Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 12. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑790/24 P
International Management Group (IMG)
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Euroopa Liidu finantseeskirjad – Arengukoostöö – Liidu eelarve täitmine ühiselt või kaudselt koostöös rahvusvahelise organisatsiooniga – Tagasiulatuva jõuga otsus keelduda tunnustamast üksuse rahvusvahelise organisatsiooni staatust – Mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ – Palga alammäära osad – Organisatsiooni asutamise rahvusvahelise lepingu tõlgendamine – Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon – Artiklid 31 ja 32
Sisukord
I.
Sissejuhatus
II.
Õiguslik raamistik
A.
Viini konventsioon
B.
Artiklite eelnõu
III.
Vaidluse taust
IV.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
V.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
VI.
Apellatsioonkaebuse viienda väite, mis põhineb apellandi õiguslikule staatusele antud vääral hinnangul, sihipärane analüüs
A.
Esimene väiteosa mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlemisel õigusnormide rikkumise kohta
1.
Esimene argument õigusnormi rikkumise kohta seoses nõudega tõendada, et osapoolte kavatsus oli luua rahvusvaheline organisatsioon
a)
Vaidlustatud kohtuotsus
b)
Poolte argumendid
c)
Õiguslik hinnang
2.
Teine argument õigusnormi rikkumise kohta seoses nõudega tõendada, et rahvusvaheline leping on õiguslikult siduv
a)
Vaidlustatud kohtuotsus
b)
Poolte argumendid
c)
Õiguslik hinnang
3.
Kolmas argument õigusnormi rikkumise kohta rahvusvahelise õigus-ja teovõime kriteeriumi hindamisel
a)
Esimene kriitiline märkus seoses „iseseisva õigus- ja teovõime“ omamisega
1)
Vaidlustatud kohtuotsus
2)
Poolte argumendid
3)
Õiguslik hinnang
b)
Teine kriitiline märkus seoses üksusele tema ülesannete täitmiseks antud stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatistega
1)
Vaidlustatud kohtuotsus
2)
Poolte argumendid
3)
Õiguslik hinnang
B.
Teine väiteosa apellandi asutamisdokumendi tõlgendamisel õigusnormide rikkumise kohta
1.
Esimene argument õigusnormi rikkumise kohta mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ tõlgendamisel
a)
Vaidlustatud kohtuotsus
b)
Poolte argumendid
c)
Õiguslik hinnang
2.
Teine argument Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud rahvusvahelise lepingu tõlgendamisreeglite vääralt kohaldamise kohta
a)
Esimene kriitiline märkus, mis puudutab tõlgendatava rahvusvahelise lepingu valesti määratlemist
1)
Vaidlustatud kohtuotsus
2)
Poolte argumendid
3)
Õiguslik hinnang
b)
Teine kriitiline märkus, mis puudutab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse liiga formalistlikku tõlgendamist
1)
Vaidlustatud kohtuotsus
2)
Poolte argumendid
3)
Õiguslik hinnang
c)
Kolmas kriitiline märkus, mis puudutab asjakohase „konteksti“ alusel apellandi algse põhikirja vääralt hindamist
1)
Vaidlustatud kohtuotsus
2)
Poolte argumendid
3)
Õiguslik hinnang
d)
Neljas kriitiline märkus, mis puudutab apellandi algse ja hilisema põhikirja „edaspidise praktikana“ vääralt hindamist
1)
Vaidlustatud kohtuotsus
2)
Poolte argumendid
3)
Õiguslik hinnang
i)
Väidetavad õigusnormi rikkumised, millel on mõju Viini konventsioonis üldist tõendamisreeglit käsitleva artikli 31 lõike 3 punkti b kohaldamisele
ii)
Väidetav õigusnormide rikkumine Viini konventsioonis „tõlgendamise lisavahendeid“ käsitleva artikli 32 kohaldamisel
3.
Kolmas argument, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses järeldustega, mis tuleb teha liikmesriikidega sõlmitud asukohalepingute ja eelarve ühiselt või kaudselt täitmiseks komisjoniga delegeerimislepingute sõlmimisest
a)
Vaidlustatud kohtuotsus
b)
Poolte argumendid
c)
Õiguslik hinnang
C.
Kolmas väiteosa Belgia Kuningriigi ja Austria Vabariigi poolt komisjoni küsimustele antud vastuste Üldkohtu poolt hindamisel õigusnormi rikkumise kohta
1.
Esimene kriitiline märkus, mis puudutab Austria ametiasutuste vastustele antud väära hinnangut
a)
Vaidlustatud kohtuotsus
b)
Poolte argumendid
c)
Õiguslik hinnang
2.
Teine kriitiline märkus, mis puudutab Belgia ametiasutuste vastustele antud väära hinnangut
a)
Vaidlustatud kohtuotsus
b)
Poolte argumendid
c)
Õiguslik hinnang
D.
Neljas väiteosa apellandi liikmete kindlakstegemisel õigusnormide rikkumise kohta
1.
Vaidlustatud kohtuotsus
2.
Poolte argumendid
3.
Õiguslik hinnang
E.
Viies väiteosa õigusnormide rikkumise kohta seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmise vorminõuetega
1.
Vaidlustatud kohtuotsus
2.
Poolte argumendid
3.
Õiguslik hinnang
F.
Kuues väiteosa asjaoluga, et apellanti ei ole laiali saadetud, arvestamata jätmise kohta
1.
Vaidlustatud kohtuotsus
2.
Poolte argumendid
3.
Õiguslik hinnang
VII.
Ettepanek
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolevas apellatsioonkaebuses, mis on esitatud Euroopa Liidu Üldkohtu 4. septembri 2024. aasta kohtuotsuse IMG vs. komisjon(2) peale, on tõstatatud küsimus, millistest põhimõtetest lähtudes võib tunnustada organi rahvusvahelise organisatsiooni staatust liidu finantseeskirjade ja nende rahvusvahelise avaliku õiguse normide tähenduses, millega on reguleeritud sellise organisatsiooni asutamisdokumendi tõlgendamine.
2.        See apellatsioonkaebus on osa pikast reast vaidlustest(3), milles International Management Group (IMG), mis on spetsialiseerunud konfliktijärgses olukorras olevate riikide ülesehitamisele, on vaidlustanud asjaolu, et Euroopa Komisjon võis 8. juuni 2021. aasta otsusega õiguspäraselt keelduda tunnustamast tema rahvusvahelise organisatsiooni staatust tagasiulatuvalt alates 16. detsembrist 2014 (edaspidi „vaidlusalune otsus“), kuigi see institutsioon oli delegeerinud liidu eelarvest rahastatavate programmide rakendamise IMG-le kui rahvusvahelisele organisatsioonile. Vaidlustatud kohtuotsuses kinnitas Üldkohus selle otsuse õiguspärasust.
3.        Vastavalt Euroopa Kohtu palvele piirdub käesolev ettepanek selle käesolevas asjas lahendamist vajava peamise uue õigusküsimuse analüüsimisega, mis on tõstatatud apellatsioonkaebuse viiendas väites, mille kohaselt on Üldkohus – rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni(4) artikleid 31 ja 32 arvestades – rikkunud õigusnorme esiteks „rahvusvahelise organisatsiooni“ tunnuste määratlemisel ja teiseks selle rahvusvahelise lepingu sõnastuse tõlgendamisel, millega IMG loodi.
4.        Käesolevas ettepanekus teen Euroopa Kohtule ettepaneku selle viienda väitega nõustuda.
5.        Kuigi ma tunnistan, et IMG asutamise kokkuleppe sõnastuses võib olla raske ära tunda rahvusvahelise organisatsiooni asutamisdokumenti, ei nõustu ma siiski selle lepingu äärmiselt kitsa tõlgendusega, mille andis sellele lepingule Üldkohus. Omistades otsustava kaalu nimetatud lepingu teksti puudustele, kuigi see sõlmiti erakorralistel asjaoludel, mis olid tingitud olukorra kiireloomulisusest, keeldudes tunnustamast nende 10. märtsi 1995. aasta otsuste, millega võeti vastu IMG põhikiri,(5) tõlgenduslikku väärtust, kuigi need olid nii sisuliselt kui ka funktsionaalselt selle organisatsiooni asutamisprotsessi osa, ning lõpuks keeldudes võtmast arvesse otsuseid, millega võeti vastu selle organisatsiooni põhikiri 2008. ja 2012. aastal,(6) kuigi need otsused kajastasid selle üksuse arengut ja järkjärgulist muutumist, on Üldkohus minu arvates rikkunud Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud tõlgendamisreegleid.
6.        Lisaks tuletan meelde, et kuigi on tõsi, et apellandi staatus ei nähtu tema rahvusvahelisest asutamislepingust selgelt, pidasid komisjon ja rahvusvahelisel areenil osalejad teda alates tema asutamisest rahvusvaheliseks organisatsiooniks, kuna mõned riigid on sõlminud temaga asukohalepingud ja talle selles staatuses on komisjon suhteliselt pika aja jooksul (1995–2014) usaldanud eelarve täitmise ülesandeid. Komisjon tunnistab seda muide sõnaselgelt. Sellistel asjaoludel tekitab minus küllaltki suurt hämmingut seisukoht, et pärast ligi 20 aastat, mille vältel seda üksust on kaudselt või isegi sõnaselgelt tunnustatud rahvusvahelise organisatsioonina, võidakse temalt see staatus ja kõik sellega seonduvad õigused tagasiulatuvalt ära võtta alates 16. detsembrist 2014, st kuupäevast, mil komisjon otsustas usaldada Myanmari/Birma kaubanduse arendamise kava rakendamise kaudse haldamise ühele teisele organisatsioonile, mitte IMG-le.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Viini konventsioon
7.        Viini konventsiooni artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Konventsioonis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)      leping – rahvusvaheline kokkulepe, mis on sõlmitud riikide vahel kirjalikult ja mida reguleeritakse rahvusvahelise õigusega, olenemata sellest, kas selline kokkulepe sisaldub ühes, kahes või mitmes omavahel seotud dokumendis, samuti olenemata selle konkreetsest nimetusest;
[…]
i)      rahvusvaheline organisatsioon – valitsustevaheline organisatsioon.“
8.        Selle konventsiooni artiklis 5 on täpsustatud, et konventsiooni „kohaldatakse mis tahes lepingu suhtes, mis on rahvusvahelise organisatsiooni asutamisdokument […], ilma et see piiraks selle organisatsiooni asjaomaseid eeskirju“.
9.        Viini konventsiooni artiklis 31 „Tõlgendamise üldnorm“ on sätestatud:
„1.      Lepingut tõlgendatakse heas usus, andes lepingus kasutatud mõistetele konteksti arvestades tavatähenduse ning lähtudes lepingu mõttest ja eesmärgist.
2.      Lepingu tõlgendamisel hõlmab kontekst peale teksti, kaasa arvatud preambul ja lisad:
a)      lepingu juurde kuuluva kokkuleppe, mis on saavutatud kõigi osalisriikide vahel seoses lepingu sõlmimisega;
b)      dokumendi, mille on koostanud üks või mitu osalisriiki seoses lepingu sõlmimisega ja mille teised osalisriigid on heaks kiitnud lepinguga seotud dokumendina.
3.      Rööbiti kontekstiga võetakse arvesse:
a)      osalisriikide järgnevat kokkulepet lepingu tõlgendamise või selle kohaldamise kohta;
b)      lepingu kohaldamise edaspidist praktikat, mis kehtestab osalisriikide kokkuleppe selle tõlgendamise suhtes;
[…]
4.      Eritähendus antakse terminile sel juhul, kui on kindlaks tehtud, et osalisriikidel oli selline kavatsus.“
10.      Sama konventsiooni artikkel 32 „Tõlgendamise lisavahendid“ on sõnastatud järgmiselt:
„Tõlgendamise lisavahendeid, sealhulgas lepingu ettevalmistusmaterjale ja lepingu sõlmimise asjaolusid, võib kasutada, et kinnitada artikli 31 kohaldamisest tulenevat tähendust või määrata kindlaks tähendus, mil tõlgendamine artikli 31 kohaselt:
a)      jätab tähenduse kahemõtteliseks või ebaselgeks või
b)      viib tulemusteni, mis on ilmselt absurdsed või ebamõistlikud.“
B.      Artiklite eelnõu
11.      Rahvusvaheliste organisatsioonide vastutust käsitlevate artiklite eelnõu (edaspidi „artiklite eelnõu“) võttis ÜRO rahvusvahelise õiguse komisjon (edaspidi „rahvusvahelise õiguse komisjon“) vastu 2011. aastal.(7)
12.      Artiklite eelnõu artikli 2 punkti a kohaselt on „rahvusvaheline organisatsioon“ organisatsioon, mis on loodud rahvusvahelise õiguse kohaldamisalasse kuuluva lepingu või muu dokumendiga ning millel on iseseisev rahvusvaheline õigus- ja teovõime, ja mille liikmete hulgas võib lisaks riikidele olla ka muid liikmeid peale riikide.
III. Vaidluse taust(8)
13.      Apellant IMG, algselt nimetusega International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG–IBH), loodi 16. juulil 1993 ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti (UNHCR) egiidi all endise Jugoslaavia rahvusvahelise konverentsi (ICFY) poolt.(9) IMG–IBH asutamise 25. novembri 1994. aasta dokumendiga (edaspidi „25. novembri 1994. aasta resolutsioon“) soovisid osalisriigid anda sellele institutsioonilise struktuuri, et võimaldada Bosnia ja Hertsegoviina ülesehitamises osalevatel riikidel ja rahvusvahelistel organisatsioonidel kasutada selleks spetsiaalselt loodud üksust.(10) Sellest ajast alates on ta järk-järgult laiendanud oma tegevust ülesehitamise ja arengu valdkonnas.
14.      Pärast Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) läbiviidud uurimist, mille tulemusel seati kahtluse alla apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatus liidu finantseeskirjade tähenduses, otsustas komisjon 16. detsembril 2014 usaldada iga‑aastase tegevuskava rakendamise Myanmari/Birma kasuks muule organisatsioonile kui IMG, ning teavitas seejärel 8. mail 2015 apellanti oma otsusest mitte sõlmida temaga delegeerimislepingut eelarve kaudse täitmise kohta koos rahvusvahelise organisatsiooniga seni, kuni tema staatuse osas on saadud täielik kindlus. Euroopa Kohus otsustas oma 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuses International Management Group vs. komisjon,(11) et need kaks otsust on õigusvastased, kuna need ei ole õiguslikult ega faktiliselt põhjendatud, sest kolm asjaolu, millel need otsused põhinevad, ei võimalda seada kahtluse alla IMG rahvusvahelise organisatsiooni staatust liidu finantseeskirjade tähenduses.(12) Euroopa Kohus pidas 9. juuni 2020. aasta kohtumääruses International Management Group vs. komisjon(13) vajalikuks täpsustada, et ta ei olnud lahendanud küsimust, kas kõigi asjakohaste asjaolude kogumi analüüsi põhjal oli IMG-l rahvusvahelise organisatsiooni staatus või mitte.
15.      31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsuse International Management Group vs. komisjon(14) täitmiseks andis komisjon apellandi staatusele lõpliku hinnangu. Selleks küsis ta riikidelt, keda IMG oli nimetanud enda liikmetena, kas IMG on rahvusvaheline organisatsioon, kas nad on selle liikmed ja kas nad on allkirjastanud rahvusvahelise või valitsustevahelise lepingu, millega IMG asutati rahvusvahelise organisatsioonina.
16.      Komisjon teatas 19. veebruari 2021. aasta kirjas apellandile, et ta kavatseb vastu võtta otsuse, millega keeldutakse tunnustamast tema rahvusvahelise organisatsiooni staatust, ning palus tal esitada oma märkused. Komisjon võttis 8. juunil 2021 vastu vaidlusaluse otsuse, millega ta keeldus tunnustamast tagasiulatuvalt alates 16. detsembrist 2014 IMG rahvusvahelise organisatsiooni staatust, mis on liidu finantseeskirjade kohaselt nõutav liidu vahendite rakendamiseks eelarve kaudse täitmise viisi alusel.(15)
17.      22. septembri 2022. aasta kohtuotsuses IMG vs. komisjon(16) tuletas Euroopa Kohus lõpuks meelde, et komisjon on kohustatud tagama, et üksustel, kellele ta on usaldanud või kavatseb delegeerida eelarve täitmisega seotud ülesandeid vastavalt sätetele, mis käsitlevad liidu eelarve kaudset täitmist rahvusvaheliste organisatsioonide poolt, on selline staatus. Lisaks märkis ta, et sellel institutsioonil on sellega seotud kahtluste korral kohustus need kahtlused kõrvaldada ning koguda kõik vajalikud andmed oma otsuse põhjendamiseks nii faktiliselt kui õiguslikult, võttes arvesse selle otsuse õiguslikke tagajärgi asjaomasele üksusele.(17)
IV.    Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
18.      Apellant esitas vaidlusaluse otsuse tühistamise ja tekitatud kahju hüvitamise nõudega hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 18. augustil 2021. Pärast selle hagi sisuliselt läbivaatamist ja vaidlustatud kohtuotsuse punktides 62–417 esitatud põhjendustel leidis Üldkohus, et ükski apellandi esitatud neljast väitest ei ole põhjendatud, ning jättis hagi rahuldamata.(18) Lisaks jättis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktides 418–447 esitatud põhjustel IMG esitatud kahju hüvitamise nõude rahuldamata ning mõistis temalt välja kohtukulud.
V.      Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
19.      IMG esitas Euroopa Kohtu kantseleisse 14. novembril 2024 saabunud käesoleva apellatsioonkaebuse, milles ta palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus, teha tema hagi kohta ise otsus, hagi rahuldada ning mõista nii Üldkohtu kui ka Euroopa Kohtu menetlusega seotud kohtukulud välja komisjonilt.
20.      Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta käesolev apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellandilt.
21.      Kohtuistungil, mis toimus 11. detsembril 2025, esitasid IMG ja komisjon suuliselt oma seisukohad ja keskendusid vastavalt Euroopa Kohtu palvele apellatsioonkaebuse viiendale väitele.
VI.    Apellatsioonkaebuse viienda väite, mis põhineb apellandi õiguslikule staatusele antud vääral hinnangul, sihipärane analüüs
22.      Apellatsioonkaebuse viienda väitega, millele on keskendutud käesolevas ettepanekus, soovitakse kahtluse alla seada vaidlustatud kohtuotsuse punktides 190–370 esitatud Üldkohtu arutluskäik, mis puudutab küsimust, kas apellant oli alates 16. detsembrist 2014 rahvusvahelise organisatsioonina õigustatud osalema liidu eelarve täimises ühiselt või kaudselt täitmise korra kohaselt.
23.      Selguse ja sidususe huvides otsustasin jagada selle väite kuueks osaks ja analüüsida neid teistsuguses järjekorras, kui need on esitanud apellant. Keskendun oma analüüsis kolmele esimesele väiteosale, mida tuleb minu arvates põhjalikumalt analüüsida.
A.      Esimene väiteosa mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlemisel õigusnormide rikkumise kohta
24.      Selle vaidlustatud kohtuotsuse punktide 206–212 vastu suunatud esimese väiteosa eesmärk on seada kahtluse alla Üldkohtu arutluskäik nende rahvusvahelise organisatsiooni asutamiseks vajalike nõuete ulatuse kohta, millest lähtudes ta vastavalt Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 kodifitseeritud tõlgendamisreeglitele(19) hindas apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatust selle kohtuotsuse punktides 265 ja 306–312.
1.      Esimene argument õigusnormi rikkumise kohta seoses nõudega tõendada, et osapoolte kavatsus oli luua rahvusvaheline organisatsioon
25.      See argument puudutab rahvusvaheliste organisatsioonide õiguse olulist aspekti ja seetõttu tuleb seda minu arvates analüüsida esimesena.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
26.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 203 viitas Üldkohus kõigepealt artiklite eelnõu artikli 2 punktile a, milles on ette nähtud, et „rahvusvaheline organisatsioon“ on „organisatsioon, mis on loodud rahvusvahelise õiguse kohaldamisalasse kuuluva lepingu või muu dokumendiga ning millel on iseseisev rahvusvaheline õigus- ja teovõime“.
27.      Seejärel tuletas ta selle kohtuotsuse punktis 204 meelde, et Viini konventsiooni artikli 2 lõike 1 punkti a kohaselt tähendab mõiste „leping“ „rahvusvahelist kokkulepet, mis on sõlmitud riikide vahel kirjalikult ja mida reguleeritakse rahvusvahelise õigusega, olenemata sellest, kas selline kokkulepe sisaldub ühes, kahes või mitmes omavahel seotud dokumendis, samuti olenemata selle kokkuleppe konkreetsest nimetusest“.(20)
28.      Lõpuks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 302, et „selleks, et [apellant] saaks osaleda liidu eelarve täitmises eelarve kaudse täitmise korra kohaselt nii, nagu see on ette nähtud rahvusvahelistele organisatsioonidele, peab ta olema asutatud sellise rahvusvahelise lepinguga, mille eesmärk on tema asutamine rahvusvahelise organisatsioonina“, ning analüüsis seega selle kohtuotsuse punktides 304–319, kas see on tõesti nii, arvestades apellandi asutamisdokumendi tõlgendamist.
b)      Poolte argumendid
29.      Apellant väidab, et kohus kaldus rahvusvahelise organisatsiooni asutamise kohta rahvusvahelises õiguses sätestatud objektiivsetest kriteeriumidest kõrvale, seades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 302 nõude, et asjaomane üksus peab olema asutatud rahvusvahelise lepinguga, mille eesmärk on asutada üksus rahvusvahelise organisatsioonina. Apellandi hinnangul lisas Üldkohus seetõttu kolmanda tingimuse – mis puudutab rahvusvahelise lepingu osapoolte kavatsust luua rahvusvaheline organisatsioon –, mida ei ole mainitud mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratluses, mille Üldkohus esitas selle kohtuotsuse punktis 203.
30.      Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu.
c)      Õiguslik hinnang
31.      Teen Euroopa Kohtule ettepaneku see esimene argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
32.      Nimelt on selles argumendis aetud omavahel segamini „rahvusvahelise organisatsiooni“ tunnused, mille täidetuse peab kohus artiklite
eelnõu artikli 2 punkti a kohaselt tuvastama, ja osapoolte kavatsused, mille kohus peab kõigepealt kindlaks tegema, tõlgendades „rahvusvahelise lepingut“ vastavalt Viini konventsiooni artiklitele 31 ja 32. Nõnda keskendus Euroopa Kohus oma 23. märtsi 2004. aasta kohtuotsuses Prantsusmaa vs. komisjon(21), mille puhul oli tal vaja kindlaks teha, kas komisjoni ja Ameerika Ühendriikide vahel sõlmitud leping on õiguslikult siduv, osapoolte kavatsuse kui „otsustava kriteeriumi“ tuvastamisele.
33.      Rahvusvahelises avalikus õiguses on selge, et lepingu tõlgendamise eesmärk on määrata võimalikult objektiivselt ja ratsionaalselt kindlaks osapoolte ühine kavatsus ja tahe, kusjuures see reegel on tingitud kahe põhimõtte – riigi suveräänsuse ja pacta sunt servanda – austamisest. Viini konventsiooni artikli 31 lõikes 4 on sätestatud, et „[e]ritähendus antakse terminile sel juhul, kui on kindlaks tehtud, et osalisriikidel oli selline kavatsus“.(22) Nii rõhutas Rahvusvaheline Kohus oma 19. mai 2025. aasta kohtuotsuses Maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramine ning suveräänsus saarte üle (Gabon vs. Ekvatoriaal-Guinea), et selleks, et hinnata, kas dokument kujutab endast rahvusvahelist lepingut, peab kohus eelkõige analüüsima, kas dokumendi sõnastusest, selle koostamise konkreetsetest asjaoludest ja isegi osapoolte hilisemast käitumisest nähtub, et nende kavatsuse kohaselt on dokument neile õiguslikult siduv,(23) olenemata sellest, kas seda kavatsust on väljendatud või see on tuletatud.(24)
34.      Järelikult ei rikkunud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 302 ühtegi õigusnormi, kui ta sedastas, et tuleb tuvastada, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni osapoolte kavatsus oli asutada asjaomane üksus rahvusvahelise organisatsioonina, ning kui ta selle kohtuotsuse punktides 304–319 analüüsis, kas see oli tõesti nii, arvestades selle üksuse asutamisdokumendi tõlgendust.
2.      Teine argument õigusnormi rikkumise kohta seoses nõudega tõendada, et rahvusvaheline leping on õiguslikult siduv
35.      See argument on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 206 ja 265 vastu. Argument puudutab küsimust, kas Üldkohus piiras ülemäära Viini konventsiooni artikli 2 lõike 1 punktis a määratletud mõiste „rahvusvaheline leping“ ulatust ja a fortiori artiklite eelnõu artikli 2 punktis a sätestatud mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ ulatust, kui ta nõudis, et selline leping peab sisaldama osapoolte jaoks õiguslikult siduvaid sätteid.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
36.      Olles vaidlustatud kohtuotsuse punktis 204 meenutanud „rahvusvahelise lepingu“ mõiste määratlust, täpsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 206 ja 265, et „dokument, millele riigid on alla kirjutanud, [ei saa] olla rahvusvaheline leping, kui see ei sisalda ühtki sätet, mis looks õigusi või kohustusi, milles need riigid on kokku leppinud“, viidates sellega seoses Rahvusvahelise Kohtu 1. oktoobri 2018. aasta kohtuotsusele Vaiksele ookeanile juurdepääsus kokkuleppimise kohustus (Boliivia vs. Tšiili)(25) ja analoogia alusel 6. novembri 2008. aasta kohtuotsusele Kreeka vs. komisjon.(26)
b)      Poolte argumendid
37.      Apellant väidab, et Üldkohus kaldus kõrvale mõistete „rahvusvaheline leping“ või „rahvusvaheline kokkulepe“ klassikalisest määratlusest, tuginedes kohtupraktikale, mis ei ole asjakohane.
38.      Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu. Ta väidab nimelt, et viidates Rahvusvahelise Kohtu 1. oktoobri 2018. aasta kohtuotsusele Vaiksele ookeanile juurdepääsus kokkuleppimise kohustus (Boliivia vs. Tšiili),(27) soovis Üldkohus rõhutada erinevust siduvuseta rahvusvahelise dokumendi ja rahvusvahelise lepingu vahel Viini konventsiooni tähenduses, mille kohaselt on tingimuseks osapoolte nõusolek sellega, et see leping on neile siduv.
c)      Õiguslik hinnang
39.      Leian, et see teine argument ei ole tulemuslik.
40.      Nimelt, olles analüüsinud 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sisu ja ulatust rahvusvahelise lepingu õigusliku siduvuse kriteeriumi alusel, jõudis Üldkohus apellandi suhtes soodsale järeldusele, mis selgub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 274, 289 ja 301. Selle kohtuotsuse punktides 266 ja 274 leidis Üldkohus põhimõtteliselt, et resolutsioon sisaldab vähemalt ühte selle allakirjutanutele õiguslikult siduvat kohustust, ning otsustas seetõttu, et vaidlusaluse otsusega rikuti õigusnormi, kuna komisjon oli vääralt leidnud, et resolutsiooni tekst kujutas endast üksnes poliitilist kohusevõttu.
41.      Apellant möönab oma apellatsioonkaebuse punktis 89 sõnaselgelt, et Üldkohtu tehtud järeldust ei ole vaja muuta.
42.      Igal juhul tuletas Rahvusvaheline Kohus 19. mai 2025. aasta otsuses Maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramine ning suveräänsus saarte üle (Gabon vs. Ekvatoriaal-Guinea) üldsõnaliselt meelde, et selleks, et hinnata, kas dokument kujutab endast rahvusvahelist lepingut, peab kohus analüüsima asjaolusid, millest nähtub, kas osapoolte kavatsus oli, et see dokument oleks neile õiguslikult siduv.(28)
3.      Kolmas argument õigusnormi rikkumise kohta rahvusvahelise õigus-ja teovõime kriteeriumi hindamisel
43.      See argument puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207–212 Üldkohtu poolt nende põhimõtete ja kriteeriumide analüüsimist, mille alusel saab organisatsiooni käsitada iseseisvat rahvusvahelise õigus- ja teovõimet omavana. Nagu nähtub selle kohtuotsuse punktist 213, hindas ta nimetatud kohtuotsuse punktides 306–319 neist kriteeriumidest lähtudes, kas 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni eesmärk või tagajärg oli anda apellandile rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
44.      Apellant kritiseerib viisi, kuidas Üldkohus määratles kaks nimetatud kriteeriumi rahvusvahelise kohtupraktika alusel ja seejärel kohaldas neid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 307–312.
a)      Esimene kriitiline märkus seoses „iseseisva õigus- ja teovõime“ omamisega
1)      Vaidlustatud kohtuotsus
45.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207 ja 208 märkis Üldkohus, et rahvusvahelise kohtupraktika kohaselt sõltub rahvusvahelise organisatsiooni tunnustamine sellest, kas asjaomasel organisatsioon on „õigus- ja teovõime“. Üldkohus rõhutas, et vastasel juhul on riikide ja vajaduse korral ühe või mitme rahvusvahelise organisatsiooni asutatud üksus sõltuv kas selle asutanud riikidest – viidates seejärel Rahvusvahelise Kohtu 26. juuni 1992. aasta otsusele Nauru fosfaadimaardlad (Nauru vs. Austraalia), esmased vastuväited(29) – või rahvusvahelisest organisatsioonist, mille juures üksus asub – viidates Rahvusvahelise Kohtu 1. veebruari 2012. aasta nõuandvale arvamusele „Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni halduskohtu otsus nr 2867 Rahvusvahelise Põllumajandusarengu Fondi vastu esitatud kaebuse kohta“.(30)
2)      Poolte argumendid
46.      Apellant väidab, et käesoleva ettepaneku eelmises punktis viidatud kohtupraktika ei ole seotud rahvusvahelise organisatsiooni „iseseisva õigus- ja teovõimega“. Lisaks ei saa selle kohtupraktikaga – osas, milles see puudutab olukordi, kus asjaomasele üksusele ei ole antud ei õigus- ja teovõimet ega ka õigust teha tehinguid – põhjendada Üldkohtu lähenemist apellandi olukorrale tema suhetes osalisriikide või komisjoniga, kuna apellandi põhikirja kohaselt on tal nii õigus– ja teovõime kui ka õigus sõlmida lepinguid.
47.      Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu. Tema sõnul on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 208 viidatud rahvusvahelisele kohtupraktikale tuginemise eesmärk tuua esile teatavad asjaolud, mis eristavad rahvusvahelist organisatsiooni mõnest muust organisatsioonist.
3)      Õiguslik hinnang
48.      Leian, et see esimene kriitiline märkus ei ole põhjendatud.
49.      Esiteks märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207 ja 208 on käsitletud üksnes neid üldpõhimõtteid, mis on seotud üksusel oleva rahvusvahelise õigus- ja teovõimega ja mida apellant ei ole vaidlustanud.
50.      Selles kontekstis selgub nii Rahvusvahelise Kohtu 26. juuni 1992. aasta otsuse Nauru fosfaadimaardlad (Nauru vs. Austraalia), esmased vastuväited(31) punktist 47 kui ka Rahvusvahelise Kohtu 1. veebruari 2012. aasta nõuandvast arvamusest „Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni halduskohtu otsus nr 2867 Rahvusvahelise Põllumajandusarengu Fondi vastu esitatud kaebuse kohta“(32) punktidest 57, 58, 60 ja 61, et see tingimus on oluline rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamisel. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207 ja 208 ei võrrelnud Üldkohus apellandi olukorda nende üksuste olukorraga, keda see Rahvusvahelise Kohtu praktika puudutab, ning analüüsis seejärel apellandi konkreetset olukorda selle kohtuotsuse punktis 307.
51.      Teiseks põhineb apellandi argument kahe erineva õigusmõiste – „rahvusvaheline õigus- ja teovõime“ ja „riigisisene õigus- ja teovõime“ – segiajamisel. Apellandi viidatud põhikirjasätete alusel on tal õigus sõlmida lepinguid, omandada ja käsutada kinnisvara ning olla kohtus menetlusosaliseks,(33) mis vastab riigisisesest õigusest tulenevatele juriidilise isiku tunnustele, millest tulenevalt on tal võime tegutseda riigisisese õiguskorra raames. Seisukohad, mille esitas komisjon oma vastuse(34) punktis 127 ja Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 307, tulenevad samast segiajamisest.
52.      Kuigi need mõisted on üksteist täiendavad, tuleb neid teineteisest eristada, kuna need ei tulene ühest ja samast õiguskorrast ning neil ei ole sama õiguslik toime.(35) Kui üksusel on rahvusvaheline õigus- ja teovõime, saab teda rahvusvahelisel areenil pidada tema liikmetest eraldiseisvaks iseseisvaks õigussubjektiks, kellel on võime omada rahvusvahelise õiguskorra raames oma õigusi ja kohustusi ning kes on võimeline tegutsema (võime omada ja teostada õigusi, näiteks sõlmida rahvusvahelisi lepinguid jne).(36) Kuna Üldkohus püüdis oma analüüsis kindlaks teha, kas IMG on rahvusvaheline organisatsioon artiklite eelnõu artikli 2 punkti a tähenduses (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 203), lahendas ta tegelikult küsimust, kas IMG-l on rahvusvaheline õigus- ja teovõime.
b)      Teine kriitiline märkus seoses üksusele tema ülesannete täitmiseks antud stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatistega
53.      See kriitika puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 212.
1)      Vaidlustatud kohtuotsus
54.      Olles määratlenud selle kohtuotsuse punktis 211 eripädevuse põhimõtte, kinnitas Üldkohus järgmises punktis, et „rahvusvahelist organisatsiooni [ei saa] taandada mingisuguseks lihtsaks lepingu osapoolte kasutuses olevaks vabatahtlikuks mehhanismiks, mida igaüks neist omal äranägemisel kasutada saab.[(37)]. Asutades rahvusvahelise organisatsiooni ja andes talle toimimiseks kõik vajalikud vahendid, väljendavad tema asutajad tahet tagada parimal viisil sellele organisatsioonile pandud ülesannete täitmisel stabiilsus, jätkuvus ja tõhusus, mis tähendab, et nad ei saa sellest raamistikust ühepoolselt ja enda jaoks sobivaks peetaval ajal lahkuda ega asendada selle teiste suhtluskanalitega“. Üldkohus viitas sellega seoses Rahvusvahelise Kohtu 20. aprilli 2010. aasta otsuse Paberimassi tehased Uruguay jõel (Argentina
vs. Uruguay)(38) punktidele 90 ja 91.
2)      Poolte argumendid
55.      Apellandi sõnul rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 212 õigusnormi, sedastades rahvusvaheliste organisatsioonide õiguse põhimõttena nõude, et asjaomasel üksusele peavad olema antud „tema ülesannete täitmiseks vajalikud stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatised“, kuigi seda kriteeriumi ei ole ette nähtud õiguses ega rahvusvaheliste organisatsioonide praktikas ning seda ei saa tuletada Rahvusvahelise Kohtu 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsusest Paberimassi tehased Uruguay jõel (Argentina vs. Uruguay).(39) Apellant järeldab sellest, et Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 309, mille kohaselt on asjaomase üksuse puhul tegemist vabatahtliku mehhanismiga, on seega ekslik.
56.      Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu. Ta väidab eelkõige, et Üldkohus märkis õigesti, et rahvusvahelise õiguse kohaselt ei saa rahvusvahelist organisatsiooni taandada lihtsalt osapoolte käsutusse antud vabatahtlikule mehhanismile, mistõttu on viide Rahvusvahelise Kohtu 20. aprilli 2010. aasta otsusele Argentina vs. Uruguay (Paberimassi tehased Uruguay jõel),(40) selles osas veelgi asjakohasem, kuna 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis määratleti apellant selgelt ajutise institutsioonina, millel ei ole „tegelikku kohustust osaleda institutsiooni eelarves või tegevuses“.
3)      Õiguslik hinnang
57.      Leian, et see teine kriitiline märkus ei ole põhjendatud.
58.      Nimelt, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktide 207–212 sõnastusest ja liigendusest, ei pidanud Üldkohus „stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatisi“, mis on asjaomasele üksusele tema ülesannete täitmiseks antud, rahvusvaheliste organisatsioonide õiguse üldpõhimõtteks, vaid kriteeriumiks, millest lähtudes peab kohus hindama, kas osapooled on tegelikult soovinud rahvusvahelisel areenil luua eraldiseisva ja autonoomse õigussubjekti, andes sellisele üksusele kõik tema toimimiseks vajalikud vahendid.
59.      Märgin, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 212 olevale viitele Rahvusvahelise Kohtu 20. aprilli 2010. aasta kohtuotsuse Paberimassi tehaste kohta Uruguay jõel (Argentina vs. Uruguay)(41) punktidele 90 ja 91 eelnevad sõnad „vt selle kohta“. See annab tunnistust Üldkohtu soovist lähtuda Rahvusvahelise Kohtu välja töötatud põhimõttest, kohaldades seda samal ajal konkreetsele juhtumile. Kuigi talle võib ette heita, et ta kordas identselt Rahvusvahelise Kohtu sõnastust seoses Uruguay jõe halduskomisjoni ([La Comisión Administradora del Río Uruguay;] edaspidi „CARU“)(42) erilise rolliga, ei rikkunud ta siiski ühtegi õigusnormi, kui ta lähtus sellest rahvusvahelisest kohtupraktikast.
60.      Kuigi Uruguay ja Argentina ei olnud CARU(43) staatuse küsimuses üksmeelel, analüüsis Rahvusvaheline Kohus 20. aprilli 2010. aasta otsuse Paberimassi tehaste kohta Uruguay jõel (Argentina vs. Uruguay)(44) punktides 87–91 rida korralduslikke ja materiaalseid asjaolusid, et teha kindlaks, kas sellel üksusel on täielik autonoomia ja kas ta on võimeline teostama talle sõnaselgelt või kaudselt rahvusvahelises õiguskorras antud pädevust. Rahvusvaheline Kohus võttis arvesse CARU ülesannete laadi, talle poolte antud ressursse ja vahendeid, tema iseseisvat ja püsivat olemasolu, sätteid, millega talle oli antud õigus- ja teovõime, eripädevuse põhimõtte alusel talle antud pädevusvaldkonda kuuluvaid õigusi ja kohustusi, sellise sekretariaadi olemasolu, mille ametnikel on privileegid ja immuniteedid, ning asjaolu, et ta võib oma ülesandeid detsentraliseerida, luues allorganeid. Selles kontekstis otsustas Rahvusvaheline Kohus selle kohtuotsuse punktis 90, et „[k]una CARU on osapoolte vahelise kooskõlastamise raamistik, ei saa ükski neist sellest raamistikust ühepoolselt ja enda jaoks sobivaks peetaval ajal lahkuda ega asendada seda teiste suhtluskanalitega. Asutades CARU ja andes sellele toimimiseks kõik vajalikud vahendid, soovisid osapooled anda parima võimaliku stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatise oma valmisolekule teha koostööd jõe ratsionaalselt ja optimaalselt kasutamiseks“.
61.      Nimetatud kohtuotsus annab seega tunnistust tähtsusest, mida Rahvusvaheline Kohus omistab vahenditele, mis on üksusele selle toimimiseks eraldatud, kuna need vahendid on objektiivsed näitajad iseseisvuse kohta, mille osapooled üksusele omistavad, ja nende tahte kohta panustada jätkuvalt, stabiilselt ja tõhusalt selle ülesande täitmisesse, mille jaoks nad on selle üksuse loonud.
62.      Üldkohus võis seega õiguspäraselt lähtuda nendest „stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatistest“ kui asjakohasest kriteeriumist selleks, et teha kindlaks, kas apellant on oma liikmetest eraldiseisev ja iseseisev õigussubjekt.
63.      Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb kolmanda argumendi teine kriitiline märkus ja üldiselt viienda väite esimene osa, mille kohaselt on mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ määratlemisel rikutud õigusnorme, minu arvates põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
B.      Teine väiteosa apellandi asutamisdokumendi tõlgendamisel õigusnormide rikkumise kohta
64.      Selles teises väiteosas väidab apellant, et Üldkohus tõlgendas tema asutamisdokumenti vääralt eelkõige seetõttu, et ta ei kohaldanud õigesti Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud rahvusvahelise lepingu tõlgendamisreegleid.
65.      Selle väiteosa põhjendamiseks esitab apellant kolm argumenti.
1.      Esimene argument õigusnormi rikkumise kohta mõiste „rahvusvaheline organisatsioon“ tõlgendamisel
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
66.      Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 197, et mõistega „rahvusvaheline organisatsioon“ asjassepuutuvate liidu finantseeskirjade tähenduses on hõlmatud „rahvusvaheliste lepingutega asutatud rahvusvahelis[ed] avalik-õiguslik[ud] organisatsioon[i]d“(45). Kuna mõisteid „rahvusvaheline organisatsioon“ ja „rahvusvaheline leping“ ei ole täpsemalt määratletud, leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 198 ja 199 ning punktides 201 ja 202 esitatud põhjustel, et need mõisted vastavad rahvusvahelise avaliku õiguse mõistetele ning neid tuleb tõlgendada lähtuvalt rahvusvahelise avaliku õiguse tavaõiguslikest põhimõtetest, mis on sätestatud eelkõige Viini konventsioonis ja artiklite eelnõus.
67.      Nimetatud kohtuotsuse punktis 200 rõhutas Üldkohus, et „[s]iiski tuleb [neid] mõisteid […], kuivõrd neid kasutatakse liidu finantseeskirjades konkreetselt liidu eelarve täitmisega seotud eesmärkidel, liidu finantshuvide kaitsmise eesmärki arvestades tõlgendada kitsalt“. Selle kinnituseks viitas Üldkohus analoogia alusel 2. juuli 2015. aasta kohtuotsusele Demmer(46) ja 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsusele Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse.(47)
b)      Poolte argumendid
68.      Apellant leiab, et Üldkohus tõlgendas liidu finantseeskirjades kasutatud mõisteid „rahvusvaheline organisatsioon“ ja „rahvusvaheline leping“ vääralt, kaldudes kõrvale nende mõistete klassikalisest määratlusest rahvusvahelises avalikus õiguses ja tuginedes kohtupraktikale, mis ei ole asjakohane.
c)      Õiguslik hinnang
69.      Nõustun apellandi esitatud kriitikaga.
70.      Esiteks ei toeta kohtupraktika kuidagi väidet, et mõisteid „rahvusvaheline organisatsioon“ ja „rahvusvaheline leping“ tuleb liidu finantshuvide kaitse kaalutlusel tõlgendada kitsalt.
71.      Üldkohus tugines analoogia alusel põhimõtetele, mille Euroopa Kohus esitas 2. juuli 2015. aasta kohtuotsuses Demmer(48) ja 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsuses Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(49), ent see analoogia ei ole asjakohane, kuna nende kohtuotsuste aluseks olnud kohtuasjade ja käesoleva kohtuasja alus ja sisu ei ole identsed. Nimelt ei puuduta kumbki neist kohtuotsustest rahvusvahelise avaliku õiguse valdkonna mõiste tõlgendamist. Esimeses kohtuotsuses tõlgendas Euroopa Kohus määrusega (EÜ) nr 796/2004(50) kehtestatud kohustusest alusetult makstud summad tagasi maksta tehtava erandi ulatust, samas kui teises määras ta kindlaks rakendusmääruse (EL) nr 543/2011(51) IX lisa punktis 23 kasutatud väljendi „tootjaorganisatsiooni ettevõtetes ja/või tööruumides“ ulatuse.
72.      Teiseks kaasneks sellega, kui Euroopa Kohus peaks nõustuma käesolevas asjas Üldkohtu poolt esitatud põhimõttega, rahvusvahelise avaliku õiguse valdkonna mõiste määratlemine nii, et see on muutuva ulatusega, mis oleneb kontekstist, milles seda mõistet kasutatakse, samas kui sellist mõistet tuleks tõlgendada ühetaoliselt, olenemata sellest, kas seda kasutatakse näiteks humanitaarabi, isikuandmete kaitse või eelarve täitmise kontekstis. Rahvusvahelisel organisatsioonil kui juriidilisel isikul ja rahvusvahelise õiguse subjektil on eripära, mis eristab teda mis tahes muust rahvusvahelise koostöö vormist ja kõigist teistest organitest, kellega komisjon võib sõlmida delegeerimislepinguid. Järelikult tuleb üksuse kui rahvusvahelise organisatsiooni staatust minu arvates hinnata üksnes rahvusvahelises avalikus õiguses sätestatud tingimuste alusel.
73.      Märgin seega, et 24. jaanuari 2008. aasta kohtuotsuses Adam vs. komisjon(52) viitas Euroopa Kohus üksnes mõiste „riik“ ühele ainsale kontseptsioonile ja ühele ainsale määratlusele rahvusvahelises avalikus õiguses ning keeldus laiemast tõlgendusest, milles oleks arvesse võetud iga liikmesriigi institutsioonilist ülesehitust.(53)
74.      Samamoodi leidis Euroopa Kohus 16. oktoobri 2012. aasta kohtuotsuses Ungari vs. Slovakkia(54) – kuivõrd tal oli palutud kindlaks teha, mil määral võib „riigipea“ staatus kujutada endast igale liidu kodanikule ELTL artikliga 21 antud vaba liikumise õiguse piirangut –, et arvestades üldise rahvusvahelise õiguse tavanorme ja mitmepoolseid lepinguõiguse norme, on riigipea staatusel „eripära“, mis tuleneb asjaolust, et see on reguleeritud rahvusvahelise õigusega ja selle tagajärjel kuulub tema tegevus rahvusvahelisel tasandil selle õiguse kohaldamisalasse, eristades teda teistest liidu kodanikest, mistõttu selle isiku teise liikmesriigi territooriumile sisenemise kohta ei ole kohaldatavad samad tingimused kui teiste kodanike suhtes.(55) Euroopa Kohus nõustus direktiivi 2004/38/EÜ isikulise kohaldamisala piiramisega just nende rahvusvahelise õiguse erinormide alusel, millega määratakse kindlaks riigipeade kaitse või neile võimaldatavad soodustused, mitte aga liidu õiguse eripära(56) tõttu.
75.      Kolmandaks märkis Euroopa Kohus tõepoolest 22. septembri 2022. aasta kohtuotsuses IMG vs. komisjon,(57) et finantssätteid, millega on reguleeritud delegeerimislepingute sõlmimine rahvusvahelise organisatsiooniga ühiselt või kaudselt eelarve täitmise raames, tuleb mõista ELTL artikli 310 lõikes 5 ja artikli 317 esimeses lõigus sätestatud usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtte alusel(58), ent minu arvates ei tähenda see, et rahvusvahelise organisatsiooni staatust saab tunnustada vaid siis, kui on täidetud sellised täiendavad tingimused, mille järgimist ei nõua rahvusvaheline tavaõigus ega Rahvusvaheline Kohus, vaid pigem tuleb nende lepingute sõlmimise suhtes kohaldada erinõudeid, mille täimine on vajalik asjaomaste eelarveülesannete täitmiseks, sealhulgas auditi- ja kontrollimenetlusi, mis on sõnaselgelt ette nähtud liidu finantshuvide kaitse tagamiseks.
76.      Seega tuleb teise väiteosa esimese argumendiga minu arvates nõustuda.
2.      Teine argument Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud rahvusvahelise lepingu tõlgendamisreeglite vääralt kohaldamise kohta
77.      Selle teise argumendiga väidab apellant, et Üldkohtu järeldus, et osapooled ei kavatsenud anda talle rahvusvahelise organisatsiooni staatust, põhineb tema asutamisdokumendi vääral tõlgendusel, mis tuleneb Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud rahvusvahelise lepingu tõlgendamisereeglite väärast kohaldamisest.
78.      Rõhutan, et Üldkohtu järeldus ei põhine mitte faktilistel järeldustel, vaid IMG asutamisdokumendi õiguslikul tõlgendusel, mille ta andis nende sätete alusel. Nimelt nähtub 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsusest nõukogu vs. Polisario Rinne,(59) et selleks, et Üldkohus saaks rahvusvahelise lepingu tõlgendamisel teha selle lepingu sätetest õigeid õiguslikke järeldusi, ei pea ta järgima mitte ainult Viini konventsiooni artikli 31 lõikes 1 sätestatud heauskse tõlgendamise reegleid, vaid ka reegleid, mis on ette nähtud selle artikli teistes lõigetes.(60)
a)      Esimene kriitiline märkus, mis puudutab tõlgendatava rahvusvahelise lepingu valesti määratlemist
79.      Selle kriitilise märkusega on
tõstatatud oluline küsimus seoses IMG asutamisdokumendi ja seega ka selle dokumendi tekstiga, mille sõnastust Üldkohus pidi tõlgendama vastavalt Viini konventsiooni artiklitele 31 ja 32, et määrata kindlaks apellandi õiguslik staatus.
1)      Vaidlustatud kohtuotsus
80.      Apellandi õigusliku staatuse kindlaksmääramiseks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 305–312 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastust. Üldkohus lähtus eeldusest, et kõnealune resolutsioon on apellandi asutamisdokument, mille sõnastust tuleb tõlgendada vastavalt Viini konventsiooni artikli 31 lõikele 1. Oma analüüsi tulemusena jõudis Üldkohus punktis 313 järeldusele, et arvestades nimetatud resolutsiooni sätteid ja eesmärki, ei olnud osapooltel kavatsust asutada apellant rahvusvahelise organisatsioonina.
2)      Poolte argumendid
81.      Apellant väitel on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnormi, kuna Üldkohus ei määratlenud tema asutamisdokumenti õigesti. Ta kasutas piiravat lähenemist, analüüsides eraldi 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni ja tema algse põhikirja – mis võeti vastu 10. märtsil 1995 – sõnastust, milles sisaldus mitmeid üksikasju tema õigus- ja teovõime, institutsioonilise struktuuri ja ülesannete kohta. Viidates Rahvusvahelise Kohtu 25. septembri 1997. aasta otsusele Projekt
Gabčíkovo-Nagymaros (Ungari vs. Slovakkia),(61) väidab apellant, et need dokumendid kuuluvad „lepingulise terviku“ alla, mis kujutab endast „organisatsiooni asutamisakti“, millest lähtudes oleks Üldkohus pidanud kindlaks määrama tema õigusliku staatuse.
3)      Õiguslik hinnang
82.      Leian, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis, et rahvusvaheline leping, mille sõnastust ta pidi tõlgendama, koosneb 25. novembri 1994. aasta resolutsioonist ja sellega ei ole hõlmatud apellandi algne põhikiri.
83.      Tuletan meelde, et Viini konventsiooni artikli 2 lõike 1 punkti a kohaselt, millele Üldkohus viitab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 204, on rahvusvaheline leping määratletud kui „rahvusvaheline kokkulepe, mis on sõlmitud riikide vahel kirjalikult ja mida reguleeritakse rahvusvahelise õigusega, olenemata sellest, kas selline kokkulepe sisaldub ühes, kahes või mitmes omavahel seotud dokumendis, samuti olenemata selle konkreetsest nimetusest“. Kõnealuse konventsiooni artikli 5 kohaselt kohaldatakse seda määratlust mis tahes rahvusvahelise lepingu suhtes, mis on rahvusvahelise organisatsiooni asutamisdokument. Seega on Rahvusvaheline Kohus möönnud, et tõlgendamisel tuleb mis tahes kokkulepet sätte tõlgendamise kohta, mis on sõlmitud pärast lepingu sõlmimist, lugeda lepingusse lisatuks.(62)
84.      Euroopa Kohus leidis oma 11. novembri 1975. aasta arvamuses 1/75
(„OECD käsituslepe – Kohalik kulustandard“)(63) ja 24. märtsi 1995. aasta arvamuses 2/92
(„OECD kolmas uuesti läbivaadatud otsus võrdse kohtlemise kohta“)(64), et mõistega „kokkulepe“ tähistatakse kõiki rahvusvahelise õiguse subjektide võetud siduvaid kohustusi. Kooskõlas nende arvamustega tõlgendas Euroopa Kohus oma 14. oktoobri 2014. aasta arvamuses 1/13 („Kolmandate riikide ühinemine Haagi konventsiooniga“)(65) mõistet „seotud dokumendid“, leides, et isegi kui kaks dokumenti on koostatud eraldi dokumentidena, on need omavahel seotud ja kujutavad endast seega rahvusvahelist kokkulepet, kui neis on koostoimes väljendatud kahe või enama rahvusvahelise õiguse subjekti ühine tahe.(66)
85.      Käesoleval juhul on 25. novembri 1994. aasta resolutsioon ja apellandi algne põhikiri dokumendid, mis erinevad üksteisest mitte ainult vormi, vaid ka eseme ja eesmärgi poolest. Esimene neist on – vastavalt Üldkohtu kohtuotsuse punktis 301 esitatud järeldusele – rahvusvaheline leping, millest nähtub osapoolte kavatsus luua uus õigussubjekt. Teine dokument on seevastu ühepoolne akt, mille kõnealuse üksuse kolleegium võttis vastu kahekolmandikulise häälteenamusega – st menetluse käigus, mis erineb oluliselt rahvusvahelise lepingu sõlmimise menetlusest – ja mille eesmärk on määratleda kõnealuse üksuse põhikiri ja kodukord.
86.      Seega võis Üldkohus õiguspäraselt asuda seisukohale, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioon on IMG asutamisdokument, mille sõnastust tuleb tõlgendada selle eset ja eesmärki ning edaspidist asjakohast praktikat arvestades.
87.      Minu hinnangul ei ole Rahvusvahelise Kohtu 25. septembri 1997. aasta otsus Projet Gabčíkovo-Nagymaros (Ungari vs. Slovakkia)(67), millele apellant viitab, selles osas määrava tähtsusega. Selles kohtuotsuses võttis Rahvusvaheline Kohus lihtsalt teadmiseks asjaolu, et argumentides oma kohustuste laadi ja ulatuse hindamise käsitlesid osapooled ka asjaomase rahvusvahelise lepinguga seotud dokumente, „arvestades neid kokkulepete kogumit täiendavate dokumentidena, mille saatus on põhimõtteliselt seotud rahvusvahelise lepingu kui põhidokumendi omaga“.(68)
88.      Neid asjaolusid arvestades teen ettepaneku põhjendamatuse tõttu tagasi lükata esimene kriitiline märkus, mis puudutab tõlgendatava rahvusvahelise lepingu valesti määratlemist.
b)      Teine kriitiline märkus, mis puudutab 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse liiga formalistlikku tõlgendamist
1)      Vaidlustatud kohtuotsus
89.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 306–312 analüüsis Üldkohus selle resolutsiooni sõnastust kriteeriumide ja põhimõtete alusel, mille ta oli õigesti esitanud selle kohtuotsuse punktides 203–212. Ta järeldas sellest nimetatud kohtuotsuse punktis 313, et asjaomase resolutsiooni sõnastust ja eesmärki arvestades ei olnud „selle autoritel [apellandi] asutamisel kavatsust […] asutada [rahvusvahelist organisatsiooni]“.
2)      Poolte argumendid
90.      Apellant väidab, et Üldkohus tõlgendas 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastust liiga formalistlikult, mistõttu rikkus ta õigusnormi, kui ta analüüsis osapoolte kavatsust asutada ta rahvusvahelise organisatsioonina.
91.      Esiteks vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 306 esitatud Üldkohtu hinnangule, mille kohaselt ei ole teda selles resolutsioonis vormiliselt kvalifitseeritud „rahvusvaheliseks organisatsiooniks“ ega ole määratletud tema õiguslikku staatust. Tema sõnul oleks Üldkohus pidanud selle õiguslikul kvalifitseerimisel arvesse võtma kõnealust resolutsiooni sellisena, nagu on selgitatud samal päeval „organisatsiooni“ tulevast staatust arutanud koosoleku protokollis, ning otsuseid, millega võeti vastu tema algne ja hilisem põhikiri.
92.      Teiseks väidab apellant, et Üldkohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 307, mille kohaselt ei sisalda 25. novembri 1994. aasta resolutsioon ühtegi sätet, millega talle omistataks õigus- ja teovõime, on „rahvusvaheliste organisatsioonide õigust ja praktikat arvestades alusetu“. Sellega seoses märgib ta, et Rahvusvaheline Kohus tunnistas oma 11. aprilli 1949. aasta nõuandvas arvamuses „ÜRO teenistuses saadud vigastuste hüvitamine“,(69) et ÜRO õigus- ja teovõime on „objektiivne õigus- ja teovõime“, mitte lihtsalt õigus- ja teovõime, mida tunnustavad üksnes ÜRO asutajariigid. Sellega seoses on apellant rahvusvahelise organisatsioonina registreeritud Bosnia ja Hertsegoviina, Serbia ja Põhja-Makedoonia ametiasutuste juures ning ta on sõlminud nii Belgia Kuningriigi kui ka Myanmariga/Birmaga kokkuleppe oma tegevuse alustamiseks nende territooriumil, mis kinnitab, et tal on rahvusvahelise õiguskorra raames rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
93.      Kolmandaks väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 308 esitatud väide, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga ei nähtud ette talle immuniteetide andmist tema ülesannete täitmiseks, ei pea paika, kuna sellised immuniteedid on ette nähtud selle resolutsiooni alusel vastu võetud algse põhikirja artiklis 19.
94.      Neljandaks vaidleb apellant vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 309 esitatud Üldkohtu järeldusele, mille kohaselt selle resolutsiooniga ei ole talle antud „kõik[i] tema tegevuseks vajalik[ke] vahend[eid] [ega ole tema] ülesannete täitmiseks […] parima[l viisil] tagat[ud] stabiilsu[s], jätkuvu[s] ja tõhusu[s]“, mis tähendab, et rahvusvahelise organisatsiooni asemel soovisid osapooled asutada vabatahtliku ühise rahastamise mehhanismi, mida nad võiksid kasutada omal äranägemisel. Apellant on aga seisukohal, et asjaolu, et ta on vastavalt eripädevuse põhimõttele operatiivne organisatsioon konfliktijärgses olukorras olevate riikide ülesehitamiseks, ei tähenda siiski, et ta on vaid vabatahtlik või ajutine mehhanism. Sellele järeldusele räägib vastu ka tema algse ja hilisema põhikirja vastuvõtmine.
95.      Selles kontekstis väidab apellant, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 310, ei nähtu sätetest, milles on ette nähtud tema tegevuse iga kuue kuu järel uuesti hindamine ja vajaduse korral selle tegevuse lõimimine üldisema raamistikuga või selle lõpetamine, mitte talle määratud ülesannete stabiilsuse ja järjepidevuse puudumine, vaid hoopis nende tõhusus. Tema kollegiaalsetele organitele 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni artikliga 3 IMG tegevuse kontrollimise osas antud ülesanded on tõenduseks selle kohta, et osapooled soovisid tagada nii asjaomase kiireloomuliselt ja sõjaolukorras loodud organisatsiooni operatiivse tõhususe kui ka selle stabiilsuse.
96.      Apellant lisab, et lähenemisviis, mida Üldkohus kasutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 311 seoses tema liikmete osamaksete laadiga, vastab lähenemisele, mida on traditsiooniliselt kasutatud suurte rahvusvaheliste organisatsioonide puhul, ent ei ole kohaldatav rahvusvaheliste operatiivsete organisatsioonide puhul, kelle rahalisi vahendeid rahastatakse konkreetselt vabatahtlikest maksetest.
97.      Lõpuks ja viiendaks ei nõustu apellant vaidlustatud kohtuotsuse punktis 312 esitatud Üldkohtu hinnanguga, mille kohaselt ei olnud 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis ette nähtud osapoolte kohustusliku pädevuse üleandmist temale.
98.      Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu. Ta vastab eelkõige, et ÜRO õigus- ja teovõime tuleneb tema põhikirja artiklist 104, mida täiendab privileegide ja immuniteetide konventsioon, mille artiklis 1 on sõnaselgelt tunnustatud ÜRO õigus- ja teovõimet.(70) 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis ei ole ühtki samalaadset sätet. Teisalt kinnitab komisjon, et vastupidi sellele, mida väidab apellant, tuleneb üksuse rahvusvahelise organisatsioonina tunnustamise tingimus, mille kohaselt peavad sellele üksusele olema eraldatud kõik tema toimimiseks vajalikud vahendid ning antud parimad stabiilsuse, järjepidevuse ja tõhususe tagatised tema ülesannete täitmiseks, vaidlustatud kohtuotsuse punktis 212 viidatud kohtupraktikast. Komisjon lisab, et selle resolutsiooni tekstist, eelkõige selle punktidest 4 ja 5 nähtub selgelt, et apellandis osalemine oli vabatahtlik ning et esialgu oli tegemist ajutise mehhanismiga, mida tuli pikendada iga kuue kuu järel.
3)      Õiguslik hinnang
99.      Leian, et kitsas tõlgendus, mille Üldkohus andis 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastusele, ei ole õige, kuna selle eesmärk on taandada apellandi õigusliku staatuse küsimus selle resolutsiooni sisu puudutavaks küsimuseks.(71)
100. Seega ei ole ainuüksi asjaolu, et nimetatud resolutsioonis puuduvad sõnaselged sätted apellandi õigusliku staatuse ja tema iseseisva rahvusvahelise õigus- ja teovõime tunnustamise kohta, määrav ja piisav tõend selle kohta, et osapooltel puudus kavatsus anda talle rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
101. Esiteks ei sisalda paljud rahvusvaheliste organisatsioonide asutamisdokumendid sätteid, millega osapooled tunnustaksid sõnaselgelt asjaomase üksuse rahvusvahelise organisatsiooni staatust.(72) Vastava nõudega eirataks organisatsiooni arenevat olemust.
102. Teiseks on nii praktikas kui ka kohtupraktikas nõustutud, et rahvusvaheline organisatsioonil on rahvusvaheline õigus- ja teovõime kas seetõttu, et tema asutamisdokumendis on seda sõnaselgelt tunnustatud,(73) või seetõttu, et asutamisdokumendi juurde kuuluvas dokumendis on seda sõnaselgelt tunnustatud, või seetõttu, et dokumentides sellekohaste sätete puudumisel mööndakse kaudselt selle olemasolu.(74) Seega eksisteerivad koos kaks lähenemisviisi.(75) Esimese lähenemisviisi puhul, mida kasutas Rahvusvaheline Kohus oma 11. aprilli 1949. aasta nõuandvas arvamuses „ÜRO teenistuses saadud vigastuste hüvitamine“,(76) tuletatakse rahvusvaheline õigus- ja teovõime pigem objektiivsete kaudsete tõendite kogumist, ja selle mõte on välja selgitada, kas organisatsioon on mõeldud täitma ülesandeid ja kasutama õigusi, mida saab seletada üksnes sellise õigus- ja teovõime omamisega.(77). Teise lähenemisviisi puhul tuletatakse selline õigus- ja teovõime rahvusvahelisest õiguskorrast endast, kuna asutamisdokument väljendab üksnes osapoolte kas sõnaselgelt või kaudselt väljendatud tahet luua neist erinev „uus õigussubjekt“, nagu rõhutas Rahvusvaheline Kohus oma 8. juuli 1996. aasta nõuandvas arvamuses „Relvakonfliktis osaleva riigi poolt tuumarelva kasutamise õiguspärasus“.(78)
103. Kolmandaks ei tähenda ka asjaolu, et asutamisdokumendis puuduvad sõnaselged sätted immuniteetide andmise kohta, et asjaomane üksus ei ole rahvusvaheline organisatsioon.(79)Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 210 rõhutas Üldkohus, et rahvusvaheliste organisatsioonide immuniteedid on „üldjuhul“ antud nende organisatsioonide asutamislepingutega. Kõige tuntum näide on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikkel 105. Tegemist on üldsättega, mida täiendab lisaprotokoll. Näib aga, et organisatsioonide puhul, mis on suhteliselt tagasihoidlikumad kui ÜRO, ei sisaldu asutamisdokumentides selle kohta ühtegi sätet ning privileegide ja immuniteetide andmine on seega mitmepoolsete erikokkulepete(80) või kahepoolsete kokkulepete ese, millest esikohal on asukohakokkulepped või operatiivse tegevuse kokkulepped.(81) Seega tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 330 märkis Üldkohus, et „[apellandi] algse põhikirja [artikli 19 lõikes 2] […] oli sätestatud, et osale tema personalist laienevad UNHCRi suhtes kehtivad immuniteedid“. Lisan, et põhikirja artikli 19 lõikes 1 on samuti sätestatud, et üksusele usaldatud ülesannete nõuetekohaseks täitmiseks ja talle seatud eesmärkide saavutamiseks „on vaja, et organisatsioonil oleksid kõik vajalikud privileegid ja immuniteedid“.(82)
104. Seega ei saa minu arvates ainuüksi selle põhjal, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis puuduvad vastavad sõnaselged sätted, seada kahtluse alla apellandile selliste immuniteetide andmist.
105. Lõpuks ja neljandaks ei nõustu ma vaidlustatud kohtuotsuse punktis 309 esitatud Üldkohtu järeldusega, et asjaomase resolutsiooni sõnastusest nähtub, et osapooled ei soovinud asutada organisatsiooni, millele on antud kõik tema tegevuseks vajalikud vahendid ning parimad stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatised tema ülesannete täitmiseks, vaid soovisid luua osapoolte jaoks vabatahtliku mehhanismi, mida igaüks neist võib kasutada oma äranägemisel.
106. Ühelt poolt ei hinnanud Üldkohus 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis sisalduvaid korralduslikke ja sisulisi asjaolusid tervikuna, vastupidi sellele, mis minu hinnangul on nõutav rahvusvaheline kohtupraktika kohaselt, millele ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 212 sõnaselgelt tugines. Miski ei viita sellele, et kõik organisatsiooni toimimiseks vajalikud vahendid peavad olema ette nähtud asutamisdokumendis. Seega on oldud seisukohal, et kuigi rahvusvahelistele organisatsioonidele antud pädevus on tavaliselt sõnaselgelt sõnastatud nende asutamisdokumendis, võib see pädevus siiski põhineda vähem formaalsel alusel või tuletatud pädevuse teoorial. See tuleneb Rahvusvahelise Kohtu praktikas tunnustatud rahvusvaheliste organisatsioonide asutamisdokumentide erilisest laadist – millele Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 211 on
sõnaselgelt viidanud –, eelkõige seetõttu, et need on hübriidsed „nii lepingulisel kui ka institutsioonilisel tasandil“.(83)
107. Teiselt poolt ei võtnud Üldkohus apellandi ülesannete täitmise stabiilsuse, jätkuvuse ja tõhususe tagatiste hindamisel arvesse organisatsioonile antud ülesandeid, nende ülesannete laadi ega tema tegevusvaldkonna ulatust. Osapooled ei saa aga ette näha samu tagatisi, hoolimata sellest, kas asjaomane organisatsioon on üldine või universaalne – või vastupidi, spetsiaalne või piirkondlik – organisatsioon, ning vaatamata sellele, kas talle määratud ülesanded on alalised või ajutised.(84)
108. Sellise üksuse nagu IMG puhul, mis loodi ajal, mil Bosnia ja Hertsegoviinas veel sõda kestis, ja mille ülesanne oli osaleda selle riigi ülesehitamises ja taastamises, ei tähenda seega asjaolu, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis on ette nähtud selle üksuse tegevuse jätkamise vajaduse uuesti hindamine, üksuse lõimimine või selle tegevuse lõpetamine – millele Üldkohus on osutanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 310 –, minu arvates tingimata, et sellel üksusel puuduvad parimad stabiilsuse ja jätkuvuse tagatised tema ülesannete täitmiseks. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 367 möönis Üldkohus muu hulgas, et sellele resolutsioonile allakirjutanute kavatsus oli hilisemate põhikirjade vastuvõtmisel tagada asjaomase üksuse teatud stabiilsuse ning anda talle ülesehitamise ja arengu valdkonnas eriülesanded väljaspool selle riigi territooriumi.
109. Seega ei saa minu hinnangul rahvusvahelise organisatsiooni staatuse omamiseks olla nõutav, et ülesanded mille täitmiseks üksus on asutatud, oleksid stabiilsed ja jätkuvad, sest vastasel juhul eirataks rahvusvaheliste organisatsioonide põhjalikku mitmekesisust, nende arenevat olemust ja neile usaldatud ülesannete laadi.(85)
110. Neid asjaolusid arvestades teen ettepaneku nõustuda teise kriitilise märkusega 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse liiga formalistliku tõlgendamise kohta.
c)      Kolmas kriitiline märkus, mis puudutab asjakohase „konteksti“ alusel apellandi algse põhikirja vääralt hindamist
111. Juhul kui Euroopa Kohus peaks jätma muutmata Üldkohtu hinnangu, et asjaomane rahvusvaheline leping koosneb üksnes 25. novembri 1994. aasta resolutsioonist, on küsimus selles, kas ta tõlgendas selle lepingu tingimusi õigesti, võttes vastavalt Viini konventsiooni artikli 31 lõigetele 1 ja 2 arvesse selle lepingu konteksti.
1)      Vaidlustatud kohtuotsus
112. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 313–318 analüüsis Üldkohus 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmise konteksti ja viitas sellega seoses mitmele dokumendile, nimelt 29. novembri 1994. aasta protokollile (selle kohtuotsuse punkt 314), IMG–IBH kirjeldusele (nimetatud kohtuotsuse punktid 315 ja 316), 14. detsembri 1994. aasta kinnituskirjale, mille koostas ÜRO pagulaste ülemvoliniku endise Jugoslaavia erioperatsiooni koordinaator, kes juhatas 25. novembri 1994. aasta koosolekut, mille käigus võeti vastu sama päeva resolutsioon (sama kohtuotsuse punkt 317), ja lõpuks selle koosoleku kutsele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 318).
113. Nagu nähtub selle kohtuotsuse punktidest 313 ja 319, leidis Üldkohus, et selle konteksti asjaolud kinnitasid 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse ja eesmärgi tõlgendust, mille kohaselt ei olnud selle dokumendi eesmärk ega tagajärg anda apellandile rahvusvahelise organisatsiooni staatus.
2)      Poolte argumendid
114. Apellant väidab, et Üldkohus määratles 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmise konteksti vääralt, välistades tema algse põhikirja arvesse võtmise ja eelistades lähtuda sellele resolutsioonile lisatud kirjeldusest ja teatavate 25. novembri 1994. aasta koosolekul osalenute väljendatud vastuseisust.
115. Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu.
3)      Õiguslik hinnang
116. Leian, et Üldkohus on eiranud Viini konventsiooni artiklis 31 sätestatud üldise tõlgendamiseeskirja ulatust, eraldades 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse selle dokumendi vahetust kontekstist ja eelkõige asjaomasest algsest põhikirjast.
117. Viini konventsiooni artikli 31 lõike 1 kohaselt „[t]õlgendatakse [lepingut] heas usus, andes lepingus kasutatud mõistetele konteksti arvestades tavatähenduse ning lähtudes lepingu mõttest ja eesmärgist“. Rahvusvaheline Kohus tuletas oma 23. juuli 2025. aasta nõuandvas arvamuses „Riikide kohustused kliimamuutuste valdkonnas“ meelde, et tõlgendamise iga vahendit tuleb arvesse võtta „ühe ja sama mitmest osast koosneva toimingu raames“.(86) Neid tõlgendamise vahendeid ei tule vaadelda mitte eraldi, vaid koos, ning „nende kohaldatavus sõltub igal konkreetsel juhul konkreetsest kontekstist, milles rahvusvaheline leping vastu võeti, ja eri asjaoludele antavast subjektiivsest hinnangust“.(87) Peale selle oli rahvusvahelise õiguse komisjon oma kommentaarides lepingute õigust käsitleva artiklite eelnõu kohta juba rõhutanud,(88) et kõik eri tõlgenduselemendid tuleb visata „sulatuspatta“ ning nende vastastikuse toime tulemusel moodustub õiguslikult asjakohane tõlgendus.(89)
118. Lisaks nähtub Viini konventsiooni artikli 31 lõikest 2, et lepingu mõisted on lahutamatud selle kontekstist, millega on lisaks lepingu tekstile, preambulile ja lisadele hõlmatud eelkõige iga „dokumen[t], mille on koostanud üks või mitu osalisriiki seoses lepingu sõlmimisega ja mille teised osalisriigid on heaks kiitnud lepinguga seotud dokumendina“.(90) Väljendi „seoses lepingu sõlmimisega“ esitamiseks on selle konventsiooni ametlikus ingliskeelses versioonis kasutatud sõnastust „in connection with the conclusion of the treaty“, mis viitab sellele, et sellel on pigem põhjuslik kui ajaline tähendus.
119. 10. märtsil 1995 vastu võetud algne põhikiri aga kuulus nii sisult kui ka funktsioonilt apellandi asutamise protsessi, mis vormistati ametlikult 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga.
120. Nende kahe dokumendi vahel on ilmselge seos. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 266–273 rõhutas, on 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis mainitud „valitsuste ja rahvusvaheliste organisatsioonide esindajate vahelist kokkulepet selles, et nimetatud kuupäevast asutatakse formaalselt [apellant] […]“ (selle kohtuotsuse punkt 266) vastavalt selle resolutsiooni lisale, mis käsitleb apellandi tegevust ja ülesannete täitmist, ning kiidetakse heaks „[IMG–IBH] korraldust puudutavad normid“ (nimetatud kohtuotsuse punkt 271). Nimetatud resolutsioonis on selle samal päeval vastu võetud lisa eseme raames sõnaselgelt viidatud „IMG–IBH tulevasele põhikirjale“.
121. Lisaks on mõlemas dokumendis väljendatud tahe kooskõlas taotletava eesmärgiga, milleks on luua sõltumatu organ, kuhu on koondatud piisav oskusteave selleks, et osaleda Bosnia ja Hertsegoviina ülesehitamises ja ümberasustatud isikute tagasipöördumises.(91) Nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 332, eelnes algse põhikirja vastuvõtmisele 13. veebruaril 1995 juhtkomitee – mis sel kuupäeval koosnes kõigist riikidest, kes olid allkirjastanud 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni – ettevalmistav koosolek, ning vastavalt kõne all oleva resolutsiooni punktile 3 kiitis see organ põhikirja heaks kahekolmandikulise häälteenamusega.
122. Algse põhikirjaga anti apellandile ametlikult institutsiooniline struktuur ning määrati kindlaks eelkõige organisatsiooni asukoht, selle kollegiaalsed organid ja selle sekretariaat. Põhikirjas viidatakse apellandi ülesannetele, nagu need olid määratletud nimetatud resolutsiooni vastuvõtmise ajal, ning kirjeldatakse otsustusprotsessi. Eelkõige tunnustatakse põhikirja artiklis 18 apellandi riigisisest õigus- ja teovõimet, andes talle õiguse sõlmida lepinguid, omandada, rentida ja võõrandada kinnisvara, samuti õiguse vastu võtta ja käsutada era- ja avalikke rahalisi vahendeid ning lõpuks ka kohtumenetlusteovõime. Kõnealuse põhikirja artikliga 19 on talle antud tema ülesannete täitmiseks vajalikud privileegid ja immuniteedid.
123. Järelikult oli algsel põhikirjal minu hinnangul oluline osa 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni aluseks olnud põhimõtteliselt konsensusliku loogika rakendamisel ja see oli asjasse puutuva konteksti seisukohast palju olulisem kui ettevalmistusmaterjalid, millele Üldkohus vaidlustatud otsuse punktis 318 tugines.
124. Märgin sellega seoses, et kuigi ettevalmistusmaterjalidest võib nähtuda osapoolte tahe, kujutavad need endast – niivõrd, kuivõrd need kuuluvad rahvusvaheliste läbirääkimiste väga spetsiifilisesse raamistikku –, üksnes lepingu tõlgendamise täiendavat vahendit, mis ei kuulu mitte Viini konventsiooni artikli 31, vaid selle artikli 32 kohaldamisalasse.(92) Üldkohus on seda muu hulgas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 325 õigesti meenutanud.
125. Neid asjaolusid arvestades leian, et apellandi argumendiga, et Üldkohus oli 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni tõlgendamisel kohustatud võtma arvesse tema algset põhikirja asjasse puutuva konteksti osana, tuleb nõustuda, kuna Üldkohus eiras Viini konventsiooni artikli 31 lõigetes 1 ja 2 sätestatud üldise tõlgendamiseeskirja ulatust.
d)      Neljas kriitiline märkus, mis puudutab apellandi algse ja hilisema põhikirja „edaspidise praktikana“ vääralt hindamist
126. See kriitika on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 321–346 vastu.
127. Kritiseeritakse seda, mil määral kujutasid apellandi algne ja hilisem põhikiri endast „edaspidist praktikat“, mis kuulub kas Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktis b sätestatud üldise tõlgendamisreegli kohaldamisalasse, kuivõrd neist nähtub osapoolte kokkulepe 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni tõlgendamise kohta, või selle konventsiooni artiklis 32 nimetatud tõlgendamise lisavahendite kohaldamisalasse, kuivõrd neist nähtub ühe või mitme osapoole tegevus selle resolutsiooni kohaldamisel. Ühe või mõne poole praktika on tõlgendamisel vähem oluline kui kõigi poolte ühine praktika.(93)
128. Küsimus, kas apellandi algset põhikirja tuleb arvesse võtta järgneva kokkuleppe või edaspidise praktikana, tõusetub ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et see põhikiri ei kuulu konteksti, milles võeti vastu 25. novembri 1994. aasta resolutsioon (kõnealuse konventsiooni artikli 31 lõiked 1 ja 2).
1)      Vaidlustatud kohtuotsus
129. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 323–326 tuletas Üldkohus meelde edaspidise praktika arvessevõtmise põhimõtted.
130. Kõnealuse kohtuotsuse punktides 323 ja 324 rõhutas ta eelkõige, et Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktide a ja b kohaselt ei saa dokumenti käsitada edaspidise praktikana, kui see on vastu võetud ilma kõigi asjaomase rahvusvahelise lepingu osapoolte toetuseta, viidates Rahvusvahelise Kohtu 31. märtsi 2014. aasta kohtuotsusele Vaalapüük Antarktikas (Austraalia vs. Jaapan, menetlusse astuja Uus-Meremaa).(94)
131. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 325 ja 326 märkis Üldkohus lisaks, et kõnealuse konventsiooni artikli 32 kohaselt võib tõlgendamise lisavahendeid kasutada selleks, et kinnitada üldise tõlgendamisreegli – mis põhineb tekstil, kontekstil ning esemel ja eesmärgil – tulemusena saadud tähendust või juhul, kui saadud tähendus on kahemõtteline või ebaselge või viib tulemuseni, mis on ilmselgelt absurdne või ebamõistlik.
132. Nagu ilmneb kõnealuse kohtuotsuse punktist 327, analüüsis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktides 328–345 nende eeskirjade alusel seda, kas apellandil oli õigus tugineda oma liikmete edaspidisele praktikale sellisena, nagu see ilmneb tema algsest ja hilisemast põhikirjast.
133. Esmalt välistas Üldkohus Viini konventsiooni artikli 32 kohaldatavuse. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 328 märkis ta oma eespool esitatud hinnangutele tuginedes, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sätted ei ole mingil moel ebaselged ega kahemõttelised ega vii tõlgenduseni, mis on osutatud artikli 32 tähenduses ilmselgelt absurdne või ebamõistlik. Seetõttu järeldas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 329, et selleks, et algset ja hilisemat põhikirja saaks käsitada edaspidise praktikana kõnealuse konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses, peab olema tõendatud, et neist põhikirjadest tulenevad resolutsiooni sätete tõlgenduse muudatused on heaks kiitnud „kõik sellele resolutsioonile allakirjutanud või vähemalt kõik [apellandi] liikmed“.
134. Seejärel esitas Üldkohus põhjused, miks see tingimus ei olnud tema hinnangul täidetud. Ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 346, et „edas[pid]ine praktika, mis järgnes 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmisele ja seejärel algse põhikirja ning 2012. aasta põhikirja vastuvõtmisele, ei kinnita, et [apellandi] rahvusvahelise organisatsiooni staatus oleks leidnud laialdast ja selget tunnustamist selle resolutsiooni allakirjutanute või [apellandi] liikmete hulgas“.
2)      Poolte argumendid
135. Apellant ei nõustu Üldkohtu otsuse punktides 321–346 esitatud põhjendusega, mille kohaselt tema algne ja hilisem põhikiri ei tõenda osapoolte vahel sõlmitud järgnevat kokkulepet ega osapoolte edaspidist praktikat, mis oleks asjakohane 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni tõlgendamisel.
136. Esimesena väidab ta, et Üldkohus on eiranud Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkte a ja b.
137. Esiteks rikkus Üldkohus apellandi väitel õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 324 kinnitas, et kõik rahvusvahelise lepingu osapooled peavad olema panustanud asjaomase tava kujunemisse, et seda saaks arvesse võtta rahvusvahelise lepingu tõlgendamisel. Rahvusvahelise Kohtu 31. märtsi 2014. aasta otsus Vaalapüük Antarktikas (Austraalia vs. Jaapan, menetlusse astuja Uus-Meremaa),(95) millele Üldkohus viitas, ei ole asjakohane, kuna apellandi hinnangul käsitleti selles kohtuotsuses soovitusi, mis ei olnud siduvad ja mis võeti vastu ilma asjaomase konventsiooni kõikide osalisriikide toetuseta ja eelkõige ilma peamise asjaomase riigi nõusolekuta.
138. Apellant väidab, et see õigusnormi rikkumine mõjutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 329, 331, 336 ja 337 esitatud hinnanguid. Seega ei saanud Üldkohus seada apellandi hilisema põhikirja arvesse võtmist sõltuvusse sellest, „et […] kõik [tema] liikmed ole[ks] sellise muudatuse heaks kiitnud“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 329), ega talle ette heita, et ta ei tõendanud, et tema algne ja 2012. aasta põhikiri väljendasid „kõigi 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute või vähemalt tema liikmete tahet omistada talle rahvusvahelise organisatsiooni staatus“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 331).
139. Teiseks kritiseerib apellant Üldkohtu hinnangut, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 322 ja 346 ja mille kohaselt peab edaspidine praktika selleks, et seda arvesse võtta, olema tõendiks selle kohta, et „rahvusvahelise organisatsiooni staatus o[n] leidnud laialdast ja selget tunnustamist“.
140. Kolmandaks väidab apellant, et mööndes, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni osapooltel ei olnud ametlikult väljendatud kavatsust luua rahvusvaheline organisatsioon, oleks Üldkohus pidanud arvesse võtma hilisemat põhikirja osas, milles see annab tunnistust selle resolutsiooni dünaamilisest tõlgendusest.
141. Neljandaks heidab apellant Üldkohtule ette, et vastupidiselt sellele, mida on nõutud Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktis b, ei kontrollinud viimane, kas komisjoni poolt liidu eelarve ühise või kaudse täitmise raames järgitud praktikas kajastus komisjoni ja apellandi vaheline kokkulepe apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatuse kohta.
142. Viiendaks väidab apellant, et Üldkohus moonutas apellandi poolt esimeses kohtuastmes esitatud tõendeid, märkides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 335, et apellant väitis kohtuistungil, et tema 2012. aasta põhikirja allkirjastasid Prantsuse, Itaalia ja Soome Vabariik ning Rootsi ja Norra Kuningriik, kuigi nendest tõenditest nähtub, et juhtkomitee võttis selle põhikiri vastu ühehäälselt. Lisaks ei ole Rootsi ametiasutuste 2. juuli 2020. aasta kiri tema arvates asjakohane ja Üldkohus on selle sisu punktis 339 moonutanud.
143. Kuuendaks heidab apellant Üldkohtule ette, et see viitas OLAFi läbiviidud uurimise(96) tulemusel koostatud aruandega seotud dokumentidele, mille komisjon otsustas vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel selgesõnaliselt kõrvale jätta.
144. Seitsmendaks väidab apellant, et Üldkohus eiras oma põhjendamiskohustust, jättes selgitamata põhjused, miks ta jättis oma hinnangus arvestamata Itaalia Vabariiki ja Norra Kuningriiki puudutavate dokumentidega, millele tugineti esimeses kohtuastmes.
145. Teisena väidab apellant, et Üldkohus kohaldas Viini konventsiooni artiklit 32 vääralt.
146. Nimelt rikkus Üldkohus apellandi hinnangul õigusnormi, kui ta otsustas, et selle artikli kohaldamise tingimused ei olnud täidetud, keeldudes ekslikult tegemast Viini konventsiooni artiklite 31 ja 32 vahelisest suhtest kõiki järeldusi.
147. Apellant on seisukohal, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 328, tuleks „absurdseks ja ebamõistlikuks“ kvalifitseerida hoopis konventsiooni artiklil 31 põhineva tõlgenduse tulemus, kuna komisjon, kes oli tunnustanud tema staatust rahvusvahelise organisatsioonina enam kui 20 aastat, võis seda äkitselt eitada. Selles kontekstis heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane ei käsitanud komisjoni poolt eelarve täitmiseks allkirjastatud delegeerimislepinguid „ühe või mitme lepingupoole tegevusena asutamislepingu kohaldamisel pärast selle sõlmimist“ selle vaidlustatud kohtuotsuse punktis 326 viidatud konventsiooni artikli 32 tähenduses.
148. Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu. Eelkõige väidab ta, et viide Rahvusvahelise Kohtu 31. märtsi 2014. aasta otsusele Vaalapüük Antarktikas (Austraalia vs. Jaapan, menetlusse astuja Uus-Meremaa),(97) milles ainult on korratud Viini konventsiooni artikli 31 lõikes 3 sätestatud õiguslikku kriteeriumi, on asjakohane. Komisjon lisab, et Üldkohus võttis arvesse rahvusvahelise lepingu „dünaamilist tõlgendust“, meenutades selles kontekstis, et ta pidas apellanti rahvusvaheliseks organisatsiooniks kuni hetkeni, mil ta selle staatuse suhtes kahtluse tekkimise tõttu ei olnud kohustatud temaga uusi delegeerimislepinguid sõlmima.
3)      Õiguslik hinnang
149. Kõigepealt rõhutan, et vastupidi sellele, mida ilmselt arvab apellant seoses oma argumentide põhjendamisega, ei saa tema algset ja hilisemat põhikirja vaadelda Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti a seisukohast, mis käsitleb „osalisriikide järgnevat kokkulepet“. Nimelt võeti see põhikiri vastu otsusega, mille tegi apellandi kollegiaalne organ – juhtkomitee – oma liikmete nõutava kahekolmandikulise häälteenamusega. Seega võtsid osapooled selle põhikirja vastu lepingulise organi liikmetena, mitte rahvusvahelise lepingu osapooltena.(98) Seevastu kuulub organisatsiooni praktika, nagu nähtub ettepanekute eelnõust, mõiste „edaspidine praktika“ alla.(99)
i)      Väidetavad õigusnormi rikkumised, millel on mõju Viini konventsioonis üldist tõendamisreeglit käsitleva artikli 31 lõike 3 punkti b kohaldamisele
150. Rahvusvahelist kohtupraktikat, mis käsitleb „edaspidise praktika“ tähendust ja ulatust, on kujundatud mitmes Rahvusvahelise Kohtu nõuandvas arvamuses rahvusvaheliste organisatsioonide organite praktika kohta.(100) Enne apellandi esitatud eri etteheidete analüüsimist tuleb meenutada selles kohtupraktikas esitatud põhilisi seisukohti. Selle kohtupraktika arengu äsjaseim näide on Rahvusvahelise Kohtu 31. märtsi 2014. aasta otsus Vaalapüük Antarktikas (Austraalia vs. Jaapan, menetlusse astuja Uus-Meremaa),(101) millele Üldkohus põhjendatult viitas.
151. Kõigepealt on Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktis b nimetatud „edaspidine praktika“, rahvusvahelise organisatsiooni asutamisdokumentide tõlgendamisel eriti suure tähtsusega. Rahvusvaheline Kohus märkis juba 1949. aastal ÜRO kohta, et „sellise üksuse nagu [ÜRO] õigused ja kohustused peavad sõltuma üksuse eesmärkidest ja ülesannetest, mis on sätestatud või väljendatud selle asutamisdokumendis ja mida on arendatud praktikas“.(102)
152. Seejärel tuleb märkida, et edaspidist praktikat peetakse osapoolte tahte autentseks tõlgendamise vahendiks ning see on seega rahvusvahelise lepingu tõlgendamisel asjakohane üksnes niivõrd, kui sellest nähtub osapoolte ühine arusaam selle lepingu tähendusest. Niisiis tuletas Üldkohus õigesti meelde Rahvusvahelise Kohtu 31. märtsi 2014. aasta otsuses Vaalapüük Antarktikas (Austraalia vs. Jaapan; menetlusse astuja Uus-Meremaa)(103) sõnastatud põhimõtet, mille kohaselt ei ole dokument käsitatav edaspidise praktikana, millest nähtub osapoolte kokkulepe lepingu tõlgendamise kohta Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses, juhul kui see dokument on vastu võetud ilma kõigi asjaomase rahvusvahelise lepingu osapoolte toetuseta.
153. Kõnealuse praktika tõlgenduslik väärtus sõltub seega sellest, kas osapoolte tegutsemine on piisavalt pika aja jooksul selge ja ühtne, nagu rõhutas Rahvusvaheline Kohus oma 19. mai 2025. aasta otsuses Maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramine ning suveräänsus saarte üle (Gabon vs. Ekvatoriaal-Guinea).(104) Rahvusvahelise õiguse komisjoni sõnul on asjakohased sellised tegurid nagu püsikindlus ja ulatus.(105)
154. Rahvusvaheline Kohus ei nõua siiski, et kõik osapooled oleksid andnud kõnealusele praktikale oma sõnaselge nõusoleku. Piisab sellest, kui kõik osapooled on seda praktikat aktsepteerinud või et nad on sellega vaikimisi nõustunud, ilma et keegi neist oleks esitanud otsest ja sõnaselget protesti. Nii lähtus Rahvusvaheline Kohus 21. juuni 1971. aasta nõuandvas arvamuses „Õiguslikud tagajärjed, mis riikidele on Lõuna-Aafrika Vabariigi pideval kohalolekul Namiibias (Edela-Aafrika) vaatamata Julgeolekunõukogu resolutsioonile 276 (1970)“(106) oletusest, et teised osalisriigid on andnud vaikiva nõusoleku, kuna asjaolud olid sellised, et reageeringu või vastuseisu puudumist võis mõistlikult pidada nõusolekuks.(107) Nagu selgitab rahvusvahelise õiguse komisjon, ei ole nõutav, et iga osapool oleks seda praktikat individuaalselt järginud. Piisab sellest, kui ta on seda aktsepteerinud.(108)
155. Samamoodi leidis Euroopa Kohus 11. märtsi 2015. aasta kohtuotsuses Oberto ja O’Leary,(109) et „Euroopa koolide pretensioonide nõukogu otsustuspraktika[t] […] tuleb pidada Euroopa koolide põhikirja konventsiooni[(110)] kohaldamise edaspidiseks praktikaks Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses“.(111) Kuna „[k]õnealuse konventsiooni osalised ei ole seda praktikat kunagi vaidlustanud, siis tuleb seda käsitada sellisele praktikale nende poolt antud vaikiva nõusolekuna“.(112)
156. Lõpuks tuleb tõdeda, et selgelt väljendatud erimeelsuse korral, nagu kohtuasjas, milles tehti Rahvusvahelise Kohtu 31. märtsi 2014. aasta otsus Vaalapüük Antarktikas (Austraalia vs. Jaapan, menetlusse astuja Uus-Meremaa),(113) või kui dokument on vastu võetud vaatamata mitme riigi vastuseisule, nagu see oli kohtuasjas, milles esitati 8. juuli 1996. aasta nõuandev arvamus „Relvakonfliktis osaleva riigi poolt tuumarelva kasutamise õiguspärasus“,(114) ei ole tegemist rahvusvahelise lepinguga ja seega ei ole tegemist edaspidise praktikaga Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses.(115) Rahvusvaheline Kohus võtab siiski arvesse asjaomaste dokumentide vastuvõtmise konteksti.(116) Nii leidis see kohus 20. juuli 1962. aasta nõuandvas arvamuses „ÜRO teatavad kulutused (harta artikli 17 lõige 2)“,(117) et sellise organi nagu ÜRO Peaassamblee resolutsioonidel, mis on võetud vastu selle liikmete kahekolmandikulise häälteenamusega ja vaatamata eriarvamust väljendavatele häältele, on siiski tõlgenduslik kaal.(118)
157. Apellandi esitatud erinevaid kriitilisi märkusi tuleb analüüsida nendest põhimõtetest lähtudes.
158. Esiteks tuleb kohe alguses tagasi lükata apellandi väide, et eelarve ühise või kaudse täitmise delegeerimislepingute sõlmimine tähendas, et komisjon ja apellant olid jõudnud kokkuleppele apellandi kui rahvusvahelise organisatsiooni staatuse suhtes ja seega oli tegemist asjakohase praktikaga Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses. Komisjon ei ole nimelt 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni osapool ja kõnealuste lepingute sõlmimisel ei osalenud ükski resolutsiooni osapool.(119)
159. Teiseks tuleb tagasi lükata ka apellandi argument, et Rahvusvahelise Kohtu 31. märtsi 2014. aasta otsus Vaalapüük Antarktikas (Austraalia vs. Jaapan; menetlusse astuja Uus-Meremaa),(120) millele Üldkohus viitas, ei ole asjakohane põhjusel, et apellandi põhikirja vastuvõtmist käsitlevad otsused on õiguslikult siduvad. Tõepoolest nähtub viidatud kohtuotsusest selgelt, et edaspidise praktika puhul on määrav tegur osalisriikide vastastikune nõusolek kokkuleppe sisu suhtes, mitte asjaomaste dokumentide vorm või nimetus ega nende siduv õigusjõud.
160. Kolmandaks ja vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi ka vaidlustatud kohtuotsuse punktides 322 ja 346, kui ta sisuliselt nõudis, et kõnealusest praktikast peab nähtuma apellandi „rahvusvahelise organisatsiooni staatu[se] […] [piisavalt] laialda[ne] ja selg[e] tunnustamine“.
161. Seevastu leian, et Üldkohus rikkus kahte õigusnormi, mistõttu eitati apellandi algse ja hilisema põhikirja vastuvõtmise otsuste mis tahes tõlgenduslikku väärtust.
162. Esiteks kohaldas Üldkohus rangemat tõendamiskriteeriumi kui see, mis on nõutav vastavalt rahvusvahelisele kohtupraktikale. Ta ei saanud apellandilt nõuda, et viimane tõendaks kõigi 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile allakirjutanute või vähemalt tema liikmete nõusolekut selle põhikirja vastuvõtmiseks.
163. Nimelt lähtub Rahvusvaheline Kohus põhimõttest, et osalisriikide esindajatest koosneva rahvusvahelise organisatsiooni organi vastu võetud dokumenti aktsepteerivad kõik osalisriigid, välja arvatud juhul, kui tõendatakse, et selles organis esines lahkarvamusi, vastuväiteid või ilmselget erimeelsust.(121)
164. Käesoleval juhul võeti nimetatud põhikiri vastu vastavalt menetlus- ja hääletusreeglitele, mille osapooled – st osalisriikide esindajad, kes kuulusid juhtkomiteesse – 25. novembri 1994. aasta resolutsioonis määrasid kindlaks nõutava kahekolmandikulise häälteenamusega (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 268 ja 333). Miski ei viita sellele, et need esindajad oleksid väljendanud oma erimeelsust algse põhikirja artiklite 18 ja 19 ulatuse suhtes, millega apellandile antakse õigusvõime ja immuniteedid, või ka 2012. aasta põhikirja artikli 1 sisu osas, milles on sõnaselgelt sedastatud, et apellant on rahvusvaheline organisatsioon. Argument, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 339 ja mille kohaselt Rootsi ametiasutused teatasid 2014. aastal pärast OLAFi läbiviidud uurimist ja 2020. aastal pärast komisjoni teabenõuet asjaolust, et IMG ei ole rahvusvaheline organisatsioon, ja seda vaatamata sellele, et Rootsi suursaadik Belgradis (Serbia), kes asjaomasel ajal tegutses IMG juhtkomitee esimehena, kirjutas alla 2012. aasta põhikirjale, millega anti apellandile see staatus. Väljend „rahvusvaheline organisatsioon“ on väljakujunenud termin. Kui rahvusvahelises lepingus kasutatakse õiguslikku väljendit, tuleb eeldada, et osapooled kavatsesid kasutada seda rahvusvahelise õiguse seisukohast tavatähenduses. Lisaks on tõsi, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 333, et Soome ametiasutused tegid avalduse algse põhikirja poliitilise laadi kohta, ent märgin siiski, et nad allkirjastasid selle põhikirja ja andsid oma nõusoleku hilisemale põhikirjale, milles apellant kvalifitseeriti „rahvusvaheliseks organisatsiooniks“.(122)
165. Samuti leian, et seisukohad, mida osapooled väljendasid 2014. aastal OLAFi läbiviidud uurimise järel ning pärast komisjoni 2019. ja 2020. aastal teabenõudeid ja millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 338–341 viitab, ei saanud olla algsete ega hilisemate põhikirjade endi sõnastusega võrreldes kaalukamad.(123) Kui osapooled ei nõustunud apellandi praktikaga, kui nende kavatsus ei olnud luua rahvusvahelist organisatsiooni ega anda talle rahvusvahelist õigus- ja teovõimet, siis lasus neil kohustus väljendada oma vastuseisu, seda enam, et ilmselt tehti kavandatud muudatused osapooltele teatavaks ettevalmistaval koosolekul, nagu apellant väidab. Nagu Rahvusvaheline Kohus oma 20. detsembri 1980. aasta nõuandvas arvamuses „WHO ja Egiptuse 25. märtsi 1951. aasta lepingu tõlgendamine“(124) meenutas, „kaasnevad organisatsiooni liikmesusega teatud vastastikuse koostöö ja hea usu kohustused“.(125)
166. Teiseks leian, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta ei võtnud arvesse apellandi dünaamikat, millest annab tunnistust hilisema põhikirja vastuvõtmine.
167. Vastupidi sellele, mida väitis komisjon kohtuistungil, leian ma, et oma pädevust kasutades tegutseva organisatsiooni edaspidise praktika tulemusel võidakse tema asutamisdokumendi tingimusi tõlgendada uuel viisil, ilma et oleks vaja sõlmida nõuetekohaselt uut rahvusvahelist lepingut.
168. Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud tõlgendamisreeglite alusel on võimalik arvesse võtta neid asjaolusid ja rahvusvaheliste organisatsioonide dünaamikat.
169. Nii nõustus Rahvusvaheline Kohus sellega, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja tõlgendamine, uuel viisil tõlgendamine ja isegi muutmine ÜRO praktika alusel on õiguspärane, leides, et organisatsiooni asutamisdokumendi tekst on oma olemuselt dünaamiline, mis on vastuolus tõlgendusega, mille kohaselt on selle tähendus kinnistunud teatud ajahetke seisuga.(126)
170. Rahvusvahelise õiguse komisjon osutas artiklite eelnõu artiklit 2 käsitlevas kommentaaris samuti sellele, et on vaja „saavutada tasakaal ühelt poolt asutamisdokumendis sätestatud ja liikmete poolt formaalselt heaks kiidetud reeglite ning teiselt poolt organisatsiooni vajaduse vahel areneda institutsioonina“.(127) Lisaks rõhutas rahvusvahelise õiguse komisjon 2018. aastal oma töö raames, et osapoolte edaspidine praktika võib – olenevalt olukorrast ja muid tõlgendamise vahendeid arvesse võttes – anda tunnistust rahvusvahelise lepingu nii ajakohasest kui ka dünaamilisest tõlgendamisest.(128) Ta ei välistanud seda võimalust seoses organisatsiooni edaspidise praktikaga.
171. Lisaks on minu arvates huvitav Denys Simoni mõttekäik, mis puudutab tema teooriat rahvusvaheliste organisatsioonide lepingute kohtuliku tõlgendamise kohta:(129) „Kohus peab püüdlema selle poole, et osapoolte algsele tahtele sellisena, nagu seda väljendati rahvusvahelise lepingu sõlmimisel, omistataks vähem mõju kui liikmesriikide ajakohasele tahtele sellisena, nagu see on väljendatud kogu konventsiooni kohaldamise vältel. […] Teisisõnu tuleks institutsiooniliste rahvusvaheliste lepingute tõlgendamisel võtta arvesse aja möödumist, mille olulisust […] rahvusvaheliste organisatsioonide asutamisdokumentide määratlemisel olen tõendanud: tahte osas saavutatud kokkulepe, mille tulemusel sõlmiti konventsioon, ei ole teksti koostamisega ammendatud; sellise konventsiooni kohaldamise eeldus on, et osalisriigid kordavad pidevalt oma nõusolekut selliste õiguslike reeglite sisuga, mis alla kirjutatud dokumendis on väljendatud küll pidulikult, kuid sisuliselt lühiaegselt“.(130)
172. Näiteks majandus-, sotsiaal- ja kultuurikoostöö ning kollektiivse enesekaitse lepinguga(131) kehtestati mõned põhimõtted ja asutati lihtne nõuandekogu. Seda dokumenti oli raske pidada rahvusvahelise organisatsiooni asutamisdokumendiks. Tegelikult loodi rahvusvaheline organisatsioon Lääne-Euroopa Liit alles edaspidise praktika käigus. Nimetatud lepingut muudeti ja täiendati 23. oktoobril 1954 allkirjastatud protokolliga, millega see organisatsioon – nüüd Lääne-Euroopa Liit –põhjalikult ümber kujundati ning loodi selle institutsiooniline alus ja tunnustati selle rahvusvahelist õigus- ja teovõimet.(132) Seega on rahvusvahelise institutsiooni asutamine lepingulise dokumendiga tugev tõend, mis juhul, kui selle toetuseks on rahvusvahelise õigus- ja teovõime tunnustamine ja finantsautonoomia, võimaldab järeldada, et loodud on rahvusvaheline organisatsioon. Rahvusvahelise organisatsiooni põhikiri võib omakorda koosneda hartast ja hilisematest kokkulepetest, milles täpsustatakse organisatsiooni struktuur ja ülesanded.(133)
173. Mõned rahvusvahelise koostöö vormid arenevad aja jooksul rahvusvahelise organisatsiooni suunas, muutudes struktureeritumaks ja institutsionaliseeritumaks. Nagu apellant Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides märkis, on tegemist rahvusvaheliste organisatsioonide õiguse üldise dünaamikaga.
174. Kõiki neid kaalutlusi arvesse võttes leian, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b alusel hindas vääralt apellandi algse ja hilisema põhikirja tõlgenduslikku väärtust.
175. Seega ei ole minu arvates vaja analüüsida apellandi kolme viimast kriitilist märkust, milles ta heidab Üldkohtule ette teatavate tõendite moonutamist, tuginemist tõenditele, mille komisjon otsustas vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel selgesõnaliselt kõrvale jätta, ning lõpuks põhjendamiskohustuse rikkumist.
ii)    Väidetav õigusnormide rikkumine Viini konventsioonis „tõlgendamise lisavahendeid“ käsitleva artikli 32 kohaldamisel
176. Apellant ei nõustu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 328 ja 329 esitatud hinnangud on põhjendatud. Neis punktides leidis Üldkohus, et Viini konventsiooni artikli 32 kohaldamise tingimused ei olnud täidetud, mistõttu ei olnud vaja arvesse võtta teatavate osapoolte hilisemat tegevust seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga, nagu apellandi põhikirja vastuvõtmine, teatavate riikidega asukohalepingute sõlmimine või komisjoniga delegeerimislepingute allkirjastamine.
177. Kuigi ma nõustun selles küsimuses apellandi kriitikaga, märgin siiski, et järeldus, mille Üldkohus tegi selle kohtuotsuse punktis 328 Viini konventsiooni artikli 32 kohaldamise tingimuste kohta, põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 304–319 esitatud analüüsil 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastuse ja konteksti kohta, mis minu hinnangul on käesoleva ettepaneku punktides 99‑110 ja 116–125 esitatud põhjustel ekslik.
178. Seetõttu ei ole minu arvates vaja seda kriitikat analüüsida.
179. Kõiki neid kaalutlusi arvesse võttes teen ma seega Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada põhjendatuks teise väiteosa teine argument, et Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud rahvusvahelise lepingu tõlgendamise reegleid on kohaldatud vääralt, kuna leian, et Üldkohus ei kohaldanud neid artikleid õigesti, kui ta keeldus omistamast mis tahes tõlgenduslikku väärtust apellandi algsele ja hilisemale põhikirjale seoses rahvusvahelise lepingu konteksti (Viini konventsiooni artikli 31 lõigete 1 ja 2 tähenduses), edaspidise praktika (Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b tähenduses) või tõlgendamise lisavahenditega (Viini konventsiooni artikli 32 alusel).
3.      Kolmas argument, mis puudutab õigusnormi rikkumist seoses järeldustega, mis tuleb teha liikmesriikidega sõlmitud asukohalepingute ja eelarve ühiselt või kaudselt täitmiseks komisjoniga delegeerimislepingute sõlmimisest
180. See argument on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 348–365 vastu.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
181. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 348–365, mille vastu on nimetatud argument esitatud, käsitletakse kahte küsimust, mis on seotud apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamisega tulenevalt eelarve ühiselt või kaudselt täitmiseks delegeerimislepingute sõlmimisest komisjoniga ja asukohalepingute allkirjastamisest teatavate riikidega.
182. Esiteks analüüsis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 349–358 esimest argumenti, mille apellant sellega seoses oli esitanud ja mille ta võttis kokku järgmiselt: „[Apellant väidab], et tema ja komisjoni vahel ühis[elt] või kauds[elt] eelarve täitmist puudutavate kokkulepete sõlmimisega [kaasnes] nimetatud institutsioonile tingimata kohustus tunnustada [apellandi] staatust rahvusvahelise organisatsioonina vastavalt Viini konventsiooni artiklitele 27 ja 46“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 349).
183. Olles tõdenud, et see konventsioon ei ole vaidlustatud kohtuotsuse punktides 350 ja 351 esitatud põhjustel kohaldatav, analüüsis Üldkohus kõnealust argumenti riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste või rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni(134) artikli 27 lõigete 2 ja 3 ning artikli 46 lõigete 2 ja 3 alusel ning lükkas argumendi kohtuotsuse punktides 353–358 esitatud põhjustel põhjendamatuse tõttu tagasi.
184. Teiseks analüüsis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktides 360–365 apellandi teist väidet, et komisjon oli vaidlusaluses otsuses rikkunud õigusnormi, keeldudes arvesse võtmast Belgia Kuningriigi ja Austria Vabariigi vastuseid seoses sõlmitud asukohalepingutega, kuna sellistes lepingutes väljendus vastuvõtvate riikide poolt tema rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamine, olenemata sellest, kas need riigid olid selle organisatsiooni liikmed või mitte.
185. Üldkohus lükkas selle argumendi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 364 esitatud põhjusel tagasi. Ta leiab, et asjaolust, et riigid, kes ei ole organisatsiooni asutamislepinguga ühinenud ja kes ei ole või enam ei ole selle liikmed, peavad seda organisatsiooni rahvusvaheliseks organisatsiooniks, ei tulene komisjonile mingit kohustust tunnustada sellele organisatsiooni sellist staatust eelkõige selleks, et lubada tal täita liidu eelarvet eelarve kaudse täitmise korras. Üldkohus leidis nimelt selle kohtuotsuse punktis 363, et rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamine tuleneb riikide ja olukorrast sõltuvalt asjaomase organisatsiooni asutamislepingu osapoolteks olevate rahvusvaheliste organisatsioonide ühisest tahtest, kusjuures vastav kavatsus peab selgelt nähtuma sellest lepingust või hilisematest lepingutest või edaspidisest praktikast, tingimusel et viimastes on väljendatud selline tunnustamine kõigi asutamislepingu osapoolte poolt.
b)      Poolte argumendid
186. Apellant esitab kolm kriitilist märkust.
187. Seoses IMG rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamisega seetõttu, et komisjon sõlmis temaga eelarve ühiselt või kaudselt täitmiseks delegeerimislepinguid, väidab apellant esiteks, et Üldkohus moonutas tema argumente vaidlustatud kohtuotsuse punktis 349. Nimelt väitis apellant hagis, et asjaolu põhjal, et komisjon sõlmis rahvusvahelise organisatsiooniga delegeerimislepingud eelarve ühiseks täitmiseks, võis eeldada, et komisjoni hinnangul oli see organisatsioon liidu finantseeskirjade tähenduses sellise staatusega organisatsioon.
188. Teiseks vaidlustab apellant Üldkohtu otsuse punktis 351 esitatud hinnangu, mille kohaselt Viini konventsiooni artiklitele 27 ja 46 ei saa enam tugineda, kuigi Üldkohus on kohtuotsuses mitmel korral viidanud sellele konventsioonile. Ta väidab esiteks, et see konventsioon on kohaldatav rahvusvaheliste organisatsioonide asutamislepingutele, ja teiseks, et neis sätetes, mis on üle võetud riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste või rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooniga, kajastub rahvusvaheline praktika ja tava ning seega on need sätted sellisena kohaldatavad.
189. Mis kolmandaks puudutab apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamise problemaatikat seoses teatavate riikidega
asukohalepingute sõlmimisega, siis väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi sellega, kuidas ta käsitas rahvusvahelise õiguse mõistet „tunnustamine“. Eelkõige heidab ta Üldkohtule ette, et viimane ajas segi ühelt poolt dokumendi, millega luuakse rahvusvaheline organisatsioon ning mis on õigusi loov dokument ja põhineb riikide ühisel tahtel, ning teiselt poolt deklaratiivse dokumendi, millega riik tunnustab üksust rahvusvahelise organisatsioonina ja mis tuleneb ühepoolsest õigustoimingust ning millele saab asjaomase riigi vastu tugineda. Sellega seoses väidab apellant, et komisjoni poolt rahvusvahelise organisatsiooniga ühiselt või kaudselt eelarve täitmiseks delegeerimislepingute sõlmimine kujutab endast tema rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamist. Lõpuks väidab apellant Rahvusvahelise Kohtu 12. oktoobri 2021. aasta otsuse Merepiiride kindlaksmääramine India ookeanis (Somaalia vs. Keenia)(135) punktile 51 tuginedes, et tema rahvusvahelise organisatsiooni staatusele saab tugineda nii komisjoni kui ka mis tahes riigi või organisatsiooni suhtes, kes on seda staatust sõnaselgelt või vaikimisi tunnustanud.
c)      Õiguslik hinnang
190. Esimene etteheide, et apellandi hagi põhjendamiseks esitatud argumente on moonutatud, on minu arvates põhjendatud.
191. Apellant tugines Viini konventsiooni artiklitele 27, 45 ja 46, et kummutada komisjoni argument, mis põhines ELi toimimise lepingu menetlusnormide rikkumisel, tuginedes samas oma rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamisele tulenevalt komisjoniga ühiselt või kaudselt eelarve täitmiseks delegeerimislepingute sõlmimisest vastavalt liidu finantsmäärustele.
192. See nähtub apellandi hagi punktidest 189–196, milles ta tõepoolest käsitles kahte erinevat õiguslikku probleemi, mida komisjon vaidlusaluses otsuses käsitles.
193. Esimene probleem on seotud komisjoni osalemisega IMG loomisel (vaidlusaluse otsuse punkti A.7 alapunkt a).
194. Apellant väitis oma hagi punktides 189–192, et komisjon ei saanud ELTL artiklile 218, milles on sätestatud liidu ja rahvusvahelise organisatsiooni vaheliste lepingute sõlmimise kord, tuginedes
eitada enda osalemist IMG loomisel. Sellega seoses viitas apellant Viini konventsiooni kolmele sättele: esiteks artiklile 27, mille kohaselt osalisriik ei või lepingu täitmata jätmise põhjendamiseks tugineda oma riigisisese õiguse sätetele, teiseks artiklile 46, mille kohaselt võib osalisriik nõusoleku puudumisele tugineda üksnes juhul, kui on ilmselgelt rikutud tema riigisisese õiguse alussätet, ning lõpuks artiklile 45, milles on muu hulgas sätestatud, et osalisriik ei saa enam tugineda lepingu kehtetuse alusele, kui „[…] tema käitumise tõttu [tuleb teda] lugeda vaikimisi nõustunuks sellega, et leping kehtib“. Hagi punktis 192 väitis apellant, et komisjoni edaspidise praktika ja selle asjaolu tõttu, et komisjon ei ole alates 1994. aastast kordagi esitanud vastuväiteid asjaomase lepingu kehtivuse suhtes, on välistatud võimalus tugineda ELTL artiklile 218.
195. Teine probleem on seotud komisjoni poolt apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamisega (vaidlusaluse otsuse punkti B.2 alapunkt c).
196. Hagi punktides 193–195 väitis apellant, et vaidlusalune otsus sisaldas ilmset hindamisviga, kuna eelarve ühiselt või kaudselt täitmiseks komisjoni poolt delegeerimislepingute sõlmimine tähendas tingimata apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamist, eriti kuna kahtlused ja ebakindlus, millele komisjon oli tuginenud oma 16. detsembri 2014. aasta ja 8. mai 2015. aasta otsustes, olid osutunud põhjendamatuks.
197. Neid asjaolusid arvestades ei vasta minu hinnangul sõnastus, mida Üldkohus kasutas kokkuvõtlikult nende argumentide esitamiseks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 349, sellele sõnastusele, mida apellant kasutas nende esitamiseks hagiavalduses. Apellandi tõstatatud kahte probleemi kombineerides eksis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 351–359 esitatud analüüsis.
198. Neil asjaoludel teen Euroopa Kohtule ettepaneku selle kriitilise märkusega nõustuda. Seda ettepanekut arvestades ei ole teist kriitilist märkust vaja analüüsida.
199. Mis puudutab kolmandat kriitilist märkust rahvusvahelise õiguse mõiste „tunnustamine“ käsitamise kohta, siis olen seisukohal, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 363 leidis, et „rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamine tuleneb asjaomase organisatsiooni asutamislepingu osapooleks olevate riikide ja olukorrast sõltuvalt rahvusvaheliste organisatsioonide ühisest tahtest“.
200. Üldkohus oleks nimelt pidanud analüüsima, mil määral võib asukohalepingu sõlmimine anda tunnistust sellest, et vastuvõttev riik tunnustab asjaomase üksuse rahvusvahelise organisatsiooni staatust.(136) Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 363 ja eelkõige viitest selle kohtuotsuse punktidele 204–212 ja 323–325, määratles Üldkohus mõiste „rahvusvahelise organisatsiooni staatuse tunnustamine“ viitega mõistele „rahvusvahelise organisatsiooni asutamise rahvusvaheline leping“. Rahvusvahelise avaliku õiguse kohaselt on tunnustamine siiski ühepoolne või kollektiivne toiming, millega üks või mitu rahvusvahelise õiguse subjekti, kes ei ole osalenud olukorra tekkimises või dokumendi koostamises, ametlikult tunnustavad sellise üksuse nagu riik või valitsus või sellise olukorra nagu riigipiir vastavust nõutavatele kriteeriumidele, ning nõustuvad sellega, et asjaomasele olukorrale või dokumendile saab tugineda nende vastu.(137) Näiteks 12. juunil 2006 tunnustas Euroopa Liidu Nõukogu ametlikult Montenegrot. Seega erineb asjaomane menetlus rahvusvahelise õiguse subjekti loomisest rahvusvahelise lepinguga.
201. Neid asjaolusid arvestades leian, et teise väiteosa kolmas argument, et on rikutud õigusnormi seoses järeldustega, mis tuleb teha liikmesriikidega sõlmitud asukohalepingutest ja komisjoniga eelarve ühiselt või kaudselt täitmiseks sõlmitud delegeerimislepingutest, on põhjendatud.
C.      Kolmas väiteosa Belgia Kuningriigi ja Austria Vabariigi poolt komisjoni küsimustele antud vastuste Üldkohtu poolt hindamisel õigusnormi rikkumise kohta
202. Apellant ei nõustu Üldkohtu analüüsiga, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 233–248, mille tulemusel Üldkohus leidis sisuliselt, et komisjon ei rikkunud õigusnormi, leides, et tulenevalt Belgia Kuningriigi ja Austria Vabariigi seisukohtadest apellandi õigusliku staatuse ja nende liikmesuse kohta ei satu kahtluse alla vaidlusaluse otsuse õiguspärasus. Nagu selle kohtuotsuse punktist 233 nähtub, väitis apellant Üldkohtus, et teda tuleks tunnustada rahvusvahelise organisatsioonina, kuna vähemalt kaks komisjoni küsitletud riiki, nimelt Belgia Kuningriik ja Austria Vabariik, tunnustasid teda rahvusvahelise organisatsioonina ja olid või olid olnud asutajaliikmed.
203. See väiteosa koosneb kahest kriitilisest märkusest.
1.      Esimene kriitiline märkus, mis puudutab Austria ametiasutuste vastustele antud väära hinnangut
204. See väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 235–239 vastu.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
205. Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 235 ja 237 nähtub, et 8. aprilli 2020. aasta vastuses komisjoni konsultatsioonitaotlusele tunnustas Austria Vabariik apellanti rahvusvahelise organisatsioonina ja ennast selle liikmena.
206. Selle kohtuotsuse punktides 238 ja 239 leidis Üldkohus, et see vastus ei mõjuta komisjoni järeldust apellandi õigusliku staatuse kohta kahel põhjusel: ühelt poolt ei ole IMG rahvusvahelise lepinguga loodud rahvusvahelise organisatsioonina ja teiselt poolt ei ole edaspidise praktika põhjal tõendatud tema rahvusvahelise organisatsiooni staatuse laialdane ja selge tunnustamine.
b)      Poolte argumendid
207. Apellant väidab, et see hinnang põhineb vääral eeldusel, kuna esiteks kvalifitseeris Üldkohus 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni „rahvusvaheliseks lepinguks“, teiseks ei saanud ta nõuda, et tõendatakse osapoolte tahet luua rahvusvaheline organisatsioon, ja kolmandaks ei võtnud ta arvesse edaspidist asjakohast praktikat.
208. Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu.
c)      Õiguslik hinnang
209. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku loobuda selle kriitilise märkuse analüüsimisest. Nimelt põhineb järeldus, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 239 esitas, analüüsil, mis käesoleva ettepaneku punktides 99–110, 116–125 ja 149–179 esitatud põhjustel on minu hinnangul ekslik.
2.      Teine kriitiline märkus, mis puudutab Belgia ametiasutuste vastustele antud väära hinnangut
210. See väide on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 240–247 vastu.
a)      Vaidlustatud kohtuotsus
211. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 240 esitas Üldkohus Belgia ametiasutuste 30. juuni 2020. aasta vastuse sisu järgmiselt: „kuigi need asutused kinnitavad osalemist 25. novembri 1994. aasta kohtumisel, kus [apellant] asutati, ei käsita Belgia end siiski [apellandiks] oleva organisatsiooni liikmena. Samuti märkisid Belgia asutused, et nende arvates saab [apellanti] käsitada rahvusvahelise organisatsioonina ning seetõttu kirjutasid Belgia ja [apellant]
13. juunil 2012 alla asukohalepingule, millega siiski ei antud viimasele kõiki neid maksunduslikke privileege, mis tavapäraselt rahvusvahelistele organisatsioonidele antakse“.
212. Üldkohtu hinnangul võis komisjon õiguspäraselt asuda seisukohale, et see vastus ei mõjuta vaidlusalust otsust, eelkõige kahel põhjusel. Esiteks ei olnud Belgia Kuningriigi ja apellandi vahel 2012. aastal sõlmitud asukohalepingul mingit mõju, kuna see riik oli teatanud, et ei ole kõnealuse üksuse liige (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 242). Teiseks ei avaldanud mõju Belgia ametiasutuste osalemine apellandi asutamisel 1994. aastal ja selle juhtkomitee koosolekutel kuni 2013. aastani, kuna selle alusel ei olnud võimalik kindlaks teha, et Belgia Kuningriik oli organisatsiooni liige vaidlusaluse otsuse jõustumise kuupäeval, s.o 16. detsembril 2014 (kõnealuse kohtuotsuse punkt 246).
b)      Poolte argumendid
213. Apellant väidab, et selles analüüsis on rikutud õigusnorme.
214. Esiteks leiab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta hindas seda, kas Belgia Kuningriik on apellandi liige, üksnes 16. detsembri 2014 seisuga, ilma et oleks arvesse võtnud selle riigi osalemist apellandi asutamisel ja tema kollegiaalse organi koosolekutel.
215. Teiseks väidab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta ei omistanud mingit mõju asukohalepingule, mille see riik oli apellandiga sõlminud, ning apellandi hinnangul on asjaolu, et see riik ei pea end selle organisatsiooni liikmeks, selles osas tähtsusetu.
216. Lõpuks ja kolmandaks leiab apellant, et Belgia Kuningriik kvalifitseeris ta objektiivsete kriteeriumide alusel „rahvusvaheliseks organisatsiooniks“ ja tunnustas teda sellisena ka pärast 16. detsembrit 2014, mistõttu Belgia ametiasutuste 2019. ja 2020. aasta arvamus selle riigi liikmestaatuse kohta ei olnud asjakohane.
217. Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu. Ta leiab, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile alla kirjutades ei saanud riigid apellandi alalisteks liikmeteks, kuna nad ei olnud kohustatud panustama tema eelarvesse ega osalema tema tegevuses. Seega võis Belgia Kuningriik õiguspäraselt olla seisukohal, et ta ei ole enam apellandi liige. Lisaks nähtub komisjoni hinnangul selle resolutsiooni sõnastusest, et tegemist oli „ajutise asutamisega“, kuna selle osapooled nägid ette apellandi tegevuse jätkamise vajaduse iga kuue kuu järel uuesti hindamise ning kaalusid võimalust integreerida apellant Bosnia ja Hertsegoviina ülesehitamise üldisesse raamistikku.
c)      Õiguslik hinnang
218. Esiteks leian, et Üldkohus rikkus tõepoolest õigusnormi, kui ta leidis, et Belgia ametiasutuste 2019. ja 2020. aasta arvamus selle kohta, kas Belgia Kuningriik oli 16. detsembri 1994. aasta seisuga apellandi liige, oli asjakohane kriteerium, et hinnata osapoolte tahet 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allkirjastamisel.
219. Tuletan meelde, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 302 kohaselt oli vaja vastata küsimusele, kas resolutsiooni allkirjastamisel oli osapoolte kavatsus asutada apellant rahvusvahelise organisatsioonina artiklite eelnõu artikli 2 punkti a tähenduses. Selle tingimuse analüüsimiseks tuli kooskõlas Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 sätestatud tõlgendamisreeglitega välja selgitada osapoolte kavatsus sellisena, nagu see ilmneb nimetatud resolutsiooni sõnastusest, võttes arvesse resolutsiooni konteksti ning arvestades selle eset, eesmärki ja hilisemat asjakohast praktikat.
220. Minu arvates ei saa 25 aastat pärast rahvusvahelise lepingu allkirjastamist avaldatud arvamusel olla suurem tähtsus kui Belgia Kuningriigi poolt kõnealuse dokumendi kohaldamise edaspidisel väljakujunenud praktikal. Tõepoolest nähtub, vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 242–244 ja 246, et see riik tegutses 19 aasta jooksul selgelt ja järjepidevalt, kuna pärast osalemist koosolekul, kus [apellant] 25. novembril 1994 asutati, osales ta kuni 2013. aastani selle juhtkomitee koosolekutel (kus võeti vastu IMG eri põhikirjad) ja allkirjastas ühtlasi 2009. ja 2012. aastal IMG‑ga asukohalepingud (mis tähendavad IMG rahvusvahelise õigus- ja teovõime tunnustamist). Seega jagan apellandi seisukohta, et Belgia Kuningriik tunnustas apellandi rahvusvahelise organisatsiooni staatust ka pärast 16. detsembrit 2014. Kuivõrd rahvusvahelise organisatsiooni staatuse omamiseks peavad olema täidetud rahvusvahelises õiguses kehtestatud täpsed tingimused, leian, et kui need tingimused on täidetud, on asjaomane üksus rahvusvahelise õiguse subjekt ja tema õiguslikku olemasolu tuleb eeldada, välja arvatud juhul, kui sisuliste tõendite põhjal on ta õiguslikult lakanud olemast või on kaotanud oma mõtte. Belgia Kuningriigi arvamusest nähtub seega pigem asjaolu, et see riik enam apellandis ei osale.(138)
221. Tuletan sellega seoses meelde, oma 18. juuli 1966. aasta kohtuotsuses Aafrika edelapiirkonna kohta teises etapis(139) ja oma 21. juuni 1971. aasta nõuandvas arvamuses „Õiguslikud tagajärjed, mis riikidele on Lõuna-Aafrika Vabariigi pideval kohalolekul Namiibias (Edela-Aafrika) vaatamata Julgeolekunõukogu resolutsioonile 276 (1970)"(140), nägi Rahvusvaheline Kohus ette põhimõtte, et rahvusvaheliste lepingute tekste tuleb tõlgendada, „asetades need nende oma ajastusse“, ning tuletas meelde „esmatähtsat vajadust tõlgendada konkreetset dokumenti vastavalt sellele, millised olid osapoolte kavatsused selle sõlmimise ajal“, nii et „[k]avatsustel, mis neil oleks võinud olla […] teadlikena teatavatest asjaoludest, mis olid algselt täiesti ettenägematud, ei oma tähtsust“.(141)
222. Teiseks leian, et Belgia Kuningriigi ja apellandi vahel asukohalepingu sõlmimine võib olla kaudne tõend ja täiendav vahend 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni tõlgendamiseks Viini konventsiooni artikli 32 tähenduses. Asukohaleping on tavaliselt määratletud kui kahepoolne leping, mis sõlmitakse vastuvõtva riigi ja rahvusvahelise organisatsiooni vahel, ning asukohalepingu allkirjastamisega tunnustab vastuvõttev riik tingimata asjaomasel organisatsioonil olevat rahvusvahelist õigus- ja teovõimet, ning andes talle õiguse sõlmida lepinguid, omandada vara ja olla kohtus menetlusosaliseks, tunnustab sellel organisatsioonil olevat riigisisest õigus- ja teovõimet.(142)
223. Neid asjaolusid arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda selle teise kriitilise märkusega ja tunnistada põhjendatuks kolmas väiteosa, mis põhineb komisjoni küsimustele Austria Vabariigi ja Belgia Kuningriigi antud vastustele Üldkohtu poolt hinnangu andmisel õigusnormide rikkumisel.
D.      Neljas väiteosa apellandi liikmete kindlakstegemisel õigusnormide rikkumise kohta
224. See väiteosa on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 218–232 vastu.
1.      Vaidlustatud kohtuotsus
225. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 215–232 analüüsis Üldkohus apellandi väidet, et komisjon oli tema liikmed valesti identifitseerinud, tehes kunstlikult vahet asutajariikide, osalisriikide ja juhtnõukogu liikmete vahel.
226. Selle kohtuotsuse punktides 216 ja 217 märkis Üldkohus, et vaidlusaluse otsuse põhjendustest ei nähtu komisjoni formaalne vahetegu, kuna komisjon piirdus tõdemusega, et ükski riik, kellega pärast 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsust International Management Group vs. komisjon(143) konsulteeriti, välja arvatud Austria Vabariik, ei tunnustanud, et on alates 16. detsembrist 2014 apellandi liige.
227. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 218–231 analüüsis Üldkohus seda argumenti, lähtudes „eeld[usest], et [vaidlusalust] otsust] või[b] tõlgendada nii, et seal [on tegemist sellise] erista[misega]“. Olles analüüsinud 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni sõnastust, apellandi põhikirja ja teatud riikide seisukohti, lükkas Üldkohus selle argumendi selle kohtuotsuse punktis 232 põhjendamatuse tõttu tagasi.
2.      Poolte argumendid
228. Apellant ei nõustu Üldkohtu analüüsiga, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 218–232. Tema sõnul tegi Üldkohus lahendi ultra petita ning sõnastas ümber argumendi, mille ta oli esitanud esimeses kohtuastmes ja mille kohaselt tehti vaidlusaluses otsuses apellandi asutaja- ja doonorriikide vahel ekslikult vahet.
3.      Õiguslik hinnang
229. Ma leian nagu komisjongi, et see väiteosa on tulemusetu, kuna see on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse täiendava põhjenduse vastu.
230. Üldkohus tõepoolest leidis selle kohtuotsuse punktis 216, et komisjon ei olnud neid riike formaalselt eristanud. Üldkohus tegi seega lahendi apellandi esitatud argumendi kohta, muutmata selle sõnastust ja ilma et apellant oleks sellele järeldusele vastu vaielnud või väitnud, et tõendeid on moonutatud.
231. Ammendavuse huvides ja „eeld[usel], et“ vaidlusalust otsust võib tõlgendada nii, et selles on riike eristatud, analüüsis Üldkohus seejärel seda, mil määral võis komisjonile ette heita, et ta ei pidanud teatavaid riike või teatavaid rahvusvahelisi organisatsioone apellandi liikmeteks, võttes arvesse nende kuulumist apellandi organitesse või nende panuse laadi.
232. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku neljas väiteosa, mille kohaselt on apellandi liikmete kindlakstegemisel rikutud õigusnorme, tulemusetuna tagasi lükata.
E.      Viies väiteosa õigusnormide rikkumise kohta seoses 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni vastuvõtmise vorminõuetega
233. See väiteosa koosneb kahest argumendist, mille kohaselt on tegemist väära hinnanguga ühelt poolt nõudele, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioonile peavad olema alla kirjutanud selleks volitatud esindajad, ja teiselt poolt ratifitseerimiskirja esitamise nõudele. Teen ettepaneku analüüsida neid argumente koos, kuna minu hinnangul on need samadel põhjustel tulemusetud.
1.      Vaidlustatud kohtuotsus
234. Mis puudutab küsimust, kas komisjon rikkus vaidlusalust otsust tehes õigusnormi, nõudes apellandi õigusliku staatuse kohta küsitletud riikidelt volikirjade esitamist, millest nähtuks läbirääkijate õigus võtta vastu 25. novembri 1994. aasta resolutsioon, siis Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 286, et kuna kõik ICFY akrediteeritud riikide esindajad ei olnud kõnealust resolutsiooni heaks kiitnud, ei saanud seda töörühmas vastu võetud resolutsiooni pidada selle konverentsi raames vastu võetud lepinguks Viini konventsiooni artikli 7 lõike 2 punkti c tähenduses. Ta esitas siiski selle kohtuotsuse punktides 288 ja 289 põhjused, miks hiljem vähemalt kaks riiki kinnitasid, et allkirjastasid nimetatud resolutsiooni. Neil asjaoludel leidis Üldkohus, et komisjon rikkus seega selles otsuses õigusnormi, kui ta keeldus asjaomast resolutsiooni kvalifitseerimast „rahvusvaheliseks lepinguks“ põhjusel, et samal päeval toimunud koosolekul osalejatel puudusid kohased volikirjad.
235. Küsimuse osas, kas komisjon rikkus nimetatud otsuses õigusnormi, kui ta nõudis riikidelt 25. novembri 1994. aasta resolutsiooni allkirjastamise või ratifitseerimise kohta tõendite esitamist, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 295, et see ei olnud nii. Sellega seoses tuletas Üldkohus meelde, et vastavalt Viini konventsiooni artiklites 11 ja 12 sätestatud põhimõtetele on rahvusvahelise lepingu allkirjastamine üks viis, kuidas riik väljendab oma nõusolekut olla selle lepinguga seotud. Lisaks leidis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 298, et konventsiooni artikli 14 lõike 1 punktide b–d kohaselt oleks tahet korraldada ratifitseerimine saanud väljendada resolutsiooni läbirääkimiste või allkirjastamise käigus.
2.      Poolte argumendid
236. Apellant ei nõustu eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 285 ja 286 esitatud hinnangutega, kuna asjaolu, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioon kiideti heaks ja allkirjastati töörühmas, ei mõjuta „volikirja“ küsimust. Lisaks ei ole ta nõus Üldkohtu analüüsiga punktides 291–300, mille kohaselt Üldkohus sisuliselt leidis, et komisjon võis nõuda asutamisdokumendi allkirjastamise tõendit või ratifitseerimiskirja esitamist. Apellandi arvates on Viini konventsiooni artikli 12 lõikega 1 antud riikidele piiramatu vabadus väljendada oma nõusolekut lepingu endale siduvuse kohta. Käesoleval juhul on asjaomane resolutsioon rahvusvahelises õiguses lubatavas lihtsustatud vormis leping, mis on sõlmitud kiireloomulistel asjaoludel ja milles ei ole sätestatud ühtegi vorminõuet. Selles kontekstis piisas kokkuleppe kinnitamiseks sellest, et koosoleku juhataja A.W. Bijleveld ja [sekretär] I. Nordtsröm-Ho kirjutasid nimetatud resolutsioonile alla.
237. Komisjon leiab sisuliselt, et need argumendid on tulemusetud, kuna vaatamata selliste volikirjade puudumisele järeldas Üldkohus Viini konventsiooni artikli 8 alusel, et 25. novembri 1994. aasta resolutsioon on rahvusvaheline leping.(144)
3.      Õiguslik hinnang
238. Samadel põhjustel kui komisjon leian, et viienda väite viies osa on tulemusetu. Üldkohus jõudis nimelt apellandi jaoks soodsale järeldusele, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 274, 289 ja 301.
F.      Kuues väiteosa asjaoluga, et apellanti ei ole laiali saadetud, arvestamata jätmise kohta
239. See väiteosa on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 366–369 vastu.
1.      Vaidlustatud kohtuotsus
240. Nendes punktides analüüsis Üldkohus apellandi argumenti, et vaidlusaluses otsuses on rikutud õigusnormi, kuna komisjon ei võtnud arvesse asjaolu, et osapooled ei olnud apellanti laiali saatnud ja et apellant vastab eripädevuse põhimõttele. Olles meenutanud, et apellandi kriitiliste märkuste analüüsi tulemusel ei olnud võimalik tuvastada ühehäälset või vähemalt häälteenamusega kavatsust anda apellandile rahvusvahelise organisatsiooni staatus, lükkas Üldkohus selle argumendi tagasi põhjendusel, et need asjaolud ei olnud sellise kavatsuse tõendamiseks piisavad.
2.      Poolte argumendid
241. Apellant ei nõustu Üldkohtu analüüsiga, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 367–370 selle kohta, et üksust ei ole laiali saadetud. Vastupidi Üldkohtu seisukohale punktis 368, nähtub tegelikult 25. novembri 1994. aasta resolutsioonist ning esialgsest ja hilisemast põhikirjast, et tegemist on rahvusvahelise organisatsiooniga, mille võib laiali saata põhikirja sätete alusel või, kui see ei ole võimalik, liikmete ühehäälse otsuse alusel vastavalt Viini konventsiooni artiklile 54.
3.      Õiguslik hinnang
242. Leian, et seda väiteosa ei ole vaja analüüsida.
243. Põhjustel, mille ma esitasin käesoleva ettepaneku punktides 99–110, 116–125 ja 149–179, leian, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta hindas osapoolte kavatsust luua rahvusvaheline organisatsioon, võtmata seejuures nõuetekohaselt arvesse Viini konventsiooni artiklites 31 ja 32 esitatud erinevaid tõlgendamise vahendeid. Sellise õigusnormide rikkumise tõttu on seega väär järeldus, mille tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 369.
VII. Ettepanek
244. Kõiki neid kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku nõustuda apellatsioonkaebuse viienda väitega, mis põhineb apellandi õiguslikule staatusele antud vääral hinnangul.
1      Algkeel: prantsuse.
2      T‑509/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2024:590.
3      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 7–25.
4      Allkirjastatud 23. mail 1969 (Recueil des traités des Nations unies, 1155. kd, lk 331, nr 18232 (1980)) ja jõustunud 27. jaanuaril 1980; edaspidi „Viini konventsioon“.
5      Edaspidi „algne põhikiri“.
6      Edaspidi „hilisem põhikiri“.
7      Vt Rahvusvahelise õiguse komisjoni aruanne A/66/10 Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Peaassambleele oma 63. istungjärgu töö kohta, Yearbook of the International Law Commission, 2011, 2. kd, II osa, punkt 87, lk 38.
8      Vaidluse tausta on üksikasjaliselt kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–24.
9      Vt Euroopa Kontrollikoja eriaruanne nr 2/97 Euroopa Liidu humanitaarabi kohta
aastatel 1992–1995 koos komisjoni vastustega (esitatud vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 188 C lõike 4 teisele lõigule) (EÜT 1997, C 143, lk 1), 3. osa „Komisjoni poolt humanitaarabi eraldamine“, eelkõige punkt 3.6 alapunkt b osas „[a]ssigneeringute kasutusele võtmine (terviklikud kavad)“ (lk 12) ja joonealune märkus 33.
10      Marianne Ducasse-Rogier selgitab oma teoses À la recherche de la Bosnie-Herzégovine, La mise en œuvre de l’accord de paix de Dayton, Presses universitaires de France, Pariis, 2003, 3. peatükk „Läbirääkimised ja Daytoni kokkulepe, lk 72–128, eelkõige punkt 76, et 14. detsembril 1995 Pariisis allkirjastatud Daytoni rahukokkuleppe rakendamiseks volitatud rahvusvaheliste organisatsioonide, eelkõige piirkondlike organisatsioonide arvu mitmekordistamine tuleneb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) loobumisest nende lepingute kohaldamisest. Liidule, kes säilitas Mostari linna (Bosnia ja Hertsegoviina) haldamise mandaadi, anti samal ajal riigi majanduse taastamise ülesanded (vt 8. ja 9. detsembril 1995 Londonis toimunud rahu elluviimise konverentsi järeldused, punkt 41), ning talle tehti ülesandeks korraldada koos Maailmapangaga selle majanduse taastamise rahastamiseks rahaliste vahendite kogumise konverentse. IMG koha ja rolli kohta vt Bosnias ja Hertsegoviinas rahukokkuleppe rakendamiseks Bosnias ja Hertsegoviinas ÜRO peasekretärile esitatud rahvusvahelise kõrge esindaja 1., 2. ja 3. aruanne, mis on kättesaadavad veebilehel: https://www.ohr.int/cat/hrs-reports/page/9/.
11      C‑183/17 P
ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
12      Vt 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P
ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78, punktid 92–97 ja 104).
13      C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507, punkt 23.
14      C‑183/17 P
ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
15      Nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (EÜT 2002, L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määrusega (EL, Euratom) nr 1081/2010 (ELT 2010, L 311, lk 9), artikli 53 punkti c ja artikkel 53d ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (ELT 2012, L 298, lk 1), artikli 58 lõike 1 punkti c kohaselt vastutab komisjon liidu eelarve täitmise eest; neis õigusaktides on ette nähtud mitu eelarve täitmise viisi, millest üks, niinimetatud täitmine „ühiselt rahvusvaheliste organisatsioonidega“, mis on ette nähtud esimesena nimetatud määruses, ja teises nimetatud määruses ette nähtud „eelarve kaudne täitmine“ võimaldavad komisjonil „delegeerida eelarve täitmisega seotud ülesanded“ sellistele organisatsioonidele; komisjonil on selle puhul lai kaalutlusõigus.
16      C‑619/20 P
ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
17      Vt 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon (C‑619/20 P
ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 111).
18      Need väited on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58 ja 59.
19      Rahvusvaheline Kohus tuletas oma 23. juuli 2025. aasta nõuandvas arvamuses „Riikide kohustused kliimamuutuste valdkonnas“ meelde, et lepingust tulenevate kohustuste kindlaksmääramiseks ja täpsustamiseks tuleb kohaldada Viini konventsiooni artiklites 31–33 sätestatud tõlgendamisreegleid, mis kajastavad ka rahvusvahelist tavaõigust (punkt 176 ja seal viidatud kohtupraktika).
20      Vt ka Rahvusvahelise Kohtu 2. veebruari 2017. aasta otsus Merepiiride kindlaksmääramine India ookeanis (Somaalia vs. Keenia), esmased vastuväited (ICJ Reports 2017, lk 3, punkt 42).
21      C‑233/02, EU:C:2004:173, punktid 42–44.
22      Vt rahvusvaheliste lepingute õiguse artiklite eelnõu, Rahvusvahelise õiguse komisjoni aruanne ÜRO Peaassambleele oma 18. istungjärgu töö kohta, Yearbook of the International Law Commission, 1966, 2 kd, II osa, eeskätt artikli 27 eelnõu kommentaar, lk 240, punkt 11, millest sai hiljem Viini konventsiooni artikkel 31; Forteau, M., Miron, A., ja Pellet, A., Droit international public, 9. trükk, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariis, 2022, eriti punkt 206, ning Kammerhofer, J., International Investment Law and Legal Theory, Expropriation and the Fragmentation of Sources, Cambridge University Press, Cambridge, 2021, eriti 4. peatükk „Treaty Interpretation“, lk 68–143, eriti lk 114.
23      Vt Rahvusvahelise Kohtu 19. mai 2025. aasta otsus Maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramine ning suveräänsus saarte üle (Gabon vs. Ekvatoriaal-Guinea) (punkt 73).
24      Vt Rahvusvahelise Kohtu 19. mai 2025. aasta otsus Maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramine ning suveräänsus saarte üle (Gabon vs. Ekvatoriaal-Guinea) (punkt 72).
25      ICJ Reports 2018, lk 507.
26      C‑203/07 P, EU:C:2008:606.
27      ICJ Reports 2018, lk 507.
28      Vt 19. mai 2025. aasta kohtuotsus Maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramine ning suveräänsus saarte üle (Gabon vs. Ekvatoriaal-Guinea) (punkt 73). Vt ka õiguslik arvamus resolutsiooni kohta, millega loodi tuumarelvakatsetuste üldise keelustamise lepingu
organisatsiooni (CTBTO) ettevalmistav komisjon, United Nations Juridical Yearbook 2012, lk 526–543, eriti punkt 5.1.
29      ICJ Reports 1992, lk 240, punkt 47.
30      ICJ Reports 2012, lk 10, punktid 57 ja 61.
31      ICJ Reports 1992, lk 240.
32      ICJ Reports 2012, lk 10.
33      Vt ka vaidlustatud kohtuotsuse punkt 330.
34      Komisjon viitab San Franciscos 26. juunil 1945 allkirjastatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklile 104 ning 13. veebruaril 1946 alla kirjutatud ja 17. septembril 1946 jõustunud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni privileegide ja immuniteetide konventsiooni artiklile 1 (United Nations Treaty Series, 1. kd, lk 15, nr 4 (1946–1947)), millega tunnustatakse ÜRO riigisisest õigus- ja teovõimet igas liikmesriigis.
35      Vt Martin, J.-C., „La personnalité juridique interne de l’organisation internationale“ teoses Lagrange, É., ja Sorel, J.-M., Droit des organisations internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariis, 2013, lk 465–488, eriti punktid 915–917 ning Amerasinghe, C. F., Principles of the Institutional Law of International Organizations, Cambridge University Press, Cambridge, 2009, eriti 3. peatükk „Legal Personality“, lk 66–104, eriti lk 79.
36      11. aprilli 1949. aasta nõuandvas arvamuses „ÜRO teenistuses saadud vigastuste hüvitamine“ (ICJ Reports 1949, lk 174) leidis Rahvusvaheline Kohus, et ÜRO on rahvusvahelise õiguse subjekt, kellel on rahvusvaheline õigus- ja teovõime, kuna ta „saab omada rahvusvahelisi õigusi ja kohustusi ning tal on võime oma õigusi rahvusvahelise nõude kaudu kaitsta“ (lk 179). Vt Schermers, H. G., ja Blokker, N. M, International Institutional Law, 7. trükk, Nijhoff, Leyde, 2025, eriti 11. peatükk „Legal Status“; Collins, R., „Beyond Binary Oppositions? The Elusive Identity of the International Organization in Contemporary International Law“, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2023, 20 kd, nr 1, lk 28–51, eriti lk 43; D’Argent, P., „La personnalité juridique internationale de l’organisation internationale“ Lagrange, É. ja Sorel, J.-M., op. cit., lk 439–464, eriti lk 441; Gazzini, T., „Personality of international organizations“, Research Handbook on the Law of International Organizations, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2011, lk 33–55, eriti lk 34; Amerasinghe, C. F., op. cit., lk 68 ja 78; ning Forteau, M. Miron, A., ja Pellet, A., op. cit., punkt 371.
37      Tulenevalt eripädevuse põhimõttest, mida Rahvusvaheline Kohus nimetab „üldpõhimõtteks“ ja rahvusvaheliste organisatsioonide õiguse nurgakiviks, peab organisatsioonile olema „antud pädevus, mille piirid sõltuvad ühistest huvidest, mille edendamise on [organisatsiooni asutanud riigid] talle ülesandeks teinud“ (8. juuli 1996. aasta nõuandev arvamus „Relvakonfliktis osaleva riigi poolt tuumarelva kasutamise õiguspärasus“ (ICJ Reports 1996, lk 66, punktid 25 ja 26)). Selle põhimõttega on määratletud rahvusvahelise organisatsiooni tegevuse ulatus ja tema kohustused rahvusvahelises õiguskorras ning tema teovõime on otseselt või kaudselt piiratud talle antud pädevuse teostamisega.
38      ICJ Reports 2010, lk 14.
39      ICJ Reports 2010, lk 14.
40      ICJ Reports 2010, lk 14.
41      ICJ Reports 2010, lk 14.
42      Väljend „suhtluskanalid“, mida Üldkohus kasutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 212, 312 ja 343 kolmel korral, on nimelt seotud CARU eriülesandega toimida Uruguay ja Argentina vahelise teabevahetuse ja suhtluse raamistikuna.
43      CARU asutati Uruguay ja Argentina vahelise rahvusvahelise lepinguga, kusjuures Uruguay pidas seda üksust – nagu mis tahes jõekomisjoni – organiks, millel puudub iseseisev otsustusõigus ja mis on pigem osapoolte vahelise koostöö võimaldamise eesmärgil loodud vabatahtlik mehhanism (20. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Paberimassi tehased Uruguay jõel (Argentina vs. Uruguay) (ICJ Reports 2010, lk 14, punkt 84)), ja Argentina väitis, et tegemist on võtmetähtsusega organiga, millega on institutsionaliseeritud alaline ja vahetu koostöö, ning mille poole pöördumine on kohustuslik (kohtuotsuse punkt 85).
44      ICJ Reports 2010, lk 14.
45      Vt ka 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus International Management Group vs. komisjon (C‑183/17 P
ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78, punkt 91).
46      C‑684/13, EU:C:2015:439.
47      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13, EU:C:2015:439.
49      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
50      Komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määrus, millega kehtestatakse nõukogu määruses (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, ette nähtud nõuetele vastavuse, toetuse ümbersuunamise ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi rakendamise üksikasjalikud reeglid (ELT 2004, L 141, lk 18).
51      Komisjoni 7. juuni 2011. aasta rakendusmäärus, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses puu- ja köögiviljasektori ning töödeldud puu- ja köögivilja sektoriga (ELT 2011, L 157, lk 1).
52      C‑211/06 P, EU:C:2008:34. Kohtuasjas, milles see kohtuotsus tehti, pidi Euroopa Kohus tegema otsuse liidu ametnikule kodumaalt lahkumise toetuse maksmise kohta.
53      Vt 24. jaanuari 2008. aasta kohtuotsus Adam vs. komisjon (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, punktid 28 ja 44).
54      C‑364/10, EU:C:2012:630.
55      Vt 16. oktoobri 2012. aasta kohtuotsus Ungari vs. Slovakkia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punktid 49–51).
56      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
57      C‑619/20 P
ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
58      Vt 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus IMG vs. komisjon (C‑619/20 P
ja C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punkt 150).
59      C‑104/16 P, EU:C:2016:973.
60      Vt 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punktid 81 jj).
61      ICJ Reports 1997, lk 7, punkt 26.
62      Vt Rahvusvahelise Kohtu 13. detsembri 1999. aasta otsus Ile de Kasikili vs. Sedudu (Botswana vs. Namiibia) (ICJ Reports 1999, lk 1045, punkt 49, milles viidatakse Yearbook of the International Law Commission’ile, 1966, 2. kd, II osa, lk 241, punkt 14).
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      Vt 14. oktoobri 2014. aasta arvamus 1/13 („Kolmandate riikide ühinemine Haagi konventsiooniga“) (EU:C:2014:2303, punktid 38 ja 41). Selles arvamuses tõdes Euroopa Kohus, et rahvusvahelise lapseröövi tsiviilõiguslikke küsimusi käsitleva 25. oktoobri 1980. aasta konventsiooniga ühinemise dokumendis ja ühinemiseks nõusoleku andmise avalduses väljendatud tahe on kooskõlas asjaomaste riikide taotletava eesmärgiga (st võtta rahvusvahelise õiguse alusel vastastikku kohustus kohaldada sama konventsiooni oma kahepoolsetes suhetes), ning leidis, et neis aktides, mis mõlemad koostati eraldi dokumendina, on koostoimes väljendatud asjaomaste riikide ühine tahe ja need kujutavad endast seega rahvusvahelist lepingut (arvamuse punktid 39 ja 41). Vt doktriini kohta Mehdi, R., ja Nourrissat, C., „L’Avis 1/13, ou comment la Cour de justice confirme une conception traditionnellement extensive de sa compétence et privilégie l’efficacité des règlements de l’Union sur l’unité des conventions internationales“, kättesaadav uurimisrühma Réseau Universitaire européen dédié à l’étude du droit de l’Espace de liberté, sécurité et justice veebisaidil, 7. detsember 2014.
67      ICJ Reports 1997, lk 7.
68      Vt Rahvusvahelise Kohtu 25. septembri 1997. aasta otsus Projet Gabčíkovo-Nagymaros (Ungari vs. Slovakkia) (ICJ Reports 1997, lk 7, punkt 26).
69      ICJ Reports 1949, lk 174, eriti lk 185.
70      Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 34.
71      Vt D’Argent, P., op. cit., lk 441.
72      Vt Schermers, H. G., ja Blokker, N. M., op. cit., punktid 1564 ja 1565.
73      Osapooled võivad otsustada anda asutamisdokumendis sõnaselgelt rahvusvahelise õigus- ja teovõime, nagu nad võivad samamoodi otsustada rahvusvahelise õigus- ja teovõime andmata jätta (vt näiteks Saksamaa Liitvabariigi, Belgia Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Madalmaade Kuningriigi ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel Brüsselis 2. detsembril 2010 allkirjastatud ja 1. juunil 2013 jõustunud leping Kesk-Euroopa funktsionaalse õhuruumiosa kehtestamise kohta, artikli 2 lõige 2.
74      Vt Forteau, M., Miron, A., ja Pellet, A., op. cit., punkt 535; Amerasinghe, C. F., op. cit., lk 81; Schermers, H. G., ja Blokker, N. M., op. cit., punktid 1564–1566, ning Schmalenbach, K., „International Organizations or Institutions, General Aspects“, Max Planck Encyclopedia of Public International Law (veebiväljaanne), 2020, punkt 20, mille kohaselt pidev arutelu õiguskirjanduses ja praktikas tuleneb asjaolust, et enamik rahvusvaheliste organisatsioonide asutamisdokumentidest ei sisalda sõnaselgeid sätteid õigus- ja teovõime kohta rahvusvahelises õiguses.
75      Vt Amerasinghe, C. F., op. cit., lk 79.
76      Vt 11. aprilli 1949. aasta nõuandev arvamus „ÜRO teenistuses saadud vigastuste hüvitamine“ (ICJ Reports 1949, lk 174).
77      Selles arvamuses tunnistas Rahvusvaheline Kohus, et vaatamata sellele, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjas sellekohased sätted puuduvad, tuleneb ÜRO rahvusvaheline õigus- ja teovõime kaudselt, kuid tingimata asutajate kavatsustest, vajadustest, mida nad on väljendanud selles asutamisdokumendis ja sellele järgnenud rahvusvahelise üldsuse praktikast (lk 178 ja 179). Vt ka d’Aspremont, J., „La composition des organes et le processus décisionnel“, Lagrange, É. ja Sorel, J.-M., op. cit., lk 403–433, eelkõige lk 431.
78      ICJ Reports 1996, lk 66, eriti lk 75. Vt D’Argent, P., op. cit., punktid 878 ja 879, ning Schmalenbach, K., op. cit., punkt 20 jj.
79      Vt El Sawah, S., Les immunités des États et des organisations internationales, Larcier, Brüssel, 2012, eeskätt 3. peatükk „Les immunités des organisations internationales“, lk 203–229, eriti lk 210 ja 211. Vt ka Fox, H. ja Webb, P., The Law of State Immunity, 3. trükk, Oxford University Press, Oxford, 2015, lk 571 jj; Blokker, N. M., „International Organizations: the Untouchables?“, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2013, 10. kd, nr 2, lk 259–275, eriti lk 260, ning Dominicé, C., „L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales“, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1984, 187 kd, lk 145–238, eriti lk 163.
80      Vt eelkõige 20. septembril 1951 Ottawas alla kirjutatud Põhja-Atlandi Lepingu Organisatsiooni ning selle liikmesriikide esindajate ja rahvusvahelise personali staatuse kokkulepe, milles – ning mitte Põhja-Atlandi lepingus, mis allkirjastati 4. aprillil 1949 Washingtonis – on määratletud selle organisatsiooni privileegid ja immuniteedid.
81      Vt selle kohta Dominicé, C., täielik uuring, op. cit., lk 168 ja 169. Vt ka Schermers, H. G., ja Blokker, N. M., op. cit., punktid 325 ja 1606; Pingel, I., „Les privilèges et immunités de l’organisation internationale“, Lagrange, É., ja Sorel, J.-M., op. cit., lk 626–656, eriti punkt 1247, ning Forteau, M., Miron, A., ja Pellet, A., op. cit., punkt 538.
82      Vabatõlge.
83      Vt 8. juuli 1996. aasta nõuandev arvamus „Relvakonfliktis osaleva riigi poolt tuumarelva kasutamise õiguspärasus“ (ICJ Reports 1996, lk 66, punkt 19), ja Monaco, R., Le caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisations internationales, kirjastus A. Pedone, Pariis, 1974, lk 153–172.
84      Näiteks loodi 19. novembril 1996 tuumarelvakatsetuste üldise keelustamise lepingu ettevalmistav komisjon ajutise rahvusvahelise organisatsioonina (vt käesoleva ettepaneku 28. joonealuses märkuses viidatud õiguslik arvamus).
85      Vt rahvusvaheliste organisatsioonide mitmekesisuse kohta Klabbers, J., „Unity, Diversity, Accountability: The Ambivalent Concept of International Organisation“, Melbourne Journal of International Law, University of Melbourne, Melbourne, 2013, 14 kd, nr 1, lk 149–170.
86      Vt Rahvusvahelise Kohtu 23. juuli 2025. aasta nõuandev arvamus „Riikide kohustused kliimamuutuste valdkonnas“ (punkt 177).
87      Vt Yearbook of the International Law Commission, 1966, 2 kd, II osa, lk 238, lõige 5. Vt ka Forteau, M., Miron, A., ja Pellet, A., op. cit., punkt 206.
88      Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 22.
89      Vt Yearbook of the International Law Commission, 1966, 2. kd, II osa, lk 239, punkt 8.
90      Kohtujuristi kursiiv.
91      Käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 28 viidatud õiguslikus arvamuses märkis CTBTO sekretariaat, et asjasse puutuvas kontekstis esineb lahutamatu seos kahe dokumendi, nimelt 19. novembri 1996. aasta resolutsiooni CTBTO ettevalmistava komisjoni asutamise kohta ja selle resolutsiooni lisa vahel, milles sisaldub komisjoni põhikiri, mis on asjaomase komisjoni alusdokument ja asutamisdokument (lk 527, 534 ja 542).
92      Neid materjale peetakse sageli kaootiliseks, konfidentsiaalseks või vähest tõendusjõudu omavaks ning neid saab kasutada ainult kas muude vahenditega saadud tõlgenduse kinnitamiseks või siis, kui muud vahendid ei võimalda saavutada kasulikku mõju. Praktikas näib isegi, et ettevalmistavad materjalid on asutamisdokumendi tõlgendamisel välistatud, kuna neis eelistatakse mõne liikme arusaama teiste omale, mis ei ole kooskõlas riikide võrdsuse põhimõttega (vt Peters, A., „L’acte constitutif de l’organisation internationale“, Lagrange, É., ja Sorel, J.-M., op. cit., lk 201–245, eriti punktid 408 ja 409).
93      Vt ettepanekud järgneva kokkuleppe ja edaspidise praktika kohta seoses rahvusvaheliste lepingute tõlgendamisega, eelnõu ja kommentaarid, ettepanek 4 „Järgneva kokkuleppe ja edaspidise praktika määratlus“ (Rahvusvahelise õiguse komisjoni aruanne A/73/10 ÜRO Peaassambleele oma seitsmekümnenda istungjärgu töö kohta, Yearbook of the International Law Commission, 2018, 2. kd, II osa) (edaspidi „ettepanekute eelnõu“), ning kommentaar 33 (lk 39).
94      ICJ Reports 2014, lk 226.
95      ICJ Reports 2014, lk 226.
96      Vt käesoleva ettepaneku punkt 14.
97      ICJ Reports 2014, lk 226.
98      Vt mõiste „järgnev kokkulepe“ määratluse kohta Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti a tähenduses, ettepanekute eelnõu, ettepanek 4 ja märkused selle ettepaneku punkt 1 kohta, lk 34 jj.
99      Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punktis b on viidatud „praktikale“, ilma et see oleks sõnaselgelt piiratud osapoolte praktikaga, mistõttu see säte eristub selle konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti a sõnastust, kus on nimetatud „osalisriikide […] kokkulepet“, kusjuures viimati nimetatud sättes on silmas peetud sellise kahe- või mitmepoolse konventsiooni osalisriikide praktikat, mille raames tulevad riigid kokku konventsiooni osapooltena, mitte lepinguliste organite liikmetena. Vt ettepanekute eelnõu ettepanek 12 „Rahvusvaheliste organisatsioonide asutamisid“, lk 77 jj.
100      Vt doktriini kohta Kadelbach, S., „International Law Commission and role of subsequent practice as a means of interpretation under Articles 31 and 32 VCLT?“, Questions of International law (veebiväljaanne), 2018; Arato, J., „Treaty Interpretation and Constitutional Transformation: Informal Change in International Organizations“, Yale Journal of International Law, 2013, 38. kd, nr 2, lk 289–357; Raffeiner, S., „Organ Practice in the Whaling Case: Consensus and Dissent between Subsequent Practice, Other Practice and a Duty to Give Due Regard“, European Journal of International Law, European University Institute, Firenze, 2016, 27. kd, nr 4, lk 1043–1059, ja Peters, C., „Subsequent Practice and Established Practice of International Organizations: Two Sides of the Same Coin?“, Göttingen Journal of International Law, Universitätsverlag Göttingen, Göttingen, 2011, 3. kd, nr 2, lk 617–642.
101      ICJ Reports 2014, lk 226.
102      Vt Rahvusvahelise Kohtu 11. aprilli 1949. aasta nõuandev arvamus „ÜRO teenistuses saadud vigastuste hüvitamine“ (ICJ Reports 1949, lk 174, eriti lk 180).
103      ICJ Reports 2014, lk 226.
104      Vt 19. mai 2025. aasta kohtuotsus Maismaa- ja merepiiri kindlaksmääramine ning suveräänsus saarte üle (Gabon vs. Ekvatoriaal-Guinea) (punktid 83–91). Selles kohtuotsuses omistas Rahvusvaheline Kohus märkimisväärse kaalu mõlema osapoole selgele ja ühtsele tegutsemisele, mis toimus mitme aasta jooksul läbirääkimiste käigus, jättes täielikult tähelepanuta Ekvatoriaal-Guinea ja Gaboni maismaa- ja merepiiri piiritlemise konventsiooni (Bata konventsioon) (punkt 91).
105      Vt ettepanekute eelnõu, ettepanek 9 „Järgnevate kokkulepete ja edaspidise praktika kaal tõlgendamise vahenditena“ ja kommentaar 12, lk 64.
106      ICJ Reports 1971, lk 16.
107      Vt 21. juuni 1971. aasta nõuandev arvamus „Õiguslikud tagajärjed, mis riikidele on Lõuna-Aafrika Vabariigi pideval kohalolekul Namiibias (Edela-Aafrika) vaatamata Julgeolekunõukogu resolutsioonile 276 (1970)“ (ICJ Reports 1971, lk 16, punkt 22).
108      Vt Yearbook of the International Law Commission, 1966, 2 kd, II osa, lk 242, lõige 15. Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti b sõnastamisel asendas komisjon väljendi „kõigi osalisriikide kokkulepe“ väljendiga „osalisriikide kokkulepe“, et rõhutada, et mitte kõik osalisriigid ei pea tingimata hilisemas tegevuses aktiivselt osalema. Vt ettepanekute eelnõu, ettepanek 12 ja kommentaar 22, lk 81 ja 82.
109      C‑464/13
ja C‑465/13, EU:C:2015:163.
110      Sõlmitud 21. juunil 1994 Luxembourgis liikmesriikide ja Euroopa ühenduste vahel (EÜT 1994, L 212, lk 3; ELT eriväljaanne 16/01, lk 16).
111      Vt 11. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Oberto ja O’Leary (C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, punkt 65).
112      Vt 11. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Oberto ja O’Leary (C‑464/13 ja C‑465/13, EU:C:2015:163, punkt 66).
113      ICJ Reports 2014, lk 226. Selles kohtuotsuses tunnistas Rahvusvaheline Kohus seega, et resolutsioonid, mis ei ole küll siduvad, kuid mille konventsiooni organ võttis vastu konsensuse alusel või ühehäälselt, on asjakohased, ning lükkas tagasi resolutsioonid, mis võeti vastu ilma kõigi konventsiooni osalisriikide toetuseta ja mille suhtes oldi eriarvamusel (punktid 46 ja 83).
114      ICJ Reports 1996, lk 66.
115      Vt 8. juuli 1996. aasta nõuandev arvamus „Relvakonfliktis osaleva riigi poolt tuumarelva kasutamise õiguspärasus“ (ICJ Reports 1996, lk 66, punkt 27).
116      Vt käesoleva ettepaneku punkt 154.
117      ICJ Reports 1962, lk 151, lk 151.
118      Vt Rahvusvahelise Kohtu 20. juuli 1962. aasta nõuandev arvamus „ÜRO teatavad kulutused (harta artikli 17 lõige 2)“ (ICJ Reports 1962, lk 151, lk 151–174).
119      Samuti ei saa need konventsioonid kujutada endast edaspidist „tegevust“ rahvusvahelise lepingu kohaldamisel, mis on Viini konventsiooni artikli 32 tähenduses asjakohane. Vt ettepanekute eelnõu, ettepanek 4 (lk 33).
120      ICJ Reports 2014, lk 226.
121      Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 113.
122      Miski ei takistanud osapooli lisamast sätet, milles oleks märgitud, et 25. novembri 1994. aasta resolutsiooniga ei looda rahvusvahelist organisatsiooni, millel on rahvusvaheline õigus- ja teovõime (vt eelkõige käesoleva ettepaneku joonealuses märkuses 73 viidatud lepingu artikli 2 lõige 2).
123      Sellega seoses tuletan meelde, et 1. juuli 1994. aasta kohtuotsuses Merepiirang ja territoriaalsed küsimused Katari ja Bahreini vahel, pädevus ja vastuvõetavus“ (ICJ Reports 1994, lk 112, punkt 29) lükkas Rahvusvaheline Kohus tagasi argumendi, et tuleb arvesse võtta esiteks osapoolte kavatsust (poliitilist laadi deklaratsiooni), kuna nad on allkirjastanud teksti, milles on esitatud nende valitsuste poolt heaks kiidetud kohustused, ning et selline kavatsus ei saa olla asjaomase dokumendi enda sõnastusega võrreldes kaalukam, ja teiseks nende edaspidist tegutsemist (millest nähtub, et nad ei pidanud seda teksti kunagi rahvusvaheliseks lepinguks).
124      ICJ Reports 1980, lk 73.
125      20. detsembri 1980. aasta nõuandev arvamus „WHO ja Egiptuse vahelise 25. märtsi 1951. aasta lepingu tõlgendamine“ (ICJ Reports 1980, lk 73, punkt 43).
126      Vt Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales; Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle, kirjastus A. Pedone, Pariis, 1981, lk 384, ja Schermers, H. G., ja Blokker, N. M., op. cit., punkt 30. Kohtupraktika kohta vt 20. juuli 1962. aasta nõuandev arvamus „ÜRO teatavad kulutused (harta artikli 17 lõige 2)“ (ICJ Reports 1962, lk 151, eelkõige lk 160) ja 9. juuli 2004. aasta nõuandev arvamus „Okupeeritud Palestiina territooriumile müüri rajamine“ (ICJ Reports 2004, lk 136, punkt 88).
127      Vt selle kohta ka kohtunik Lauterpachti eriarvamus, mis on lisatud 7. juuni 1955. aasta nõuandvale arvamusele „Hääletusmenetlus Aafrika edelapiirkonnaga seotud raporteid ja petitsioone puudatavates küsimustes“ (ICJ Reports 1955, lk 57), eelkõige lk 106.
128      Vt ettepanekute eelnõu, ettepanek 8 „Lepingutingimuste dünaamilisena tõlgendamine“ ja kommentaarid 4 ja 5 (lk 58), samuti Forteau, M., Miron, A., ja Pellet, A., op. cit., punkt 213.
129      Simon, D., op. cit.
130      Simon, D., op. cit., lk 378.
131      Allkirjastatud Brüsselis 17. märtsil 1948.
132      Vt Coulée, F., „La fondation de l’organisation internationale“, Lagrange, É., ja Sorel, J.-M., op. cit., lk 147–167, eriti punkt 304.
133      Vt Blokker, N. M., „Constituent Instruments“, Cogan, J., K., Hurd, I., ja Johnstone, I., The Oxford Handbook of International Organizations, Oxford University Press, Oxford, 2016, lk 943–961.
134      Allkirjastatud 21. märtsil 1986 Viinis.
135      ICJ Reports 2021, lk 206.
136      Vt Bonucci, N., Cosnard, M., ja Nganga Malonga, A., „Les rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte“, Lagrange,  É., ja Sorel, J.-M., op. cit., lk 601–625, eriti punkt 1204.
137      Vt sellega seoses Rahvusvahelise Kohtu 3. veebruari 1994. aasta kohtuotsus Territoriaalne vaidlus (Liibüa Araabia Džamahirija vs. Tšaad) (ICJ Reports 1994, lk 6), milles Rahvusvaheline Kohus rõhutas, et „verb „tunnustama“ […] viitab õigusliku kohustuse võtmisele. Riigipiiri tunnustamine on eelkõige selle piiriga „leppimine“, see tähendab selle olemasolust tulenevate õiguslike järelduste tegemist, selle järgimist ja loobumist selle vaidlustamisest tulevikus“ (punkt 42). Vt ka Forteau, M., Miron, A., ja Pellet, A., op. cit., punkt 510.
138      Vt Burriez, D., Cahin, G., ja Lagrange, É., „Le retrait des États des organisations internationales: actualité récente (UNESCO, OEA, CPI...)“, Annuaire Français de droit international, CNRS, Pariis, 2018, lk 373–382. See menetlus on samaväärne lihtsalt asutamisdokumendi denonsserimisega, mis põhineb riigi ühepoolsel ja kaalutlusõigusel põhineval aktil.
139      ICJ Reports 1966, lk 6.
140      ICJ Reports 1971, lk 16.
141      Vt Rahvusvahelise Kohtu 18. juuli 1966. aasta kohtuotsus Aafrika edelapiirkonna kohta teises etapis (ICJ Reports 1966, lk 6, punktid 16 ja 17), ning 21. juuni 1971. aasta nõuandev arvamus „Õiguslikud tagajärjed, mis riikidele on Lõuna-Aafrika Vabariigi pideval kohalolekul Namiibias (Edela-Aafrika) vaatamata Julgeolekunõukogu resolutsioonile 276 (1970)“ (ICJ Reports 1971, lk 16, punkt 53).
142      Vt Dominicé, C., op. cit., lk 162.
143      C‑183/17 P
ja C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
144      Komisjon lisab kõrvalmärkusena, et ta ei soovinud „raskendada apellatsioonkaebuse menetlemist, esitades rahvusvahelise lepingu olemasolu küsimuses vastuapellatsioonkaebuse“, ent on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 276–289 esitatud põhjenduste osas „skeptiline“.