62016CC0439
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. BOBEK
представено на 11 октомври 2016 година (
1
)
Дело C‑439/16 PPU
Емил Милев(Преюдициално запитване,
отправено от Специализирания наказателен съд (България)
„Преюдициално запитване — Спешно преюдициално производство — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Директива (ЕС) 2016/343 — Укрепване на някои аспекти на презумпцията за невиновност — Членове 3 и 6 — Прилагане във времето — Национална правна уредба, която в съдебната фаза на производството забранява да се обсъжда наличието на обосновано подозрение, че подсъдимият е извършил престъплението — „Указания“ на върховна юрисдикция, с които се констатира противоречие между националната правна уредба и член 5, параграф 1, буква c) и параграф 4 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи — Свобода на преценка, предоставена на националните юрисдикции относно решението да приложат тази конвенция или не“
I – Въведение
1.
В съответствие с Наказателно-процесуалния кодекс (наричан по-нататък „НПК“) съдията, който се произнася по мярката за неотклонение задържане под стража, не може в съдебната фаза на наказателното производство да разглежда въпроса за наличието на обосновано предположение за извършено престъпление. Правната уредба в този смисъл е довела до постановяването на множество осъдителни решения от Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“). Според постоянната практика на ЕСПЧ член 5, параграф 4 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), „изисква от съдилищата, сезирани с молба за освобождаване, наред с другото да разгледат въпроса дали съществува обосновано подозрение, че задържаният е извършил престъпление (
2
)“.
2.
Сезиран от запитващата юрисдикция — а именно Специализираният наказателен съд, Върховният касационен съд (България) е констатирал противоречие на тази национална процесуална уредба с член 5, параграф 4 от ЕКПЧ във връзка с член 5, параграф 1, буква c) от нея във възприетото от него становище (наричано по-нататък „указанията на Върховния съд“). Той обаче е оставил на националните юрисдикции избора да приложат или практиката на ЕСПЧ, или националната правна уредба в очакване законодателят да предприеме действия.
3.
Настоящото преюдициално запитване е относно съответствието на указанията на Върховния касационен съд с Директива (ЕС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (
3
). Особеност по делото е, че преюдициалното запитване, отправено в рамките на наказателното производство срещу г‑н Емил Милев и по повод на наложеното му задържане под стража, е постъпило в Съда няколко месеца след влизането в сила на Директива 2016/343 и значително преди изтичане на срока за нейното транспониране.
II – Правна уредба
А – Правото на Съюза
1. Хартата
4.
В съответствие с член 6 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) „[в]секи има право на свобода и сигурност“.
5.
Съгласно член 47 от Хартата, озаглавен „Право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес“:
„Всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в настоящия член условия.
Всеки има право неговото дело да бъде гледано справедливо и публично в разумен срок от независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон. Всеки има възможността да бъде съветван, защитаван и представляван.
[…]“.
6.
Член 48 от Хартата, озаглавен „Презумпция за невиновност и право на защита“, гласи следното:
„1.   Всеки обвиняем се счита за невинен до установяване на вината му в съответствие със закона.
2.   На всеки обвиняем се гарантира зачитане на правото на защита“.
2. Директива 2016/343
7.
Според съображения 16 и 22 от Директива 2016/343:
„(16)
Презумпцията за невиновност би била нарушена, ако в публични изявления на публични органи или съдебни решения, различни от решенията относно вината, заподозреният или обвиняемият бъде представен като виновен, докато вината му не бъде установена в съответствие със закона. Такива изявления и съдебни решения не следва да създават впечатлението, че това лице е виновно. Това не следва да засяга актовете на обвинението, които имат за цел да докажат вината на заподозрения или обвиняемия, като например обвинителния акт, и не засяга съдебните решения, в резултат на които влиза в сила условна присъда, при условие че е спазено правото на защита. Това също така не следва да засяга предварителните решения от процесуално естество, които са взети от съдебни или други компетентни органи и се основават на подозрения или елементи на уличаващи доказателства, като например решения за предварително задържане, при условие че тези решения не представят заподозрения или обвиняемия като виновен. Преди да бъде взето предварително решение от процесуално естество, компетентният орган трябва първо да се увери, че съществуват достатъчно елементи на уличаващи доказателства срещу заподозрения или обвиняемия, за да бъде обосновано съответното решение, а решението би могло да съдържа позоваване на тези елементи.
[…]
(22)
Тежестта на доказване на вината на заподозрения или обвиняемия се носи от обвинението и всяко съмнение следва да е в полза на заподозрения или обвиняемия. Презумпцията за невиновност би била нарушена, ако тежестта на доказване бъде прехвърлена от обвинението към защитата, без да се засягат правомощията на съда за служебно установяване на факти и независимостта на съдебната власт при извършването на преценка за вината на заподозрения или обвиняемия, както и използването на фактически или юридически презумпции по отношение на наказателната отговорност на заподозрения или обвиняемия. Тези презумпции следва да бъдат в разумни граници, като се има предвид важността на въпроса и като се зачита правото на защита, а използваните средства следва да бъдат разумно пропорционални на преследваната законосъобразна цел. Презумпциите следва да бъдат оборими и във всички случаи следва да се използват единствено при условие че е спазено правото на защита“.
8.
Съгласно член 3 от Директива 2016/343, озаглавен „Презумпция за невиновност“, „[д]ържавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите се считат за невинни до доказване на вината им в съответствие със закона“.
9.
В съответствие с озаглавения „Публично позоваване на вината“ член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343:
„1.   Държавите членки вземат необходимите мерки, за да гарантират, че докато вината на заподозрения или обвиняемия не бъде доказана в съответствие със закона, тези лица не се представят като виновни в публични изявления на публичните органи и в съдебни решения, различни от решенията относно въпроса за вината. Това не засяга актовете на обвинението, които имат за цел да докажат вината на заподозрения или обвиняемия, и предварителните решения от процесуално естество, които са взети от съдебните или други компетентни органи и се основават на подозрения или уличаващи доказателства.
2.   Държавите членки гарантират възможността за вземане на подходящи мерки при нарушение на посоченото в параграф 1 от настоящия член задължение заподозрените или обвиняемите да не бъдат представяни като виновни, в съответствие с настоящата директива, и по-специално с член 10“.
10.
Член 6 от Директива 2016/343, озаглавен „Тежест на доказване“, гласи следното:
„1.   Държавите членки гарантират, че обвинението носи тежестта на доказване на вината на заподозрените или обвиняемите. Това не засяга евентуалното задължение на съдията или на компетентния съд да търси както уличаващи, така и оневиняващи доказателства, както и правото на защитата да представя доказателства в съответствие с приложимото национално право.
2.   Държавите членки гарантират, че всяко съмнение относно вината е в полза на заподозрения или обвиняемия, включително когато съдът преценява дали въпросното лице следва да бъде оправдано“.
11.
Съгласно член 10 от Директива 2016/343, озаглавен „Правни средства за защита“:
„1.   Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите разполагат с ефективни правни средства за защита, в случай че правата им по настоящата директива са нарушени.
2.   Без да се засягат националните правила и системи относно допустимостта на доказателствата, държавите членки гарантират, че при оценката на обясненията, дадени от заподозрени или обвиняеми, или на доказателствата, получени в нарушение на правото на тези лица да запазят мълчание или на правото им да не се самоуличават, се зачита правото на защита и справедливостта на производството“.
12.
В съответствие с член 15, Директива 2016/343, която е публикувана на 11 март 2016 г., е влязла в сила на на двадесетия ден след деня на публикуването в Официален вестник на Европейския съюз. Член 14, параграф 1 от тази директива предвижда, че държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за съобразяване с нея, най-късно до 1 април 2018 г.
Б – Българската правна уредба
13.
Съгласно член 56, алинея 1 от НПК спрямо обвиняемия може да се вземе мярка за неотклонение, когато „от доказателствата по делото може да се направи обосновано предположение, че е извършил престъплението, и е налице основание по чл. 57“. В съответствие с член 57 от НПК такива мерки за неотклонение се вземат с цел да се попречи на обвиняемия да се укрие, да извърши престъпление или да осуети привеждането в изпълнение на влязлата в сила присъда. Член 58, алинея 4 от НПК посочва задържането под стража сред мерките за неотклонение.
14.
Съгласно член 63, алинея 1 от НПК задържане под стража се налага, когато „е налице обосновано предположение, че обвиняемият е извършил престъпление, което се наказва с лишаване от свобода или друго по-тежко наказание, и доказателствата по делото сочат, че съществува реална опасност обвиняемият да се укрие или да извърши престъпление“. Съгласно член 64, алинея 4 от НПК, който се отнася за досъдебното производство, „[с]ъдът взема мярка за неотклонение задържане под стража, когато са налице основанията по чл. 63, ал. 1, а ако не са налице тези основания, може да не вземе мярка за неотклонение или да вземе по-лека“.
15.
В съответствие с член 256, алинея 1, точка 2 от НПК за подготовката на съдебното заседание съдията-докладчик се произнася относно мярката за неотклонение, без да разглежда въпроса за наличието на обосновано предположение за извършено престъпление. Съгласно алинея 3 от същата разпоредба това ограничение се прилага и в случай на искания относно мярка за неотклонение задържане под стража, когато съдът обсъжда дали са налице основанията за изменение или отмяна на мярката за неотклонение.
16.
Член 270, алинея 1 от НПК предвижда, че въпросът за изменение на мярката за неотклонение може да се поставя по всяко време на съдебното производство. Съгласно член 270, алинея 2 от НПК съдът се произнася с определение в открито заседание, без да разглежда въпроса за наличието на обосновано предположение за извършено престъпление.
III – Фактическата обстановка и преюдициалният въпрос
17.
От акта за преюдициално запитване е видно, че на г‑н Милев е повдигнато обвинение за осем престъпления, сред които се включват ръководене на организирана и въоръжена престъпна група, отвличане, грабеж и подпалване на автомобил, опит за убийство на полицейски служител, както и грабежи на една банка и две бензиностанции. За тези престъпления са предвидени различни наказания лишаване от свобода, като най-ниското предвидено наказание е три години лишаване от свобода, а най-високото — доживотен затвор без право на замяна.
18.
Г‑н Милев е задържан от 24 ноември 2013 г. В досъдебната фаза компетентният съд е приемал, че продължава да съществува обосновано подозрение, че г‑н Милев е автор на престъпленията.
19.
След преминаване на делото в съдебната фаза на 8 юни 2015 г. запитващият съд (Специализиран наказателен съд) се е произнасял неколкократно по искания на подсъдимия за отмяна на мярката за неотклонение задържане под стража, без обаче да разглежда наличието или липсата на обосновано подозрение, че г‑н Милев е извършил съответните престъпления. Действително член 270, алинея 2 от НПК във връзка с член 256, алинея 3, второ изречение от него забранява на съда на този стадий от производството да анализира наличието на обосновано предположение, че дадено лице е извършило престъпление.
20.
Запитващата юрисдикция е констатирала противоречие между посочената национална правна уредба и член 5, параграф 4 от ЕКПЧ във връзка с член 5, параграф 1, буква c) от нея, който позволява продължаване на задържането на лице само в хипотезата на „обосновано подозрение за извършване на престъпление“. Поради невъзможност да се осигури минималният стандарт за законност на задържането в съответствие с ЕКПЧ, Специализираният наказателен съд неколкократно е отменял мярката за неотклонение задържане под стража. Отменителните актове обаче са били отменени от втората инстанция.
21.
В този контекст запитващата юрисдикция е поискала от Върховния касационен съд да се произнесе по този въпрос. В заседанието, проведено на 7 април 2016 г., общото събрание на наказателната колегия на Върховния касационен съд е потвърдило наличието на противоречие между член 5, параграф 4 от ЕКПЧ във връзка с член 5, параграф 1, буква с) от нея и националните разпоредби, които забраняват на съда да се произнася относно наличието на обосновано подозрение, че подсъдимият е извършил престъпление. Видно от протокола от заседанието, съдиите са изразили съмнения относно практическите възможности да се осигури едновременно спазването на член 5, параграф 4 от ЕКПЧ във връзка с член 5, параграф 1, буква с) от нея и на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ относно безпристрастността на съдилищата. Определянето на отделен съдебен състав, който да се произнася само относно основанията за продължаване на задържането, е счетено за проблематично. Според съдиите във връзка с подобна мярка имало риск да се затрудни правилното функциониране на съдилищата, в които работят по-малко съдии.
22.
Поради това Върховният касационен съд е достигнал до следния извод, а именно че „[о]чевидно не сме готови да предложим някакво разрешение на проблема. Разбирам, че оставаме на мнението всеки състав да си прецени дали ще даде приоритет на ЕКПЧ или на националното право и дали ще съумее да се произнесе в тези рамки“. Председателят на общото събрание на наказателната колегия на Върховния касационен съд е определил препис от протокола да се изпрати на запитващата юрисдикция, както и на министерство на правосъдието за иницииране на законодателна промяна.
23.
Според запитващата юрисдикция тези указания на Върховния съд имат правната сила на тълкувателно решение. Поради това те са задължителни за всички съдебни инстанции, включително за отделните състави на Върховния касационен съд.
24.
По повод на ново искане за изменение на мярката за неотклонение от задържане под стража в по-лека, подадено от г‑н Милев, Специализираният наказателен съд е решил да спре производството и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос:
„Съответна ли е на чл. 3 и чл. 6 от Директива № 2016/343 […] (касаещи презумпцията за невинност и тежестта на доказване в рамките на наказателно производство), национална съдебна практика — а именно задължителни указания на Върховния [касационен] съд (дадени след приемане на тази Директива, но преди изтичане на срока за транспонирането ѝ), съобразно които указания Върховният [касационен] съд, след като е констатирал противоречие между чл. 5, ал. 4 [от ЕКПЧ] във връзка с [член 5,] ал. 1, буква с) [от нея] и националния закон (чл. 270, ал. 2 НПК) относно обсъждането или игнорирането на обоснованото предположение за извършване на престъпление (в рамките на съдебно производство по контрол върху продължаване на мярката за неотклонение „задържане под стража“ в съдебната фаза на наказателното производство), предоставя на съдилищата по същество свободата на преценка дали да спазят [ЕКПЧ] или не?“.
25.
Тъй като задържането на г‑н Милев продължава и понастоящем, запитващата юрисдикция е поискала преюдициалното запитване да бъде разгледано по реда на спешното производство съгласно член 107 от Процедурния правилник на Съда.
26.
С решение на четвърти състав на Съда от 17 август 2016 г. искането във връзка с това производство е уважено.
27.
Г‑н Милев и Европейската комисия са представили писмени становища. В заседанието, проведено на 22 септември 2016 г., участие взема само Комисията.
IV – Анализ
А – Предварителни съображения
28.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до съответствието на указанията на Върховния съд, съдържащи се в протокол от 7 април 2016 г., с Директива 2016/343. Запитващата юрисдикция изпитва съмнения по този въпрос, доколкото, след като е констатирал несъответствие между националното законодателство и член 5, параграф 4 от ЕКПЧ във връзка с член 5, параграф 1, буква с) от нея, с указанията Върховният съд е признал на долустоящите юрисдикции свободата да решават дали да спазят ЕКПЧ, или да приложат противоречащите ѝ национални разпоредби.
29.
Въпросът е проблематичен по две направления. Първо, към момента на постановяване на акта за преюдициално запитване срокът за транспониране на Директива 2016/343 все още не е изтекъл. Второ, не е съвсем очевидно дали съдържанието на указанията на Върховния съд попада в предметното приложно поле на тази директива.
30.
Във връзка с първия въпрос запитващият съд е обосновал допустимостта на своето преюдициално запитване, подчертавайки, че в съответствие с практиката на Съда националните органи са задължени да се въздържат от приемане на мерки в срока за транспониране на директивите, които могат да застрашат сериозно настъпването на целения с тях резултат. Според запитващата юрисдикция указанията на Върховния съд били такава мярка, тъй като са приети след влизането в сила на Директива 2016/343.
31.
С оглед на изложените съображения според мен настоящото преюдициално запитване не би могло да се счита за недопустимо. Комисията споделя това становище.
32.
На първо място, след като се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, въпросите, поставени от националните юрисдикции, сезирани с реален спор, се ползват от презумпция за релевантност (
4
).
33.
На второ място, указанията на Върховния съд са приети на 7 април 2016 г., тоест след влизането в сила на Директива 2016/343 на 31 март 2016 г. съгласно член 15 от нея. В съответствие с практиката на Съда, доколкото дадена директива вече е била влязла в сила към момента на обстоятелствата по главното производство, тълкуването на нейните разпоредби може да бъде полезно на запитващата юрисдикция, за да ѝ позволи да се произнесе, съобразявайки се със задължението да не постановява мерки, които могат да застрашат сериозно настъпването на целения с тази директива резултат (
5
).
34.
При тези обстоятелства считам, че на преюдициалния въпрос следва да се отговори, като вниманието се насочи към указанията на Върховния съд и посоченото отрицателно задължение. Този анализ ще бъде направен в раздел Б от настоящото заключение.
35.
Същевременно въпросът относно задължението да не се застрашава сериозно резултатът на Директива 2016/343 в срока за транспониране е отделен от основния въпрос относно съвместимостта на указанията на Върховния съд (а оттам и на националното законодателство) с тази директива.
36.
С оглед на изложените по-долу съображения по настоящото дело не би трябвало да се прави такъв анализ. Все пак, за да бъде съдействието на Съда изчерпателно, в раздел В накратко са посочени някои съображения и по този въпрос.
Б – Застрашават ли сериозно указанията на Върховния съд целите на Директива 2016/343?
1. Правни последици на директивите преди изтичане на срока за транспониране
37.
В рамките на преюдициален въпрос, отправен значително преди изтичането на срока за транспониране на дадена директива, държавите членки не могат да бъдат упреквани, че още не са приели мерки по въвеждането ѝ (
6
). Същевременно съгласно постоянната съдебна практика директивата произвежда правни последици по отношение държавите членки, които са нейни адресати, след като бъде публикувана или от момента на нейното нотифициране (
7
). Действително, добре известно е, че на основание на член 4, параграф 3 ДЕС във връзка с член 288 ДФЕС държавите членки имат задължение да се въздържат да приемат разпоредби, които могат да компрометират сериозно осъществяването на предписания с директивата резултат (
8
). Това отрицателно задължение се прилага за всички общи или специфични мерки (
9
). То важи за всички органи на държавите членки, включително за националните юрисдикции (
10
).
2. Указанията на Върховния съд
38.
Преюдициалният въпрос е поставен от Специализирания наказателен съд, за да установи дали указанията на Върховния съд са в нарушение на посоченото отрицателно задължение. В този контекст е важно да се провери дали указанията на Върховния съд могат сериозно да застрашат осъществяването на предписания с Директива 2016/343 резултат.
39.
В акта за преюдициално запитване е посочено, че Върховният касационен съд би достигнал до съществено по-различно разрешение, ако бе приложил принципа на съответстващо тълкуване по отношение на Директива 2016/343, тъй като тя вече е била в сила към момента на приемане на указанията.
40.
Най-напред обаче трябва да се подчертае, че задължението за тълкуване на вътрешното право в съответствие с дадена директива има действие за националните юрисдикции едва след изтичането на срока за нейното транспониране (
11
). Задълженията, установени от съдебната практика с решение Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443) в съответствие с практиката съгласно решение Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628), които се прилагат за националните юрисдикции по време на срока за транспониране, са по-умерени. В този смисъл националните юрисдикции за задължени „да се въздържат, доколкото е възможно, от тълкуване на вътрешното право, което след изтичането на срока за транспониране може да застраши сериозно осъществяването на целта, преследвана с тази директива“ (
12
).
41.
Следователно е важно по-специално да се има предвид, че посоченото отрицателно задължение не води нито до прилагане на Директива 2016/343, нито до тълкуване на националното право в съответствие с тази директива. Напротив, отрицателното задължение е насочено единствено към мерките, които могат да доведат до поставяне в сериозна опасност на преследваните с дадена директива цели. Следователно с него се налага забрана държавите членки да приемат мерки, които накърняват сериозно посочените цели и чиито правни последици са налице и след изтичането на срока за транспониране (
13
).
42.
Що се отнася до целите на Директива 2016/343, от член 1, буква а) от нея е видно, че с тази директива се установяват общи минимални правила относно някои аспекти на презумпцията за невиновност в наказателното производство. С това Директива 2016/343 цели да засили взаимното доверие на държавите членки в техните системи, и следователно да улесни взаимното признаване на решенията по наказателни дела (
14
).
43.
От материалноправна гледна точка при разглеждането на мярка за неотклонение задържане под стража не би могла да се изключи възможността липсата на съдебен контрол относно наличието на „обосновано подозрение“ да застраши ефективната защита на презумпцията за невиновност, чието спазване се гарантира от Директива 2016/343 (
15
). Според мен обаче осъществяването на целите на тази директива не би могло да бъде застрашено от национална мярка като указанията на Върховния съд.
44.
Поначало не може да се изключи възможността съдебен акт сериозно да застраши осъществяването на предписания резултат след изтичането на този срок (
16
).
45.
Три обстоятелства обаче показват, че в случая това не е така. На първо място, указанията на Върховния съд — приети скоро след влизането в сила на Директива 2016/343 — не могат да се разглеждат като мярка за нейното транспониране. Те също не могат да се разглеждат като тълкуване на мерките за транспониране на тази директива. Член 270 от НПК всъщност не е нито мярка за транспониране на Директива 2016/343, нито мярка, годна да осигури съответствието на националното право с нея.
46.
На второ място, указанията на Върховния съд предоставят известна свобода на преценка на националните юрисдикции, като им признават възможността да оставят без приложение националната правна уредба. Възможността тези указания да се считат за задължителни (
17
) е без значение. Всъщност указанията на Върховния съд не водят до никаква промяна в досегашното положение, която да доведе до създаване на пречки за постигането на целените с Директива 2016/343 резултати.
47.
На последно място, указанията на Върховния съд по никакъв начин не предрешават избора, който следва да направи законодателят при транспониране на Директива 2016/343.
48.
По същество указанията заемат позиция по повод на несъответствие между националното право и ЕКПЧ. Всъщност те подчертават съществуващото противоречие между националното законодателство и член 5 от ЕКПЧ и приемат, че са необходими действия от страна на националния законодател, за да се осигури спазването на членове 5 и 6 от ЕКПЧ. В тази връзка изпращането на указанията на Върховния съд на министерство на правосъдието за иницииране на законодателна промяна потвърждава, че указанията не само не застрашават сериозно целите на Директива 2016/343, а тъкмо напротив, способстват за тяхното постигане.
49.
Следователно не би могло да се твърди, че указанията на Върховния съд застрашават целените с Директива 2016/343 резултати, доколкото предлагат разрешения, които могат да допринесат за постигането на нейните цели. По аргумент за по-силното основание от това следва, че указанията на Върховния съд не могат сериозно да застрашат осъществяването на целените с тази директива резултати.
3. Общи принципи на правото на Съюза и основни права
50.
Позоваването от страна на запитващата юрисдикция на решение Mangold (
18
) не води до различен извод.
51.
Действително от съдебната практика е видно, че общите принципи на правото — както и Хартата — са приложими в рамките на приложното поле на правото на Съюза (
19
). За целта като спадащи към приложното поле на дадена директива, считано от датата на нейното влизане в сила, могат да се считат не само националните разпоредби, чиято изрична цел е транспонирането на тази директива, но и заварените национални разпоредби, които могат да осигурят съответствието на националното право с нея (
20
).
52.
В настоящия случай указанията на Върховния съд не представляват нито мярка за прилагане на Директивата, нито мярка, годна да осигури съответствието на националното право с нея. При това положение единствено позоваването от страна на запитващата юрисдикция на директива, чийто срок за транспониране все още не е изтекъл и чиито цели не са били сериозно застрашени, не е в състояние да свърже с приложното поле на правото на Съюза разглежданото в главното производство положение (
21
).
4. Извод
53.
При това положение предлагам на Съда да отговори на поставения от Специализирания наказателен съд преюдициален въпрос в смисъл, че указанията на Върховния съд, приети през периода за транспониране на Директива 2016/343, не са в състояние сериозно да застрашат предписаните от последната цели, когато с тях на съдилищата се признава свободата да вземат решение относно прилагането на член 5, параграф 4 от ЕКПЧ във връзка с член 5, параграф 1, буква с) от нея или на националното законодателство, което е в противоречие с тези разпоредби.
В – Тълкуване на Директива 2016/343
1. Предварителни съображения
54.
Ако Съдът реши да приеме предложението, направено в предната точка, не би се наложило разглеждането на основните съображения, свързани с тълкуването на разпоредбите на Директива 2016/343.
55.
Запитващата юрисдикция посочва, че е възможно тълкуване на националното право в съответствие с Директива 2016/343. В тази връзка, след като стига до извода, че указанията на Върховния съд не застрашават сериозно целените с тази директива резултати, Комисията предлага преформулиране на преюдициалния въпрос. По-конкретно тя предлага да се направи тълкуване на споменатата директива и да се разгледа съвместимостта с нея на национална правна уредба, каквато е предмет на разглеждане в указанията на Върховния съд.
56.
На заседанието Комисията уточни, че този въпрос е допустим, доколкото не може да се изключи, че някои национални системи признават наличието на вътрешноправно задължение за съответстващо тълкуване още преди изтичане на срока за транспониране.
57.
По настоящото дело от преписката пред Съда не личи в България това да е така. При липсата на ясни индикации от страна на запитващата юрисдикция възприемането на подобен подход според мен би влязло в разрез със съдебната практика, която е очертала границите на допустимост на чисто хипотетичните преюдициални въпроси (
22
).
58.
Въпреки посочените резерви изложените по-долу съображения представляват тълкуване на разпоредбите на Директива 2016/343 с цел да бъде оказано изчерпателно съдействие на Съда, в случай че би желал да поеме по предложения от Комисията път — което не бих препоръчал. При всички положения изложените съображения са релевантни само в хипотезата, че националната система предвижда съответстващо тълкуване преди изтичане на срока за транспониране. По никакъв начин те не биха могли да се тълкуват в смисъл, че разширяват задълженията на държавите членки по време на срока за транспониране на Директива 2016/343.
2. Тълкуването на Директива 2016/343
59.
Комисията посочва, че положението на г‑н Милев попада в обхвата на Директива 2016/343, доколкото той е подсъдим в съдебната фаза на наказателно производство.
60.
Споделям становището на Комисията по този въпрос.
61.
Действително, макар задържането под стража да не е предмет на специфична законодателна уредба на Европейския съюз, съдебните актове във връзка с него попадат под защитата на презумпцията за невиновност, гарантирана от Директива 2016/343.
62.
Както подчертава Комисията, това следва от член 2 и съображение 12 от Директива 2016/343, съгласно които тя се прилага по отношение на физическите лица, които са заподозрени или обвиняеми в наказателно производство, на всички етапи на наказателното производство от момента, в който лицето е заподозряно или обвинено в извършването на престъпление. Освен това решенията във връзка с предварителното задържане са посочени с илюстративна цел в съображение 16 от тази директива като част от мерките, попадащи под действието на член 4 от споменатата директива в качеството си на „предварителни решения от процесуално естество“.
63.
Следователно презумпцията за невиновност може да се противопоставя на съдебните актове в областта на задържането под стража.
64.
Действително съдебните актове в областта на задържането под стража в определени случаи могат да доведат до нарушение на основното право на презумпция за невиновност, закрепено в член 48, параграф 1 от Хартата. Смисълът и приложното поле на тази разпоредба са същите както на член 6, параграф 2 от ЕКПЧ, видно от член 52, параграф 3 от Хартата и свързаните с него разяснения.
65.
В това отношение ЕСПЧ е постановил във връзка с продължаването на задържане под стража, че подозренията не биха могли да се приравнят на официално произнасяне относно вината (
23
). Действително ЕСПЧ прави разграничение между изявленията „които отстояват впечатлението, че лицето е виновно, и тези, които само описват състояние на подозрение“, като в заключение посочва, че „[п]ървите нарушават презумпцията за невиновност, докато вторите се считат за съответстващи на същността на член 6 от [ЕКПЧ]“ (
24
).
66.
В този смисъл тълкуването на член 3 от Директива 2016/343 с оглед на член 48 от Хартата позволява да се констатира, както прави Комисията, че българската уредба, която предвижда, че в съдебната фаза на наказателното производство съдът няма възможност да се произнася относно наличието на „обосновано подозрение“, не би могла да се оправдае нито от гледна точка на безпристрастността на съда, нито от гледна точка на презумпцията за невиновност (
25
).
67.
Все пак съдебните актове относно задържането под стража могат при определени обстоятелства да съставляват нарушение на принципа на безпристрастност на съда, както и да влязат в разрез с презумпцията за невиновност — тясно свързана със същия принцип. Това е така например в случаите, когато съдът основава задържането под стража на „особено основателни подозрения, че заинтересуваният е извършил престъпленията“ (
26
) или когато актът относно задържане под стража съдържа изявления, които отиват отвъд описание на състоянието на подозрение (
27
).
68.
Въпросът, който се поставя по настоящото дело обаче, е свързан с точно обратния сценарий, а именно с липса на съдебен контрол относно наличието на обосновано подозрение, че подсъдимият е извършил престъплението.
69.
В това отношение Комисията счита, че задължението на съда да разгледа наличието на обосновано подозрение, че подсъдимият е извършил престъплението, не следва нито от общия принцип на зачитане на презумпцията за невиновност, нито от разпоредбите на Директивата. Предвид практиката на ЕСПЧ, такова изискване произтичало единствено от член 5 от ЕКПЧ като процедурна гаранция на фундаменталното право на свобода. Според Комисията Директива 2016/343 не съдържа разпоредби, уточняващи изискванията за задържане под стража или за неговото продължаване. Тъй като този въпрос не се уреждал нито от споменатата директива, нито от друг инструмент от правото на Съюза, той не бил от областта на това право.
70.
Не съм съгласен с това тълкуване.
71.
Всъщност в рамките на ЕКПЧ, която представлява пълноценна система за защита на правата на човека, член 5 от ЕКПЧ е специфична разпоредба, отнасяща се до мерките, свързани с лишаване от свобода. Поради това ЕСПЧ разглежда наличието на „обосновано подозрение“ в рамките на задържането под стража с оглед на член 5 от ЕКПЧ. В параграф 4 от последната разпоредба във връзка с параграф 1, буква с) от същия член се съдържа специфично правило, съгласно което съдилищата, сезирани с искане за освобождаване, трябва да разгледат дали е налице обосновано подозрение, че задържаният е извършил престъпление. При това положение не е изненадващо, че жалбите против Република България в това отношение се основават на член 5 от ЕКПЧ (
28
), тъй като това правило може да се счита за lex specialis (
29
) спрямо презумпцията за невиновност.
72.
При все това фактът, че в практиката на ЕСПЧ задължението да се разгледа наличието на „обосновано подозрение“ последователно се извежда от член 5 от ЕКПЧ, не е пречка такова задължение да произтича и от свързани с презумпцията за невиновност изисквания.
73.
В контекста на правото на Съюза от член 52, параграф 3 от Хартата следва, че смисълът и обхватът на гарантираните от нея права са същите като дадените им в споменатата конвенция за съответните права. Това обаче не води до невъзможност определени стандарти, развити в практиката на ЕСПЧ в рамките на дадено основно право, в рамките на правото на Съюза да представляват елемент от защитено от други основни права съдържание.
74.
Подобно ограничение по-специално не би могло да бъде наложено при тълкуването с оглед на основните права на акт на вторичното право, който следва различна вътрешна логика. В действителност системата на ЕСПЧ позволява разглеждането на съответните оплаквания спрямо по-конкретни разпоредби, докато системата за защита на основните права съгласно Хартата се различава в това отношение, тъй като е свързана изцяло с приложното поле на правото на Съюза.
75.
Следователно при тълкуване на Директива 2016/343 относно някои аспекти на презумпцията за невиновност съдържанието и смисълът на гаранциите, предвидени в член 3 от нея, както и в член 48, параграф 1 от Хартата, не биха могли да се разглеждат ограничително поради изложените от Комисията съображения. В това отношение следва да се напомни, че член 52, параграф 3 от Хартата не е пречка правото на Съюза да предостави по-широка защита в сравнение с произтичащата от ЕКПЧ.
76.
В този контекст логическата връзка между критерия за наличие на „обосновано подозрение“ на етапа на задържане под стража и презумпцията за невиновност, както е гарантирана в член 3 от Директива 2016/343 и член 48, параграф 1 от Хартата, не може по никакъв начин да бъде отречена. Както сочи запитващата юрисдикция, практическото проявление на презумпцията за невиновност е невъзможността спрямо едно лице да се вземат принудителни мерки, свързани с обвинение за извършено престъпление, преди да се докаже поне разумно подозрение, че то е автор на престъплението. Задържането без осъдителна присъда без никакво съмнение представлява „тежка форма на дерогиране на принципите на лична свобода и презумпцията за невиновност“ (
30
). Поради това в рамките на ЕКПЧ наличието на „обосновано подозрение“ представлява един от критериите, позволяващи лишаването от свобода на лице преди постановяването на осъдителна присъда, независимо от презумпцията за невиновност (
31
). В този смисъл в специфичния контекст на задържането под стража изискването за наличие на „обосновано подозрение“ е свързано с гаранцията на презумпцията за невиновност.
77.
Според мен пълната липса на съдебен контрол относно наличието на обосновано подозрение, че подсъдимият е извършил престъплението, може да влезе в разрез с презумпцията за невиновност.
78.
Подобна концепция за презумпцията за невиновност освен това се подкрепя от систематичното тълкуване на разпоредбите на Директива 2016/343 относно отделните аспекти на тази презумпция.
79.
В този смисъл връзката между необходимостта да се докаже наличието на разумен минимум подозрения и презумпцията за невиновност произтича от член 4 от Директива 2016/343 във връзка със съображение 16 от нея.
80.
Съгласно член 4 от споменатата директива задължението да се гарантира, че в съдебните решения, различни от решенията относно въпроса за вината, заподозреният няма да бъде представен като виновен, преди вината му да бъде доказана, се прилага, без да „засяга […] предварителните решения от процесуално естество, които […] се основават на подозрения или уличаващи доказателства“. Сред тези решения съображение 16 упоменава по-специално решенията за предварително задържане. Освен това то изрично посочва, че преди да бъде взето такова решение, компетентният орган „трябва първо да се увери, че съществуват достатъчно елементи на уличаващи доказателства срещу заподозрения или обвиняемия, за да бъде обосновано съответното решение“. Това решение „би могло да съдържа позоваване на тези елементи“.
81.
Поради това член 4 от Директива 2016/343 запазва правото на преценка на държавите членки, като едновременно с това отразява задължението предварителните решения от процесуално естество, например за задържане под стража, да бъдат основани на достатъчно елементи, обосноваващи съответното решение. От една страна, законодателят на Съюза е искал да установи, че сами по себе си тези решения не съставляват нарушение на презумпцията за невиновност, дори да се позовават на наличието на подозрения. От друга страна, законодателят все пак изрично е предвидил възможността съдилищата да бъдат задължавани да основават тези решения на достатъчни оправдаващи приемането им съображения. Директивата също отразява изискването за проверка на основанията, които могат да оправдаят приемането на почиващи на подозрения предварителни решения, например за задържане под стража. С оглед на това държавите членки трябва да зачитат гаранциите, произтичащи от Хартата, когато се ползват от посочената възможност относно „процесуалните решения“.
82.
Гаранциите на презумпцията за невиновност, съдържащи се в член 4 от Директива 2016/343, според мен са противопоставими както в хипотезата на „положително“ действие на съда (например акт, съдържащ твърдения за наличието на вина), така и на „отрицателно“ по естеството си бездействие, подобно на пълната липса на съдебен контрол относно наличието на подозрения в основата на мярка за неотклонение задържане под стража в съдебната фаза на наказателното производство.
83.
Трябва също да се подчертае, че член 4, параграф 2 от Директива 2016/343 налага на държавите членки задължението да приемат подходящи мерки при нарушение на задължението заподозрените или обвиняемите да не бъдат представяни като виновни в съответствие с член 10 от нея. Всъщност съгласно споменатия член 10 заподозрените и обвиняемите трябва да разполагат с ефективни правни средства за защита. При пълната липса на съдебен контрол относно наличието на „обосновано подозрение“ правните средства за защита няма как да бъдат ефективни.
84.
Поради това според мен продължаването на задържането под стража на лице при пълна липса на съдебен контрол относно наличието на „обосновано подозрение“ може да влезе в разрез с принципа на презумпцията за невиновност по смисъла на член 3 от Директива 2016/343, както и с гаранциите, предоставени с членове 4 и 10 от споменатата директива.
V – Заключение
85.
С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на Специализирания наказателен съд по следния начин:
„Указанията на Върховния касационен съд (България), приети през периода за транспониране на Директива (ЕС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство, не са в състояние сериозно да застрашат предписаните от последната цели, когато с тях на съдилищата се признава свободата да вземат решение относно прилагането на член 5, параграф 4 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., във връзка с член 5, параграф 1, буква с) от нея или на националното законодателство, което е в противоречие с тези разпоредби“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Вж. например ЕСПЧ, 27 март 2012 г., Николай Герджиков с/у България, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104, § 26 и цитираната съдебна практика.
(
3
)	ОВ L 65, 2016 г., стр. 1.
(
4
)	Решение от 5 април 2011 г., Société fiduciaire nationale d'expertise comptable (C‑119/09, EU:C:2011:208, т. 21 и цитираната съдебна практика).
(
5
)	Вж. в този смисъл решения от 23 април 2009 г., VTB-VAB и Galatea (C‑261/07 и C‑299/07, EU:C:2009:244, т. 35—41), както и от 21 юли 2011 г., Azienda Agro-Zootecnica Franchini и Eolica di Altamura (C‑2/10, EU:C:2011:502, т. 69).
(
6
)	Вж. например решения от 18 декември 1997 г., Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, т. 43), от 4 юли 2006 г., Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 114), и от 15 октомври 2009 г., Hochtief и Linde-Kca-Dresden (C‑138/08, EU:C:2009:627, т. 25).
(
7
)	Вж. по-специално решение от 4 юли 2006 г., Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 119).
(
8
)	Вж. например решения от 18 декември 1997 г., Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, т. 45), от 4 юли 2006 г., Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 121), и 13 март 2014 г., Jetair и BTWE Travel4you (C‑599/12, EU:C:2014:144, т. 35).
(
9
)	Вж. например решение от 4 май 2016 г., Комисия/Австрия (C‑346/14, EU:C:2016:322, т. 50 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Вж. например решение от 4 юли 2006 г., Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 122).
(
11
)	Решение от 4 юли 2006 г., Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 115).
(
12
)	Решение от 4 юли 2006 г., Adeneler и др. (C‑212/04, EU:C:2006:443, т. 123).
(
13
)	Вж. в този смисъл заключение на генералния адвокат Kokott по дело Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias и др. (C‑43/10, EU:C:2011:651, т. 108).
(
14
)	Вж. съображения 9 и 10 от посочената директива.
(
15
)	Вж. т. 59 и сл. от настоящото заключение.
(
16
)	Това би могло да се наблюдава по-специално при решение във връзка с мерки за транспониране на директива, приети през периода за транспониране. Вж. в този смисъл становище на генералния адвокат Mazák по дело Кадзоев (C‑357/09 PPU, EU:C:2009:691, т. 35).
(
17
)	От преписката, предоставена на Съда, е видно, че указанията са приети в рамките на необичайна процедура. В определението си от 9 март 2016 г. Специализираният наказателен съд, който е поискал оспорените указания от Върховния съд, всъщност приема, че за това негово искане няма правно основание. Същевременно от своя страна актът за преюдициално запитване утвърждава, че разглежданите указания са задължителни. При посочените обстоятелства се ограничавам само с констатацията, че националният съд следва да определи правната и фактическа рамка, за която отговаря. Съдът не е компетентен да проверява точното ѝ установяване.
(
18
)	Решение от 22 ноември 2005 г., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
(
19
)	Вж. в този смисъл решение от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 21).
(
20
)	Вж. в този смисъл решения от 7 септември 2006 г., Cordero Alonso (C‑81/05, EU:C:2006:529, т. 29), и от 21 юли 2011 г., Azienda Agro-Zootecnica Franchini и Eolica di Altamura (C‑2/10, EU:C:2011:502, т. 70).
(
21
)	Вж. в този смисъл решение от 23 септември 2008 г., Bartsch (C‑427/06, EU:C:2008:517, т. 15 и сл.).
(
22
)	В това отношение е възможно да се направи съпоставка с насоката в съдебната практика, чието начало бележи решение от 18 октомври 1990 г., Dzodzi (C‑297/88 и C‑197/89, EU:C:1990:360). Действително, Съдът е постановил, че е компетентен да се произнася по преюдициални запитвания относно правото на Съюза в случаи, в които фактите по главното производство не попадат в приложното му поле, но разпоредби от правото на Съюза са станали приложими по силата на препращане в националното право. Същевременно, „макар при подобни обстоятелства Съдът да може да направи поисканото тълкуване, той не следва да поема такава инициатива, ако от акта за преюдициалното запитване не е видно, че запитващата юрисдикция действително има подобно задължение“. Вж. определение от 12 май 2016 г., Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343, т. 28). Вж. също определение от 30 януари 2014 г., C. (C‑122/13, EU:C:2014:59, т. 15).
(
23
)	Вж. например ЕСПЧ, 20 декември 2005 г., Jasiński с/у Полша, CE:ECHR:2005:1220JUD003086596, § 55, 22 април 2010 г., Chesne с/у Франция, CE:ECHR:2010:0422JUD002980806, § 36 и 13 юни 2013 г., Romenskiy с/у Русия, CE:ECHR:2013:0613JUD002287502, § 27.
(
24
)	Вж. например ЕСПЧ, 31 март 2016 г., Петров и Иванова с/у България, CE:ECHR:2016:0331JUD004577310, § 44 и цитираната съдебна практика.
(
25
)	В този смисъл ЕСПЧ е заявил по повод на българската уредба, която забранява на съда да анализира наличието на обосновано подозрение, че заинтересуваният е извършил престъплението, че „желанието да се гарантира безпристрастността на съдията по наказателното производство не е в състояние да оправдае подобно ограничаване на обхвата на контрола, упражняван от съдилищата върху правомерността на мярката задържане под стража“. Вж. например ЕСПЧ, 26 юли 2001 г., Илийков с/у България, CE:ECHR:2001:0726JUD003397796, § 97 и 27 март 2012 г., Герджиков с/у България, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104, § 28.
(
26
)	По отношение на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ (безпристрастност на съдилищата) вж. ЕСПЧ, 24 май 1989 г., Hauschildt c/у Дания, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, § 52. По някои дела ЕСПЧ е разгледал най-напред тези оплаквания на плоскостта на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. След това е преценил, че не се налага такова разглеждане с оглед на член 6, параграф 2 от ЕКПЧ. Вж. ЕСПЧ, Romenskiy c/у Русия, CE:ECHR:2013:0613JUD002287502, § 31.
(
27
)	Вж. в този смисъл по отношение на член 6, параграф 2 от ЕКПЧ, ЕСПЧ, 27 февруари 2007 г., Nešťák c/у Словакия, CE:ECHR:2007:0227JUD006555901, §§ 88—91, 20 ноември 2011 г., Fedorenko c/у Русия, CE:ECHR:2011:0920JUD003960205, §§ 88—93, както и 10 ноември 2015 г., Славов и др. с/у България, CE:ECHR:2015:1110JUD005850010, § 130.
(
28
)	Вж. например решенията, цитирани от запитващата юрисдикция, ЕСПЧ, 25 март 1999 г., Николова с/у България [ГС], CE:ECHR:1999:0325JUD003119596, §§ 61—66, 26 юли 2001 г., Илийков с/у България, CE:ECHR:2001:0726JUD003397796, §§ 95—97, 21 юли 2003 г., Христов с/у България, CE:ECHR:2003:0731JUD003543697, §§ 116—120, 9 юни 2005 г., И. И. с/у България, CE:ECHR:2005:0609JUD004408298, §§ 103—106, 21 декември 2006 г., Василев c/у България, CE:ECHR:2006:1221JUD006254400, §§ 33—39, 13 ноември 2008 г., Бочев с/у България, CE:ECHR:2008:1113JUD007348101, §§ 64—66 и 71, 21 април 2009 г., Рангелов с/у България, CE:ECHR:2009:0423JUD001438703, §§ 44—47, 22 октомври 2009 г., Димитров с/у България, CE:ECHR:2009:1022JUD003627502, §§ 86—90, 26 ноември 2009 г., Корийски с/у България, ECHR:2009:1126JUD001925703, §§ 44—46, 27 март 2012 г., Герджиков с/у България, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104.
(
29
)	Вж. в този смисъл Trechsel, S. Human Rights in Criminal Proceedings, OUP 2005, р. 180. Например по делото Erdem с/у Германия жалбоподателят твърди, че продължителността на задържането под стража е в разрез с член 5, параграф 3 и с член 6, параграф 2 от ЕКПЧ, а след като ЕСПЧ установява, че това задържане е в нарушение на член 5, параграф 3 от ЕКПЧ, той не счита за необходимо да разглежда отделно оплакването на жалбоподателя от гледна точка на член 6, параграф 2 от ЕКПЧ (ЕСПЧ, 5 юли 2001 г., Erdem с/у Германия, CE:ECHR:2001:0705JUD003832197, § 49).
(
30
)	ЕСПЧ, 10 ноември 1969 г., Stögmüller с/у Австрия, CE:ECHR:1969:1110JUD000160262, § 4.
(
31
)	Произнасяйки се относно член 5, параграф 3 от ЕКПЧ (относно продължителността на задържането при условията на член 5, параграф 1, буква с) от ЕКПЧ), ЕСПЧ е приел, че „с оглед на съответните обстоятелства продължаването на лишаването от свобода е оправдано само ако конкретни данни разкриват наличието на реално изискване от обществен интерес, което независимо от презумпцията за невиновност има превес над зачитането на личната свобода, закрепена в член 5 от [ЕКПЧ]“. Вж. например ЕСПЧ, 26 октомври 2000 г., Kudla с/у Полша, CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, § 110.