62008CC0565_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Nyt käsiteltävä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely koskee Italian lainsäädäntöä, jossa Euroopan komission mukaan säädetään asianajajien toimintaan sovellettavista sitovista enimmäispalkkioista.
2. Komission mukaan asianajajien velvoittaminen noudattamaan enimmäispalkkioita rajoittaa EY 43 artiklassa tarkoitettua sijoittautumisvapautta ja EY 49 artiklassa tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapautta. Komissio katsoo, ettei kyseisellä velvoitteella pystytä turvaamaan yleisen edun mukaisia tavoitteita ja että se on joka tapauksessa rajoittavampi kuin mikä on tarpeen mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi, joten sen mielestä kyseessä on rajoitus, jonka ei voida katsoa olevan perusteltavissa.
3. Italian tasavalta on perustanut puolustuksensa ensisijaisesti väitteeseen siitä, ettei sen oikeusjärjestyksessä ole periaatetta, joka kieltäisi asianajajien toiminnassa sovellettavien enimmäispalkkioiden ylittämisen. Se on yrittänyt ainoastaan toissijaisesti osoittaa, että palkkioiden enimmäisrajoja koskevan määräyksen tarkoituksena on taata oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, palvelujen vastaanottajien suojelu sekä hyvä oikeudenkäyttö.
Asiaa koskevat kansalliset oikeussäännöt
4. Palvelusopimuksiin perustuvista asianajajien ja muiden vapaiden ammattien harjoittajien palkkioista säädetään yleisesti Italian siviililain 2233 §:ssä seuraavaa:
”Palkkion määrästä päättää tuomioistuin, jos siitä ei ole sovittu asianosaisten kesken eikä sitä voida määritellä voimassa olevien maksuluettelojen eikä käytäntöjen perusteella, kuultuaan ammatillista yhdistystä, johon palvelun suorittaja kuuluu.
Palkkion määrä on kuitenkin aina suhteutettava työn määrään ja ammatin arvokkuuteen.
Sopimukset, joita asianajajat tai valtuutetut harjoittelijat tekevät asiakkaiden kanssa ja joissa palkkiot vahvistetaan, ovat pätemättömiä, jos niitä ei ole laadittu kirjallisesti.”
5. Erityisesti asianajopalkkioita koskevat säännökset sisältyvät 27.11.1933 annettuun kuninkaan asetukseen (regio decreto legge) nro 1578, joka on muutettu 22.1.1934 annetuksi laiksi nro 36 ja jota on sittemmin muutettu (jäljempänä kuninkaan asetus); kyseessä on asianajajan ammattia säätelevä perussäädös Italiassa.
6. Kuninkaan asetuksen 57 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Perusteet, joita käytetään asianajajille ja procuratoreille [oikeudenkäyntiasiamies] rikosasioissa ja oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa(2) maksettavien palkkioiden ja korvausten määrittämisessä, vahvistetaan kahden vuoden välein Consiglio nazionale forensen (kansallisen asianajajaliiton) päätöksellä. Myös Corte di cassazionessa ja Tribunale militare supremossa käytävien rikosoikeudenkäyntien palkkioiden määrittäminen kuuluu Consiglio nazionale forenselle.
Edellisessä kohdassa tarkoitettujen perusteiden vahvistamisesta tehdyille päätöksille on saatava oikeusministeriön hyväksyntä.”
7. Kuninkaan asetuksen 57 §:ssä tarkoitettuihin perusteisiin sovellettavat edellytykset täsmennetään saman asetuksen 58 §:ssä. Kyseisessä pykälässä säädetään seuraavaa:
”Edellisessä pykälässä tarkoitetut perusteet laaditaan ottamalla huomioon intressi, josta riita-asiassa on kyse, asiaa käsittelevän viranomaisen aste ja rikosoikeudenkäyntien osalta niiden kesto.
Kullekin toimenpiteelle tai toimenpideryhmälle on vahvistettava maksujen enimmäis- ja vähimmäisrajat.
Oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa on otettava huomioon asian laajuus.”
8. Kun Consiglio nazionale forense on tehnyt päätöksen asianajopalkkioita koskevasta maksuluettelosta kuninkaan asetuksen 57 §:n mukaisesti, oikeusministeriön on hyväksyttävä se saatuaan 22.12.1984 annetun lain nro 887 14 §:n 20 kohdan nojalla Comitato interministeriale dei prezzin (hintoja käsittelevä ministeriöiden välinen komitea) lausunnon ja kuultuaan 23.8.1988 annetun lain nro 400 17 §:n 3 momentin nojalla Consiglio di Statoa (korkein hallinto-oikeus). Viimeisin ministeriön asetus (decreto ministeriale), joka on annettu edellä mainitun menettelyn mukaisesti ja jossa säädetään asianajopalkkioista, on 8.4.2004 annettu asetus nro 127 (jäljempänä ministeriön asetus nro 127/2004).
9. Palkkioiden maksettavaksi määräämisestä kuninkaan asetuksen 60 §:ssä säädetään, että asianomainen tuomioistuin tai muu lainkäyttöelin määrää maksettavan palkkion mainittujen perusteiden mukaisesti ottaen huomioon käsiteltyjen kysymysten vakavuuden ja määrän. Maksettavaksi määrättävä palkkio ei saa poiketa etukäteen vahvistetuista enimmäis- ja vähimmäisrajoista. Tuomioistuin voi kuitenkin ylittää maksuluettelossa vahvistetun enimmäisrajan poikkeuksellisen tärkeissä asioissa oikeusriidan erityisen luonteen ja suoritetun palvelun arvon perusteella. Vastaavasti silloin, kun asia osoittautuu helpoksi, tuomioistuin voi määrätä maksettaviksi vähimmäisrajan alittavia palkkioita. Molemmissa tapauksissa tuomioistuimen päätös on perusteltava.
10. Asianajajien asiakkailtaan perimistä palkkioista kuninkaan asetuksen 61 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Palkkiot, joita asianajajat perivät asiakkailtaan niin oikeudenkäyntiasioista kuin oikeudenkäynnin ulkopuolisista asioista, määritetään 57 §:ssä säädettyjen perusteiden mukaisesti ottaen huomioon käsiteltyjen kysymysten vakavuus ja määrä, jos niistä ei ole erikseen sovittu.
Tällaiset palkkiot voivat riita-asian erityisluonne sekä suoritetun palvelun arvo ja tulos huomioon ottaen olla suuremmat kuin palkkiot, jotka oikeudenkäyntikulut korvaamaan velvoitetun asianosaisen on maksettava.
– –”
11. Asianajajan palkkioista oikeudenkäynteihin liittyvistä palveluista siviiliasioissa 13.6.1942 annetun lain nro 794 (jäljempänä laki nro 794/1942) 24 §:ssä säädetään, että maksuluettelossa vahvistetuista oikeudenkäynteihin liittyvien palvelujen vähimmäispalkkioista siviiliasioissa ei saa poiketa, sillä uhalla, että tällaista poikkeamista koskeva sopimus on pätemätön.
12. Asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22.3.1977 annetun neuvoston direktiivin 77/249/ETY(3) täytäntöön panemiseksi 9.2.1982 annetun Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden kansalaisia olevien asianajajien palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan lain nro 31 13 §:ssä säädetään, että ”1 §:ssä luetelluille asianajajille maksetaan oikeudenkäyntiasioita ja oikeudenkäynnin ulkopuolisia asioita koskevien asianajopalvelujen suorittamisesta maksut ja korvaukset, jotka on vahvistettu voimassa olevassa ammatillisessa säännöstössä”.
13. On todettava, että nyt käsiteltävän asian oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana vapaiden ammattien harjoittajien ja siten myös asianajajien palkkioita koskevaa Italian lainsäädäntöä on muutettu 4.7.2006 annetulla asetuksella (decreto legge) nro 223, joka on muutettu 4.8.2006 annetuiksi laiksi (jäljempänä asetus nro 223/2006). Sen 2 §:ssä nimeltä ”Kiireellisiä säännöksiä ammatillisten palvelujen alan kilpailun turvaamiseksi” säädetään seuraavaa:
”1. Kilpailun vapautta ja henkilöiden sekä palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön periaatteiden mukaisesti sekä sen varmistamiseksi, että käyttäjillä on tosiasiallinen valintamahdollisuus käyttäessään omia oikeuksiaan sekä mahdollisuus vertailla markkinoilla tarjottavia palveluja, tämän asetuksen voimaantulopäivästä lähtien kumotaan lakien ja asetusten säännökset, joissa säädetään vapaiden ammattien ja henkisen toiminnan osalta
a) sitovista kiinteistä hinnoista tai vähimmäishinnoista tai kielletään laatimasta sopimuksia palkkioista, jotka ovat riippuvaisia tavoiteltujen päämäärien saavuttamisesta
– –
2. Edellä esitetty ei päde säännöksiin, jotka koskevat kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän puitteissa tai siihen sopimussuhteessa ollessa harjoitettua ammattitoimintaa sekä käyttäjien suojelemiseksi yleisesti etukäteen mahdollisesti vahvistettuja enimmäishintoja. Tuomioistuin määrää pakkoselvitysmenettely- ja oikeustapauksessa oikeudenkäyntikulut ja palkkiot maksettaviksi palkkiotaulukon perusteella. Hankintaelimet voivat käyttää tarjouspyyntömenettelyissä palkkioiden määrittämiseksi perusteena tai suosituksena taulukkoja, joita perustellusti pidetään asianmukaisina.
3. Ammattietiikkaa koskevia sääntöjä ja työehtosopimusten määräyksiä sekä tapaohjeita, jotka sisältävät 1 momentissa olevia säännöksiä, on muutettava viimeistään 1.1.2007, myös vahvistamalla toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on taata ammatillisten palvelujen laadukkuus. Mikäli mukautusta ei tehdä, 1 momentin vastaiset säännöt ovat edellä mainitusta ajankohdasta lähtien kaikissa tapauksissa pätemättömiä.”
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa
14. Koska komissio katsoi, että asianajajan oikeudenkäyntien ulkopuolista toimintaa koskeva Italian lainsäädäntö saattaa olla EY 49 artiklan vastainen, se lähetti 13.7.2005 Italian tasavallalle virallisen huomautuksen. Italian tasavalta toimitti vastauksensa 19.9.2005 päivätyllä kirjeellä.
15. Myöhemmin komissio on täydentänyt kaksi kertaa virallisessa huomautuksessa esitettyä tarkastelua. Se katsoi 23.12.2005 päivätyssä ensimmäisessä täydentävässä virallisessa huomautuksessa EY 43 ja EY 49 artiklan vastaisiksi ne Italian säännökset, joissa asetetaan velvoite noudattaa sitovia maksuluetteloja asianajajien oikeudenkäyntiasioissa ja oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa harjoitettavassa toiminnassa. Italian tasavalta toimitti vastauksensa 9.3., 10.7. ja 17.10.2006 päivätyillä kirjeillä.
16. Toinen täydentävä virallinen huomautus on päivätty 23.3.2007, ja sillä komissio reagoi asiaa koskevaan uuteen Italian lainsäädäntöön eli asetukseen nro 223/2006. Italian tasavalta toimitti vastauksensa 21.5.2007 päivätyllä kirjeellä.
17. Komissio pyysi Italian viranomaisilta 3.8.2007 päivätyllä kirjeellä tietoja asianajajille aiheutuneiden kulujen korvausjärjestelmää koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. Italian tasavalta toimitti vastauksensa 28.9.2007 päivätyllä kirjeellä.
18. Koska komissio oli tyytymätön Italian tasavallan esittämiin huomautuksiin, se lähetti tälle 4.4.2008 perustellun lausunnon, jossa se moitti Italian tasavaltaa siitä, että kansalliset säännökset, joissa asianajajat velvoitetaan noudattamaan enimmäispalkkioita, ovat EY 43 ja EY 49 artiklan vastaisia.
19. Italian viranomaisten 9.10.2008 päivätyssä perusteltuun lausuntoon antamassaan vastauksessa esittämistä väitteistä huolimatta komissio nosti nyt käsiteltävän kanteen, jolla se vaatii unionin tuomioistuinta toteamaan, että antaessaan säännöksiä, joilla asianajajat velvoitetaan noudattamaan enimmäispalkkioita, Italian tasavalta ei ole noudattanut EY 43 ja EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, ja velvoittamaan Italian tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20. Slovenian tasavalta hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen 5.6.2009 antamalla määräyksellä väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia.
21. Italian tasavalta pyysi suullisen pääkäsittelyn toimittamista. Se pidettiin 24.3.2010 Italian tasavallan ja komission asiamiesten läsnä ollessa.
Asian arviointi
22. Komission kannekirjelmän lähtökohtana on, että Italian lainsäädännössä on säännöksiä, joissa asianajajat velvoitetaan noudattamaan enimmäispalkkioita. Komission kannekirjelmään sisältyvien ja istunnosta esitettyjen väitteiden perusteella voidaan todeta, ettei komissio moiti Italian tasavaltaa siitä, että lainkäyttöviranomaisten maksettavaksi määräämien oikeudenkäyntikulujen osalta on sitovia enimmäispalkkioita, joista säädetään nimenomaisesti kuninkaan asetuksen 60 §:ssä, vaan pikemminkin siitä, että tällaisia enimmäispalkkioita on noudatettava asianajajan ja asiakkaan välisissä suhteissa, koska tämä velvoite rajoittaa komission mielestä mahdollisuutta neuvotella asianajopalkkioista.
23. Jos asian laita oli näin eli jos Italian lainsäädännössä oli todellakin säännöksiä, joissa asianajajat velvoitettiin noudattamaan asiakassuhteissaan enimmäispalkkioita, olisi jokseenkin helppoa katsoa – kun otetaan huomioon yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. annettu tuomio,(4) jossa vastaavanlaista vähimmäispalkkioiden noudattamisvelvollisuutta pidettiin palvelujen tarjoamisen vapautta koskevana rajoituksena – että nyt käsiteltävä velvoite rajoittaa palvelujen tarjoamisen vapautta ja jopa sijoittautumisvapautta, missä tapauksessa Italian tasavallan tehtävänä olisi todistaa, että tällainen rajoitus on perusteltavissa yleisen edun mukaisilla tavoitteilla.
24. Italian tasavalta kuitenkin kieltää nimenomaisesti, että asianajajat olisi velvoitettu noudattamaan enimmäispalkkioita asiakassuhteissaan. Siksi ennen kuin pohdin, rajoittaako asianajajien velvoittaminen noudattamaan enimmäispalkkioita EY 43 artiklassa tarkoitettua sijoittautumisvapautta ja EY 49 artiklassa tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapautta, haluan ensin selvittää, sisältyykö mainittu velvoite todellakin Italian oikeusjärjestykseen.
25. Haluan aluksi muistuttaa, että unionin tuomioistuin on tutkinut jo kolmessa yhteydessä maksuluettelon, joka koskee asianajotoimintaa Italiassa ja jossa kullekin toimenpiteelle tai toimenpideryhmälle vahvistetaan palkkion enimmäis- ja vähimmäisraja. Ensimmäisen kerran luettelo tutkittiin asiassa Arduino annetussa tuomiossa,(5) jossa tarkasteltiin palkkioiden vähimmäis- ja enimmäismäärät vahvistavan maksuluettelon hyväksymismenettelyä EY 10 ja EY 81 artiklan kannalta sen selvittämiseksi, onko mainittu luettelo julkisoikeudellinen toimi vai yksityisen toimijan tekemä taloutta ohjaava päätös. Tässä yhteydessä todettiin, etteivät edellä mainitut EY:n perustamissopimuksen artiklat ole esteenä sille, että jäsenvaltio antaa lain, asetuksen tai hallinnollisen määräyksen, jolla hyväksytään asianajajayhteisön laatiman esityksen perusteella maksuluettelo, jossa vahvistetaan kyseisen ammatin harjoittajien palkkioiden vähimmäis- ja enimmäismäärät.(6)
26. Sama toteamus sisältyy yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. annettuun tuomioon.(7) Kyseisessä tuomiossa tarkasteltiin paitsi sitä, onko Italiassa käytettävä asianajopalkkioita koskeva maksuluettelo yhteisön kilpailuoikeuden mukainen, myös sitä, miten ehdoton kielto poiketa sopimuksella maksuluettelossa vahvistetuista vähimmäispalkkioista suhteutuu palvelujen vapaata tarjoamista koskevaan periaatteeseen. Kyseisen kaltainen kielto katsottiin palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukseksi, joka voidaan periaatteessa perustella kuluttajansuojaa ja hyvää oikeudenkäyttöä koskevilla tavoitteilla. Tuomion mukaan kansallisen tuomioistuimen asiana on varmistaa, että asianomaisella Italian lainsäädännöllä todella saavutetaan mainitut tavoitteet ja että siinä asetetut rajoitukset eivät ole näihin tavoitteisiin nähden suhteettomia.(8)
27. Asiassa Hospital Consulting ym. annetussa määräyksessä(9) toistettiin yhteisöjen tuomioistuimen kanta kysymykseen siitä, onko Italiassa käytettävä asianajopalkkioita koskeva maksuluettelo yhteisön kilpailuoikeuden vaatimusten mukainen. Kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt ennakkoratkaisukysymykset koskivat kieltoa, jonka mukaan tuomioistuin ei voi poiketa mainitussa maksuluettelossa vahvistetuista vähimmäispalkkioista antaessaan ratkaisun niiden oikeudenkäyntikulujen määrästä, jotka asian hävinneen asianosaisen on korvattava vastapuolelle.
28. Mielestäni on kuitenkin tärkeää korostaa, että yhteisöjen tuomioistuimen perustelut sekä yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. annetussa tuomiossa että asiassa Hospital Consulting ym. annetussa määräyksessä koskivat ainoastaan kieltoa poiketa vähimmäispalkkioista. Mainituissa ratkaisuissa ei lainkaan käsitellä mahdollisuutta kieltää poikkeaminen enimmäispalkkioista, vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. tiedustellut yhteisöjen tuomioistuimelta, onko periaate, jonka mukaan asianajopalkkioista poikkeaminen on ehdottomasti kielletty, yhteensopiva palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan periaatteen kanssa.(10)
29. Edellä mainitussa asiassa Arduino annetussa tuomiossa, edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. annetussa tuomiossa ja edellä mainitussa asiassa Hospital Consulting ym. annetussa määräyksessä tosiseikkojen tapahtuma-aikaan oli kiistatonta, että vähimmäispalkkioista poikkeamista koskeva kielto oli olemassa. Kielto esitettiin nimenomaisesti lain nro 794/1942 24 §:ssä, mistä seurasi, että kaikki kiellosta poikkeavat sopimukset olivat pätemättömiä, sekä ministeriön asetuksen nro 127/2004 4 §:n 1 momentissa, jonka mukaan asianajopalkkioita varten laadituista vähimmäispalkkioista ei voida lainkaan poiketa.(11)
30. Vähimmäispalkkioiden noudattamisvelvoite ja siten niiden sitovuus on poistettu asetuksella nro 223/2006, joka näin ollen poikkeaa lex posterior -periaatteen mukaisesti laista nro 794/1942 ja ministeriön asetuksesta nro 127/2004.
31. Yhtä selvää kuin se, että edellä mainitussa asiassa Arduino annetussa tuomiossa, edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. annetussa tuomiossa ja edellä mainitussa asiassa Hospital Consulting ym. annetussa määräyksessä tosiseikkojen tapahtuma-aikaan oli olemassa kielto poiketa vähimmäispalkkioista, on se, että Italian lainsäädännössä säädetään asianajotoiminnan enimmäispalkkioista.
32. Komissio ei ilmeisesti kuitenkaan moiti Italian tasavaltaa nimenomaan tästä. Se näet arvostelee asianajajien ja heidän asiakkaidensa välisissä suhteissa sovellettavien enimmäispalkkioiden sitovuutta, koska se rajoittaa asiakkaiden sopimusvapautta. Komission mielestä kyseisessä Italian lainsäädännössä kielletään asianajajia poikkeamasta enimmäispalkkioista sopimuksella.
33. Tässä yhteydessä on muistutettava, ettei Italian tasavalta ole ainoa jäsenvaltio, jonka oikeusjärjestyksessä säädetään maksuluettelosta, jossa vahvistetaan asianajopalkkioihin sovellettavat vähimmäis- ja enimmäisrajat.(12)
34. Myönnän, että tällaisella maksuluettelolla voi olla palkkioita hillitsevä rooli, jos se suojelee yksityisiä oikeussubjekteja liian suurten palkkioiden vahvistamiselta ja jos yksityiset voivat saada jo etukäteen tietoja asianajajien palveluihin liittyvistä kustannuksista, etenkin kun otetaan huomioon asianajajien ja asiakkaiden välillä vallitseva tiedon epäsuhta.
35. Kuten edellä totesin, komission pääasiallinen huolenaihe on se, että enimmäispalkkiot, joita sen mukaan sovelletaan asianajotoimintaan erityisesti kuninkaan asetuksen 57 §:n ja 58 §:n, lain nro 794/1942 24 §:n, 9.2.1982 annetun lain nro 31 13 §:n, ministeriön asetuksen nro 127/2004 asianomaisten säännösten sekä asetuksen nro 223/2006 nojalla, ovat sitovia.(13)
36. Mielestäni komission enimmäispalkkioista poikkeamisen kieltoa koskeva oletus on virheellinen, ja perustan näkemykseni Italian lainsäädäntöön, sellaisena kuin komissio on sen esittänyt ja Italian tasavalta on sitä selventänyt vastineissaan sekä istunnossa esitetyissä suullisissa selvityksissään.
37. Yleislaiksi katsottavan Italian siviililain 2233 §:stä ja erityislaiksi katsottavan kuninkaan asetuksen 61 §:stä seuraa nimenomaisesti, että asianajajan ja hänen asiakkaansa välinen sopimus on ensisijainen ministeriön asetuksella nro 127/2004 säädettyyn maksuluetteloon nähden. Maksuluetteloa käytetään ainoastaan sopimuksen puuttuessa asianajopalkkioiden määrittämiseksi konkreettisissa tapauksissa. Tästä seuraa, että asianajajalla ja hänen asiakkaallaan on mahdollisuus määrittää asianajopalkkiot esimerkiksi käytettyyn aikaan, kiinteään korvaukseen tai tulokseen perustuvalla sopimuksella.
38. Mainittu toteamus ei ole myöskään vastoin asetuksen nro 223/2006 2 §:n 2 momenttia, jonka mukaan sellaisten ammatillisia palveluja koskevien lakien ja asetusten säännösten kumoaminen, joissa säädetään alalla sovellettavista sitovista kiinteistä palkkioista tai vähimmäispalkkioista, ei rajoita mahdollisten enimmäispalkkioiden soveltamista. Kyseisestä säännöksestä on mielestäni pääteltävä, ettei mahdollisten enimmäispalkkioiden luonne ole muuttunut. Jos siis asianajotoimintaan sovellettavat enimmäispalkkiot eivät olleet sitovia asianajajien ja näiden asiakkaiden välisissä suhteissa ennen asetuksen nro 223/2006 antamista, ne eivät voi olla sellaisia myöskään mainitun asetuksen antamisen jälkeen.
39. Lisäksi sana ”sitova” esiintyy asetuksen nro 223/2006 2 §:n 1 momentissa, mutta se ei silti esiinny enimmäispalkkioiden osalta saman pykälän 2 momentissa.
40. Kun tarkasteluun otetaan myös oikeuskäytäntö, jonka mukaan kansallisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten soveltamisalaa on arvioitava ottaen huomioon se, miten kansalliset tuomioistuimet niitä tulkitsevat,(14) komission olisi kanteensa menestymiseksi osoitettava, että italialaiset tuomioistuimet pitävät enimmäispalkkioita sitovina.
41. Komissio väittää kannekirjelmässään – mainitsematta kuitenkaan konkreettisia esimerkkejä –, että Corte suprema di cassazionen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kielto poiketa asianajajan ammattipalvelujen maksuluettelosta tarkoittaa, että kaikki kiellon vastaiset sopimukset asianosaisten välillä ovat pätemättömiä. Italian tasavalta on vastannut tähän, että mainittu oikeuskäytäntö koskee ainoastaan vähimmäispalkkioita.
42. Komissio viittasi istunnossa Corte suprema di cassazionen tuomioihin nro 12297/2001, nro 9514/96 ja nro 19014/2007 toimittamatta niistä kuitenkaan jäljennöstä unionin tuomioistuimelle. Se väitti Corte suprema di cassazionen katsoneen kyseisissä tuomioissa, että enimmäis- ja vähimmäispalkkioiden tarkoituksena on rajoittaa sopimusautonomiaa. Italian tasavalta vastasi tähän, että kyseiset tuomiot koskevat täysin erilaisia sääntelyjärjestelmiä.
43. Vaikka edellä mainittuja tuomioita ei ole sisällytetty oikeudenkäyntiasiakirjoihin, olen tutkinut niistä yhden eli tuomion nro 12297/2001, joka on saatavilla internetissä. Päädyin tutkimuksessani siihen, että tuomio koskee ainoastaan oikeudenkäyntikulujen maksettavaksi määräämistä eikä vapautta vahvistaa palkkion määrä asiakkaan ja hänen asianajajansa välisellä sopimuksella.
44. Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella voin laatia yhteenvedon.
45. Komission asiana on ensinnäkin osoittaa, että asianajajille on asetettu velvoite noudattaa enimmäispalkkioita ja olla poikkeamatta mainituista enimmäispalkkioista sopimuksella.
46. Komissio on todistanut, että palkkioille on asetettu enimmäisrajat. Tätä seikkaa Italian tasavalta ei itse asiassa ollut kiistänytkään. Komissio ei ole kuitenkaan onnistunut osoittamaan, että mainitut rajat ovat sitovia, koska rajoilla kielletään asianajajia poikkeamasta niistä asiakkaidensa kanssa tekemillä sopimuksilla. Asianajopalkkioita koskevan Italian lainsäädännön tarkastelusta ei ole käynyt ilmi, että enimmäispalkkioista poikkeaminen olisi nimenomaisesti kielletty samaan tapaan kuin poikkeaminen vähimmäispalkkioista oli kiellettyä asetuksella nro 223/2006 tehtyyn muutokseen saakka.
47. Toiseksi komissio ei ole osoittanut, että tällaisen nimenomaisen kiellon puuttumisesta huolimatta kansalliset tuomioistuimet tulkitsisivat asianomaista lainsäädäntöä siten, että enimmäispalkkiot rajoittavat asianajajien ja heidän asiakkaidensa sopimusvapautta. Komission istunnossa mainitsemat Corte suprema di cassazionen tuomiot,(15) joita ei ole kuitenkaan sisällytetty oikeudenkäyntiasiakirjoihin, eivät tietääkseni tue komission väitettä. Italian tasavalta huomautti lisäksi täysin perustellusti, että kyseiset tuomiot koskevat eri sääntelyjärjestelmiä kuin nyt käsiteltävässä asiassa tarkasteltu järjestelmä.
48. Edellä esitetyn yhteenvedon perusteella komission kannekirjelmä on hylättävä perusteettomana.
49. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Italian tasavalta ei ole esittänyt tällaisia vaatimuksia, kummankin asianosaisen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
50. Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltio, joka on asiassa väliintulijana, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Näin ollen Slovenian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Ratkaisuehdotus
51. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
– Kanne hylätään.
– Italian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
– Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
– Slovenian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(1) .
(2)
– Vaikka kyseisessä säännöksessä mainitaan nimenomaisesti vain palkkiot ja korvaukset rikosasioissa ja oikeudenkäynnin ulkopuolisissa asioissa, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä säännöstä on vakiintuneesti lainattu siten, että se koskee myös siviiliasioissa maksettavia palkkioita ja korvauksia (ks. esim. asia C-35/99, Arduino, tuomio 19.2.2002, Kok., s. I-1529, 6 kohta; yhdistetyt asiat C-94/04 ja C-202/04, Cipolla ym., tuomio 5.12.2006, Kok., s. I-11421, 4 kohta ja asia C-386/07, Hospital Consulting ym., määräys 5.5.2008, 5 kohta).
(3)
–	EYVL L 78, s. 17.
(4)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 2.
(5)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 2.
(6)
–	Sen sijaan Italian kaikkia tullihuolitsijoita koskevasta sitovasta maksuluettelosta oikeuskäytännössä on katsottu, että Italian lainsäädäntö, jossa toimialajärjestö velvoitetaan vahvistamaan mainittu maksuluettelo, on EY 85 artiklan vastainen, koska kyseessä on yritysten yhteenliittymän päätös eikä julkisoikeudellinen toimi (asia C-35/96, komissio v. Italia, tuomio 18.6.1998, Kok., s. I-3851).
(7)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 2.
(8)
–	Komissio kiinnittää kannekirjelmässään huomiota toteamukseen, jonka ennakkoratkaisua yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. pyytänyt tuomioistuin, Corte d’Appello di Torino, esitti 26.3.2008 antamassaan tuomiossa (asia Cipolla v. Portolese in Fazari) ja jonka mukaan ”sitovien vähimmäispalkkioiden vahvistaminen ei ole hyvä keino suojella kuluttajia, joihin ei – yleensä – sovelleta ammattitaksan mukaisia hintoja ja jotka eivät – tiedon epäsuhtaisuuden vuoksi – – – kykene arvioimaan kerrannaisvaikutusta, jonka maksu- ja palkkioluokkien hajanaisuus suhteessa oikeudenkäynnin kestoon aiheuttaa sellaisen palvelun lopulliseen hintaan, josta maksettava palkkio määräytyy palvelun laadusta riippumatta; tämä koituu hyvän oikeudenkäytön vahingoksi”.
(9)
–	Mainittu edellä alaviitteessä 2.
(10)
–	Julkisasiamies Poiares Maduro oli tosin em. yhdistetyissä asioissa Cipolla ym. antamansa ratkaisuehdotuksen 66 kohdassa todennut, että Italian maksuluettelo sisältää myös palkkioiden enimmäismäärät, joita Italiassa toimivat asianajajat eivät voi ylittää. Julkisasiamies Léger oli samalla kannalla em. asiassa Arduino antamansa ratkaisuehdotuksen 94 kohdassa ministeriön asetusta nro 127/2004 edeltäneen 5.10.1994 annetun ministeriön asetuksen nro 585/94 osalta. Näissä ratkaisuehdotuksissa mainitun Italian lainsäädännön osalta kyseisten toteamusten tarkat perusteet eivät kuitenkaan käy selvästi ilmi, eikä selkeää vastausta saada myöskään siihen, koskevatko toteamukset ainoastaan oikeudenkäyntikuluja, joita tuomioistuin määrää maksettaviksi, vai myös asianajajien ja asiakkaiden välisiä suhteita.
(11)
–	Komissio on kannekirjelmässään väärässä todetessaan, että em. säännöksessä kielletään kaikki poikkeukset asianajopalveluille vahvistetuista palkkioista ja maksuista. Kielto koskee tosiasiassa vain vähimmäispalkkioita.
(12)
–	Esimerkkeinä mainittakoon maksuluettelon käyttäminen Saksassa (asia C-289/02, AMOK, tuomio 11.12.2003, Kok., s. I-15059, 7 kohta), Tšekissä (vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb. o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb) ja Slovakiassa (vyhláška Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky č. 655/2004 Z. z. o odmenách a náhradách advokátov za poskytovanie právnych služieb).
(13)
–	Tässä on mielestäni tarpeen esittää epäilyni siitä, miten enimmäispalkkioiden sitovuus voidaan johtaa lain nro 794/1942 24 §:stä, jossa ainoastaan kielletään poikkeamasta maksuluettelossa vahvistetuista siviiliasioiden asianajopalveluja koskevista vähimmäispalkkioista sillä uhalla, että poikkeamista koskevat sopimukset ovat pätemättömiä.
(14)
–	Asia C-129/00, komissio v. Italia, tuomio 9.12.2003 (Kok., s. I-14637, 30 kohta).
(15)
–	Muistutettakoon, että komissio tyytyi kannekirjelmässä ainoastaan toteamaan, että Corte suprema di cassazionen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”kielto poiketa asianajajien ammattipalvelujen maksutaulukosta merkitsee, että kaikki kiellon vastaiset sopimukset asianosaisten välillä ovat pätemättömiä riippumatta siitä, mikä intressi niillä on palvelusuoritteen osalta” [sic], mutta se ei esittänyt mitään konkreettisia esimerkkejä.