62009CC0074_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Sarnaselt Rüfferti(2) kohtuasjale puudutab käesolev eelotsusemenetlus riigihangetealase õiguse sotsiaalseid aspekte. See tõstatab küsimuse, milliste vahenditega võivad liikmesriigi asutused, kus tuleb sõlmida ehitustööde hankeleping, kontrollida, kas hankemenetluses osalevad ehitusettevõtjad täidavad oma maksude ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustusi.
2. Käesoleva menetluse tagapõhjaks on kuulsa Brüsselis asuva Berlaymonti hoone, milles asub Euroopa Komisjoni peakorter,(3) puhastamise ja renoveerimise riigihankega seotud tagajärjed. Berlaymonti hoone ehitustööde riigihankel osales teiste seas ettevõtjate ühendus, millesse kuuluvad ettevõtjad ei olnud kõik Belgias maksuõiguslikult registreeritud. Kuid taoline maksuõiguslik registreerimine oli tollal Belgia riigihankeõiguses ette nähtud ja oli pealegi käesoleval juhul hanke tingimuseks. See nõue pidi eelkõige tagama, et riigihanke pakkujad on täitnud või täidavad nõuetekohaselt oma maksukohustusi, nagu ka sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustust.
3. Euroopa Kohtul palutakse selgitada, kas taolist registreerimiskohustust võib rakendada ka teistes liikmesriikides asuvate pakkujate suhtes või kas tellija peab rahulduma sellega, et talle esitatakse päritoluriigi asutuste tõendid maksude ja sotsiaalkindlustusmaksete nõuetekohase tasumise kohta.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigusnormid
4. Käesoleva kohtuasja õigusliku raamistiku sätestab käesolevaks ajaks kehtetuks tunnistatud direktiiv 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord(4), eelkõige selle artiklid 24–29 kvalitatiivse valiku kriteeriumite kohta (direktiivi 93/37 IV jaotise 2. peatükk).
5. Direktiivi 93/37 artikkel 24 oli sõnastatud järgmiselt:
„Pakkumisest võib kõrvaldada tööettevõtja:
[…]
e) kes on täitmata jätnud sotsiaalkindlustusmaksetega seonduvad kohustused, mis tal on vastavalt oma asukohariigi või tellija riigi õigusaktidele;
f) kes on täitmata jätnud maksukohustused, mis tal on vastavalt oma asukohariigi või tellija riigi õigusaktidele;
[…]
Kui tellija nõuab tööettevõtjalt tõendusmaterjali selle kohta, et ükski punktides a, b, c, e ega f nimetatud juhtum tema puhul ei kehti, aktsepteerib ta küllaldase tõendina:
– […]
– punktide e või f puhul asjaomase liikmesriigi pädeva asutuse väljastatud tõendit.
[…]”
6. Direktiivi 93/37 artikkel 28 nägi ette:
„Artiklites 24–27 sätestatud piirides võivad tellijad nõuda, et tööettevõtjad esitatud tõendeid ja dokumente täiendaksid või neid selgitaksid.”
7. Direktiivi 93/37 artikkel 29 sätestas järgmiselt:
„1. Liikmesriigid, kes on kehtestanud tunnustatud tööettevõtjate ametlikud nimekirjad, peavad need kohandama vastavaiks artikli 24 lõigete a–d ja g ning artiklite 25, 26 ja 27 sätetele.
2. Ametlikesse nimekirjadesse kantud tööettevõtjad võivad iga lepingu puhul tellijale esitada pädeva asutuse väljaantud tõendi nimekirja kandmise kohta. Tõendis näidatakse dokument, mille alusel nad nimekirja kanti, ning nimekirjas sisalduv klassifikatsioon.
3. Tööettevõtjate kandmine ametlikesse nimekirjadesse pädevate asutuste poolt on teiste liikmesriikide tellijatele tööettevõtjatele klassifikatsioonist tuleneva sobivuse eelduseks üksnes artikli 24 punktide a–d ja g, artikli 25, artikli 26 punktide b ja c ning artikli 27 punktide b ja d suhtes.
Ametlikesse nimekirjadesse kandmisest tulenevat teavet ei tohi kahtluse alla seada. Igalt registreeritud tööettevõtjalt võib lepingu sõlmimisel siiski nõuda täiendavat tõendit sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohta.
Teiste liikmesriikide tellijad kohaldavad eelnevaid sätteid üksnes selliste tööettevõtjate puhul, kes asuvad ametliku nimekirja koostanud riigis.
4. Teiste liikmesriikide tööettevõtjate kandmisel ametlikku nimekirja ei tohi nõuda muid tõendeid ega andmeid kui need, mida nõutakse siseriiklikelt tööettevõtjatelt, ning ühelgi juhul ei tohi nõuda muid tõendeid ega andmeid kui need, mis on sätestatud artiklites 24–27.
5. Liikmesriigid, kes on kehtestanud ametlikud nimekirjad, teatavad teistele liikmesriikidele selle asutuse aadressi, kellele võib saata avaldusi nimekirja kandmiseks.”
8. Kuna vaidlusalune hankemenetlus viidi läbi enne 31. jaanuari 2006, ei oma direktiiv 2004/18/EÜ(5) käesolevas asjas tähtsust.
9. Täiendavalt tuleb viidata teenuste osutamise vabadust käsitlevatele õigusnormidele. Selles osas tuleb erinevalt eelotsusetaotluses ja mõnes Euroopa Kohtule esitatud dokumendis aluseks võetud EÜ artiklitest 49 ja 50 lähtuda EÜ asutamislepingu artiklitest 59 ja 60(6) . Põhikohtuasjas aluseks olevad asjaolud leidsid aset enne 1. maid 1999, st enne Amsterdami lepingu jõustumise päeva.(7)
B. Siseriiklik õigus
Kuninga 1977. aasta määrus
10. Belgia õiguses on asjakohane kuninga 22. aprilli 1977. aasta määrus ehitustööde, asjade ja teenuste riigihankelepingute kohta.(8) Selle määruse 2. jaos „Pakkumise koostamine” sisaldub artikkel 15, mis sätestab muu hulgas:
„[…]
(3) Belgia pakkuja pakkumust, kelle töötajate suhtes kehtib 27. juuni 1969. aasta seadus, millega vaadatakse üle 28. detsembri 1944. aasta seadus-määrus töötajate sotsiaalkindlustuse kohta, saab ainult siis nõuetekohaseks pidada, kui sellele on lisatud riikliku sotsiaalkindlustusameti tõend, mis tõendab, et pakkuja on tasunud sotsiaalkindlustus‑ ja toimetulekutoetuse kindlustusmaksed, või kui pakkuja esitab selle tõendi asutusele enne pakkumuste avamist [...]
(4) Välismaise pakkuja pakkumust saab pidada nõuetekohaseks ainult siis, kui ta on sellele lisanud või esitanud asutusele enne pakkumuste avamist:
a) pädeva ametiasutuse väljastatud tõendi, mis kinnitab, et tema asukohariigi õigusnormidest tulenevad sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustused on täidetud [...]
[…]
(7) Pakkuja pakkumust saab pidada nõuetekohaseks ainult siis, kui ta on tulumaksuseadustiku artikli 299a ja 27. juuni 1969. aasta seaduse, millega vaadatakse üle 28. detsembri 1944. aasta seadus‑määrus töötajate sotsiaalkindlustuse kohta, artikli 30a kohaselt registreeritud ettevõtjana.”
Kuninga 1978. aasta määrus
11. Kuninga 1977. aasta määruse artikli 15 lõikes 7 ettenähtud maksuõigusliku registreerimise üksikasjad on sätestatud kuninga 5. oktoobri 1978. aasta määruses.(9) Selle määruse 1. jagu sätestab „Tingimused, mis tuleb ettevõtjana registreerimisel täita” ja sisaldab artikli 2 lõiget 1, mis näeb muu hulgas ette järgmist:
„Ettevõtjana registreeritakse [...] ainult ettevõtjaid, kes täidavad järgmisi tingimusi:
[…]
2. artiklis 1 ettenähtud tegevuse jaoks peavad nad olema registreeritud äriregistris või kutseregistris vastavalt nende asukohaks oleva liikmesriigi õigusnormidest tulenevatele nõuetele;
[…]
7. kui tegemist on äriühinguga, ei tohi juhatuse liikmete, tegevjuhtide või äriühingu nimel kohustusi võtma volitatud isikute hulka kuuluda isikuid, kellel on taolised tegevused punktis 6 viidatud kuninga 24. oktoobri 1934. aasta määrusega nr 22 keelatud;
[…]
10. registreerimistaotlusele eelneva viie aasta jooksul ei tohi nad olla toime pannud korduvaid või raskeid maksukohustuste rikkumisi [...];
11. neil ei tohi registreerimistaotluse esitamise ajal olla maksuvõlgnevust, tasumata riikliku sotsiaalkindlustusameti kogutavad maksed või toimetulekutoetuse kindlustusfondi või tema nimel kogutavad maksed; [...];
12. neil peavad olema maksu‑ ja sotsiaalkohustuste täitmise tagamiseks piisavad rahalised, halduslikud ja tehnilised vahendid.”
12. Kuninga 1978. aasta määruse artikli 8 kohaselt tuleb ettevõtjana registreerimiseks esitada taotlus taotleja põhitegevuskoha provintsi registreerimiskomisjoni(10) esimehele. Taotleja puhul, kes ei asu Belgias, on pädev selle provintsi komisjon, kus asub asjaomane ehitusplats.
13. Kuninga 1978. aasta määruse artikkel 10 sätestab järgmiselt:
„(1) Vastuvõetamatuse vältimiseks peavad taotlusele olema lisatud järgmised dokumendid:
[…]
3. iga taotleja peab lisama kutseregistri kande ärakirja vastavalt asukohamaa õigusaktides kehtestatud tingimustele [...]
[…]
5. [välismaine] taotleja peab lisama liikmesriigi pädeva asutuse tõendid, millest tuleneb ja millega kinnitatakse, et tal ei ole vastavas liikmesriigis maksude või sotsiaalmaksete tasumisel võlgnevusi.
[…]
(2) Järgnevas 4. jaos nimetatud registreerimiskomisjon võib nõuda taotlejalt täiendavaid dokumente või andmeid, mida ta peab vajalikuks hindamisel, kas artikli 2 lõikes 1 esitatud nõuded on täidetud.
[…]”
14. Registreerimiskomisjoni koosseis on sätestatud kuninga 1978. aasta määruse artiklis 16:
„(1) Iga registreerimiskomisjon koosneb üheksast liikmest, kelle nimetamisel võtame arvesse järgmisi nõudeid:
1. kolm ametnikust liiget nimetatakse vastavalt ettepanekule, mille esitab
a) sotsiaalminister;
b) rahandusminister;
c) tööhõive‑ ja tööminister;
2. kolm liiget nimetatakse ehitussektori tööandjaid esindavate organisatsioonide ettepanekul;
3. kolm liiget nimetatakse ehitussektori töötajaid esindava organisatsiooni ettepanekul;
[…]
(2) Iga komisjoni juhib üks lõike 1 punkti 1 alapunktis a ja b nimetatud ametnik, kelle nimetame sellel eesmärgil mõlema vastavas alapunktis nimetatud ministri ettepanekul [...]”
III. Asjaolud ja menetlus põhikohtuasjas
15. Berlaymonti hoone ehitati ajavahemikul 1963–1967 ühele Belgia riigi poolt 1960. aastal Brüsselis omandatud kinnistule ja seda on sellest ajast kasutatud Euroopa Komisjoni(11) peakorterina. Kuid aastatel 1992–2004 ei saanud komisjon hoonet kasutada, kuna seda renoveeriti ja puhastati asbestist.
16. Renoveerimis‑ ja puhastamistööde teostamiseks asutati 18. septembril 1990 Belgia õiguse alusel aktsiaselts Berlaymont 2000 SA(12), milles osalesid lisaks Belgia avalik-õiguslikule juriidilisele isikule Régie des Bâtiments’ile(13) kolm krediidiasutust. Berlaymont 2000 ülesandeks oli nii tehtavate tööde loetelu ja tegevuskava kui ka renoveerimistöödeks ja puhastamiseks vajalike ehitustööde eelarve koostamine. Berlaymonti kinnisasjale seati aktsiaseltsi kasuks hoonestusõigus.
17. 23. detsembril 1994 kuulutas Berlaymont 2000 välja Berlaymonti hoone puhastamis‑ ja renoveerimistööde riigihanke,(14) mille hinnanguliseks maksumuseks oli umbes 1,4 miljardit Belgia franki(15) . Hanke jaoks koostati eraldi hankedokumendid ja hanketeade avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas (16) . Hankedokumentide artiklis 1.G. on kirjas: „Käesoleva hanke ehitustööde jaoks peab ettevõtja olema registreeritud Belgias.”
18. Üks teade hanketeate parandamise kohta ilmus 16. veebruari 1995. aasta teatajas(17) ; sellega lisati täiendavad andmed, mh pakkujate registreerimiskohustuse kohta. Eelkõige sõnastati hankedokumentide artikkel 1.G. järgmiselt ümber:
„Käesoleva hanke ehitustööde jaoks peab ettevõtja tõendama, et tema sotsiaalkindlustus‑, maksu‑ ja käibemaksukohustused on täidetud; seda tõendatakse „registreerimise” kaudu.
Registreerimistaotlus tehakse vastavalt [kuninga 1978. aasta määrusele].
Selleks et pakkumus vastaks (esitamise ajal) nõuetele, piisab sellest, et pakkumusele lisatakse registreerimistaotluse ärakiri. Hankelepingu sõlmimist ei otsustata enne, kui pädev asutus on [registreerimis]taotluse üle otsustanud.”
Lõpetuseks nähti parandusteates ette:
„Pakkuja kinnitab oma pakkumuses, et ta on käesolevat parandusteadet nr 1 arvesse võtnud, vastasel korral on tema pakkumus tühine.”
19. Pakkumuste esitamise tähtpäevana oli kindlaks määratud 16. märts 1995.
20. Belgias registreeritud ettevõtja Bâtiments et Ponts Construction SA (edaspidi „BPC”) ja Saksamaa ettevõtja WIG Industrieinstandhaltung GmbH (edaspidi „WIG”), mis tol ajal ei olnud Belgias registreeritud, asutasid Berlaymonti riigihankel osalemiseks ettevõtjate ühenduse BPC‑WIG. Ettevõtja WIG nimeks sai hiljem Thyssenkrupp Industrieservice GmbH; Euroopa Kohtus pooleli oleva eelotsusemenetluse ajal muutis ettevõtja veel ühe korra oma nime, nimelt WISAG Produktionsservice GmbH‑ks (edaspidi „WISAG”).
21. 16. märtsil 1995 esitas ettevõtjate ühendus BPC‑WIG pakkumuse Berlaymonti ehitustööde riigihankes. Sellele pakkumusele ei lisanud ta tõendit enese registreerimise ega ühendusse kuuluva ettevõtja WIG registreerimise kohta Belgias. Taotlused Belgias registreerimiseks esitati alles pärast Berlaymonti riigihankes pakkumuste esitamise tähtaja möödumist, nimelt BPC‑WIG esitas taotluse 28. aprillil 1995 ja WIG 3. mail 1995. Alles pärast Berlaymonti riigihanke raames hankelepingu sõlmimist, 1995. aasta juulis rahuldati registreerimistaotlused.(18)
22. Kuid BPC‑WIG pakkumusele oli lisatud Saksamaa maksuameti(19) 4. augusti 1994. aasta tõend ja Saksamaa sotsiaalkindlustusasutuse(20) 3. veebruari 1995. aasta tõend. Nendest tulenes, et Saksamaa maksuametil ei olnud vastuväiteid WIG‑i osalemisele hankemenetluses; Saksamaa sotsiaalamet kinnitas omalt poolt, et WIG on kõik sotsiaalmaksud alati tähtaegselt tasunud.
23. Berlaymont 2000 nõukogu otsustas 20. juunil 2005 sõlmida hankelepingu konkureeriva ettevõtjate ühendusega. Selle otsuse peale esitasid BPC ja WIG halduskohtumenetluse raames kaebuse Belgia Riiginõukogule(21) . 10. märtsil 1999 jättis Riiginõukogu kaebuse rahuldamata ja põhjendas seda sellega, et pakkumuse esitamise ajal ei olnud WIG Belgias registreeritud ja ta ei olnud ka vastavat taotlust esitanud, seega ei saanud BPC‑WIG juba algselt olla pakkujaks.(22)
24. Paralleelselt halduskohtumenetlusega Belgia Riiginõukogus esitasid BPC ja WIG 18. juunil 1996 Tribunal de première instance de Bruxelles’ile(23) tsiviilõigusliku kahju hüvitamise hagi hankemenetlusest kõrvaldamise tõttu. 5. novembri 2002. aasta otsusega jäeti nimetatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbivaatamata, kuna hagejad ei esitanud riigihankel osalemiseks nõutud tõendit enda Belgias registreerimise kohta ja seega ei esitanud nõuetekohast pakkumust, mistõttu puudub neil põhjendatud huvi kahju hüvitamist puudutavas kohtumenetluses.
25. Tribunal de première instance de Bruxelles’i otsuse peale esitasid BPC ja WIG 15. aprillil 2003 apellatsioonkaebuse Cour d’appel de Bruxelles’ile(24), kuid viimane nõustus 14. märtsi 2007. aasta(25) otsuses esimese astme kohtu otsusega. Põhjenduses viitas Cour d’appel sellele, et hagejad ei lisanud Berlaymonti riigihankes oma pakkumusele tõendit WIG‑i ja BPC‑WIG‑i registreerimistaotluse esitamise kohta. WIG‑ile väljastatud Saksamaa maksu‑ ja sotsiaalametite tõendid olid nimelt teistel põhjustel samuti hankemenetluses osalemiseks vajalikud, kuid ei saanud asendada täiendavat registreerimiskohustust Belgias. Kuna hagejad on jätnud sellega hankemenetluse olulise nõude järgimata, on nende pakkumus tühine, mis õigustas nende kohest kõrvaldamist hankemenetlusest.
26. BPC ja WIG 28. septembril 2007 esitatud kassatsioonkaebuse alusel on tsiviilkohtumenetlus nüüdseks eelotsusetaotluse esitanud Belgia kassatsioonikohtus(26) pooleli.
IV. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus
27. 22. jaanuari 2009. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 18. veebruaril 2009, peatas Belgia kassatsioonikohus menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas selline registreerimiskohustus, nagu on kehtestatud käesoleval juhul kohaldatavate hankedokumentide artiklis I.G. riigihankelepingu sõlmimiseks Belgias, on vastuolus Euroopa Liidus vaba liikumise põhimõttega ja direktiivi 93/37EMÜ artikli 24 teise lõiguga, kui seda tuleks tõlgendada nii, et see lubab hankijal kõrvaldada hankemenetlusest välisriigi ettevõtjast pakkuja, kes ei ole registreeritud, aga esitab oma siseriiklike asutuste väljastatud samaväärsed tõendid?
2. Kas Euroopa Liidus vaba liikumise põhimõttega ja direktiivi 93/37 artikli 24 teise lõiguga on vastuolus, kui tunnistatakse Belgia hankija õigust nõuda, et välismaised pakkujad peavad esitama Belgia ametiasutusele – ettevõtjate registreerimiskomisjonile – kehtivuse kontrollimiseks tõendid, mille on neile väljastanud nende riigi maksu‑ ja sotsiaalametid ja mis tõendavad, et nende maksu‑ ja sotsiaalkohustused on täidetud?”
28. Euroopa Kohtu menetluses esitasid põhikohtuasja hagejate BPC ja WIG ning kostja Berlaymont 2000 kõrval kirjalikud ja suulised märkused Belgia Kuningriik ja ka Euroopa Komisjon.(27) Kirjalikus menetluses osales lisaks Tšehhi Vabariik.
V. Hinnang
A. Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
29. Komisjon avaldab eelotsusetaotluse vastuvõetavuse osas kahes mõttes kahtlust, mida toetas ka Berlaymont 2000 Euroopa Kohtu istungil. Esiteks ei sisalda eelotsusetaotlus vajalikke andmeid põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku kohta, teiseks ei too kassatsioonikohus välja põhjuseid, millest tingituna ta pöördus Euroopa Kohtusse.
30. Vastavalt kohtupraktikale on selleks, et Euroopa Kohus saaks talle esitatud eelotsuse küsimustele anda tõhusa vastuse, vaja seda, et siseriiklik kohus määratleks esitatud küsimuste faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks küsimuste aluseks olevaid faktilisi oletusi.(28) Lisaks on möödapääsmatu, et siseriiklik kohus selgitaks vähemalt mingil määral põhjusi nende liidu õigusnormide väljatoomiseks, mille tõlgendamist ta taotleb, ning seost, mis tema hinnangul on vastavate liidu õigusnormide ja kohtuasjas kohaldatavate siseriiklike õigusnormide vahel.(29) Sellega seoses tuleb meenutada, et eelotsusetaotluses sisalduv informatsioon ei pea mitte ainult võimaldama Euroopa Kohtul anda tarvilikke vastuseid, vaid samuti andma liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimaluse esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused.(30)
31. Belgia kassatsioonikohtu eelotsusetaotlus ei ole kindlasti õnnestunud eelotsusetaotluse musternäide. Sellel puudub struktuur, nagu ka ülevaatlik ja täielik faktiliste asjaolude ja õigusliku raamistiku kirjeldus, ning taotluse esitanud kohtu kaalutlused oma küsimuste asjakohasuse kohta otsuse tegemisel. Euroopa Kohtu juhistele siseriiklikele kohtutele eelotsuse taotlemiseks(31) ei näi käesoleval juhul olevat tähelepanu pööratud.
32. Sellegipoolest ei ole eelotsusetaotluse puudused niivõrd tõsised, et need muudaksid eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks.
33. Mis puutub kõigepealt faktilist ja õiguslikku raamistikku, siis ei kirjelda kassatsioonikohus küll ise põhikohtuasja asjaolusid ja selgitab ka üksnes väga vähesel määral siseriiklikke ja liidu õigusnorme, mida ta asjakohaseks peab. Samas nähtub eelotsusetaotluse materjalidest, milles põhikohtuasi seisneb ja millega seoses tekivad eelotsuse küsimused. Olulised selgitused tulenevad eelkõige sellest pikast lõigust, milles kassatsioonikohus Cour d’appel’i vaidlustatud otsuse aluseks olevaid põhjendusi sõnasõnaliselt tsiteerib; neist saab hea tahtmise korral põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku olulisemad elemendid rekonstrueerida. Eelneva astme kohtuotsusele viitamist võib ilmselt selgitada eelotsusetaotluse kohtu kui kassatsioonikohtu rolliga.
34. Lisaks on põhikohtuasja menetlusosalised oma kirjalikes ja suulistes märkustes andnud täiendavaid selgitusi, mis lihtsustavad Euroopa Kohtul esitatud eelotsuse küsimuste vaheliste seoste mõistmist. Samal ajal näitavad nende menetlusosaliste märkused, et eelotsusetaotluses sisalduv teave võimaldas neil kujundada esitatud eelotsuse küsimuste kohta asjakohase seisukoha.(32)
35. Mis eelotsuse küsimuste asjakohasusse
puutub, siis ei esita eelotsusetaotluse esitanud kohus selle kohta eriti teavet. Samas ei õigusta ka see puudus eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks tunnistamist. Euroopa Kohus lähtub väljakujunenud kohtupraktika kohaselt talle siseriiklike kohtute eelotsusetaotluses esitatud küsimuste puhul nende asjakohasuse eeldusest.(33) Sellest eeldusest tuleb Euroopa Kohtu arvates kõrvale kalduda vaid erandjuhtudel ja nimelt siis, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud ühenduse õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega;(34) teisiti öeldes peaks seega asjakohasuse puudumine olema ilmne.
36. Käesoleval juhul ei saa siiski sellest lähtuda, et eelotsuse küsimused on põhikohtuasja lahendamiseks ilmselgelt asjakohatud. Vastupidi, selle lahendamine sõltub Euroopa Kohtu vastustest eelotsuse küsimustele. Põhikohtuasja hagejad heidavad oma kassatsioonkaebuses ette nii direktiivi 93/37 kui ka EÜ artiklite 49 ja 50 rikkumist. Ka põgus pilk eelotsusetaotluses tsiteeritud Cour d’appel’i otsuse lõikudele näitab, et kogu siseriiklik õigusvaidlus toimub peamiselt liidu õigusnormide tõlgendamise ümber.
37. Lõpuks väidab komisjon veel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selgitanud direktiivi 93/37 kohaldatavust. Sellises mahus ehitustööde puhul nagu Berlaymonti riigihankes näib mulle siiski ilmne, et kohaldamisele kuulusid liidu õigusnormid ehitustööde riigihangete kohta. Ka pooled on selles punktis üksmeelel.
38. Kokkuvõttes ei näe ma ühtegi piisavat põhjust, et esitatud eelotsusetaotlus vastuvõetamatuks tunnistada.
B. Eelotsuse küsimuste sisuline hinnang
39. Berlaymonti riigihanke toimumise ajahetkel kehtinud(35) Belgia õigusnorme ettevõtjate registreerimise kohta tuleb kahetiselt kontrollida Euroopa Liidu õiguse alusel. Esiteks küsitakse, kas direktiiviga 93/37 ja „vaba liikumise põhimõttega” on kooskõlas hankemenetluses osalemise tingimusena siseriikliku maksuõigusliku registreerimiskohustuse kehtestamine ka välismaistele ettevõtjatele. Teiseks tuleb selgitada, kas teise liikmesriigi maksu‑ ja sotsiaalõiguslike tõendite kehtivuse kontrollimise ülesandeks andmine hankijaks mitteolevale asutusele rikub liidu õiguse nimetatud sätteid.
40. Poolte arvamused nimetatud kahes küsimuses lähevad lahku: kui põhikohtuasja hagejate, Tšehhi valitsuse ja komisjoni arvates ei ole käesoleval juhul vaidlusalused sätted kooskõlas liidu õigusnormidega, on põhikohtuasja kostja ja Belgia valitsus vastupidisel seisukohal, seejuures esitab Belgia valitsus oma märkused üksnes teise eelotsuse küsimuse kohta(36) .
1. Registreerimiskohustuse vastavus liidu õigusele (esimene eelotsuse küsimus)
41. Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas siseriiklikus õiguses ja hanke tingimustes esitatud maksuõigusliku registreerimiskohustuse täitmist võib nõuda ka teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjatelt riigihankemenetluses osalemise tingimusena. Euroopa Kohtul palutakse seda küsimust selgitada lähtudes „vaba liikumise põhimõttest Euroopa Liidus ” ja direktiivi 93/37 artikli 24 teisest lõigust.
42. Euroopa siseturu põhivabadustest käsitletakse käesoleval juhul ainult teenuste osutamise vabadust reguleerivaid sätteid (EÜ asutamislepingu artiklid 59 ja 60(37) ).
43. Tuleb silmas pidada, et siseriiklikku meedet valdkonnas, mis on liidu tasandil ammendavalt ühtlustatud, peab hindama selle ühtlustamismeetme sätete, mitte esmase õiguse sätete alusel.(38) Direktiiv 93/37 ei näe küll ette laialdast liidu õiguse regulatsiooni ehitustööde riigihangete vallas, pigem on eesmärgiks ainult selliste hankelepingute sõlmimiseks ette nähtud siseriiklike menetluste kooskõlastamine.(39) Samas sisaldab just käesoleval juhul vaidlusalune direktiivi 93/37 artikli 24 esimene lõik seoses ettevõtja ametialase sobivusega ammendavat loetelu võimalikest põhjustest, mille alusel saab osaleja hankemenetlusest kõrvaldada.(40)
44. Seoses ametialase valiku kriteeriumidega ühtlustab seega direktiiv 93/37 oma kohaldamisalas ammendavalt. Järelikult peab esimest eelotsuse küsimust selgitama üksnes lähtudes direktiivist 93/37, seejuures tuleb selle sätteid tõlgendada ja kohaldada kooskõlas teenuste osutamise vabaduse põhimõtetega, mille teostamiseks need on kehtestatud.(41)
45. Esmalt tuleb märkida, et maksuõiguslikku registreerimist kuninga 1978. aasta määruse kohaselt ei tohi segamini ajada riiklike ehitustööde jaoks tunnustatud ettevõtjate ametlikku nimekirja kandmisega direktiivi 93/37 artikli 29 tähenduses. Pooled on üksmeelel, et vaidlusalune registreerimiskohustus ei kuulu artikli 29 kohaldamisalasse. Pealegi ei sobiks artikkel 29 sellise kohustusliku registreerimisnõude nagu Belgias ettenähtu õigustamiseks. See säte peab üksnes kergendama välismaiste ehitusettevõtjate osalemist hankemenetlustel seeläbi, et näeb ette nende vastavas päritoluriigis peetavasse ametlikku nimekirja kandmise tunnustamise.(42)
46. Sama vähe kuulub direktiivi 93/37 artikli 24 esimeses lõigus sõnaselgelt ette nähtud kõrvaldamise aluste hulka asjaolu, et ettevõtja on jäänud siseriikliku maksuõiguse kohaselt registreerimata.(43)
47. Kontrollida tuleb aga, kas käesoleval juhul vaidlusalune registreerimismenetlus ei ole kokkuvõttes direktiivi 93/37 artikli 24 esimeses lõigus loetletud kõrvaldamisaluste kohaldamise menetlus. On mõeldav, et see registreerimine aitab tuvastada ja tõendada ettevõtjate ametialast sobivust artikli 24 tähenduses, eriti nende usaldusväärsust seoses maksude ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumisega teenuse osutamise kohaks olevas liikmesriigis
(artikli 24 esimese lõigu punktid e ja f).(44) Selle poolt ei räägi mitte üksnes kuninga 1978. aasta määruse artikli 2 lõike 1 punktid 10 ja 11, mis näivad viitavat maksu‑ ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustuse täitmisele Belgias .(45)
48. Eelotsusetaotlus ei ole registreerimismenetluse eseme ja eesmärkide osas ühemõtteline, ja ka poolte märkused Euroopa Kohtus ei toonud selles osas selgust. Seetõttu on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesandeks, kes ainsana on pädev tõlgendama siseriiklikku õigust,(46) tuvastada vajaduse korral registreerimismenetluse ese ja eesmärgid.
49. Juhuks kui selline registreerimismenetlus, nagu on ette nähtud kuninga 1978. aasta määruses, osutub tegelikult ettevõtjate usaldusväärsuse tuvastamise ja tõendamise menetluseks, on see põhimõtteliselt kooskõlas direktiivi 93/37 eesmärkidega, milleks on muu hulgas kõikide pakkujate võrdne kohtlemine(47) ning ka nende vahel tõhusa ja moonutamata konkurentsi tingimuste loomine.(48)
50. Täpselt sellel eesmärgil lubab direktiivi 93/37 artikli 24 esimene lõik hankemenetlusest kõrvaldada ettevõtjad, kes ei ole täitnud nii sotsiaalkindlustusmaksete kui ka maksude või maksete tasumise kohustusi või kel puudub muul põhjusel hankemenetluses osalemiseks ametialane sobivus, eelkõige ametialane ausus, maksevõime ning ka majanduslik ja finantsolukord.(49) Nende kõrvaldamine hankemenetlusest peab ära hoidma konkurentsi moonutamise: tuleb takistada, et „mustad lambad”, kes ei tasu näiteks oma makse ja sotsiaalkindlustusmakseid, saaksid esitada kokkuvõttes üldsuse kulul soodsamaid pakkumusi kui nende konkurendid ja sõlmida sel viisil ebaausate meetoditega hankelepinguid, eriti kuna viimaseid rahastatakse tavapäraselt maksudest saadud vahenditega.
51. Igatahes rajaneb direktiivi 93/37 artikkel 24 arusaamal, et pakkujate usaldusväärsust saab hankemenetluse raames ise kontrollida ega ole vaja eraldi preventiivse kontrolli menetlust, mis eelneb hankemenetlusele. Selles väljendub üldine teenuste osutamise vabadusele olemuslik väärtushinnang: ettevõtjate preventiivse kontrolli süsteem eelneva loa taotlemise või registreerimise menetluse kaudu teeb teenuste pakkumise vähem atraktiivseks ja on ainult siis õigustatud, kui järelkontroll toimuks sellise hilinemisega, et ei oleks tagatud selle tegelik tõhusus ja seega taotletava eesmärgi saavutamine.(50)
52. Selle kohaselt tohib ettevõtjate registreerimine olla ainult siis hankemenetluses osalemise eelduseks, kui taoline registreerimine ei kujuta endast tegelikult eelnevat kontrolli ja see ei raskenda ega sea viivitusse asjaomase ettevõtja osalemist vastavas hankemenetluses ning kui see ei tekita neile täiendavaid halduskulusid.(51)
53. Seda, kas vaidlusalune Belgia õiguse alusel läbiviidav registreerimismenetlus vastab nimetatud nõuetele, peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus. Euroopa Kohtule esitatud teabe kohaselt ei toonud vastav menetlus igatahes kaasa täiendavaid halduskulusid ja nõudis ka ainult dokumentide esitamist, mis pidid ettevõtjal direktiivi 93/37 artikli 24 esimese ja teise lõigu alusel niigi valmis olema. Pealegi ei põhjustanud registreerimismenetlus käesoleval juhul ajakaotust, kuna sõnaselgelt oli ette nähtud, et Berlaymonti riigihankes piisas pakkumuse esitamiseks ainult registreerimistaotluse esitamisest ja hankelepingu sõlmimist ei otsustata enne registreerimismenetluse lõppemist (vt hankedokumentide artikli 1.G. parandatud redaktsiooni).(52)
54. Lähemal uurimisel ei kujutanud registreerimismenetlus käesoleval juhul endast seega tingimata hankemenetlusele eelnevat preventiivset loamenetlust. Pigem võimaldas see välismaiste pakkujate maksude ja sotsiaalkindlusmaksete tasumisega seotud usaldusväärsust kontrollida paralleelselt hankemenetlusega ilma täiendava aja- ja rahaliste kuludeta. Nendel asjaoludel ei esine põhimõttelisi kahtlusi registreerimismenetluse vastavuse osas direktiivi 93/37 artiklile 24 ja selle taustaks olevatele teenuste osutamise vabaduse väärtustele.
55. Vastupidist ei tulene kohtuotsusest komisjon vs . Belgia.(53) Küll olid toonase liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse esemeks Belgia õiguse sätted, mis olid samuti seotud käesoleval juhul vaidlusaluse ehitusettevõtjate maksuõigusliku registreerimisega. Euroopa Kohus ei kontrollinud aga tolles otsuses registreerimiskohustuse kui sellise vastavust liidu õigusele,(54) vaid üksnes tundlikke maksude ja maksetega seotud ebasoodsaid tagajärgi, mis Belgia õiguse kohaselt tulenesid ehitusettevõtjatele ja tellijatele registreerimise puudumisest.(55) Käesoleval juhul ei ole taolisi probleeme tekkinud.
56. Komisjon väidab veel vastu, et ettevõtja kontrollimine registreerimismenetluse käigus väljub oma ulatuse poolest sellest, mis on direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõiguga lubatud. Seejuures tugineb ta kuninga 1978. aasta määruse artikli 2 lõikele 1, täpsemalt selle punktides 7 ja 12 sisalduvatele sätetele.
57. See vastuväide ei veena mind. Küll on tõsi, et kuninga 1978. aasta määruse artikli 2 lõike 1 punktid 7 ja 12 ei ole sõnalises vastavuses direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõiguga. Kuid mõlemad sätted taotlevad sama eesmärki, mis on ka direktiivi artikli 24 esimese lõigu aluseks, nimelt ettevõtjate usaldusväärsuse tuvastamine.
58. Nii lubab esimene säte (kuninga 1978. aasta määruse artikli 2 lõike 1 punkt 7) keelduda äriühingute registreerimisest, kelle juhtivtöötajatel on keelatud äritegevus varasema pankroti või kriminaalkorras süüdimõistmise tõttu. Sellel sättel on sama eesmärk kui direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõigu punktidel a–d: tuleb tagada, et hankemenetluses osalevad ainult ettevõtjad, kelle maksevõime ja ametialane ausus ei ole eelnevate üleastumiste tõttu küsitav. Iseenesest mõistetavalt tähendab see ka seda, et äriühingu juhtivtöötajad peavad igati tagama ametialase aususe, vastasel juhul oleks lihtne vältida ametialase sobivuse kriteeriumit uue äriühingu asutamise kaudu.
59. Teine säte (kuninga 1978. aasta määruse artikli 2 lõike 1 punkt 12) lubab keelduda ettevõtjate registreerimisest, kes ei oma piisavaid rahalisi, halduslikke ja tehnilisi vahendeid, et tagada oma maksu‑ ja sotsiaalkindlustuskohustuste täitmist. Direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõigu punktidel e ja f on sama eesmärk. Küll puudutavad direktiivi sätted oma sõnastuse kohaselt ainult ettevõtja maksu‑ ja sotsiaalkindlustuskohustusega seotud hooletuse tuvastamist minevikus . Oma mõtte ja eesmärgi järgi võimaldavad aga direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõigu punktid e ja f täpselt sama, mida kuninga 1978. aasta määruse artikli 2 lõike 1 punkt 12: tuleb prognoosida, kas ehitustööde riigihankemenetluses osalejalt võib oodata, et ta tasub oma maksud ja sotsiaalkindlustusmaksed vastavalt seadusest tulenevatele kohustustele. Kui sellele ei saa vastata jaatavalt, siis tuleb hankemenetluse puhul karta juba mainitud konkurentsi moonutamist.(56)
60. Lõpuks väidavad mõned pooled,(57) et ettevõtja kontrollimine registreerimismenetluse käigus ületab oma ulatuselt nõutavat ja on seetõttu ebaproportsionaalne. Belgia asutused oleksid pidanud piirduma ettevõtja päritoluriigi pädevate asutuste väljastatud tõenditega, nagu WIG need käesoleval juhul esitas.
61. Ka see vastuväide on liiga kitsapiiriline. Direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõigu punktid e ja f lubavad ettevõtjate usaldusväärsuse kontrollimist seoses maksu‑ ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumisega sõnaselgelt mitte ainult tema päritoluriigis, vaid ka hankija riigis, st järelikult liikmesriigis, kus ettevõtja soovib ehitustööde hankemenetluses osaleda.
62. Nagu Tšehhi valitsus esile toob, põhineb see kaalutlusel, et ettevõtjad võivad teenuseid osutada mitmes liikmesriigis. Sellekohaselt võib üks ja sama ettevõtja olla mitmes liikmesriigis ning mitte ainult oma päritoluriigis rikkunud maksu‑ ja sotsiaalkindlustuskohustusi. Üksnes tema päritoluriigi väljastatud takistuse puudumise tõendite esitamise alusel ei saa teha veel lõplikke järeldusi tema usaldusväärsuse kohta seoses maksude ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumisega. Sama leidis kohtuistungil ka komisjon.
63. Seega peab hankija asukohariigi ametiasutustel olema võimalik eraldi kontrollida ettevõtjate maksude ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustuste täitmist oma riigis . Sellekohaselt lubab direktiivi 93/37 artikli 24 teise lõigu teine taane, erinevalt esimesest taandest, mitte ainult päritoluriigis väljastatud tõendite kontrollimist, vaid üldisemalt „asjaomase liikmesriigi pädeva asutuse” väljastatud tõendite kontrollimist.
64. Kokkuvõtvalt tuleb seetõttu sedastada:
Teenuste osutamise vabadus ja direktiiv 93/37 ei keela siseriiklikus õiguses või hanke tingimustes teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjatele maksuõigusliku registreerimiskohustuse ettenägemist hankemenetluses osalemise tingimusena, kui registreerimismenetlus
– ei raskenda ega sea viivitusse nende ettevõtjate osalemist hankemenetluses ning neile ei kaasne sellega ka täiendavaid halduskulusid ja
– selle eesmärk on üksnes ettevõtjate ametialase sobivuse ja usaldusväärsuse tuvastamine ja tõendamine direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõigu tähenduses.
2. Hankijaks mitteoleva asutuse poolt välismaiste tõendite kontrollimise vastavus liidu õigusele (teine eelotsuse küsimus)
65. Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas välismaist ettevõtjat võib riigihankes osalemise tingimusena kohustada nende päritoluriigis väljastatud maksude ja sotsiaalmaksete nõuetekohast tasumist kinnitavaid tõendeid esitama kehtivuse kontrollimiseks hankijaks mitteolevale asutusele – käesoleval juhul registreerimiskomisjonile. Selle küsimusega seoses tuleks Euroopa Kohtul selgitada „vaba liikumise põhimõtet Euroopa Liidus” ja direktiivi 93/37 artikli 24 teist lõiku.
66. Nagu juba mainitud,(58) sõltub vastus sellele küsimusele üksnes direktiivist 93/37, mida tuleb aga omakorda tõlgendada ja kohaldada lähtudes teenuste osutamise vabaduse põhimõttest.
67. Lähemal vaatlemisel tekib küsimusega seoses kaks probleemi, mida ma üksteise järel käsitlen. Esiteks tuleb selgitada, kas tõendite kontrollimist direktiivi 93/37 artikli 24 teise lõigu tähenduses võib üle anda hankijaks mitteolevale asutusele (selle kohta vt järgnevat punkti a). Teiseks tuleb määratleda sellise kontrolli võimalik ulatus (vt allpool, punkt b).
a) Hankijaks mitteoleva asutuse poolne tõendite täiendava kontrollimise võimalikkus
68. Direktiivi 93/37 kvalitatiivse valiku kriteeriumid e kohastes sätetes eeldatakse iseenesest mõistetavana, et neid kontrollib igakordne hankija ise. Nii kõneleb direktiivi artikli 24 teine lõik tõenditest, mida saab hankija nõuda ettevõtjalt, ja ka läheduses asuvates sätetes, nagu direktiivi artikli 26 lõigetes 2 ja 3 ning ka artikli 27 lõikes 2 kasutatakse sarnast sõnastust. Lisaks võib hankija direktiivi artikli 28 alusel ettevõtjalt nõuda, et ettevõtja esitatud tõendeid täiendaks või selgitaks.
69. Kõik see aga ei välista, et siseriiklike õigusnormide kohaselt hindab siseriiklikul, piirkondlikul või kohalikul tasandil kvalitatiivse valiku teatud kriteeriume täiendavalt spetsialiseerunud asutus või et hankija kaasab omal algatusel üksikjuhul taolise asutuse. See ei pruugi olla otstarbekas mitte ainult siis, kui on vaja hinnata eriti keerulisi ettevõtja finants- ja majandusliku olukorraga või tehniliste võimalustega seotud küsimusi ühes kindlas riigihankes (direktiivi 93/37 artiklid 26 ja 27), vaid näiteks ka siis, kui hankija koormust on võimalik kergendada ettevõtja ametialase sobivuse (direktiivi 93/37 artikkel 24) tsentraalse kontrollimise kaudu.
70. Asutused nagu Belgia registreerimiskomisjonid on sellised spetsialiseerunud asutused. Nad kontrollivad tsentraalselt hankemenetluses võimalusel osaleda soovivate ettevõtjate ametialast sobivust. Selliselt kaasneb nende tegevusega hankijate kohustuste vähenemine ja nad tagavad lisaks ettevõtjate hindamisel teatud ühtlustatuse.
71. Kui ikkagi spetsialiseerunud asutustele nagu registreerimiskomisjonidele tehakse ülesandeks ettevõtjate ametialase sobivuse hindamine seoses riigihankes osalemisega, tuleb tagada, et asjaomasele ettevõtjale ei teki sellest kahjulikku tagajärge.
– See tähendab esiteks, et ettevõtjate osalemist riigihankemenetluses ei või raskendada ega viivitusse seada ja neid ei või koormata täiendavate halduskuludega.(59)
– Teiseks peab see spetsialiseerunud asutus ise tagama, et ta kontrollib ettevõtjate sobivust kooskõlas riigihankedirektiivide asjaomaste sätete ja selle taustaks olevate teenuste osutamise vabaduse põhimõtetega.
72. Nimetatud esimese punktiga seoses ei olnud küll käesoleval juhul registreerimiskomisjonile seatud tähtaega registreerimistaotluse üle otsustamiseks, kuid Berlaymonti riigihankes oli aga tagatud, et sellest ei tekiks asjaomastele ettevõtjatele kahjulikku tagajärge: nagu eelnevalt mainitud, piisas pakkumuse esitamisel üksnes tõendist registreerimistaotluse esitamise kohta, ja Berlaymont 2000 hankijana võttis endale kohustuse otsustada hankelepingu sõlmimine mitte enne registreerimismenetluse lõppemist (hankedokumentide artikkel 1.G. parandatud redaktsioonis(60) ).
73. Probleemne on seevastu teine punkt, st registreerimiskomisjoni poolt liidu õigusnormide järgimise tagamine.
74. Sellega seoses viitas komisjon õigesti Belgia registreerimiskomisjonide koosseisu kinnitamise eeskirjadele. Neisse kuuluvad enamuses isikud, kes nimetatakse Belgia provintsi tasandil kohaliku ehitussektori tööandjate ja töötajate ettepanekul (kuninga 1978. aasta määruse artikli 16 lõige 1). Registreerimiskomisjoni juhib küll riigi nimetatud liige (sama määruse artikli 16 lõige 2). Kuid ei ole siiski tagatud, et riigi nimetatud liikmed saaksid takistada liidu õigusega vastuolus olevate otsuste vastuvõtmist, näiteks vetoõiguse kasutamisega.
75. Registreerimiskomisjonide selline koosseis ja töökord jätab mulje erapoolikusest, isegi siis, kui nende igalt liikmelt isikuliselt eeldada üksnes parimaid kavatsusi.(61) Välismaised ettevõtjad, kes seisavad silmitsi nõudega lasta oma sobivust hinnata ja tuvastada nende potentsiaalsete konkurentide esindajatel ja nende töötajatel, võivad Belgia ehitustööde riigihankemenetluses osalemisest tõsiselt tagasi kohkuda.
76. Erinevalt Belgia valitsuse arvamusest ei saa sellist erapoolikuse muljet välistada üksnes seeläbi, et registreerimiskomisjonid peavad oma otsuseid põhjendama ja neid saab kohtus vaidlustada. Kui välismaine ettevõtja vajab registreerimist ühes konkreetses riigihankemenetluses osalemiseks, nagu seda oli vaja WIG‑l ja BPC‑WIG‑l seoses Berlaymonti riigihankega, siis ei saa temalt oodata, et ta vaidlustab kõigepealt võimaliku registreerimisest keeldumise kohtu kaudu, mis on seotud oluliste aja‑ ja rahaliste kuludega. Nagunii tuleks isegi asja menetleva kohtu otsus hagi rahuldamiseks üldjuhul liiga hilja selleks, et võimaldada ettevõtjal veel hankemenetluses osalemist.
77. Kokkuvõttes niisiis ei taga registreerimiskomisjonide koosseis ja töökord, nagu see on sätestatud kuninga 1978. aasta määruses, piisavalt liidu õigusnormide täitmist. Taolistele asutustele ei saa anda teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjate ametialase sobivuse tuvastamist vastavalt direktiivi 93/37 artiklile 24 seoses nende osalemisega hankemenetluses.
b) Päritoluriigis väljastatud tõendite kontrolli ulatus
78. Selgitada tuleb veel, milline võib olla päritoluriigis väljastatud maksu‑ ja sotsiaalõigusalase takistuse puudumise tõendite, nagu WIG käesoleval juhul esitas, kontrollimise ulatus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus räägib eelotsuse küsimuse sõnastuses välismaiste tõendite „kehtivuse” kontrollimisest registreerimiskomisjonide poolt, kuid jätab täpsemalt kirjeldamata, mida ta sellega on mõelnud.
79. Pooled ei ole üksmeelel Belgia registreerumiskomisjonide kontrollimispädevuse täpse ulatuse osas. Kui Berlaymont 2000 lähtub sellest, et need pädevused vastavad direktiivile 93/37, peab Euroopa Komisjon neid selgelt ulatuslikumaks, kui lubab direktiiv 93/37. Sellega seoses viitab Euroopa Komisjon kuninga 1978. aasta määruse artikli 10 lõikele 2, mille kohaselt võib registreerimiskomisjon nõuda taotlejalt täiendavate dokumentide või andmete esitamist, mida ta peab vajalikuks hindamisel, kas registreerimise tingimused on täidetud.
80. Sellega seoses tuleb nentida, et ettevõtjate ametialast sobivust nende osalemiseks hankemenetluses kontrolliva avaliku asutuse pädevusi tuleb tõlgendada ja rakendada vastavalt liidu õiguse nõuetele. Direktiivi 93/37 artikli 28 kohaselt võib ettevõtjalt üksnes nõuda, et nad „artiklites 24–27 sätestatud piirides” esitatud tõendeid täiendaksid ja selgitaksid. Kui Belgia siseriiklik õigus peaks registreerimiskomisjonidel lubama ettevõtjalt andmete ja dokumentide nõudmist, mida ei ole ette nähtud direktiivis 93/37, siis ei või taolist pädevust kasutada teisest liikmesriigist pärit ettevõtja suhtes.(62)
81. Vastavalt direktiivi 93/37 artikli 24 teise lõigu teisele taandele „aktsepteerib” hankija (või muu asutus, kelle ülesandeks on ametialase sobivuse kontrollimine) „küllaldase tõendina” lisaks asjaomase liikmesriigi pädeva ametiasutuse väljastatud tõendit maksu‑ ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustuse täitmise kohta ettevõtja usaldusväärsuse hindamisel.
82. Juba range sõnastus „aktsepteerib […] küllaldase tõendina” viitab sellele, et kui niisuguse liikmesriigi avalikule asutusele, kus hankemenetlust läbi viiakse, esitatakse taoline tõend, ei jää sellele asutusele iseseisvat hindamisruumi. Hankijal või muul kontrollimisega tegeleval asutusel ei ole järelikult õigust sisuliselt kontrollida selle õigsust, mida päritoluriigi ametiasutused on kirjalikult kinnitanud.
83. Eelnev leiab kinnitust, kui vaadelda direktiivi 93/37 tagapõhjaks olevaid teenuste osutamise vabaduse väärtusi, millega tuleb teadaolevalt arvestada nimetatud direktiivi tõlgendamisel ja kohaldamisel. Teenuste vaba liikumisega ei ole nimelt põhimõtteliselt kooskõlas kehtestada teenuste osutajale üldise huvi kaitsmise eesmärgil piiranguid, niivõrd kui see huvi on juba kaitstud eeskirjadega, mis kehtivad teenuste osutaja suhtes liikmesriigis, kus ta asub.(63) Päritoluriigi ametiasutused kontrollisid tõendi väljastamisel, kas ettevõtja on oma päritoluriigis nõuetekohaselt tasunud makse ja sotsiaalkindlustusmakseid; seetõttu keelab teenuste osutamise vabaduse põhimõte, mis realiseerub direktiivi 93/37 artikli 24 kaudu, vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustel uuesti sisuliselt kontrollida sama küsimust, st maksu‑ ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustuse täitmise usaldusväärsust päritoluriigis.
84. Lõpuks peab niisiis hankija või ettevõtjate usaldusväärsuse tuvastamisega tegelev asutus piirduma selliste asjaolude kontrollimisega, kas päritoluriigis väljastatud tõendil on hiljutine kuupäev, kas see on autentne ja kas seda ei ole väljastanud ilmselgelt selleks pädevust mitteomav asutus. Enamat, kui ilmsete asjaolude kontrollimist, ei tohi aga läbi viia, kuna vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustel ei ole õigust hinnata taoliste tõendite väljastamise pädevuse või menetlusega seotud üksikasju ettevõtja päritoluriigis.
85. Sellest eraldiseisev on loomulikult vastuvõtva liikmesriigi ametiasutuste pädevus kontrollida, kas asjaomane ettevõtja on omal maal – teenuste osutamise asukohaks olevas liikmesriigis – täitnud oma maksu‑ ja sotsiaalmaksete tasumise kohustusi, ja prognoosida, kas ta on võimeline neid kohustusi täitma ka seoses eelseisva hankega.
86. Kokkuvõttes:
Direktiivi 93/37 artikli 24 teise lõigu teine taane ei keela seada välismaisele ettevõtjale hankemenetluses osalemise tingimuseks maksu‑ ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustuse nõuetekohase täitmise kohta päritoluriigi ametiasutuste väljastatud tõendite esitamist kontrollimiseks hankijaks mitteolevale asutusele, kui antud asutus
– tagab tema koosseisu ja töökorda arvestades piisavalt liidu õigusnormide järgimise ja
– oma kokkuvõtvas kontrollis piirdub selle tuvastamisega, kas asjakohasel tõendil on hiljutine kuupäev, kas see on autentne ja kas seda ei ole väljastanud ilmselgelt selleks pädevust mitteomav asutus.
Kui siseriiklik õigus lubab sellel asutusel ettevõtjalt andmete ja dokumentide nõudmist, mida ei ole ette nähtud direktiivis 93/37, siis ei või taolist pädevust kasutada teisest liikmesriigist pärit ettevõtja suhtes.
VI. Ettepanek
87. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Belgia kassatsioonikohtu esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Teenuste osutamise vabadus ja direktiiv 93/37 ei keela siseriiklikus õiguses või hanke tingimustes teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjatele maksuõigusliku registreerimiskohustuse ettenägemist hankemenetluses osalemise tingimusena, kui registreerimismenetlus
– ei raskenda ega sea viivitusse nende ettevõtjate osalemist hankemenetluses ning neile ei kaasne sellega ka täiendavaid halduskulusid ja
– selle eesmärk on üksnes ettevõtjate ametialase sobivuse ja usaldusväärsuse tuvastamine ja tõendamine direktiivi 93/37 artikli 24 esimese lõigu tähenduses.
2. Direktiivi 93/37 artikli 24 teise lõigu teine taane ei keela seada välismaisele ettevõtjale hankemenetluses osalemise tingimuseks maksu‑ ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumise kohustuse nõuetekohase täitmise kohta päritoluriigi ametiasutuste väljastatud tõendite esitamist kontrollimiseks hankijaks mitteolevale asutusele, kui antud asutus
– tagab tema koosseisu ja töökorda arvestades piisavalt liidu õigusnormide järgimise ja
– oma kokkuvõtvas kontrollis piirdub selle tuvastamisega, kas asjakohasel tõendil on hiljutine kuupäev, kas see on autentne ja kas seda ei ole väljastanud ilmselgelt selleks pädevust mitteomav asutus.
Kui siseriiklik õigus lubab sellel asutusel ettevõtjalt andmete ja dokumentide nõudmist, mida ei ole ette nähtud direktiivis 93/37, siis ei või taolist pädevust kasutada teisest liikmesriigist pärit ettevõtja suhtes.
(1) .
(2)  –	3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑346/06: Rüffert (EKL 2008, lk I‑1989); see kohtuasi puudutas küsimust, kas ettevõtjalt, kes osaleb ehitustööde riigihankemenetluses, saab nõuda töötasu maksmist, mis on kollektiivlepinguga ette nähtud ehitustööde teostamise asukohas.
(3)  –	Nimi „Berlaymont” tuleneb Augustinuse ordu kloostrist. Varem oli praeguse komisjonihoone asukohas umbes kahe hektari suurune park koos „Berlaymonti daamide” ( Dames du Berlaymont ) nunnakloostriga.
(4)  –	Nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiiv 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (EÜT 199, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163), edaspidi „direktiiv 93/37”.
(5)  –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiv 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (ELT L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132).
(6)  –	Euroopa Ühenduse asutamisleping Maastrichti lepingu redaktsioonis.
(7)  –	Praegu sisalduvad teenuste osutamise vabadust käsitlevad sätted sisuliselt samas sõnastuses ELTL artiklites 56 ja 57.
(8)  –	Avaldatud Moniteur belge, 26.7.1977, lk 9539 („kuninga 1977. aasta määrus”). Asjakohased sätted kehtisid kuni 23. veebruarini 1997.
(9)  –	Avaldatud Moniteur belge, 7.10.1978, lk 11707 („kuninga 1978. aasta määrus”). Käesolevas asjas tähtsust omavas redaktsioonis kehtis määrus kuni 1. augustini 1996.
(10)  –	Commission d’enregistrement.
(11)  –	Sel ajal: Euroopa Ühenduste Komisjon.
(12)  –	Edaspidi „Berlaymont 2000”.
(13)  –	Kinnisvarahaldus.
(14)  –	Edaspidi ka „Berlaymonti riigihange”.
(15)  –	See võrdub umbes 34,7 miljoni euroga.
(16)  –	EÜT 1994, S 247, lk 107.
(17)  –	EÜT 1995, S 32, lk 13.
(18)  –	WIG registreeriti 24. juulil 1995 ja BPC-WIG 28. juulil 1995.
(19)  –	Finanzamt Köln‑Mitte.
(20)  –	„Takistuse puudumise tõend”, mille väljastas AOK‑Bundesverband.
(21)  –	Conseil d’État.
(22)  –	Belgia Riiginõukogu VI koja otsus nr 79.191.
(23)  –	Brüsseli Esimese Astme Kohus, kohtuasja nr 1996/7808/A.
(24)  –	Brüsseli apellatsioonikohus.
(25)  –	Otsus nr 2007/2058.
(26)  –	Cour de cassation.
(27)  –	Belgia märkused piirdusid teise eelotsuse küsimusega.
(28)  –	26. jaanuari 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑320/90–C‑322/90: Telemarsicabruzzo jt (EKL 1993, lk I‑393, punkt 6); 17. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑134/03: Viacom Outdoor (EKL 2005, lk I‑1167, punkt 22); 6. detsembri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ja C‑194/04: ABNA jt (EKL 2005, lk I‑10423, punkt 45) ja 8. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑42/07: Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International (edaspidi „Liga Portuguesa”; kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 40).
(29)  –	7. aprilli 1995. aasta määrus C‑167/94: Grau Gomis jt (EKL 1995, lk I‑1023, punkt 9), nagu ka eespool 28. joonealuses märkuses viidatud otsused ABNA jt, punkt 46, ja Liga Portuguesa, punkt 40.
(30)  –	1. aprilli 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 141/81–143/81: Holdijk jt (EKL 1982, lk 1299, punkt 6) ja 3. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑303/05: Advocaten voor de Wereld (EKL 2007, lk I‑3633, punkt 20) nagu ka 8. juuli 1998. aasta määrus C‑9/98: Agostini (EKL 1998, lk I‑4261, punkt 5).
(31)  –	Sel ajal kehtisid juhised ELT 2005, C 143, lk 1 avaldatud redaktsioonis. Juhiste praegu kehtiv redaktsioon on avaldatud ELT 2009, C 297, lk 1. Vastav uuendatud väljaanne on leitav ka Euroopa Kohtu veebilehelt http://curia.europa.eu rubriigist Euroopa Kohus/Menetlus.
(32)  –	Samas tähenduses 10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑345/06: Heinrich (EKL 2009, lk I‑1659, punkt 35) ja eespool 28. joonealuses märkuses viidatud otsus Liga Portuguesa, punktid 41 ja 42.
(33)  –	7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑355/97: Beck ja Bergdorf (EKL 1999, lk I‑4977, punkt 22); 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑333/07: Regie Networks (EKL 2008, lk I‑10807, punkt 46) ja 8. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑478/07: Budejovicky Budvar (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 63).
(34)  –	1. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑212/06: Gouvernement de la Communauté française ja Gouvernement wallon (EKL 2008, lk I‑1683, punkt 29); vt lisaks eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(35)  –	Komisjoni väitel on registreerimise nõue 24. detsembri 1993. aasta seaduse ehitustööde, asjade ja teenuste riigihankelepingute kohta rakendamiseks antud kuninga mõne määruse muutmiseks antud kuninga 31. juuli 2008. aasta määrusega ( Moniteur belge, 18.8.2008, lk 43572) kehtetuks tunnistatud, mida kinnitas Belgia valitsus Euroopa Kohtu istungil.
(36)  –	See on ilmselt seotud sellega, et registreerimisnõue, mis on esimese eelotsuse küsimuse esemeks, ei kehti enam Belgias (vt 35. joonealune märkus).
(37)  –	Nüüd ELTL artiklid 56 ja 57.
(38)  –	13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑324/99: DaimlerChrysler (EKL 2001, lk I‑9897, punkt 32); 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑210/03: Swedish Match (EKL 2004, lk I‑11893, punkt 81) ja 1. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑569/07: HSBC Holdings ja Vidacos Nominees (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 26).
(39)  –	27. novembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑285/99 ja C‑286/99: Lombardini ja Mantovani (EKL 2001, lk I‑9233, punkt 33); 12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑470/99: Universale‑Bau jt (EKL 2002, lk I‑11617, punkt 88) ja 16. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑213/07: Michaniki (EKL 2008, lk I‑9999, punkt 38).
(40)  –	Eespool 39. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Michaniki, punkt 43; samas tähenduses 9. veebruari 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑226/04 ja C‑228/04: La Cascina jt (EKL 2006, lk I‑1347, punkt 22) ja 19. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑538/07: Assitur (EKL 2009, lk I‑4219, punkt 20), vastavalt sama sisuga nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (EÜT L 209, lk 1; eriväljaanne 06/01, lk 322), artikkel 29.
(41)  –	Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt viiakse liidu riigihankealaste õigusnormide kaudu muu hulgas ellu teenuste osutamise vabadust (vt 15. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑44/96: Mannesmann Anlagenbau Austria jt (EKL 1998, lk I‑73, punkt 43); eespool 39. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Michaniki, punkt 39, ja 9. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑480/06: komisjon vs . Saksamaa (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 47); väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ka teisese õiguse sätteid tõlgendada ja kohaldada kooskõlas esmase õigusega (vt 13. detsembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 218/82: komisjon vs . nõukogu (EKL 1983, lk 4063, punkt 15), 26. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑305/05: Ordre des barreaux francophones et germanophone jt (EKL 2007, lk I‑5305, punkt 28) ja 19. novembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑402/07 ja C‑432/07: Sturgeon jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 48)).
(42)  –	Samas tähenduses juba 10. veebruari 1982. aasta otsus kohtuasjas 76/81: Transporoute et travaux (edaspidi „Transporoute”, EKL 1982, lk 417, punktid 12 ja 13) direktiivile 93/37 eelnenud nõukogu 26. juuli 1971. aasta direktiivi 71/305/EMÜ riiklike ehitustöölepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (EÜT L 185, lk 5) artikli 28 kohta.
(43)  –	Taoliselt juba eespool 42. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuses Transporoute, punkt 15, ja 26. septembri 2000. aasta otsuses kohtuasjas C‑225/98: komisjon vs . Prantsusmaa (EKL 2000, lk I‑7445, punkt 87), millest mõlemad on tehtud seoses direktiiviga 71/305.
(44)  –	Sarnaselt eespool 42. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse Transporoute punktiga 10, milles Euroopa Kohus uuris lühidalt, kas vaidlusalust tegevusluba võib direktiivis 71/305 lubatud kriteeriumi alusel kasutada ettevõtja finants‑ ja majandusliku olukorra hindamiseks seoses riigihankel osalemisega.
(45)  –	Eriti väljendusrikas sellega seoses on kuninga 1978. aasta määruse artikli 2 lõike 1 punkti 11 sõnastus, kus viidatakse (Belgia) riikliku sotsiaalkindlustusameti kogutavatele maksetele ja (Belgia) toimetulekutoetuse kindlustusfondi maksetele. Seevastu on kuninga 1977. aasta määruse artikli 15 lõike 4 punkti a esemeks maksu‑ ja sotsiaalõiguslike kohustuste täitmine päritoluriigis .
(46)  –	Vt mh 18. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑107/98: Teckal (EKL 1999, lk I‑8121, punkt 33); 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑58/98: Corsten (EKL 2000, lk I‑7919, punkt 24) ja 23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑378/07–C‑380/07: Angelidaki jt (EKL 2009, lk I‑3071, punkt 48)
(47)  –	Eespool 39. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Michaniki, punktid 44, 45, 47, 55 ja 63 ja seal viidatud kohtupraktika.
(48)  –	Eespool 39. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Michaniki, punktid 39, 53, 60 ja 63 ja seal viidatud kohtupraktika.
(49)  –	Eespool 39. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Michaniki, punkt 41; samas tähenduses eespool 42. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Transporoute, punkt 9, ja eespool 40. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus La Cascina, punkt 21.
(50)  –	22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑390/99: Canal Satélite Digital (EKL 2002, lk I‑607, punkt 39).
(51)  –	Selle kohta eespool 46. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Corsten, punktid 47 ja 48, ning 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑215/01: Schnitzer (EKL 2003, lk I‑14847, punktid 36 ja 37), mõlemad käsitlevad teenuse osutamise kohaks oleva liikmesriigi käsitööregistrisse kandmisega seotud nõudeid.
(52)  –	Selle poolest erineb käesolev juhtum eespool 46. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjast Corsten ja eespool 51. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjast Schnitzer, kuna neis eelnes piiriülesele teenuste osutamisele märkimisväärseid ajalisi viivitusi põhjustav Saksamaa käsitööregistrisse kandmise nõue.
(53)  –	9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑433/04: komisjon vs . Belgia (EKL 2006, lk I‑10653).
(54)  –	Eespool 53. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs.
Belgia, punktid 13 ja 14.
(55)  –	Puuduva registreerimise eest oli ette nähtud esiteks rahasumma kinnipidamine, mis vastas 15%‑le lepingujärgsest tasust, ja teiseks tellija solidaarne vastutus teenust osutava ettevõtja kõigi maksuvõlgade eest ulatusega kuni 35% teostatavate tööde maksumusest (eespool 53. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs.
Belgia, punktid 30 ja 31).
(56)  –	Vt eespool, ettepaneku punkt 49.
(57)  –	Põhikohtuasja hagejad, Tšehhi valitsus ja Euroopa Komisjon.
(58)  –	Vt eespool, käesoleva ettepaneku punktid 43 ja 44.
(59)  –	Vt lisaks minu selgitusi esimese eelotsuse küsimuse kohta, eriti käesoleva ettepaneku punkt 52.
(60)  –	Vt eespool, käesoleva ettepaneku punkt 18.
(61)  –	Loamenetluse erapooletu läbiviimise nõude kohta vt nt 13. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑385/99: Müller‑Fauré ja van Riet (EKL 2003, lk I‑4509, punkt 85); kahtlusi potentsiaalsete konkurentide kaasamise vastu ametlike lubade väljastamisel on väljendatud nt 1. juuli 2008. aasta otsuses kohtuasjas C‑49/07: MOTOE (EKL 2008, lk I‑4863, punktid 51 ja 52) ja 10. märtsi 2009. aasta otsuses kohtuasjas C‑169/07: Hartlauer (EKL 2009, lk I‑1721, punkt 69); vt ka 19. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑506/04: Wilson (EKL 2006, lk I‑8613, punktid 54–58), mis käsitleb potentsiaalsete konkurentide kaasamist kutsealastesse distsiplinaar‑ ja haldusnõukogudesse.
(62)  –	Siseriiklike asutuste kohustuse kohta arvestada liidu õiguse ülimuslikkusega vt 22. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 103/88: Costanzo (EKL 1989, lk 1839, punktid 29–33) ja 12. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑341/08: Petersen (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 80).
(63)  –	17. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 279/80: Webb (EKL 1981, lk 3305, punkt 17); eespool 50. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Canal Satélite Digital, punkt 38, ja eespool 53. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs . Belgia, punkt 37.