Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
23. aprill 2026(*)
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b – Saksa lennutransporditurg – COVID‑19 pandeemia raames Saksamaa poolt lennuettevõtjale antud abi – Riigiabimeetmete ajutine raamistik – Deutsche Lufthansa AG rekapitaliseerimine – Euroopa Komisjoni otsus jätta vastuväited esitamata – Abi, mis on mõeldud tõsise häire kõrvaldamiseks majanduses
Kohtuasjas C‑457/23 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 20. juulil 2023 esitatud apellatsioonkaebus,
Deutsche Lufthansa AG, asukoht Köln (Saksamaa), esindajad: Rechtsanwälte J. Burger, H.‑J. Niemeyer, C. Sielmann ja C. Wilken, hiljem Rechtsanwälte P. Heuser, H.‑J. Niemeyer, C. Sielmann ja M. Wilken,
apellant,
teised menetlusosalised:
Ryanair DAC, asukoht Swords (Iirimaa), esindaja: avocats F.‑C. Laprévote ja E. Vahida, abogados D. Pérez de Lamo ja S. Rating, hiljem avocats F.‑C. Laprévote ja E. Vahida ning abogado S. Rating,
Condor Flugdienst GmbH, asukoht Neu-Isenburg (Saksamaa), esindajad:
Rechtsanwälte A. Israel ja J. Lang, barrister G. J. Dietrich, avocate E. Wright, seejärel
Rechtsanwälte A. Israel ja J. Lang ning barrister G. J. Dietrich, hiljem
Rechtsanwälte A. Israel ja J. Lang ning avocate T. Peevska ja lõpuks Rechtsanwälte A. Israel ja J. Lang ning abogada M. Álvarez-Requejo Heredero,
hagejad esimeses kohtuastmes,
Euroopa Komisjon, esindajad: L. Flynn, J. Carpi Badía ja F. Tomat,
kostja esimeses kohtuastmes,
Saksamaa Liitvabariik, esindajad: J. Möller ja P.‑L. Krüger, hiljem J. Möller,
Prantsuse Vabariik,
menetlusse astujad esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos, kohtunikud O. Spineanu-Matei, S. Rodin (ettekandja), N. Piçarra ja N. Fenger,
kohtujurist: A. Biondi,
kohtusekretär: ametnik M. Longar,
arvestades kirjalikku menetlust ja 7. mai 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 16. oktoobri 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Deutsche Lufthansa AG (edaspidi „DLH“) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. mai 2023. aasta
kohtuotsuse Ryanair ja Condor Flugdienst vs. komisjon (Lufthansa; COVID‑19) (T‑34/21 ja T‑87/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:248), millega Üldkohus tühistas komisjoni 25. juuni 2020. aasta otsuse C(2020) 4372 (final) riigiabi SA.57153 (2020/N) kohta – Saksamaa – COVID‑19: Abi Lufthansale, mida on muudetud komisjoni 14. detsembri 2021. aasta otsusega C(2021) 9606 (final) (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Määrus (EMÜ) nr 95/93
2        Nõukogu 18. jaanuari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 95/93 ühenduse lennujaamades teenindusaegade jaotamise ühiste eeskirjade kohta (EÜT 1993, L 14, lk 1; ELT eriväljaanne 07/02, lk 3) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 793/2004 (ELT 2004, L 138, lk 50; ELT eriväljaanne 07/05, lk 130)) artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)      „teenindusaeg“ – koordinaatori käesoleva määruse kohaselt antud luba kasutada lennuoperatsioone koordineerivas lennujaamas kõiki lennuteenuse pakkumiseks vajalikke lennujaama infrastruktuure maandumiseks või õhkutõusmiseks konkreetsel kuupäeval ja kellaajal, mille koordinaator on käesoleva määruse kohaselt jaotanud.
[…]“.
Ajutine raamistik
3        Euroopa Komisjoni teatis, mis käsitleb riigiabi ajutist raamistikku majanduse toetamiseks praeguse COVID‑19 puhangu kontekstis (2020/C‑91 1/01, ELT 2020, C 91 I, lk 1), avaldati 20. märtsil 2020 Euroopa Liidu Teatajas ja seda on seitse korda muudetud. Selle teatise, mida on muudetud komisjoni 8. mai 2020. aasta teatisega (2020/C‑164/03, ELT 2020, C 164, lk 3) (edaspidi „ajutine raamistik“), punktides 44, 49, 51, 54, 59, 60–63 ja 67–70 ja 72 oli märgitud:
„3.11.      Rekapitaliseerimismeetmed
44.      Käesolevas ajutises raamistikus on esitatud ELi riigiabi eeskirjade kriteeriumid, mille alusel liikmesriigid võivad anda COVID‑19 puhangu tõttu rahalistes raskutes olevatele ettevõtjatele omakapitali- ja/või hübriidkapitaliinstrumentide vormis avaliku sektori toetust […]. Raamistiku eesmärk on tagada, et majanduses tekkinud häired ei sunniks ettevõtjaid, mis olid enne COVID‑19 puhangut elujõulised, põhjendamatult turult lahkuma. Rekapitaliseerimisabi ei tohiks ületada abisaaja elujõulisuse tagamiseks vajalikku minimaalset taset ja peaks piirduma abisaaja COVID‑19 puhangu eelse kapitali struktuuri taastamisega. Suurettevõtjad peavad teatama, kuidas saadud abi aitab neil viia ellu tegevust, mis on kooskõlas rohelisele majandusele ja digitehnoloogiale üleminekust tulenevate ELi eesmärkide ja riiklike kohustustega, sealhulgas ELi eesmärgiga saavutada 2050. aastaks kliimaneutraalsus.
[…]
3.11.2.      Abikõlblikkus ja osalemistingimused
49.      COVID‑19 rekapitaliseerimismeede peab vastama järgmistele tingimustele:
a)      ilma riigi sekkumiseta lõpetaks abisaaja tegevuse või tal oleks tegevuse jätkamisega tõsiseid raskusi. Sellistele raskustele võib osutada eelkõige abisaaja võla ja omakapitali suhte või muu sarnase näitaja halvenemine;
[…]
c)      abisaaja ei leia turul vastuvõetavate tingimustega rahastamist ja asjaomase liikmesriigi olemasolevad horisontaalsed meetmed likviidsusvajaduste katmiseks ei ole abisaaja elujõulisuse tagamiseks piisavad; […]
[…]
51.      Käesoleva jaotise ja jaotiste 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 ja 3.11.7 nõudeid kohaldatakse nii COVID‑19 rekapitaliseerimiskavade kui ka üksikabimeetmete suhtes. Kava heakskiitmiseks nõuab komisjon eraldi teatamist igast üksikabimeetmest, mis ületab 250 miljoni euro künnist. Sellisest meetmest teatamise korral hindab komisjon, kas rahastamine, mida turul või likviidsusvajaduste katmiseks ette nähtud horisontaalmeetmete raames juba pakutakse, ei ole abisaaja elujõulisuse tagamiseks piisav; kas valitud rekapitaliseerimisinstrumendid ja nendega seotud tingimused on asjakohased abisaaja tõsiste raskuste kõrvaldamiseks; kas abi on proportsionaalne ning kas käesolevas jaotises ja jaotistes 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 ja 3.11.7 esitatud tingimused on täidetud.
[…]
3.11.4.      Rekapitaliseerimise summa
54.      Selleks et oleks tagatud abi proportsionaalsus, ei tohiks COVID‑19 rekapitaliseerimisabi summa ületada abisaaja elujõulisuse tagamiseks vajalikku minimaalset taset ja peaks piirduma abisaaja COVID‑19 puhangu, st 31. detsembri 2019. aasta eelse kapitali struktuuri taastamisega. Abi proportsionaalsuse hindamisel võetakse arvesse riigiabi, mis on seoses COVID-19 puhanguga juba antud või kavatsetud anda.
[…]
3.11.5.      Riigi võetav tasu ja väljumine
Üldpõhimõtted
[…]
59.      Alternatiivina allpool esitatud tasustamismeetodile võib liikmesriik teatada abikavadest või üksikmeetmetest, mille puhul tasustamismeetod on kohandatud kapitaliinstrumendi omaduste ja nõudeõiguse järguga, tingimusel et selliste abikavade ja üksikmeetmetega luuakse üldiselt sarnane stiimul riigi väljumiseks või mõjutatakse üldiselt sarnaselt riigi võetavat tasu.
Omakapitaliinstrumentide tasustamine
60.      Riigi kapitalisüst või samaväärne sekkumine toimub hinnaga, mis ei ületa abisaaja keskmist aktsiahinda kapitalisüsti taotlemisele eelnenud 15 päeva jooksul. Kui abisaaja ei ole börsil noteeritud äriühing, tuleks sõltumatu asjatundja abiga või muul proportsionaalsel viisil määrata kindlaks tema hinnanguline turuväärtus.
61.      Iga rekapitaliseerimismeede peab sisaldama astmelist mehhanismi, millega suurendatakse riigi võetavat tasu, et ergutada abisaajat riigi kapitalisüste tagasi maksma. Tasu suurendamine võib toimuda riigile täiendavate aktsiate […] andmisega või muude mehhanismide kaudu ning see peaks igas astmes vastama riigi tasu suurenemisele vähemalt 10 % (osaluse eest, mis tuleneb COVID‑19 tõttu riigi antud kapitalisüstist, mida ei ole tagasi makstud).
a)      Kui riik ei ole neli aastat pärast COVID‑19 tõttu antud kapitalisüsti müünud vähemalt 40 % COVID‑19 tõttu antud kapitalisüstist tulenevast omakapitaliosalusest, aktiveeritakse astmeline mehhanism.
b)      Kui riik ei ole kuus aastat pärast COVID‑19 tõttu antud kapitalisüsti täies ulatuses müünud COVID‑19 tõttu antud kapitalisüstiga saadud omakapitaliosalust, aktiveeritakse taas astmeline mehhanism […].
Kui abisaaja ei ole börsil noteeritud äriühing, võivad liikmesriigid otsustada rakendada mõlemat astet üks aasta hiljem, st vastavalt viis aastat ja seitse aastat pärast COVID‑19 tõttu antud kapitalisüsti.
62.      Komisjon võib nõustuda alternatiivsete mehhanismidega, tingimusel et need viivad kokkuvõttes riigi väljumise stiimulite pakkumisel sarnase tulemuseni ja neil on võrreldav üldmõju riigi võetavale tasule.
63.      Abisaajale peaks jääma võimalus riigi omandatud osalus igal ajal tagasi osta. Tagamaks, et riik saab investeeringu eest asjakohast tasu, tuleks tagasiostuhinnaks kehtestada kas i) riigi nominaalinvesteeringu summa, millele lisandub allpool tabelis esitatust 200 baaspunkti suurem aastaintress […] või ii) tagasiostu ajal kehtiv turuhind, olenevalt sellest, kumb on suurem.
[…]
Tasu hübriidkapitaliinstrumentide eest
[…]
67.      Hübriidkapitaliinstrumendid konverteeritakse omakapitaliks 5 % või rohkem alla konverteerimise ajal kehtinud TERPi (teoreetiline hind märkimisõiguseta).
68.      Pärast omakapitaliks konverteerimist tuleb tagada astmeline mehhanism riigi tasu suurendamiseks, et ergutada abisaajaid riigi kapitalisüste tagasi maksma. Kui COVID‑19 tõttu riigi sekkumisega loodud omakapital kuulub kaks aastat pärast omakapitaliks konverteerimist endiselt riigile, saab riik abisaajas täiendava osaluse lisaks riigi poolt COVID‑19 hübriidkapitaliinstrumentide konverteerimisest tulenevale endiselt riigile kuuluvale osalusele. Selline täiendav osalus on vähemalt 10 % riigi poolt hübriidkapitaliinstrumentide konverteerimisest tulenevast endiselt riigile kuuluvast osalusest. Komisjon võib nõustuda alternatiivsete astmeliste mehhanismidega tingimusel, et need pakuvad sarnaseid stiimuleid ja neil on võrreldav üldmõju riigi võetavale tasule.
69.      Liikmesriigid võivad valida hinnakujundusviisi, mis sisaldab ka täiendavaid astmeid või tagastamisklausleid. Sellised omadused tuleks kavandada nii, et need soodustaksid abisaajale antud riigi rekapitaliseerimistoetuse varajast lõpetamist. Komisjon võib ka heaks kiita alternatiivsed hinnakujundusmeetodid tingimusel, et nende tulemusel võetavad tasud on eespool nimetatud meetodiga saadust suuremad või nendega võrreldavad.
70.      Kuna hübriidkapitaliinstrumentide olemus võib olla väga erinev, ei anna komisjon suuniseid igat liiki instrumentide kohta. Igal juhul peavad hübriidkapitaliinstrumendid vastama eespool nimetatud põhimõtetele ja nende eest võetav tasu peab olema tasakaalus konkreetsete instrumentidega seotud riskiga.
[…]
72.      Kui üle 250 miljoni euro suurusest COVID‑19 rekapitaliseerimismeetmest abi saav ettevõtja on märkimisväärse turujõuga ettevõtja vähemalt ühel asjaomasel turul, kus ta tegutseb, peavad liikmesriigid kavandama täiendavad meetmed, et säilitada nendel turgudel tõhus konkurents. […]“
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
4        Vaidluse tausta saab nii, nagu seda on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuses, kokku võtta järgmiselt.
5        DLH on emaettevõtja Lufthansa kontsernis, kuhu kuuluvad muu hulgas lennuettevõtjad Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd ja Edelweiss Air AG.
6        Saksamaa Liitvabariik teatas 12. juunil 2020 vastavalt ELTL artikli 108 lõikele 3 komisjonile riigiabikavast anda DLH‑le rekapitaliseerimise vormis individuaalset abi 6 miljardit eurot (edaspidi „kõnealune meede“).
7        Kõnealuse meetme, mis põhines ELTL artikli 107 lõike 3 punktil b ja ajutisel raamistikul, eesmärk oli taastada Lufthansa kontserni ettevõtjate bilansiline positsioon ja likviidsus erakorralises olukorras, mis oli tingitud COVID‑19 pandeemiast. Abi rahastas ja haldas Saksamaa valitsuse eest avalik-õiguslik asutus Wirtschaftsstabilisierungsfonds (majanduse stabiliseerimise fond, Saksamaa), kes andis lühiajalist finantstoetust Saksa ettevõtjatele, keda COVID‑19 pandeemia mõjutas.
8        Kõnealune meede koosnes järgmisest kolmest osast:
–        306 044 326,40 euro suurune osalus kapitalis (edaspidi „kapitaliosalus“);
–        4 693 955 673,60 euro suurune „vaikiv osalus“, mis kujutab endast hübriidkapitaliinstrumenti, mida rahvusvaheliste raamatupidamisstandardite kohaselt käsitatakse omakapitalina (edaspidi „I vaikiv osalus“);
–        1 miljardi euro suurune „vaikiv osalus“, millel on vahetusvõlakirjadele iseloomulikke tunnuseid (edaspidi „II vaikiv osalus“).
9        Kõnealune meede on osa Lufthansa kontserni kasuks võetud laiemast
abimeetmete raamistikust, mille võis vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal kokku võtta järgmiselt:
–        80 % ulatuses 3 miljardi euro suurusele laenule antav riigigarantii, mille Saksamaa Liitvabariik kavatses anda DLH‑le abikava alusel, mille komisjon oli juba heaks kiitnud (komisjoni 22. märtsi 2020. aasta otsus C(2020) 1886 (final) riigiabi SA.56714 (2020/N) kohta – Saksamaa – COVID‑19 meetmed);
–        90 % ulatuses 300 miljoni euro suurusele laenule antav riigigarantii, mille Austria Vabariik kavatses Austrian Airlinesile anda abikava alusel, mille komisjon oli juba heaks kiitnud (komisjoni 8. aprilli 2020. aasta otsus C(2020) 2354 (final) riigiabi SA.56840 (2020/N) kohta, Austria COVID‑19: likviidsusabi Austria kava);
–        150 miljoni euro suurune laen, mille Austria Vabariik kavatses Austrian Airlinesile anda, et hüvitada Austrian Airlinesile kahju, mis tulenes tema lendude tühistamisest või ümberplaneerimisest COVID‑19 pandeemia kontekstis;
–        250 miljoni euro ulatuses likviidseid vahendeid ja 40 miljoni euro suurune laen, mille Belgia Kuningriik kavatses anda Brussels Airlinesile;
–        85 % ulatuses 1,4 miljardi euro suurusele laenule antav riigigarantii, mille Šveitsi Konföderatsioon andis Swiss International Air Linesile ja Edelweiss Airile.
10      Komisjon võttis 25. juunil 2020 vastu vaidlusaluse otsuse, milles ta järeldas, et kõnealune meede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 alusel ning olles hinnanud selle kokkusobivust siseturuga ajutise raamistiku alusel, otsustas ta, et see meede on ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b alusel siseturuga kokkusobiv, mistõttu ei esitanud ta selle suhtes vastuväiteid.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
11      Ryanair DAC (edaspidi „Ryanair“) ja Condor Flugdienst GmbH (edaspidi „Condor“) esitasid vastavalt 22. jaanuaril ja 12. veebruaril 2021 Üldkohtu kantseleisse hagiavaldused, milles taotlesid vaidlusaluse otsuse tühistamist.
12      Kohtuasjas T‑34/21 esitatud hagi põhjendamiseks esitas Ryanair viis väidet, millest esimese kohaselt on ajutist raamistikku kohaldatud vääralt ja võimu on kuritarvitatud, teise kohaselt on kohaldatud vääralt ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b, kolmanda kohaselt on rikutud teatavaid EL toimimise lepingu sätteid ja teatavaid liidu õiguse üldpõhimõtteid, neljas väide puudutab seda, et komisjon jättis algatamata ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse ja viienda väite kohaselt on rikutud põhjendamiskohustust.
13      Condor esitas kohtuasjas T‑87/21 esitatud hagi põhjendamiseks kolm väidet, millest esimene puudutab komisjoni poolt ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse algatamata jätmist, teise kohaselt on tehtud ilmne hindamisviga, kuna komisjon leidis, et kõnealune meede on ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b alusel siseturuga kokkusobiv, ja kolmas puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist.
14      Kõigepealt tunnistas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 15–67 Ryanairi ja Condori esitatud hagid vastuvõetavaks, leides esiteks, et nad on huvitatud isikud, kellel on huvi tagada neile ELTL artikli 108 lõikest 2 tulenevate menetlusõiguste kaitse, ning teiseks
on nad tõendanud, et vaidlusalune otsus puudutab neid otseselt ja isiklikult ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, võimaldades neil selle otsuse põhjendatuse kahtluse alla seada.
15      Analüüsides seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–503 neid hagisid sisuliselt, rühmitas
Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 70 ja 71 kõigepealt nende põhjendamiseks esitatud väited ja tõdes eelkõige, et kõik kohtuasjas T‑34/21 esitatud hagi esimeses väites tõstatatud küsimused ja kohtuasjas T‑87/21 esitatud hagi esimese ja teise väite võib rühmitada kuueks vaidlusküsimuseks, mis puudutavad esiteks DLH abikõlblikkust, teiseks asjaolu, et on olemas sobivamaid meetmeid, mis toovad kaasa vähem konkurentsimoonutusi, kolmandaks abisummat, neljandaks riigi tasu ja riigi väljumist, viiendaks kõnealusest meetmest rahastatava kaubandusliku laienemise keeldu ning kuuendaks abisaaja märkimisväärse turujõu (edaspidi „PMS“) olemasolu asjaomastel turgudel ja struktuurilisi kohustusi.
16      Teisena esitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–87 sissejuhatavad märkused esiteks selle kontrolli intensiivsuse kohta, mida liidu kohtud teostavad keeruliste majanduslike hinnangute üle, mida komisjon annab riigiabi valdkonnas, kui ta hindab abimeetmete kokkusobivust siseturuga ELTL artikli 107 lõike 3 alusel, ning teiseks nende eksperdiaruannete tõendusliku väärtuse kohta, millele Ryanair tugines kohtuasjas T‑34/21 esitatud hagis.
17      Kolmandaks otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 88–503 käesoleva kohtuotsuse punktis 15 nimetatud väiteid ja vaidlusküsimusi analüüsides, et vaidlusaluses otsuses on rikutud õigusnorme seoses järgmisega:
–        kõnealusest meetmest abisaaja abikõlblikkus ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c alusel (esimese väite esimene osa kohtuasjas T‑34/21 ja esimese väite teine osa kohtuasjas T‑87/21) (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 112–138);
–        riigi tasu suurenemise mehhanismi või sarnase mehhanismi puudumine ajutise raamistiku punktide 61, 62, 68 ja 70 alusel (esimese väite neljas osa kohtuasjas T‑34/21) (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 242–271);
–        aktsiate hind II vaikiva osaluse konverteerimisel ajutise raamistiku punkti 67 alusel (esimese väite neljas osa kohtuasjas T‑34/21) (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 272–288);
–        DLH märkimisväärse turujõu olemasolu muudes lennujaamades (edaspidi „asjaomased lennujaamad“) kui Frankfurdi ja Müncheni lennujaam ning igal juhul Düsseldorfi (Saksamaa) ja Viini (Austria) lennujaamas IATA 2019. aasta suvehooajal (esimese väite viies osa kohtuasjas T‑34/21 ja esimese väite esimene osa kohtuasjas T‑87/21) (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 373–412);
–        kohustustega seotud aspektid (esimese väite viies osa kohtuasjas T‑34/21 ja esimese väite esimene osa kohtuasjas T‑87/21) (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 467–480 ja 494–502).
18      Seetõttu tühistas Üldkohus selle otsuse pärast seda, kui ta oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 505 leidnud, et iga rikkumine võib iseenesest olla vaidlusaluse otsuse tühistamise aluseks, ilma et ta oleks analüüsinud teisi hagejate esitatud väiteid ja etteheiteid.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
19      DLH palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagid rahuldamata;
–        mõista nii esimese kohtuastme kui ka apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja Ryanairilt ja Condorilt.
20      Ryanair ja Condor paluvad Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja apellandilt.
21      Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja
–        mõista nii esimese kohtuastme kui ka apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja Ryanairilt ja Condorilt.
22      Saksamaa Liitvabariik palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        mõista apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja Ryanairilt ja Condorilt ning
–        mõista kohtuasja T‑34/21 esimese kohtuastme kohtukulud välja Ryanairilt.
Apellatsioonkaebus
23      Oma kaebuse põhjendamiseks esitab DLH kuus väidet. Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, moonutas faktilisi asjaolusid ja rikkus oma kohtuliku kontrolli piire, kuna leidis ekslikult, et komisjon on rikkunud ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c. Teise väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui leidis, et komisjon eiras ajutise raamistiku punkte 62 ja 68, kuna ta ei nõudnud, et kapitaliosaluse ja II vaikiva osalusega peab kaasnema riigi astmeline mehhanism või sarnane mehhanism. Kolmanda väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui leidis, et komisjon on rikkunud ajutise raamistiku punkti 67. Neljanda väite kohaselt rikkus Üldkohus oma otsuses õigusnorme ja ületas oma kohtuliku kontrolli piire, kuna leidis, et komisjon ei hinnanud õigesti, kas DLH‑l oli asjaomastes lennujaamades märkimisväärne turujõud. Viienda väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kuna leidis, et komisjon tegi oma otsuses ilmse hindamisvea, kui ta jättis vabastatavate teenindusaegade loovutamise menetluse esimesest etapist välja konkurendid, kellel juba oli baas Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas. Kuuenda väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kuna leidis, et komisjon rikkus põhjendamiskohustust, kui jättis täpsustamata, miks pidi DLH teenindusaegade loovutamine toimuma tasu eest ega mõjutanud teenindusaegu puudutavate kohustuste atraktiivsust.
Esimene väide
Poolte argumendid
24      Esimeses väites, mis koosneb kolmest osast, heidab DLH Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–138 õigusnormi, moonutas faktilisi asjaolusid ja rikkus oma kohtuliku kontrolli piire, kui leidis, et komisjon eiras ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c, kuna tema hinnangul ei saanud DLH‑d turgudel rahastada vastuvõetavatel tingimustel ja kuna ta ei võtnud arvesse kõiki asjakohaseid tõendeid.
25      Esimese väite esimeses osas väidab DLH, et Üldkohus moonutas komisjoni argumente, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125, et vaidlusaluse otsuse põhjendus 22 põhineb „ekslikul eeldusel, et rahastamine, mida võib saada turgudel, peab tingimata katma abisaaja kõik vajadused.“ Pelgalt selles põhjenduses kasutatud sõnastuse lugemine ei võimalda järeldada, et komisjoni hinnangul peab rahastamine eraturgudel alati katma abisaaja kõiki vajadusi.
26      Esimese väite teises osas heidab DLH Üldkohtule ette, et viimane on rikkunud õigusnormi, kui leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125 ja sellele järgnevates punktides, et komisjon pidi ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c alusel abikõlblikkuse kontrollimise staadiumis kindlaks tegema, kas märkimisväärset osa abisaaja rahastamisvajadustest saab rahuldada turult saadava rahastamisega.
27      Esiteks on selline tõlgendus vastuolus ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c laia ja avatud sõnastusega.
28      Teiseks nähtub sellest sõnastusest, et kohaldatav õiguslik kriteerium on küsimus, kas abisaaja on võimetu turult soodsatel tingimustel rahastust hankima ja kas riiklikud meetmed likviidsusvajaduste katmiseks on tema elujõulisuse tagamiseks ebapiisavad. Seega tuleks arvesse võtta kõiki abisaaja väljendatud likviidsusvajadusi.
29      Kolmandaks on Üldkohus tõlgendanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 vääralt ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c eesmärki, milleks on vältida riigi ressursside liigset kasutamist, ning kohaldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 vääralt vajaliku miinimumiga seotud põhimõtet, mis on omane meetme proportsionaalsuse kontrollimisele vastuvõetavuse etapis. Lisaks on Üldkohtu põhjendused vastuolulised, kuna ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 150–217 tagasi kõik hagejate esimeses kohtuastmes esitatud argumendid abi summa kohta, samas kui ta leidis sama kohtuotsuse punktides 208 ja 217, et 6 miljardi euro suurune kogusumma piirdus abisaaja elujõulisuse tagamiseks vajaliku miinimumiga. Lõpuks on tõlgendus, mille Üldkohus andis ajutise raamistiku punkti 49 alapunktile c, vastuolus ka tema enda kohtupraktikaga teistes kohtuasjades ja rikub seega võrdse kohtlemise põhimõtet.
30      Esimese väite kolmanda osa raames heidab DLH Üldkohtule ette, et see on esiteks rikkunud õigusnormi ja ületanud oma kohtuliku kontrolli piire, kuna ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117 ja 131–135, et komisjon ei ole arvesse võtnud kõiki tegureid, mis on vajalikud ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c sätestatud tingimuse hindamiseks. Teiseks moonutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 vaidlusalust otsust, komisjoni kui kostja vastust ja DLH menetlusse astuja seisukohti, kui ta märkis, et komisjon ja DLH ei ole vaidlustanud nende andmete täpsust ja usaldusväärsust, mille Ryanairi ekspert Oxera esitas oma 21. jaanuari 2021. aasta esimeses aruandes „Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH“ („Hinnang komisjoni analüüsile DLH‑le antud abi proportsionaalsuse kohta“).
31      Saksamaa Liitvabariik ja komisjon toetavad sisuliselt DLH esimese väite raames esitatud argumente ning leiavad, et selle väitega tuleks nõustuda.
32      Ryanair ja Condor vaidlevad nendele argumentidele vastu ja väidavad, et esimene väide tuleb vähemalt osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata osas, mis puudutab selle väite kolmandat osa ja Ryanairi hinnangul, mis puudutab esimest osa. Igal juhul tuleb nimetatud menetlusosaliste sõnul see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nad paluvad sisuliselt jätta selles väiteosas viidatud vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused jõusse, kuna Üldkohus ei ole muu hulgas ületanud talle kuuluva kohtuliku kontrolli piire.
Euroopa Kohtu hinnang
33      Sissejuhatuseks tuleb märkida, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkt c seab rekapitaliseerimismeetme abikõlblikkuse sõltuvusse tingimusest, et esiteks ei leia abisaaja turult vastuvõetavate tingimustega rahastamist ja teiseks ei ole asjaomase liikmesriigi olemasolevad horisontaalsed meetmed likviidsusvajaduste katmiseks abisaaja elujõulisuse tagamiseks piisavad.
34      Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 125–132 koostoimes nähtub, et Üldkohus tõlgendas punkti 49 alapunkti c nii, et tegemaks kindlaks, kas abisaaja vastab sellele tingimusele, peab komisjon uurima, kas abisaaja leiab märkimisväärse osa oma vajaduste rahastamisest turgudelt või nende horisontaalsete meetmete alusel.
35      Selle arutluskäigu põhjendamiseks meenutas Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c eesmärk on piirata riigi sekkumist üksnes juhtudega, mil abisaaja ei ole võimeline finantsturgudel leidma vastuvõetavate tingimustega rahastamist ja teiseks selle kohtuotsuse punktis 130, et nimetatud sätet tuleb tõlgendada proportsionaalsuse põhimõtet arvestades. Üldkohtu hinnangul tuleneb sellest komisjoni kohustus uurida, kas abisaaja võib saada märkimisväärse osa vajalikust rahastamisest turgudelt.
36      Esiteks nähtub sellega seoses ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c kui terviku grammatilisest tõlgendusest, et selle eesmärk on jätta rekapitaliseerimismeetme abisaajate hulgast välja ettevõtjad, kes oleksid ilma sellise meetmeta suutelised tegelikult saama piisavat rahastamist turgudelt või asjaomases liikmesriigis olemasolevate horisontaalmeetmete abil.
37      Teiseks tuleb märkida, et see punkt asub ajutise raamistiku jaotises 3.11.2, mis käsitleb abikõlblikkust ja osalemistingimusi. Käesoleva kohtuotsuse punktis 33 kirjeldatud tingimus kuulub seega muude tingimuste hulka, nagu ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis a nimetatud tingimus, mille kohaselt riigi sekkumiseta lõpetaks abisaaja oma tegevuse või tal oleks tõsiseid raskusi tegevuse jätkamisega. Järelikult tuleb asuda seisukohale, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ette nähtud tingimus on seotud rahastamisvajadusega, mille eesmärk on tagada ettevõtja elujõulisus, mida ei ole võimalik täita vastuvõetavate turutingimuste või riigisiseste horisontaalmeetmete kaudu.
38      Seda tõlgendust kinnitab ajutise raamistiku punkti 51 kolmas lause, mis puudutab küll üksnes liikmesriikide teateid 250 miljoni euro suurust künnist ületava individuaalse abi kohta, kuid kordab ja selgitab ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c sätestatud tingimust, märkides, et abisaaja rahastamisvõimalused või olemasolevad horisontaalmeetmed tema likviidsusvajaduste katmiseks peavad olema tema elujõulisuse tagamiseks ebapiisavad.
39      Kolmandaks nähtub ajutise raamistiku punktist 54, mis asub alajaos 3.11.4 „Rekapitaliseerimise summa“, et selleks, et oleks tagatud abi proportsionaalsus, ei või abisumma ületada abisaaja elujõulisuse tagamiseks vajalikku minimaalset taset. Abisaaja abikõlblikkuse analüüsi ajutise raamistiku punktis 49 kehtestatud tingimuste alusel tuleb eristada abi summa proportsionaalsuse kontrollist selle raamistiku punkti 54 alusel. Pealegi teeb raamistiku punkt 51 sõnaselgelt vahet ühelt poolt abikõlblikkuse tingimusel, mille kohaselt peavad abisaaja rahastamisvõimalused või olemasolevad horisontaalsed meetmed tema likviidsusvajaduste katmiseks olema tema elujõulisuse tagamiseks ebapiisavad, ja teiselt poolt nõudel, et abi peab olema proportsionaalne.
40      Seega tuleneb ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c grammatilisest ja kontekstipõhisest tõlgendusest, et seda raamistikku tuleb tõlgendada nii, et see, kas ettevõtjal on õigus rekapitaliseerimismeetmele, sõltub rahastamisvajaduse olemasolust, ilma et komisjonil oleks selles hindamisetapis vaja hinnata rekapitaliseerimismeetmega tagatava rahastamise täpset summat ega seetõttu teha kindlaks, kas abisaaja võib kasutada turge või horisontaalseid meetmeid, et katta oma rahastamisvajadustest tühine või märkimisväärne
osa.
41      Kuigi Üldkohus märkis õigesti, et ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c eesmärk on piirata rekapitaliseerimismeetmete kohaldamist üksnes ettevõtjatega, kellel on rahastamisvajadus, on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 129 ja 130 esitatud kaalutlused, mille kohaselt satuks see eesmärk ohtu, kui riigi vahendeid kasutataks osaliselt turgude rahastatavate vajaduste rahastamiseks, seotud abisumma hindamisega, mitte selle abi saaja abikõlblikkuse hindamisega. Sama kehtib ka proportsionaalsuse põhimõttega seotud kaalutluste puhul.
42      Sellest järeldub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132 ja 137, et kuna komisjon ei analüüsinud, kas abisaaja oleks võinud saada kas või osa vajalikust rahastamisest turgudelt, ei võtnud ta ajutise raamistiku punkti 49 alapunktis c ette nähtud tingimuse analüüsimisel arvesse kõiki asjakohaseid asjaolusid.
43      Lisaks, kuigi Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 123 ja 124, et komisjon jättis analüüsimata, kas DLH‑l oli tagatisi, mis võimaldanuks tal hankida turgudelt oma vajadustele vastavat rahastamist, tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 tuvastatud faktilistest asjaoludest, et DLH oleks igal juhul saanud oma lennukeid ja varuosi tagatisena kasutades turgudelt 1–3,7 miljardit eurot selleks, et rahuldada oma likviidsusvajadusi, mille suurus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115 kirjeldatu kohaselt ligikaudu 9 miljardit eurot. Neil asjaoludel ei mõjuta see, et komisjon ei analüüsinud niisuguste tagatiste olemasolu, mis võimaldasid DLH‑l saada rahastamist turgudelt, käesolevas asjas abisaaja abikõlblikkuse analüüsi ajutise raamistiku punkti 49 alapunkti c alusel.
44      Eeltoodust tuleneb, et esimese väite teine osa on põhjendatud. Järelikult tuleb selle väitega nõustuda, ilma et oleks vaja analüüsida selle väite teisi osi või nendega seotud vastuvõetavuse küsimusi.
Teine väide
Poolte argumendid
45      Teises väites, mis koosneb kahest osast, leiab DLH, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 242–271, et komisjon eiras eelkõige ajutise raamistiku punkte 61, 62, 68 ja 70, kuna ei nõudnud, et kapitaliosaluse ja II vaikiva osalusega peab kaasnema riigi tasu astmeline mehhanism või sarnane mehhanism.
46      Teise väite esimeses osas märgib DLH, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 252–263, võis komisjon põhjendatult asuda seisukohale, et võttes arvesse rekapitaliseerimismeetmete üldist struktuuri ja nende tihedalt seotud osi, kaasnes kapitaliosalusega riigi tasu suurendamise mehhanismiga analoogne mehhanism.
47      Esiteks on Üldkohtu lähenemine ajutise raamistiku punkti 62 tõlgendamisel väär ja formalistlik, kuna ta muu hulgas leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 263, et komisjon ei võinud arvesse võtta rekapitaliseerimismeetmete kombineeritud mõju stiimulile riigi väljumiseks DLH kapitalist. See tõlgendus on vastuolus ajutise raamistiku punktiga 59, mis lubab just nimelt „alternatiivi allpool esitatud tasustamismeetoditele“. Sellise tõlgendusega eiras Üldkohus komisjoni ulatuslikku kaalutlusõigust keeruliste majanduslike hinnangute andmisel ja ületas oma kohtuliku kontrolli piire.
48      Teiseks väidab DLH, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 254–256 vääralt, et märkimisväärne allahindlus, millega riik omandas DLH kapitali, ei olnud piisavalt tihedalt seotud riigi astmelise mehhanismi eseme või selle mehhanismi eesmärgiga. Üldkohus rikkus muu hulgas õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 255, et riigi poolt selles äriühingus omandatud täiendavat osalust ja selle eest makstud tasu ei saa arvesse võtta üksnes seetõttu, et algset ostuhinda reguleeris ajutise raamistiku punkt 60. Lisaks väidab DLH, et Üldkohus moonutas ajutise raamistiku punktide 60, 61 ja 62 eesmärki, kui ta sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 256, et riigi tasu suurendamise mehhanismid peavad süsteemselt hõlmama ka aja jooksul suurenevat tasu ja olema riigi õigeaegse väljumise ex post-stiimuliks. DLH lisab, et riigi tasu astmelist mehhanismi, mis on ette nähtud ajutise raamistiku punktis 61, ei oleks saanud sellisena kohaldada osalusele omakapitalis. Lisaks rikkus Üldkohus DLH sõnul õigusnormi, kuna ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 260, et komisjon ei saanud ajutise raamistiku punkti 62 kohasel hindamisel arvesse võtta I ja II vaikiva osaluse kasvavaid intressimäärasid. Lõpuks rikkus Üldkohus õigusnormi, kuna ta samamoodi leidis, et ajutise raamistiku jaotises 3.11.6 ette nähtud tegevusega seotud kohustusi ei saa ajutise raamistiku punkti 62 kohasel hindamisel arvesse võtta.
49      Teise väite teises osas leiab DLH, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 265 ja sellele järgnevates punktides, et II vaikiva osalusega ei kaasnenud pärast selle konverteerimist omakapitaliks ka „alternatiivset astmelist riigi mehhanismi“ ajutise raamistiku punkti 68 tähenduses. Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 266 vääralt, et ajutise raamistiku punkt 70 ei ole käesolevas asjas asjakohane. DLH sõnul on nimetatud punktis ette nähtud, et komisjon on kohustatud järgima ajutise raamistiku teistes punktides ette nähtud üldpõhimõtteid ning arvestades hübriidkapitaliinstrumentide väga erinevat laadi ja ulatuslikku kaalutlusõigust, mis sellel institutsioonil on nende analüüsimisel, peab komisjon hindama ka hübriidkapitaliinstrumentide riski iga juhtumi puhul eraldi.
50      Igal juhul oleks komisjon võinud vaidlusaluse otsuse põhjenduses 161 õiguspäraselt järeldada, et I ja II vaikiva osaluse tasumäärad, mis hõlmavad „soovimatu“ suurema osaluse mõju ja täiendavat stiimulit integreeritud väljumisele, peegeldasid riski, mis on seotud II vaikiva osalusega pärast selle konverteerimist omakapitaliks, ning et need rekapitaliseerimismeetme omavahel seotud elemendid kujutavad endast „alternatiivset mehhanismi“ ajutise raamistiku punkti 68 tähenduses ja ka II vaikiva osaluse suhtes.
51      Saksamaa Liitvabariik ja komisjon toetavad sisuliselt DLH teise väite raames esitatud argumente ning leiavad, et selle väitega tuleb nõustuda.
52      Ryanair ja Condor vaidlevad nendele argumentidele vastu, kusjuures Condor väidab, et teine väide tuleb vähemalt osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna vastupidi sellele, mida väidab DLH, ei ole komisjonil ajutise raamistiku alusel ulatuslikku kaalutlusõigust ja igal juhul ei olnud vaja läbi viia keerukat majanduslikku hinnangut. Nende poolte hinnangul tuleb kokkuvõttes see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nad paluvad sisuliselt jätta selles väiteosas viidatud vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused jõusse, kuna Üldkohus ei ole muu hulgas ületanud talle kuuluva kohtuliku kontrolli piire.
Euroopa Kohtu hinnang
53      Kõigepealt tuleb tagasi lükata Condori etteheide, et teine väide on osaliselt vastuvõetamatu. Selle väitega heidab DLH Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane rikkus õigusnormi, kuna ta sekkus laia kaalutlusõigusse, mis DLH hinnangul on komisjonil. Ent küsimus, kas komisjonil oli selline kaalutlusõigus või mitte ja kas ta pidi sellega seoses andma keerulisi majanduslikke hinnanguid, kuulub aga selle õigusnormi väidetava rikkumise sisulise analüüsi alla, milleks on pädev Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses. Sellest järeldub, et teine väide on tervikuna vastuvõetav.
54      Sisuliselt tuleb märkida selliste omakapitaliinstrumentide kohta, et ajutise raamistiku punktist 61 nähtub, et iga rekapitaliseerimismeede peab sisaldama astmelist mehhanismi, millega suurendatakse riigi võetavat tasu, et ergutada abisaajat riigi kapitalisüste tagasi maksma. See mehhanism võib toimuda riigile täiendavate aktsiate andmisega või muus vormis ning see peab vastama riigi tasu suurenemisele vähemalt 10% võrra iga astme puhul neli aastat pärast kapitalisüsti, kui riik ei ole müünud vähemalt 40% selle kapitalisüstiga saadud omakapitaliosalusest ja kuus aastat pärast seda, kui riik ei ole müünud kogu oma kapitalisüstile vastavat osalust.
Ajutise raamistiku punktis 62 on märgitud, et komisjon võib nõustuda alternatiivsete mehhanismidega tingimusel, et need viivad kokkuvõttes riigi väljumise stiimulite pakkumisel sarnase tulemuseni ja neil on võrreldav üldmõju riigi võetavale tasule.
55      Mis puudutab hübriidkapitaliinstrumente, siis nähtub ajutise raamistiku punktist 68, et pärast omakapitaliks konverteerimist tuleb tagada astmeline mehhanism riigi tasu suurendamiseks, et ergutada abisaajaid riigi kapitalisüste tagasi maksma. Kui riigi sekkumisega loodud omakapital kuulub kaks aastat pärast omakapitaliks konverteerimist endiselt riigile, saab riik abisaajas täiendava osaluse lisaks riigi poolt hübriidkapitaliinstrumentide konverteerimisest tulenevale osalusele, mis kuulub endiselt riigile. Selline täiendav osalus on vähemalt 10% endiselt riigile kuuluvast osalusest. Samas punktis on täpsustatud, et komisjon võib nõustuda alternatiivsete astmeliste mehhanismidega tingimusel, et need pakuvad sarnaseid stiimuleid ja neil on võrreldav üldmõju riigi võetavale tasule.
56      Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74 ja 75, et komisjonil on abimeetmete siseturuga kokkusobivuse hindamisel ELTL artikli 107 lõike 3 alusel ulatuslik kaalutlusõigus, mille teostamise käigus tuleb anda keerukaid majanduslikke ja sotsiaalseid hinnanguid (vt 19. juuli 2016. aasta kohtuotsus Kotnik jt, C‑526/14, EU:C:2016:570, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
57      Sellest nähtub, et kaalutlusõiguse teostamise kontrollimine piirdub menetlusnormide järgimise ja põhjendamiskohustuse täitmise, faktiliste asjaolude sisulise õigsuse, õigusnormide rikkumise puudumise ja asjaolude hindamisel ilmse hindamisvea puudumise ning võimu kuritarvitamise puudumise kontrolliga (vt selle kohta 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
58      Nimelt, võttes vastu sellised käitumisreeglid, nagu sisalduvad ajutises raamistikus, eesmärgiga määrata kindlaks kriteeriumid, mille alusel komisjon kavatseb hinnata liikmesriikide kavandatava abi kokkusobivust siseturuga, ja andes nende avaldamisega teada, et ta kavatseb neid edaspidi kohaldada käsitletavatele juhtumitele, piirab komisjon oma kaalutlusõiguse teostamist, mille talle sellega seoses annab ELTL artikli 107 lõike 3 punkt b, ega saa neist reeglitest põhimõtteliselt kõrvale kalduda, ilma et tema suhtes rakendataks olenevalt olukorrast sanktsioone selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse (vt selle kohta 19. juuli 2016. aasta
kohtuotsus Kotnik jt, C‑526/14, EU:C:2016:570, punktid 39 ja 40, ning 31. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Braesch jt, C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punkt 90).
59      Samuti nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et kuigi riigiabi valdkonnas on komisjon üldjuhul kohustatud järgima selliseid käitumisreegleid nagu ajutine raamistik, ei vabasta selliste reeglite vastuvõtmine komisjoni kohustusest analüüsida konkreetseid erandlikke asjaolusid, millele liikmesriik konkreetsel juhul tugineb, et taotleda ELTL artikli 107 lõike 3 punkti b vahetut kohaldamist. Seega säilitavad liikmesriigid õiguse teatada komisjonile abikavast, mis ei vasta sellistes käitumisreeglites sätestatud nõuetele, ning komisjon võib erandlikel asjaoludel sellised kavad heaks kiita (vt selle kohta 31. jaanuari 2023. aasta kohtuotsuskomisjon vs.
Braesch jt, C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punktid 92 ja 93, ning 7. novembri 2024. aasta
kohtuotsus Ryanair vs. komisjon, C‑588/22 P, EU:C:2024:935, punktid 59 ja 60).
60      Kuigi käesoleva kohtuotsuse punktis 58 meenutatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt piiras komisjon ajutise raamistiku vastuvõtmisega ise oma kaalutlusõigust, tuleb siiski tõdeda, et selle raamistiku punktides 62 ja 68 on sõnaselgelt ette nähtud lisaks raamistiku üksikasjalike riigi tasu astmeliste mehhanismide olemasolule võimalus kasutada alternatiivseid mehhanisme, millel on üldjoontes sarnane mõju.
61      Arvestades ajutise raamistikuga selliselt kehtestatud üldise sarnasuse kriteeriumi, ei saa nõuda, et alternatiivne mehhanism oleks identne ajutises raamistikus ette nähtud mehhanismi ülesehituse või mõjuga.
62      Lisaks tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 56 ja 57 meenutatud kohtupraktikast, et komisjoni hindamisviga küsimuses, kas alternatiivsel mehhanismil on üldiselt samasugune mõju kui see, mida avaldavad ajutise raamistiku punktides 61 ja 68 kirjeldatud riigi astmelised mehhanismid, saab viia selle institutsiooni otsuse tühistamiseni liidu kohtu poolt üksnes siis, kui see viga on ilmne.
63      Sellisel juhul võib ilmset viga tõendada asjaoludega, mis muudavad komisjoni otsuses tema poolt faktidele antud hinnangu ebausutavaks. Seevastu tuleb ilmsete vigade kohta esitatud väide tagasi lükata, kui hagejate esitatud tõenditele vaatamata ilmneb, et vaidlustatud hinnang sellist viga ei sisalda (vt selle kohta 7. mai 2020. aasta kohtuotsus BTB Holding Investments ja
Duferco Participations Holding vs. komisjon, C‑148/19 P, EU:C:2020:354, punkt 72).
64      Liidu kohus peab siiski kontrollima nii esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja kooskõlalisust kui ka seda, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja seda, kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende põhjal on tehtud (24. oktoobri 2013. aasta
kohtuotsus Land Burgenland jt vs. komisjon, C‑214/12 P, C‑215/12 P ja C‑223/12 P, EU:C:2013:682, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika).
65      Lisaks ja üldisemalt ei saa Üldkohus asendada vaidlustatud akti vastuvõtja põhjendusi enda omadega (vt selle kohta 28. septembri 2023. aasta kohtuotsus Ryanair vs. komisjon, C‑320/21 P, EU:C:2023:712, punkt 117 ja seal viidatud kohtupraktika).
66      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 267 ja 268 leidis Üldkohus, et osalusega kapitalis ja II vaikiva osalusega selle omakapitaliks konverteerimisel ei kaasne astmelist mehhanismi ega ühtki sarnast mehhanismi ajutise raamistiku punktide 62 ja 68 alusel, mille sisu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 54 ja 55.
67      Selle kohta nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 248, et komisjon – selleks, et järeldada, et mehhanismi üldine ülesehitus kujutab endast kooskõlas ajutise raamistiku punktiga 62 mehhanismi, mis oli võrreldav selle raamistiku punktis 61 ette nähtud riigi tasu suurendamise astmelise mehhanismiga – tugines esiteks märkimisväärsele allahindlusele, millega Saksamaa Liitvabariik omandas DLH aktsiaid, teiseks asjaolule, et riigi osalus DLH kapitalis oleks abisaajale olnud soovimatu, kolmandaks asjaolule, et I ja II vaikiva osaluse puhul olid ette nähtud suurenevad intressimäärad ning et kasvas tõenäosus, et II vaikivast osalusest osa konverteeritakse aja jooksul omakapitaliks, mis põhjustas olemasolevate osaluste lahjenemise riigi kasuks, ja neljandaks teatavatele
käitumuslikele kohustustele, eelkõige dividendide maksmise keelule, mis pidid kehtima kuni abi täieliku tagasimaksmiseni.
68      Üldkohus järeldas nende põhjenduste kohta otsuse tegemiseks esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 253–257, et 71,9% suurune allahindlus aktsiate hinnast, mis vaidlusaluse otsuse kohaselt võimaldab pakkuda suuremat tasu kui see, mida Saksamaa Liitvabariik oleks saanud allahindluse puudumisel üksnes ajutise raamistiku punktis 61 ette nähtud astmelise mehhanismi kohaldamise teel, ei olnud piisavalt tihedalt seotud riigi tasu suurendamise astmelise mehhanismi eseme ja eesmärgiga. Teiseks lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 258 tagasi argumendi, et osalus kapitalis on „soovimatu“, kuna see on subjektiivne ja asjassepuutumatu. Kolmandaks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 260 ja 262, et asjaolu, et I ja II vaikiva osaluse eest makstav intressimäär aja jooksul kasvab ja et DLH suhtes kehtivad käitumuslikud kohustused, kuulub ajutise raamistiku muude nõuete kohaldamisalasse. Mis puudutab II vaikivat osalust, siis lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 265 samadel põhjustel tagasi komisjoni argumendid ja leidis nimetatud kohtuotsuse punktis 266, et komisjon ei ole piisavalt tõendanud, et kõnealuse meetmega kaasnes alternatiivne mehhanism, mis võib avaldada riigi tasu astmelise mehhanismiga võrreldavat mõju.
69      Sellega lükkas Üldkohus tagasi kõik argumendid, mille komisjon esitas vaidlusaluses otsuses, esiteks seetõttu, et neil puudub seos kavandatava astmelise mehhanismiga, ja teiseks seetõttu, et need argumendid kuulusid ajutise raamistiku eri nõuete kohaldamisalasse.
70      Ent asjaolu, et osa tegureid, mida komisjon ajutise raamistiku punktide 62 ja 68 alusel arvesse võttis, kuuluvad samuti muude selles raamistikus ette nähtud nõuete kohaldamisalasse, ei näi iseenesest olevat sellised, mis muudaksid need täiesti asjakohatuks. Nimelt ei saa välistada, et meetme osa, mis vastab otseselt mõnele ajutise raamistiku nõudele, võib samuti aidata kaasa selles raamistikus ette nähtud muu nõude erieesmärgi saavutamisele.
71      Selles kontekstis ei tuvastanud Üldkohus – kuigi ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 251 ja 252, et puudus kas mehhanism riigi tasu suurendamiseks või alternatiivsed mehhanismid ajutise raamistiku punktide 62 ja 68 tähenduses –, et komisjon oleks ilmselgelt eksinud nende eri tegurite tõhususe hindamisel, millele see institutsioon vaidlusaluses otsuses tugines, mistõttu tema analüüs uuritud alternatiivse mehhanismi poolt tekitatud mõjude üldise sarnasuse kohta muutuks ebausutavaks.
72      Täpsemalt ei nähtu vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 253–257, et järeldus, mille kohaselt aitaks märkimisväärselt madal hind, millega Saksamaa Liitvabariik omandas DLH aktsiad, kaasa stiimuli loomisele riigi väljumiseks kapitalist, oleks väheusutav.
73      Samuti ei tulene vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 258–269, et I ja II vaikiva osaluse eest makstava intressimäära järkjärguline tõstmine, II vaikiva osaluse omakapitaliks konverteerimise tõenäosuse suurenemine või asjaolu, et DLH suhtes võetakse käitumuslikke kohustusi, ei saa ilmselgelt avaldada mõju, mis oleks üldiselt võrreldav ajutise raamistiku punktis 61 ning punkti 68 esimeses ja teises lauses kirjeldatud mehhanismidega.
74      Lisaks ei võtnud Üldkohus arvesse nende asjaolude kumulatiivset mõju, millest lähtus komisjon, et tõendada riigi astmelisele mehhanismile alternatiivse mehhanismi olemasolu vastavalt ajutise raamistiku punktidele 62 ja 68, samas kui see institutsioon tugines just nimelt kahes eelnevas punktis nimetatud erinevate asjaolude koosmõjule.
75      Neil asjaoludel ei ole Üldkohus tõendanud, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui leidis, et kõnealuse meetmega kaasnesid nii kapitaliosaluse kui ka II vaikiva osaluse osas alternatiivsed mehhanismid, mis vastasid nõudele olla üldiselt sarnased riigi tasu suurendamise mehhanismiga, ning seetõttu on kohtuotsus õigusnormi rikkumise tõttu puudulik.
76      Eeltoodust tuleneb, et apellatsioonkaebuse teise väite mõlema osaga tuleb nõustuda.
Kolmas väide
Poolte argumendid
77      Kolmanda väitega heidab DLH Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kuna ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 272–288, et komisjon eiras ajutise raamistiku punkti 67, kui leidis, et osa II vaikivast osalusest, st II‑A vaikiva osaluse võib konverteerida aktsiateks kindlaksmääratud hinnaga
2,56 eurot aktsia kohta, samas kui teise osa sellest osalusest, nimelt II‑B vaikiva osaluse võib konverteerida konverteerimisaegse aktsiate turuhinnaga, millest arvatakse sõltuvalt käivitavast sündmusest maha 10% või 5,25%.
78      Sellega seoses jättis Üldkohus tähelepanuta, et komisjon võib ajutise raamistiku punkti 59 alusel nõustuda „muu lahendusega kui [selles] raamistikus sätestatud tasustamismeetodid“ ja järelikult ka selle raamistiku punktis 67 esitatud lahendusega. Kuna aga käesolevas asjas ei olnud võimalik arvutada „teoreetilist hinda peale märkimisõiguse“ (theoretical ex rights price; edaspidi „TERP“), st aktsiate teoreetilist turuhinda pärast uut emissiooni, oleks olnud hädavajalik teistsugune lahendus. DLH sõnul teeb emitent kapitalituru märkimisõiguste kasutamise stimuleerimiseks allahindlust nende uute aktsiate turuhinna puhul, mida võib märkida paralleelsel emissioonil. TERP arvutatakse seejärel turuhinna alusel, arvestades märkimisõiguste emissioonist tulenevat lahjenemist. Sellise konverteerimisõiguse kontekstis, nagu on ette nähtud II vaikiva osaluse raames, ei ole siiski ühtegi täiendavat (allahindlusega) märkimisõiguste samaaegset emiteerimist turule, mida saaks kasutada võrdlusalusena konverteerimisõiguste emissioonihinna arvutamiseks.
79      DLH märgib, et arvestades TERP arvutamise võimatust, tegi Saksamaa Liitvabariik ettepaneku viidata esiteks DLH puhul II‑A vaikiva osaluse konverteerimisel kohaldatavale minimaalsele väljalaskehinnale 2,56 eurot ja teiseks DLH turuhinnale, võttes aluseks 5,25% või 10% võrra madalama hinna sõltuvalt II‑B vaikiva osaluse konverteerimise käivitavast sündmusest. DLH sõnul võis käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades sarnaselt vaidlusaluses otsuses tuvastatuga eeldada, et need kaks konverteerimishinda on ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud nõudega kooskõlas.
80      Vastupidi sellele, mida Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 276–279, oleks seega olnud võimatu tugineda TERPile, mistõttu nõustus komisjon põhjendatult ajutise raamistiku punkti 59 alusel alternatiivse tasuga, mis andis sama tulemuse nagu see, kui TERPi oleks saanud arvesse võtta.
81      DLH väidab, et vastupidi sellele, mida Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 280–285, ei sea seda järeldust kahtluse alla asjaolu, et vaidlusaluse otsuse põhjenduses 158 nõuti, et Saksamaa Liitvabariik taotleks komisjoni nõusolekut konverteerimisvõimaluse kasutamiseks, kui seda ei teostata vähemalt 5% allpool TERPi. Nimelt oli mittevastavuse oht vaid teoreetiline ja komisjoni loa eesmärk oli tagada maksimaalne vastavus. Kritiseerides vaidlustatud kohtuotsuse punkti 283, väidab DLH eelkõige, et eesmärk ei olnud ajutise raamistiku punktist 67 „kõrvale kalduda“ või peatada selles küsimuses otsuse tegemine, vaid tagada täiendav turvalisuse tase ja tagada, et Saksamaa Liitvabariik täidab oma kohustust seoses konverteerimisega, mis tingimata toimub pärast rekapitaliseerimist (ex post).
82      Saksamaa Liitvabariik ja komisjon toetavad sisuliselt DLH kolmanda väite raames esitatud argumente ning leiavad, et selle väitega tuleb nõustuda.
83      Ryanair ja Condor vaidlevad nendele argumentidele vastu ja väidavad, et kolmas väide tuleb vähemalt osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna selle eesmärk on seada kahtluse alla Üldkohtu tuvastatud faktilised asjaolud. Igal juhul tuleb nende menetlusosaliste sõnul jätta see väide põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Nad paluvad sisuliselt jätta selles väiteosas viidatud vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused jõusse, kuna Üldkohus ei ole muu hulgas ületanud talle kuuluva kohtuliku kontrolli piire.
Euroopa Kohtu hinnang
84      Hübriidinstrumentide eest makstava tasu osas tuleb rõhutada, et ajutise raamistiku punkti 67 kohaselt konverteeritakse sellised instrumendid omakapitaliks 5% või rohkem alla konverteerimise ajal kehtinud TERPi.
85      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 275 märkis komisjon, et osa II vaikivast osalusest, st II‑A vaikiva osaluse võib konverteerida aktsiateks kindlaksmääratud hinnaga 2,56 eurot aktsia kohta, samas kui teise osa sellest osalusest, nimelt II‑B vaikiva osaluse võib konverteerida konverteerimisaegse aktsiate turuhinnaga, millest arvatakse maha sõltuvalt käivitavast sündmusest 10% või 5,25%. Ka vaidlusaluses otsuses mainiti, et „kõik need hinnad on eeldatavasti kooskõlas ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud nõudega“, mööndes samas, et „olemas võib olla hind, millest madalamal tasemel ei ole [see] nõue […] täidetud“, kuid sel juhul kohustus Saksamaa Liitvabariik taotlema luba enne, kui ta kasutab oma konverteerimisõigust.
86      Seejärel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 276–278, et aktsiate hinda konverteerimisel ei määratud kindlaks TERPi alusel ei seoses II‑A vaikiva osalusega, kuna aluseks võetud fikseeritud aktsiahind ei vastanud ajutise raamistiku punktis 67 määratletud meetodile, ega ka seoses II‑B vaikiva osalusega, mille puhul põhines hind konverteerimisaegsel turuhinnal.
87      Lõpuks tõdes Üldkohus, et komisjon ei olnud põhjendanud valikut kasutada alternatiivset arvutusmeetodit ning nähes nõuetele mittevastava hinna korral ette ex post‑loa taotlemise korra, oli see institutsioon lükanud oma otsuse tegemist üksnes edasi, rikkudes punkti 67.
88      Selles kontekstis tuleb täpsustada, et ajutise raamistiku punkti 59 kohaselt võivad liikmesriigid alternatiivina selle raamistiku punktides 60–70 sätestatud tasustamismeetoditele teatada abikavadest või üksikmeetmetest, mille puhul tasustamismeetod on kohandatud kapitaliinstrumendi omaduste ja nõudeõiguse järguga, tingimusel et selliste abikavade ja üksikmeetmetega luuakse üldiselt sarnane stiimul riigi väljumiseks või mõjutatakse üldiselt sarnaselt riigi võetavat tasu.
89      Seega on DLH‑l alust väita, et komisjon võis tugineda ajutise raamistiku punktis 67 kirjeldatule alternatiivsele mehhanismile, ilma et ta oleks selleks pidanud tuginema konkreetsele põhjusele või erandlikule asjaolule. Selline alternatiivne mehhanism on kooskõlas ajutisest raamistikust tulenevate nõuetega siiski üksnes juhul, kui selle tulemus on üldjoontes sarnane punktis 67 kirjeldatud mehhanismiga.
90      Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 277, 278 ja 280–286 nähtub aga, et Üldkohus tuvastas, et vaidlusaluse otsuse põhjenduses 158 määratletud alternatiivne arvutusmeetod võis viia selleni, et määratakse kindlaks hinnad, mis ei vasta ajutise raamistiku punktis 67 määratletud meetodi kohaldamisest tulenevatele hindadele. Sellele järeldusele jõudmiseks tugines Üldkohus eelkõige vaidlusaluse otsuse sõnastusele, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 85.
91      Kõnesoleva apellatsioonkaebuse raames ei ole vaidlustatud Üldkohtu järeldust, et selle alternatiivse meetodi kohaldamise tulemus erineb ajutise raamistiku punktis 67 määratletud meetodi kohaldamise tulemusest.
92      Selles kontekstis ei saa nõustuda hageja argumentidega, et käesolevas asjas ei ole võimalik TERPi arvutada.
93      Lisaks sellele, et need argumendid on vastuolus vaidlusaluse otsusega, milles on sõnaselgelt ette nähtud võrdlus alternatiivse arvutusmeetodi tulemuse ja TERPil põhineva meetodi kasutamisel saadud tulemuse vahel, on nende argumentide eesmärk lõppkokkuvõttes – nagu Ryanair ja Condor väidavad – paluda Euroopa Kohtul ise tuvastada faktilised asjaolud, väitmata, et Üldkohus moonutas talle esitatud tõendeid.
94      Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et apellatsioonkaebuse korral puudub Euroopa Kohtul pädevus tuvastada fakte ja üldjuhul ka läbi vaadata tõendeid, millele Üldkohus on nende faktide puhul tuginenud. Euroopa Kohtu pädevus kontrollida Üldkohtu tuvastatud faktilisi asjaolusid hõlmab seega eelkõige faktide moonutamist, see tähendab toimikumaterjalidest tulenevate järelduste sisulist ebaõigsust, tõendite moonutamist, nende õiguslikku kvalifitseerimist ja küsimust, kas on järgitud tõendamiskoormist ning tõendite hankimist puudutavaid õigusnorme (11. septembri 2025. aasta kohtuotsus Austria vs. komisjon (Paks II tuumaelektrijaam), C‑59/23 P, EU:C:2025:686, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
95      Kolmas väide on seega vastuvõetamatu osas, milles palutakse Euroopa Kohtul tuvastada, et vaidlustatud kohtuotsuses on tehtud viga, kuna selles ei võetud arvesse TERPi arvutamise võimatust käesolevas kohtuasjas.
96      Lisaks sellele ei ole – vastupidi komisjoni väidetule – asjaolu, et Saksamaa Liitvabariigil tuli taotleda komisjoni luba juhul, kui hübriidkapitali instrumentide konverteerimishind ei vasta ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud nõudele, nagu on ette nähtud kõnealuse otsuse punktis 158, piisav selleks, et viia see punkt nimetatud nõudega kooskõlla.
97      Nimelt ei võtnud Saksamaa Liitvabariik, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 284, kohustust tagada, et hind oleks igal juhul kooskõlas ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud nõudega, vaid üksnes kohustuse taotleda komisjonilt luba kehtestatud hinnataseme kohta. Ükski asjaolu ei täpsusta kriteeriume, mille alusel komisjon peaks vajaduse korral analüüsima Saksamaa Liitvabariigi hübriidinstrumentide konverteerimise kava, kui ajutise raamistiku punkti 67 nõuded ei ole täidetud. Sellest tuleneb, et puudub igasugune tagatis, mis tagaks nende nõuete täitmise.
98      Samuti tuleb asuda seisukohale, nagu tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 280–286, et riigiabi suhtes kehtib ELTL artikli 108 lõike 3 alusel eelneva loa taotlemise kord, mistõttu peab abimeede olema tunnistatud siseturuga kokkusobivaks enne selle rakendamist. Seega ei saa komisjon riigiabi kokkusobivuse uurimisega otseselt seotud asjaolu hindamist edasi lükata hilisemale kuupäevale kui see, mil ta võttis vastu otsuse riigiabi enda kokkusobivuse kohta. Nimelt pidi komisjon vaidlusaluses otsuses võtma seisukoha hinna kindlaksmääramise korra kohta juhul, kui kõnealuseid hübriidinstrumente konverteeritakse
ega saanud piirduda sellise arvutusmeetodiga, mis ühelgi juhul ei taga ajutise raamistiku punktis 67 sätestatud nõude täitmist.
99      Lisaks, kuigi komisjon väidab, et vaidlusaluse otsuse põhjendus 158 lubab kõnealuse meetme võtta üksnes tingimusel, et konverteerimishind on lõppkokkuvõttes kooskõlas ajutise raamistiku punktiga 67, tuleb tõdeda, et nimetatud punkt seda väidet ei toeta, kuna selles on ette nähtud ex post-kontroll, ilma et oleks määratletud selle kontrolli parameetrid.
100    Sellest järeldub, et kolmas väide tuleb osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
101    Neljandas väites, mis koosneb kahest osast, heidab DLH Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi ja eiras oma kohtuliku kontrolli piire, kui otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 373–412, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui kontrollis, kas DLH‑l oli asjaomastes lennujaamades märkimisväärne turujõud.
102    Neljanda väite esimeses osas väidab DLH sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja ületas oma kohtuliku kontrolli piire, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 373–387, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui võttis arvesse üksnes neid kriteeriume, mis puudutavad sisuliselt uute konkurentide turuletuleku ja laienemise takistusi ning „lennujaama läbilaskevõimet“, võtmata arvesse kõiki käesolevas asjas tähtsust omavaid tegureid, et hinnata DLH märkimisväärse turujõu olemasolu asjaomastes lennujaamades.
103    Sellega seoses väidab DLH, et märkimisväärse turujõu tuvastamine on osa keerulisest majanduslikust analüüsist, mille raames on komisjonil ulatuslik kaalutlusõigus, ning et Üldkohus ületas selle kohtuliku kontrolli piire, mida ta võib teostada komisjoni poolt asjaomases kontekstis vastu võetud otsuse üle. Täpsemalt on Üldkohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse punktis 385 liiga ebamäärane ja selles viidatakse vaid lühidalt abisaaja turuosade võimalikule asjakohasusele väljendatuna sageduste (lendude arv) ja istekohtadena, mida pakutakse lähte- ja sihtkohaga asjaomastes lennujaamades, järeldamaks, et komisjon ei võtnud arvesse kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid. DLH sõnul jättis komisjon viimati nimetatud asjaolu õigesti arvesse võtmata. Nimelt olid käesolevas asjas kohaldatud kriteeriumid piisavad, et täpselt analüüsida kõnealuse meetme mõju vastavalt ajutise raamistiku punktile 72, ning on kooskõlas analüütilise raamistikuga, mida komisjon kasutab lennuettevõtjaid hõlmavate ühinemisjuhtumite puhul. Veelgi enam, kõnealuse meetme potentsiaalne konkurentsimõju ei puuduta konkreetset liini, vaid pigem DLH võimet säilitada või isegi laiendada teenindusaegu, mis tal olid asjaomastes lennujaamades. Seega tuleb hinnata abi kokkusobivust konkurentsiolukorraga tervikuna.
104    Lisaks väidab DLH, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 379 esitatud Üldkohtu kaalutlused ei tõenda, et turuosade analüüs pakutavate sageduste ja istekohtade seisukohast oleks olnud kasulikum kui kriteeriumid, millest komisjon lähtus märkimisväärse turujõu olemasolu hindamisel. DLH järelduse kohaselt ei olnud
komisjon kohustatud täiendama seda analüüsi pakutavatel sagedustel või istekohtadel põhineva hinnanguga turuosade kohta
või kõikide muude „asjakohaste asjaolude“ arvessevõtmisega.
105    Neljanda väite teises osas märgib DLH sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi ja ületas oma kohtuliku kontrolli piire, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 388–412, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui tuvastas, et DLH‑l ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu.
106    Sellega seoses väidab DLH, et kuna komisjonil on ulatuslik pädevus analüüsida turuandmeid märkimisväärse turujõu olemasolu hindamiseks, siis ületas Üldkohus oma kohtuliku kontrolli piire, asendades komisjoni analüüsi nende andmete kohta enda omaga. Täpsemalt on Üldkohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse punktis 411 selles osas liiga ebamäärane, kuna ta väidab, et komisjon tuvastas vääralt, et DLH‑l ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu „vähemalt IATA 2019. aasta suvehooajal“. Selline põhjendus ei ole piisav, et tuvastada komisjoni tehtud ilmne hindamisviga, kuivõrd tegemist on muude perioodidega, nagu IATA 2019/2020. aasta talvehooaeg.
107    Viimaks järeldas komisjon DLH sõnul õigesti, et DLH‑l ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu. DLH rõhutab, et kahe viimati nimetatud lennujaama puhul on märkimisväärse turujõu hindamise kriteeriumid oluliselt erinevad Frankfurdi ja Müncheni lennujaama puudutavatest kriteeriumidest ning võimaldavad tegelikult tõendada, et tal ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu. Kritiseerides sellega seoses eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punkti 397, esitab DLH andmed ja arvandmed eelkõige teenindusaegade kohta, mis tal olid Düsseldorfi, Viini, Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas, tõendamaks, et Üldkohus leidis ekslikult, et komisjon ei saanud järeldada, et tal puudus Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärne turujõud.
108    Saksamaa Liitvabariik ja komisjon toetavad sisuliselt DLH neljanda väite raames esitatud argumente ning leiavad, et selle väitega tuleb nõustuda.
109    Ryanair ja Condor vaidlevad nendele argumentidele vastu ja väidavad, et neljanda väite teine osa tuleb vähemalt osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna selle väiteosaga soovib DLH seada kahtluse alla Üldkohtu tuvastatud faktilised asjaolud, kusjuures Ryanair leiab lisaks, et DLH argumendid vaidlustatud kohtuotsuse ebapiisava põhjendamise kohta ning argumendid komisjoni kohtupraktika ja otsustuspraktika kohta on vastuvõetamatud. Igal juhul tuleb nimetatud menetlusosaliste sõnul see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nad paluvad sisuliselt jätta selles väiteosas viidatud vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused jõusse, kuna Üldkohus ei ole muu hulgas ületanud talle kuuluva kohtuliku kontrolli piire.
Euroopa Kohtu hinnang
110    Mis puudutab neljanda väite esimest osa, siis tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 373–387 analüüsis Üldkohus kriteeriume, mida komisjon kasutas selleks, et hinnata, kas DLH‑l oli asjaomastes lennujaamades märkimisväärne turujõud.
111    Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 373 kõigepealt meelde, et vaidlusaluse otsuse punktis 179 märkis komisjon, et ta tugines selles osas kolmele kriteeriumile: esiteks selle kontserni teenindusaegade osakaal
nendes lennujaamades, kuhu DLH kuulub, mis on nimetatud kohtuotsuse punktis 376 määratletud kui lennuettevõtjale (või samasse kontserni kuuluvatele lennuettevõtjatele) kuuluvate teenindusaegade arvu ja selles lennujaamas kasutada olevate teenindusaegade koguarvu vaheline suhe, teiseks nende lennujaamade „ülekoormuse tase“, mida hinnatakse – nagu sisuliselt nähtub vaidlustatud kohtuotsuse sellest punktist –, võttes arvesse kõigile lennuettevõtjatele asjaomases lennujaamas jaotatud teenindusaegade osakaalu võrreldes selle lennujaama teenindusaegade kogumahuga teenindusaegade osas, ning kolmandaks nende teenindusaegade osakaal, mis kuuluvad abisaaja konkurentidele. Üldkohtu sõnul puudutasid need kriteeriumid seega peamiselt „lennujaama läbilaskevõimet“ ja juurdepääsu taristule.
112    Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 378 siiski, et märkimisväärse turujõu olemasolu hindamisel oleksid asjakohased muud tegurid, mis puudutavad abisaaja ja tema konkurentide turuosa reisijate lennutransporditeenuste turul. Sellega seoses täpsustas Üldkohus eelkõige selle kohtuotsuse punktis 379, et esiteks võib lennuettevõtjatele eraldatud teenindusaegadel nende kasutatavate lennukite suuruse erinevuse tõttu nende pakutavate istekohtade arv konkreetsel teenindusajal märkimisväärselt erineda, ja teiseks, et lennuettevõtjad võivad samal teenindusajal teostada eri arvu lende. Nendes täiendavates kriteeriumides esitatud teave võimaldab aga hinnata asjaomaste lennuettevõtjate turuosa suurust. Käesolevas asjas tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 380, et DLH turuosa, mis on väljendatud sageduste (lendude arv) ja istekohtadena, mida pakutakse lähte- ja sihtkohaga asjaomastes lennujaamades, ületas mõnikord märkimisväärselt talle kuuluvate teenindusaegade osakaalu, nagu need on loetletud vaidlusaluses otsuses.
113    Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 386, et arvestades turuosa olulisust märkimisväärse turujõu olemasolu kindlaksmääramisel – mida on meenutatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 383 – ei võtnud komisjon,
jättes selle aspekti arvestamata, arvesse kõiki asjakohaseid tegureid.
114    Esiteks tuleb sellega seoses rõhutada, et määruse nr 95/93, mida on muudetud määrusega
nr 793/2004, artikli 2 punktis a esitatud mõiste „teenindusaeg“ määratlusest nähtub, et see väljend tähistab „koordinaatori […] antud luba kasutada lennuoperatsioone koordineerivas lennujaamas kõiki lennuteenuse pakkumiseks vajalikke lennujaama infrastruktuure maandumiseks või õhkutõusmiseks konkreetsel kuupäeval ja kellaajal, mille koordinaator on käesoleva määruse kohaselt jaotanud“.
115    Järelikult tuvastas komisjon vaidlusaluses otsuses õigesti otsese seose kõnealusest meetmest abisaajale kuuluvate teenindusaegade arvu ja nende lendude arvu vahel, mida lennuettevõtja võis korraldada, samas kui Üldkohus – leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 379, et ühel konkreetsel teenindusajal on võimalik teostada erinev arv lende –
on rikkunud mõiste „teenindusajad“ tõlgendamisel õigusnormi. Sellest järeldub, et vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus, ei näi lendude sageduse kriteeriumi arvessevõtmine tingimata vajalik selleks, et hinnata, mil määral on ettevõtjal tegelik võimalus DLH‑ga konkreetses lennujaamas konkureerida.
116    Teiseks, mis puudutab pakutavate istekohtade sageduse ja arvuga seotud kriteeriume, mida Üldkohus mainis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 380 ja mida komisjon oleks tema arvates pidanud arvesse võtma, siis kuigi ei saa välistada, et need kriteeriumid võivad aidata hinnata lennuettevõtja võimet osutada teenuseid teatavast lennujaamast, ei ole see asjaolu iseenesest selline, millega tõendada, et komisjon tegi ilmse hindamisvea käesoleva kohtuotsuse punktides 56 ja 57 meenutatud kohtupraktika tähenduses, kuna sellise võime – mida see institutsioon pidas lennujaamas märkimisväärse turujõu olemasolu hindamisel määravaks –võib kindlaks teha ka sellise samaväärse kriteeriumi alusel, nagu on teenindusaegade jaotamine ettevõtjate vahel.
117    Neil asjaoludel, kuna Üldkohus ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et komisjoni valitud kriteerium, st teenindusaegade jaotamine, ei olnud ilmselgelt selline, mis võimaldaks seda võimet märkimisväärse turujõu analüüsimisel õigesti hinnata, ning muutis selle institutsiooni analüüsi ebausutavaks, siis heitis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 380 ja 382 komisjonile põhjendamatult ette, et viimane ei hinnanud vaidlusaluses otsuses lennuettevõtja võimet osutada oma teenuseid lendude sageduse ja pakutavate istekohtade arvuga seotud kriteeriumi alusel, st
teistsuguse kriteeriumi alusel kui see, mida kasutas komisjon selles otsuses.
118    Kolmandaks ei ole Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 373–387 tõendanud seda, miks
ei saanud komisjon põhjendatult asuda seisukohale, et lennujaama ülekoormuse tase ja teenindusaegade jaotamine sellest lennujaamast väljuvate tegutsevate ettevõtjate vahel on sobivad parameetrid, et teha kindlaks, mil määral lennuettevõtja lennujaama kasutab ja tema võime korraldada asjaomasel ajavahemikul sellest lennujaamast rohkem lende. Seega ei ole Üldkohus tõendanud, et komisjon ei saanud nendele eri parameetritele tugineda, et hinnata nii tegelikku kui ka potentsiaalset konkurentsi, millega DLH sellel perioodil silmitsi seisis.
119    Seega, vastupidi sellele, mida Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 386, ei ole ta vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 56–64 meenutatud Euroopa Kohtu praktikale õiguslikult piisavalt tõendanud, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui tugines märkimisväärse turujõu analüüsis käesoleva kohtuotsuse punktis 111 meenutatud kriteeriumidele ega võtnud oma hinnangus arvesse lendude sagedustes ja istekohtades väljendatud turuosasid. Järelikult tuleb neljanda väite esimese osaga nõustuda.
120    Mis puudutab neljanda väite teist osa, siis esiteks tuleb seoses selle vastuvõetavuse küsimusega meenutada, et Üldkohtu põhjendamiskohustuse ja kohtuliku kontrolli piiride rikkumine on õigusküsimus, mis kuulub apellatsiooniastmes Euroopa Kohtu pädevusse (7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punkt 47, ning 26. mai 2016. aasta
kohtuotsus Rose Vision vs. komisjon, C‑224/15 P, EU:C:2016:358, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika). Küsimus, kas DLH argumendid on põhjendamiskohustuse rikkumise osas piisavalt põhjendatud või kohtuliku kontrolli piiride rikkumise osas vastuolus kohtupraktika või komisjoni otsustuspraktikaga, on argumentide sisuline osa ega saa kuidagi mõjutada vastuvõetavust.
121    Teiseks, arvestades, et Euroopa Kohtul ei ole – nagu on märgitud eespool punktis 94 – pädevust tuvastada faktilisi asjaolusid, tuleb tõdeda, et kuivõrd DLH palub Euroopa Kohtul kontrollida DLH esitatud teabe põhjal, kas komisjon leidis õigesti, et DLH‑l ei olnud Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu, või et Üldkohus eksis faktide tuvastamisel, on apellatsioonkaebuse neljanda väite teine osa vastuvõetamatu, kuna DLH ei ole väitnud, et Üldkohus oleks fakte moonutanud.
122    Sisuliselt tuleb märkida, et pärast seda, kui Üldkohus oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 410 otsustanud, et komisjon ei võtnud arvesse kõiki asjakohaseid kriteeriume ja tegi seega ilmse hindamisvea, lisas ta selle kohtuotsuse punktis 411, et igal juhul ei saanud komisjon ainuüksi tema kasutatud kriteeriumide alusel õiguspäraselt järeldada, et Lufthansa kontsernil ei olnud vähemalt IATA 2019. aasta suvehooajal Düsseldorfi ja Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu.
123    Düsseldorfi lennujaama puhul sellisele järeldusele jõudmiseks tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 397 kõigepealt, et Lufthansa kontserni teenindusaegade keskmine osakaal selles lennujaamas IATA 2019. aasta suvehooajal, s.o
vahemikus 40–50%, ületas 40% künnise, mis oleks pidanud olema esimene tegur, mida tuleb märkimisväärse turujõu olemasolu tuvastamisel arvesse võtta. Seejärel märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 398, et IATA 2019. aasta suvehooajal oli keskmine ülekoormuse tase selles lennujaamas väga kõrge, st 80–90 %, tõustes tipptundidel 90–100% vahemikku, samas kui tase üle 60%
oli juba problemaatiline. Lõpuks rõhutas kohus vaidlustatud otsuse punktis 399 sama lennujaama kasutajate vahelise konkurentsi nõrkust, toetades seda järeldust loeteluga, milles on esitatud iga lennuettevõtja omanduses olevate õhusõidukite arv. Üldkohus tegi sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 401 järelduse, et komisjon ei saanud ainult nende kriteeriumide põhjal õigesti järeldada, et Lufthansa kontsernil ei olnud vähemalt IATA 2019. aasta suvehooajal Düsseldorfi lennujaamas märkimisväärset turujõudu.
124    Arvestades põhjendusi, mis on
mutatis mutandis analoogsed eelmises punktis esitatud põhjendustega, järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 408, et komisjon ei saanud ainult nende kriteeriumide põhjal õigesti järeldada, et Lufthansa kontsernil ei olnud vähemalt IATA 2019. aasta suvehooajal Viini lennujaamas märkimisväärset turujõudu.
125    Nii toimides ei analüüsinud Üldkohus vaidlusaluse otsuse põhjendustes 203, 204, 211 ja 212 esitatud põhjendusi. Need põhjendused selgitasid, miks komisjon tõlgendas tema käsutuses olevaid andmeid nii, et need ei võimalda tuvastada Lufthansa kontserni märkimisväärse turujõu olemasolu Düsseldorfi ja Viini lennujaamas. Düsseldorfi lennujaama puhul leidis komisjon eelkõige, et DLH teenindusaegade suurim osakaal ei ületanud ühegi tunni lõikes 55–65%, mistõttu oli DLH konkurentidel võimalik moodustada suur teenindusaegade portfell, kasutades neid teenindusaegu, mida ei olnud Lufthansa kontsernile jaotatud, ning kasutatud lennukipargi suuruse osas leidis komisjon, et DLH konkurendid olid Düsseldorfis paremas positsioonis kui Frankfurdis või Münchenis. Viini lennujaama osas tugines komisjon ka asjaoludele, et DLH teenindusaegade suurim osakaal ei ületanud ühegi tunni lõikes 50–60%, et teenindusajad olid endiselt kättesaadavad, et kohapeal tegutses kaks suhteliselt tugevat konkurenti ning et DLH konkurentidel oli võimalik moodustada oluline teenindusaegade portfell, kasutades neid teenindusaegu, mida Lufthansa kontsernile ei jaotatud. Seega leidis komisjon, et sõltumata peaaegu sarnasest koormuse tasemest nendes neljas lennujaamas oli DLH teenindusaegade osakaal Frankfurdis ja Münchenis selgelt suurem kui Düsseldorfis ja Viinis ning vastupidi, et DLH konkurendid olid Düsseldorfis ja Viinis tugevamad kui Frankfurdis ja Münchenis.
126    Kuid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 396–408 analüüsis Üldkohus samadele andmetele tuginedes neid uuesti – et jõuda neid igakülgselt hinnates lõpuks teistsugusele järeldusele, kui oli jõudnud komisjon –, seadmata siiski kahtluse alla vaidlusaluses otsuses sisalduvaid komisjoni järeldusi.
127    Sellest tuleneb, et Üldkohus ei piirdunud selle kontrollimisega, kas komisjon tegi ilmse hindamisvea vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 56–64 meenutatud kohtupraktikale, vaid ta asendas komisjoni hinnangu enda omaga olukorras, kus sellel institutsioonil on ometi ulatuslik kaalutlusruum.
128    Sellest järeldub, et neljanda väite teise osaga ning järelikult ka neljanda väitega tervikuna tuleb nõustuda.
Viies väide
Poolte argumendid
129    Viiendas väites heidab DLH Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 467–480, et komisjon tegi ilmse hindamisvea seoses asjaoluga, et jättis teenindusaegade loovutamise menetlusest välja konkurendid, kellel juba oli baas Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas selle menetluse esimeses etapis.
130    Sellega seoses väidab DLH, et kuigi Üldkohus tunnistas, et komisjonil oli võetud kohustuste piisavuse hindamisel ulatuslik kaalutlusõigus, eiras ta oma kohtupraktikat, mis tuleneb 13. mai 2015. aasta
kohtuotsusest Niki Luftfahrt vs. komisjon (T‑162/10, EU:T:2015:283, punkt 295), mille kohaselt asjaolu, et ka teiste kohustustega oleks võidud nõustuda, isegi kui need oleksid olnud konkurentsi suhtes soodsamad, ei saa endaga kaasa tuua kõnealuse otsuse tühistamist seni, kuni komisjon võis mõistlikult eeldada, et otsuses sätestatud kohustused võivad hajutada tõsiseid kahtlusi. Seega sekkus Üldkohus komisjoni kaalutlusõigusesse, kui lükkas kohustuse tagasi põhjusel, et teistsugune kohustus oleks tema arvates olnud konkurentsile soodsam, asendades seega selle institutsiooni hinnangu enda omaga.
131    DLH märgib, et nagu tõi Üldkohus välja vaidlustatud kohtuotsuse punktis 421, on riigiabi võimalik mõju kaudsem kui koondumistel, kuna abisaaja ei omanda konkurenti ega kõrvalda seeläbi konkurentsisurvet, vaid ta võib kasutada tema käsutuses olevaid täiendavaid riigi vahendeid, et säilitada või tugevdada oma turupositsiooni. Ajutise raamistiku kohaselt olid kohustused vajalikud maandamaks seda riski lennujaamades, kus DLH‑l oli märkimisväärne turujõud.
132    Vastupidi sellele, mida Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 472, märkis komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 226 ja 227 sõnaselgelt, et teenindusaegade loovutamise menetluse piiramine uute turule sisenejatega on kasulik, kuna see võimaldab struktuurilist konkurentsi Lufthansa kontserniga. Komisjon võttis eelkõige arvesse rekapitaliseerimisabiga seotud konkurentsiprobleeme, kui tugines oma varasemale kogemusele koondumiste ja keelatud kokkulepete asjades lennundussektoris, järeldamaks, et Lufthansa kontserni kohustus anda osa oma tegevusest üle eesmärgiga võimaldada konkurentidel avada baase, on kõige tõhusam meede põhjendamatute konkurentsimoonutuste vältimiseks.
133    Üldkohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuse punktides 472–477 jätab aga täielikult tähelepanuta asjaolu, et komisjonil on juhul, kui ta peab valima kahe kohustuste struktuuri vahel, ulatuslik kaalutlusõigus, et kohaldada kitsamaid kohustusi, kuna ta võib mõistlikult järeldada, et pakutud kohustused on piisavad, et tulla toime riskidega, mida DLH märkimisväärne turujõud Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas käesoleval juhul põhjustab.
134    Samuti asendas Üldkohus –
analüüsides vaidlustatud kohtuotsuse punktides 473–476 turu struktuuri Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas ning viidates muule struktuurile, mis ei välistanud olemasolevaid konkurente teenindusaegade loovutamise menetlusest –
komisjoni hinnangu enda omaga, kuigi jällegi on tegemist keerulise majandusliku analüüsiga.
135    Lisaks leiab DLH, et arvestades seda, mida Üldkohus sisuliselt otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 452 ja 463, on tema põhjendused vastuolulised, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 473–476, et lennuettevõtjad, kellel on lennujaamas baas, on tegeliku konkurentsi säilitamiseks paremas olukorras.
136    Saksamaa Liitvabariik ja komisjon toetavad sisuliselt DLH viienda väite raames esitatud argumente ning leiavad, et selle väitega tuleb nõustuda.
137    Ryanair ja Condor vaidlevad nendele argumentidele vastu ja väidavad, et viies väide tuleb tagasi lükata. Nad paluvad sisuliselt jätta selles väiteosas viidatud vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused jõusse, kuna Üldkohus ei ole muu hulgas ületanud talle kuuluva kohtuliku kontrolli piire.
Euroopa Kohtu hinnang
138    Kõigepealt tuleb meenutada, et ajutise raamistiku punktis 72 on sätestatud, et kui rekapitaliseerimismeetmest abi saav ettevõtja on märkimisväärse turujõuga ettevõtja ühel asjaomasel turul, peab liikmesriik kavandama täiendavad meetmed, et säilitada nendel turgudel tegelik konkurents. Sellega seoses nähtub vaidlusaluse otsuse põhjendustest 71 ja 72, et Saksamaa Liitvabariik kohustus panema kõnealuse rekapitaliseerimismeetme saajale kohustuse loovutada Frankfurdi ja Müncheni lennujaamas teatav arv igapäevaseid teenindusaegu ja täiendavaid varasid. Sel ajal oli ette nähtud, et kui pärast kolme hooaja möödumist ei ole uustulnuk loovutatud teenindusaegu üle võtnud, antakse need üle teistele konkureerivatele lennuettevõtjatele, kellel juba on nendes lennujaamades baas.
139    Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 479 leidis Üldkohus, et komisjon ei uurinud kõiki Saksamaa Liitvabariigi kohustustega seotud olulisi asjaolusid, mille eesmärk oli säilitada tegelik konkurents asjaomasel turul, mida hinnati asjaomaste turgude struktuuri ja eripära alusel. Täpsemalt leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 472–478, et komisjoni ülesanne on analüüsida, kas uustulnukate eelistamine ja juba olemasolevate konkurentide väljatõrjumine alates teenindusaegade jaotamise menetluse esimesest etapist oli sobiv ja vajalik tegeliku konkurentsi säilitamiseks.
140    Selle järelduse põhjendamiseks märkis Üldkohus muu hulgas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 474–477, et teised meetmed, mis seisnevad eelkõige selles, et kohaldatakse muid tingimusi kui need, mis on ette nähtud Saksamaa Liitvabariigi kohustustes kõnealuste teenindusaegade loovutamiseks juba turul tegutsevatele konkurentidele, võimaldaksid paremini säilitada tegelikku konkurentsi.
141    Sellega seoses tuleb rõhutada, et käesoleva kohtuotsuse punktides 56–64 meenutatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt on komisjonil ulatuslik kaalutlusõigus, et teha kindlaks, kas liikmesriikide välja pakutud täiendavad meetmed võimaldavad vastata ajutise raamistiku punktist 72 tulenevatele nõuetele.
142    Lisaks ei pea komisjon, võttes arvesse punkti 72 tegelikku sõnastust ning riigiabi järelevalvet reguleerivaid põhimõtteid, oma hinnangu raames kontrollima mitte seda, kas väljapakutud täiendavad meetmed on kõige tõhusamad võimalikud meetmed konkurentsi soodustamiseks asjaomastel turgudel, vaid üksnes seda, kas need meetmed on piisavad tegeliku konkurentsi säilitamiseks nendel turgudel.
143    Seega on DLH‑l alust väita, et asjaolu, et muud meetmed kui need, mida on mainitud vaidlusaluses otsuses, võivad soodustada kõrgemat konkurentsitaset asjaomastel turgudel, ei saa mingil juhul kaasa tuua selle otsuse õigusvastasust.
144    Sellest tuleneb, et Üldkohus ei saanud õiguspäraselt järeldada, et vaidlusaluses otsuses on tehtud ilmne hindamisviga, tuginedes asjaolule, et komisjon ei analüüsinud teenindusaegade loovutamise menetluse potentsiaalseid positiivseid tagajärgi, mis ei välistanud olemasolevaid konkurente, samas kui selline mehhanism oleks soodustanud suuremat konkurentsi, ilma et ta oleks oma kontrolli raames tuvastanud, et vaidlusaluses otsuses mainitud kohustused ei olnud tegeliku konkurentsi säilitamiseks asjaomastel turgudel piisavad.
145    Järelikult tuleb viienda väitega nõustuda.
Kuues väide
Poolte argumendid
146    Kuuendas väites heidab DLH Üldkohtule ette, et viimane rikkus eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 501 õigusnormi, kui leidis, et komisjon rikkus oma põhjendamiskohustust seoses järeldusega, et teenindusaegade loovutamise eest tuleb maksta tasu ja loovutamine ei mõjuta neid teenindusaegu puudutavate kohustuste tõhusust.
147    DLH tuletab meelde, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab selline otsus nagu vaidlusalune otsus, mis on vastu võetud lühikese tähtaja jooksul, sisaldama üksnes põhjuseid, miks komisjon leiab, et tema uuritav meede ei näi tekitavat tõsiseid raskusi, ning miks piisab, kui ta esitab faktilised asjaolud ja õiguslikud kaalutlused, mis on asjaomase otsuse ülesehituses olulise tähtsusega. Seega rikkus Üldkohus õigusnormi, kui leidis, et komisjon ei ole täitnud oma põhjendamiskohustust.
148    DLH väidab lisaks, et vaidlusalune otsus oli Euroopa Kohtu asjaomast praktikat arvestades õiguslikult piisavalt põhjendatud, kuna esiteks, võttes arvesse nende argumentide arvu, mis esitati teenindusaegadega seotud kohustuste iga elemendi kohta, mida Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 413–493, oli esimese kohtuastme hagejatel ilmselgelt võimalik vaidlustada vaidlusaluse otsuse põhjendatust. Teiseks on iga teenindusaegade loovutamise struktuur erinev ja eeldab äärmiselt tehnilist hinnangut, mille puhul ei ole eraldi täiendav põhjendamine nõutav.
149    Saksamaa Liitvabariik ja komisjon toetavad sisuliselt DLH kuuenda väite raames esitatud argumente ning leiavad, et selle väitega tuleb nõustuda.
150    Ryanair ja Condor vaidlevad nendele argumentidele vastu ja väidavad, et kuues väide tuleb tagasi lükata. Nad paluvad sisuliselt jätta selles väiteosas viidatud vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused jõusse, kuna Üldkohus ei ole muu hulgas ületanud talle kuuluva kohtuliku kontrolli piire.
Euroopa Kohtu hinnang
151    Tasub meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad ELTL artikli 296 teises lõigus ette nähtud põhjendused vastama asjaomase akti olemusele ning neist peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjusi mõista ja pädeval kohtul kontrolli teostada. Põhjendamiskohustust hinnates tuleb seega arvestada juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ja huvi, mis võib selgituste saamiseks olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab. Ei ole nõutav, et põhjenduses oleks toodud kõik asjasse puutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna kontrollides akti põhjenduse vastavust ELTL artikli 296 teise lõigu nõuetele, tuleb lisaks akti sõnastusele arvestada akti konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme (23. jaanuari 2025. aasta
kohtuotsus Neos vs. Ryanair ja komisjon, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
152    Kui tegemist on konkreetsemalt ELTL artikli 108 lõike 3 alusel vastu võetud otsusega jätta abimeetmele vastuväited esitamata nagu käesolevas asjas, siis on Euroopa Kohus varem juba otsustanud, et sellises otsuses, mis on vastu võetud lühikese tähtaja jooksul, tuleb üksnes märkida põhjused, miks komisjon leiab, et tal ei ole asjaomase abi siseturuga kokkusobivuse hindamisel tõsiseid raskusi, ja et isegi selle otsuse lühidaid põhjendusi tuleb pidada piisavaks, arvestades ELTL artikli 296 teises lõigus ette nähtud põhjendamiskohustust, kui sellest nähtuvad selgelt ja ühemõtteliselt põhjused, miks komisjon leidis, et tal selliseid raskusi ei esine, kusjuures küsimus, kas põhistus on põhjendatud, ei ole selle nõudega seotud (vt analoogia alusel 23. jaanuari 2025. aasta
kohtuotsus Neos vs. Ryanair ja komisjon, C‑490/25 P, EU:C:2023:32, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
153    Neid kriteeriume arvestades tuleb analüüsida, kas Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusaluses otsuses on rikutud põhjendamiskohustust, mis lasub komisjonil ELTL artikli 296 teise lõigu alusel.
154    Käesolevas asjas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 498–502, et komisjon oleks pidanud vaidlusaluses otsuses üksikasjalikult esile tooma põhjused, mis viisid ta järeldusele, et kõnealune teenindusaegade loovutamine tuleb läbi viia tasu eest, mitte tasuta, kuna tasulise loovutamise valik võib vähendada pakutavate teenindusaegade atraktiivsust ning seega ka vastavate kohustuste tõhusust.
155    Heites sellega seoses vaidlustatud kohtuotsuse punktis 501 komisjonile ette, et viimane ei märkinud vaidlusaluses otsuses põhjuseid, miks ei eelistatud kõnealuste teenindusaegade tasuta loovutamist, vaid pigem loovutamist tasu eest, ei nõudnud
Üldkohus komisjonilt mitte üksnes
positiivset põhjendust selle kohta, et teenindusaegade tasuline loovutamine oli põhjendatud ning vaidlusaluses otsuses heaks kiidetud, vaid ka põhjendust negatiivses tähenduses, miks vastupidine variant, nimelt tasuta loovutamine, ei olnud asjakohane.
156    Võttes aga arvesse, et nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 142, on ajutise raamistiku alusel üksnes komisjoni ülesanne kontrollida, kas väljapakutud täiendavad meetmed on piisavad tegeliku konkurentsi säilitamiseks asjaomastel turgudel, ei saa sellelt institutsioonilt tema põhjendamiskohustuse raames eeldada, et ta analüüsiks, kas muud meetmed võivad nendel turgudel konkurentsi veelgi soodustada, ja esitaks põhjused, miks ta ei nõudnud nende muude meetmete rakendamist.
157    Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 501, et komisjon rikkus oma põhjendamiskohustust, kuna ta ei selgitanud, miks tuli kõnealuste teenindusaegade loovutamine läbi viia tasu eest, mitte tasuta.
158    Seetõttu tuleb kuuenda väitega nõustuda.
Järeldus
159    Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 505 põhjendatult leidis ja mida kõnesolevas apellatsioonkaebuses ei ole vaidlustatud, võis iga vaidlusaluses otsuses tehtud õigusnormi rikkumine, mida on meenutatud nimetatud kohtuotsuse punktis 504, iseenesest olla aluseks selle otsuse tühistamisele. Sellest tulenevalt on vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine põhjendatud üksnes juhul, kui on tõendatud, et Üldkohus eksis kõigi nende rikkumiste tuvastamisel. Sellest järeldub, et käesoleva apellatsioonkaebuse saab rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsuse tühistada üksnes siis, kui kõik apellandi esitatud väited on põhjendatud.
160    Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse esimese, teise ja neljanda kuni kuuenda väitega nõustuda, kuid kolmas väide tuleb seevastu tagasi lükata. Järelikult tuleb apellatsioonkaebus jätta tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
161    Kodukorra artikli 184 lõike 2 kohaselt otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise, kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu.
162    Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
163    Kuna Ryanair ja Condor on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja DLH on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb DLH kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja Ryanairi ja Condori kohtukulud.
164    Lisaks, kuna Saksamaa Liitvabariik ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, kuid Ryanair ja Condor ei ole kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb Saksamaa Liitvabariigi ja komisjoni kohtukulud jätta nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.      Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.      Mõista Deutsche Lufthansa AG‑lt välja Ryanair DAC ja Condor Flugdienst GmbH kohtukulud ning jätta Deutsche Lufthansa AG kohtukulud tema enda kanda.
3.      Jätta Saksamaa Liitvabariigi ja Euroopa Komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: inglise.