62005TO0150_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Markku Sahlstedt,
elukoht Karkkila (Soome),
Juha Kankkunen,
elukoht Laukaa (Soome),
Mikko Tanner,
elukoht Vihti (Soome),
Toini Tanner,
elukoht Helsingi (Soome),
Liisa Tanner,
elukoht Helsingi,
Eeva Jokinen,
elukoht Helsingi,
Aili Oksanen,
elukoht Helsingi,
Olli Tanner,
elukoht Lohja (Soome),
Leena Tanner,
elukoht Helsingi,
Aila Puttonen,
elukoht Ristiina (Soome),
Risto Tanner,
elukoht Espoo (Soome),
Tom Järvinen,
elukoht Espoo,
Runo K. Kurko,
elukoht Espoo,
Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliito MTK ry, asukoht Helsingi,
MTK:n säätiö,
asukoht Helsingi,
esindaja: advokaat K. Marttinen,
hagejad,
versus
Euroopa Ühenduste Komisjon,
esindajad: M. van Beek ja M. Huttunen,
kostja,
keda toetab
Soome Vabariik,
esindajad: A. Guimaraes‑Purokoski ja J. Himmanen,
menetlusse astuja,
mille esemeks on nõue tühistada komisjoni 13. jaanuari 2005. aasta otsus 2005/101/EÜ, millega võetakse vastavalt nõukogu direktiivile 92/43/EMÜ vastu ühenduse tähtsusega boreaalses biogeograafilises piirkonnas asuvate alade loetelu (ELT L 40, lk 1),
EUROOPA ÜHENDUSTE ESIMESE ASTME KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja esimees R. García‑Valdecasas, kohtunikud I. Labucka ja V. Trstenjak,
kohtusekretär: E. Coulon,
on andnud järgmise
määruse
Kohtuotsuse põhistus
Õiguslik ja faktiline raamistik
1. Nõukogu võttis 21. mail 1992 vastu direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102; edaspidi „loodusdirektiiv”).
2. Loodusdirektiivi eesmärk on selle artikli 2 lõike 1 kohaselt aidata kaasa looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitsmisega bioloogilise mitmekesisuse säilimisele liikmesriikide territooriumil, kus kohaldatakse asutamislepingut.
3. Loodusdirektiivi artikli 2 lõige 2 täpsustab, et direktiivi kohaselt võetud meetmed on kavandatud ühenduse tähtsusega looduslike elupaikade ning looduslike looma‑ ja taimeliikide soodsa kaitsestaatuse säilitamiseks või taastamiseks.
4. Loodusdirektiivi põhjenduse 6 kohaselt tuleb selleks, et tagada ühenduse tähtsusega looduslike elupaikade ja liikide soodsa kaitsestaatuse taastamine või säilitamine, määrata konkreetsed erikaitsealad, et kindlaksmääratud ajakava kohaselt luua Euroopas sidus ökoloogiline võrgustik.
5. Loodusdirektiivi artikli 3 lõike 1 alusel hõlmab see võrgustik, mida nimetatakse „Natura 2000”, lisaks erikaitsealadele ka liikmesriikide poolt nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 98) kohaselt klassifitseeritud linnukaitsealad.
6. Loodusdirektiivi artikli 1 punkti l alusel on erikaitseala „ühenduse tähtsusega ala, mille liikmesriik on määranud õigus‑ ja haldusaktide ja/või lepingu alusel ning kus kohaldatakse vajalikke kaitsemeetmeid, et säilitada või taastada nende looduslike elupaikade ja/või liikide populatsioonide soodsat kaitsestaatust, mille jaoks ala on määratud”.
7. Loodusdirektiivi artikkel 4 näeb ette kolmeetapilise menetluse erikaitsealade määramiseks. Selle artikli lõike 1 kohaselt esitab iga liikmesriik alade loetelu, kus märgitakse, milliseid kohalikke I lisas nimetatud looduslikke elupaigatüüpe ja II lisas nimetatud liike alal esineb. Loetelu koos alasid käsitleva teabega saadetakse komisjonile kolme aasta jooksul direktiivi teatavaks tegemisest.
8. Loodusdirektiivi artikli 4 lõike 2 alusel kehtestab komisjon nende loetelude ja selle III lisas sätestatud kriteeriumide alusel ning kokkuleppel kõikide liikmesriikidega ühenduse jaoks oluliste alade esialgse loetelu. Ühenduse jaoks olulisteks aladeks valitud alade loetelu kinnitab komisjon loodusdirektiivi artiklis 21 sätestatud korras. Artikli 4 lõike 3 kohaselt kehtestatakse nimetatud loetelu kuue aasta jooksul alates loodusdirektiivi teatavaks tegemisest.
9. Loodusdirektiivi artikli 4 lõige 4 sätestab, et kui ala on lõikes 2 sätestatud korras kinnitatud ühenduse jaoks oluliseks alaks, määravad asjaomased liikmesriigid ala erikaitsealaks võimalikult kiiresti, kuid hiljemalt kuue aasta jooksul, kehtestades prioriteedid lähtuvalt sellest, kui tähtis on ala I lisas nimetatud looduslike elupaigatüüpide või II lisas nimetatud liikide soodsa kaitsestaatuse säilitamise või taastamise ja Natura 2000 sidususe seisukohast, ning pidades silmas ala ähvardavat kahjustamist või hävitamist.
10. Loodusdirektiivi artikli 4 lõige 5 täpsustab, et niipea kui ala on kantud komisjoni koostatud ühenduse jaoks oluliste alade loetellu, kohaldatakse selle suhtes loodusdirektiivi artikli 6 lõikeid 2, 3 ja 4.
11. Loodusdirektiivi artikkel 6 näeb ette:
„1. Liikmesriigid kehtestavad erikaitsealade suhtes vajalikud kaitsemeetmed, mille hulka kuuluvad vajaduse korral asjakohased kaitsekorralduskavad, mis on eraldi välja töötatud või lisatud muudesse arengukavadesse, ning asjakohased õiguslikud, halduslikud või lepingulised meetmed, mis vastavad aladel esinevate I lisa looduslike elupaigatüüpide ja II lisa liikide ökoloogilistele vajadustele.
2. Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, kuivõrd selline häirimine võib oluliselt mõjutada käesoleva direktiivi eesmärkide täitmist.
3. Iga kava või projekti, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju eraldi või koos muude kavade või projektidega, tuleb asjakohaselt hinnata seoses tagajärgedega, mida see ala kaitse-eesmärkidele avaldab. Pädevad siseriiklikud asutused annavad kavale või projektile kava või projekti tagajärgede hindamise järelduste alusel ning lõike 4 sätete kohaselt nõusoleku alles pärast seda, kui nad on kindlaks teinud, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju, ja teevad seda vajaduse korral pärast avaliku arvamuse saamist.
4. Kui hoolimata negatiivsest hinnangust kava või projekti tagajärgedele ala suhtes ja alternatiivsete lahenduste puudumisel tuleb kava või projekt üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel, sealhulgas sotsiaalsetel või majanduslikel põhjustel siiski ellu viia, peab liikmesriik võtma kõik vajalikud asendusmeetmed, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse. Liikmesriik teatab komisjonile vastuvõetud asendusmeetmetest.
Kui asjaomasel alal esineb esmatähtsaid looduslikke elupaigatüüpe ja/või esmatähtsaid liike, võib kaaluda ainult neid seisukohti, mis on seotud rahva tervise või avaliku julgeolekuga, esmatähtsate soodsate tagajärgedega keskkonnale või komisjoni arvamuse kohaselt muude üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvate põhjustega.”
12. Komisjoni 13. jaanuari 2005. aasta otsus 2005/101/EÜ, millega võetakse vastavalt loodusdirektiivile vastu ühenduse tähtsusega boreaalses biogeograafilises piirkonnas asuvate alade loetelu (ELT L 40, lk 1), võeti vastu viimati nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 2 kolmanda lõigu alusel. Ühenduse tähtsusega alade loetellu kuuluvad järgmised alad:
− FI 0100040 Nuuksio;
– FI 0100050 Haaviston alueet;
– FI 0200011 Varesharju;
− FI 0900013 Hietasyrjänkangas‑Sirkkaharju.
13. Hageja Maa‑ ja metsätaloustuottajain keskusliito MTK ry (edaspidi „MTK ry”) on põllumajandus‑ ja metsandustootjate ühing (keskorganisatsioon) ning esindab 163 000 sellesse organisatsiooni kuuluvat põllumajandus‑ ja metsandusettevõtjat. Hagejaks olev MTK:n säätiö (MTK sihtasutus) omab maatükke alal FI 0200011. Ülejäänud hagejad on eraisikutest kinnisasjade omanikud; vaidlustatud otsus hõlmab nende kinnistuid ühenduse tähtsusega boreaalses biogeograafilises piirkonnas asuvatel aladel (FI 0100050, FI 0900013 ja FI 0100040).
Menetlus
14. Hagejad esitasid käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 18. aprillil 2005.
15. Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel esitas komisjon Esimese Astme Kohtusse 5. juulil 2005 saabunud vastuvõetamatuse vastuväite. Hagejad esitasid selle vastuväite kohta oma märkused 13. oktoobril 2005.
16. Soome Vabariik (edaspidi „menetlusse astuja”) esitas 18. juulil 2005 Esimese Astme Kohtu kantseleisse avalduse menetlusse astumiseks komisjoni nõuete toetuseks. Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees andis 27. septembri 2005. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Menetlusse astuja esitas oma seisukohad 8. novembril 2005 üksnes hagi vastuvõetavuse kohta. Hagejad esitasid oma märkused menetlusse astuja seisukohtade kohta 13. jaanuaril 2006.
Poolte nõuded
17. Oma vastuvõetamatuse vastuväites palub komisjon Esimese Astme Kohtul:
– jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
– mõista kohtukulud välja hagejatelt.
18. Menetlusse astuja seisukohtades palub menetlusse astuja Esimese Astme Kohtul jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
19. Oma märkustes vastuvõetamatuse vastuväite kohta paluvad hagejad Esimese Astme Kohtul:
– esimese võimalusena:
– lükata vastuvõetamatuse vastuväide tagasi;
– tühistada vaidlustatud otsus;
– teise võimalusena:
– tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see näeb ette Soomes asuvate ühenduse tähtsusega alade liigituse;
– tühistada veel teise võimalusena vaidlustatud otsus osas, milles see liigitab ühenduse tähtsusega aladeks I lisasse kantud alad FI 0100040 Nuuksio, FI 0100050 Haaviston alueet, FI 0200011 Varesharju ja FI 0900013 Hietasyrjänkangas‑Sirkkaharju;
– kohustada komisjoni menetlustoimingute raames esitama Soome Vabariigi ettepanekud ühenduse tähtsusega aladeks liigitamise kohta, kõik vaidlustatud otsuse põhjenduses 5 ette nähtud teaduslikud andmed ning vaidlustatud otsuse põhjenduses 10 ette nähtud biogeograafilistest seminaridest osavõtjate ja vaidlustatud otsuse põhjenduses 13 ette nähtud elupaikade komitee liikmete nimekiri;
– lisaks:
– jätta kohtukulusid käsitlev komisjoni taotlus rahuldamata;
– mõista kohtukulud koos seadusjärgsete intressidega välja komisjonilt.
Õiguslik käsitlus
20. Kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel juhul, kui pool taotleb, et Esimese Astme Kohus otsustaks vastuvõetamatuse küsimuse asja sisuliselt arutamata, on järgnev menetlus suuline, kui Esimese Astme Kohus ei otsusta teisiti. Esimese Astme Kohus leiab, et käesolevas asjas piisab kohtutoimiku dokumentidest ning vajadus suulise menetluse avamiseks puudub.
Poolte argumendid
21. Komisjon esitab kõigepealt küsimuse, kas vaidlustatud otsus kujutab endast akti või otsust, mille peale saab esitada tühistamishagi EÜ artikli 230 tähenduses, kui arvestada loodusdirektiivis ette nähtud erinevaid etappe selle eesmärkide saavutamiseks (Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM vs . komisjon, EKL 1981, lk 2639, punkt 10). Vaidlustatud otsus on vaid vaheetapp loodusdirektiivi eesmärkide rakendamiseks. Võimalikud hagejaid mõjutavad õiguslikud tagajärjed võivad tekkida üksnes liikmesriikide võetavate meetmetega.
22. Komisjon tuletab meelde, et liikmesriigid pidid asjakohaseid kaitsemeetmeid võtma enne, kui komisjon võttis vastu vaidlustatud otsuse. Nagu nähtub Euroopa Kohtu 13. jaanuari 2005. aasta otsusest kohtuasjas C‑117/03: Dragaggi jt, (EKL 2005, lk I‑167, punktid 26, 27 ja 29), pani loodusdirektiiv liikmesriikidele kohustuse kohaldada alade suhtes kaitsemeetmeid alates hetkest, mil nad teevad komisjonile esitatavas siseriiklikus loetelus ettepaneku alade kohta, mis võidakse määratleda ühenduse tähtsusega aladena.
23. Komisjon rõhutab, et Luonnonsuojelulaki (1096/1996) (looduskaitseseadus, edaspidi „LSL”) kohaselt kohaldati kaitsemeetmeid vaidlustatud otsuse lisas mainitud maatükkide suhtes juba enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist. Soome Vabariik esitas oma ettepaneku ühenduse tähtsusega alade määramise kohta ajavahemikus 2003. aasta jaanuarist kuni 2004. augustini, kuigi üks osa neist aladest oli juba heaks kiidetud Natura 2000 võrgustikku kandmiseks mitu aastat varem tänu 20. detsembril 1996 vastuvõetud LSL‑ile.
24. Komisjon järeldab eespool esitatust, et vaidlustatud otsus ei puudutanud hagejate huve nende õiguslikku olukorda muutes. Seetõttu ei ole neil menetluse algatamise huvi puudumise tõttu õigust esitada EÜ artikli 230 neljanda lõigu alusel tühistamishagi selle otsuse peale.
25. Seejärel kinnitab komisjon, et vaidlustatud otsus ei puuduta hagejaid otseselt ja isiklikult.
26. Hagejate otsese puutumuse kohta märgib komisjon, et hagejad näivad lähtuvat eeldusest, et vaidlustatud otsuse lisasse kuuluvate alade pelk omanikuks olemise fakt annab neile automaatselt hagi esitamise õiguse.
27. Komisjon tuletab selles osas meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt selleks, et hagejad oleksid otseselt puudutatud, peab otsus mõjutama nende õiguslikku ja mitte üksnes nende faktilist olukorda (Esimese Astme Kohtu 27. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑172/98, T‑175/98–T‑177/98: Salamander jt vs . parlament ja nõukogu, EKL 2000, lk II‑2487, punkt 62). Seega ei saa hagejad tugineda näiteks asjaolule, et vaidlustatud otsus võib mõjutada nende omandis olevate maatükkide majanduslikku väärtust.
28. Komisjon leiab, et loodusdirektiivi sätted kohustavad liikmesriike võtma meetmeid, mis on vaidlustatud otsusest selgelt eraldiseisvad ja mille raames neil on oluline kaalutlusõigus. Vaidlustatud otsuse rakendamine ei ole seega täiesti automaatne. Alles siis, kui liikmesriik on eespool nimetatud eeskirju rakendanud nendega antud kaalutlusõiguse raames, saab kindlaks teha, kas hagejate olukord võis olla puudutatud. Vaidlustatud otsus ei sätesta, millist liiki meetmeid võiks iga ala suhtes sobival ajal kohaldada ja millist liiki tagajärjed võivad neil meetmetel kinnisasjade omanike olukorrale olla.
29. Isikliku puutumuse kohta väidab komisjon, et hagejad ei täpsusta põhjust, mille tõttu nad leiavad, et otsus, mille nad vaidlustavad, puudutab neid isiklikult. Niipalju kui komisjon mõistab hagiavalduses esitatud hagi esitamise õiguse põhjendusi, tugineb MTK ry oma liikmete huvidele. Ülejäänud hagejad tuginevad asjaolule, et nad omavad ühte osa vaidlustatud otsuse I lisas loetletud maatükkidest.
30. Komisjon väidab, et kinnisomandi õigusi ei ole selgelt välja toodud, välja arvatud kahe hageja osas. MTK ry osas näib, et ta ei ole ühegi maatüki, vaid fondi omanik, kellele kuuluvad teatud vaidlustatud otsuse lisas loetletud alad.
31. Komisjoni sõnul asjaolu, et ülejäänud hagejad peale MTK ry omavad ühte osa vaidlustatud otsuse kohaldamisalasse kuuluvatest maatükkidest, ei mõjuta neid kinnisasjade omanikke nii, et otsust saaks pidada neid isiklikult puudutavaks. See otsus ei anna hagejatele ühtegi õigust ega kohustust ega muuda ka õiguslikult nende olukorda omanikuna. Puudutatud alasid määratletakse üksnes bioloogiliste kriteeriumide põhjal.
32. Komisjon leiab, et on selge, et alade määratlus kinnisomandi õiguste alusel raskendaks direktiivi eesmärkide rakendamist eriti.
33. Käesoleva hagi esemeks oleva otsuse või vähemalt otsuse väljatöötamisel komisjoni poolt kasutatud andmete alusel ei oleks loetelusse kantud alade omanikke võimalik ka kindlaks teha. Loodusdirektiivi artikli 4 lõike 2 rakendamiseks kehtestatud komisjoni andmevormid näevad ette võimaluse anda teavet kinnisomandi tingimuste kohta, kuid sellise teabe esitamine on vabatahtlik. Seda võimalust kasutati väga harva, mistõttu kättesaadav teave on väga üldine. Tegemist on omanike nimekirjaga, sest ühel loetelusse kandmiseks esitatud alal võib olla juba märkimisväärne arv omanikke.
34. Kõigil juhtudel on ilmselge, et vaidlustatud otsuses loetletud alad huvitavad peale kinnisasjade omanike ka teisi isikuid, nagu ehitusettevõtjaid, valitsusväliseid organisatsioone ja kodanikke. Seega saab hagejaid analoogiliselt otsuse adressaatideks olevate liikmesriikidega individualiseerida vaid teatud neile eriomaste tunnuste või neid iseloomustavate faktiliste asjaolude tõttu, mis neid kõigist teistest ettevõtjatest ja eelkõige teistest samu õigusi omavatest isikutest eristavad (Esimese Astme Kohtu 11. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑13/99: Pfizer Animal Health vs . nõukogu, EKL 2002, lk II‑3305, punkt 105). Otsus ei puuduta hagejaid sugugi viisil, mis võtaks neilt õiguse kasutada oma vara (Euroopa Kohtu 18. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑309/89: Codorníu vs . nõukogu, EKL 1994, lk I‑1853, punkt 21). Maatükkide kasutamisel kohaldatavad võimalikud piirangud eeldavad, et edaspidi võetakse siseriiklikud otsused vastu juhtumipõhiselt.
35. Vastupidi sellele, mida näivad arvavat hagejad, ei reguleeri see otsus komisjoni sõnul kinnisasjade omanike õigusi ega kohustusi, vaid koosneb üksnes selliste alade loetelust, mille suhtes võidakse vajadusel kohaldada mis tahes asjakohaseks peetavat kaitsemeedet, mis siseriiklike otsuste alusel otsustatakse juhtumipõhiselt.
36. Menetlusse astuja toetab komisjoni argumente ja sedastab, et vaidlustatud otsuse lisas viidatud alade osas on hagejatel erinevad huvid, mida nad tahavad kaitsta. Ta siiski nõustub, et hagi vastuvõetavust tuleb analüüsida üksnes EÜ asutamislepingu ja seda valdkonda käsitleva ühenduse kohtupraktika alusel.
37. Hagejad leiavad kõigepealt, et vaidlustatud otsus kinnitab komisjoni lõplikku seisukohta, mille kohaselt selles otsuses ettenähtud alasid tuleb pidada ühenduse tähtsusega aladeks ja mille kohaselt tuleb liikmesriikidel need alad igal juhul erikaitsealadeks määrata. Vaidlustatud otsus ei ole seega ettevalmistavat laadi ja seda saab sellisena vaidlustada.
38. Hagejad vaidlevad vastu komisjoni argumendile, mille kohaselt vaidlustatud otsusel puudub märkimisväärne mõju hagejate õiguslikule olukorrale. Viimati nimetatud otsus kehtestab märkimisväärsed kohustused ja piirangud otseselt nende kinnisasjade omanike kulul, kelle maatükid on vaidlustatud otsuses loetletud.
39. Hagejad leiavad liikmesriikide kohustuse osas kaitsta alasid enne ühenduse tähtsusega alade heakskiitu, et komisjon tõlgendas eespool viidatud kohtuotsust Dragaggi jt vääralt. Nende sõnul nähtub sellest kohtuotsusest, et loodusdirektiivi artikli 6 lõigetes 2–4 ettenähtud kaitsemeetmed tekivad üksnes vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega.
40. Soome Vabariigi rakendatavate meetmete tähtsuse osas väidavad hagejad, et sellel, kas liikmesriik rakendab alade ökoloogilist väärtust säilitavaid kaitsemeetmeid juba enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist, ei ole tähtsust. Hagejad väidavad LSL‑i sätetele tuginedes, et loodusdirektiivis ettenähtud kaitsealade õiguslikud tagajärjed muutuvad Soome õiguses kinnisasjade omanike suhtes lõplikuks alles siis, kui komisjon nõustub alaga nimekirjas.
41. Hagejad väidavad seejärel, et vaidlustatud otsus puudutab neid otseselt ja isiklikult.
42. Otsese puutumuse osas märgivad hagejad loodusdirektiivi artikli 4 lõike 4 alusel, et liikmesriik ei ole vaba hindama, kas ta peab ühenduse tähtsusega ala määrama erikaitsealaks või mitte, ning et sellest järeldub, et selle sätte kohaldamine on automaatne.
43. Hagejad tuletavad meelde, et kooskõlas loodusdirektiivi artikli 4 lõikega 5 on otsuse vastuvõtmise tagajärg muuta loodusdirektiivi artikli 6 lõigetes 2–4 ettenähtud eesmärgid vaidlustatud otsusesse kantud alade suhtes kohaldatavateks. Nad rõhutavad, et loodusdirektiivi artikli 6 lõikes 3 ettenähud hindamiskohustus ja halvendamiskeeld tekitavad märkimisväärseid tagajärgi alade kinnisasjade omanike õiguslikule ja ka faktilisele olukorrale.
44. Hagejate sõnul ei sõltu tagajärjed ega nende tekkimise algushetk siseriiklike asutuste poolt kaalutlusõiguse kasutamisest. Viimati nimetatutel puudub kaalutlusõigus hindamise läbiviimisvõimaluse, selle hindamise sisu ja ka projekti rakendamistingimuste osas, mida reguleeritakse ammendavalt loodusdirektiivi artikli 6 lõigetes 3 ja 4.
45. Hagejad järeldavad, et vaidlustatud otsus ei jäta mingit kaalutlusõigust siseriiklikele asutustele, mis takistaks puudutatud kinnisasjade omanikel esitada hagi EÜ artikli 230 neljanda lõigu alusel. Hagejad täpsustavad, et nende õiguslik olukord on kindlaksmääratud otseste õiguslike tagajärgedega, mis tulenevad vaidlustatud otsusest nende omandis olevate alade suhtes ning mis võtavad hindamiskohustuse ja kasutamispiirangute vormi.
46. Isikliku puutumuse osas märgivad hagejad, et vaidlustatud otsus puudutab isiklikult kõiki kinnisasjade omanikke, kelle maatükid asuvad komisjoni heakskiidetud loetelus viidatud aladel või näiteks selliste puudutatud aladega vahetult piirnevatel aladel, kus rakendatavad projektid võivad oma mõju tõttu tekitada hindamiskohustuse loodusdirektiivi artikli 6 lõike 3 alusel ja mille suhtes tuleb kohaldada halvendamiskeeldu.
47. Hagejad leiavad, et selles sättes sisalduval hindamiskohustusel ja halvendamiskeelul on nende õigusi märkimisväärselt mõjutavad siduvad õiguslikud tagajärjed. Komisjoni argument, mille kohaselt määratakse alad üksnes bioloogiliste kriteeriumide alusel, on asjakohatu.
48. Hagejad sedastavad, et see, kas komisjonil oli loetelus sisalduvate alade kinnisasjade omanike kohta teave, ei ole hagi vastuvõetavuse hindamiseks asjakohane. Oluline on teada, kas pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist on selle otsusega puudutatud isikuid võimalik individualiseerida. Vaidlustatud otsusega kinnitatud ühenduse tähtsusega alade loetelusse kantud maaomandid eristavad hagejateks olevaid kinnisasjade omanikke ehitusettevõtjatest, valitsusvälistest organisatsioonidest või kodanikest.
49. Hagejaks oleva ühingu ehk MTK ry osas leiavad hagejad, et tema õigus esitada hagi põhineb ühingu liikmete huvidel. Suurem osa ühingu liikmetest on kinnisasjade omanikud, kelle maatükid on kantud ühenduse tähtsusega alade hulka. Vaidlustatud otsusel on enamikule ühingu liikmetest ja eraisikutest hagejatele samane mõju.
Esimese Astme Kohtu hinnang
50. EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt „[i]ga füüsiline või juriidiline isik võib […] algatada menetluse temale adresseeritud otsuse vastu ja sellise otsuse vastu, mis teda otseselt ja isiklikult puudutab, kuigi vormiliselt on see teisele isikule adresseeritud määrus või otsus”.
51. Kuna puudub vaidlus selle üle, et hagejad ei ole vaidlustatud otsuse adressaadid, tuleb kindlaks teha, kas see otsus puudutab neid otseselt ja isiklikult.
52. Hagejateks olevate füüsiliste isikute otsese puutumuse osas tuleb esiteks meenutada, et tingimus, mille kohaselt meede puudutab isikut otseselt, eeldab, et vaidlustatud ühenduse meede ehk käesolevas asjas vaidlustatud otsus avaldaks otsest mõju selle isiku õiguslikule olukorrale ega jäta seda akti rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (vt Euroopa Kohtu 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑386/96 P: Dreyfus vs . komisjon, EKL 1998, lk I‑2309, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool viidatud kohtuotsus Salamander jt vs . parlament ja nõukogu, punkt 52).
53. See tähendab, et kui tegevus, mida liikmesriik peab institutsiooni poolt liikmesriigile adresseeritud ühenduse akti täitmiseks ette võtma, on puhtautomaatne, või kui ühel või teisel viisil kehtestatakse selle akti tagajärjed üheselt, puudutab akt otseselt mis tahes isikut, keda see tegevus mõjutab. Seevastu siis, kui akt jätab liikmesriigile võimaluse tegutseda või jätta tegutsemata või kui see ei kohusta teda tegutsema kindlaksmääratud viisil, on see, mis isikut konkreetselt mõjutab, liikmesriigi tegevus või tegevusetus, kuid mitte akt ise (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 10. septembri 2002. aasta määrus kohtuasjas T‑223/01: Japan Tobacco ja JT International vs . parlament ja nõukogu, EKL 2002, lk II‑3259, punkt 46).
54. Esimese Astme Kohtu arvates ei saa asuda seisukohale, et vaidlustatud otsus, mis määrab ühenduse tähtsusega aladeks Soome territooriumil asuvad alad, kus hagejad omavad maatükke, mõjutab ise hagejate õiguslikku olukorda. Vaidlustatud otsus ei sisalda ühtegi sätet ühenduse tähtsusega alade sellise kaitsekorra nagu säilitamismeetmete või loa andmise menetluse kohta. Vaidlustatud otsus ei mõjuta kinnisasjade omanike õigusi ega kohustusi ning nende õiguste teostamist. Vastupidi hagejate väidetule ei kohusta nende alade kandmine ühenduse tähtsusega alade hulka ettevõtjaid ega eraisikuid.
55. Loodusdirektiivi artikli 4 lõige 4 täpsustab, et kui komisjon on ala kinnitanud ühenduse jaoks oluliseks alaks, määrab asjaomane liikmesriik selle ala „erikaitsealaks” hiljemalt kuue aasta jooksul. Selles kohta märgib loodusdirektiivi artikli 6 lõige 1, et liikmesriigid kehtestavad erikaitsealade suhtes vajalikud kaitsemeetmed, mis vastavad aladel esinevate looduslike elupaigatüüpide ja liikide ökoloogilistele vajadustele.
56. Loodusdirektiivi artikli 4 lõige 5 märgib veel, et niipea kui ala on kantud ühenduse jaoks oluliste alade loetellu, kohaldatakse selle suhtes artikli 6 lõikeid 2–4.
57. Loodusdirektiivi artikli 6 lõige 2 sätestab, et liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, kuivõrd selline häirimine võib oluliselt mõjutada käesoleva direktiivi eesmärkide täitmist.
58. Loodusdirektiivi artikli 6 lõige 3 sätestab veel, et iga projekti, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis tõenäoliselt avaldab alale olulist mõju, tuleb asjakohaselt hinnata seoses tagajärgedega, mida see ala kaitse‑eesmärkidele avaldab. Pädevad siseriiklikud asutused annavad ala suhtes tekkivate projekti tagajärgede hindamise järelduste alusel projektile nõusoleku alles pärast seda, kui nad on kindlaks teinud, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju. Selles osas täpsustab loodusdirektiivi artikli 6 lõige 4, et kui projekt tuleb üldiste huvide seisukohast mõjuvatel põhjustel ellu viia, peab liikmesriik võtma kõik vajalikud asendusmeetmed, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldine sidusus.
59. Tõlgendades eespool viidatud kohustusi, mis on liikmesriikidele kohustuslikud niipea, kui alad on vaidlustatud otsusega määratud ühenduse tähtsusega aladeks, tuleb sedastada, et ühtegi neist kohustustest ei kohaldata hagejate suhtes vahetult. Kõik need kohustused eeldavad asjaomase liikmesriigi akti, et see täpsustaks, kuidas liikmesriik kavatseb kõnealust kohustust rakendada, mis puudutab vajalikke kaitsemeetmeid (loodusdirektiivi artikli 6 lõige 1), vajalikke meetmeid vältimaks ala halvenemist (loodusdirektiivi artikli 6 lõige 2) või pädevate siseriiklike asutuste poolt loa andmist projektile, mis võib avaldada alale olulist mõju (loodusdirektiivi artikli 6 lõiked 3 ja 4).
60. Loodusdirektiivist, mille alusel on vaidlustatud otsus vastu võetud, nähtub seega, et direktiiv on saavutatava tulemuse seisukohalt liikmesriigile siduv, kuid jätab siseriiklikele asutustele pädevuse selles osas, milliseid kaitsemeetmeid võtta ja milliseid loa andmise menetlusi järgida. Seda järeldust ei kummuta asjaolu, et liikmesriikidele niiviisi antavat kaalutlusruumi tuleb kasutada vastavalt loodusdirektiivi eesmärkidele.
61. Teiseks märgib Esimese Astme Kohus hagejaks oleva ühingu otsese puutumuse osas seda, et MTK ry väidab, et ta esindab oma liikmete huve ja et vaidlustatud otsusel on enamikule ühingu liikmetest ja ülejäänud füüsilistest isikutest hagejatele samane mõju. Sellises olukorras asub Esimese Astme Kohus seisukohale, et hagejaks oleva ühingu liikmete juriidilise olukorra võimalik puutumus ei saa erineda puutumusest, millele viitavad käesolevas asjas eraõiguslikest isikutest hagejad. Sellest järeldub, et kuna ei saa järeldada, et vaidlustatud otsus puudutaks hagejateks olevaid eraõiguslikke isikuid otseselt, nagu Esimese Astme Kohus on otsustanud, ei saa see otsus otseselt puudutada ka hagejaks oleva ühingu liikmeid. Hagejaks olev ühing ei ole ka tõendanud, et tal on hagi esitamiseks omaenda huvi ehk näiteks läbirääkija seisund, mida vaidlustatud otsus puudutab (vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. veebruari 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 67/85, 68/85 ja 70/85: Van der Kooy jt vs . komisjon, EKL 1988, lk 219, punkt 20 jj, ja 24. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑313/90: CIRFS vs . komisjon, EKL 1993, lk I‑1125, punkt 30).
62. Kõigest eespool esitatust järeldub, et vaidlustatud otsus ei puuduta hagejaid otseselt EÜ artikli 230 neljanda lõike tähenduses ja järelikult tuleb vaidlustatud otsuse tühistamist puudutavad nõuded lükata vastuvõetamatuse tõttu tagasi, ilma et oleks vaja käsitleda küsimust, kas kõnealune otsus puudutab hagejaid isiklikult.
63. Kuigi hagejatel puudub õigus vaidlustatud otsuse tühistamist nõuda, võivad nad vaidlustada loodusdirektiivi artikli 6 kohaselt võetavad meetmed, mis neid puudutavad, ja selles kontekstis jääb neil võimalus viidata otsuse ebaseaduslikkusele siseriiklikes kohtutes, kes lahendavad asja lähtudes EÜ artiklist 234 (Euroopa Kohtu 17. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑70/97 P: Kruidvat vs . komisjon, EKL 1998, lk I‑7183, punktid 48 ja 49, ja Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2000. aasta määrus kohtuasjas T‑45/00: Conseil national des professions de l’automobile jt vs . komisjon, EKL 2000, lk II‑2927, punkt 26).
64. Seetõttu tuleb tagasi lükata ka hageja taotlus selle kohta, et Esimese Astme Kohus määraks menetlustoiminguid (vt eespool punkt 19). Eespool esitatut arvestades pole taotletud meetmetest kohtuasja lahendamiseks kasu. Järelikult tuleb jätta kogu hagi läbi vaatamata.
Kohtukulud
65. Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvit ama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista hagejatelt.
66. Kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid ise oma kohtukulud. Käesolevas asjas kannab Soome Vabariik oma kohtukulud ise.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (esimene koda)
määrab:
1. Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2. Jätta hagejate kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja komisjoni kohtukulud.
3. Jätta Soome Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
22. juunil 2006 Luxembourgis.