62023CJ0454
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
27. veebruar 2025 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Varjupaigapoliitika – Rahvusvaheline kaitse – Direktiiv 2011/95/EL – Pagulasseisund – Artikli 14 lõike 4 punkt a ja lõige 5 – Pagulasseisundi tühistamine või selle andmisest keeldumine ohu korral vastuvõtva liikmesriigi julgeolekule – Käitumine ja asjaolud enne taotleja sisenemist vastuvõtva liikmesriigi territooriumile – Lubatavus – Kehtivus – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 18 – ELTL artikli 78 lõige 1 – Pagulasseisundi konventsioon (Genfi konventsioon)
Kohtuasjas C‑454/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasiase (rahvusvahelise kaitse asju lahendav halduskohus, Küpros) 19. juuni 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 18. juulil 2023, menetluses
Κ. Α. Μ.
versus
Küprose Vabariik,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún, kohtunikud D. Gratsias (ettekandja), E. Regan, J. Passer ja B. Smulders,
kohtujurist: L. Medina,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Κ. Α. Μ., esindaja: dikigoros N. Charalambidou,
–
Küprose Vabariik, esindajad: F. Sotiriou ja E. Symeonidou,
–
Saksamaa Liitvabariik, esindajad: J. Möller ja R. Kanitz,
–
Euroopa Parlament, esindajad: I. Anagnostopoulou ja R. van de Westelaken,
–
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Balta, M. Moore ja K. Pleśniak,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux ja A. Katsimerou,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb esiteks küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9), artiklit 12 ja artikli 14 lõike 4 punkti a ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 18, ning teiseks küsimust, kas artikli 14 lõike 4 punkt a on ELTL artikli 78 lõiget 1 ja harta artiklit 18 arvestades kehtiv.
2
Taotlus on esitatud K. A. M‑i ja Küprose Vabariigi, keda esindab Ypiresia Asylou (varjupaigaamet, Küpros), vahelises kohtuvaidluses selle üle, et see amet jättis K. A. M‑i pagulasseisundi taotluse rahuldamata põhjendusega, et ta kujutab endast ohtu selle liikmesriigi julgeolekule.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
3
Genfis 28. juulil 1951 allkirjastatud pagulasseisundi konventsiooni (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)), mis jõustus 22. aprillil 1954 ja mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga, mis jõustus 4. oktoobril 1967 (edaspidi „Genfi konventsioon“), artikli 1 „Pagulase-mõiste määratlemine“ jaotis F on sõnastatud järgmiselt:
„[Genfi k]onventsiooni ei kohaldata isikule, kelle osas on kaalukaid põhjusi arvata, et
a)
ta on pannud toime rahvusvahelistes õigusaktides määratletud rahuvastase kuriteo, sõjakuriteo või inimsusevastase kuriteo;
b)
ta on enne varjupaigamaale pagulasena sisselaskmist pannud toime raske mittepoliitilise kuriteo;
c)
ta on süüdi ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevate tegude toimepanemises.“
4
Konventsiooni artiklis 33 „Välja- või tagasisaatmise lubamatus (refoulement)“ on sätestatud:
„1.   Osalisriik ei saada pagulast oma territooriumilt välja ega tagasi („refouler“) mis tahes viisil selle territooriumi piiridele, kus tema elu või vabadus on ohus mingisse rassi, rahvusesse või usku või sotsiaalsesse gruppi kuulumise või poliitiliste veendumuste tõttu.
2.   Sätet ei kohaldata pagulasele, kelle suhtes on põhjendatud kartus, et ta võib asetada ohtu riigi julgeoleku või kes on kohtuotsuse alusel mõistetud süüdi eriti raskes kuriteos ja on seetõttu ühiskonnaohtlik.“
Liidu õigus
5
Direktiivi 2011/95 põhjendustes 21, 31 ja 37 on märgitud:
„(21)
Pagulasena tunnustamine on deklaratiivne akt.
[…]
(31)
ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega vastuolus olevad teod on sätestatud ÜRO põhikirja preambulis ning artiklites 1 ja 2 ning on muu hulgas kaasatud ÜRO terrorismi vastu võitlemise meetmeid käsitlevatesse resolutsioonidesse, milles deklareeritakse, et „terroristlikud aktid, meetodid ja tavad on vastuolus Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärkide ja põhimõtetega“ ning et „terroristlike aktide teadlik rahastamine, kavandamine ja õhutamine on samuti vastuolus Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärkide ja põhimõtetega“.
[…]
(37)
Riigi julgeoleku ja avaliku korra mõiste hõlmab ka juhtumeid, mille puhul kolmanda riigi kodanik kuulub rahvusvahelist terrorismi toetavasse ühingusse või toetab sellist ühingut.“
6
Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
d)
„pagulane“ – kolmanda riigi kodanik, kes põhjendatud kartuse tõttu rassilise, usulise, rahvusel, poliitilistel vaadetel või teatavasse sotsiaalsesse rühma kuulumisel põhineva tagakiusamise ees viibib väljaspool kodakondsusjärgset riiki ja ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha anda ennast nimetatud riigi kaitse alla, või kodakondsuseta isik, kes samadel põhjustel, nagu eespool nimetatud, viibides väljaspool varasemat alalist elukohariiki ei saa või kõnealuse kartuse tõttu ei taha sinna tagasi pöörduda, ja kelle suhtes ei kohaldata artiklit 12;
[…]“.
7
Direktiivi II peatükis „Rahvusvahelise kaitse taotluste hindamine“, mis sisaldab artikleid 4–8, on ette nähtud andmed, mis on asjakohased taotleja rahvusvahelise kaitse vajaduse tõendamiseks. Direktiivi III peatükis „Kvalifitseerumine pagulaseks“, mis sisaldab artikleid 9–12, on loetletud pagulaseks olemise kriteeriumid.
8
Direktiivi 2011/95 artikli 12 „Välistavad asjaolud“ lõikes 2 on ette nähtud:
„Kolmanda riigi kodanikku või kodakondsuseta isikut ei tunnustata pagulasena, kui on mõjuv põhjus arvata, et
a)
ta on pannud toime rahuvastase kuriteo, sõjakuriteo või inimsusevastase kuriteo, nagu need on määratletud rahvusvahelistes õigusaktides, millega nähakse ette selliseid kuritegusid käsitlevad sätted;
b)
ta on väljaspool varjupaigariiki pannud toime raske mittepoliitilise kuriteo enne pagulasena vastuvõtmist, see tähendab enne seda, kui talle on pagulasseisundi andmise tõttu väljastatud elamisluba; rasketeks mittepoliitilisteks kuritegudeks võib liigitada eriti julmad teod, isegi kui need on toime pandud väidetavalt poliitilisel eesmärgil;
c)
ta on olnud süüdi tegudes, mis on vastuolus ÜRO põhikirja preambulis ning artiklites 1 ja 2 sätestatud ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega.“
9
Direktiivi artiklis 13 „Pagulasseisundi andmine“ on sätestatud:
„Liikmesriigid annavad pagulasseisundi kolmanda riigi kodanikule või kodakondsuseta isikule, kes kvalifitseerub pagulaseks vastavalt II ja III peatükile.“
10
Direktiivi artikli 14 „Pagulasseisundi tühistamine, lõpetamine või selle uuendamisest keeldumine“ lõiked 4–6 on sõnastatud järgmiselt:
„4.   Liikmesriigid võivad tühistada või lõpetada pagulasele valitsus‑, haldus‑, kohtu‑ või poolkohtuliku asutuse antud seisundi või keelduda seda uuendamast, kui
a)
on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule;
b)
olles lõpliku otsusega süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos, kujutab ta endast ohtu kõnealuse liikmesriigi ühiskonnale.
5.   Lõikes 4 kirjeldatud olukordades võivad liikmesriigid otsustada mitte anda pagulasele pagulasseisundit, kui asjakohast otsust ei ole veel tehtud.
6.   Isikutel, kelle suhtes kohaldatakse lõiget 4 või 5, on Genfi konventsiooni artiklites 3, 4, 16, 22, 31, 32 ja 33 sätestatud või nendega samalaadsed õigused, kui nad viibivad liikmesriigis.“
11
Nimetatud direktiivi artiklis 21 „Kaitse tagasi‑ ja väljasaatmise eest“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid austavad tagasi‑ ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet kooskõlas oma rahvusvaheliste kohustustega.
2.   Kui lõikes 1 nimetatud rahvusvahelised kohustused seda ei keela, võivad liikmesriigid pagulase tagasi või välja saata, olenemata sellest, kas teda on ametlikult pagulasena tunnustatud või mitte, kui
a)
on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule või
b)
olles lõpliku otsusega süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos, kujutab ta endast ohtu kõnealuse liikmesriigi ühiskonnale.
3.   Liikmesriigid võivad tühistada või lõpetada elamisloa või keelduda seda uuendamast või andmast, kui pagulase suhtes kohaldatakse lõiget 2.“
12
Direktiivi 2011/95 artikli 24 „Elamisluba“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid annavad pagulasseisundi saajale niipea kui võimalik pärast rahvusvahelise kaitse andmist välja elamisloa, mis peab kehtima vähemalt kolm aastat ja olema uuendatav, kui seda ei välista riigi julgeoleku või avaliku korraga seotud kaalukad põhjused, ja ilma et see piiraks artikli 21 lõike 3 kohaldamist.“
Küprose õigus
13
2000. aasta seaduse pagulaste kohta (Peri Prosfygon Nómos 2000) (EE, lisa 6 (I), nr 3383, 28.1.2000, lk 1), muudetud redaktsioonis (edaspidi „pagulaste seadus“), artiklis 5 „Taotleja välistamine“ on sätestatud:
„1.   Taotlejat ei tunnustata pagulasena:
[…]
c)
kui on mõjuvaid põhjusi arvata, et:
i)
ta on pannud toime rahuvastase kuriteo, sõjakuriteo või inimsusevastase kuriteo, nagu need on määratletud rahvusvahelistes konventsioonides, millega nähakse ette selliseid kuritegusid käsitlevad sätted, või
ii)
ta on teises riigis pannud toime raske mittepoliitilise kuriteo enne seda, kui talle anti pagulasena tunnustamisel põhinev elamisluba; käesoleva punkti kohaldamisel hõlmab mõiste „raske mittepoliitiline kuritegu“ eriti julmasid tegusid, isegi kui need on toime pandud väidetavalt poliitilisel eesmärgil, või
iii)
ta on olnud süüdi tegudes, mis on vastuolus ÜRO põhikirja preambulis ning artiklites 1 ja 2 sätestatud ÜRO eesmärkide ja põhimõtetega, või
iv)
ta on kihutaja või osaleb muul viisil punktides i–iii nimetatud kuritegude või tegude toimepanemises.
[…]“.
14
Pagulaste seaduse artiklis 6A on ette nähtud:
„1.   Pagulasseisund tühistatakse, kui [varjupaigaameti] juht:
[…]
c)
leiab, et asjaomane isik kujutab endast mõistlikel põhjustel ohtu vabariigi julgeolekule, või
d)
leiab, et asjaomane isik kujutab endast ohtu Küprose ühiskonnale, kuna ta on lõplikult süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos.
1A.   Kui taotluse on esitanud mõni lõike 1 punktides c ja d osutatud kategooriasse kuuluvatest isikutest, jätab [varjupaigaameti] juht pagulasseisundi taotluse oma otsusega rahuldamata.
2.   Kui [varjupaigaameti] juht leiab pärast toimiku uurimist, kohaldades analoogia alusel artiklis 13 ette nähtud taotluste läbivaatamise tavamenetlust, et üks lõikes 1 sätestatud tingimustest on täidetud, tühistab ta asjaomase isiku pagulasseisundi kirjaliku ja põhjendatud otsusega, milles ta esitab selle otsuse aluseks olevad faktilised ja õiguslikud asjaolud; samuti teavitab ta asjaomast isikut tema õigusest otsus edasi kaevata […]
[…]
5.   Isikutel, kelle suhtes kohaldatakse lõike 1 punkti b või lõike 1A sätteid, on seni, kuni nad viibivad vabariigi valitsuse kontrolli all olevatel territooriumidel, [Genfi konventsiooni] artiklites 3, 4, 16, 22, 31, 32 ja 33 sätestatud õigused.“
15
Pagulaste seaduse artiklis 29 „Rahvusvahelise kaitse saajate väljasaatmine“ on sätestatud:
„1.   [Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsise (rahvastikuregistri ja immigratsiooni osakond)] juhatajal on õigus teha otsus rahvusvahelise kaitse saaja väljasaatmise kohta:
a)
kui on mõjuv põhjus arvata, et asjaomane isik kujutab endast ohtu vabariigi julgeolekule; […]
[…]
4.   Keelatud on anda korraldust pagulase […] väljasaatmiseks riiki, kus tema elu või vabadus on ohus või kus teda võidakse piinata või alandavalt või ebainimlikult kohelda või karistada või taga kiusata soo, usu, rahvuse, teatavasse kogukonda kuulumise, poliitiliste vaadete, relvakonflikti või ökoloogilise katastroofi tõttu.
[…]
6.   Isikutel, kelle suhtes kohaldatakse lõike 1 sätteid, on seni, kuni nad viibivad vabariigi valitsuse kontrolli all olevatel territooriumidel, [Genfi konventsiooni] artiklites 3, 4, 16, 22, 31, 32 ja 33 sätestatud õigused.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
16
Põhikohtuasja kaebaja K. A. M., kes on 29. detsembril 2018 ebaseaduslikult Küprose Vabariigi territooriumile sisenenud Maroko kodanik, esitas 10. jaanuaril 2019 varjupaigaametile rahvusvahelise kaitse taotluse.
17
Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (terrorismivastase võitluse amet, Küpros) saatis 28. jaanuaril 2019 varjupaigaametile konfidentsiaalse kirja, milles ta viitas põhikohtuasja kaebaja ohtlikkusele.
18
Põhikohtuasja kaebajale teatavaks tehtud asjaolude kohaselt, mida kaebaja nimetas ka Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes seisukohtades, on selles kirjas esiteks märgitud, et Küprose Vabariigi ametiasutuste hangitud teabe kohaselt oli asjaomane isik selline isik, kes tegeleb operatiivtegevusega terrorirühmituse huvides, teiseks, et ta rääkis endale vastu muu hulgas oma reiside kohta, mis toimusid enne seda, kui ta riigi territooriumile sisenes, ning kolmandaks, et põhikohtuasja kaebajal oli olnud Belgia, Hispaania ja Prantsuse politseiasutustega kokkupuuteid mitme rikkumise tõttu ning ta oli ähvardanud rünnata Belgia saatkonda Marokos pommiga.
19
Varjupaigaamet teatas 16. aprillil 2019 põhikohtuasja kaebajale tema rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmisest. Sellega seoses see amet „lei[dis], et o[li] mõjuvaid põhjusi arvata, et kui [K. A. M.] naase[ks] Marokosse, kiusata[ks] teda tõsiselt taga nii riigi ametiasutuste kui ka ühiskonna poolt“ tema vaadete tõttu, ning järeldas sellest, et „[K. A. M‑i] eespool nimetatud väidetest näi[s] ilmnevat, et tema puhul esinevad subjektiivsed ja objektiivsed asjaolud, mis võivad tõendada, et ta o[li] oma päritoluriigist põgenenud ega soovi[nud] sinna tagasi pöörduda põhjendatud kartuse tõttu tagakiusamise ees mõnel 2000. ja 2018. aasta pagulaste seaduse artikli 3 lõikes 1 nimetatud põhjusel“. Märkides siiski, et pädevad ametiasutused viitasid asjaomasele isikule kui Küprose ühiskonnale ja Küprose Vabariigi julgeolekule ohtlikule isikule, leidis nimetatud amet, et pagulaste seaduse artikli 6A lõike 1 punktis c ja artikli 6A lõikes 1A ette nähtud tingimused on täidetud, ning keeldus seetõttu talle pagulasseisundi andmisest.
20
Põhikohtuasja kaebaja esitas samal päeval selle otsuse peale kaebuse Anatheoritiki Archi Prosfygonile (pagulasküsimustega seotud kaebusi lahendav asutus, Küpros) (edaspidi „kaebusi lahendav asutus“), kes jättis 30. juulil 2019 nimetatud otsuse muutmata. Nimelt leidis ta analoogsetel põhjustel, et „tema pagulasseisund tul[i] vastavalt 2000. ja 2018. aasta pagulaste seaduse artikli 6A lõike 1 punktile c ja artikli 6A lõikele 1A tühistada“.
21
Põhikohtuasja kaebaja esitas 14. oktoobril 2019 Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasiasele (rahvusvahelise kaitse halduskohus, Küpros), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, kaebuse, milles palus tühistada kaebusi lahendava asutuse 30. juuli 2019. aasta otsuse.
22
Selles kaebuses väidab põhikohtuasja kaebaja peamiselt, et kohus peaks esitama Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, et teha kindlaks, kas direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a võib tõlgendada nii, et see säte lubab pagulasseisundi tühistada minevikus aset leidnud sellise käitumise või selliste tegude tõttu, mille pagulane on väidetavalt toime pannud enne kaitset andvasse riiki sisenemist ja väljaspool seda riiki ning mis ei kuulu nende tegude hulka, mis kujutavad endast pagulasena tunnustamise välistamise alust, ja mis ei saa samuti kuuluda Genfi konventsiooni artikli 33 kohaldamisalasse kui teod, mis pandi toime enne asjaomase isiku sisenemist kaitset andvasse riiki, ning kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas selle sätte selline tõlgendus laiendab ammendavat loetelu juhtudest, mil pagulasena tunnustamise välistamine on Genfi konventsiooni kohaselt lubatud.
23
Küprose Vabariik omalt poolt vaidlustab eelotsusetaotluse esitanud kohtus põhikohtuasja kaebaja esitatud küsimuste asjakohasuse põhikohtuasja lahendamiseks ning väidab lisaks, et Euroopa Kohus on mõistet „oht riigi julgeolekule“ juba tõlgendanud ja riigi julgeoleku küsimused kuuluvad liikmesriikide ainupädevusse.
24
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib kõigepealt, et põhikohtuasja poolte vahel ei ole vaidlust selles, et asjaolud, millel põhineb põhikohtuasja kaebajale pagulasseisundi andmisest keeldumine, on seotud kaebaja varasema käitumise või tegudega, mis on toime pandud enne tema sisenemist riigi territooriumile.
25
Seejärel märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi Euroopa Kohtule on juba esitatud küsimusi, mis on analoogsed käesolevas kohtuasjas esitatutega, ei ole see kohus veel konkreetselt neile küsimustele vastanud.
26
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et kohtuasjas, milles tehti 14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine) (C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403), esitati Euroopa Kohtule küsimus, kas direktiivi 2011/95 sätted, eelkõige artikli 14 lõiked 4–6, mis võimaldavad liikmesriikidel pagulasseisundi ära võtta või selle andmisest keelduda, kujutavad endast välistamise või tühistamise alust, mida Genfi konventsioonis ei ole, ning kas need sätted on kehtivad, arvestades harta ja EL toimimise lepingu sätteid, mille kohaselt peab Euroopa Liidu varjupaigapoliitika vastama Genfi konventsioonile.
27
Lisaks mainib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et need sätted on kehtivad, ning rõhutas täpsemalt, et pagulasseisundi tühistamine ja selle andmisest keeldumine ei võta isikult, kellel on põhjendatud kartus tagakiusamise ees oma päritoluriigis, pagulasseisundit ega õigusi, mis on Genfi konventsiooni kohaselt selle seisundiga seotud, tehes seega vahet „pagulaseks“ olemise mõistel Genfi konventsiooni tähenduses ja mõistel „pagulasseisund“, nagu see on määratletud direktiivis 2011/95.
28
Teiseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et 9. novembri 2010. aasta kohtuotsuse B ja D (C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661) punktides 100–105 leidis Euroopa Kohus, et nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/83/EÜ miinimumnõuete kohta, mida kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad täitma, et saada pagulase või muul põhjusel rahvusvahelist kaitset vajava isiku staatus, ja antava kaitse sisu kohta (ELT 2004, L 304, lk 12; ELT eriväljaanne 19/07, lk 96), artikli 12 lõike 2 punktides b ja c sätestatud välistamise aluste – mis sõnastati direktiiviga 2011/95 ümber – eesmärk on karistada minevikus toime pandud tegude eest, kuid täpsustas, et pagulase kehastatavat võimalikku vahetut ohtu asjaomasele liikmesriigile võib arvesse võtta mitte selle sätte raames, vaid selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punkti a või artikli 21 lõike 2 raames.
29
Neil asjaoludel otsustas Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (rahvusvahelise kaitse halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 2011/95/EL] artikli 14 lõike 4 punkti a sätteid, milles on ette nähtud, et pagulase pagulasseisundi võib tühistada, kui on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule, saab ELTL artikli 78 lõiget 1 ja [Genfi konventsiooni] ning [harta] artiklit 18 (varjupaigaõiguse kohta) arvestades tõlgendada nii, et need lubavad pagulasseisundi tühistada seoses pagulase käitumisega minevikus või tegudega, mille pagulane pani väidetavalt toime enne kaitset andvasse riiki sisenemist, mis leidsid aset kaitset andvast riigist väljaspool ning mis ei kuulu nende tegude hulka, mis kujutavad endast pagulasena tunnustamise välistamise alust, arvestades [Genfi konventsiooni] artikli 1 jaotise F ja direktiivi 2011/95 artikli 12 sätteid välistavate asjaolude kohta, mis määratlevad ammendavalt alused, mille põhjal võib isiku pagulasseisundi välistada?
2.
Kui [esimesele küsimusele] vastatakse jaatavalt: kas sellisena tõlgendatult on [direktiivi 2011/95] artikli 14 lõike 4 punkt a kooskõlas [harta] artikliga 18 ja ELTL artikli 78 lõikega 1, milles on muu hulgas ette nähtud [liidu] teisese õiguse kooskõla [Genfi konventsiooniga], mille artikli 1 [jaotises F] ette nähtud välistamisklausel on sõnastatud ammendavalt ning mida tuleb tõlgendada kitsalt?
3.
Kuidas tuleb tõlgendada mõistet „oht riigi julgeolekule“ direktiivi [2011/95] artikli 14 lõike 4 punkti a kohaldamise kontekstis, võttes arvesse selle [Genfi konventsiooni] artikli 33 lõikes 2 ette nähtud mõiste erakordselt kõrget standardit ja raskeid tagajärgi pagulasele, kelle pagulasseisund tühistatakse? Eelkõige, kas viidatud artikkel võib hõlmata ohu hinnangut seoses kaitset pakkuvasse riiki sisenemisele eelnenud väidetavate tegude või käitumisega? Kas mõiste „oht riigi julgeolekule“ direktiivi [2011/95] artikli 14 lõike 4 punkti a kohaldamise kontekstis võib hõlmata pagulase tegusid ja käitumist, mis ei leidnud aset selles riigis?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
30
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel tema menetluses olev kohtuasi lahendada, ning seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada (5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Kõigepealt tuleb meenutada, et nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise kui ka võrdsuse põhimõttega seotud nõuete kohaselt tuleb sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis nagu ka direktiivi 2011/95 artikli 14 lõiked 4 ja 5 ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele määrata kindlaks õigusnormi tähendus ja ulatus, tõlgendada tavaliselt kogu liidus autonoomselt ja ühetaoliselt (vt analoogia alusel 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (eriti raske kuritegu), C‑402/22, EU:C:2023:543, punkt 23 ja seal viidatud kohtupraktika).
32
Sellega seoses nähtub selle direktiivi artikli 14 lõike 4 sõnastusest sõnaselgelt, et pagulasseisundi tühistamine tähendab, et see seisund on eelnevalt „pagulasele valitsus‑, haldus‑, kohtu‑ või poolkohtuliku asutuse antud“. Seevastu selle artikli lõikes 5 ette nähtud võimalus jätta pagulasseisund andmata eeldab, et otsust pagulasseisundi andmise kohta „ei ole veel tehtud“.
33
Käesoleval juhul palub eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsuse küsimustega üksnes tõlgendada direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a, mis puudutab pagulasseisundi tühistamist.
34
Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et varjupaigaamet jättis 16. aprillil 2019 teatavaks tehtud otsusega põhikohtuasja kaebaja 10. jaanuaril 2019 esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus vastuseks Euroopa Kohtu teabepäringule kinnitas, ei ole sellele otsusele eelnenud ühtegi varasemat otsust, millega oleks põhikohtuasja kaebajale andnud pagulasseisundi Küprose Vabariigi valitsus‑, haldus‑, kohtu‑ või poolkohtulik asutus direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 tähenduses.
35
On tõsi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus teatas oma vastuses Euroopa Kohtu teabepäringule, et varjupaigaamet jättis lõpuks põhikohtuasja kaebaja rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata pärast seda, kui ta oli järeldanud, et esinevad asjaolud, mis võivad tõendada, et sellel isikul on põhjendatud kartus, et teda võidakse tema päritoluriigis taga kiusata, ning seega jättis amet selle taotluse rahuldamata pärast seda, kui oli teinud otsuse tunnustada isikut pagulasena ja seega rahuldada tema pagulasseisundi saamise taotlus. Sellest järeldub, et selle taotluse lõplikku rahuldamata jätmist tuleb pidada „tühistamiseks“. Lisaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kaebusi lahendav asutus tühistas selle seisundi sõnaselgelt.
36
Samas tuleb märkida, et nagu Euroopa Kohus otsustas, ei või direktiivi 2011/95 artikli 14 lõikeid 4 ja 5 tõlgendada nii, et direktiiviga kehtestatud süsteemi kontekstis toob pagulasseisundi tühistamine või selle andmisest keeldumine kaasa selle, et asjaomane kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes vastab direktiivi artikli 2 punktis d sätestatud tingimustele koostoimes direktiivi III peatüki sätetega, ei ole enam käsitatav pagulasena artikli 2 punkti d ja Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses. Nimelt ei tähenda asjaolu, et asjaomane isik on ühes direktiivi 2011/95 artikli 14 lõigetes 4 ja 5 sätestatud olukordadest, siiski seda, et ta ei vasta enam sisulistele tingimustele, millest sõltub pagulaseks olemine ja mis on seotud põhjendatud kartusega, et teda võidakse tema päritoluriigis taga kiusata (14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punktid 97 ja 98).
37
Seega, vastupidi sellele, mida näib leidvat eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei tähenda asjaolu, et pädev asutus tuvastas „pagulasseisundi“ andmisest keeldumise otsuse põhjendustes, et asjaomane rahvusvahelise kaitse taotleja vastab selle direktiivi sisulistele tingimustele, millest sõltub pagulaseks „olemine“, tingimata seda, et seda otsust tuleks käsitada selle „seisundi“„tühistamisena“. Hoolimata sellisest tõdemusest on liikmesriikidel juhul, kui nad ei ole seda seisundit veel andnud, just õigus keelduda selle seisundi andmisest nimetatud direktiivi artikli 14 lõike 5 alusel, eelkõige juhul, kui on mõistlik põhjus arvata, et asjaomane taotleja kujutab endast ohtu tema viibimiskoha liikmesriigi julgeolekule direktiivi artikli 14 lõike 4 punkti a tähenduses.
38
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab oma küsimustega silmas nii pagulasseisundi tühistamise kui ka selle seisundi andmisest keeldumise juhtumit direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punktis a kirjeldatud olukorras ning seetõttu palub ta tõlgendada mitte ainult seda sätet, vaid ka selle direktiivi artikli 14 lõiget 5. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab käesoleva kohtuotsuse punktides 32–37 esitatud andmete alusel kontrollima, kas varjupaigaameti algne otsus ja põhikohtuasjas kõne all olev kaebusi lahendava asutuse otsus tuleb kvalifitseerida selle seisundi tühistamise otsusteks või selle andmisest keeldumise otsusteks.
Esimene ja kolmas küsimus
39
Esimese ja kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõiget 5 koostoimes ELTL artikli 78 lõikega 1 ja harta artikliga 18 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib pagulasseisundi tühistada või otsustada seda mitte anda, kui mõistlik põhjus käsitada pagulast ohuna selle liikmesriigi julgeolekule põhineb tema tegudel või käitumisel, mis leidsid aset enne tema sisenemist selle liikmesriigi territooriumile, võttes ühelt poolt arvesse asjaolu, et need teod ja käitumine ei kujuta endast Genfi konventsiooni artikli 1 jaotises F ja selle direktiivi artiklis 12 sõnaselgelt ette nähtud pagulasena tunnustamise välistamise aluseid, ning teiselt poolt konventsiooni artikli 33 lõikes 2 kasutatud mõiste „oht riigi julgeolekule“ suhtes kohaldatavaid tingimusi ja sellest pagulasele tulenevaid raskeid tagajärgi.
40
Esiteks, mis puudutab küsimust, kas direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a tähenduses väljend „on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule“ võib viidata pagulase tegudele või käitumisele, mis leidsid aset enne tema sisenemist asjaomase liikmesriigi territooriumile, siis tuleb märkida, et ükski nimetatud direktiivi säte ei määratle selle väljendi tähendust ja ulatust. Seega tuleb seda tõlgendada vastavalt selle tähendusele tavakeeles, võttes arvesse väljendi kasutamise konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see on (vt analoogia alusel 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (eriti raske kuritegu), C‑402/22, EU:C:2023:543, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
41
Mis puudutab kõigepealt väljendi „on mõistlik põhjus käsitada teda ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule“ tähendust tavakeeles, siis tuleb märkida, et arvestades selle väljendi üldist laadi, ei näi see viitavat niisuguse „mõistliku põhjuse“ mis tahes piiramisele ei geograafiliselt ega ajaliselt ega selle põhjuse aluseks olevate faktiliste asjaolude laadi osas (vt selle kohta analoogia alusel 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság jt, C‑159/21, EU:C:2022:708, punkt 89 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Seejärel, kui vaadelda konteksti, milles seda väljendit kasutatakse, siis tuleb rõhutada, et erinevalt direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punktist b, milles on viidatud kahele kumulatiivselt esinema pidavale asjaolule – ühelt poolt süüdimõistmine lõpliku otsusega eriti raskes kuriteos ja teiselt poolt oht selle liikmesriigi ühiskonnale, kus asjaomane kolmanda riigi kodanik viibib –, siis selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punkt a võimaldab ära võtta pagulasseisundi kolmanda riigi kodanikult, kes kujutab endast ohtu selle liikmesriigi julgeolekule, sõltumata sellise süüdimõistmise olemasolust (vt selle kohta 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑8/22, EU:C:2023:542, punktid 30 ja 40).
43
Lõpuks, direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a eesmärgiga seoses tuleb tõdeda, et viidates „ohuna tema asukohaliikmesriigi julgeolekule“, on selle sätte eesmärk vältida selle julgeoleku kahjustamise ohtu, mis võib tekkida asjaomase isiku viibimise tõttu selle liikmesriigi territooriumil ajal, mil pädev asutus teeb otsuse, või hiljem.
44
Lisaks on tõsi, et see säte kujutab endast erandit direktiivi artiklis 13 sätestatud reeglist, mille kohaselt annavad liikmesriigid pagulasseisundi igale kolmanda riigi kodanikule, kes vastab pagulasena tunnustamise tingimustele, ning seega tuleb seda tõlgendada kitsalt (vt analoogia alusel 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑8/22, EU:C:2023:542, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
45
Sellele isikule süüks pandavad minevikus aset leidnud teod või käitumine võivad siiski kujutada endast asjakohaseid asjaolusid, et kontrollida tema kalduvust selliseid tegusid tulevikus jätkata või korrata, eriti kui arvesse võtta sellise käitumise või tegude raskust, nende asetleidmisest möödunud aega ja võimalikke hilisemaid arenguid (vt selle kohta 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑8/22, EU:C:2023:542, punktid 63 ja 64 ning seal viidatud kohtupraktika).
46
Järelikult ei saa pädev asutus olla kohustatud välistama pagulasele süüks pandavate minevikus aset leidnud tegude või käitumise arvessevõtmist üksnes põhjusel, et need leidsid aset enne tema saabumist selle liikmesriigi territooriumile, kus ta viibib.
47
Nagu rõhutas Saksamaa valitsus, näib vajadus selliseid tegusid või käitumist arvesse võtta seda enam vajalik, kui pädev asutus peab esimest korda tegema otsuse pagulasseisundi andmise taotluse kohta, mille on esitanud veidi varem territooriumile sisenenud rahvusvahelise kaitse taotleja. Kui see nii ei oleks, võiks selle hindamine, kas pagulane võib sellises olukorras kujutada endast ohtu asjaomase liikmesriigi julgeolekule, osutuda praktikas ülemäära raskeks. Direktiivi 2011/95 artikli 14 lõige 5, mis lubab liikmesriikidel just niisuguses olukorras pagulasseisundi andmisest keelduda, kaotaks seega osaliselt oma soovitava toime.
48
Teiseks, mis puutub nende tegude või käitumise laadi, mis leidsid aset enne pagulase sisenemist asjaomase liikmesriigi territooriumile ja mida võib arvesse võtta selle liikmesriigi julgeolekut ähvardava ohu hindamisel, siis tuleb rõhutada, et direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punktiga a hõlmatud ohu liik erineb sellest, millele on osutatud direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b, mis viitab ohule selle liikmesriigi ühiskonnale (6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑8/22, EU:C:2023:542, punkt 41).
49
Täpsemalt öeldes vastab direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punktis a kasutatud väljend „[pagulase] asukohaliikmesriigi julgeolekule“ selle direktiivi artikli 24 lõikes 1 kasutatud mõistele „riigi julgeolek“. Sellega seoses tuleb arvesse võtta Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt mõiste „avalik julgeolek“ Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46; parandused ELT 2004, L 229, lk 35 ja ELT 2005, L 197, lk 34), artikli 28 lõike 3 tähenduses hõlmab ühtaegu nii liikmesriigi sise- kui ka välisjulgeolekut ning seega võib avalikku julgeolekut mõjutada institutsioonide ja oluliste avalike teenuste toimimise kahjustamine ning oht rahvastiku säilimisele, samuti välissuhete raske häirimise oht või oht rahvaste rahumeelsele kooseksisteerimisele või militaarhuvide kahjustamine (vt selle kohta 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus T., C‑373/13, EU:C:2015:413, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Eelkõige, nagu nähtub direktiivi 2011/95 põhjendusest 37, hõlmab mõiste „riigi julgeolek“ ka juhtumeid, mille puhul kolmanda riigi kodanik kuulub rahvusvahelist terrorismi toetavasse ühingusse või toetab sellist ühingut.
51
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kindlaks teha, kas terrorismivastase võitluse ameti poolt varjupaigaametile edastatud teave, mis viitab põhikohtuasja kaebaja käitumisele ja teda puudutavatele asjaoludele enne tema sisenemist riigi territooriumile, võib anda alust karta asjaomase liikmesriigi sise- või välisjulgeoleku kahjustamise ohtu, nagu see on määratletud käesoleva kohtuotsuse punktis 49 meenutatud kohtupraktikas.
52
Lisaks näitab asjaolu, et direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punktis a on viidatud „mõistlikule põhjusele käsitada“ rahvusvahelise kaitse taotlejat ohuna asjaomase liikmesriigi julgeolekule, samas kui direktiivi artikli 14 lõike 4 punktis b on silmas peetud olukorda, kus – olles lõpliku otsusega süüdi mõistetud eriti raskes kuriteos – „kujutab“ taotleja endast ohtu selle liikmesriigi ühiskonnale, et esimene neist sätetest võib hõlmata mitte ainult tõelist ja vahetut, vaid ka potentsiaalset ohtu (vt selle kohta analoogia alusel 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola, Ungari ja Tšehhi Vabariik (ajutine mehhanism rahvusvahelise kaitse taotlejate ümberpaigutamiseks), C‑715/17, C‑718/17 ja C‑719/17, EU:C:2020:257, punkt 157 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑8/22, EU:C:2023:542, punktid 52 ja 53).
53
Pädeval asutusel tuleb siiski direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõike 5 kohaldamisel hinnata iga üksikjuhtumi puhul kõiki sellele omaseid asjaolusid (6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑8/22, EU:C:2023:542, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika), võttes eelkõige arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 45 nimetatud asjaolusid.
54
Nende sätete sõnastusest tuleneb nimelt, et sellel asutusel peab olema kaalutlusruum otsustamaks, kas asjaomase liikmesriigi riikliku julgeoleku kaalutlused peavad andma alust pagulasseisundi tühistamisele või mitte, mis välistab selle, et sellele julgeolekule avalduva ohu olemasolu tuvastamine toob automaatselt kaasa sellise otsuse tegemise. See asutus peab saama vabalt hinnata riigi julgeolekuga seotud eriülesandeid täitvate asutuste esitatud teabe ulatust ja selle asjakohasust tehtava otsuse seisukohast (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság jt, C‑159/21, EU:C:2022:708, punktid 81 ja 83).
55
Kolmandaks ei saa pagulasele või rahvusvahelise kaitse taotlejale süüks pandavate tegude või käitumise arvessevõtmine piirduda asjaoluga, et need teod ja käitumine ei kujuta endast Genfi konventsiooni artikli 1 jaotises F ja kõnealuse direktiivi artiklis 12 sõnaselgelt ette nähtud pagulasseisundi välistamise aluseid.
56
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kuigi liit ei ole Genfi konventsiooni osaline, kohustavad ELTL artikli 78 lõige 1 ja harta artikkel 18 teda siiski selle konventsiooni eeskirju järgima. Direktiivi 2011/95 sätteid tuleb seega tõlgendada kooskõlas Genfi konventsiooni ja teiste ELTL artikli 78 lõikes 1 viidatud asjakohaste lepingutega ning hartas – täpsemalt selle artiklis 18 – tunnustatud õigustega (vt selle kohta 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Alo ja Osso, C‑443/14 ja C‑444/14, EU:C:2016:127, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punkt 74).
57
Siiski peegeldab vahetegemine ühelt poolt selle direktiivi III peatükki kuuluva artikli 12 lõikes 2 nimetatud välistamise põhjuste, mille kohaselt kolmanda riigi kodanikku „ei tunnustata pagulasena“, ning teiselt poolt selle seisundi tühistamise või selle andmisest keeldumise aluste vahel, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 14 lõigetes 4 ja 5, sisuliselt seda vahetegemist, mis esineb Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise F ja artikli 33 lõike 2 vahel (vt selle kohta 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑8/22, EU:C:2023:542, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
58
Eelkõige nähtub artikli 12 lõike 2 sõnastusest, et kui selles sätestatud tingimused on täidetud, „ei tunnustata“ kõnealust isikut pagulasena. Direktiivi 2011/95 süsteemis sätestab selle artikli 2 punkt d otsesõnu, et isik on „pagulane“ vaid siis, kui tema suhtes ei kohaldata selle direktiivi artiklit 12 (vt analoogia alusel direktiiviga 2004/83 seoses 9. novembri 2010. aasta kohtuotsus B ja D, C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, punkt 107). Seevastu, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 36, ei too pagulasseisundi tühistamine või selle andmisest keeldumine selle direktiivi artikli 14 lõike 4 või artikli 14 lõike 5 alusel kaasa seda, et asjaomane kolmanda riigi kodanik lakkab olemast pagulane direktiivi 2011/95 artikli 2 punkti d ja Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses.
59
Neljandaks tuleb märkida, et direktiivi 2011/95 artikli 14 lõikes 4 nimetatud juhud, mil liikmesriigid võivad pagulasseisundi tühistada või artikli 14 lõike 5 kohaselt seda seisundit mitte anda, vastavad sisuliselt tõesti olukordadele, kus liikmesriigid võivad pagulase selle direktiivi artikli 21 lõike 2 ja Genfi konventsiooni artikli 33 lõike 2 alusel tagasi või välja saata (14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punkt 93).
60
Kui sellise pagulase tagasi‑ või väljasaatmine, keda puudutab üks direktiivi 2011/95 artikli 14 lõigetes 4 ja 5 ning artikli 21 lõikes 2 nimetatud olukordadest, tekitaks ohu, et rikutakse tema põhiõigusi, mida on tunnustatud harta artiklis 4 ja artikli 19 lõikes 2 – mille kohaselt on absoluutselt keelatud piinamine ning muu ebainimlik või alandav kohtlemine või karistus, olenemata sellest, milline on asjaomase isiku käitumine, ja väljasaatmine riiki, kus esineb tõsine oht, et isikut sel viisil koheldakse –, ei või asjaomane liikmesriik Genfi konventsiooni artikli 33 lõike 2 alusel tagasi‑ ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttest kõrvale kalduda (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punktid 94 ja 95).
61
Neil asjaoludel, kuna direktiivi artikli 14 lõigetes 4 ja 5 on neis sätestatud olukordade puhul liikmesriikidele ette nähtud võimalus tühistada pagulasseisund või keelduda selle andmisest, samas kui Genfi konventsiooni artikli 33 lõike 2 kohaselt on omakorda lubatud ühes neist olukordadest oleva pagulase tagasi‑ või väljasaatmine riiki, kus tema elu või vabadus oleks ohus, on liidu õiguses ette nähtud asjaomaste pagulaste ulatuslikum rahvusvaheline kaitse, kui on tagatud nimetatud konventsiooniga (14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punkt 96).
62
Seega ei saa pagulasseisundi tühistamist või selle andmisest keeldumist direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 või 5 alusel käsitada nii, et see eeldab seisukohavõttu eraldi küsimuses, kas isikut võib tema päritoluriiki välja saata (vt selle kohta 6. juuli 2023. aasta kohtuotsus Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (pagulane, kes on toime pannud raske kuriteo), C‑663/21, EU:C:2023:540, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
63
Järelikult, kui kaalutakse ühelt poolt selle ohu hindamist, mida pagulane kujutab endast tema elukohaliikmesriigi julgeolekule, et teha kindlaks, kas see oht õigustab pagulasseisundi tühistamist või selle andmisest keeldumist, ning teiselt poolt tagajärgi, mis sellel tühistamisel või keeldumisel tema olukorrale on, ei tule lähtuda ohu suurusest, mis oleks piisav põhjendamaks asjaomase isiku tagasisaatmist tema päritoluriiki Genfi konventsiooni artikli 33 lõikes 2 määratletud tingimustel.
64
Täpsemalt võib teatavaid asjaolusid, mis ei ole sellise suurusastmega, mis õigustaksid taotleja tagasisaatmist, siiski pidada „mõistlikuks põhjuseks“, mis annab alust talle elamisloa andmisest keelduda (vt selle kohta 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus T., C‑373/13, EU:C:2015:413, punkt 75).
65
Viide „mõistlikule põhjusele“ selleks, et asuda seisukohale, et rahvusvahelise kaitse taotleja või pagulane kujutab endast ohtu vastuvõtva liikmesriigi julgeolekule, jätab liikmesriigile selgelt suure kaalutlusruumi (vt selle kohta analoogia alusel 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola, Ungari ja Tšehhi Vabariik (ajutine mehhanism rahvusvahelise kaitse taotlejate ümberpaigutamiseks), C‑715/17, C‑718/17 ja C‑719/17, EU:C:2020:257, punkt 156).
66
Kõigest eeltoodust tuleneb, et esimesele ja kolmandale küsimusele tuleb vastata, et direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõiget 5 koostoimes ELTL artikli 78 lõikega 1 ja harta artikliga 18 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib pagulasseisundi tühistada või otsustada seda mitte anda, kui mõistlik põhjus käsitada pagulast ohuna selle liikmesriigi julgeolekule nimetatud direktiivi artikli 14 lõike 4 punkti a tähenduses põhineb tema tegudel või käitumisel, mis leidsid aset enne tema sisenemist selle liikmesriigi territooriumile. Tähtsust ei oma asjaolu, et need teod ja see käitumine ei kujuta endast Genfi konventsiooni artikli 1 jaotises F ja selle direktiivi artiklis 12 sõnaselgelt ette nähtud pagulasena tunnustamise välistamise alust. Selleks et hinnata ühelt poolt pagulasseisundi tühistamist või selle seisundi andmisest keeldumist õigustava ohu suurust ning teiselt poolt selle tühistamise või keeldumise tagajärgi pagulase olukorrale, ei tule lähtuda konventsiooni artikli 33 lõikes 2 kasutatud mõiste „oht riigi julgeolekule“ suhtes kohaldatavatest tingimustest ega sellest pagulasele tulenevatest rasketest tagajärgedest.
Teine küsimus
67
Oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas esimesele ja kolmandale küsimusele jaatava vastuse korral on direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkt a ja lõige 5 ELTL artikli 78 lõiget 1 ja harta artiklit 18 arvestades kehtivad osas, milles need sätted nõuavad Genfi konventsiooni ja eelkõige selle artikli 1 jaotise F järgimist.
68
Kõigepealt tuleb märkida, et ELTL artikli 78 lõike 1 ja harta artikli 18 kohaselt peab direktiiv 2011/95 järgima Genfi konventsiooni eeskirju (vt selle kohta 14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).
69
Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 57, tuleb siiski arvesse võtta vahetegemist ühelt poolt selle direktiivi III peatükki kuuluva artikli 12 lõikes 2 nimetatud välistamise põhjuste, mille kohaselt kolmanda riigi kodanikku „ei tunnustata pagulasena“, ning teiselt poolt selle seisundi tühistamise või selle andmisest keeldumise aluste vahel, mis on ette nähtud direktiivi artikli 14 lõigetes 4 ja 5, mis sisuliselt peegeldab seda vahetegemist, mis esineb Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise F ja artikli 33 lõike 2 vahel.
70
Seega, kuna – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 36 – Euroopa Kohus otsustas 14. mai 2019. aasta kohtuotsuses M jt (pagulasseisundi tühistamine) (C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punkt 97), et pagulasseisundi tühistamine või selle andmisest keeldumine direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 või artikli 14 lõike 5 alusel ei too tagajärjena kaasa seda, et asjaomane kolmanda riigi kodanik ei ole enam käsitatav pagulasena direktiivi artikli 2 punkti d ja Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise A tähenduses, ei saa artikli 14 lõikeid 4 ja 5 tõlgendada nii, et nendega lisatakse uued pagulasena tunnustamata jätmise alused nendele, mis on sätestatud selle direktiivi artikli 12 lõikes 2 ja selle konventsiooni artikli 1 jaotises F.
71
Lisaks tuleb märkida, et nimetatud kohtuotsuses järeldas Euroopa Kohus, et direktiivi 2011/95 artikli 14 lõigete 4–6 analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks ELTL artikli 78 lõike 1 ja harta artikli 18 seisukohast mõjutada nende sätete kehtivust (14. mai 2019. aasta kohtuotsus M jt (pagulasseisundi tühistamine), C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, punkt 112). Eeltoodust tuleneb aga, et selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõike 5 analüüsimisel käesoleva kohtuasja raames ei ilmnenud ühtegi uut asjaolu, mis seaks selle järelduse kahtluse alla osas, milles see puudutab viimati nimetatud sätteid.
72
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb järeldada, et direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõike 5 analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks ELTL artikli 78 lõike 1 ja harta artikli 18 seisukohast mõjutada nende sätete kehtivust.
Kohtukulud
73
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule, artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõiget 5 koostoimes ELTL artikli 78 lõikega 1 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 18
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriik võib pagulasseisundi tühistada või otsustada seda mitte anda, kui mõistlik põhjus käsitada pagulast ohuna selle liikmesriigi julgeolekule nimetatud direktiivi artikli 14 lõike 4 punkti a tähenduses põhineb tema tegudel või käitumisel, mis leidsid aset enne tema sisenemist selle liikmesriigi territooriumile. Tähtsust ei oma asjaolu, et need teod ja see käitumine ei kujuta endast Genfis 28. juulil 1951 alla kirjutatud pagulasseisundi konventsiooni (mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga, mis jõustus 4. oktoobril 1967) artikli 1 jaotises F ja selle direktiivi artiklis 12 sõnaselgelt ette nähtud pagulasena tunnustamise välistamise alust. Selleks et hinnata ühelt poolt pagulasseisundi tühistamist või selle seisundi andmisest keeldumist õigustava ohu suurust ning teiselt poolt selle tühistamise või keeldumise tagajärgi pagulase olukorrale, ei tule lähtuda konventsiooni artikli 33 lõikes 2 kasutatud mõiste „oht riigi julgeolekule“ suhtes kohaldatavatest tingimustest ega sellest pagulasele tulenevatest rasketest tagajärgedest.
2.
Direktiivi 2011/95 artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõike 5 analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks ELTL artikli 78 lõike 1 ja põhiõiguste harta artikli 18 seisukohast mõjutada nende sätete kehtivust.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.