62004CJ0033_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C-33/04,
mille esemeks on EÜ artikli 226 alusel 29. jaanuaril 2004 esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi,
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: W. Wils ja M. Shotter, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
hageja,
versus
Luksemburgi Suurhertsogiriik, esindajad: M. Thill ja S. Schreiner, keda abistasid advokaadid A. Verheyden ja F. Bimont,
kostja,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud R. Silva de Lapuerta, P. Kūris, G. Arestis (ettekandja) ja J. Klučka,
kohtujurist: F. G. Jacobs,
kohtusekretär: asekohtusekretär H. von Holstein,
arvestades kirjalikus menetluses ja 3. märtsi 2005. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 2. juuni 2005. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik:
– ei ole täitnud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiivi 97/33/EÜ vastastikuse sidumise kohta telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuste ja koostalitusvõime tagamisega avatud võrguteenuse osutamise põhimõtete kohaldamise teel (EÜT L 199, lk 32) artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi, mis seisnevad pädeva sõltumatu asutuse poolt kuluarvestussüsteemidest kinnipidamise kontrollimises ja aastate 1998 ja 1999 kohta kuluarvestussüsteemidest kinnipidamise deklaratsiooni avaldamises, ning
– ei ole praktikas nõuetekohaselt kohaldanud meetmeid, mis on vastu võetud selleks, et rakendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiivi 98/10/EÜ avatud võrguteenuse pakkumise kohaldamise kohta kõneside suhtes ja telekommunikatsiooni universaalteenuse kohta konkurentsitingimustele vastavas keskkonnas (EÜT L 101, lk 24) artikli 18 lõikeid 1 ja 2 selles osas, mis puudutab seda, et riigi reguleeriv asutus või muu pädev asutus, kes on telekommunikatsiooniettevõtjast sõltumatu ja kelle on see reguleeriv asutus heaks kiitnud, kontrollib kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ning kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni iga-aastast avaldamist,
siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nende direktiivide kõnealustest sätetest.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Varasem reguleeriv raamistik
– Direktiiv 97/33
2. Vastavalt direktiivi 97/33 artiklile 1 rajatakse reguleeriv raamistik, mis tagab Euroopa Ühenduses telekommunikatsioonivõrkude vastastikuse sidumise, iseäranis teenuste koostalitusvõime ja universaalteenuste pakkumise avatud ja konkurentsile rajatud keskkonnas. Selle direktiivi artiklis 2 on sätestatud, et „vastastikune sidumine” on ühe ja sama ettevõtja või eri ettevõtjate kasutatavate telekommunikatsioonivõrkude füüsiline ja loogiline ühendamine, mis võimaldab ühe ettevõtja tarbijatel suhelda sama või muu ettevõtja tarbijatega või kasutada teise ettevõtja osutatavaid teenuseid.
3. Kõnealuse direktiivi artikkel 7 pealkirjaga „Vastastikuse sidumise tariifipõhimõtted ja kuluarvestussüsteem” näeb ette:
„1. Liikmesriigid tagavad, et lõikeid 2–6 kohaldatakse selliste ettevõtjate suhtes, kes käitavad üldkasutatavaid telekommunikatsioonivõrke ja/või osutavad üldkasutatavaid telekommunikatsiooniteenuseid, […] ning kelle kohta on riigi reguleerivad asutused teatanud, et tegemist on märkimisväärse turujõuga ettevõtjatega.
2. Vastastikuse sidumise tasu arvestamine peab lähtuma läbipaistvuse ja kuludele orienteerituse põhimõtetest. Ettevõtja, kes pakub oma seadmete vastastikuse sidumise teenust, peab tõendama, et tasud tulenevad tegelikest kuludest, mis sisaldavad mõistlikku kasumit tehtud investeeringutelt. Riigi reguleerivad asutused võivad nõuda, et ettevõtjad esitaksid täielikud põhjendused oma tasude kohta, ja nõuda vajaduse korral ka nende korrigeerimist. […]
3. Riigi reguleerivad asutused tagavad vastastikuse sidumise standardpakkumise avaldamise […]. Vastastikuse sidumise standardpakkumine peab sisaldama vastastikuse sidumise standardpakkumiste kirjeldust komponentide kaupa vastavalt turu vajadusele ning tingimusi, kaasa arvatud hinda.
Erinevat liiki ettevõtjate suhtes, kellel on õigus pakkuda sidevõrke ja teenuseid, võib kehtestada mitmeid erinevaid vastastikuse sidumise hindu ja tingimusi juhul, kui neid erinevusi on lähtuvalt pakutava vastastikuse sidumise liigist ja/või riiklikest litsentsi taotlemise tingimustest võimalik objektiivselt põhjendada. Riigi reguleerivad asutused peavad tagama, et kõnealused erinevused ei tekitaks konkurentsimoonutusi, ning iseäranis, et ettevõtja kohaldaks vastastikuse sidumise teenuse pakkumisel oma allüksustele või tütarettevõtjate või partnerite allüksustele selleks ette nähtud vastastikuse sidumise hindu ja tingimusi […].
Riigi reguleerivatel asutustel on õigus viia vastastikuse sidumise standardpakkumisse sisse muudatusi juhul, kui need on õigustatud.
[…]
5. Komisjon töötab välja […] soovitused kuluarvestussüsteemide ja raamatupidamise lahususe kohta vastastikuse sidumise valdkonnas. Riigi reguleerivad asutused tagavad, et kuluarvestussüsteemid, mida asjaomased ettevõtjad kasutavad, sobivad käesolevas artiklis sätestatud tingimuste täitmiseks ning on dokumenteeritud piisavalt üksikasjalikult vastavalt V lisale.
Riigi reguleerivad asutused tagavad, et kuluarvestussüsteemi kirjeldus, kus oleksid näha peamised kategooriad, millesse kulud jaotatakse, ja vastastikuse sidumise kulude jaotamise eeskirjad, oleks taotluse esitamisel üldsusele kättesaadav. Kuluarvestussüsteemist kinnipidamist kontrollivad riigi reguleerivad asutused või muu pädev asutus, kes on telekommunikatsiooniettevõtjast sõltumatu ja kelle on riigi reguleeriv asutus heaks kiitnud. Kord aastas avaldatakse teatis kuluarvestussüsteemist kinnipidamise kohta.
[…]”.
[Mitteametlik tõlge]
4. Direktiivi 97/33 V lisas on viidatud mõningatele eespool nimetatud kuluarvestussüsteemi osade näidetele, milleks on kasutatav kulustandard, vastastikuse sidumise tariifis sisalduvad kuluosad, kulude jaotamise astmed ja viisid, eelkõige seotud ja ühiste kulude käsitlemine, ning raamatupidamistavad.
5. Vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 23 lõike 1 esimesele lõigule võtavad liikmesriigid selle direktiivi järgimiseks vastu vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 31. detsembril 1997 ning teatavad sellest viivitamata komisjonile.
6. Komisjon võttis 8. aprillil 1998 direktiivi 97/33 artikli 7 lõike 5 alusel vastu soovituse 98/322/EMÜ vastastikuse sidumise kohta telekommunikatsiooniteenuste vabal turul (2. osa. Raamatupidamise lahusus ja kuluarvestus) (EÜT L 141, lk 6).
– Direktiiv 98/10
7. Vastavalt direktiivi 98/10 artiklile 1 käsitleb direktiiv üldkasutatavatele püsitelefonsidevõrkudele ja üldkasutatavatele püsitelefonsideteenustele avatud ja tõhusat juurdepääsu tagavate tingimuste ning nende kasutamise tingimuste ühtlustamist avatud ja konkurentsivõimelise turu keskkonnas kooskõlas avatud võrgu põhimõtetega.
8. Nimetatud direktiivi artikkel 17 pealkirjaga „Tariifipõhimõtted” sätestab:
„1. Ilma et see piiraks artikli 3 tariifide taskukohasuse kohta käivate erisätete või lõike 6 sätete kohaldamist, tagavad riigi reguleerivad asutused, et kõnesideteenust pakkuvad ettevõtjad, kellel on märkimisväärne turujõud või kes on määratud vastavalt artiklile 5 ja kellel on märkimisväärne turujõud, vastavad kõnealustes artiklites sätestatud tingimustele.
2. Üldkasutatava püsitelefonsidevõrgu ja üldkasutatava püsitelefonsideteenuse kasutamise tariifide puhul tuleb lähtuda kuludele orienteerituse põhimõttest […].
3. Ilma et see piiraks direktiivi 97/33/EÜ vastastikuse sidumise kohta artikli 7 lõike 3 kohaldamist, ei sõltu üldkasutatava püsitelefonsidevõrgu juurdepääsu ja kasutamise tariifid rakenduse tüübist, mida kasutaja kasutab, välja arvatud juhul, kui nad nõuavad erinevaid teenuseid või lisavahendeid.
4. Lisavahendite tariifid, mis lisanduvad üldkasutatava püsitelefonsidevõrguga ühendamise teenusele ja üldkasutatava püsitelefonside teenustele, peavad vastavalt ühenduse õigusele olema piisavalt eraldatud nii, et kasutajal ei tule maksta lisavahendite eest, mis ei ole vajalikud taotletud teenuse osutamiseks.
5. Tariifide muudatused jõustuvad alles pärast seda, kui üldsuse teavitamisest on möödunud piisav aeg, mille pikkuse on kehtestanud riigi reguleeriv asutus.
6. Ilma et see piiraks tariifide taskukohasuse kohta käiva artikli 3 kohaldamist, võib liikmesriik volitada oma riigi reguleerivat asutust jätta kõnealuse artikli lõiked 1–5 kohaldamata teatava geograafilise ala suhtes juhul, kui tuvastatakse tegelik konkurents sellel üldkasutatavate püsitelefonsideteenuste turul.”
[Siin ja edaspidi on osundatud direktiivi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
9. Direktiivi 98/10 artikli 18 pealkirjaga „Kuluarvestuse põhimõtted” lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1. Liikmesriigid tagavad esiteks, et juhul, kui ettevõtja on tariifide puhul kohustatud lähtuma kuludele orienteerituse põhimõttest vastavalt artiklile 17, sobivad nende ettevõtjate poolt kasutatavad kuluarvestussüsteemid artikli 17 täitmiseks, ning teiseks, et pädev asutus, kes on kõnealustest ettevõtjatest sõltumatu, kontrollib nendest süsteemidest kinnipidamist. Riigi reguleerivad asutused tagavad, et kord aastas avaldatakse teatis kuluarvestussüsteemist kinnipidamise kohta.
2. Riigi reguleerivad asutused tagavad, et üldsusele oleks taotluse alusel kättesaadav lõikes 1 viidatud kuluarvestussüsteemi kirjeldus, kus oleksid näha peamised kategooriad, millesse kulud jaotatakse, ja kõnesideteenuse kulude jaotamise eeskirjad. Riigi reguleerivad asutused esitavad komisjonile taotluse esitamisel teavet kuluarvestussüsteemide kohta, mida asjaomased ettevõtjad kasutavad.”
10. Vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 32 lõike 1 esimesele lõigule võtavad liikmesriigid selle direktiivi järgimiseks vastu vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 30. juunil 1998 ning teatavad sellest viivitamata komisjonile.
Sidet reguleeriv uus raamistik
11. Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu võtsid 7. märtsil 2002 vastu neli direktiivi seoses elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid reguleeriva uue raamistikuga (edaspidi „uus reguleeriv raamistik”), nimelt direktiivi 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) (EÜT L 108, lk 7; ELT eriväljaanne 13/ 29, lk 323), direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (EÜT L 108, lk 21; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337), direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349) ja direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT L 108, 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367).
12. Vastavalt direktiivi 2002/21 artiklile 26 ja artikli 28 lõike 1 teisele lõigule tunnistatakse alates 25. juulist 2003 kehtetuks nimelt direktiiv 97/33 ja direktiiv 98/10.
13. Üleminekumeetmed, mis on sätestatud direktiivi 2002/21 artikli 27 esimeses lõigus, näevad ette, et liikmesriigid säilitavad kõik direktiivi 2002/19 artiklis 7 ja direktiivi 2002/22 artiklis 16 osutatud siseriiklike õigusnormide kohased kohustused, kuni riigi reguleeriv asutus teeb kõnealuste kohustuste kohta oma otsuse.
14. Direktiivi 2002/19 artikli 18 lõike 1 esimene lõik, direktiivi 2002/21 artikli 28 lõike 1 esimene lõik ja direktiivi 2002/22 artikli 38 lõike 1 esimene lõik täpsustavad, et liikmesriigid võtavad käesoleva direktiivi järgimiseks vastu vajalikud õigusnormid, avaldavad need hiljemalt 24. juulil 2003 ning teatavad sellest viivitamata komisjonile.
15. Vastavalt direktiivi 2002/19 artiklile 19, direktiivi 2002/21 artiklile 29 ja direktiivi 2002/22 artiklile 39 jõustuvad nimetatud direktiivid Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise päeval, antud juhul 24. aprillil 2002.
– Direktiiv 2002/19
16. Direktiivi 2002/19 artikkel 7 pealkirjaga „Varasemate juurdepääsu- ja vastastikuse sidumise kohustuste läbivaatamine” näeb ette:
„1. Liikmesriigid säilitavad kõik üldkasutatavaid sidevõrke ja/või juurdepääsu ja vastastikuse sidumisega seotud teenuseid pakkuvate ettevõtjate kohustused, mis olid jõus enne käesoleva direktiivi jõustumist vastavalt direktiivi 97/33/EÜ artiklitele 4, 6, 7, 8, 11, 12 ja 14, direktiivi 98/10/EÜ artiklile 16 ja direktiivi 92/44/EMÜ artiklitele 7 ja 8 [nõukogu 5. juuni 1992. aasta direktiiv avatud võrgu pakkumise kohaldamise kohta püsiliinide suhtes (EÜT L 165, lk 27)], kuni need kohustused jõutakse läbi vaadata ja teha lõike 3 kohased otsused.
[...]
3. Liikmesriigid tagavad, et võimalikult kiiresti pärast käesoleva direktiivi jõustumist ja korrapäraselt pärast seda kohustuvad riigi reguleerivad asutused tegema turuanalüüsi direktiivi 2002/21/EÜ (raamdirektiiv) artikli 16 kohaselt, et teha kindlaks, kas säilitada kõnealused kohustused, muuta neid või tühistada need. Isikutele, keda selline kohustuste muutmine või tühistamine mõjutab, teatatakse sellest piisavalt vara.”
– Direktiiv 2002/22
17. Nimetatud direktiivi artikkel 16 pealkirjaga „Kohustuste läbivaatamine” näeb ette:
„1. Liikmesriigid säilitavad kõik kohustused, mis on seotud järgmisega:
a) üldkasutatavale telefonivõrgule juurdepääsu pakkumise ja selle kasutamise jaemüügitariifid, mis on kehtestatud vastavalt […] direktiivi 98/10/EÜ artiklile 17 […]
b) operaatori valik või eelvalik, mis on sätestatud […] direktiivis 97/33/EÜ […]
[…]
kuni on toimunud läbivaatamine ja tehtud otsus käesoleva artikli lõikes 3 sätestatud korras.
[…]
3. Liikmesriigid tagavad, et võimalikult kiiresti pärast käesoleva direktiivi jõustumist ja korrapäraselt ka pärast seda kohustuvad riigi reguleerivad asutused tegema turuanalüüsi […], et teha kindlaks, kas säilitada jaemüügiturgudega seotud kohustused, muuta neid või tühistada need. […]”
Siseriiklikud õigusnormid
18. Suurhertsogi 22. detsembri 1997. aasta määruse, millega kehtestatakse püsitelefonsidevõrkude loomise ja kasutamise spetsifikaadi tingimused ( Mém . A 1997, lk 3308), artikli 16 lõige 4; suurhertsogi 22. detsembri 1997. aasta määruse, millega kehtestatakse püsitelefonsidevõrkude ja telefonisideteenuste loomise ja kasutamise spetsifikaadi tingimused ( Mém.
A 1997, lk 3313), artikli 22 lõige 5 ja suurhertsogi 2. juuli 1998. aasta määruse, millega kehtestatakse telefonisideteenuste kasutamise spetsifikaadi tingimused ( Mém.
A 1998, lk 976), muudetud suurhertsogi 18. aprilli 2001. aasta määrusega ( Mém.
A 2001, lk 1114; edaspidi „suurhertsogi 18. aprilli 2001. aasta määrus”), artikli 16 lõige 3 sisaldavad identset sätet, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Süsteemidest kinnipidamist kontrollib ja sertifitseerib operaatorist sõltumatu pädev asutus. Sertifikaat avaldatakse kord aastas operaatori tegevusaruandes.”
Kohtueelne menetlus
19. Pärast seda, kui Luksemburgi ametiasutused oli teatanud komisjonile 21. märtsi 1997. aasta telekommunikatsiooniseadusest ( Mém.
A, 1997, lk 761), mis muu hulgas puudutas telekommunikatsioonivaldkonda reguleeriva asutuse „Institut luxembourgeoise des télécommunications” (edaspidi „ILT”), hilisema nimega „Institut luxembourgeois de régulation” (edaspidi „ILR”) loomist 2. juunil 1997, teatasid nad komisjonile 23. jaanuari ja 10. juuli 1998. aasta kirjadega eespool viidatud suurhertsogi 22. detsembri 1997. aasta ja 2. juuli 1998. aasta kolmest määrusest. Ametiasutuste sõnul oli kõnealuste määruste eesmärk eelkõige direktiivide 97/33 ja 98/10 ülevõtmine.
20. Komisjon juhtis 9. märtsi 2000. aasta kirjas asjaomaste ametiasutuste tähelepanu telekommunikatsioonisektoris rakendatava ühenduse reguleeriva raamistiku tingimustele ning iseäranis telekommunikatsioonisektoris kohaldatavate tariifide kuludele orienteerituse ja läbipaistvuse põhimõtetele. Sellega seoses palus ta muu hulgas esitada teavet direktiivi 97/33 artikli 7 lõikes 5 ja direktiivi 98/10 artikli 18 lõikes 2 sätestatud kuluarvestussüsteemide ning vajadusel direktiivi 97/33 artikli 7 lõikes 5 ja direktiivi 98/10 artikli 18 lõikes 1 ette nähtud pädeva asutuse olemuse kohta ning ärakirja kuluarvestussüsteemist kinnipidamise iga-aastasest teatisest, mis on avaldatud 1998. aasta kohta ja – juhul, kui see on kättesaadav – ka 1999. aasta kohta.
21. Luksemburgi ametiasutused vastasid eespool viidatud kirjale 8. juuni 2000. aasta kirjaga.
Direktiiv 97/33
22. Komisjon saatis Luksemburgi valitsusele 30. aprillil 2001 märgukirja, milles ta märkis, et Luksemburgi Suurhertsogiriik on rikkunud direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi selles osas, mis puudutab riigi reguleeriva asutuse või pädeva sõltumatu asutuse kohustust kontrollida kuluarvestussüsteemist kinnipidamist. Lisaks leidis komisjon, et ametiasutuste teatatud meetmed kuluarvestussüsteemist kinnipidamise teatise iga-aastase avaldamise kohta ei olnud selged ning et sellist teatist ei ole avaldatud.
23. Luksemburgi ametiasutused edastasid oma 13. juuli 2001. aasta vastuses eespool viidatud suurhertsogi 18. aprilli 2001. aasta määruse ning täpsustasid, et kuna selle määruse sätted, mis puudutavad kuluarvestussüsteemidest kinnipidamise teatist ja selle teatise avaldamist, jõustusid 6. mail 2001, siis esimesed sertifikaadid kuluarvestussüsteemist kinnipidamise kohta avaldatakse koos teatatud operaatorite majandusaasta aruannetega kõige varem 2000. majandusaasta kohta ja hiljemalt 2001. majandusaasta kohta.
24. Pärast nimetatud määruse uurimist edastas komisjon 21. märtsil 2002 põhjendatud arvamuse (edaspidi „21. märtsi 2002. aasta põhjendatud arvamus”), milles ta tuvastas, et Luksemburgi Suurhertsogiriik on esiteks seoses riigi reguleeriva asutuse või muu pädeva sõltumatu asutuse poolt kuluarvestussüsteemist kinnipidamise kontrollimisega ning teiseks seoses kuluarvestussüsteemist kinnipidamise teatise iga-aastase avaldamisega aastate 1998 ja 1999 kohta rikkunud direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi. Lisaks kutsus komisjon kõnealust liikmesriiki võtma põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul põhjendatud arvamuse kättesaamisest.
25. Luksemburgi ametiasutused jäid 17. mai 2002. aasta kirjas oma seisukoha juurde, mille kohaselt suurhertsogi 18. aprilli 2001. aasta määrusega täideti sertifitseerimise ja avaldamise kohustus, mis on sätestatud direktiivi 97/33 artikli 7 lõikes 5. Samas kirjas meenutasid nad, et selle määruse sätted ei ole tagasiulatuva jõuga.
Direktiiv 98/10
26. Komisjon saatis Luksemburgi valitsusele 21. märtsil 2002 märgukirja, milles ta märkis, et Luksemburgi Suurhertsogiriik on rikkunud direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 ja direktiivi 98/10 artikli 18 lõikest 1 tulenevaid kohustusi. Komisjon märgib, et seni ei ole kordagi kontrollitud kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ega avaldatud ühtegi kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni või teatist 2000. majandusaasta kohta.
27. Luksemburgi ametiasutused meenutasid veel kord oma 28. mai 2002. aasta vastuses, et suurhertsogi 18. aprilli 2001. aasta määrus näeb nüüdsest ette, et riigi reguleeriv asutus või pädev sõltumatu asutus kontrollib kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ning avaldab igal aastal kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni.
28. Kuna see teave komisjoni ei rahuldanud, edastas ta 11. juulil 2003 põhjendatud arvamuse (edaspidi „11. juuli 2003. aasta põhjendatud arvamus”), milles ta heitis Luksemburgi Suurhertsogiriigile ette seda, et viimane ei ole praktikas nõuetekohaselt kohaldanud vastuvõetud meetmeid, mis on vastu võetud selleks, et rakendada direktiivi 98/10 artikli 18 lõikeid 1 ja 2 selles osas, mis puudutab ühest küljest seda, et riigi reguleeriv asutus või muu pädev asutus, kes on telekommunikatsiooniettevõtjast sõltumatu ja kelle on riigi reguleeriv asutus heaks kiitnud, kontrollib kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ning teisest küljest avaldab igal aastal kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni. Lisaks kutsus komisjon kõnealust liikmesriiki võtma põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul põhjendatud arvamuse kättesaamisest.
29. Luksemburgi ametiasutused rõhutasid oma 1. oktoobri 2003. aasta vastuses asjaolu, et direktiivi 97/33 artikli 7 lõike 5 ja direktiivi 98/10 artikli 18 lõigete 1 ja 2 sätted võeti üle suurhertsogi 18. aprilli 2001. aasta määrusega. Lisaks esitasid nad ILR-i koostatud ja 6. mail 2002 avaldatud aruande raamatupidamise lahususe suundaandvate põhimõtete kohta. Kõnealused ametiasutused sõnastasid oma vastuse lõpuosa järgmiselt:
„Tulenevalt Entreprise des postes et télécommunications [EPT] (posti- ja telekommunikatsiooniettevõte) hiljutisest tegevusaruandest peab riigi reguleeriv asutus tõdema, et puudub reguleeriva raamistiku kohaselt nõutav sertifikaat. [ILR] saatis seetõttu ettevõtjale märgukirja ning vajadusel kohaldab halduskaristust seadusest tulenevate asjaomaste kohustuste täitmata jätmise eest.”
30. Kuna komisjoni ei rahuldanud ei see vastus ega 17. mai 2002. aasta kirjas sisalduv vastus, otsustas ta esitada käesoleva hagi.
31. Euroopa Kohus leidis oma 10. märtsi 2005. aasta otsuses kohtuasjas C‑236/04: komisjon v . Luksemburg (kohtulahendite kogumikus ei avaldata), et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole vastu võtnud vajalikke õigus- ja haldusnorme direktiivide 2002/19–2002/22 täitmiseks, siis on ta rikkunud nendest direktiividest tulenevaid kohustusi.
Poolte nõuded
32. Komisjon palub Euroopa Kohtul:
– tuvastada, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei täitnud direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi, mis seisnevad selles, et pädev sõltumatu asutus kontrollib kuluarvestussüsteemidest kinnipidamist ning avaldab kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni aastate 1998 ja 1999 kohta, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;
– tuvastada, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole vastavalt direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetele 1 ja 2 praktikas nõuetekohaselt kohaldanud vastuvõetud meetmeid, mis puudutavad kontrolli, mida riigi reguleeriv asutus või muu pädev asutus, kes on telekommunikatsiooniettevõtjast sõltumatu ja kelle on riigi reguleeriv asutus heaks kiitnud, teostab kuluarvestussüsteemist kinnipidamise suhtes, siis on ta rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
33. Luksemburgi valitsus palub Euroopa Kohtul:
– esimese võimalusena jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
– teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu läbi vaatamata;
– mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Hagi
Vastuvõetavus
34. Luksemburgi valitsus esitab kostja vastuses kaks vastuvõetamatuse väidet. Esimene tuleneb komisjoni põhjendatud huvi puudumisest ja teine kaitseõiguste rikkumisest kohtueelses menetluses.
35. Enne, kui teha otsus eespool viidatud vastuvõetamatuse väidete kohta, tuleb kõigepealt võtta seisukoht käesoleva hagi eseme suhtes.
36. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on EÜ artikli 226 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ese piiratud selles sättes viidatud kohtueelse menetlusega, mistõttu hagi peab rajanema samadel põhjendustel ja väidetel, mis sisalduvad põhjendatud arvamuses (vt 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑456/03: komisjon v . Itaalia, EKL 2005, lk I‑5335, punkt 35 ja viidatud kohtupraktika).
37. Sellegipoolest ei saa see nõue, mille kohaselt EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi ese on piiratud selles sättes viidatud kohtueelse menetlusega, minna nii kaugele, et eeldada, et märgukirjas esitatud väited, põhjendatud arvamuse resolutiivosa ja haginõuded kattuksid üks-üheselt, kui vaidluse eset ei ole laiendatud ega muudetud (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon v.
Itaalia, punkt 39, ja 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑433/03: komisjon v . Saksamaa, EKL 2005, lk I‑6985, punkt 28).
38. Seoses direktiiviga 97/33 heidab komisjon 21. märtsi 2002. aasta põhjendatud arvamuses Luksemburgi Suurhertsogiriigile ette selle direktiivi artikli 7 lõikest 5 tulenevate kohustuste rikkumist aastate 1998 ja 1999 osas. See etteheide on identne käesoleva menetluse aluseks oleva hagiavalduse esimese etteheitega.
39. Järelikult tuleb tunnistada, et direktiivi 97/33 rikkumine puudutab nende kohustuste rikkumist, mis tulenevad Luksemburgi Suurhertsogiriigile selle direktiivi artikli 7 lõikest 5.
40. Seoses direktiiviga 98/10 heidab komisjon 11. juuli 2003. aasta põhjendatud arvamuses Luksemburgi Suurhertsogiriigile ette selle direktiivi artikli 18 lõigetest 1 ja 2 tulenevate kohustuste rikkumist ilma asjaomast ajavahemikku täpsustamata. Lisaks märkis komisjon selles põhjendatud arvamuses, et „seni ei ole kordagi kontrollitud kuluarvestussüsteemidest kinnipidamist”. Komisjon toob oma hagiavalduses välja sama etteheite, mainimata jälle seda ajavahemikku, mille osas ta heidab asjaomasele liikmesriigile ette nimetatud artikli sätetest tulenevate kohustuste rikkumist.
41. Siiski tuleb täpsustada, et nii komisjoni põhjendatud arvamuses kui ka hagiavalduses esitatud etteheidete põhjal ei saa järeldada, et väidetav kohustuste rikkumine hõlmab kogu ajavahemikku alates 1998. aastast – direktiivi 98/10 jõustumise aasta – kuni 2002. aastani, mis on põhjendatud arvamusele eelnev aasta. Tegelikult ilmneb kohtueelsest menetlusest ja ennekõike 21. märtsi 2002. aasta märgukirjast, et kohustuste etteheidetud rikkumine puudutab sisuliselt 2000. aastat. Antud asjaoludel ning teistsuguse teabe puudumisel ei saa direktiivi 98/10 puudutav hagi ese minna kaugemale märgukirjas esitatu ulatusest.
Põhjendatud huvi puudumine
42. Luksemburgi valitsus väidab esiteks seda, et käesolev hagi on vastuvõetamatu, kuna 11. juuli 2003. aasta põhjendatud arvamuses kehtestatud tähtaja möödumise kuupäeval ei olnud enam tegemist kohustuste etteheidetud rikkumisega, sest direktiiv 98/10 ei kehtinud enam. Mis puudutab direktiivi 97/33, siis enne 21. märtsi 2002. aasta põhjendatud arvamuse edastamist oli ühenduse seadusandja juba vastu võtnud uue reguleeriva raamistiku. Lisaks oli käesoleva hagi esitamise kuupäeval kohustuste etteheidetud rikkumine juba lõppenud, kuna selleks kuupäevaks oli uue reguleeriva raamistiku ülevõtmiseks ette nähtud tähtaeg lõppenud. Seoses kohtupraktikaga, mille kohaselt on komisjonil juhul, kui kohtueelse menetluse ajal ühenduse õigus muutub, õigus tunnistada selliste kohustuste rikkumist, mis tulenevad ühenduse õigusakti esialgsest versioonist, mida on hiljem muudetud või mis on kehtetuks tunnistatud, ning mis on säilinud uutes sätetes (12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑363/00: komisjon v . Itaalia, EKL 2003, lk I-5767, punkt 22), väidab Luksemburgi valitsus, et antud asjas on see kohaldamatu.
43. Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt kohtupraktikale tuleb EÜ artikli 226 alusel toimuvas menetluses kohustuste rikkumist hinnata lähtuvalt ühenduse õigusnormidest, mis kehtivad selle tähtaja lõpus, mille komisjon määras asjaomasele liikmesriigile põhjendatud arvamuse järgimiseks (vt 10. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑61/94: komisjon v . Saksamaa, EKL 1996, lk I‑3989, punkt 42; 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97: komisjon v . Itaalia, EKL 1999, lk I-7773, punkt 32, ja 12. juuni 2003. aasta otsus eespool viidatud kohtuasjas komisjon v . Itaalia, punkt 21).
44. Seoses direktiiviga 97/33 kutsus komisjon 21. märtsi 2002. aasta põhjendatud arvamuses Luksemburgi Suurhertsogiriiki täitma kahe kuu jooksul põhjendatud arvamuse kättesaamisest selle direktiivi artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi ning iseäranis neid kohustusi, mis olid seotud sellega, et riigi reguleeriv asutus või pädev sõltumatu asutus kontrollib kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ning avaldab kord aastas kuluarvestussüsteemist kinnipidamise teatise 1998. ja 1999. aasta kohta.
45. Kuna direktiiv 2002/21 muutis 25. juulil 2003 kehtetuks direktiivi 97/33, siis on ilmselge, et käesoleva menetluse raames esitatud komisjoni etteheited puudutavad ühenduse õigusnorme, mis 21. märtsi 2002. aasta põhjendatud arvamuses kindlaks määratud tähtaja lõpus veel kehtisid.
46. Seega ei põhjenda antud asjas esitatud kostja argumendid käesoleva hagi vastuvõetamatust selles osas, mis on seotud direktiivi 97/33, mille Luksemburgi Suurhertsogiriik jättis üle võtmata põhjendatud arvamuses kindlaks määratud tähtaja jooksul, artikli 7 lõikest 5 tulenevate kohustuste rikkumisega.
47. Seoses direktiiviga 98/10 kutsus komisjon 11. juuli 2003. aasta põhjendatud arvamuses Luksemburgi Suurhertsogiriiki täitma kahe kuu jooksul põhjendatud arvamuse kättesaamisest selle direktiivi artikli 18 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi ning iseäranis neid kohustusi, mis olid seotud esiteks sellega, et riigi reguleeriv asutus või muu pädev asutus, kes on telekommunikatsiooniettevõtjast sõltumatu ja kelle on riigi reguleeriv asutus heaks kiitnud, kontrollib kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ning teiseks sellega, et avaldab kord aastas kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni. Nagu on märgitud käesoleva otsuse punktis 41, puudutas väidetav kohustuste rikkumine 2000. aastat.
48. On ilmselge, et kohustuste rikkumine seoses direktiiviga 98/10 ei puuduta sätteid, mis kehtisid 11. juuli 2003. aasta põhjendatud arvamuses kindlaks määratud tähtaja lõpus. Tegelikult muutis direktiiv 2002/21 nimetatud direktiivi kehtetuks 25. juulil 2003, st 14 päeva pärast seda, kui komisjon põhjendatud arvamuse oli väljastanud. Seega toimus see kehtetuks tunnistamine kahekuulise tähtaja kestel, mis oli ette nähtud Luksemburgi Suurhertsogiriigile nimetatud direktiivi artikli 18 lõigetest 1 ja 2 tulenevate kohustuste täitmiseks.
49. Tuleb mainida, et kuigi hagiavalduses äratoodud nõudeid ei saa põhimõtteliselt laiendada võrreldes märgukirjas ja põhjendatud arvamuse resolutiivosas esitatud nõuetega, on sellest hoolimata tõsi, et juhul, kui kohtueelse menetluse ajal ühenduse õigust muudetakse, on komisjonil kohtupraktika kohaselt õigus paluda tuvastada selliste kohustuste rikkumine, mis tulenevad ühenduse õigusakti algsest versioonist, mida on hiljem muudetud või mis on kehtetuks tunnistatud, ning mis on säilinud uutes sätetes. Seevastu ei saa vaidluse ese laieneda uutest sätetest tulenevatele kohustustele, mis ei ole samaväärsed asjaomase õigusakti algsest versioonist tulenevate kohustustega, kuna vastasel juhul oleks tegemist oluliste menetlusnormide rikkumisega kohustuste rikkumise tuvastamise menetluses (vt eespool viidatud 12. juuni 2003. aasta kohtuotsus komisjon v . Itaalia, punkt 22).
50. Kuna uue reguleeriva raamistiku vastuvõtmine langes kohtueelse menetluse ajale, siis tuleb uurida, kas kehtetuks tunnistatud direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetes 1 ja 2 esinevad kohustused, mis puudutavad kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ja kuluarvestussüsteemist kinnipidamise teatise iga-aastast avaldamist, on säilinud uue reguleeriva raamistiku asjaomastes sätetes.
51. Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt direktiivi 2002/21 artiklile 26 ja artikli 28 lõike 1 teisele lõigule tunnistati 25. juulil 2003 kehtetuks direktiiv 98/10. Ometi säilitavad liikmesriigid vastavalt direktiivi 2002/21 artiklile 27 kõik direktiivi 2002/19 artiklis 7 ja direktiivi 2002/22 artiklis 16 osutatud siseriiklike õigusnormide kohased kohustused, kuni riigi reguleeriv asutus teeb nende kohustuste kohta oma otsuse.
52. Direktiivi 2002/19 artikli 7 lõige 1 sätestab, et liikmesriigid säilitavad kõik kohustused, mida varem kohaldati muu hulgas direktiivi 98/10 artikli 16 alusel seoses eri juurdepääsuga võrgule.
53. Direktiivi 2002/22 artikli 16 lõige 1 näeb omakorda ette, et liikmesriigid säilitavad kõik kohustused, mis on muu hulgas seotud üldkasutatava telefonsidevõrgu juurdepääsu ja selle võrgu kasutamise jaehindade kindlaksmääramisega vastavalt direktiivi 98/10 artiklile 17.
54. Sellest järeldub, et kuluarvestuse põhimõtete kohta käivad direktiivi 98/10 artikli 18 lõikeid 1 ja 2, mis moodustavad käesoleva hagi teise nõude eseme, ei ole vormiliselt uue reguleeriva raamistiku asjaomastes sätetes ette nähtud.
55. Samas ei ole direktiivi 2002/22 artiklis 16 viite puudumine direktiivi 98/10 artiklile 18 oma olemuselt selline, mis vabastaks liikmesriigid sellest artiklist tulenevatest kohustustest.
56. Seoses sellega tuleb mainida, et direktiivist 2002/22 ei tulene, et ühenduse seadusandja soovis üleminekumeetmetena jõusse jätta vaid direktiivi 98/10 artiklist 17 tulenevad kohustusi, mis puudutavad tariifide orienteeritust kuludele, mitte kohustusi, mis on seotud kuluarvestussüsteemiga.
57. Vastupidi, direktiivi 98/10 artikli 18 sõnaselgest viitest sama direktiivi artiklile 17 tuleneb, et mõlemas artiklis sätestatud kohustusi tuleb käsitleda omavahel seotuna, kuna tariifide kuludele orienteerituse põhimõte on tihedalt seotud samade kulude kuluarvestussüsteemiga.
58. Eeltoodust järeldub, et liikmesriikide kohustusi, mis tulenevad direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetest 1 ja 2, tuleb käsitleda sellistena, et need on jäänud jõusse uue reguleeriva raamistiku asjaomastes sätetes.
59. Seoses sellega märkis Luksemburgi Suurhertsogiriik kohtuistungil, et uue reguleeriva raamistikuga ette nähtud üleminekukord puudutab kohustusi, mis tulenevad siseriiklikest õigusnormidest, mitte direktiivi 98/10 vaidlusalustest sätetest. Nendel asjaoludel leidis ta, et juhul, kui asjaomaseks aastaks, nimelt 2000. aastaks, jäeti võtmata siseriiklikud meetmed direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetes 1 ja 2 sätestatud kohustuste ülevõtmiseks, siis käesoleva hagi teise nõude vastuvõetavuse hindamisel ei ole uue reguleeriva raamistikuga ette nähtud üleminekumeetmed asjakohased.
60. See väide tuleb tagasi lükata. Olles sisuliselt tunnistanud direktiivi 98/10 artikli 18 lõigete 1 ja 2 ülevõtmata jätmist aastaks 2000, ei saa Luksemburgi Suurhertsogiriik tugineda telekommunikatsiooni varasemast reguleerivast raamistikust tulenevate kohustuste rikkumisele selleks, et taganeda nendest samadest kohustustest seoses uue reguleeriva raamistikuga ette nähtud üleminekumeetmetega.
61. Nendel asjaoludel tuleb järeldada, et põhjendatud arvamuses ja käesoleva hagi teises nõudes sisalduvat etteheidet, mis puudutab direktiivi 98/10 artikli 18 lõikeid 1 ja 2, ei saa käsitleda nii, et sellega laiendatakse vaidluse eset kõnealuse direktiivi sätetest tulenevatele kohustusele, mis ei ole uues reguleerivas raamistikus jõusse jäänud.
62. Seega ei ole seoses eespool viidatud direktiivi sätetega laiendatud vaidluseset nii, et see avaldaks mõju liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse nõuetekohasele läbiviimisele.
63. Sellest järeldub, et hagi tuleb tunnistada vastuvõetavaks selles osas, mis puudutab Luksemburgi Suurhertsogiriigi kohustuste rikkumist, mis tulenevad direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetest 1 ja 2.
64. Teiseks väidab liikmesriik, et kohustuste etteheidetud rikkumine on olemuselt ainult vormiline ning et sellega taotletakse tema põhimõttelist hukkamõistmist. Lisaks muudab hagi esitamine eespool viidatud kohtuasjas komisjon v . Luksemburg veelgi kasutumaks käesoleva menetluse jätkumise, näidates seda, et komisjoni algatus antud kohtuasjas on põhjustatud ainult soovist saavutada Euroopa Kohtu hukkamõist rikkumisele, mis tegelikult on juba lõppenud.
65. Neid väiteid ei saa vastu võtta. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kasutades EÜ artiklist 226 tulenevaid volitusi, ei pea komisjon tõendama põhjendatud huvi olemasolu. Komisjoni ülesanne on omal algatusel ja üldistes huvides tagada, et liikmesriigid kohaldavad ühenduse õigust, ning tuvastada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste võimalik rikkumine selle lõpetamise eesmärgil (vt 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑333/99: komisjon v . Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-1025, punkt 23, ja 2. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑394/02: komisjon v . Kreeka, EKL 2005, lk I‑4713, punktid 14 ja 15 ja viidatud kohtupraktika).
66. Liiatigi on komisjoni ülesanne hinnata vajadust, kas algatada menetlus liikmesriigi vastu, teha kindlaks, milliseid sätteid liikmesriik on rikkunud ning valida hetk, mil alustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, kusjuures kaalutlused, mis on nende valikute jaoks määravad, ei mõjuta hagi vastuvõetavust (1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑317/92: komisjon v . Saksamaa, EKL 1994, lk I‑2039, punkt 4; 18. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑35/96: komisjon v . Itaalia, EKL 1998, lk I-3851, punkt 27, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon v . Prantsusmaa, punkt 24).
67. Lõpuks tuleb meenutada, et kui komisjon üksi hindab vajadust esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi või jätkata selle menetlemist, siis Euroopa Kohus uurib, kas väidetav kohustuste rikkumine on toimunud või mitte, ilma et ta peaks otsustama komisjoni kaalutlusõiguse teostamise üle (vt 13. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑474/99: komisjon v . Hispaania, EKL 2002, lk I-5293, punkt 25).
68. Seega tuleneb eeltoodust, et esimene vastuvõetamatuse väide komisjoni põhjendatud huvi puudumise kohta tuleb tagasi lükata.
Kaitseõiguste rikkumine kohtueelses menetluses
69. Esiteks väidab Luksemburgi valitsus, et komisjon viitas uue reguleeriva raamistiku üleminekusätetele esimest korda alles käesoleva menetluse aluseks olevas hagiavalduses ning et need sätted moodustavad kohustuste väidetavate rikkumiste uue õigusliku aluse. Esiteks esinevad varasema reguleeriva raamistiku ja uue reguleeriva raamistiku vahel sisulised erinevused ning teiseks ei pärine üleminekusätted varasemast reguleerivast raamistikust ning nendega ei saa mingil juhul panna operaatoritele olemasolevatest kohustustest erinevaid uusi kohustusi. Järelikult tuli asjaomased sätted esitada juba kohtueelses menetluses selleks, et võimaldada nimetatud valitsusel esitada märgukirjas ja põhjendatud arvamuses ette nähtud tähtaegade jooksul ja ettenähtud vormis oma märkused. Kuna minimaalseid nõudeid ei täidetud, laiendas komisjon õigusvastaselt käesoleva vaidluse eset uutele õiguslikele asjaoludele, rikkudes seeläbi kaitseõigusi, mistõttu tuleb hagi tunnistada täielikult vastuvõetamatuks.
70. Tuleb meenutada, et kohtueelse menetluse eesmärk on anda asjaomasele liikmesriigile võimalus täita ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi või esitada komisjoni etteheidetele tõhusalt vastuväiteid. Seega on kõnealuse menetluse nõuetekohane läbiviimine oluline liikmesriikide õiguste kaitse garantii, mida nõuab EÜ asutamisleping. Ainult siis, kui seda garantiid on järgitud, saab Euroopa Kohus otsustada võistlevas menetluses, kas riik on tegelikult kohustusi rikkunud, nagu väidab komisjon (vt 5. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑145/01: komisjon v . Itaalia, EKL 2003, lk I-5581, punkt 17 ja viidatud kohtupraktika).
71. Selleks et Luksemburgi valitsuse väited seoses kaitseõigustest kinnipidamisega oleksid asjakohased, peaksid kohustuste rikkumised, mida komisjon väidab olevat toime pandud, tuginema uuele reguleerivale raamistikule, mis sätestab liikmesriikidele uued kohustused. Antud juhul ei ole ilmselgelt sellise juhtumiga tegemist.
72. Tegelikult tuleb mainida, et väidetav kohustuste rikkumine seoses direktiivi 97/33 artikli 7 lõikega 5 puudutab aastaid 1998 ja 1999, mis on varasem uue reguleeriva raamistiku vastuvõtmisest.
73. Seoses direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetega 1 ja 2 tuleb märkida, et selle direktiivi kehtetuks tunnistamine 25. juulil 2003 ei vabasta Luksemburgi Suurhertsogiriiki kohustustest, mis tulenevad nimetatud sätetest, nagu on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktides 55–61.
74. Teiseks märgib Luksemburgi valitsus, et komisjon ei algatanud aegsasti menetlust, et tuvastada Luksemburgi Suurhertsogiriigi kohustuste rikkumine seoses direktiivide 97/33 ja 98/10 ülevõtmisega enne seda, kui uue reguleeriva raamistikuga muudeti kõnealused sätted kehtetuks, ning et komisjon ei esitanud asjaolusid, mis takistasid kohtueelse menetluse aegsat algatamist.
75. Kõnealune valitsus heidab seega komisjonile sisuliselt ette kohtueelse staadiumi liiga pikka kestust, mis avaldas mõju tema kaitseõigustele.
76. Tuleb märkida, et kuigi kohtueelse menetluse ülemäärane kestus võib endast kujutada rikkumist, mis võib liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi muuta vastuvõetamatuks, saab kohtupraktika kohaselt sellise järelduse teha ainult juhtudel, kui komisjoni käitumine on raskendanud komisjoni argumentidele vastuväidete esitamist ning seega rikkunud kaitseõigusi; sellisel juhul peab asjaomane liikmesriik sellist raskendamist tõendama (vt 12. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑287/03: komisjon v . Belgia, EKL 2005, lk I-3761, punkt 14 ja viidatud kohtupraktika).
77. Siinkohal tuleb märkida, et Luksemburgi Suurhertsogiriik ei esitanud ühtegi konkreetset väidet tõendamaks, et kohtueelse staadiumi liiga pikk kestus ning eelkõige ajavahemik tema vastuste ja Euroopa Kohtule esitatud hagiavalduse vahel oleksid mõjutanud tema kaitseõigusi. Tegelikult piirdub Luksemburgi valitsus oma vastuses sellega, et vaidlustab komisjoni võimaluse otsustada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamise ja selle menetluse jätkamise suhtes.
78. Vastavalt eeltoodule tuleb ka teine vastuvõetamatuse väide kaitseõiguste rikkumise kohta kohtueelses menetluses tagasi lükata ning seega tunnistada komisjoni hagi vastuvõetavaks.
Põhiküsimus
79. Komisjon heidab Luksemburgi Suurhertsogiriigile ette direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 ja direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetest 1 ja 2 tulenevate kohustuste rikkumist.
80. Luksemburgi valitsus väidab esiteks seda, et 18. detsembri 1997. aasta otsuse kohtuasjas C‑129/96: Inter-Environnement Wallonie (EKL 1997, lk I-7411) kohaldamine antud asjas võimaldab komisjoni etteheited tagasi lükata. Tegelikult oleks direktiividest 97/33 ja 98/10 tulenevate kohustuste ülevõtmine tõsiselt kahjustanud uue reguleeriva raamistiku kohaldamist, võttes arvesse ühest küljest kõnealuste direktiivide ning teisest küljest uue reguleeriva raamistiku vahelisi erinevusi.
81. See väide tugineb ekslikul eeldusel. Tegelikult puudutavad komisjoni etteheited käesolevas kohtuasjas uue reguleeriva raamistiku vastuvõtmise kuupäevast, nimelt 24. aprillist 2002 varasemat, mitte hilisemat ajavahemikku. Õigupoolest heidab komisjon Luksemburgi Suurhertsogiriigile ette direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 tulenevate kohustuste rikkumist 1998. ja 1999. aasta osas ning direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetest 1 ja 2 tulenevate kohustuste rikkumist 2000. aasta osas.
82. Antud asjaoludel ei avalda eespool viidatud sätetest asjaomasele liikmesriigile tulenevate kohustuste täitmine mitte mingit mõju uue reguleeriva raamistiku ülevõtmisele, kuna see on ilmselgelt seotud palju hilisema ajaga võrreldes käesolevas kohtuasjas vaadeldavaga. Järelikult ei saa eespool nimetatud kohtupraktikale tuginedes komisjoni etteheiteid tagasi lükata.
83. Teiseks leiab Luksemburgi valitsus, et komisjon ei saa õiguspäraselt tugineda uue reguleeriva raamistiku üleminekusätetele selleks, et tõendada, et Luksemburgi Suurhertsogiriik oleks pidanud põhjendatud arvamustes ette nähtud tähtaja lõppemise hetkel täitma direktiividest 97/33 ja 98/10 tulenevaid kohustusi.
84. See väide tuleb tagasi lükata. Siinkohal tuleb seoses direktiiviga 97/33 meenutada, et kohustuste väidetav rikkumine ei tugine mitte uue reguleeriva raamistiku sätetele, vaid nimetatud direktiivi sätetele, mis puudutavad uue reguleeriva raamistiku vastuvõtmisest palju varasemat aega.
85. Seoses direktiivist 98/10 tulenevate kohustuste rikkumisega tuleb meenutada, et see puudutab direktiivi sätteid, mis vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktidele 55–61 on jäänud jõusse uue reguleeriva raamistiku asjaomastes sätetes.
86. Antud asjaoludel ei saa uue reguleeriva raamistikuga kehtestatud üleminekusätetele tuginedes tuletada mitte ühtegi argumenti, et vaidlustada käesoleva hagi põhjendatust antud asjas.
87. Lõpetuseks märgib Luksemburgi valitsus, et komisjon ei tuvastanud, et Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkus direktiivides 97/33 ja 98/10 ette nähtud kohustusi seoses kuluarvestussüsteemist kinnipidamise kontrolliga ja kuluarvestussüsteemist kinnipidamise sertifikaadi avaldamisega. Tegelikult on ILR ja ILT (edaspidi „RIO”) igal aastal alates 1998. aastast heaks kiitnud EPT vastastikuse sidumise standardpakkumised. See heakskiit sisaldab eelkõige EPT kuludele orienteerituse kohustuste täitmise kontrollimist ILR ja ILT poolt. Järelikult, kuna EPT RIO on alati heaks kiidetud ja regulaarselt avaldatud, sh 1998. ja 1999. aastal, siis ei saa komisjon Luksemburgi ametkonnale ette heita direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 ja direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetest 1 ja 2 tulenevate kohustuste rikkumist.
88. See väide tuleb samuti tagasi lükata. Tuleb mainida, et läbipaistvuse ja kuludele orienteerituse põhimõtete järgimine ei viita otseselt kuluarvestussüsteemist kinnipidamisele ja raamatupidamise lahususe järgmisele vastastikuse sidumise valdkonnas. Järelikult ei ole võimalik kõnealuse valitsuse väidetele tuginedes, isegi kui need oleksid põhjendatud, järeldada, et kontrollimisega ja avaldamisega seotud kohustusi täideti nii, nagu seda nõuavad nende direktiivide eespool nimetatud sätted.
89. Sellest järeldub, et käesolevas kohtuasjas ei esitanud Luksemburgi valitsus ühtegi väidet, mis oleks võimaldanud ümber lükata komisjoni väidet, mille kohaselt on Luksemburgi valitsus rikkunud direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi 1998. ja 1999. aasta osas ning direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetest 1 ja 2 tulenevaid kohustusi 2000. aasta osas.
90. Isegi juhul, kui suurhertsogi 18. aprilli 2001. aasta määrusega oleks kõnealused direktiivid võetud üle Luksemburgi õigusesse, tuleb mainida, et seda määrust puudutavates kirjades, mis komisjonile adresseeriti, oli sõnaselgelt mainitud, et sellel puudub tagasiulatuv jõud, samas kui komisjoni etteheited on seotud määruse vastuvõtmise kuupäevast varasemate ajavahemikega.
91. Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb käesolev hagi rahuldada.
92. Järelikult tuleb tõdeda, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole täitnud direktiivi 97/33 artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi, mis seisnevad selles, et pädev sõltumatu asutus kontrollib kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ja avaldab kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni aastate 1998 ja 1999 kohta, ning ei ole praktikas nõuetekohaselt kohaldanud meetmeid, mis puudutavad kontrolli, mida riigi reguleeriv asutus või muu pädev asutus, kes on telekommunikatsiooniettevõtjast sõltumatu ja kelle on see reguleeriv asutus heaks kiitnud, teostab kuluarvestussüsteemist kinnipidamise suhtes, 2000. aasta osas vastavalt direktiivi 98/10 artikli 18 lõigetele 1 ja 2, mis on säilinud direktiivi 2002/21 artiklis 27 koostoimes direktiivi 2002/22 artikliga 16, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud nendest sätetest talle tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
93. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Luksemburgi Suurhertsogiriik on kohtuvaidluse kaotanud. Samas ei ole komisjon kohtukulude hüvitamist nõudnud. Antud asjaoludel otsustab Euroopa Kohus, et pooled kannavad oma kohtukulud ise.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1. Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik ei ole täitnud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiivi 97/33/EÜ vastastikuse sidumise kohta telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuste ja koostalitusvõime tagamisega avatud võrgu pakkumise põhimõtete kohaldamise teel artikli 7 lõikest 5 tulenevaid kohustusi, mis seisnevad selles, et pädev sõltumatu asutus kontrollib kuluarvestussüsteemist kinnipidamist ja avaldab kuluarvestussüsteemist kinnipidamise deklaratsiooni aastate 1998 ja 1999 kohta, ning ei ole praktikas nõuetekohaselt kohaldanud meetmeid, mis puudutavad kontrolli, mida riigi reguleeriv asutus või muu pädev asutus, kes on telekommunikatsiooniettevõtjast sõltumatu ja kelle on see reguleeriv asutus heaks kiitnud, teostab kuluarvestussüsteemist kinnipidamise suhtes, 2000. aasta osas vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiivi 98/10/EÜ avatud võrgu pakkumise kohaldamise kohta kõneside suhtes ja telekommunikatsiooni universaalteenuse kohta konkurentsitingimustele vastavas keskkonnas artikli 18 lõigetele 1 ja 2, mis on säilinud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) artiklis 27 koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikliga 16, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud nendest sätetest talle tulenevaid kohustusi.
2. Euroopa Ühenduste Komisjon ja Luksemburgi Suurhertsogiriik kannavad oma kohtukulud ise.