62009CC0477_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година […](2), изменена с Директива 2002/74/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 година(3) .
2. Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Defossez и г‑н Wiart, в качеството на ликвидатор на дружеството, в което е работил г‑н Defossez, преди да бъде неправомерно уволнен, и се отнася до дължимите заплати, неизплатени на последния поради изпадане в неплатежоспособност на неговия работодател. В рамките на този спор, между другото, възниква въпросът за определяне на компетентната гарантираща институция за изплащане на неудовлетворените вземания на г‑н Defossez.
I – Правна уредба
A – Право на Съюза
3. Директива 80/987 неколкократно и съществено е изменяна, първо с Директива 87/164(4), впоследствие с Директива 2002/74 и накрая с Акта за присъединяване от 1994 г.(5) Тя е отменена и заменена с Директива 2008/94(6) .
4. Директива 2002/74, между другото, добавя в текста на Директива 80/987 член 8а, за който се отнася преюдициалният въпрос. Този член, който е включен в раздел IIIа, озаглавен „Разпоредби, свързани с транснационални случаи“, гласи:
„1. Когато едно предприятие, което извършва дейност на територията на най-малко две държави членки[,] е в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1, органът в държавата членка, на чиято територия те работят или обикновено полагат труд[,] е[…] отговорният орган за изплащане на дължимите вземания на работниците и служителите.
2. Обхватът на правата на работниците и служителите се определя със закона, регламентиращ компетентния гарантиращ орган.
3. Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че в случаите по параграф 1 решенията, взети в контекста на процедура при неплатежоспособност по член 2, параграф 1, която е поискана в друга държава членка, са взети предвид при определянето на състоянието на неплатежоспособност на работодателя по смисъла на настоящата директива“.
5. Член 9, първа алинея от Директива 80/987 предвижда:
„Настоящата директива не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите“.
6. Втора алинея от този член, добавена също с Директива 2002/74, гласи:
„Изпълнението на настоящата директива не представлява при никакви обстоятелства основание за намаляване на общото ниво на защита на работниците в приложното ѝ поле [в] сравнение с настоящото положение в държавите членки“.
7. На основание член 2, параграф 1, първа и втора алинея от Директива 2002/74:
„1. Държавите членки въвеждат в сила необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобразят с настоящата директива преди 8 октомври 2005 г. Те незабавно информират Комисията за това.
Те прилагат разпоредбите, посочени в първата алинея, при всяко положение на неплатежоспособност на работодател, настъпило след влизането в сила на разпоредбите на настоящата директива“.
8. Директива 2002/74 влиза в сила на 8 октомври 2002 г.
Б – Национално право
9. Съгласно член L. 143-11-1, понастоящем член L. 3253-6 от френския Кодекс на труда, всеки собственик на предприятие от частния сектор осигурява своите работници и служители, включително тези, които са командировани в чужбина или работещите зад граница по смисъла на член L. 5422-13, срещу риска от неплащане на техните вземания в изпълнение на трудовия договор в случай на процедура за оздравяване, производство за контрол върху управлението или съдебна ликвидация.
10. Директива 2002/74/EO е транспонирана във френското законодателство с дял II от Закон № 2008-89 от 30 януари 2008 г.за изпълнение на общностните разпоредби относно Устава на Европейското кооперативно дружество и защитата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател, който добавя в трудовия кодекс членове от L. 143‑11‑10 до L. 143‑11‑15. На основание член 6 от посочения закон тези разпоредби се прилагат „към предвидените в член 143-11-10 от трудовия кодекс процедури, открити от първия ден на първия месец след публикуването на настоящия закон“.
II – Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
11. Г‑н Defossez, жалбоподател по главното производство, е бил отначало ръководител на строителен участък, а по-късно ръководител на бригада на обекта на дружество VPK в Белгия, нает на работа първо в дружество EBM, считано от март 1997 г., а впоследствие, от септември 2000 г., в дружество Sotimon, и двете установени във Франция.
12. След уволнението му през декември 2003 г. г‑н Defossez подава жалба на 15 януари 2004 г. пред Conseil de prud’hommes de Dunkerque.
13. С Решение от 1 юни 2004 г. на Tribunal de commerce de Dunkerque дружество Sotimon е постановено в съдебна ликвидация. С цел получаване на дължимите му заплати като главно искане г‑н Defossez моли за намесата на CGEA (Centre de gestion et d’étude de l’AGS(7) ) de Lille и при условията на евентуалност — за тази на Fond de fermeture d’entreprises (FFE) към Националната служба по заетостта (ONEM) в Белгия.
14. С Решение от 30 юни 2006 г. Conseil de prud’hommes de Dunkerque обявява, че г‑н Defossez е уволнен при липса на „действително и сериозно“ основание и определя размера на дължимите вземания на последния, които да бъдат отнесени към пасива на обявеното в ликвидация дружество Sotimon. Решението се обявява за наложено на CGEA.
15. С Решение от 31 януари 2008 г. Cour d’appel de Douai коригира размера на дължимите вземания на г‑н Defossez и обявява решението за наложено на FFE, като изключва от производството CGEA de Lille.
16. Г‑н Defossez подава касационна жалба срещу това решение.
17. Тъй като счита, че е необходимо тълкуване на член 8а от Директива 80/987, изменена с Директива 2002/74, Cour de cassation поставя на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли член 8а от Директива [80/987], изменена с Директива [2002/74], който предвижда в първата си алинея, че когато едно предприятие, което извършва дейност на територията на най-малко две държави членки, е в състояние на неплатежоспособност[…]_за изплащане на дължимите вземания на работниците и служителите е отговорна институцията в държавата членка, на чиято територия те работят или обикновено полагат труд, и във втората си алинея, че обхватът на правата на работниците и служителите се определя със закона, регламентиращ компетентната гарантираща институция, да се тълкува в смисъл, че този член определя компетентната институция и изключва всички останали, или, с оглед на целта на директивата за укрепване на правата на работниците, упражняващи правото си на свободно движение и с оглед на член 9, първа алинея от същата директива, съгласно която директивата не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите_той следва да се тълкува в смисъл, че не лишава работника и служителя от правото да се възползва вместо от гаранцията на тази институция от по-благоприятната гаранция на институцията, в която се осигурява и прави вноски неговият работодател съгласно националното законодателство?“.
III – Производството пред Съда
18. В съответствие с член 23 от Статута на Съда писмени становища представят г‑н Defossez, CGEA de Lille, френското, испанското, финландското, датското, шведското, ирландското правителство и правителството на Обединеното кралство, както и Комисията.
19. В съдебното заседание на 7 октомври 2010 г. участват CGEA de Lille, френското, датското, ирландското, финландското правителство и Комисията.
IV – По преюдициалния въпрос
A – По приложимостта на член 8а от Директива 80/987 към обстоятелствата по главното производство
1. По приложимостта ratione temporis
20. На основание член 2, параграф 1, втора алинея от Директива 2002/74 държавите членки прилагат необходимите за нейното транспониране във вътрешното право разпоредби „при всяко положение на неплатежоспособност на работодател, настъпило след влизането в сила на разпоредбите на настоящата директива “(8) . Предвиденият срок за транспониране на Директивата изтича на 8 октомври 2005 г. (член 2, параграф 1, първа алинея от Директива 2002/74).
21. Закон № 2008-89 относно разпоредбите за транспониране на Директива 2002/74 във френското право е приет на 30 януари 2008 г. В съответствие с член 6 от него посочените разпоредби се прилагат към процедурите, открити след датата на обнародване на закона.
22. В случая Sotimon е обявено в съдебна ликвидация с решение от 1 юни 2004 г. на Tribunal de commerce de Dunkerque. Тази дата предхожда както влизането в сила на правилата за транспониране на Директива 2002/74 във френското право, така и изтичането на срока, който тя определя на държавите членки за транспонирането ѝ (8 октомври 2005 г.). Все пак тази дата е след влизането в сила на Директива 2002/74 (8 октомври 2002 г.)
23. В самото начало следователно възниква въпросът за приложимостта към обстоятелствата по главното производство на член 8а от Директива 2002/74, за който се отнася преюдициалното запитване.
24. В това отношение г‑н Defossez и френското правителство отбелязват, че макар националната правна уредба, с която се транспонира Директива 2002/74, да е приета след предоставения в нея срок, френската съдебна практика отдавна е възприела установените в член 8а(9) принципи въз основа на решенията на Съда, които по-подробно ще бъдат разгледани по-нататък в настоящото заключение. Г‑н Defossez счита, че неговото положение трябва да се преценява на основание член 8а от Директива 2002/74, тъй като френското право вече било в съответствие с тази разпоредба преди изтичане на срока за нейното транспониране в националното законодателство.
25. До същия извод изглежда достига Cour d’appel de Douai, а и Cour de cassation, като се има предвид съдържанието на преюдициалния въпрос, поставен пред Съда в акта за преюдициално запитване.
26. Комисията обаче отбелязва, че към момента на настъпване на обстоятелствата по главното производство, Франция все още не е транспонирала Директива 2002/74 и това е направено едва след известно време, както потвърждава Решение от 27 септември 2007 г., с което Съдът установява неизпълнение на задължения от Френската република поради закъснение в изпълнението на посочената директива(10) .
27. Комисията изключва освен това възможността за позоваване в конкретния случай на член 8а от Директива 80/987 по силата на негово евентуално непосредствено действие. Във връзка с това тя посочва Решение по дело Velasco Navarro, в което Съдът постановява, че „ако държава членка не е транспонирала Директива 2002/74 в определения срок, евентуалното непосредствено действие на тази директива не [може] да се твърди след 8 октомври 2005 г. [датата, на която изтича срокът за транспониране на директивата], освен във връзка със състояние на неплатежоспособност, настъпило след тази дата“(11) . Това не било така в конкретния случай, при който обявяването на Sotimon в съдебна ликвидация е постановено на 1°юни 2004 г.
28. При тези обстоятелства според Комисията преюдициалният въпрос, както е поставен от Cour de cassation, бил ирелевантен и трябвало да бъде преформулиран с цел да се даде възможност за преценка на фактите по главното производство в светлината на правната уредба преди промяната в Директива 80/987, въведена с Директива 2002/74. Според нея преюдициалният въпрос би следвало да се преформулира по следния начин:
„Може ли Директива 80/987 в редакцията ѝ преди измененията, въведени с Директива 2002/74, да се тълкува в смисъл, че дава възможност в рамките на производствата за обявяване в несъстоятелност, за които е характерно наличие на трансграничен елемент, за изборен подход при определяне на институцията, компетентна да гарантира дължимите заплати на съответните работници и служители?“.
29. Напомням, че според постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, която той определя съгласно своите правомощия, и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на общностното право няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или
когато Съдът все още не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси(12) .
30. Предложението на Комисията да се преформулира преюдициалният въпрос предполага, че е отпаднала презумпцията за релевантност, с която, както е формулиран от запитващата юрисдисдикция, същият се ползва съгласно посочената практика на Съда.
31. В случая Cour de cassation е счел за нужно да постави на Съда преюдициален въпрос, отнасящ се до член 8а от Директива 80/987. Ползата от въпроса се основава на съображението, че към момента на настъпване на обстоятелствата по настоящото дело съдебната практика на юрисдикцията вече е въвела в действие установените в посочената разпоредба принципи. Като счита, че същата съдебна практика следва да се прилага и в конкретния случай, Cour de cassation иска от Съда да тълкува разпоредбата.
32. При тези обстоятелства считам, че преюдициалният въпрос явно не е лишен от релевантност за разрешаване на спора, с който е сезирана запитващата юрисдикция, и че в рамките на сътрудничеството между националните юрисдикции и Съда по преюдициалното производство последният няма за задача да преразглежда извършената в това отношение преценка от Cour de cassation, преформулирайки поставения от него въпрос. Впрочем фактът, че приема да даде исканото от запитващата юрисдикция тълкуване, изобщо не поставя под съмнение установяването на неизпълнение на задължения, постановено от Съда спрямо Френската република, тъй като не става въпрос да се признае практиката на Cour de cassation като инструмент за транспониране на Директива 2002/74, а само да се приеме, че в случая не са налице условията да отпадне презумпцията за релевантност, с която се ползва преюдициалният въпрос.
33. Разсъждавайки по-общо, не се разбира на какво основание по отношение на факти, настъпили преди още да е изтекъл срокът за транспониране на директива и преди да е приета национална правна уредба за транспониране, Съдът би следвало да се въздържа от отговор на преюдициален въпрос, отнасящ се до разпоредба от посочената директивата и поставен от юрисдикция, която възнамерява да тълкува националното си право в светлината на горепосочената разпоредба, макар съгласно правото на Съюза да не е задължена да го прави(13) .
34. Впрочем във връзка с това напомням, че в Решение по дело Adeneler(14) Съдът е постановил, позовавайки се по-специално на Решение по дело Mangold(15), задължението, валидно от датата, на която дадена директива влиза в сила, юрисдикциите на държавите членки да се въздържат, доколкото е възможно, от тълкуване на вътрешното право по начин, с който би се рискувало след изтичането на срока за транспониране да се застраши сериозно осъществяването на целта, преследвана от тази директива(16) .
35. Дори и в светлината на произтичащото от тази съдебна практика, поставеният на Съда преюдициален въпрос според мен явно не е лишен от релевантност(17) .
36. И така предвид всички изложени по-горе съображения не считам за необходимо предложеното от Комисията преформулиране(18) .
2. По наличието на материалноправни предпоставки за прилагане на член 8а
37. Жалбоподателят поддържа, че неговото положение попада в материално приложното поле на член 8а от Директива 80/987, тъй като според него Sotimon имало постоянно икономическо присъствие в Белгия. В писменото си становище ирландското правителство изглежда се съмнява, че само защото Sotimon управлява строителен участък в Белгия, може да се направи извод за негово постоянно икономическо присъствие в тази държава.
38. Cour de cassation не поставя на Съда никакъв въпрос във връзка с това. Следователно ще се огранича до препращане към Решение по дело Holmqvist(19), в което са установени критериите, съгласно които да се разбира посоченото в член 8а условие за упражняване на „дейност на територията на най-малко две държави членки“. Задача на запитващата юрисдикция е да прецени дали в конкретния случай това условие е изпълнено.
Б – По тълкуването на член 8а от Директива 80/987
1. По мотивите за приемане на член 8а
39. Както вече имах случай да подчертая, въпросът за определяне на компетентната гарантираща институция в случаите, за които е характерно наличие на трансграничен елемент, вече е бил предмет на някои решения на Съда, преди Директива 80/987 да бъде изменена с Директива 2002/74.
40. По дело Mosbaek(20), довело до постановяване на решение, датският Ostre Landsret пита по същество Съда коя е институцията, компетентна да гарантира изплащане на вземанията на работник или служител в случай на неплатежоспособност на неговия работодател, след като същият е установен в различна държава членка от тази, на чиято територия пребивава и е упражнявал своята дейност работникът или служителят.
41. Съдът отговаря, че в такъв случай следва да се признае, че е компетентна иниституцията на държавата, на чиято територия според член 2, параграф 1 от Директивата „е взето решение за запо чване на производството за обявяване в несъстоятелност или е установено окончателното прекратяване на дейността на предприятието“(21) . Съдът отбелязва, че в по-голямата част от случаите това е държавата, в която се намира мястото на стопанска дейност на работодателя(22) . Според Съда изводът произтича от самата структура на Директива 80/987. От една страна, Съдът изтъква, че прилагането на въведения с Директивата гаранционен режим, е свързано с подаването на молба за започване на производство за обявяване в несъстоятелност, което да позволи гарантиране на вземанията за заплата(23) . От друга страна, той посочва, че тъй като съгласно член 5, буква б) от Директивата режимът на гаранция по принцип се финансира от работодателя, в съответствие със структурата на Директивата било да се признаят правомощията на гарантиращата институция, която е получавала или е трябвало да получава осигурителните вноски от неплатежоспособния работодател(24) . На последно място, според Съда фактът, че Директивата не е предвидила система за компенсации или за възстановяване на плащанията между гарантиращите институции от различните държави членки, потвърждавал, че общностният законодател иска в случай на неплатежоспособност на работодател „намеса на гарантиращата институция на една-единствена държава членка, за да се предотвратят ненужните обърквания между националните режими, и по-специално възможността работник или служител да иска да се ползва от Директивата в няколко държави членки“(25) .
42. По спора, по който е постановено Решение по дело Everson и Barras(26), Съдът е бил изправен пред различна хипотеза. Докато британското дружество, за което е работила г‑жа Mosbaek, е разполагало единствено с представителство в Дания, учреденото съгласно ирландското право дружество, в което са били на работа г‑н Everson и г‑н Barras, е извършвало дейност в Обединеното кралство чрез различни търговски представителства, чиито служители са oсигурявани в гарантиращата институция на тази държава членка. В своето становище пред Съда Обединеното кралство счита, че в съответствие с Решение по дело Mosbaek ирландската гарантираща институция трябва да се определи за компетентна, тъй като в Ирландия е взето решението за започване на производство за обявяване в несъстоятелност. Жалбоподателите по главното производство обаче считат, че гарантиращата институция от Обединеното кралство има задължението да плати дължимите им вземания, тъй като в тази страна те са упражнявали професионалната си дейност.
43. Разграничавайки положението по главното производство от това, което е дало повод за Решението по дело Mosbaek, Съдът постановява, че след като в случай, когато работодателят е установен в една-единствена държава членка за компетентна трябва да се счита гарантиращата институция на държавата членка по място на стопанската дейност, то в случаите, когато работодателят разполага с няколко места на стопанска дейност в различни държави членки, като допълнителен критерий и предвид социалната цел на посочената директива следва да се прибегне до мястото на дейност на работниците и служителите. Съдът добавя, че всъщност в по-голямата част от случаите то съответства „на познатата им социална и езикова среда“(27) .
44. Като изхожда по-специално от това последно решение на Съда, общностният законодател добавя член 8а в текста на Директива 80/987, запълвайки по този начин съществуващата празнота в оригинала на документа. В първоначалното си предложение за изменение на Директива 80/987 Комисията подчертава, че тази празнота се възприемала като източник на правна несигурност и довела до спорове пред националните съдилища. Тя отбелязва, че се очаквало броят на подобни случаи с общностно значение да се увеличи в резултат от развитието на вътрешния пазар и транснационализирането на дейностите на предприятията. Според Комисията с новия член би следвало да се осигури правна сигурност, да се укрепят правата на работниците и служителите в съответствие с насоките на Съда в Решение по дело Everson и Barras и да се предотвратят ситуации, които могат да доведат до негативни конфликти между законите(28) . Що се отнася до предложения критерий на привързване, Комисията подчертава, че гарантиращата институция на държавата, в която работникът или служителят обикновено полага труд, освен че по принцип е институцията, който получава или би трябвало да получава предвидените вноски, допринасящи за финансирането на системата за гарантиране на изплащането на заплатите, е и тази, която е най-близо до работника или служителя, „който ще може да претендира своите права в държавата, в която обичайно работи, без да трябва да се справя с езикови проблеми или с проблеми, свързани с отдалечеността“, нито да е длъжен да се обръща към институция, намираща се в друга държава членка, с която няма никаква връзка и чиито действащи процедури не познава. Накрая според Комисията това решение би позволило също така да се зачита принципът на равно третиране в смисъл, че всички, които работят в една и съща държава да се ползват с равностойна защита(29) .
45. Съществуващата приемственост между Директива 2002/74 и съдебната практика, предшестваща нейното приемане, беше потвърдена наскоро от Съда в Решение по дело Holmqvist(30) .
2. По съдържащия се в член 8а от Директива 80/987 критерий на привързване
46. Както стана ясно, на основание член 8а от Директива 80/987 релевантният критерий на привързване за определяне на компетентната гарантираща институция при транснационалните случаи изхожда от понятието „обичайна работа“.
47. Жалбоподателят по главното производство поддържа, че Съдът би следвало най-напред да извърши тълкуване на това понятие. Всъщност той счита, че в резултат от тълкуването в конкретния случай би се потвърдила компетентността на AGS вместо тази на FFS. В такъв случай не било необходимо Съдът да продължава по-нататък своя анализ.
48. Все пак отправеното от Cour de cassation запитване не се отнася за това понятие и следователно Съдът не е длъжен да се произнесе по него. Поради това ще се огранича да възпроизведа накратко отстояваната от жалбоподателя по главното производство тълкувателна теза и да развия някои разсъждения във връзка с това.
49. Като се позовава на заключението, представено от генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Holmqvist(31), г‑н Defossez твърди по същество, че при определяне на мястото, където работникът или служителят обикновено полага труд по смисъла на член 8а от Директива 80/987, е необходимо да се уточни територията, с която той е най-тясно свързан. В конкретния случай, тъй като г‑н Defossez е работил във френско дружество, което e издавало фишовете си за заплата във Франция, плащало e във френска институция вноските, предназначени да финансират системата за гарантиране на изплащането на заплати в случай на неплатежоспособност, и тъй като е обявено в съдебна ликвидация по реда на френското законодателство, мястото, с което той има най-тесни социални, правни и лични връзки би следвало да е Франция.
50. Действително тезата на г‑н Defossez отдава предпочитание на един гъвкав подход, който е в съответствие със социалните цели на Директивата. Този подход позволява освен това да се намалят нарушенията, породени от липсата на идентичност между компетентната институция, предоставяща гаранция за изплащането на заплати и институцията, получаваща вноските за финансирането на тази гаранция(32) .
51. Тази теза обаче изглежда в противоречие с нормативния аспект. За разлика от други регулаторни системи, предназначени да се прилагат към трудовите правоотношения, които дават повод за конфликт между правни норми или спор за компетентност(33), в Директива 80/987 общностният законодател е въвел в член 8а един-единствен критерий на привързване, основаващ се именно на мястото, където обичайно се упражнява професионалната дейност.
52. Разбира се, като се имат предвид мотивите за приемане на въпросната разпоредба, вероятно изборът на този критерий е обусловен от презумпцията, въведена от Съда в Решение по дело Everson и Barras, според която в по-голямата част от случаите мястото на професионална дейност съответства на познатата на работника или служителя социална и езикова среда. При все това поддържаното от г‑н Defossez тълкуване на въпросната разпоредба не зачита този избор, доколкото налага систематично уточняване на мястото, с което работникът или служителят има най-тесни социални, правни и лични връзки. Приемането на подобно тълкуване фактически би довело до замяна на критерия, посочен в член 8а, с различен критерий на привързване.
53. Също така се налага изводът, че общностният законодател поне експлицитно не е придал някакво самостоятелно значение на критерия за мястото, където са правени вноски за социално осигуряване, предназначени да гарантират вземанията за заплата, макар в Решение по дело Mosbaek Съдът да е признал значителната, ако не и определяща тежест на този фактор — без обаче директно да го възприема като критерий на привързване(34) — и в Решение по дело Everson и Barras предложеното от Съда решение фактически да определя за компетентна гарантиращата институция, в която са правени вноските за жалбоподателите по главното производство(35) .
54. В посоченото по-горе предложение за изменение на Директива 80/987 Комисията подчертава естественото съвпадение между гарантиращата институция на държавата, в която работникът или служителят обикновено полага труд и институцията, която получава или би трябвало да получава предвидените вноски за финансиране на системата за гарантиране на изплащането на заплатите(36) . Първоначално предложеният от Комисията текст на член 8а препраща изрично към понятието „място на стопанска дейност“(37) на работодателя, в този случай достатъчно постоянно търговско присъствие в дадена държава членка, което по-специално означава заплащане на работниците и служителите в последно споменатата държава, връзки с администрацията в тази държава и плащани в нея социалноосигурителни вноски(38) .
55. Все пак, както стана ясно, в окончателно възприетата редакция на член 8а понятието „място на стопанска дейност“ вече не се споменава. Впрочем, тъй като в Решение по дело Holmqvist Съдът е тълкувал по особено широк начин приложното материално поле на този член, включвайки положения като това, на което се основава Решение по дело Mosbaek(39), посочено по-горе, в значителен брой случаи неговото прилагане ще доведе фактически до признаване на компетентността на гарантиращата институция, различна от институцията, получаваща вноските.
56. Казаното дотук не означава, че в особено сложни или в изключителни ситуации, когато прилагането на посочения в член 8а критерий би лишило работника или служителя от закрила, от значение могат да бъдат и свързващи фактори, различни от този за мястото, където обичайно се упражнява професионалната дейност (като например факторът, свързан с мястото, в което се правят вноските, предназначени да финансират гаранцията на вземанията за заплата или в което е установен работодателят или още в което е местоживеенето на работника или служителя).
57. Все пак положението на г‑н Defossez изглежда не попада в тази хипотеза. Така, от една страна, през целия период, в който е работил в дружество Sotimon, той е упражнявал професионалната си дейност в една-единствена държава членка, където очевидно е пребивавал постоянно, а от друга страна, макар от акта за преюдициално запитване да е видно, че поради предвидения в белгийското законодателство максимален размер компетентността на FFS води до намаляване на правата, с които би се ползвал г‑н Defossez, ако е била призната компетентността на AGS, той все пак не е лишен от предвидената в Директивата закрила.
3. Отговорът на преюдициалния въпрос
58. Според мен поставеното пред Съда запитване съдържа по същество следните три въпроса:
a) предвижда ли член 8а от Директива 80/987 възможност за работника или служителя да избере предложената гаранция от институция, различна от тази, която е определена въз основа на предвидения в този член критерий на привързване, в случай че тази гаранция е по-благоприятна за него?
б) противопоставя ли се тази разпоредба на възможността за работника или служителя да се възползва от предложената по-благоприятната гаранция от институция, различна от тази, която е определена въз основа на предвидения в нея критерий на привързване?
в) позволяват ли разпоредбите на Директива 80/987, изменена с Директива 2002/74, в законодателството на държава членка да се предвиди възможността работникът или служителят да се възползва от гаранцията, предлагана от институцията, в която работодателят е правил вноски съгласно националното право, когато тя е по-благоприятна за работника или служителя от гаранцията, предлагана от институцията, която е определена въз основа на посочения в член 8а от Директивата критерий на привързване?
59. Считам, че отговорът на букви a) и б) от запитването трябва да е отрицателен, а на буква в) — положителен, по следните съображения.
60. Нито текстът, нито мотивите за приемане и ratio на член 8а от Директива 80/987 дават основание да се заключи, че съгласно тази разпоредба работникът или служителят може при определени обстоятелства да избере по компетентност гарантираща институция, различна от посочената въз основа на този член.
61. Както е видно от съображение 7 от Директива 2002/74, тази разпоредба преследва основно целта за правна сигурност. Тя също цели да се предотврати възможността транснационалният характер на дейността, извършвана от предприятието в затруднено финансово положение, да доведе до забавено плащане на неудовлетворените вземания на работниците и служителите.
62. В съответствие с тези цели текстът на член 8а от Директива 80/987 прогласява критерия на привързване, чрез който да се определи компетентната гарантираща институция. Както стана ясно по-горе, общностният законодател е въвел един-единствен критерий на привързване, който в по-голямата част от случаите би следвало да позволи лесното и бързо определяне на тази институция. Разпоредбата не предвижда никакъв допълнителен или алтернативен критерий на привързване. Тя също така не предвижда изрично никаква възможност за избор от страна на работника или служителя, дори когато в резултат от прилагането ѝ последният се ползва от по-ниско ниво на гаранция от тази, от която би се ползвал, ако при прилагане на различен критерий на привързване се признае компетентността на институцията на друга държава членка. Впрочем според мен подобна възможност за избор е в противоречие с целите за яснота и правна сигурност, довели общностния законодател до изменение на Директива 80/987 и до въвеждане на член 8а в текста на последната.
63. Възможността прилагането на този член да доведе фактически до по-ниско ниво на гаранция за работника или служителя не бива да се разглежда сама по себе си като противоречаща на социалната цел на Директива 80/987, която, както Съдът неколкократно е постановил, цели да осигури минимална закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя(40) и дава възможност над това ограничение да съществуват различия в нивото на закрила, предоставено от всяка държава членка.
64. Предложеното по-горе тълкуване се споделя от всички правителства, участващи в производството, както и от Комисията.
65. Макар и да не предоставя на работника или служителя правото да избира между различните гарантиращи институции, с които неговото положение показва връзка, все пак разпоредбата не възпрепятства работникът или служителят да се възползва, когато това е в негова полза и е предвидено в приложимото национално право, от гаранцията на институция, различна от определената въз основа на нейното прилагане.
66. Да се твърди, че по своето естество установената по силата на тази разпоредба компетентност изключва намесата на друга национална гарантираща институция като допълнителен или дори заместващ способ, когато подобна намеса води до повишаване нивото на закрила на работника или служителя в резултат от прилагането на Директивата, според мен е в противоречие както със социалната цел на последната, така и със съгласуваността между националните норми и общностните правила, които тя въвежда.
67. Във връзка с това напомням, че на основание член 9, първа алинея от Директива 90/897, последната не засяга правото на избор на държавите членки да прилагат или да въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за работниците или служителите. Втора алинея от този член, добавена в Директива 2002/74, предвижда освен това, че изпълнението на директивата „не представлява при никакви обстоятелства основание за намаляване на общото ниво на защита на работниците в приложното ѝ поле в сравнение с настоящото положение в държавите членки“.
68. Противно на твърдяното от финландското правителство считам, че няма доказателства за ограничаване на приложното поле на член 9 от Директива 90/897 в смисъл, че той позволява на държавите членки единствено да запазят или въведат по-благоприятни материалноправни разпоредби, но не и дерогация от правилата за компетентност, установени в Директивата, и по-специално в член 8а от нея. Единственото условие, което този член налага в съответствие със социалната цел на Директивата и с факта, че тя цели да осигури на работниците и служителите минимална общностна защита, е въпросните национални разпоредби да са по-благоприятни за работника или служителя.
69. Следователно считам, че нито член 8а, нито никоя друга разпоредба от Директива 80/987 се противопоставят на това в законодателството на държава членка да се предвиди възможността работникът или служителят да се възползва — в замяна или като допълнение — от гаранцията за изплащане на заплатите от националната институция, в която неговият работодател е правил вноски за социално осигуряване съгласно правото на тази държава членка, гаранция, различна от предложената от институцията, която е определена за компетентна в съответствие с Директивата.
70. Ако обаче намесата на институцията, която е определена за компетентна съгласно националното право, е предвидена да замени тази на компетентната по силата на член 8а от Директива 80/987 институция, подобна правна уредба може да се счита за съвместима с разпоредбите на последната само при условие че въпросната намеса води до по-високо ниво на закрила на работника или служителя и все пак му е оставено правото да избере компетентността на единия или на другата гарантираща институция.
V – Заключение
71. Въз основа на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на отправеното от Cour de cassation запитване по следния начин:
„Член 8а от Директива 80/987/ЕИО на Съвета от 20 октомври 1980 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател трябва да се тълкува в смисъл, че той не предоставя на работника или служителя възможността да избере гаранцията на институция, различна от институцията, която е посочена в съответствие с този член, дори когато става въпрос за институцията, в която са правени вноски за социално осигуряване, предназначени за покриване на риска от неплатежоспособност на работодателя и когато обезщетенията от тази институция имат по-благоприятно за работника или служителя ниво на покритие.
Нито член 8а, нито никоя друга разпоредба от Директива 80/987 се противопоставят на това в законодателството на държава членка да се предвиди възможността работникът или служителят, с оглед получаване на дължимите му от работодателя вземания в случай на неплатежоспособност на последния, в замяна или в допълнение към гаранцията, предоставяна от институцията, която е посочена за компетентен в съответствие с член 8а от Директива 80/987, да се обърне към гарантиращата институция, в която неговият работодател е правил вноски за социално осигуряване съгласно правото на тази държава членка, при условие че намесата на тази институция, след като тя е предназначена да замени намесата на компетентната по силата на горепосочената директива институция, предполага по-високо ниво на закрила за работника или служителя и е предвидена само като възможност“.
(1) .
(2)  –	ОВ L 283, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 197.
(3)  –	ОВ L 270, стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 149.
(4)  –	Директива на Съвета от 2 март 1987 година (ОВ L 66, стр. 11).
(5)  – Акт относно условията за присъединяване на Кралство Норвегия, Република Австрия, Република Финландия и Кралство Швеция и промените в Учредителните договори на Европейския съюз (ОВ С 241, стр. 115).
(6)  – Вж. член 16 от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (ОВ L 283, стр. 36). Тази директива кодифицира Директива 80/987.
(7) – Съкращението означава: „Association pour la gestion du régime de garantie des créances des Salariés“.
(8)  –	Курсивът е мой.
(9)  –	Г‑н Defossez цитира някои решения на Cour de cassation от 2002 г. и 2003 г., които следователно предхождат обявяването на Sotimon в съдебна ликвидация. Френското правителство от своя страна цитира и по‑късни решения, от 2006 г. и 2008 г.
(10)  –	Дело Комисия/Франция (C‑9/07, Сборник, стр. I‑121).
(11)  –	Решение от 17 януари 2008 г. (C‑246/06, Сборник, стр. I‑105, точка 27).
(12)  –	Вж. в този смисъл Решение от 7 юни 2007 г. по дело Van der Weerd и др. (C‑222/05—C‑225/05, Сборник, стр. I‑4233, точка 22 и цитираната съдебна практика), както и Решение от 16 декември 2008 г. по дело Cartesio (C‑210/06, Сборник, стр. I‑9641, точка 67).
(13)  –	При настоящото състояние на общностната съдебна практика общото задължение на националните юрисдикции да тълкуват вътрешното право в съответствие с [дадена] директива в случай на закъсняло или неправилно транспониране на същата е прогласенo едва след изтичането на срока за транспонирането ѝ, вж. Решение от 4 юли 2006 г. по дело Adeneler и др., (C‑212/04, Recueil, стр. I‑6057). Редица генерални адвокати, сред които г‑н Jacobs (Заключение от 20 май 1992 г. по дело Парламент/Съвет, Решение от 7 юли 1992 г., C‑295/90, Recueil, стр. I‑4193, точка 43), г‑н Darmon (Заключение от 17 ноември 1993 г. по дело, C‑236/92, Решение от 23 февруари 1994 г. по дело Regione Lombardia, Recueil, стр. I‑483, точка 27), г‑н Tizzano (Заключение от 30 юни 2005 г. по дело Mangold, C‑144/04, Recueil, стр. I‑9981 и Заключение от 27 април 2006 г. по дело Cordero Alonso, посочено по‑горе) и г‑жа Kokott (Заключение от 27 октомври 2005 г. по дело Adeneler и др., посочено по‑горе), представиха аргументи в подкрепа на разширяване на обхвата на това задължение дори и в срока за транспониране на директивата. Независимо че едно предишно решение на Съда може да се разглежда като прецедент в този смисъл (Решение от 8 октомври 1987 г. по дело Kolpinghuis Nijmegen 80/86, Recueil, стр. 3969, точка 15), в Решение по дело Adeneler Съдът все пак изключва подобно разширяване. Предвид характеристиките на настоящото производство не смятам за необходимо да заема позиция по този въпрос, макар и да признавам същественото му значение за правото на Съюза.
(14)  –	Посочено в предходната бележка под линия.
(15)  –	Решение от 22 ноември 2005 г. (C‑144/04, Recueil, стр. I‑9981).
(16)  –	Точки 121—123.
(17)  –	Вж. по аналогия Решение от 23 април 2009 г. по дело VTB‑VAB (C‑261/07 и C‑299/07, Сборник, стр. I‑2949, точки 38—40).
(18)  –	Както ще се изясни в подробности по‑нататък, член 8а от Директива 80/987 е резултат на кодифициране от страна на общностния законодател на принципи, развити в общностната съдебна практика. Макар в някои отношения да няма, както подчертава Комисията по време на съдебното заседание, пълно съответствие между текста на разпоредбата и съдебната практика преди нейното приемане, това не се отнася до поставения в преюдициалното запитване въпрос. Оттук следва, че отговорът на въпроса не би бил съществено различен, дори ако по един или друг начин се възприеме за необходимо същият да се преформулира в смисъла, предлаган от Комисията.
(19)  –	Решение от 16 октомври 2008 г. по дело Holmqvist (C‑310/07, Сборник, стр. I‑7871).
(20)  –	Решение от 17 септември 1997 г. (C‑117/96, Recueil, стр. I‑5017).
(21)  –	Решение по дело Mosbaek, посочено по-горе, точка 20 и диспозитива.
(22)  –	Пак там, точка 23.
(23)  –	Пак там, точки 21 и 22.
(24)  –	Пак там, точка 24.
(25)  –	Пак там, точка 26.
(26)  –	Решение от 16 декември 1999 г. (C‑198/98, Recueil, стр. I‑8903).
(27)  –	Решение по дело Everson и Barras, посочено по горе, точка 22.
(28)  –	Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета от 15 януари 2000 г. COM(2000) 832 окончателен (ОВ C 154 E, стр. 109). В същия смисъл вж. съображение 7 от Директива 2002/74.
(29)  –	COM(2000) 832 окончателен, посочен в предходната бележка под линия, стр. 9.
(30)  –	Посочено по‑горе в бележка под линия 19.
(31)  –	Пак там.
(32)  –	Във връзка с това напомням, че Директива 80/987 не предвижда никакъв механизъм за възстановяване на плащанията между институциите. Все пак член 5, буква в) от Директивата предвижда, че задължението на гарантиращите институции за плащане съществува независимо от изпълнението на задължението за участие във финансирането.
(33)  –	Вж. например член 19 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74), член 8 от Регламент (ЕО) № 593/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (ОВ L 177, стр. 6) и член 6 от Директива 96/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 1996 година относно командироването на работници в рамките на предоставянето на услуги (ОВ L 18, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 29 ).
(34)  –	Вж. по‑специално Решение по дело Mosbaek, посочено по-горе, точка 24.
(35)  –	Върху значението на подобен свързващ фактор набляга по‑специално ирландското правителство, което в своето становище пред Съда предлага да се тълкува член 8а от Директива 80/987 в смисъл, че мястото, в което работникът или служителят упражнява своята дейност, е мястото, в което неговият работодател прави или би следвало да прави вноски с оглед финансиране на системата за гарантиране на изплащането на заплатите.
(36)  –	Вж. COM(2000) 832 окончателен, посочен по‑горе в бележка под линия 28.
(37)  –	Пак там. Първоначално предложеният от Комисията текст на параграф 1 от член 8а, предвижда: „когато едно предприятие с място на стопанска дейност на територията на най‑малко две държави членки е в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1 и когато започването на процедура при неплатежоспособност е поискано в държава членка, различна от тази, на чиято територия работникът или служителят извършва обикновено работата си, компетентният гарантиращ орган е този на последно споменатата държава членка“.
(38)  –	Вж. по‑специално стр. 9. Предложението на Комисията предвижда също въвеждането в член 2 от Директива 80/987 на параграф 3, определящ понятието „място на стопанска дейност“, както следва: „по смисъла на настоящата директива „място на стопанска дейност“ означава всяко място, в което работодателят извършва трайна стопанска дейност, която включва човешки и материални ресурси“. На етапа на първо четене Парламентът предлага изменение с оглед да се въведе в тази дефиниция също и критерият за плащане на вноски. Предложеното изменение гласи: „по смисъла на настоящата директива „място на стопанска дейност“ означава всяко място, в което работодателят извършва трайна организирана стопанска дейност, която включва човешки и материални или нематериални ресурси и/или където има бизнес присъствие. Това означава възнаграждение на работници и служители в съответната държава, отношения с административните органи на тази държава и осигурителни вноски“ [неофициален превод] (ОВ C 153 E, стр. 239).
(39) – Вж. Решение по дело Holmqvist, посочено по‑горе в бележка под линия 19, по‑специално точка 27.
(40)  –	Вж., inter alia, Решение по дело Everson и Barras, посочено по‑горе в бележка под линия 26, точка 20; вж. също съображение 2 от Директива 2002/74.