62024CJ0509
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
27 ноември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Директива 93/13/ЕИО — Член 6, параграф 1 — Член 7, параграф 1 — Договор относно банкова сметка — Заповедно производство — Служебна проверка на неравноправността на договорни клаузи — Предложение от съда за намаляване на вземането със сумата, съответстваща на прилагането на клауза, която е счетена за неравноправна — Приемане от продавача или доставчика и възможност да се претендира тази сума в последващо производство — Принцип на ефективност — Участие на потребителя в проверката на потенциалната неравноправност на договорна клауза“
По дело C‑509/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 3 de Arucas (Първоинстанционен и следствен съд № 3 Арукас, Испания) с акт от 30 юни 2024 г., постъпил в Съда на 22 юли 2024 г., в рамките на производство по дело
Investcapital Ltd
срещу
M.H.S.,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: M. Condinanzi (докладчик), председател на състава, N. Jääskinen и R. Frendo, съдии,
генерален адвокат: R. Norkus,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за испанското правителство, от A. Torró Molés, в качеството на представител,
–
за италианското правителство, от S. Fiorentino, в качеството на представител, подпомаган от M. Cherubini, avvocato dello Stato,
–
за Европейската комисия, от I. Galindo Martín и P. Kienapfel, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 6 и 7 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
2
Запитването е отправено в рамките на производство, инициирано от Investcapital Ltd, цесионер на вземане във връзка с договор за разплащателна банкова сметка, открита на името на M.H.S, потребител, с искане за издаването на заповед за изпълнение на парично задължение, произтичащо от този договор.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Двадесет и четвъртото съображение от Директива 93/13 гласи:
„като има предвид, че съдилищата и административните органи на държавите членки трябва да разполагат с адекватни и ефективни средства да наложат преустановяването на включването на неравноправни клаузи в потребителски договори“.
4
Член 6, параграф 1 от тази директива предвижда:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
5
Съгласно член 7, параграф 1 от посочената директива:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съще[с]твуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Испанското право
LEC
6
Член 815, параграф 3 от Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Закон 1/2000 за гражданското съдопроизводство) от 7 януари 2000 г. (BOE, бр. 7 от 8 януари 2000 г., стр. 575), в редакцията му, приложима към главното производство (наричан по-нататък „LEC“), предвижда:
„Ако приложените към заявлението документи сочат, че размерът на претендираното вземане не е точен, съдебният секретар докладва това на съда, който може в случай на необходимост с определение да покани заявителя да приеме или да откаже предложението за издаване на заповед за плащане на определена от него сума, която е в по-нисък размер от първоначално поискания.
Също така, ако се приеме, че вземането се основава на договор, сключен между дружество или търговец, от една страна, и потребител или ползвател, от друга страна, преди издаването на заповедта за изпълнение съдебният секретар докладва това на съда, който, ако прецени, че някоя от клаузите, на които се основава заявлението или които определят размера на изискуемата сума, може да се квалифицира като неравноправна, може с определение да направи предложение за издаване на заповед за плащане на претендираната сума, намалена със сумата, произтичаща от прилагането на клаузата.
И в двата случая заявителят трябва да приеме или да откаже направеното предложение в срок от десет дни, като то се счита за прието, ако заявителят не представи отговор преди изтичането на срока. В никакъв случай приемането на предложението от заявителя не се счита за частичен отказ от искането му, като той може да предяви неудовлетворената част само по реда на съответното исково производство.
Ако предложението бъде прието, се изпраща заповед за изпълнение до длъжника за посочената сума.
В случай на отказ заявлението се счита за оттеглено и заявителят може да предяви вземането си само по реда на съответното исково производство.
В последния случай определението на съда подлежи на обжалване пряко от заявителя“.
7
Съгласно член 818, параграф 1, първа алинея от LEC:
„Ако длъжникът подаде възражение в срок, спорът се решава окончателно по съответния ред, като постановеното съдебно решение има сила на пресъдено нещо“.
Общ закон за защита на потребителите и ползвателите
8
Член 83 от преработения текст на Общия закон за защита на потребителите и ползвателите, одобрен с Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Кралски законодателен декрет 1/2007 за преработване на Общия закон за защита на потребителите и ползвателите и на някои допълнителни закони) от 16 ноември 2007 г. (BOE, бр. 287 от 30 ноември 2007 г., стр. 49181), в редакцията му, приложима към главното производство, предвижда:
„Неравноправните клаузи са нищожни по право и се считат за несъществуващи. Нищожността на неравноправните клаузи в договора се обявява от съда след изслушване на страните, а договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи.
Условията, които са включени непрозрачно в договорите във вреда на потребителите, са нищожни по право“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
9
На 16 април 2024 г. Investcapital подава до запитващата юрисдикция, Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 3 de Arucas (Първоинстанционен и следствен съд № 3 Арукас, Испания), заявление за издаване на заповед за плащане срещу M.H.S за сумата от 1234,01 евро, която включва 229,17 евро главница, 38,73 евро редовна лихва, 39,68 евро лихва за забава и 921,15 евро за такси или комисиони, и съответства на вземане, прехвърлено от банка B.S.A. Това вземане произтича от договор с предмет откриване на банкова сметка, който M.H.S. е сключил на 16 март 2018 г. с банка B.S.A.
10
Тъй като става въпрос за договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, съдебният секретар докладва това на запитващата юрисдикция в съответствие с член 815, параграф 3 от LEC, за да провери евентуалната неравноправност на клаузите, на които се основава заявлението за издаване на заповед за плащане.
11
При проверката на евентуалната неравноправност на тези клаузи запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 815, параграф 3 от LEC е съвместим с правото на Съюза, по-специално с Директива 93/13, разглеждана с оглед на практиката на Съда.
12
Тази юрисдикция отбелязва, че съгласно член 815, параграф 3 от LEC, ако установи неравноправност на договорна клауза, съдът, сезиран със заявлението за издаване на заповед за плащане, трябва само да предложи намаляване на размера на вземането, като изключи от него сумата, произтичаща от прилагането на такава клауза. Тази разпоредба предвижда, че приемането на това предложение от заявителя не означава отказ от сумата, отхвърлена от този съд, тъй като заявителят винаги може да претендира плащането по реда на съответното исково производство.
13
Поради това запитващата юрисдикция отбелязва, че член 815 от LEC не допуска произнасяне по нищожността на клаузите, счетени за неравноправни, докато съгласно член 83 от Общия закон за защита на потребителите и ползвателите такива клаузи са нищожни по право и се считат за несъществуващи. Тя счита, че по този начин потребителят остава обвързан от договорни клаузи, които след проверката, извършена от съда, сезиран със заявлението за издаване на заповед за плащане, са били квалифицирани като неравноправни.
14
При тези обстоятелства Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 3 de Arucas (Първоинстанционен и следствен съд № 3 Арукас) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли членове 6 и 7 от Директива [93/13] да се тълкуват в смисъл, че механизъм за съдебен контрол, който се свежда до изключването от заявление, подадено от търговец, продавач или доставчик, на сумите, които се основават на неравноправни клаузи, след като той може да поиска същите суми в друго производство, може да представлява „подходяща и ефективна мярка“, за да се предотврати обвързването на потребителя или ползвателя с такива неравноправни клаузи?
2)
Трябва ли членове 6 и 7 от Директива [93/13] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна норма като съдържащата се в член 815, параграф 3 от [LEC], която свежда последиците от проверката за неравноправност в заповедното производство до изключването от заявлението, подадено от търговец, продавач или доставчик, на сумите, които се основават на неравноправни клаузи, без да се изведат от посочената проверка всички последици, които съгласно националното право произтичат от установяването на неравноправността, каквато последица е обявяването на нищожност?
3)
Трябва ли членове 6 и 7 от Директива [93/13] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна норма като съдържащата се в член 815, параграф 3 от [LEC], която не предвижда участието на потребителя или ползвателя в извършваната от съда проверка за неравноправност?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
По допустимостта
15
Испанското правителство изразява съмнения относно допустимостта на първия и втория въпрос поради хипотетичния им характер, доколкото се отнасят до производство, различно от заповедното производство, а именно евентуално исково производство, което съгласно националното право дава възможност за разглеждането на искания, различни от направените в рамките на заповедното производство.
16
В това отношение следва да се припомни, че само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването или до валидността на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Оттук следва, че преюдициален въпрос, който се отнася до правото на Съюза, по презумпция е релевантен. Съдът може да откаже да се произнесе по такъв въпрос само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 2 февруари 2023 г., Towarzystwo Ubezpieczeń Ż (Заблуждаващи типови застрахователни договори), C‑208/21, EU:C:2023:64, т. 42 и 43, както и цитираната съдебна практика).
17
Настоящият случай обаче не е такъв.
18
Всъщност актът за преюдициално запитване описва достатъчно точно правната и фактическата обстановка в главното производство, което се отнася до заявление за издаване на заповед за плащане във връзка с парично вземане, произтичащо от договор за откриване на разплащателна банкова сметка. Предоставените от запитващата юрисдикция данни дават възможност да се определят както обхватът на поставените въпроси, така и връзката им с предмета на това производство. По-специално с първия и втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали е съвместима с членове 6 и 7 от Директива 93/13 национална правна уредба, съгласно която съдът, сезиран със заявление за издаване на заповед за плащане, може да направи предложение за издаване на заповед за плащане за сума, намалена със сумата, съответстваща на прилагането на договорна клауза, която е счел за неравноправна, без да може да я обяви за нищожна, тъй като кредиторът може впоследствие да поиска частта от отхвърленото вземане по реда на съответно исково производство.
19
При тези обстоятелства не е очевидно, че тълкуването на Директива 93/13, поискано в първия и втория въпрос, няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство или че поставеният проблем е хипотетичен.
20
Следователно тези въпроси трябва да се приемат за допустими.
По същество
21
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, от една страна, че съдът, сезиран от продавач или доставчик със заявление за издаване на заповед за плащане срещу потребител, може да направи предложение за намаляване на размера на вземането, което изключва сумите, произтичащи от прилагането на договорна клауза, която е счел за неравноправна, без да може да я обяви на това основание за нищожна, и от друга страна, че след като приеме предложението, продавачът или доставчикът има възможност да инициира друго съдебно производство, за да събере от потребителя размера на отхвърленото от този съд вземане.
22
Най-напред следва да се припомни, въведената с Директива 93/13 система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика от гледна точка както на преговорните си възможности, така и на степента си на информираност (решение от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, т. 35 и цитираната съдебна практика).
23
Член 6, параграф 1 от тази директива задължава държавите членки да гарантират, че неравноправните договорни клаузи не са обвързващи за потребителя, без да е необходимо той да предявява иск, за да се постанови съдебно решение, което да потвърждава неравноправността на тези клаузи (вж. в този смисъл решение от 15 юни 2023 г., Getin Noble Bank (Спиране на изпълнението на договор за кредит), C‑287/22, EU:C:2023:491, т. 37).
24
Тази норма трябва да се приеме за разпоредба, равностойна на националните норми, които имат ранг на императивни норми във вътрешния правен ред. В допълнение, става въпрос за императивна разпоредба, чието предназначение е да замени формалното равновесие, което договорът установява между правата и задълженията на съдоговорителите, с действително равновесие, което може да възстанови равенството между тях (решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др., C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 55).
25
От това следва, на първо място, че при определените във вътрешното право условия националният съд трябва служебно да прецени неравноправността на договорните клаузи, попадащи в приложното поле на посочената директива, и да не ги прилага, за да не породят задължителни последици за съответния потребител, освен ако потребителят се противопостави на това (вж. в този смисъл решение от 30 юни 2022 г., Профи Кредит България (Служебно прихващане в случай на неравноправна клауза), C‑170/21, EU:C:2022:518, т. 31 и цитираната съдебна практика).
26
На второ място, съгласно постоянната съдебна практика член 6, параграф 1 от Директива 93/13 не изисква от националния съд наред с обявената за неравноправна клауза да остави без приложение тези, които не са квалифицирани като такива. Всъщност целта, която се преследва с тази разпоредба, и по-специално с втората част от нея, е не да се отменят всички договори, съдържащи неравноправни клаузи, а да се възстанови равновесието между страните, като се оставят без приложение клаузите, счетени за неравноправни, но същевременно се запази по принцип валидността на останалите клаузи от съответния договор. По принцип договорът трябва да продължи да действа без друго изменение освен произтичащото от премахването на неравноправните клаузи. Така посоченият договор може да бъде запазен, доколкото съгласно нормите на вътрешното право съществува правна възможност за запазване на действието на същия договор без неравноправните клаузи (решение от 30 юни 2022 г., Профи Кредит България (Служебно прихващане в случай на неравноправна клауза), C‑170/21, EU:C:2022:518, т. 34 и 35 и цитираната съдебна практика).
27
Освен това предвид естеството и значението на обществения интерес, който представлява защитата на потребителите, член 7, параграф 1 от Директива 93/13 във връзка с двадесет и четвърто съображение от нея задължава държавите членки да предвидят подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици (вж. в този смисъл решения от 14 юни 2012 г., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, т. 68, и от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, т. 38 и цитираната съдебна практика).
28
Макар Съдът вече многократно да е давал насоки за това по какъв начин националният съд трябва да осигури защитата на правата, които потребителите черпят от тази директива, следва да се отбележи, че по принцип и както следва от текста на член 6, параграф 1 от Директива 93/13 правото на Съюза не хармонизира производствата, приложими към проверката на твърдяната неравноправност на договорна клауза, поради което по силата на принципа на процесуална автономия на държавите членки тези производства се уреждат от вътрешния правен ред на държавите членки, при условието обаче да не са по-неблагоприятни от сходните производства по вътрешното право (принцип на равностойност) и да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решение от 29 февруари 2024 г., Investcapital, C‑724/22, EU:C:2024:182, т. 30 и цитираната съдебна практика).
29
Що се отнася до принципа на равностойност, следва да се отбележи, че Съдът не разполага с данни, които да пораждат съмнение относно съответствието с този принцип на разглежданата в главното производство правна уредба.
30
Що се отнася до принципа на ефективност, следва да се отбележи, че винаги когато се поставя въпросът дали национална процесуална норма прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се държи сметка за мястото на тази норма с оглед на цялото производство, за хода и особеностите му, както и, ако е необходимо, за принципите, които стоят в основата на националната правораздавателна система, като принципа за гарантиране на правото на защита, принципа на правната сигурност и правилното развитие на производството. При все това специфичните характеристики на производствата не могат да представляват фактор, който би могъл да засегне правната защита, от която трябва се ползват потребителите по силата на разпоредбите на Директива 93/13 (решение от 17 май 2022 г., Impuls Leasing România, C‑725/19, EU:C:2022:396, т. 45 и цитираната съдебна практика).
31
По-нататък, Съдът е уточнил, че задължението на държавите членки да осигурят ефективността на правата, които правните субекти черпят от правото на Съюза, включва — що се отнася в частност до правата, произтичащи от Директива 93/13 — изискване за ефективна съдебна защита, препотвърдено в член 7, параграф 1 от тази директива и закрепено и в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, което се прилага по-конкретно за определянето на процесуалните правила, приложими към исковете, основани на подобни права (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2025 г., GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, т. 53 и цитираната съдебна практика).
32
В това отношение следва да се припомни, че ефективната защита на произтичащите от Директива 93/13 права може да бъде гарантирана само при условие че системата на националното процесуално право предвижда в рамките на производството по издаване на заповед за плащане или на това по изпълнение на такава заповед съдът да извърши служебна проверка на евентуалната неравноправност на клаузите, съдържащи се в разглеждания договор (решение от 20 септември 2018 г., EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, т. 45 и цитираната съдебна практика).
33
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че в испанското процесуално право заповедното производство е несъстезателно производство, което е ограничено до събирането на парични вземания и цели да осигури бързо и ефективно събиране на вземания с настъпил падеж, които са ликвидни и изискуеми.
34
При това положение, ако заявлението за издаване на заповед за плащане относно вземане се основава на договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, съдебният секретар е длъжен съгласно член 815, параграф 3 от LEC, да го съобщи на съда, за да може последният служебно да провери за евентуална неравноправност на всяка договорна клауза, на които се основава заявлението или които определят размера на изискуемата сума. Ако съдът прецени, че някоя от съответните клаузи може да се квалифицира като неравноправна, той може с определение да направи предложение за намаляване на размера на вземането, което изключва сумите, произтичащи от прилагането на тези клаузи.
35
Според информацията, с която разполага Съдът, неравноправните договорни клаузи, на които се основава заявлението за издаване на заповед за плащане или които определят размера на изискуемото вземане, не биха породили никакви последици в рамките на заповедното производство, тъй като съдът ще ги остави без приложение още преди потребителят евентуално да бъде задължен да изпълни задължението си. Продавачът или доставчикът следва евентуално да инициира впоследствие съответно исково производство, за да събере изцяло вземането си.
36
Освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, в това отношение следва да се отбележи, както подчертава испанското правителство в писменото си становище, че в рамките на такова исково производство сезираният съд може служебно да провери неравноправността на клаузите на договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, както и евентуално да обяви за нищожни неравноправните договорни клаузи.
37
Освен това за изчерпателност следва да се отбележи, че в писменото си становище пред Съда Европейската комисия посочва, че съгласно член 818 от LEC, когато потребител подаде своевременно възражение срещу заповедта за плащане, секретарят прекратява заповедното производство и вместо него се образува производство, в което както потребителят, така и продавачът или доставчикът имат право да бъдат изслушани, а сезираният съд може служебно или по искане на потребителя да извърши проверка на неравноправността на договорните клаузи, която може да доведе не само до изключване на сумата, основаваща се на клауза, счетена за неравноправна, но и до обявяването на тази клауза за нищожна. Запитващата юрисдикция обаче следва да провери точното съдържание на посочената национална разпоредба.
38
От една страна, изглежда, че член 815, параграф 3 от LEC предвижда служебна проверка от съда на неравноправността на договорните клаузи, чиито последици се свеждат до точния предмет на заявлението за издаване на заповед за плащане, в съответствие с естеството и целта на това производство, тъй като води до евентуално намаляване на размера на претендираното вземане, без да се обявяват за нищожни клаузи, счетени за неравноправни. От друга страна, производството, образувано вследствие на възражението срещу заповедта за плащане, подадено от потребителя на основание член 818 от LEC, както и евентуалното исково производство, инициирано от продавача или доставчика на основание член 815, параграф 3 от LEC, могат да доведат до проверка на неравноправността на разглежданата клауза в рамките на състезателно производство между страните и евентуално до обявяване от сезираната юрисдикция на тази клауза за нищожна или дори на договора — за недействителен.
39
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 във връзка с принципа на ефективност трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която предвижда, от една страна, че съдът, сезиран от продавач или доставчик със заявление за издаване на заповед за плащане срещу потребител, може да направи предложение за намаляване на размера на вземането, което изключва сумите, произтичащи от прилагането на договорна клауза, която е счел за неравноправна, без да може да я обяви на това основание за нищожна, и от друга страна, че след като приеме предложението, продавачът или доставчикът има възможност да инициира друго съдебно производство, за да събере от потребителя размера на отхвърленото от този съд вземане, доколкото потребителят може в рамките на други съдебни производства да поиска да се обяви за нищожна договорната клауза, счетена за неравноправна.
По третия въпрос
40
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 не допускат национална правна уредба, която не предвижда участие на потребителя в проверката, извършвана от юрисдикцията, сезирана със заявление за издаване на заповед за плащане, подадено от продавач или доставчик срещу този потребител, на евентуалната неравноправност на договорните клаузи, на които се основава заявлението или които определят размера на предявеното вземане.
41
В това отношение следва да се припомни, че Съдът е постановил, че поначало принципът на състезателност не само предоставя на всяка от страните в процеса правото да се запознае с доказателствата и със становищата, представени на съда от нейния противник, и да ги обсъди, но предполага и правото на страните да се запознаят с правните основания, които съдът повдига служебно и на които възнамерява да основе решението си, и да ги обсъдят. Съдът подчертава, че за да бъдат изпълнени изискванията, свързани с правото на справедлив съдебен процес, е необходимо страните да са се запознали и да могат да обсъдят в състезателно производство както фактическите, така и правните обстоятелства, които са от решаващо значение за изхода на спора (решение от 21 февруари 2013 г., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, т. 30 и цитираната съдебна практика).
42
От това следва, че ако националният съд, след като установи въз основа на фактическите и правните обстоятелства, с които разполага или които са му станали известни в резултат на служебно предприетите от него за тази цел мерки по събиране на доказателства, че дадена клауза попада в приложното поле на Директивата, констатира след служебно извършена от него преценка, че клаузата е неравноправна, той е длъжен по принцип да уведоми за това страните по спора и да ги покани да обсъдят този въпрос при условията на състезателност по предвидения от националните процесуални разпоредби ред (решение от 21 февруари 2013 г., Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, т. 31 и 36)
43
Освен това Съдът е постановил, че член 6, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че националният съд, сезиран със заявление за издаване на заповед за плащане — предвид обстоятелството че длъжникът потребител не участва в производството до издаването на тази заповед — е длъжен служебно да остави без приложение неравноправна клауза в договора, сключен между този потребител и съответния продавач или доставчик, на която се основава част от предявеното вземане. В тази хипотеза съдът може да отхвърли частично това заявление, при условие че съответният договор може да продължи да действа без каквито и да било други изменения, допълнения или поправки, което посоченият съд следва да провери (вж. в този смисъл решение от 30 юни 2022 г., Профи Кредит България (Служебно прихващане в случай на неравноправна клауза), C‑170/21, EU:C:2022:518, т. 38).
44
В случая с оглед на националните процесуални разпоредби, уреждащи провеждането на заповедното производство, описано в точки 34—38 от настоящото решение, фактът, че член 815, параграф 3 от LEC не предвижда участието на потребителя в проверката за неравноправност на договорна клауза, на която може да се основава заявление за издаване на заповед за плащане, а предоставя на сезирания съд правомощието да направи предложение за издаване на заповед за плащане за размера на предявеното вземане, намален със сумата, съответстваща на прилагането на клауза, счетена за неравноправна, не засяга правото на защита на потребителите, и по-специално принципа на състезателност.
45
В това отношение, от една страна, освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, изглежда, че определението, постановено от сезирания съд след приемането на това предложение от заявителя — продавач или доставчик, дава възможност на всяка от страните да се запознае както с фактическите, така и с правните обстоятелства, които са били от решаващо значение за изхода на делото, по което е постановено това определение, и да ги обсъди при условията на състезателност, без да има обвързващото действие на силата на пресъдено нещо, нито друго преклузивно действие. От друга страна, член 815, параграф 3 от LEC се вписва в рамките на бързо заповедно производство, замислено като инструмент за процесуална бързина, предназначен да осигури бързото събиране на вземания с настъпил падеж, които са ликвидни и изискуеми. Участието на потребителя в проверката за неравноправност на договорни клаузи продължава да бъде гарантирано, тъй като испанското процесуално право, изглежда, предвижда възможност в последващо състезателно производство той да упражни в пълна степен правото си на защита.
46
Всъщност от преписката, с която разполага Съдът, е видно, от една страна, че посоченото определение може по същество да бъде преразгледано в производства по общия ред при пълно спазване на принципа на състезателност между страните, като потребителят има възможност да оспори същото определение по реда, предвиден в член 818 от LEC. От друга страна, тъй като съгласно член 815, параграф 3 от LEC приемането от подалия заявлението продавач или доставчик в никакъв случай не може да се приравни на частичен отказ от правата му, последният може да претендира частта от вземането, за която не е удовлетворен в рамките на съответно исково производство, в което потребителят участва при пълно спазване на принципа на състезателност.
47
Ето защо на третия въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която не предвижда участие на потребителя в проверката, извършвана от юрисдикцията, сезирана със заявление за издаване на заповед за плащане, подадено от продавач или доставчик срещу този потребител, на евентуалната неравноправност на договорните клаузи, на които се основава заявлението или които определят размера на предявеното вземане, доколкото, от една страна, заповедното производство не води до акт, който се ползва със сила на пресъдено нещо, и от друга страна, принципът на състезателност е гарантиран в рамките на евентуални последващи производства между посочения потребител и този продавач или доставчик във връзка със същите претенции, предявени от последния.
По съдебните разноски
48
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
1)
Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори във връзка с принципа на ефективност
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национална правна уредба, която предвижда, от една страна, че съдът, сезиран от продавач или доставчик със заявление за издаване на заповед за плащане срещу потребител, може да направи предложение за намаляване на размера на вземането, което изключва сумите, произтичащи от прилагането на договорна клауза, която е счел за неравноправна, без да може да я обяви на това основание за нищожна, и от друга страна, че след като приеме предложението, продавачът или доставчикът има възможност да инициира друго съдебно производство, за да събере от потребителя размера на отхвърленото от този съд вземане, доколкото потребителят може в рамките на други съдебни производства да поиска да се обяви за нищожна договорната клауза, счетена за неравноправна.
2)
Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национална правна уредба, която не предвижда участие на потребителя в проверката, извършвана от юрисдикцията, сезирана със заявление за издаване на заповед за плащане, подадено от продавач или доставчик срещу този потребител, на евентуалната неравноправност на договорните клаузи, на които се основава заявлението или които определят размера на предявеното вземане, доколкото, от една страна, заповедното производство не води до акт, който се ползва със сила на пресъдено нещо, и от друга страна, принципът на състезателност е гарантиран в рамките на евентуални последващи производства между посочения потребител и този продавач или доставчик във връзка със същите претенции, предявени от последния.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.