugune, milles koheldakse teatavaid kandidaate soodsalt ja teisi ebasoodsalt. (
26
) Minu arvates ei võimalda see kohtupraktika siiski järeldada, et valikumenetluses võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tuvastamiseks tuleb igal konkreetsel juhul analüüsida, kas mõnd kandidaati on koheldud soodsalt ja teisi ebasoodsalt. Veel enam, käesolevas asjas käsitletavas olukorras tekib teistsugune küsimus, nimelt kõige sobivama kandidaadi valimiseks kindlaks määratud kriteeriumide ja vestlusteemade vaheline seos.
64.
Lõpuks näib mulle, et parlamendi väide, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 faktilisi asjaolusid, kui ta märkis, et kandidaatide paremusjärjestamine ei tohi põhineda ainult vastustel, mida nad on andnud vestlusel arutatud seitsmel teemal, baseerub vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendamisel. Esiteks saab Üldkohtu kasutatud sõna „ainult“ (prantsuse keeles „uniquement“) seletada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 118 märgitud järeldusega, et vestlusel esitatavad küsimused ei tohi muutuda uuteks võrdleva hindamise kriteeriumideks. Samuti on see seletatav vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123 märgitud Üldkohtu järeldusega, et vestlusel võrdleva hindamise kriteeriume ei kasutatud. Teiseks on parlamendi ülesanne tõendada, et kogu menetluse kestel kasutatud kriteeriumid ja teemad olid omavahel seotud, ning et ametisse nimetav asutus võttis neid arvesse tervikuna.
65.
Seda arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku mitte nõustuda apellatsioonkaebuse esimese väitega.
B.
Teise võimalusena esitatud väide: õigusnormi rikkumine proportsionaalsuse põhimõtte tõlgendamisel seoses vaidlusaluse otsuse tühistamise tagajärgedega
66.
Teise võimalusena väidab parlament, et A kommunikatsiooni peadirektoraadi meediadirektoriks nimetamise otsuse tühistamisega on rikutud õigusnormi, kuna seda ei ole põhjendatud ja on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet. Ta märgib, et Üldkohus tühistas otsuse, mis oli tehtud kolmanda isiku, nimelt A kasuks. Tuginedes Üldkohtu otsusele Spadafora vs. komisjon, (
27
) väidab parlament, et Üldkohus oleks pidanud kõiki vastanduvaid huve kaaludes analüüsima, kas tühistamine kui sanktsioon on ülemäärane.
67.
F. Carbajo Ferrero märgib, et A ei saanud tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele, kuna tema vaidlusalusele ametikohale nimetamise otsus vaidlustati, ja väidab igal juhul, et selle otsuse tühistamine ei olnud vaidlusalust rikkumist arvestades ülemäärane sanktsioon.
68.
Minu arvates väidab parlament õigesti, et Üldkohus tühistas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 vaidlusaluse otsuse analüüsimata, kas selle tühistamine on proportsionaalne. Üldkohtu otsus Spadafora vs. komisjon (
28
) sisaldab põhjenduskäiku, mis on selgelt asjakohane ka käesolevas vaidluses. Selles kohtuotsuses leiti, et põhimõtteliselt tuleb hageja ennistada olukorda, milles ta oli enne, kui toimus nõuetevastane valikumenetlus. Kui aga eelnenud olukorra ennistamisega kaasneb niisuguste aktide tühistamine, mis on adresseeritud kolmandatele isikutele ja mis on neile soodsad, tuleb analüüsida, kas tühistamine kujutab endast ülemäärast karistust kõnealuse nõuetevastasuse eest. Sellega seoses on vaja arvesse võtta toimepandud õigusvastase teo laadi, hageja huvi, kolmandate isikute huve ja teenistuse huve.
69.
Käesoleval juhul on selge, et vaidlusaluse otsuse tühistamine hakkab mõjutama A‑d, kes on määratud kõnealusele ametikohale. Niisugustel asjaoludel eeldab tema ametisse nimetamise tühistamine selle tühistamise proportsionaalsuse kohta eelneva hinnangu andmist, millega kaasneb kõikide asjasse puutuvate huvide kaalumine. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 146 otsustas tühistada vaidlusaluse otsuse niisugust hinnangut andmata.
70.
Siiski ei tohi unustada, et kui Üldkohtu lahendi põhjendustest ilmneb liidu õiguse rikkumine, kuid lahendi resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, siis ei saa selline rikkumine kaasa tuua kohtulahendi tühistamist ja selle põhjendused tuleb asendada. (
29
)
71.
Käesolevas asjas on tegu niisuguse olukorraga. Kõikide asjasse puutuvate huvide kaalumine peaks viima vaidlusaluse otsuse tühistamiseni, ilma et see piiraks administratsiooni kohustust leida A jaoks õiglane lahendus. Täpsemalt on töölevõtmise menetlus olulisel määral nõuetevastane. Nagu olen selgitanud eespool apellatsioonkaebuse esimese väite analüüsi kontekstis, ei tohiks nõuandekomitee valikumenetluse käigus võrdleva hindamise kriteeriume muuta. Mis puudutab F. Carbajo Ferrerot, siis tema huvi seisneb vaidlusaluse otsuse tühistamises, et ta saaks sellest kohtuasjast kasu. Mis puudutab administratsiooni, siis ei leia ma, et teenistuse huvidele oleks kahju tekitatud. Vaidlusaluse otsuse tühistamine ei asenda administratsiooni hinnangut küsimuses, milline kandidaat kõnealusele ametikohale määrata. Parlament peab menetlust taasalustama, jättes ära vaidlustatud kohtuotsuses tuvastatud rikkumised. Selle valikumenetluse lõpus võib ta vabalt valida asjaomasele ametikohale kõige sobivama kandidaadi. Mis puudutab A‑d, siis tema olukord on teistsugune. Vaidlusaluse otsuse tühistamine tekitab ohu, et A kaotab oma ametikoha, millele ta nimetati. Pealegi ei ole A selle nõuetevastasuse eest vastutav. Isegi kui A ei saa, nagu väidab F. Carbajo Ferrero, eirata seda, et tema ametisse nimetamine ei olnud sel ajal, kui Üldkohtu menetluses oli hagi tema ametisse nimetamise vastu, lõplik, ei ole A siiski midagi valesti teinud.
72.
Sellegipoolest ei tähenda see, et A huve kahjustatakse, seda, et Euroopa Kohus peaks vaidlusaluse otsuse tühistamise muutmata jätmisest hoiduma, pidades silmas vaidlusalust nõuetevastasust. Administratsioon aga on kohustatud otsima asjaomase kolmanda isiku olukorrale õiglast lahendust. Täpsemalt, kui uue valikumenetluse lõpus nimetatakse kõnealusele ametikohale teine isik, on parlament kohustatud kaitsma A huve.
73.
Kõikidel nendel kaalutlustel olen seisukohal, et apellatsioonkaebuses teise võimalusena esitatud väide tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
VI. Ettepanek
74.
Nendel kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku mitte nõustuda apellatsioonkaebuse esimese väitega ega teise võimalusena esitatud väitega.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Määrus nr 31 (EMÜ), 11 (Euratom), milles sätestatakse Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused (EÜT 1962, lk 1385).
(
3
)	Vt selle kohta 3. märtsi 1993. aasta kohtuotsus Booss ja Fischer vs. komisjon, T‑58/91, EU:T:1993:15, punkt 67.
(
4
)	Vt selle kohta 12. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Giannini vs. komisjon, T‑100/04, EU:T:2008:68, punktid 132 ja 133 ning seal viidatud kohtupraktika.
(
5
)	Kriteeriumid olid järgmised: „1) konkreetsed kogemused vaba ametikoha teates või töölevõtmise teadaandes nimetatud valdkondades: suure üksuse juhtimine meedia, ajakirjanduse ja telekommunikatsiooni valdkonnas; 2) haldamine või juhtimine: juhtimiskogemus (sellistes valdkondades nagu inimressursid, juhtimine, eelarve, rahandus jms); 3) rahvusvaheline kogemus: töökogemus Euroopa Liidu ja/või muus rahvusvahelises keskkonnas“ (vaba tõlge apellandi seisukohtadest, mis esitati prantsuse keeles).
(
6
)	Need teemad olid järgmised: „1) sellele ametikohale kandideerimise põhjused ning strateegiline visioon ja direktoraadi majanduskava; 2) kuidas tagada, et kõiki sidekanaleid kasutatakse sidusa sõnumi saatmiseks kooskõlas strateegilise rakendusraamistikuga; 3) kommunikatsiooni prioriteedid järgmiseks valimiste aastaks; 4) kuidas suurendada kõrgetasemeliste visiitide, tähtsate seadusandlike toimikute ja täiskogu istungjärkude mõju meedia perspektiivist; 5) soolise võrdõiguslikkuse poliitika edendamine; 6) tegevuse lõpetamise ja negatiivsete prioriteetide kindlaksmääramisega seotud probleemid; 7) kuidas kasutada kõige paremini ära võimalusi AST ametikohtade muutmisel AD ametikohtadeks kõrgema taseme ülesannete ja ressursside nappuse kontekstis“ (vaba tõlge apellandi seisukohtadest, mis olid algul esitatud prantsuse keeles).
(
7
)	3. märtsi 1993. aasta kohtuotsus, T‑58/91, EU:T:1993:15.
(
8
)	3. märtsi 1993. aasta kohtuotsus, T‑58/91, EU:T:1993:15.
(
9
)	19. mai 1983. aasta kohtuotsus, 289/81, EU:C:1983:142.
(
10
)	19. mai 1983. aasta kohtuotsus, 306/81, EU:C:1983:143.
(
11
)	Selle otsuse tekstile on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47.
(
12
)	Menetlusetappide kindlaksmääramise otsuse tekstis on viidatud ainult vaba ametikoha teatele. Käesoleval juhul aga, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 50, oli see otsus kohaldatav ka töölevõtmise menetlusele, mida viidi läbi töölevõtmise teadaande alusel.
(
13
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 67.
(
14
)	Vt selle kohta 13. detsembri 1990. aasta kohtuotsus Kalavros vs. Euroopa Kohus, T‑160/89 ja T‑161/89, EU:T:1990:86, punkt 37.
(
15
)	Vt selle kohta 7. veebruari 1990. aasta kohtuotsus Culin vs. komisjon, C‑343/87, EU:C:1990:49, punkt 19.
(
16
)	Vt 28. septembri 2017. aasta kohtuotsus Hristov vs. komisjon ja EMA, T‑495/16 RENV I ja T‑495/16 RENV II, ei avaldata, EU:T:2017:676, punkt 139 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
17
)	3. märtsi 1993. aasta kohtuotsus Booss ja Fischer vs. komisjon, T‑58/91, EU:T:1993:15, punkt 67.
(
18
)	7. veebruari 1990. aasta kohtuotsus Culin vs. komisjon, C‑343/87, EU:C:1990:49, punkt 19.
(
19
)	30. oktoobri 1974. aasta kohtuotsus Grassi vs. nõukogu, 188/73, EU:C:1974:112.
(
20
)	19. mai 1983. aasta kohtuotsus, 289/81, EU:C:1983:142, punkt 16.
(
21
)	19. mai 1983. aasta kohtuotsus, 306/81, EU:C:1983:143, punkt 16.
(
22
)	Vastupidi, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 kinnitas Üldkohus institutsioonide ulatuslikku kaalutlusõigust personalieeskirjade artikli 29 lõikel 2 põhineva töölevõtmise menetluse kontekstis.
(
23
)	Parlament viitab mitmele punktile kostja vastuses ja vasturepliigis, mille ta esitas esimeses astmes. Nendes punktides aga ei ole püütud tõendada seost eri kriteeriumide ja nende teemade vahel valikumenetluse käigus. Vasturepliik sisaldab ühte argumenti, mis võib olla asjakohane: parlament märgib selles, et „erialast töökogemust“ saab seostada töölevõtmise teadaande punktides 4 ja 5 viidatud eri asjaoludega. Siiski ei ole ta seda argumenti oma seisukohtades täpsemalt selgitanud ega väitnud, et vestlusel arutatavad teemad on seotud töölevõtmise menetluse algul nimetatud kriteeriumidega.
(
24
)	6. veebruari 1986. aasta kohtuotsus, 143/84, EU:C:1986:55.
(
25
)	13. juuli 1989. aasta kohtuotsus, 361/87 ja 362/87, EU:C:1989:317.
(
26
)	6. veebruari 1986. aasta kohtuotsus Vlachou vs. kontrollikoda, 143/84, EU:C:1986:55, punktid 17 ja 19.
(
27
)	5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus, T‑250/16 P, ei avaldata, EU:T:2017:866, punkt 110.
(
28
)	Sealsamas.
(
29
)	10. veebruari 2021. aasta kohtuotsus RFA International vs. komisjon, C‑56/19 P, EU:C:2021:102, punkt 61.