Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 21. mail 2026(1)
Kohtuasi C‑230/25
Mihail Mihaylov Stefanov
Kriminaalmenetlus,
milles osales:
Sofiyska apelativna prokuratura
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Apelativen sad – Sofia (Sofia apellatsioonikohus, Bulgaaria))
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Liidu väärtused ja eesmärgid – Õigusriik – Kohtunike sõltumatuse ja ametist tagandamise keelu põhimõte – Kohus, kes teeb otsuse ühes kriminaalasjas ja on kostja tsiviilasjas, milles nõutakse kahju hüvitamist
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev ettepanek puudutab eelotsusetaotlust, mille on esitanud Apelativen sad – Sofia (Sofia apellatsioonikohus, Bulgaaria). Ta küsib Euroopa Kohtult eelkõige, kuidas tuleb kohaldada õigust tasuta õigusabile, mis on muu hulgas ette nähtud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2016. aasta direktiivis (EL) 2016/1919, milles käsitletakse tasuta õigusabi andmist kahtlustatavatele ja süüdistatavatele kriminaalmenetluses ning isikutele, kelle üleandmist taotletakse Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses, (ELT 2016, L 297, lk 1). Konkreetsemalt on tal küsimus, missugustel tingimustel võib liikmesriik nõuda, et talle hüvitataks kulud, mida ta kandis, andes tasuta õigusabi isikule, kes seda sai ja mõisteti lõpuks kriminaalasjas süüdi.
2.        Õigus tasuta õigusabile on, nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on juba pikka aega rõhutanud,(2) mõnikord hädavajalik, et tagada tegelik ligipääs kohtumõistmisele. Praktikas rajaneb see õigus kahel täiendaval sambal, milleks on esiteks kaitsja abi ja teiseks selle abi rahastamine. Kuigi tasuta õigusabi sarnaneb esmapilgul lihtsalt kohtumenetluse korraldamise praktilisele viisile, kujutab see endast tegelikult õiguse kohtulikule kaitsele konkretiseerimise möödapääsematut vahendit õigussüsteemis. Tagades õigussubjektile, et teda abistab kaitsja, tagab see talle tegelikult .ligipääsu kohtumõistmisele ja säilitab niisiis selle, et menetlused on õiglased. Tasuta õigusabi tagab seega tegeliku õiguse kohtulikule kaitsele, mis on ette nähtud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklis 47, millest endast sõltub ELL artiklis 2 ette nähtud õigusriigi alusväärtuse elluviimine.
3.        Käsitletaval juhul tuleb tasuta õigusabi arutada mitmes Bulgaaria kohtus läbi viidavate kriminaalmenetluste konkreetses kontekstis. Eelkõige peab Euroopa Kohus kindlaks tegema, kas ja mil määral on tasuta õigusabi saanud isikult võimalik nõuda, et ta hüvitaks õigusabiga seotud kulud. Sellele vastamiseks tuleb konkreetselt tõlgendada direktiivi 2016/1919, millega määrati pärast seadusandja pikka selleteemalist arutelu kindlaks ühised miinimumeeskirjad, mida liikmesriigid peavad järgima seoses õigusega tasuta õigusabile kriminaalmenetlustes.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Liidu õigus
4.        Direktiivi 2016/1919 põhjendused 1, 2, 8, 17 ja 30 on järgmised:
„(1)       Käesoleva direktiivi eesmärk on tagada tõhusalt õigus kaitsjale, nagu on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu [22. oktoobri 2013. aasta] direktiivis 2013/48/EL[, mis käsitleb õigust kaitsjale kriminaalmenetluses ja Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses ning õigust lasta teavitada vabaduse võtmisest kolmandat isikut ja suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikute ja konsulaarasutustega (ELT 2013, L 294, lk 1)], tehes kahtlustatavatele ja süüdistatavatele kriminaalmenetlustes […] kättesaadavaks liikmesriikide rahastatava kaitsja abi.
(2)      Kehtestades ühised miinimumeeskirjad, mis käsitlevad kahtlustatavate, süüdistatavate […] õigust tasuta õigusabile, on käesoleva direktiivi eesmärk suurendada liikmesriikide usaldust üksteise kriminaalõigussüsteemide vastu ja seeläbi parandada kriminaalasjades tehtavate otsuste vastastikust tunnustamist.
[…]
(8)      Tasuta õigusabi peaks katma kahtlustatavate, süüdistatavate […] õigusabi kulud. Õigusabi määramise korral peaks liikmesriikide pädevatel asutustel olema võimalus nõuda, et kahtlustatavad, süüdistatavad või isikud, kelle üleandmist taotletakse, kannavad olenevalt oma rahalistest vahenditest osa selle kuludest ise.
[…]
(17)      Konventsiooni artikli 6 lõike 3 punkti c kohaselt on kahtlustatavatel ja süüdistatavatel, kellel puuduvad piisavad vahendid kaitsjale õigusabi eest tasumiseks, õigus saada tasuta õigusabi juhul, kui õigusemõistmise huvid seda nõuavad. See miinimumeeskiri võimaldab liikmesriikidel kohaldada taotleja vahendite või taotluse põhjendatuse kontrolli või mõlemat. Nende kontrollide kohaldamine ei tohiks piirata selliseid õigusi või menetluslikke tagatisi, mis on tagatud harta ja konventsiooniga, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus, ega kehtestada nende suhtes erandeid.
[…]
(30)      Käesoleva direktiiviga kehtestatakse miinimumeeskirjad. Liikmesriikidel peaks olema võimalik käesolevas direktiivis sätestatud õigusi laiendada, et tagada kõrgem kaitse tase. […]. Liikmesriikide pakutava kaitse tase ei tohiks kunagi langeda allapoole nõuetest, mis on sätestatud hartas või konventsioonis, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus.“
5.        Selle direktiivi artiklis 2 „Kohaldamisala“ on sätestatud:
„1.      Käesolevat direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluse raames kahtlustatavate ja süüdistatavate suhtes, kellel on direktiivi 2013/48/EL kohaselt õigus kaitsjale ja:
a)      kellelt on võetud vabadus;
b)      kes peavad liidu või liikmesriigi õiguse kohaselt kaitsjat kasutama; […]
[…].“
6.        Direktiivi artiklis 4 „Tasuta õigusabi kriminaalmenetluses“ on nähtud ette:
„1.      Liikmesriigid tagavad, et kahtlustatavatel ja süüdistatavatel, kellel puuduvad piisavad vahendid kaitsjale õigusabi eest tasumiseks, on õigus tasuta õigusabile juhul, kui õigusemõistmise huvid seda nõuavad.
2.      Liikmesriigid võivad kohaldada taotleja vahendite või taotluse põhjendatuse kontrolli või mõlemat, et teha kindlaks, kas tuleb anda tasuta õigusabi kooskõlas lõikega 1.
3.      Kui liikmesriik kohaldab taotleja vahendite kontrolli, võtab ta arvesse kõiki asjakohaseid ja objektiivseid tegureid nagu asjaomase isiku sissetulek, vara ja perekonnaseis, samuti kaitsjale makstavad õigusabi kulud ja elatustase asjaomases liikmesriigis, et teha asjaomases liikmesriigis kohaldatavate kriteeriumide alusel kindlaks, et kahtlustatavatel või süüdistatavatel ei ole kaitsjale õigusabi kulude tasumiseks piisavalt vahendeid.
4.      Põhjendatuse kontrolli kohaldamisel võtab liikmesriik arvesse kuriteo raskusastet, juhtumi keerukust ja võimalikku määratavat karistust, et teha kindlaks, kas õigusemõistmise huvides tuleb anda tasuta õigusabi. Põhjendatuse kontrolli tingimused loetakse täidetuks järgmistes olukordades:
a)      kui kahtlustatav või süüdistatav tuuakse pädeva kohtu või kohtuniku ette, et otsustada kinnipidamise üle menetluse mis tahes staadiumis käesoleva direktiivi kohaldamisala raames, ning
b)      kinnipidamise ajal.
[…]“.
7.        Direktiivi artikkel 9 „Haavatavad isikud“ on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid tagavad, et käesoleva direktiivi rakendamisel võetakse arvesse haavatavate kahtlustatavate, süüdistatavate ja isikute, kelle üleandmist taotletakse, erivajadusi.“
8.        Direktiivi 2016/1919 artiklis 11 on sätestatud:
„Ühtki käesoleva direktiivi sätet ei tõlgendata harta, konventsiooni või rahvusvahelise õiguse muude asjakohaste sätete või liikmesriikide õigusaktide alusel tagatud kõrgemat kaitse taset pakkuvate õiguste ja menetluslike tagatiste piiramisena või nende suhtes erandi kehtestamisena.“
B.      Bulgaaria õigus
9.        Kriminaalmenetluse seadustiku (Nakazatelno-protsesualen kodeks, edaspidi „NPK“) artiklis 94 on sätestatud:
„1.      Kriminaalmenetluses on kaitsja osalemine kohustuslik, kui:
[…]
6)      […] süüdistatavalt on võetud vabadus;
[…]
8)      asja arutatakse süüdistatava kohalolekuta;
9)      süüdistatav ei suuda maksta kaitsja tasusid, soovib kasutada kaitsja teenuseid ja seda nõuavad õigusemõistmise huvid.
[…]
3.      Kui kaitsja osalemine on kohustuslik, nimetab pädev asutus kaitsja. […]“.
10.      NPK artikli 189 lõikes 3 on sätestatud:
„Kui süüdistatav tunnistatakse süüdi, mõistab kohus temalt välja kohtukulud, sh riigi määratud kaitsja tasud ja muud kulud ning erasüüdistaja ja hageja kulud, kui seda on nõutud. Kui süüdi mõistetakse mitu isikut, määrab kohus kindlaks osa, mille igaüks neist peab maksma.“
11.      Tasuta õigusabi seaduse (Zakon za pravnata pomosht) artiklis 23 on nähtud ette:
„1.      Tasuta õigusabi süsteem […] hõlmab juhtumeid, mil seadus kohustab selleks, et kaitsja, asenduskaitsja või esindaja tagab kaitse.
2.      Tasuta õigusabi süsteem hõlmab ka juhtumeid, mil kahtlustataval, süüdistataval või kriminaal‑ tsiviil‑ või halduskohtumenetluse poolel ei ole vajalikke vahendeid kaitsja abi eest tasumiseks, ta soovib kaitsjat ja õigusemõistmise huvid nõuavad seda. Nendel juhtudel ei ole isik kohustatud osutatud tasuta õigusabi kulusid hüvitama.“
12.      Seaduse artikli 25 lõikes 1 on sätestatud:
„[…] otsus osutada tasuta õigusabi tehakse […] asjaomase isiku taotlusel seaduse alusel, selgitades talle kirjalikult õigusabibüroo koostatud vormile vastava avalduse abil, et süüdimõistva kohtuotsuse korral on isik kohustatud tasuta õigusabi kulud hüvitama, v.a artikli 23 lõikes 2 nimetatud juhtudel. Keeldumist tasuta õigusabi andmisest põhjendatakse ja selle saab ettenähtud korras edasi kaevata.“
III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud, menetlus põhikohtuasjas, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
13.      Kõigepealt mõistis Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus, Bulgaaria) esimeses kohtumenetluses põhikohtuasja apellandile Mihail Mihaylov Stefanovile, kellele määrati enne seda 3. juunil 2018 eelvangistus ja keda esindas riigi poolt omal algatusel määratud kaitsja, ühe aasta ja kümne kuu pikkuse vangistuse tingimisi nelja aasta pikkuse katseajaga Nakazatelen kodeksi (karistusseadustik) kahe rikkumise eest. Põhikohtuasja apellant esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Apelativen spetsializiran nakazatelen sadile (kriminaalasjade eriapellatsioonikohus, Bulgaaria), kes tühistas selle kohtuotsuse menetlusnormi rikkumise tõttu ja saatis asja tagasi Spetsializiran nakazatelen sadile (kriminaalasjade erikohus) sisulise otsuse tegemiseks, samas kui põhikohtuasja apellandi vangistus jõudis lõpule 14. märtsil 2019.
14.      Paralleelselt esitas põhikohtuasja apellant ka Sofiyski gradski sadile (Sofia linnakohus, Bulgaaria) hagi, milles palus tuvastada Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus) ja Apelativen spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade eriapellatsioonikohus) tsiviilvastutuse, viidates mitmesugusele kahjule, mis oli seotud tema eelvangistuse ajaga.
15.      Seejärel mõistis Spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade erikohus) teises kohtumenetluses põhikohtuasja apellandi uuesti süüdi ja viimane esitas selle kohtuotsuse peale Apelativen spetsializiran nakazatelen sadile (kriminaalasjade eriapellatsioonikohus) apellatsioonkaebuse. Apelativen spetsializiran nakazatelen sad (kriminaalasjade eriapellatsioonikohus) jättis selle hagi rahuldamata, tühistades samas osaliselt Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus) kohtuotsuse, põhikohtuasja apellant esitas selle Apelativen spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade eriapellatsioonikohus) kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Varhoven kasatsionen sadile (Bulgaaria kõrgeim kassatsioonikohus). Varhoven kasatsionen sad (Bulgaaria kõrgeim kassatsioonikohus) tühistas apellatsiooniastmes tehtud kohtuotsuse ja esimese astme kohtu otsuse ning saatis asja tagasi Spetsializiran nakazatelen sadile (kriminaalasjade erikohus).
16.      Lõpuks esitati kolmandas kohtumenetluses Varhoven kasatsionen sadi (Bulgaaria kõrgeim kassatsioonikohus) kohtuotsuse täitmiseks uus süüdistusakt ja asi määrati Spetsializiran nakazatelen sadile (kriminaalasjade erikohus). Põhikohtuasja apellant palus asja arutava kohtuniku ja kõik Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus) kohtunikud taandada sarnastel põhjustel, mida ta oli nimetanud oma eelmises, teise kohtumenetluse raames esitatud taotluses. Arvestades, et Bulgaaria seadusandja oli ette näinud erikriminaalkohtute, sh Spetsializiran nakazatelen sadi (kriminaalasjade erikohus) tegevuse lõpetamise, anti asi siiski üle Sofiyski gradski sadile (Sofia linnakohus). Paralleelselt anti kohtuasi, mis puudutas tsiviilvastutuse tuvastamise hagi, mis oli esitatud Sofiyski gradski sadile (Sofia linnakohus), üle Okrazhen sad – Sofiale (Sofia regionaalne kohus, Bulgaaria). Sellega seoses taotles põhikohtuasja apellant Sofiyski gradski sadi (Sofia linnakohus) kohtunike taandamist, väites, et nad ei ole erapooletud. See taotlus lükati tagasi ja põhikohtuasja apellant mõisteti süüdi.
17.      Põhikohtuasja apellant on esitanud selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, taotledes ka sellesse kuuluvate kriminaalkohtunike taandamist.
18.      Esimesena märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesoleva ettepaneku punktides 13–17 kirjeldatud eri asjade menetlemisel tekib probleeme seoses nende kohtunike erapooletuse hindamisega, kes mõistavad õigust kõigis neid kohtuasju menetlevates kohtutes, sh eelotsusetaotluse esitanud kohtus endas. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab esiteks, et põhikohtuasja apellant seab nende erapooletuse kahtluse alla põhjendusel, et need kohtud on kostjaks seoses tsiviilvastutuse tuvastamise hagiga, mille ta enda eelvangistuse järel esitas. Teiseks täpsustab ta põhikohtuasja kohta, et selles tuleb analüüsida ainult selle apellatsioonkaebuse põhjendatust, mille apellant esitas Sofiyski gradski sadi (Sofia linnakohus) kohtuotsuse peale, millega ta mõisteti süüdi kuritegudes, milles teda süüdistati. Seevastu tema eelvangistuse seaduslikkuse ning mittevaralise kahju esinemise ja selle võimaliku hüvitamise küsimused kuuluvad Okrazhen sad – Sofia (Sofia regionaalne kohus) pädevusse tsiviilvastutuse tuvastamise hagi raames.
19.      Teisena annab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, et teise kohtumenetluse raames informeeriti põhikohtuasja apellanti Sofiyski gradski sadis (Sofia linnakohus) toimuvate kohtuistungite kuupäevadest ja asjaolust, et kui ta ei ilmu nendele ilma mõjuva põhjuseta, arutatakse asja ilma tema kohalolekuta. Põhikohtuasja apellant andis teada, et ei kavatse nendele kohtuistungitele ilmuda, sest ta on tagaotsitav eelvangistamiseks ühes teises kriminaalasjas. Kohtuistung selles kohtus toimus riigi määratud kaitsja osavõtul. Viimasele kohtuistungile ilmus põhikohtuasja apellant selleks, et paluda kõiki tunnistajate ja ekspertide ülekuulamisi tema osavõtul korrata, millest Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) keeldus. Põhikohtuasja apellant lahkus seega kohtusaalist. Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) tegi oma otsuse riigi määratud kaitsja osavõtul ja põhikohtuasja apellandi osavõtuta. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on küsimus, kuidas tuleb niisugune käitumine õiguslikult kvalifitseerida, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1), põhjendust 35 arvesse võttes.
20.      Kolmandana selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Bulgaaria kriminaalõigussüsteemis on NPK artikli 94 lõike 1 punktis 6 ette nähtud, et süüdistatavat, kellelt on võetud vabadus, peab kindlasti kaitsma kaitsja. Paralleelselt on NPK artikli 94 lõike 1 punktis 8 sätestatud, et kui asja arutatakse ilma süüdistatava kohalolekuta, peab teda samuti kindlasti kaitsma kaitsja. Nendes kahes õigusnormis ei ole kuidagi ette nähtud, et eelnevalt analüüsitaks selle isiku rahalist suutlikust maksta kaitsja tasusid. Lisaks tuleneb NPK artikli 94 lõike 1 punktist 9, et kui süüdistatav soovib, et teda esindaks kaitsja, tal ei ole piisavalt rahalisi vahendeid kaitsjale maksmiseks ja seda nõuavad õigusemõistmise huvid, määratakse talle kaitsja omal algatusel. Niisugusel juhul antakse tasuta õigusabi seega selle isiku algatusel ja pärast seda, kui on analüüsitud tema rahalist suutmatust maksta advokaaditasusid. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab ka, et tasuta õigusabi seaduse artikli 25 lõike 1 kohaselt on asjaomane isik süüdimõistmise korral kohustatud hüvitama täielikult talle osutatud tasuta õigusabi kulud, v.a selle seaduse artikli 23 lõikes 2 silmas peetud juhul, kui tasuta õigusabi anti seepärast, et kahtlustatav, süüdistatav või kriminaalasja osaline, kellel ei olnud vajalikke rahalisi vahendeid, avaldas soovi, et teda abistaks kaitsja ja seda nõudsid õigusemõistmise huvid.
21.      Käsitletaval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesoleva ettepaneku punktides 13–17 kirjeldatud kohtumenetluste teatavates etappides sai põhikohtuasja apellant tasuta õigusabi alternatiivselt NPK artikli 94 lõike 1 punktide 6 ja 8 alusel, mis kuuluvad direktiivi 2016/1919 artikli 2 lõike 1 punktide a ja b kohaldamisalasse. Ta märgib siiski, et hiljem tuvastati, et põhikohtuasja apellandil ei ole advokaadi volitamiseks piisavalt rahalisi vahendeid, mida ei kontrollitud siiski hetkel, kui ta NPK artikli 94 lõike 1 punktide 6 ja 8 alusel tasuta õigusabi sai.
22.      Selles kontekstis on eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas siis, kui süüdistatav sai tasuta õigusabi, sest temalt oli võetud vabadus, kontrollimata eelnevalt tema rahanduslikku suutlikkust maksta advokaaditasusid, ja hiljem selgus, et tema vahendid on selleks ebapiisavad, tuleks juhul, kui see isik mõistetakse süüdi, tasuta õigusabi seaduse artikli 25 lõige 1 jätta kohaldamata. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab sisuliselt, et kahtlused, mis tal seejuures on, tulenevad eelkõige asjaolust, et Bulgaaria kohtusüsteemis ei saa süüdistatavale, kes saab tasuta õigusabi seetõttu, et tema rahalised vahendid on piiratud, seevastu panna selles õigusnormis süüdimõistmise puhuks ette nähtud kohustust hüvitada tasuta õigusabiga seotud kulud. Järelikult on eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas niisugusel juhul nagu põhikohtuasjas tuleks süüdistatav samastada süüdistatavaga, kes sai tasuta õigusabi seepärast, et tal ei olnud piisavalt rahalisi vahendeid kaitsja tasude maksmiseks.
23.      Lisaks tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus ka küsimuse, kas tasuta õigusabi seaduse artikli 25 lõige 1 on kooskõlas direktiivi 2016/1919 põhjendusega 8, sest viimases on sisuliselt märgitud, et liikmesriigid peaksid saama nõuda, et süüdistatavad kannavad ise ühe osa tasuta õigusabiga seotud kuludest, olenevalt oma rahalistest vahenditest, samas kui tasuta õigusabi seaduse artikli 25 lõige 1 ei puuduta mitte tasuta õigusabi kuludest ühe osa, vaid kõigi nende kulude kandmist.
24.      Neljandaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesoleva ettepaneku punktides 13–17 kirjeldatud kolme menetluse jooksul kaitsesid põhikohtuasja apellanti üksteise järel riigi määratud eri advokaadid tasuta õigusabi korras. Põhikohtuasja apellant avaldas nimelt soovi mitu neist välja vahetada, kuigi nad täitsid oma kohustust aidata kaasa faktiliste ja õiguslike olukordade väljaselgitamisele, kusjuures need olukorrad olid talle soodsad, ja nad püüdsid seejuures arvesse võtta kaitsetaktikat, mille ta soovis valida. Selles kontekstis on eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, missugused meetmed tuleb võtta, et tagada kahtlustatava või süüdistatava kaitse järjepidevus kriminaalmenetluste kogu kestuse jooksul. Konkreetsemalt on tal küsimus, kas ja mis asjaoludel on liikmesriigid kohustatud tagama kahtlustavate või süüdistatavate õiguse neid esindava kaitsja väljavahetamisele tasuta õigusabi korras, kui asjaolud seda õigustavad.
25.      Selles olukorras otsustas Apelativen sad – Sofia (Sofia apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule kuus eelotsuse küsimust. Euroopa Kohtu palvel analüüsin siiski ainult neljandat ja viiendat küsimust, mis on esitatud järgmiselt:
„[…]
4.      Kas […] direktiivi […] 2016/1919[…] artikli 2 lõike 1 punkte a ja b ning artikli 4 lõikeid 1 ja 4 koostoimes põhjendustega 8 ja 17 tuleb tõlgendada nii, et vahi alla võetud kahtlustatavad ja süüdistatavad tuleb sõltumata sellest, kas neil on piisavalt vahendeid kaitsjale õigusabi eest tasumiseks, lugeda samaväärseks kahtlustatavate ja süüdistatavatega, kellel sellised vahendid puuduvad ja kellele antakse tasuta õigusabi, kuna see on vajalik õigusemõistmise huvides?
5.      Juhul kui neljandale küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas […] direktiivi […] 2016/1919[…] põhjendusega 8 on kooskõlas riigisisesed õigusnormid, mis sätestavad, et juhul, kui tasuta õigusabi antakse seaduse alusel, mis näeb kohustuslikus korras ette kaitsja kasutamise, nagu see on kahtlustatava või süüdistatava vahi alla võtmise korral, peab viimati nimetatu hüvitama talle määratud tasuta õigusabi kulud, ilma et kontrollitaks, kas tal on piisavalt vahendeid kaitsjale õigusabi eest tasumiseks?
[…]“.
26.      Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 25. märtsil 2025. Kirjalikke seisukohti esitasid põhikohtuasja apellant, Tšehhi valitsus ja Euroopa Komisjon Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 23 sätestatud tähtaja jooksul. Kõik osalesid 25. veebruari 2026. aasta kohtuistungil.
IV.    Õiguslik analüüs
27.      Teen ettepaneku analüüsida koos neid kahte eelotsuse küsimust, mida käesolevas ettepanekus käsitleda tuleb,(3) ehkki teine neist on esitatud vaid juhuks, kui esimesele vastatakse jaatavalt. Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2016/1919 artikli 2 lõike 1 punktidega a ja b ning artikli 4 lõigetega 1 ja 4, tõlgendatuna koostoimes direktiivi põhjendusega 8, on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on nähtud ette, et süüdistatav, kes on saanud tasuta õigusabi, sest ta oli kinni peetud, võib olla kohustatud hüvitama selle abiga seotud kulud, ilma et eelnevalt kontrollitaks tema rahalisi vahendeid, samas kui süüdistatavale, kes sai seda abi just seetõttu, et tema vahendid olid ebapiisavad, sellist kohustust panna ei saa.
A.      Sissejuhatavad märkused
28.      Kõigepealt on vaja meenutada ajaloolist konteksti, millesse käesolev kohtuasi asetub. Lissaboni lepingu vastuvõtmisele eelnes mõttearendus probleemide teemal, mis seonduvad menetlusõiguste tagamisega kriminaalmenetlustes Euroopa Liidus.(4) See viis nende tagatiste pideva tõhustamise liikumiseni, mille eesmärk oli ajapikku soodustada liikmesriikide õigusaktide ühtlustamist eesmärgiga teha võimalikuks kriminaalasjades langetatud kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise ja vastastikuse usalduse instrumentaalsete põhimõtete elluviimine. Need põhimõtted püstitati ametlikult nõukogu resolutsiooniga teekaardi kohta, mille eesmärk on tugevdada kahtlustatavate või süüdistatavate isikute menetlusõigusi kriminaalmenetluses(5). Viimane lisati suunistesse, mis määrati kindlaks „Stockholmi programmi“ raames, mis käsitleb „vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala“ ning millest ilmneb, et „Euroopa õigusruumi tuleb tugevdada, et ületada praegune killustatus“.(6)
29.      Käesoleva ettepaneku eelmises punktis kirjeldatud eesmärk konkretiseerus järk-järgult esimese kolme(7) direktiivi vastuvõtmisega. 2016. aastal täiendasid neid seejärel kolm uut direktiivi(8). Sisuliselt püütakse nende kuue ELTL artikli 82 lõike 2 alusel vastu võetud direktiiviga(9) esiteks luua kriminaalasjades õigusemõistmise „ühenduse“ mudelit, mis rajaneb menetlusõiguste ühisel regulatsioonil, ning teiseks kaitsta teatavat ühtlust, tasakaalustades edusamme, mida on varem tehtud õigusalases ja politseikoostöös seoses meetmetega, mille eesmärk on hõlbustada kriminaalmenetlusi.(10)
30.      Siinkohal on oluline täpsustada, et piirjooned, mille tõmbavad maha kuus äsja viidatud direktiivi, kujutavad endast ainult ühiste miinimumnõuete raamistikku, mida liikmesriigid on kohustatud menetluslike tagatiste alal järgima. Nende puhul on lisaks laialdaselt inspiratsiooni ammutatud Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis (edaspidi „EIÕK“) ja eelkõige selle artiklis 6 ette nähtud õigustest. Sellega seoses ilmneb selgitustest harta kohta(11), et EIÕK see artikkel vastab harta artikli 47 teisele ja kolmandale lõigule. Järelikult peab Euroopa Kohus tagama, et see, kuidas tema neid viimaseid õigusnorme tõlgendab, kindlustab kaitse taseme, mis ei ole vastuolus EIÕK artiklis 6 – nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on seda tõlgendanud – tagatud kaitse tasemega.(12)
31.      Põhikohtuasjas puudutavad eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused tasuta õigusabi teemat. See õigus on oma olemuselt tihedalt seotud õigusega kaitsjale, mis on kindlaks määratud direktiivi 2013/48 raames ja mille üks selle tegeliku olemasolu tingimus see on.(13) Ja ikkagi on tasuta õigusabi seega konkreetselt direktiivi 2016/1919 ese. Veel enne selle viimase direktiivi vastuvõtmist arutati põhjalikult vajadust kehtestada miinimumeeskirjad tasuta õigusabi saamise õiguse kohta ja ka sellega seonduvaid raskusi. Komisjoni talitused võisid näiteks rõhutada ühes kokkuvõttes mõjuanalüüsist, mis tehti 27. novembri 2013. aasta direktiivi ettepaneku väljatöötamise ajal, missugused probleemid tekivad sellest, et riigisisesed süsteemid õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele tõhusaks kaitsmiseks ette nähtud tasuta õigusabi alal on mitmekesised.(14) Paralleelselt on komisjon välja toonud rahalised probleemid seoses vastava direktiivi kohaldamisega oma 27. novembri 2013. aasta ettepanekus võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse esialgset tasuta õigusabi kahtlustatavatele või süüdistatavatele, kellelt on võetud vabadus, ning tasuta õigusabi Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses(15).
32.      Kõigest eelnevast tuleneb, et õigus tasuta õigusabile on kriminaalõigussüsteemi üks oluline koostisosa, mida liikmesriigid peavad rakendama, sest see tagab, et ligipääs sellele õigusemõistmisele on tõesti olemas. Eelotsusetaotluse esitanud küsimustele tulebki vastata neid kaalutlusi arvesse võttes.
B.      Tasuta õigusabi saamise õiguse ulatus
33.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused tekivad põhikohtuasja apellandi olukorra tõttu, sest viimane sai põhikohtuasjas oma vahistuse tõttu tasuta õigusabi ja seda ilma, et tema rahalisi vahendeid oleks eelnevalt analüüsitud. Nendele küsimustele vastamiseks on vaja analüüsida direktiivi 2016/1919 sätteid, milles on kindlaks määratud ühised miinimumeeskirjad, mida liikmesriigid peavad järgima, kui nad õiguse tasuta õigusabile tagavad.
1.      Direktiivi 2016/1919 sõnastus
34.      Direktiivi 2016/1919 artiklis 2 on nähtud ette, et seda direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluse raames kahtlustatavate ja süüdistatavate suhtes, kellel on direktiivi 2013/48/EL kohaselt õigus kaitsjale ja kellelt on võetud vabadus või kes peavad liikmesriigi õiguse kohaselt kaitsjat kasutama. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest ilmneb, et põhikohtuasja apellandi puhul on see põhikohtuasjas nii.
35.      Tasuta õigusabi osutamise kohta on direktiivi 2016/1919 artikli 4 lõikes 1 liikmesriikidele ette nähtud selge kohustus tagada, et kahtlustatavad ja süüdistatavad saavad tasuta õigusabi, kui on täidetud kaks kumulatiivset tingimust, st neil puuduvad piisavad vahendid kaitsjale õigusabi eest tasumiseks ja õigusemõistmise huvid nõuavad seda.
36.      Tasuta õigusabi saamise õiguse tagamise korda on seejärel täpsustatud selle artikli lõikes 2, milles on määratud kindlaks kaalutlusruum, mis liikmesriikidel selle tagamisel on. Nad võivad nimelt kehtestada tasuta õigusabi andmise tingimuseks, et täidetud on kas vahendite kriteerium või põhjendatuse kriteerium või need kaks kriteeriumi kumulatiivselt. Lõigetes 3 (vahendite kriteerium) ja 4 (põhjendatuse kriteerium) on seejärel täpsustatud viisi, kuidas tuleb kumbagi kriteeriumi tõlgendada. Vahendite kriteerium on sisuliselt täidetud, kui kahtlustataval või süüdistataval ei ole piisavaid vahendeid kaitsjalt abi saamiseks. Mis puudutab põhjendatuse kriteeriumi, siis selle eesmärk on teha kindlaks, kas tasuta õigusabi on tarvis anda, et kaitsta õigusemõistmise huve. Seda kriteeriumi tuleb igal juhul pidada täidetuks, kui on vaja teha otsus vahistamise kohta või vahistamise jooksul.
37.      Eelneva põhjal märgin, et direktiivi 2016/1919 artikli 4 sõnastus ei ole vaba mitmetimõistetavusest, sest sellest ei ilmne selgelt, kas need kaks kumulatiivset tingimust, mis on kõigepealt sätestatud selle artikli lõikes 1, erinevad nendest kahest kriteeriumist, mida on seejärel mainitud selle artikli lõigetes 2, 3 ja 4. Leian siiski, et komisjon märkis kohtuistungil tabavalt, et lõikes 1 kasutatud mõisted „piisavad vahendid“ ja „õigusemõistmise huvid“ ühtivad sisuliselt sama artikli lõigetes 2, 3 ja 4 nimetatud „vahendite“ ja „põhjendatuse“ kriteeriumidega.
38.      Järelikult ilmneb direktiivi 2016/1919 artikli 4 sõnastusest minu arvates, et liikmesriigid on eelkõige kohustatud andma tasuta õigusabi igale kahtlustatavale või süüdistatavale, kui esiteks ei ole tal piisavalt vahendeid, et saada abi kaitsjalt, ja teiseks tuleb teha otsus tema vahistamise kohta või tema vahistuses viibimise jooksul. On siiski täpsustatud, et liikmesriigid võivad otsustada, et analüüsivad ainult ühte nendest kriteeriumidest, tingimusel et ühine miinimumnõue (st abi andmine, kui täidetud on mõlemad kriteeriumid), mida ma eelmises lauses just mainisin, on täidetud. Teiste sõnadega tähendab see konkreetselt, et liikmesriik võib otsustada anda tasuta õigusabi igale isikule, kelle puhul on täidetud üks kahest asjakohasest kriteeriumist, analüüsimata üldse teist kriteeriumi, kuid ta ei saa keelduda selle abi andmisest kahtlustatavale või süüdistatavale, kelle puhul on täidetud mõlemad kriteeriumid.
2.      Direktiivi 2016/1919 kontekst
39.      Eelnevatest kaalutlustest ilmneb, et direktiivis 2016/1919 on liikmesriikidele ette nähtud süsteem, mille kohaselt on tasuta õigusabi andmine kohustuslik, kui need kaks tingimust – „piisavad vahendid“ ja „õigusemõistmise huvid“ on täidetud. Selle süsteemiga on antud konkreetne kuju nende ühiste miinimumeeskirjade rakendamisele, mille liikmesriigid soovisid kehtestada, et ühtlustada oma seadused ja määrused kooskõlas sellega, mida näeb ette ELTL artikli 82 lõige 2.
40.      Direktiivi kontekst kinnitab niisugust tõlgendust.
41.      Sisuliselt täpsustab seadusandja direktiivi põhjenduses 17, et esiteks kujutab õigus tasuta õigusabile EIÕK artikli 6 lõike 3 punkti c jätku ja teiseks on tegemist miinimumnõudega ning nende kahe asjakohase kriteeriumi kumulatiivne või alternatiivne kohaldamine ei tohi piirata harta ja EIÕKga antud menetlusõigusi ja menetluslikke tagatisi niisugusena, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus, ega neist kõrvale kalduda.
42.      Seda, et direktiivis 2016/1919 sätestatud normid on miinimumeeskirjad, on muide meenutatud seejärel direktiivi põhjendustes 30 ja 31 ning artiklis 1, samas kui vajadust austada põhiõigust tasuta õigusabile niisugusena, nagu on ette nähtud hartas ja EIÕKs, on rõhutatud ka direktiivi põhjenduses 30.
43.      Kõik need kaalutlused võimaldavad minu arvates tagada teatava ühtluse, mis puudutab direktiivi 2016/1919 suhet direktiiviga 2013/48, mis on sellest varasem ja mille tõhususe see peab tagama,(16) sest viimase direktiivi artiklis 11 „Tasuta õigusabi“ on ette nähtud, et seda tuleb tõlgendada ilma, et see piiraks õigusabi käsitlevaid riigisiseseid õigusakte, mida kohaldatakse kooskõlas harta ja EIÕKga.
44.      Sellega seoses on oluline ka meenutada, et nagu rõhutasin käesoleva ettepaneku punktis 30, on õigus tasuta õigusabile osa põhiõigusest tõhusale kohtulikule kaitsele, mis on ette nähtud harta artiklis 47, mis omakorda vastab EIÕK artiklile 6. Nii ilmneb kooskõlas eelnevate kaalutlustega eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, et EIK süsteemis kujutab süüdistatava õigus riigi määratud kaitsja tasuta õigusabile endast mõiste „õiglane kohtumenetlus“ elementi, millega kaasneb kaks tingimust: „kaitsja tasu maksmiseks vajalike vahendite“ puudumine ja „õigusemõistmise huvid“.(17)
3.      Direktiivi 2016/1919 eesmärgid
45.      Nagu on märgitud selle põhjenduses 1, on direktiivi 2016/1919 eesmärk tagada tõhusalt õigus kaitsjale, nagu on sätestatud direktiivis 2013/48. Need kaks direktiivi koosmõjus aitavad seega kaasa harta artikli 47 esimeses lõigus sätestatud võimalusele kasutada õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, kuna tasuta õigusabi andmine hõlbustab õigust kaitsjale.(18)
46.      Direktiivi 2016/1919 põhjenduses 2 on ära näidatud selle eesmärgini jõudmise meetod, milleks on ühiste miinimumeeskirjade kehtestamine, et suurendada liikmesriikide usaldust üksteise kriminaalõigussüsteemide vastu ja seeläbi parandada kriminaalasjades tehtavate otsuste vastastikust tunnustamist, mida meenutab ka direktiivi põhjendus 31.
47.      Niisuguste eesmärkide nimetamine on kooskõlas murega, mida väljendati nõukogu 30. novembri 2009. aasta resolutsiooni raames, mille „meetmes C“ oli märgitud, et „õigus saada õigusabi peaks tagama eespool nimetatud õigusnõustamise tegeliku kättesaadavuse“.
48.      Samal ajal tuleneb direktiivi 2016/1919 artiklist 1, et selle eesmärk on sätestada ühised miinimumeeskirjad, milles käsitletakse õigust saada tasuta õigusabi, muu hulgas kriminaalmenetluse raames kahtlustatavate ja süüdistatavate puhul. Seega ei püüta selle direktiiviga läbi viia kriminaalmenetluse ammendavat ühtlustamist sellel alal(19) ning et selle eesmärk ei ole kehtestada kõiki kahtlustatavale või süüdistatavale tasuta õigusabi andmise tingimusi.(20)
C.      Võimalus nõuda tasuta õigusabi hüvitamist
49.      Kõigest eelnevast tuleneb, et õigus tasuta õigusabile on liidus hästi välja kujunenud. Küsimused, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on Euroopa Kohtule saatnud, puudutavad siiski selle tagamise ühte konkreetset aspekti, nimelt selle abiga seotud kulude võimalikku hüvitamist peale abi osutamist abi saanud isiku poolt.
1.      Direktiivi 2016/1919 põhjendus 8
50.      Direktiivis 2016/1919 ei ole ühtegi artiklit, mis käsitleks nende kulude hüvitamist, mida liikmesriik tasuta õigusabi osutamiseks tegi. Seda probleemi on käsitletud siiski direktiivi põhjenduses 8, milles on märgitud, et „[õ]igusabi määramise korral peaks liikmesriikide pädevatel asutustel olema võimalus nõuda, et kahtlustatavad, süüdistatavad või isikud, kelle üleandmist taotletakse, kannavad olenevalt oma rahalistest vahenditest osa selle kuludest ise“. Sellega seoses võib esitada järgmised kaalutlused.
51.      Kõigepealt on oluline meenutada, et kuigi liidu direktiivi põhjendus võib selle direktiivi sätte sisu täpsustada ja on üldiselt tõlgendamisel oluline element, mis võib selgitada selle akti koostaja tahet,(21) ei ole sellel siiski siduvat õigusjõudu ning sellele ei saa tugineda eraldi, et põhjendada õigusi ja kohustusi, kui direktiivi sätetes puuduvad samaväärsed või kinnitavad õigusnormid.(22)
52.      Nendel asjaoludel on nii, et kuigi direktiivi 2016/1919 põhjenduse 8 sõnastusest ilmneb küll, et esiteks võivad liikmesriigid nõuda, et isikud, kes tasuta õigusabi saavad, kannaksid ühe osa selle kuludest, ja teiseks tuleb selle võimaluse puhul arvesse võtta nende isikute rahalisi vahendeid, ei saa niisugused kaalutlused üksi õigustada mingit liikmesriikide otsest kohustust.
53.      Seejärel tuleb tuvastada, et asjaolu, et direktiivi 2016/1919 sätete hulgas puudub õigusnorm, mis puudutaks sõnaselgelt tasuta õigusabiga seotud kulude hüvitamist, on seadusandja valiku tulemus. Komisjoni direktiivi ettepanekust ilmneb nimelt, et selles oli algselt artikli 4 lõige 5, mis oli just pühendatud tasuta õigusabi võimaliku hüvitamise probleemile(23) ning mida arutati ja mille muudatusettepanekuid seadusandliku menetluse jooksul esitati, enne kui see direktiivi lõplikust redaktsioonist välja jäeti. Nendel asjaoludel on niisuguse sätte puudumine paratamatult tingitud direktiivi 2016/1919 väljatöötamise käigus leitud kompromisslahenduse konkretiseerumisest, mitte hooletusest. Seepärast tuleb sellest paratamatult järeldada, et seadusandja ei soovinud, et tasuta õigusabi võimaliku hüvitamise viise liikmesriikides ühtlustataks.
54.      Lõpuks tuleneb eelnevast, et käesoleva ettepaneku punktis 48 kirjeldatud minimaalse ühtlustamise kontekstis ja olukorras, kus puudub säte, mis reguleeriks tasuta õigusabi hüvitamise küsimust, võivad liikmesriigid vabalt otsustada, kas nad kavatsevad luua või mitte süsteemi, kus tasuta õigusabi saaja hüvitab sellega seotud kulud.
55.      Nagu ma aga käesoleva ettepaneku punktides 21, 41 ja 44 juba märkisin, kujutab direktiivis 2016/1919 ette nähtud õigus tasuta õigusabile kriminaalmenetlustes siiski endast jätku harta artikli 47 kolmandale lõigule, mis vastab ise EIÕK artiklile 6.(24) Liidu seadusandja on direktiivi põhjendustes 17 ja 30 muide selgelt märkinud oma tahet tõlgendada direktiivi ja selles ette nähtud õigusi kooskõlas Euroopa Kohtu praktika ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga, mis käsitleb neid kahte õigusnormi. Nendel asjaoludel on oluline tagada, et direktiivi 2016/2019 ja harta artikli 47 kolmanda lõigu tõlgendus tagaks kaitse taseme, mis ei oleks vastuolus EIÕK artikliga 6 – niisugusena, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Inimõiguste Kohus – tagatud tasemega.(25) Seega tuleb liikmesriikide võimalust luua või mitte tasuta õigusabi hüvitamise süsteem kasutada nii, et järgitakse direktiiviga 2016/1919 sõnaselgelt ette nähtud õigusi.
2.      Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika
56.      Kui Euroopa Kohtus ei ole veel kunagi olnud kohtuasja, milles oleks tõstatatud küsimus, kas direktiiviga 2016/1919 või hartaga on kooskõlas praktika, mis seisneb selles, et tasuta õigusabi saanud isikult nõutakse selle hüvitamist, on sarnased probleemid seevastu mitu korda üles kerkinud Euroopa Inimõiguste Kohtus.
57.      6. mai 1982. aasta kohtuotsuses X vs. Saksamaa Liitvabariik(26) leidis endine Euroopa Inimõiguste Komisjon sisuliselt, et EIÕK artikli 6 lõike 3 punktiga c ei ole vastuolus nõuda süüdimõistetult, et ta hüvitaks saadud tasuta õigusabiga seotud kulud, kui tal on selleks vahendeid.
58.      25. septembri 1992. aasta kohtuotsuses Croissant vs. Saksamaa(27) meenutas Euroopa Kohus, et EIÕK artikli 6 lõike 3 punktis c ei ole sätestatud absoluutset õigust, sest riigi määratud kaitsja tasuta õigusabi nõutakse üksnes siis, kui süüdistataval ei ole vahendeid tema tasu maksmiseks. Ta leidis seejuures esiteks, et riigisisene tasuta õigusabi andmise süsteem ei ole selle õigusnormiga kooskõlas üksnes juhul, kui menetluse õiglus selle all kannatab. Teiseks täpsustas ta, et tema ei pea lahendama küsimust, kas konkreetne liikmesriik, kellega oli tegemist, võis vaidlusaluste kulude hüvitamist nõuda juhul, kui avaldaja tõendas menetluse jooksul, et tema rahalised vahendid ei võimalda neid tasuda. Ta märkis siiski, et konkreetsel juhul ei ole nõutavad summad liiga suured ja et praktikas neid tavaliselt vähendatakse ja nendest isegi loobutakse kohtuotsuse täitmise etapis. Niisuguses olukorras ei olnud ebamõistlik asjaomaselt isikult nõuda, et ta tõendaks, et tema rahalistest vahenditest ei piisa nõutavaks hüvitamiseks.
59.      26. veebruari 2002. aasta kohtuotsuses Morris vs. Ühendkuningriik(28) leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et EIÕK artikli 6 lõike 3 punkti c rikkumist ei esine, kui isik peab tasuma ühe osa õigusabi kuludest ja tal on selleks vahendid. Ta täpsustas seejuures, et nõutav summa ei tundu ei meelevaldne ega ebamõistlik, võttes arvesse avaldaja vahendeid. Näib, et sellest võib kaudselt järeldada, et nii ei oleks see olnud juhul, kui asjaomasel isikul ei oleks olnud vahendeid nendest kuludest ühe osa kandmiseks. Samasugused järeldused võib sisuliselt teha EIK 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsuse Ognyan Asenov vs. Bulgaaria(29) analüüsimisel.
60.      Eelnevate kaalutluste põhja tuvastan, et EIÕK osalisriikide võimalus nõuda tasuta õigusabiga seotud kulude hüvitamist on selgelt piiritletud Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga. Kõigepealt ei tohi selle võimaluse kasutamine seada ohtu kohtumenetluse õiglust. Seejärel tuleb märkida, et kuigi niisuguse hüvitamise nõudmine ei ole EIÕK artikli 6 lõikega 3 täielikult vastuolus, tuleb seda siiski hinnata, võttes konkreetselt arvesse nõutavat summat ja asjaomase isiku rahalisi vahendeid. Lõpuks on niisugusel juhul õiguspärane, et tõendamiskoormis selle hüvitamise materiaalse võimatuse tõendamisel lasub isikul, kes võimatusele osutab.
D.      Kohaldamine käesoleva kohtuasja suhtes
61.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu probleem asetub Bulgaaria kriminaalõigussüsteemi konkreetsesse faktilisse ja õiguslikku raamistikku. See kohus selgitab, et tasuta õigusabi võidakse selles anda eri viisidel. Esiteks võidakse seda anda omal algatusel ja abi saaja rahalisi vahendeid eelnevalt kontrollimata seepärast, et tekib vahistamisega seotud küsimus ja sel juhul on kaitsjapoolne esindamine kohustuslik. Teiseks võidakse seda anda siis, kui isiku puhul on täidetud kaks kriteeriumi, mis vastavad sisuliselt direktiivi 2016/1919 artiklis 4 ette nähtud vahendite ja põhjendatuse kriteeriumidele. See eeldab muu hulgas selle isiku vahendite eelnevat analüüsi.
62.      Sellega seoses täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et süüdistatavat või kahtlustatavat, kes saab tasuta õigusabi oma vahendite ebapiisavuse tõttu, ei saa kohustada seda tagantjärele hüvitama. Seevastu isik, kes on põhikohtuasja apellandi olukorras, st olukorras, kus ta saab tasuta õigusabi muu hulgas NPK artikli 94 lõike 1 punkti 6 või punkti 8 alusel, millest tuleb esindamise kohustus ilma rahalisi vahendeid eelnevalt analüüsimata, on kohustatud hüvitama kõik kulud, mis on seotud talle ZPP artikli 25 lõike 1 alusel, tõlgendatuna koostoimes tasuta õigusabi seaduse artikli 23 lõikega 1, antud tasuta õigusabiga.
63.      Esiteks ilmneb selgelt eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, mis on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva ettepaneku punktides 61 ja 62, et Bulgaaria kriminaalõigussüsteemis võib süüdistatav või kahtlustatav saada tasuta õigusabi sisuliselt põhjendusel, et seda nõuavad õigusemõistmise huvid, sest see isik viibib vahistuses või ei ole teda oma asja arutamisel kohal ja kaitsja osalemine on kohustuslik.
64.      Niisugusel juhul näib Bulgaaria Vabariik olevat seega valinud ühe direktiivi 2016/1919 artikli 4 lõikes 2 ette nähtud võimalustest, nimelt kohaldada selle kindlakstegemisel, kas tasuta õigusabi tuleb anda, ainult põhjendatuse kriteeriumi. Niisugune valik on, nagu on rõhutatud käesoleva ettepaneku punktis 38, selle sättega täielikult kooskõlas, tingimusel et tasuta õigusabi antakse ka kahtlustatavatele ja süüdistatavatele, kes on olukorras, kus täidetud on mõlemad selles sättes ette nähtud kriteeriumid. Pealegi näib see eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud selgituste kohaselt olevat just nii.
65.      Igal juhul tuleneb eelnevatest kaalutlustest, et kuna liikmesriik võib otsustada kohaldada selle kindlakstegemisel, kas tasuta menetlusabi antakse, kas vahendite kriteeriumi või põhjendatuse kriteeriumi või mõlemaid, on need kaks kriteeriumi paratamatult eri kriteeriumid ja neid ei tohi pidada üheks ja samaks kriteeriumiks. Kui liikmesriik otsustab kohaldada ainult ühte neist kahest kriteeriumist, võib isikule tasuta õigusabi anda ilma kontrollimata, kas teine kriteerium on täidetud, mis ei tähenda aga, et isik ei vastaks mõlemale kriteeriumile, kui liikmesriik oleks otsustanud neid kriteeriume koos kohaldada.
66.      Teiseks kui need kaks tasuta õigusabi saajate kategooriat, keda ma äsja mainisin, ei ole üks ja sama, tuleb teha kindlaks, kas nende erinevus tasuta õigusabi hüvitamise võimaliku nõudmise osas on kooskõlas liidu õigusega.
67.      Sellega seoses meenutan, et põhimõte, mille kohaselt on kõik seaduse ees võrdsed, on tagatud harta artikliga 20, ning et selle kohaselt ei tohi sarnaseid olukordi käsitleda erinevalt ning erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud siis, kui selline erinev käsitlemine on objektiivselt põhjendatud. Liikmesriigid peavad seda põhimõtet harta artikli 51 lõike 1 kohaselt järgima, kui nad kohaldavad liidu õigust. Nõuet, et olukorrad peavad olema sarnased selleks, et saaks otsustada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise üle, tuleb hinnata nii, et võetakse arvesse kõiki asjaolusid, mis neid olukordi iseloomustavad, ning lähtutakse eelkõige kõnealuse eristamise kehtestanud riigisisese akti esemest ja eesmärgist, kusjuures arvestada tuleb selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu käsitletav akt kuulub.(30)
68.      Käsitletaval juhul kuuluvad riigisisesed õigusnormid, millega on põhikohtuasjas tegemist, direktiivi 2016/1919 kohaldamisalasse, nagu märgib muide eelotsusetaotluse esitanud kohus. Tuleb seega hinnata, kas tasuta õigusabi hüvitamise eset ja taotletavat eesmärki arvestades on isiku olukord, kes saab seda seepärast, et ta viibib vahistuses ja esindamine kaitsja poolt on kohustuslik, ilma et kontrollitaks tema rahalisi vahendeid, sarnane niisuguse isiku olukorraga, kes saab seda seetõttu, et taotles seda, tal ei ole rahalisi vahendeid advokaadile tasu maksmiseks ja seda õigustavad õigusemõistmise huvid.
69.      Sellega seoses tõden, et mõlemal juhul on osutatava tasuta õigusabi eesmärk teha võimalikuks see, asjaomaseid isikuid esindab kaitsja, kellele maksavad tasu liikmesriigid, et tagada õigus tõhusale kohtulikule kaitsele. Ainus erinevus nende kahe olukorra vahel seisneb selles, et nendest ühe kategooria rahalisi vahendeid analüüsitakse, samas kui teise kategooria omi mitte. Bulgaaria kriminaalõigussüsteemis on selle abi hüvitamise nõue eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul lihtsalt selle menetluse lõpul süüdimõistmise tulemus. Niisuguses kontekstis näivad need kaks olukorda seega olevat sarnased, sest need eristuvad ainult asjaomastes riigisisestes õigusnormides täielikult ette nähtud menetluse, mitte asjaomaste isikute faktilise olukorra poolest.
70.      Nendel asjaoludel ja ilma et see piiraks kontrollimisi, mille peab tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei mõista ma tasuta õigusabiga seotud kulude hüvitamise osas, kuidas saaks erinev kohtlemine, mis puudutab isikuid, kellele anti seda abi seetõttu, et neil ei ole piisavaid vahendeid kaitsja tasu maksmiseks, ja isikuid, kes said tasuta õigusabi sellepärast, et nad viibisid vahistuses, kuid kellel ei olnud samuti niisuguseid vahendeid, olla õigustatud.
71.      Kolmandaks tuleb minu arvates meeles pidada käesoleva ettepaneku punktides 34 ja 55 esitatud arutluskäike, millest põhilise võib kokku võtta järgmiselt:
–        liikmesriigid on kohustatud järgima ühist miinimumnõuet, mis seisneb selles, et tasuta õigusabi osutatakse igale kahtlustatavale või süüdistatavale, kelle puhul on täidetud direktiivi 2016/1919 artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kaks tingimust, milleks on piisavate vahendite puudumine selleks, et lasta end esindada kaitsjal, ja asjaolu, et õigusemõistmise huvid nõuavad seda;
–        see õigus tasuta õigusabile on osa harta artiklis 47 sätestatud põhiõigusest tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on ise otseselt inspireeritud EIÕK artiklis 6 ette nähtud õigusest õiglasele kohtumenetlusele. Üldiselt ei tohi liikmesriikide pakutav kaitse tase olla madalam hartas või EIÕKs sätestatud normidest niisugusena, nagu neid on tõlgendanud Euroopa Kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus;
–        direktiivis 2016/1919 ei ole ette nähtud ei tasuta õigusabi hüvitamise kohustust ega keeldu. Liikmesriigid võivad vabalt niisugust hüvitamissüsteemi kasutada, tingimusel et sellega ei kahjustata direktiivis 2016/1919 ega ka harta artiklis 47 või EIÕK artiklis 6 ette nähtud õigusi niisugusena, nagu neid on vastavalt tõlgendanud Euroopa Kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus.
72.      Esimesena, mis puudutab niisuguse tasuta õigusabi hüvitamise süsteemi nagu põhikohtuasjas käsitletav ja harta artikli 47 omavahelist kokkusobivust, siis märgin selle artikli kohta kohe, et selles artiklis on sõnaselgelt viidatud „isikule, kellel puuduvad piisavad vahendid“. Euroopa Kohus on ka rõhutanud, et asjaolu, et menetlusabi andmist puudutav säte on paigutatud harta artiklisse, mis näeb ette õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile, viitab sellele, et selle abi andmise vajadust tuleb hinnata lähtuvalt selle isiku enda õigusest, kelle liidu õigusega tagatud õigusi ja vabadusi on rikutud, mitte lähtuvalt ühiskonna üldisest huvist, isegi kui see viimane võib olla abivajaduse hindamise üks osa.(31)
73.      Eelnevast tuleneb, et esiteks on asjaomase isiku rahaliste vahendite küsimus tasuta õigusabi alal kahtlemata keskse tähtsusega küsimus, teiseks on selle isiku konkreetne olukord selle õiguse tagamisel peamine. Sellest võib järeldada, et nõuda isikult, kelle rahaline olukord ei võimalda tal kasutada kaitsjat, kes teda esindaks, et see isik hüvitaks nimetatud abiga seotud kulud, ehkki tema rahaline olukord ei ole paranenud, on vastuolus harta artikli 47 olemuse endaga.
74.      Teisena, mis puudutab EIÕK artikli 6 lõike 3 punkti c ja nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 57–59, annab Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika selle kohta selged juhised. See ühtib lisaks käesoleva ettepaneku eelmises punktis esitatud analüüsiga, mis puudutab harta artiklit 47. Esiteks ei tohi süüdimõistetule osutatud tasuta õigusabi hüvitamise süsteem kahjustada ei kohtumenetluse õigust ega selle isiku ligipääsu õigusemõistmisele. Selles mõttes on Euroopa Inimõiguste Kohus loonud selge seose abi hüvitamise küsimuse ja selle abi saamise õiguse tegeliku tagamise enda vahel. Teiseks tuleb selle kooskõla EIÕK artikli 6 lõike 3 punktiga c hinnata, võttes arvesse seda, kas nõutav summa on mõistlik ja missugused on selle isiku rahalised vahendid hetkel, mil ta peab selle summa maksma, mis eeldab ka siin tema rahalise olukorra konkreetset analüüsimist.
75.      Käsitletaval juhul tundub mulle, et ei saa jätta tähelepanuta ohtu, et niisugune hüvitamise süsteem nagu põhikohtuasjas mõjutab negatiivselt kahtlustatava või süüdistatava otsust kasutada oma apellatsiooniõigust, sest ta kardab, et ta peab hüvitama täiendavad kulud, kui tal ei ole selleks rahalisi vahendeid.
76.      Lisaks ilmneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, et mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavat hüvitamise süsteemi, siis kahtlustatavate või süüdistatavate rahalisi vahendeid ei analüüsita kunagi enne, kui tasuta õigusabi hüvitamist süüdimõistmise korral nõutakse. Nagu on aga märgitud käesoleva ettepaneku punktides 60 ja 74, ilmneb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast üheselt mõistetavalt, et ametiasutused on kohustatud enne hüvitamise nõudmist hindama korraga, kas nõutav summa on mõistlik ja missugune on asjaomase isiku suutlikkus see tasuda.
77.      See näib mulle muide olevat kooskõlas ka direktiivi 2016/1919 eesmärkidega. Direktiivi eesmärk ei ole ainult see, et asjaomast isikut abistaks kaitsja, vaid ka see, et selle abi kulud kannaksid liikmesriigid. Kuigi neil asjaoludel ei ole ebamõistlik nõuda isikult, kelle rahalised vahendid seda võimaldavad, et ta selles rahastamises osaleks, peavad liikmesriigid seda võimalust kasutama proportsionaalselt ja piirides, mida ma kirjeldasin käesoleva ettepaneku punktides 71–74.
78.      Lisaks mis puudutab komisjoni kohtuistungil esitatud argumenti, et isiku, kellel ei ole vahendeid kaitsja abi rahastamiseks, võib samastada haavatava isikuga direktiivi 2016/1919 artikli 9 tähenduses, siis see ei näi mulle asjakohane. Miski direktiivi sõnastuses ei kõnele selle kasuks ja kohtupraktikast ilmneb muide selgelt, et ei ole olemas süüdistatavate haavatavuse eeldust ja et isiku võime tasuda kaitsjale ja isiku haavatavus on eri küsimused.(32)
V.      Ettepanek
79.      Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Apelativen sad – Sofia (Sofia apellatsioonikohus, Bulgaaria) neljandale ja viiendale eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2016. aasta direktiivis (EL) 2016/1919, milles käsitletakse tasuta õigusabi andmist kahtlustatavatele ja süüdistatavatele kriminaalmenetluses ning isikutele, kelle üleandmist taotletakse Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses, artikli 2 lõike 1 punkte a ja b ning artikli 4 lõikeid 1 ja 4 koostoimes selle direktiivi põhjendusega 8
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on ette nähtud, et süüdistatav, kes sai tasuta õigusabi seepärast, et ta viibis vahistuses, võib olla kohustatud hüvitama selle abiga seotud kulud, ilma et eelnevalt kontrollitaks tema rahalisi vahendeid. Niisugune praktika võib ka olla diskrimineeriv juhul, kui sellist kohustust ei saa panna süüdistatavale, kes sai tasuta õigusabi just seetõttu, et tema vahendid olid ebapiisavad.
1      Algkeel: prantsuse.
2      EIK 9. oktoobri 1979. aasta kohtuotsus Airey vs. Iirimaa, (CE:ECHR:1979:1009JUD000628973, punkt 26).
3      Vt 17. juuli 1997. aasta kohtuotsus Krüger (C‑334/95, EU:C:1997:378, punktid 22 ja 23); 28. novembri 2000. aasta kohtuotsus Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, punkt 18), ning 3. juuni 2025. aasta kohtuotsus Kinsa (C‑460/23, EU:C:2025:392, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
4      Vt eelkõige komisjoni roheline raamat kahtlusaluste ja kostjate kriminaalmenetluses kasutatavate menetluslike tagatiste kohta kõikjal Euroopa Liidus (KOM(2003) 75 (lõplik), 19.2.2003, ning ettepanek võtta vastu nõukogu raamotsus teatavate protsessuaalsete õiguste kohta kriminaalmenetlustes kõikjal Euroopa Liidus, KOM(2004) 328 (lõplik), 28.4.2004.
5      Nõukogu 30. novembri 2009. aasta resolutsioon (ELT 2009, C 295, lk 1; edaspidi „nõukogu 30. novembri 2009. aasta resolutsioon“).
6      Stockholmi programm – avatud ja turvaline Euroopa kodanike teenistuses ja nende kaitsel (ELT 2010, C 115, lk 1).
7      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta direktiiv 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses (ELT 2010, L 280, lk 1); Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta direktiiv 2012/13/EL, milles käsitletakse õigust saada kriminaalmenetluses teavet (ELT 2012, L 142, lk 1), ja direktiiv 2016/1919.
8      Direktiiv 2016/343; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/800, mis käsitleb kriminaalmenetluses kahtlustatavate või süüdistatavate laste menetluslikke tagatisi (ELT 2016, L 132, lk 1), ja direktiiv 2016/1919.
9      Vt üksikasjalike selgituste kohta kohtujurist Ćapeta ettepanek kohtuasjas M.S. jt (alaealise isiku menetlusõigused) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punktid 26–31).
10      Vt selle kohta nõukogu 30. novembri 2009. aasta resolutsiooni põhjendus 10.
11      ELT 2007, C 303, lk 17.
12      Vt selle kohta 15. septembri 2022. aasta kohtuotsus HN (menetlus riigi territooriumilt välja saadetud süüdistatava suhtes) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punktid 54 ja 55 ning seal viidatud kohtupraktika). Meenutan ka, et väljakujunenud kohtupraktikast ilmneb, et harta artikli 52 lõike 3 kohaselt on hartas sisalduvatel õigustel sama tähendus ja ulatus kui vastavatel õigustel, mis on tagatud EIÕKga, kuid see ei takista liidu õiguses ulatuslikuma kaitse andmist. Harta artikli 47 teise lõigu ja artikli 48 lõikega 2 tagatud õiguste tõlgendamisel peab Euroopa Kohus seega arvesse võtma vastavaid õigusi, mis on tagatud EIÕK artikliga 6 – nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on seda tõlgendanud –, kui minimaalset kaitsetaset. Vt 22. juuni 2023. aasta kohtuotsus K.B. ja F.S. (omal algatusel kontrollimine kriminaalasjades) (C‑660/21, EU:C:2023:498, punkt 41).
13      Vt selle kohta 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punktid 58 ja 59 ning seal viidatud kohtupraktika).
14      Komisjoni talituste 27. novembri 2011. aasta töödokument „Mõjuhinnangu kommenteeritud kokkuvõte. Lisatud dokumendile: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse esialgset tasuta õigusabi kahtlustatavatele või süüdistatavatele, kellelt on võetud vabadus, ning tasuta õigusabi Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses“ (SWD(2013) 477 (final).
15      COM(2013) 824 (final).
16      Vt direktiivi 2016/1919 põhjendus 1.
17      Euroopa Inimõiguste Kohtu 25. septembri 1992. aasta kohtuotsus Pham Hoang vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:1992:0925JUD001319187, punkt 39).
18      8. mai 2025. aasta kohtuotsus Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punkt 97 ja seal viidatud kohtupraktika).
19      Vt analoogia alusel 15. septembri 2022. aasta kohtuotsus HN (menetlus riigi territooriumilt välja saadetud süüdistatava suhtes) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
20      Vt analoogia alusel 12. veebruari 2019. aasta kohtumäärus RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
21      Vt 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Puppinck jt vs. komisjon (C‑418/18 P, EU:C:2019:1113, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
22      Vt 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
23      27. novembri 2013. aasta ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse esialgset tasuta õigusabi kahtlustatavatele või süüdistatavatele, kellelt on võetud vabadus, ning tasuta õigusabi Euroopa vahistamismäärusega seotud menetluses, COM(2013)0824 (final).
24      Vt selle kohta 15. septembri 2022. aasta kohtuotsus HN (menetlus riigi territooriumilt välja saadetud süüdistatava suhtes) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
25      Vt selle kohta 15. septembri 2022. aasta kohtuotsus HN (menetlus riigi territooriumilt välja saadetud süüdistatava suhtes) (C‑420/20, EU:C:2022:679, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      EIK 6. mai 1982. aasta kohtuotsus X vs. Saksamaa Liitvabariik, (CE:ECHR:1982:0506DEC000936581).
27      EIK 25. septembri 1992. aasta kohtuotsus Croissant vs. Saksamaa, (ECLI:CE:ECHR:1992:0925JUD001361188).
28      EIK 26. veebruari 2002. aasta kohtuotsus Morris vs. Ühendkuningriik, (ECLI:CE:ECHR:2002:0226JUD003878497).
29      EIK 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Ognyan Asenov vs. Bulgaaria, (CE:ECHR:2011:0217JUD003815704). Üsna sarnasest arutluskäigust on lähtutud ka EIK 21. juuni 2011. aasta kohtuotsuses Orlov vs. Venemaa, (CE:ECHR:2011:0621JUD002965204).
30      Vt selle kohta 6. juuni 2023. aasta kohtuotsus O. G. (kolmanda riigi kodaniku suhtes tehtud Euroopa vahistamismäärus) (C‑700/21, EU:C:2023:444, punktid 40–43 ja seal viidatud kohtupraktika).
31      22. detsembri 2010. aasta kohtuotsus DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, punkt 42).
32      Vt selle kohta 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, punktid 61–71 ja seal viidatud kohtupraktika).