Неокончателна редакция
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ПРЕДСЕДАТЕЛЯ НА ОБЩИЯ СЪД
22 юни 2018 година(*)
„Обезпечително производство — Продукти за растителна защита — Активно вещество дифлубензурон — Условия за одобрение за пускане на пазара — Молба за спиране на изпълнението — Липса на неотложност — Претегляне на интереси“
По дело T‑476/17 R
Arysta LifeScience Netherlands BV, установено в Амстердам (Нидерландия), за което се явяват C. Mereu и M. Grunchard, адвокати,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия, за която се явяват A. Lewis, I. Naglis и Г. Колева, в качеството на представители,
ответник,
с предмет искане на основание членове 278 ДФЕС и 279 ДФЕС за спиране на изпълнението на Регламент за изпълнение (ЕС) 2017/855 на Комисията от 18 май 2017 година за изменение на Регламент за изпълнение (ЕС) № 540/2011 по отношение на условията за одобрение на активното вещество дифлубензурон (ОВ L 128, 2017 г., стр. 10),
ПРЕДСЕДАТЕЛЯТ НА ОБЩИЯ СЪД
постанови настоящото
Определение(1)
[…]
От правна страна
[…]
По неотложността
23      За да се прецени дали исканите временни мерки са неотложни, следва да се припомни, че целта на обезпечителното производство е да гарантира пълната ефикасност на бъдещото окончателно решение, като се избегне празнота в съдебната защита, осигурявана от съда на Съюза. За да се постигне тази цел, неотложният характер на молбата за допускане на обезпечение трябва да се преценява най-общо във връзка с
необходимостта от постановяване на временни мерки, за да се избегне причиняването на значителна и непоправима вреда за страната, която е поискала временната защита. Тази страна следва да представи доказателства, че не би могла да изчака края на производството по разглеждането на жалбата по същество, без да претърпи значителна и непоправима вреда (вж. определение от 14 януари 2016 г., AGC Glass Europe и др./Комисия, C‑517/15 P‑R, EU:C:2016:21, т. 27 и цитираната съдебна практика).
24      Освен това съгласно установената съдебна практика неотложност е налице само ако страната, поискала постановяването на временни мерки, се опасява от непосредствено значително и непоправимо увреждане, дотолкова, че неговото настъпване е предвидимо с достатъчна степен на вероятност. Във всички случаи тази страна трябва да докаже фактите, за които се предполага, че обосновават възможността да настъпи такава вреда, като се има предвид, че вреда от чисто хипотетично естество, доколкото зависи от настъпването на бъдещи и несигурни събития, не може да обоснове постановяването на временни мерки (вж. определение от 23 март 2017 г., Gollnisch/Парламент, T‑624/16, непубликувано, EU:T:2017:243, т. 25 и цитираната съдебна практика).
25      Освен това съгласно член 156, параграф 4, второ изречение от Процедурния правилник молбите за допускане на обезпечение „съдържат всички налични доказателства и доказателствени искания в подкрепа на постановяването на временните мерки“.
26      Така, молба за допускане на обезпечение трябва сама по себе си да позволява на ответника да подготви становището си, а на съдията по обезпечителното производство — да се произнесе по молбата, евентуално без да разполага с други данни, като съществените фактически и правни обстоятелства, на които тя се позовава, трябва да следват от самия текст на тази молба (вж. определение от 6 септември 2016 г., Inclusion Alliance for Europe/Комисия, C‑378/16 P‑R, непубликувано, EU:C:2016:668, т. 17 и цитираната съдебна практика).
27      Също така от постоянната съдебна практика е видно, че за да може да прецени дали всички условия, споменати в точки 23, 24 и 26 по-горе, са изпълнени, съдията по обезпечителното производство трябва да разполага с точни и конкретни данни, доказани с подробни заверени документи, които показват положението, в което се намира страната, която иска временна защита; и позволяват да се преценят обстоятелствата, които по всяка вероятност биха настъпили, ако не бъдат постановени поисканите мерки. Следователно посочената страна трябва, по-конкретно когато изтъква наличието на вреда от финансово естество, да представи доказателства, даващи достоверна и цялостна представа за финансовото ѝ състояние (вж. в този смисъл определение от 29 февруари 2016 г., ICA Laboratories и др./Комисия, T‑732/15 R, непубликувано, EU:T:2016:129, т. 39 и цитираната съдебна практика).
28      На последно място, въпреки че съдържанието на молбата за допускане на обезпечение може да бъде допълвано по конкретни въпроси чрез препращане към приложени към нея доказателства, те не могат да компенсират липсата на съществените
обстоятелства в нея. Съдията по обезпечителното производство не е длъжен да установи вместо засегнатата страна обстоятелствата, които се съдържат в приложенията към молбата за допускане на обезпечение, в жалбата, подадена по главното производство, или в приложенията към нея, и които биха били в подкрепа на молбата за допускане на обезщетение. Впрочем подобно задължение, възложено на съдията по обезпечителното производство, може да обезсили разпоредбата на член 156, параграф 5 от Процедурния правилник, който предвижда, че молбата за постановяване на временни мерки се подава като отделен документ (в този смисъл вж. определение от 20 юни 2014 г., Wilders/Парламент и др., T‑410/14 R, непубликувано, EU:T:2014:564, т. 16 и цитираната съдебна практика).
29      Именно с оглед на тези критерии следва да се провери дали жалбоподателят успява да докаже неотложността.
30      По същество жалбоподателят изтъква значителна и непоправима вреда поради риска от неблагоприятни последици за оборота и печалбата му, риска от загуба на пазарни дялове, последици за един от производствените му обекти и накърняване на доброто му име.
По сериозността на вредата
31      На първо място, що се отнася до твърдяната вреда поради риска от неблагоприятни последици за оборота и печалбата му, жалбоподателят счита, че вследствие на обжалвания регламент ще понесе значителна загуба на оборот и печалба. В това отношение следва да се отбележи, че твърдяната вреда е от чисто финансов характер.
32      Що се отнася обаче до сериозността на твърдяната финансова вреда, установена съдебна практика е, че исканата временна мярка
е обоснована, ако е видно, че при непостановяването ѝ страната, която иска тази мярка, би изпаднала в положение, което би могло да застраши съществуването ѝ до момента на постановяване на решението, с което се слага край на производството по разглеждане на жалбата ѝ по същество (вж. определение от 30 април 2010 г., Xeda International и Pace International/Комисия, T‑71/10 R, непубликувано, EU:T:2010:173, т. 42 и цитираната съдебна практика).
33      Първо, съгласно постоянната съдебна практика преценката на сериозността на такава вреда трябва да се извършва с оглед по-специално на големината и на оборота на предприятието, както и на характеристиките на групата, към която то принадлежи (вж. определение от 15 ноември 2011 г., Xeda International/Комисия, T‑269/11 R, непубликувано, EU:T:2011:665, т. 20 и цитираната съдебна практика; в този смисъл вж. също определение от 15 април 1998 г., Camar/Комисия и Съвет, C‑43/98 P(R), EU:C:1998:166, т. 36 и цитираната съдебна практика).
34      Освен това следва да се припомни, че отново съгласно постоянната съдебна практика, прието е, от една страна, че що се отнася до загуба, съответстваща на по-малко от 10 % от оборота на предприятия, извършващи дейност на силно регулирани пазари, финансовите затруднения, които тези предприятия рискуват да понесат, не изглеждат да са от естество да застрашат самото им съществуване (определение от 15 ноември 2011 г., Xeda International/Комисия, T‑269/11 R, непубликувано, EU:T:2011:665, т. 21; в този смисъл вж. също определение от 11 април 2001 г., Комисия/Bruno Farmaceutici и др., C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, т. 106), а от друга страна, що се отнася до загуба, представляваща близо две трети от оборота на тези предприятия, макар да се приема, че причинените им финансови затруднения биха могли да застрашат съществуването им, все пак се подчертава, че в силно регулиран сектор, който често изисква значителни инвестиции и в който компетентните органи е възможно да трябва да се намесят, когато се появят рискове за общественото здраве поради причини, които невинаги могат да бъдат предвидени от съответните предприятия, те са длъжни, освен ако самите те следва да понесат вредата, настъпила в резултат на тази намеса, да се предпазят от нейните последици с подходяща политика (вж. определение от 16 юни 2016 г., ICA Laboratories и др./Комисия, C‑170/16 P(R), непубликувано, EU:C:2016:462, т. 29 и цитираната съдебна практика).
[…]
37      Следователно оборотът, както и печалбата, генерирана от продажбата на въпросното вещество за употребата, забранена с обжалвания регламент, представляват малка част от оборота или от брутната печалба на жалбоподателя или от тези на групата, към която той принадлежи (вж. в този смисъл и по аналогия определение от 11 април 2001 г., Комисия/Bruno Farmaceutici и др., C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, т. 105).
38      Следователно само загубата на оборот или на генерираната от тези продажби печалба не е достатъчна, за да се счита, че твърдяната вреда е сериозна по смисъла на цитираната в точка 36 по-горе съдебна практика.
39      Второ, както подчертава жалбоподателят, в определение от 28 април 2009 г., United Phosphorus/Комисия (T‑95/09 R, непубликувано, EU:T:2009:124, т. 69) обаче се приема, че при преценката на сериозността на вредата съдията по обезпечителното производство не може само да отчита по механичен и лишен от гъвкавост начин единствено релевантния оборот, а трябва също,
към момента на постановяване на решението си, да вземе предвид обстоятелствата в конкретния случай и да ги съпостави с причинената вреда във връзка с оборота.
40      Така, при преценката на сериозността на вредата в този случай е отчетена тежката икономическа и финансова криза, засегнала в продължение на няколко месеца световната икономика и която се е отразила на стойността на групата, към която жалбоподателят принадлежи. Съдията по обезпечителното производство заключава, че с оглед на тези особени обстоятелства жалбоподателят е доказал сериозността на вредата, която ще претърпи, ако поисканите временни мерки не бъдат постановени.
41      Налага се констатацията, че жалбоподателят не се позовава на такова изключително положение.
42      При все това макар жалбоподателят да не определя ясно обстоятелствата, които в разглеждания случай биха били релевантни за преценката на сериозността на претърпяната от него вреда, изглежда, че в твърденията си във връзка с този аспект на вредата той излага известен брой обстоятелства, които могат да се приемат за спадащи към обстоятелствата в конкретния случай.
43      Поради това следва да се разгледат неговите твърдения относно предвидимите последици за дейността му, свързана с дифлубензурон, от една страна, поради прилагането на бразилското законодателство 7.802/89 и от друга страна, поради определянето на нова максимално допустима граница на остатъчни вещества (наричана по-нататък „МДГОВ“).
[…]
45      В това отношение най-напред следва да се отбележи, че по принцип спадът на продажбите в държави, които не са членки на Съюза, като последица от приемането на регламент, с който се забранява или ограничава употребата на вещество, тъй като някои трети държави могат да следват правната уредба на Съюза, не може да се вземе предвид при преценката на сериозността на твърдяната вреда, тъй като такива мерки биха били пряка последица не от обжалвания регламент, а от решения на органите на всяка трета държава при упражняването на суверенните им правомощия (в този смисъл вж. определение от 28 април 2009 г., United Phosphorus/Комисия, T‑95/09 R, непубликувано, EU:T:2009:124, т. 56 и цитираната съдебна практика).
46      На следващо място, следва да се констатира, че жалбоподателят не е доказал, че ако бъдат постановени исканите временни мерки, те биха възпрепятствали бразилските органи да забранят продажбата на дифлубензурон с цел употребата му върху продукти за консумация на тяхна територия. Следователно той не е доказал, че спирането на изпълнението на обжалвания регламент би могло да е пречка за настъпването на твърдяната вреда (в този смисъл вж. определение от 28 април 2009 г., United Phosphorus/Комисия, T‑95/09 R, непубликувано, EU:T:2009:124, т. 56 и цитираната съдебна практика).
47      На последно място, изглежда, че реализирането на това опасение е хипотетично, доколкото жалбоподателят разполага с изследване от 28 февруари 2017 г., осъществено в съответствие с последните препоръки, потвърждаващо липсата на генотоксичен потенциал на PCA („Essai de mutation in vivo au locus cII sur des rats transgéniques F344 Big Blue® et analyse micronucléique du sang périphérique“). Следователно възможно е да има основателни съмнения относно окончателната преценка на бразилските органи за генотоксичността на дифлубензурона, доколкото не може да се изключи възможността с оглед на това изследване посочените органи да приемат, че актуализираните резултати на научната общност не са в полза на забрана. Аспектът на твърдяната в тази връзка вреда може да бъде само с несигурен характер по смисъла на цитираната в точка 24 по-горе съдебна практика.
48      Поради това предвидените от жалбоподателя последици за дейността му, свързана с дифлубензурон, поради прилагането на бразилското законодателство 7.802/89 не представлява особено обстоятелство, което позволява да се направи извод за сериозността на вредата.
[…]
52      Поради това се налага констатацията, че в разглеждания случай не е налице никакво особено обстоятелство, преценено с оглед на релевантния оборот, въз основа на което съдията по обезпечителното производство да направи извод за сериозността на твърдяната вреда поради риска от неблагоприятни последици за неговия оборот и неговата печалба.
[…]
61      На трето място, що се отнася до сериозността на твърдяната вреда поради риска от последици за един от производствените му обекти, жалбоподателят уточнява, че произвежда въпросното вещество единствено в производствен обект в Ankerweg (Нидерландия), който до голяма степен е предопределен за производството на въпросното вещество за употреба в Съюза и извън него. Загубването на обозначението „за хранителни култури“ върху етикетите на дифлубензурона в Съюза ще означава загуба от 618 859 EUR за покриване на производствените разходи, което представлява 89,7 % от всички разходи за покриване на производствените разходи и загуба на производствен обем от 36 735 кг, или 95 % от производствения обем в Съюза. Следователно последиците от загубата на производствения обем на дифлубензурон за хранителни култури ще означава, че всички останали продукти трябва да покрият тези разходи от 618 859 EUR, което ще доведе до увеличаване на разходите и до намаляване на конкурентоспособността на всички други продукти на пазара на Съюза и на другите световни пазари.
62      Освен това в твърденията си във връзка с непоправимия характер на твърдяната вреда поради риска от последици за един от производствените му обекти жалбоподателят се позовава на известен брой обстоятелства, които в действителност са свързани с преценката за сериозността на вредата. Всъщност той подчертава, че приблизително 25 работници в съществуващия производствен обект са заети в производството на въпросното вещество и на продуктите на основата на дифлубензурон, че жизнеспособността на този обект е застрашена, тъй като за продуктите, предназначени за хранителни култури в Съюза, се изразходват 618 859 EUR (или 16,7 %) от общо 3 699 373 EUR от производствените разходи за дифлубензурон в обекта в Ankerweg, макар производственият им обем да
представлява 8,4 % от общия обем. От друга страна, жалбоподателят припомня по-специално, че преразглеждането на МДГОВ за хранителните
продукти би имало значително влияние върху продуктите, продавани на основните световни пазари, и че тъй като общото производство на дифлубензурон представлява приблизително 30 % от производствения обем и за него се изразходват около 30 % от разходите на обекта в Ankerweg, намаляването или загубата на продуктите, продавани на световния пазар, би имало значително влияние върху жизнеспособността на посочения обект.
63      Ето защо от гореизложеното следва, че твърдяната вреда поради предвидените
последици на обжалвания регламент върху производствения обект в Ankerweg е от имуществен характер.
64      В това отношение следва да се припомни, че съгласно цитираната в точка 32 по-горе съдебна практика, що се отнася до сериозността на такава вреда, исканата временна мярка е обоснована само ако е видно, че при непостановяването ѝ страната, която иска тази мярка, би изпаднала в положение, което би могло да застраши съществуването ѝ до момента на постановяване на решението, с което се слага край на главното производство.
65      Първо; обаче опасението на жалбоподателя не е свързано с поставянето на неговото съществуване в опасност, а с жизнеспособността на производствен обект. В това отношение, противно на посочената в точки 24—27 по-горе съдебна практика, жалбоподателят не представя никакво доказателство, от което може да се направи извод за каквато и да е заплаха за неговото оцеляване поради твърдените рискове, свързани с жизнеспособността на обекта.
66      Второ, съответният обект произвежда въпросното вещество не само за употреба в Съюза, но също и за употреба извън Съюза. Доколкото жалбоподателят изтъква евентуалните последици от определянето на нова МДГОВ за хранителните продукти по отношение на неговите продажби на световните пазари, достатъчна е препратка към съображенията в точка 50 по-горе, за да се отхвърли този довод като ирелевантен.
67      Трето, противно на посочената в точки 24—27 по-горе съдебна практика, жалбоподателят не представя на съдията по обезпечителното производство съществени обстоятелства, които да му позволят да разгледа сериозността на твърдените последици, като например информация относно възможностите за пренасочване на съответния персонал или за реорганизация на производствените процеси на поточната линия в този обект. Също така Комисията правилно отбелязва, че жалбоподателят не е доказал, че този производствен обект не може да се използва за производството на един от многото други продукти за растителна защита, които произвежда групата на жалбоподателя.
68      Поради това само последиците за един от неговите производствени обекти не са достатъчни твърдяната вреда да се счита за сериозна по смисъла на цитираната в точка 64 по-горе съдебна практика.
[…]
71      На четвърто място, що се отнася до сериозността на твърдяната вреда поради риска от накърняване на доброто му име, жалбоподателят поддържа, че обжалваният регламент ще засегне като цяло доброто му име, репутацията на неговите продукти на основата на дифлубензурон и репутацията на основната му марка „Dimilin“, както и на видовете рецептури, свързани с тези продукти.
72      Първо, доколкото жалбоподателят се опасява, от една страна, обжалваният регламент да не урони като цяло доброто му име, репутацията на неговите продукти на основата на дифлубензурон и на основната му марка „Dimilin“, както и на вида рецептура, свързана с тези продукти, заклеймявайки дифлубензурона, и от друга страна, да не постави най-общо под съмнение опита му в областта на продуктите за растителна защита, възможността му да доставя безопасни висококачествени продукти и да доведе до косвени отрицателни последици за репутацията на останалите произвеждани от него продукти, по-специално в областта на растителната защита, следва да се отбележи, че изтеглянето от пазара на продукт за растителна защита — и a fortiori, налагането на ограничение върху обхвата на употреба на продукта — не уврежда непременно доброто име на съответното предприятие като цяло. В това отношение е общоизвестно, че продукти на голям брой предприятия, развиващи дейност на съответния пазар, са били вече изтеглени от пазара, без обаче тези предприятия или техните продукти да се считат за заклеймени. Регулаторните органи и операторите от съответния сектор, които са запознати с регулаторната рамка, са по-скоро склонни да виждат в това решение да не се издаде разрешение на продукт за растителна защита като нормална част от уредена процедура. Всъщност такова решение може да се разглежда просто като резултат от научните постижения и от усъвършенстването на изследователските методи (в този смисъл вж. определение от 15 ноември 2011 г., Xeda International/Комисия, T‑269/11 R, непубликувано, EU:T:2011:665, т. 43 и цитираната съдебна практика).
73      Второ, следва да се отбележи, че ако приемането на обжалвания регламент действително води до накърняване на доброто име на жалбоподателя, същото е трябвало да е вече увредено в деня на приемането на този регламент и би продължило дотогава, докато регламентът не бъде отменен с постановяване на решението по главното производство (в този смисъл вж. определение от15 ноември 2011 г., Xeda International/Комисия, T‑269/11 R, непубликувано, EU:T:2011:665, т. 42 и цитираната съдебна практика).
74      Трето, жалбоподателят се позовава на особената чувствителност на здравния сектор. Като се има обаче предвид, че обжалваният регламент е приет след сложна административна процедура, продължила няколко години, в която са участвали научни експерти и специалисти от съответния сектор, разпоредено от съдията по обезпечителното производство само временно и в съкратено производство спиране на изпълнението на този регламент едва ли може да разсее евентуалните съмнения относно основателността на безопасността на дифлубензурона на пазара на хранителните култури (в този смисъл вж. определение от 15 ноември 2011 г., Xeda International/Комисия, T‑269/11 R, непубликувано, EU:T:2011:665, т. 42 и цитираната съдебна практика). В това отношение следва да се отбележи, че противно на посочената в точки 24—27 по-горе съдебна практика, жалбоподателят не обяснява по какъв начин разглежданият случай би лишил от релевантност тези констатации, и по-специално не уточнява по какъв начин спиране на изпълнението на обжалвания регламент би прекратило опасенията, вече възникнали от публикуването на доклада за оценка на дифлубензурона
от държавата членка докладчик и от ЕОБХ, и по-специално от заключението за генотоксичността на PCA — документи, с които може да се направи справка, и то от много години.
75      Също така, що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че има голяма вероятност обжалваният регламент да повлияе сериозно на доверието на потребителите в продуктите на основата на дифлубензурон и да доведе до сериозни опасения у потребителите относно неговата безопасност, от материалите по преписката не става ясно, че разпоредено от съдията по обезпечителното производство временно спиране на изпълнението е мярка, която може да предотврати такава загуба на доверие. В това отношение жалбоподателят само поддържа, че ако се допусне запазването в сила на посочения регламент, поради наложеното от него ограничение има опасност заклеймяването във връзка с въпросното вещество да се разрасне с времето. Както обаче бе подчертано в точка 73 по-горе, установяването на опасността на дифлубензурона на пазара на хранителните култури и оповестяването на тази информация на обществеността предхожда приемането на обжалвания регламент.
76      На пето и последно място следва да се подчертае, както бе посочено в точка 34 по-горе, че на силно регулиран пазар като разглеждания, в който компетентните органи могат да се намесят бързо, когато се появят рискове за общественото здраве поради причини, които невинаги могат да бъдат предвидени, съответните предприятия трябва, освен ако самите те не следва да понесат вредата, настъпила в резултат на тази намеса, да се предпазят от нейните последици с подходяща политика (вж. определение от 16 юни 2016 г., ICA Laboratories и др./Комисия, C‑170/16 P(R), непубликувано, EU:C:2016:462, т. 29 и цитираната съдебна практика).
77      В разглеждания случай най-рано на 7 септември 2012 г. при представянето на заключението на ЕОБХ, в което се посочва нова
трудност относно потенциалното излагане на PCA като остатъчно вещество (вж. т. 5 по-горе), или най-късно на 18 юли 2013 г., когато Комисията уведомява жалбоподателя за решението да преразгледа одобрението на въпросното вещество на основание член 21 от Регламент № 1107/2009 (вж. т. 7 по-горе), жалбоподателят е разполагал с информация, въз основа на която е трябвало да вземе с дължимото усърдие подходящите мерки, за да се предпази от евентуалните рискове във връзка с ограничения в употребата на дифлубензурона, съгласно припомнената в точка 76 по-горе съдебна практика. Освен това трябва да се отбележи, че настоящата молба за допускане на обезпечение не съдържа никаква информация в това отношение. Впрочем всички тези съображения са релевантни, макар да трябва да се признае, както поддържа жалбоподателят в молбата си, че едва от м. юли 2015 г. той е имал основания да обсъжда опасенията по отношение на генотоксичността на метаболита.
78      С оглед на това следва да се приеме, че жалбоподателят не е доказал сериозността на твърдяната вреда.
По непоправимия характер на вредата
79      От друга страна,
не изглежда също твърдяната в разглеждания случай вреда да може да се квалифицира като непоправима.
80      Първо, установена съдебна практика е, че освен при изключителни обстоятелства, имуществените вреди не могат да се считат за непоправими или дори трудно поправими, тъй като парично обезщетение по принцип може да възстанови положението на увреденото лице отпреди настъпването на вредата. По-конкретно такава вреда би могла да се поправи чрез иск за обезщетение, предявен на основание членове 268 ДФЕС и 340 ДФЕС (вж. определения от 28 ноември 2013 г., EMA/InterMune UK и др., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, т. 48 и цитираната съдебна практика и от 28 април 2009 г., United Phosphorus/Комисия, T‑95/09 R, непубликувано, EU:T:2009:124, т. 33 и цитираната съдебна практика).
81      В хипотезата на такава вреда исканата временна мярка е обоснована само ако е видно, че при непостановяването ѝ страната, която иска тази мярка, би изпаднала в положение, което би могло да застраши съществуването ѝ до момента на постановяване на решението, с което се слага край на главното производство (определение от 3 декември 2002 г., Neue Erba Lautex/Комисия, T‑181/02 R, EU:T:2002:294, т. 84). Доколкото неизбежното изчезване на пазара действително представлява както непоправима, така и значителна вреда, постановяването на поисканата временна мярка в тази хипотеза изглежда основателно (вж. определение от 28 април 2009 г., United Phosphorus/Комисия, T‑95/09 R, непубликувано, EU:T:2009:124, т. 34 и цитираната съдебна практика).
82      В разглеждания случай, видно от направения от съдията по обезпечителното производство анализ в точки 31—52 по-горе, що се отнася до твърдяната вреда поради риска от неблагоприятни последици за оборота и печалбата му, жалбоподателят не се намира в подобно положение.
83      По същия начин по отношение на доводите, изложени във връзка с жизнеспособността на производствения обект в Ankerweg, вече бе установено, че настоящата молба за допускане на обезпечение не съдържа съществени обстоятелства, като например информация относно възможностите за пренасочване на съответния персонал или за реорганизация на производствените процеси на поточната линия в този обект. Такава информация обаче е необходима, за да разгледа съдията по обезпечителното производство непоправимия характер на твърдяната вреда. При всички положения единствено оцеляването на жалбоподателя е релевантно за преценката на непоправимия характер на вредата съгласно цитираната в точка 81 по-горе съдебна практика. Както обаче бе посочено в точка 65 по-горе, опасението на жалбоподателя не е свързано с поставянето на неговото съществуване в опасност, а с жизнеспособността на производствен обект.
84      Второ, както бе припомнено в точка 58 по-горе, макар да е отчетено обстоятелството, че при непостановяване на исканите временни мерки пазарните дялове на жалбоподателя ще бъдат изменени по непоправим начин, трябва да се уточни, че тази хипотеза може да е равнозначна на риска от изчезване от пазара и да обоснове постановяването на исканите временни мерки само ако непоправимото изменение на пазарните дялове има също сериозен характер. Следователно не е достатъчно дадено предприятие да загуби непоправимо един пазарен дял, а е необходимо този пазарен дял да е достатъчно съществен с оглед по-специално на големината на това предприятие, като се имат предвид характеристиките на групата, към която то принадлежи посредством акционерите си. Жалбоподател, който се позовава на загубата на такъв пазарен дял, трябва да докаже освен това, че поради пречки от структурен или правен характер ще му е невъзможно да си възвърне значителна част от този дял (вж. определение от 28 април 2009 г., United Phosphorus/Комисия, T‑95/09 R, непубликувано, EU:T:2009:124, т. 35 и цитираната съдебна практика).
85      В разглеждания случай се стигна до заключението, че пазарните дялове, за загубата на които има опасения жалбоподателят, не са големи (вж. т. 60 по-горе). При всички положения жалбоподателят не е доказал в достатъчна степен от правна страна наличието на пречки от структурно или правно естество, поради които няма да може да си възвърне значителна част от този пазарен дял.
86      В това отношение жалбоподателят първо поддържа, че ако жалбата в главното производство бъде уважена, не може основателно да се разчита рекламна кампания успешно да възстанови пазарния дял, който той понастоящем притежава, и че ще трябва да „преодолее негативната представа“, създадена с обжалвания регламент. Той счита, че не е в състояние да организира високобюджетна рекламна кампания (или да предприеме равностойни действия), за да преодолее отрицателните нагласи, тъй като нито той, нито като цяло групата, към която принадлежи, разполагат с достатъчно средства, за да финансират подобна дейност.
87      Съгласно цитираната в точки 24—27 по-горе съдебна практика обаче страната, поискала постановяването на временните мерки, трябва да предостави на съдията по обезпечителното производство информацията, необходима за преценката, която той трябва да извърши по-специално относно непоправимия характер на твърдяната вреда. В този смисъл, за да бъдат изпълнени тези критерии на съдебната практика, не са достатъчни обикновени твърдения. В настоящия случай обаче нито един от предоставените на съдията по обезпечителното производство документи не позволява на пръв поглед да се потвърдят твърденията на жалбоподателя относно невъзможността му да си възстанови тези пазарни дялове. Всъщност жалбоподателят само се позовава на трудности при възстановяването на пазарни дялове поради евентуална загуба на доверие в неговите продукти, без обаче да докаже наличието на пречки от структурно или правно естество, поради които няма да може да си възвърне това доверие както сред клиентите си, така и сред потребителите и така да си възвърне значителна част от тези пазарни дялове, по-специално чрез подходящи рекламни мерки, насочени към тях (в този смисъл вж. определение от 11 април 2001 г., Комисия/Gerot Pharmazeutika, C‑479/00 P(R), EU:C:2001:224, т. 92). Така жалбоподателят чисто и просто само излага твърдения, че нито той, нито групата, към която принадлежи, разполагат с достатъчно средства, за да финансират такава дейност.
88      Освен това, за да докаже непременно негативната реакция на клиентите, жалбоподателят извежда предполагаемите последици от изпратено след публикуването на обжалвания регламент електронно писмо на дружеството Audax, изразяващи се във включването на въпросното вещество в „отрицателен“ списък за супермаркетите, които Audax подкрепя. Той обаче не предвижда последиците, които би имало изпращането на подобно електронно писмо, уведомяващо същите клиенти за отмяната на обжалвания регламент, ако жалбата му в главното производство бъде уважена. Ако обаче обикновеното изпращане на такова електронно писмо може да има посочените от жалбоподателя отрицателни последици, изглежда, че изпращането на електронно писмо с информация, че жалбата на жалбоподателя е основателна, би могло има последици, които да заличат отрицателните последици.
89      На следващо място, жалбоподателят смята, че дори да е възможно да създаде ново алтернативно вещество, той ще бъде изправен пред значителни правни и регулаторни пречки по силата на приложимата правна уредба, като например изискването за представяне на съдържащо подробни научни данни досие, доказващо безопасността на алтернативното вещество, разглеждането на досието и регулаторната процедура по одобрение, като общата продължителност на процедурата е около десет години. Освен това регистрацията на продукт щяла да струва средно приблизително между 1,5 и 2 милиона евро в зависимост от желаното разнообразие от култури за обозначаване на етикета на продукта и от етапа на цикъла за подновяване на одобрението на активното вещество или вещества на продукта.
90      В това отношение следва да се отбележи, че с оглед на средната продължителност на производствата пред Общия съд решението по същество в настоящото дело ще бъде по всяка вероятност постановено в срок от две години (в този смисъл вж. определение от 21 юли 2017 г., Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/Комисия, T‑130/17 R, EU:T:2017:541, т. 47). Следователно жалбоподателят ще бъде уведомен за законосъобразността на обжалвания регламент много преди срока, необходим за одобрение на евентуално алтернативно вещество. Във връзка с това трябва да се отбележи, че жалбоподателят не е отправил искане Общият съд да разгледа делото по реда на бързото производство, предвидено в членове 151 и сл. от Процедурния правилник. Освен това съгласно член 3 от обжалвания регламент той потенциално се ползва от „гратисен период“ до 8 септември 2018 г., през който държавите членки могат да оставят в сила разрешенията за продукти за растителна защита, съдържащи дифлубензурон. В допълнение, както жалбоподателят подчертава в молбата си, започната е процедура по подновяване, спрямо която се прилагат строго определени срокове и която още през 2018 г. може да доведе до заключение за липсата на генотоксичен потенциал на метаболита. Според Комисията тази процедура се очаква да приключи малко преди 30 юни 2019 г. Поради това липсата на алтернативно вещество в портфейла от вещества на жалбоподателят не изглежда да е релевантно обстоятелство за непоправимия характер на твърдяната вреда.
91      На последно място, жалбоподателят само поддържа, че е невъзможно да бъде преодоляно накърняването на доброто му име поради факта, от една страна, че до произнасянето на окончателното решение по настоящото дело дружеството му майка Platform Specialty Products не може да направи нищо, за да възстанови доброто му име, и от друга страна, че загубата на добро име не може да бъде поправена на чисто финансова основа, нито може временно да бъде възстановена от дружеството майка. Както бе посочено в точка 74 по-горе, жалбоподателят не само не уточнява по какъв начин исканото спиране на изпълнение позволява да се отговори адекватно на това предполагаемо
накърняване на доброто му име, но и подобни твърдения не са убедителни за съдията по обезпечителното производство без други подкрепящи ги обстоятелства съгласно цитираната в точки 24—27 по-горе съдебна практика.
92      Трето, трябва обаче да се отбележи, че вреда от финансово естество може да се счита именно за непоправима, ако тази вреда, дори когато настъпи, не може да се изчисли (вж. определение от 28 ноември 2013 г., EMA/InterMune UK и др., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, т. 49 и цитираната съдебна практика).
93      Несъмнено сама по себе си несигурността, свързана с поправянето на имуществени вреди в рамките на евентуално производство за обезщетение, не може да се приеме за обстоятелство, което е от естество да установи непоправимия характер на такава вреда по смисъла на практиката на Съда. Всъщност в стадия на обезпечителното производство възможността в по-късен момент да се получи обезщетение за имуществена вреда в рамките на евентуален иск за обезщетение, който би могъл да се предяви след отмяната на обжалвания акт, винаги е несигурна. Обезпечителното производство обаче няма за цел да замести такъв иск за обезщетение, за да премахне посочената несигурност, тъй като то има за цел само да гарантира пълното действие на бъдещото окончателно решение, което ще бъде постановено в производство по същество — в настоящия случай производство по жалба за отмяна, до което се отнася обезпечителното производство (вж. определение от 28 ноември 2013 г., EMA/InterMune UK и др., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, т. 50 и цитираната съдебна практика).
94      Положението обаче е различно, когато още при преценката на съдията по обезпечителното производство ясно личи, че с оглед на естеството и на предвидимия начин на настъпване на твърдяната вреда, ако тя възникне, няма да може да се идентифицира и изчисли по подходящ начин и следователно всъщност няма да може да бъде поправена чрез иск за обезщетение (вж. определение от 28 ноември 2013 г., EMA/InterMune UK и др., C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, т. 51 и цитираната съдебна практика).
95      В разглеждания случай обаче, макар жалбоподателят да счита, че е малко вероятно твърдяната вреда да подлежи на обезщетяване, от писменото му становище не следва, че с оглед на естеството и на предвидимия начин на настъпване на твърдяната вреда тя няма да може, ако възникне, да се идентифицира и изчисли по подходящ начин и че следователно няма да може да бъде поправена на практика чрез иск за обезщетение. Напротив, жалбоподателят представя редица счетоводни документи, които на пръв поглед позволяват тази вреда не само да бъде установена, но и да бъде изчислена по подходящ начин.
[…]
По претеглянето на интересите
101    От друга страна, следва да се подчертае, че претеглянето на интересите не е в полза на спиране на изпълнението на обжалвания регламент.
102    Съгласно съдебната практика рисковете, свързани с всяко възможно решение, трябва да бъдат претеглени в рамките на обезпечителното производство. По-конкретно това означава по-специално да се разгледа дали интересът на страната, поискала постановяването на временните мерки, от спиране на изпълнението на обжалвания акт надделява или не над интереса от незабавното му прилагане. При тази преценка следва да се определи дали евентуалната отмяна на този акт от съда, който се произнася по същество, би позволила да се преобърне положението, провокирано от неговото незабавно изпълнение, и обратно, в каква степен спирането би могло да възпрепятства целите, преследвани с обжалвания акт в случай на отхвърляне на жалбата в главното производство (определение от 1 март 2017 г., EMA/MSD Animal Health Innovation и Intervet international, C‑512/16 P(R), непубликувано, EU:C:2017:149, т. 127).
103    В разглеждания случай жалбоподателят счита, че претеглянето на интересите е в негова полза, доколкото, от една страна, не е известно въпросното вещество да представлява опасност за общественото здраве и от друга страна, подход, различен от този, състоящ се в спиране на изпълнението на обжалвания регламент до приемането на окончателно решение относно процедурата по подновяване на въпросното вещество,
би бил непропорционален и ненужно ще санкционира жалбоподателя, доколкото запазването в сила на посочения регламент би довело до невъзможност да се заличат последиците от незабавното му прилагане, ако бъде отменен от съда, който се произнася по същество.
104    На първо място, що се отнася до довода, изведен от безопасността за общественото здраве, жалбоподателят подчертава, че въпросното вещество и продуктите на основата на това вещество са на пазара от 40 години и че след пускането им на пазара досега няма информация за инциденти, свързани с общественото здраве. Освен това той уточнява, че дифлубензуронът е разрешен извън Съюза. На последно място, жалбоподателят счита, че повдигнатите от Комисията въпроси са по-скоро спекулативни, отколкото конкретни и че поради това не може да се отдава по-голяма тежест на съображенията във връзка с общественото здраве,
отколкото на причинената му вреда вследствие на обжалвания регламент.
105    Всъщност от доказателствата по делото е видно, че рискове за човешкото здраве са идентифицирани. В това отношение в разглеждания случай жалбоподателят не може да се позове убедително
на факта, че повече от 40 години веществото се е употребявало напълно безопасно в Съюза, без да е докладвано никакво вредно въздействие за човешкото здраве. Действително в разглеждания по настоящото дело сектор научните постижения не липсват,
осигурявайки по този начин повода да се направи отново оценка на веществата с оглед на нови познания и научни открития. Това е основанието на процедурите по подновяване и смисълът за прилагане на срокове за разрешенията за пускане на пазара. Ето защо при претеглянето на интересите преценката на съдията по обезпечителното производство трябва да обхване вече идентифицираните рискове.
106    В това отношение Комисията припомня, че дифлубензуронът е канцерогенно вещество от категория 1B и че генотоксичните му свойства са доказани след пълно оценяване, направено от държавата членка докладчик, ЕОБХ и експертите на държавите членки.
107    Позицията на жалбоподателя, че не съществува риск за общественото здраве се основава главно на доводите, изложени във връзка с доказването на наличие на fumus boni juris, а именно, от една страна, че решението за приемане на обжалвания регламент произтича от явна грешка в преценката, тъй като Комисията не е разгледала внимателно и безпристрастно определена информация, доказваща липсата на основания за безпокойство по отношение на генотоксичността на въпросното вещество, и от друга страна, че е лишен от правото на защита, тъй като не му е била дадена възможност да представи становище по някои документи, в които е направено заключение,
че рискове за здравето, причинени от дифлубензурона, съществуват.
108    Тези аспекти обаче попадат в обхвата на контрола на законосъобразността на процедурата и без други доказателства и с изключение на евентуално признаване на явна грешка в преценката, не могат да накарат съдията по обезпечителното производство да приеме при претеглянето на интересите, че заключенията в посочените документи трябва да имат предимство пред гореизложените съображения, които по принцип са резултат от внимателно и подробно изследване. Всъщност не е задача на съдията по обезпечителното производство да извършва техническа преценка на научни данни, което би надхвърлило неговите правомощия. Ето защо предвид обстоятелствата в случая трябва да се вземат предвид рисковете за общественото здраве, както са идентифицирани в обжалвания регламент, с оглед на другите засегнати интереси.
109    В това отношение жалбоподателят не посочва други интереси освен свързания с предотвратяване настъпването на вредата, която би му причинил обжалваният регламент. Съгласно постоянната съдебна практика обаче по принцип изискванията, свързани със защитата на общественото здраве, безспорно имат предимство пред икономическите съображения (вж. определение от 11 април 2001 г., Комисия/Bruno Farmaceutici и др., C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, т. 112 и цитираната съдебна практика и решение от 19 април 2012 г., Artegodan/Комисия, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, т. 99 и цитираната съдебна практика).
110    В настоящия случай следва да се отбележи, че при липса на други интереси, които трябва да се вземат предвид, твърдяната вреда — за която освен това бе установено, че не е нито значителна, нито е непоправима — не е достатъчна, за да наклони в полза на жалбоподателя резултата от претеглянето на интересите, доколкото идентифицираните рискове за общественото здраве по отношение на дифлубензурона трябва да се приемат за признати (вж. т. 105 по-горе).
111    Във всички случаи, дори да се допусне, че жалбоподателят е успял да докаже неотложността във връзка с особеностите на претърпяната от него вреда, пак е необходимо тя да бъде оценена с оглед на принципа, наложен с установената съдебна практика, че императивните съображения за защита на общественото здраве могат да обосноват ограничения дори със значителни отрицателни последици за някои икономически оператори (в този смисъл вж. решение от 1 юни 2010 г., Blanco Pérez и Chao Gómez, C‑570/07 и C‑571/07, EU:C:2010:300, т. 90 и цитираната съдебна практика). Във връзка с това дори бе подчертано, че е важно да се признае принципът на предпазливостта, съгласно който, когато продължават да съществуват неясноти относно наличието или мащабите на рискове за човешкото здраве, институциите на Съюза могат да предприемат предпазни мерки, без да изчакват пълното доказване на действителния и сериозен характер на тези рискове (в този смисъл вж. определение от 19 декември 2013 г., Комисия/Германия, C‑426/13 P(R), EU:C:2013:848, т. 54 и цитираната съдебна практика).
112    Следователно изтъкнатите от жалбоподателя доводи относно безопасността на въпросното вещество, за да докаже, че съображенията във връзка с общественото здраве не могат да имат повече тежест от свързаните с претърпяната от него вреда, трябва да се отхвърлят.
113    На второ място, що се отнася до довода, изведен от непропорционалния характер на приемане на подход, различен от този, състоящ се в спиране на изпълнението на обжалвания регламент до приемането на окончателно решение относно процедурата по подновяване на въпросното вещество, жалбоподателят припомня, че същото понастоящем е предмет на оценка в Съюза с цел подновяване на одобрението съгласно Регламент № 1107/2009 (вж. т. 8 по-горе), за която е предвиден нормативно определен срок, изтичащ през м. декември 2018 г. Жалбоподателят подчертава, че в този контекст данните относно генотоксичността на PCA и следователно рискът за потребителите са в процес на оценка от Република Гърция, в качеството ѝ на държава членка докладчик, и посочва, че резултатът от тази оценка ще стане известен през м. октомври 2017 г. Същият добавя, че в изследването от 28 февруари 2017 г. се обсъждат опасенията по отношение на PCA (вж. т. 47 по-горе).
[…]
116    Най-напред следва да се подчертае, че настоящият случай не се отнася до положение, изискващо незабавно изтегляне на продуктите на основата на дифлубензурон. От една страна, обжалваният регламент само ограничава употребата на дифлубензурона, като го изключва единствено от пазара на хранителни култури и следователно не налага пълна забрана на употребата му в инсектициди, позволявайки по този начин на жалбоподателя да продължи да произвежда и предлага на пазара съдържащи това вещество продукти за растителна защита с цел употребата им върху нехранителни култури. От друга страна, обжалваният регламент предвижда гратисен период до 8 септември 2018 г.
117    В това отношение е необходимо да се уточни, че предоставянето на гратисен период не изключва съществуването на рискове за общественото здраве. Всъщност, макар държавите членки да не са длъжни да предприемат действия преди изтичането на посочения срок, те все пак могат да вземат необходимите мерки още на този етап. Следователно налагането на такъв срок позволява известна защита срещу идентифицираните рискове, което обаче не би било възможно, ако бъде постановено спиране на изпълнението. Релевантността на наличието на гратисен период с оглед на претеглянето на интересите, извършвано от съдията по обезпечителното производство, се изразява в това, че той отчита интензивността на идентифицираните рискове спрямо значимостта на другите интереси, чиято защита се иска. В разглеждания случай обаче, видно от анализа на защитаваните от жалбоподателя интереси, а именно вредата, която той се опасява, че ще претърпи поради прилагането на обжалвания регламент, тези интереси изглеждат с по-ниска интензивност от свързаните с общественото здраве (вж. т. 109—112 по-горе), още повече че този гратисен период омаловажава опасенията за отражението на последиците от обжалвания регламент върху положението на жалбоподателя.
118    На следващо място, както подчертава Комисията в писменото си становище, вече започнатата процедура по подновяване дава възможност да се защитят интересите на жалбоподателя, тъй като по този начин той може да се позове на твърдяната безопасност на въпросното вещество за общественото здраве. Според жалбоподателя обаче последиците от тази вече започната процедура ще могат да се наблюдават още през 2018 г.
119    На последно място, макар жалбоподателят да се позовава на наличието на нормативно определен срок, съгласно който разрешението, с което се ползва дифлубензуронът преди приемането на обжалвания регламент, ще изтече през м. декември 2018 г., изглежда неправилно да се постанови спиране на действието на обжалвания регламент дори ако същото се ограничи само до тази дата, тъй като рисковете за общественото здраве, които съдията по обезпечителното производство трябва да вземе предвид (вж. т. 105—108 по-горе), са установени и се счита, че имат предимство пред другите интереси, защитавани от жалбоподателя (вж. т. 109—112 по-горе). A fortiori, ако такава временна мярка бъде обвързана със срок, определен за края на процедурата по подновяване, както е поискал жалбоподателят, това също е повод за възражение, тъй като според Комисията тази процедура може да продължи до 30 юни 2019 г.
120    Следователно, от една страна, положението, в което се намира жалбоподателят, позволява на същия да продължи отчасти да пуска на пазара продуктите си на основата на дифлубензурон (вж. т. 116 по-горе), и перспективата за решение относно подновяването на полученото преди това разрешение изглежда предстояща (вж. т. 118 по-горе), а от друга страна, запазването на действието на обжалвания регламент още отсега гарантира известна защита на общественото здраве срещу новоустановени рискове (вж. т. 119 по-горе).
121    Поради това изтъкнатите от жалбоподателя доводи относно непропорционалния характер на приемането на подход, различен от този, състоящ се в спиране на изпълнението на обжалвания регламент до приемането на окончателно решение относно процедурата по подновяване на въпросното вещество, трябва да се отхвърлят.
122    С оглед на гореизложеното се налага изводът, че съгласно посочената в точка 102 по-горе съдебна практика претеглянето на интересите не е в полза на постановяване на исканите временни мерки.
123    Без да е необходимо да се разглежда дали условието за наличие на fumus boni juris е изпълнено в разглеждания случай, следва да се заключи, че молбата за допускане на обезпечение трябва да се отхвърли, тъй като жалбоподателят не е успял да докаже, от една страна, че условието за неотложност е изпълнено,
като твърдяната вреда няма значителен и непоправим характер, а от друга страна, че претеглянето на интересите е в негова полза.
124    По силата на член 158, параграф 5 от Процедурния правилник Общият съд не следва да се произнася по съдебните разноски.
По изложените съображения
ПРЕДСЕДАТЕЛЯТ НА ОБЩИЯ СЪД
определи:
1)      Отхвърля молбата за допускане на обезпечение.
2)      Не се произнася по съдебните разноски.
Съставено в Люксембург на 22 юни 2018 година.
Секретар
Председател
E. Coulon
M. Jaeger
*      Език на производството: английски.
1      Възпроизвеждат се само точките от настоящото определение, които Общият съд счита за уместно да публикува.