62023CJ0365
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
20 март 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 93/13/ЕИО — Приложно поле — Член 2, буква б) — Член 3, параграф 1 — Член 4, параграф 2 — Член 5 — Член 6, параграф 1 — Член 8а — Договор с общи условия — Договор, сключен между продавач или доставчик, предоставящ услуги за спортно развитие и подпомагане на кариерата, и ненавършил пълнолетие играч „надежда“, представляван от родителите си — Договорна клауза, установяваща задължението за заплащане на продавача или доставчика на възнаграждение в размер на 10 % от приходите, получени от този спортист през следващите 15 години — Харта на основните права на Европейския съюз — Членове 17 и 24 — Право на собственост — Права на детето“
По дело C‑365/23 [Arce] (
i
),
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Augstākā tiesa (Senāts) (Върховен съд, Латвия) с акт от 7 юни 2023 г., постъпил в Съда на 9 юни 2023 г., в рамките на производство по дело
SIA „A“
срещу
C,
D,
E,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis (докладчик), председател на четвърти състав, изпълняващ функцията на председател на пети състав, D. Gratsias и E. Regan, съдии,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Lamote, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 13 юни 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за SIA „A“, от A. Bitāns, advokāts,
–
за C, от I. Grunte, advokāts,
–
за D и E, от G. Madelis, jurists, и K. Salmgrieze, advokāte,
–
за латвийското правителство, от E. Bardiņš, J. Davidoviča и K. Pommere, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от I. Rubene и N. Ruiz García, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 4 октомври 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, буква б), член 3, параграф 1, член 4, параграф 2, член 5 и член 6, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273, и поправка в OB L 17, 2023 г., стр. 100), на член 8а от Директива 93/13, изменена с Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година (ОВ L 304, 2011 г., стр. 64), както и на член 17, параграф 1 и член 24 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между SIA „A“, дружество с ограничена отговорност, учредено по латвийското право, чийто предмет на дейност е да осигурява развитието на спортистите в Латвия, и C, D и E по повод на искане за заплащане на възнаграждение в изпълнение на договор за услуги в подкрепа на развитието на спорта и кариерата.
Правна уредба
Правото на Съюза
Хартата
3
Член 17 от Хартата, озаглавен „Право на собственост“, предвижда в параграф 1:
„Всеки има право да се ползва от собствеността на имуществото, което е придобил законно, да го ползва, да се разпорежда с него и да го завещава. Никой не може да бъде лишен от своята собственост, освен в обществена полза, в предвидените със закон случаи и условия и срещу справедливо и своевременно обезщетение за понесената загуба. Ползването на имуществото може да бъде уредено със закон до степен, необходима за общия интерес“.
4
Член 24 от Хартата, озаглавен „Права на детето“, предвижда в параграф 2:
„При всички действия, които се предприемат от публичните власти или частни институции по отношение на децата, висшият интерес на детето трябва да бъде от първостепенно значение“.
5
Член 51 от Хартата, който се отнася до нейното приложно поле, гласи следното:
„1.   Разпоредбите на настоящата харта се отнасят за институциите, органите, службите и агенциите на Съюза при зачитане на принципа на субсидиарност, както и за държавите членки, единствено когато те прилагат правото на Съюза. В този смисъл те зачитат правата, спазват принципите и насърчават тяхното прилагане в съответствие със своите компетенции и при зачитане на предоставените в Договорите компетенциите на Съюза.
2.   Настоящата харта не разширява приложното поле на правото на Съюза извън компетенциите на Съюза, не създава никакви нови компетенции или задачи за Съюза и не променя компетенциите и задачите, определени в Договорите“.
Директива 93/13
6
Съгласно второ, трето и шесто съображение от Директива 93/13:
„като има предвид, че по-ефективна защита на потребителите може да се осъществи чрез приемане на еднакви правила относно неравноправните клаузи; като има предвид, че тези правила следва да се прилагат за всички договори, сключени между продавач [или доставчик] и предоставящи услуги лица от една страна, и потребители; като има предвид, че в резултат на това от сферата на действие на настоящата директива трябва да се изключат трудовите договори, договорите във връзка с наследствени права, договорите в областта на семейното право и дружествени договори и устави на дружества;
[…]
като има предвид, че законовите и подзаконовите разпоредби на държавите членки, определящи пряко или непряко условията в потребителски договори, се предполага да не съдържат неравноправни клаузи; като има предвид, че следователно не е необходимо да се включват [в приложното поле на настоящата директива клаузи], които отразяват [императивни] нормативни или административни разпоредби, както и принципите или разпоредбите на международни конвенции, по които държавите членки или Общността са страна; като има предвид, че в този смисъл изразът „[императивни] законови или подзаконови разпоредби“ в член 1, параграф 2 също включва правила, които според правните норми при отсъствие на други уговорки, се прилагат между договарящи се страни;
[…]
като има предвид, че преценката съобразно общо установените критерии за неравноправен характер на условията, по-специално при търговски дейности с обществен характер[, с които] се извършват колективни услуги при наличие на солидарност между ползвателите, трябва да се допълни с подходи, позволяващи цялостна оценка на различните интереси на участниците; като има предвид, че това съставлява изискването за добросъвестност; като има предвид, че при преценката за добросъвестност се отделя специално внимание на силата на позицията[,] от която всяка договаряща страна преговаря, като например дали потребителят е бил подтикнат да приеме условията и дали стоките или услугите са продадени или предоставени по нарочна поръчка от негова страна; като има предвид, че изискването за добросъвестност може да се изпълни от продавача или доставчика, когато постъпва добросъвестно и равнопоставено с другата страна, отчитайки законните ѝ интереси“.
7
Член 1, параграф 1 от тази директива гласи:
„Настоящата директива има за цел да сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител“.
8
Съгласно член 2 от посочената директива:
„По смисъла на настоящата директива:
a)
„неравноправни клаузи“ означава договорните клаузи, определени в член 3;
б)
„потребител“ означава всяко физическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са извън рамките на неговата търговска или професионална дейност.
в)
„продавач или доставчик“ означава всяко физическо или юридическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на настоящата директива, участва поради интереси, които са свързани със занятието, стопанската дейност или професията му, независимо дали в публичноправен или частноправен контекст“.
9
Член 3, параграфи 1 и 2 от същата директива гласи:
„1.   В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
2.   Не се счита за индивидуално договорена клауза, която е съставена предварително и следователно потребителят не е имал възможност да влияе на нейното съдържание, по-специално във връзка с договори с общи условия.
Фактът, че някои аспекти от дадена клауза или някоя отделна клауза са индивидуално договорени, не изключва приложението на настоящия член към останалата част на договора, ако общата преценка на договора сочи, че той е договор с общи условия.
Когато продавач или доставчик твърди, че клауза от договор с общи условия е договорена индивидуално, той следва да докаже това с факти“.
10
Член 4 от Директива 93/13 гласи:
„1.   Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характер[ът] на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.   Преценката за неравноправния характер на клаузите не се извършва нито по отношение на основния предмет на договора, нито по отношение на съответствието между цената и възнаграждението, от една страна, и стоките, които ще се доставят или услугите, които ще се предоставят в замяна, от друга страна, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
11
Член 5 от тази директива предвижда:
„При договори, в които всички или определени клаузи се предлагат на потребителя в писмен вид, тези условия се съставят на ясен и разбираем език. При наличие на съмнение за смисъла на определена клауза, тя се тълкува в най-благоприятен за потребителя смисъл. Настоящото правило не се прилага във връзка с процедурите по реда на член 7, параграф 2“.
12
Член 6, параграф 1 от посочената директива гласи:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
13
Член 8 от същата директива гласи:
„Държавите членки могат да приемат или да запазят в сила по-строгите действащи разпоредби, които са в съответствие с Договора, в областта на настоящата директива, с цел да осигурят максимална степен на защита за потребителите“.
14
Директива 2011/83 изменя Директива 93/13, като добавя в нея член 8а. В параграф 1 от този член се предвижда:
„Когато държава членка приема разпоредби в съответствие с член 8, тя информира Комисията за това, както и за всякакви последващи промени, по-специално когато тези разпоредби:
–
разширяват приложението на оценката за неравноправност спрямо индивидуално договорени договорни клаузи или спрямо адекватността на цената или възнаграждението, или
–
съдържат списъци на клаузи на договори, които се считат за неравноправни“.
Директива 2005/29/ЕО
15
Член 5, параграф 3 от Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“) (OB L 149, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260) гласи:
„Търговски практики, които е възможно да изопачат съществено икономическото поведение само на ясно установима група потребители, които са особено уязвими към практиката или към основния продукт поради своята физическа или умствена недоразвитост, възраст или лекомислие по начин предвидим за търговеца, се оценяват от гледна точка на средния представител на тази група. Това не засяга обичайната и законосъобразна рекламна практика на преувеличени изявления или изявления, които не трябва да се приемат буквално“.
Латвийското право
Гражданският кодекс
16
Член 186 от Civillikums (Граждански кодекс) предвижда, че родителите представляват съвместно децата си в техните лични и имуществени отношения (съвместно представителство).
17
Съгласно член 223 от този кодекс:
„Бащата и майката са настойници или попечители на ненавършилите пълнолетие свои деца по силата на правото си на упражняване на родителски права“.
18
Член 293 от този кодекс гласи:
„По въпроси, които засягат ненавършилото пълнолетие лице и са в негов интерес, настойникът или попечителят може да сключва всякакъв вид договори и да получава и извършва плащания. Всички тези действия са обвързващи за ненавършилото пълнолетие лице, при условие че настойникът или попечителят е действал добросъвестно и не е превишил границите на доброто финансово управление, и не са обвързващи за ненавършилото пълнолетие лице след навършване на пълнолетие, освен ако съществуват специални нужди“.
19
Съгласно член 1408 от същия кодекс:
„Ненавършилите пълнолетие лица не са дееспособни“.
Закон за защита на правата на потребителите
20
Член 1 от Patērētāju tiesību aizsardzības likums (Закон за защита на правата на потребителите) от 1 април 1999 г. (Latvijas Vēstnesis, 1999 г., бр. 104/105), в редакцията му, приложима към фактите по главното производство, е озаглавен „Използвани понятия в закона“ и гласи:
„За целите на настоящия закон:
[…]
3)
„потребител“ е всяко физическо лице, което заяви желанието си да придобие, придобива или да може да придобие или ползва стоки или услуги, които не са предназначени за неговата търговска или професионална дейност;
4)
„доставчик на услуги“ е всяко лице, което при упражняване на своята стопанска или професионална дейност предоставя услуга на потребител;
[…]“.
21
Член 6 от този закон, озаглавен „Неравноправни договорни клаузи“, предвижда:
„[…]
(2)
Договорните клаузи трябва да бъдат изразени на ясен и разбираем език.
(3)
Договорна клауза, която не е договорена между страните, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
[…]
(8)
Включените неравноправни клаузи в договори между производител, продавач или доставчик на услуги и потребители са нищожни от момента на сключването на договора, но договорът продължава да действа, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи.
[…]“.
22
Закон от 24 април 2014 г. (Latvijas Vēstnesis, 2014 г., бр.o92) въвежда в член 6 от Закона за защита на правата на потребителите параграф 22 със следния текст:
„Този член не се прилага към договорните клаузи, определящи предмета на договора или отнасящи се до съответствието между цената или възнаграждението, от една страна, и стоките или услугите, от друга страна, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
23
A предлага на спортистите набор от услуги за развитието на техните професионални способности и кариера.
24
На 14 януари 2009 г. A сключва с ненавършилия пълнолетие C, който по това време е бил на 17 години и е представляван от своите родители D и E, договор за услуги в подкрепа на спортното развитие и кариерата на C, който все още не е бил професионален играч, за да гарантира успеха на професионалната му кариера в областта на баскетбола (наричан по-нататък „договорът от 14 януари 2009 г.“). Този договор е сключен за срок от 15 години, тоест до 14 януари 2024 г.
25
Договорът от 14 януари 2009 г. предвижда, че A ще предоставя на C редица услуги, сред които обучение и трениране, спортна медицина и съдействие от спортен психолог, мерки за подпомагане на кариерата, сключване на договори между спортиста и клубовете, маркетинг, правни услуги или счетоводство. В замяна на това по силата на точка 6.1 от този договор C се задължава да заплаща на A възнаграждение в размер на 10 % от всички нетни доходи, които ще получи през срока на действие на договора, ведно с приложимия в Латвия данък върху добавената стойност, при условие че размерът на тези доходи е поне 1500 евро месечно.
26
Тъй като счита, че възнаграждението за предоставените на C услуги, предвидено в договора от 14 януари 2009 г., не е било изплатено, на 29 юни 2020 г. A сезира латвийските съдилища с иск ответниците в главното производство да бъдат осъдени да му платят сумата 1663777,99 евро, съответстваща на 10 % от размера на доходите на C от договори, сключени със спортни клубове.
27
Първоинстанционният съд, а впоследствие и въззивният съд отхвърлят иска на А с мотива, че договорът от 14 януари 2009 г. не е в съответствие с националните разпоредби относно защитата на правата на потребителите, и по-специално, че клаузата, която задължава C да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите си през целия срок на действие на този договор, е неравноправна.
28
A подава касационна жалба пред запитващата юрисдикция, Augstākā tiesa (Senāts) (Върховен съд, Латвия). Това дружество изтъква, че националните разпоредби относно защитата на правата на потребителите не са релевантни в случая, тъй като договорът от 14 януари 2009 г. попада в категорията договори със спортисти от категорията „млада надежда“, за които тези разпоредби не се прилагат. A иска също така да бъде отправено преюдициално запитване до Съда.
29
Запитващата юрисдикция отбелязва, че макар Съдът многократно да е тълкувал понятието „потребител“, досега той не е разглеждал въпроса дали разпоредбите относно защитата на правата на потребителите са приложими в областта на спорта. Ако случаят е такъв, според запитващата юрисдикция обстоятелството, че както в случая, дейността на млад спортист придобива професионален характер след сключването на разглеждания договор за услуги, е ирелевантно и не може да попречи на заинтересованото лице да се позове на качеството „потребител“ по смисъла на Директива 93/13.
30
Тази юрисдикция посочва и съществуващите различия в съдебната практика на държавите членки, които различия според нея обосновават необходимостта от отправяне на преюдициални въпроси по този въпрос.
31
Така в решение от 23 май 2019 г. Cour d’appel de Paris (Апелативен съд Париж, Франция) постановил, че баскетболист, който в качеството си на бъдещ играч е сключил със спортна агенция договор за услуги, съгласно който последната се задължава, в интерес на играча, да води преговори със спортни клубове за наемането на заинтересованото лице, а последното се задължава да плаща на посочената агенция сума, чийто размер зависи от сключените в рамките на това сътрудничество договори, действа като потребител, а не като професионалист. Обратно на това, в решение от 7 ноември 2002 г. Oberlandesgericht München (Висш областен съд Мюнхен, Германия), който се е произнесъл по спор между млад тенисист и спортна агенция относно договор за услуги, подобен на разглеждания в главното производство, не е приложил към това правоотношение разпоредбите относно защитата на потребителите.
32
Запитващата юрисдикция повдига и други въпроси, по-специално дали клауза като разглежданата в главното производство може да се счита за съставена на ясен и разбираем език и дали създава значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните по смисъла съответно на член 5 и член 3 от Директива 93/13.
33
При тези обстоятелства Augstākā tiesa (Senāts) (Върховен съд, Латвия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Попада ли в приложното поле на [Директива 93/13] договор за предоставяне на услуги за подпомагане на развитието и кариерата на спортист, сключен между, от една страна, търговец, упражняващ професионалната си дейност в областта на развитието и тренировката на спортисти, и от друга страна, ненавършило пълнолетие лице, представлявано от неговите родители, което към момента на сключване на договора не упражнява професионална дейност в областта на съответния спорт?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос, допуска ли Директива 93/13 национална съдебна практика, която тълкува правната уредба, с която тази директива е транспонирана в националния правен ред, в смисъл, че съдържащите се в нея разпоредби за защита на правата на потребителите са приложими и по отношение на такива договори?
3)
При утвърдителен отговор на първия или втория въпрос, може ли национален съд да извърши преценка за неравноправност в съответствие с член 3 от Директива 93/13 на договорна клауза, която предвижда, че за предоставянето на посочените в договора услуги за подпомагане на развитието и кариерата в определен спорт младият спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от приходите, които ще получава през следващите 15 години, и да не приеме, че посочената клауза е част от клаузите, които не подлежат на преценка за неравноправност съгласно член 4, параграф 2 от Директива 93/13?
4)
При утвърдителен отговор на третия въпрос, следва ли договорна клауза, която предвижда, че за предоставянето на посочените в договора услуги за подпомагане на развитието и кариерата на спортист младият спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от приходите, които ще получава през следващите 15 години, да се счита за съставена на ясен и разбираем език по смисъла на член 5 от Директива 93/13, като се има предвид, че към момента на сключване на договора младият спортист не е разполагал с ясна информация за стойността на предоставената услуга и за сумата, която трябва да плаща за нея, която информация да му позволи да оцени финансовите последици, които могат да настъпят за него?
5)
При утвърдителен отговор на третия въпрос, следва ли да се счита, че договорна клауза, която предвижда, че за предоставянето на посочените в договора услуги за подпомагане на развитието и кариерата на спортист младият спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от приходите, които ще получава през следващите 15 години, представлява по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13 клауза, която създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора, като се има предвид, че този параграф не свързва стойността на предоставената услуга с разходите на потребителя?
6)
При утвърдителен отговор на петия въпрос, противоречи ли на член 6, параграф 1 от Директива 93/13 решение на национален съд, с което сумата, която може да се изиска да бъде платена от потребителя на доставчика на услуги, се намалява до размера на действителните разходи, направени от него за предоставянето на услугите на потребителя въз основа на договора?
7)
При отрицателен отговор на третия въпрос и ако договорната клауза, която предвижда, че за предоставянето на посочените в договора услуги за подпомагане на развитието и кариерата на спортист потребителят се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от приходите, които ще получава през следващите 15 години, не подлежи на преценка за неравноправност в съответствие с член 4, параграф 2 от Директива 93/13, може ли националният съд, след като установи, че размерът на възнаграждението е явно непропорционален на приноса на доставчика на услуги, все пак да обяви тази договорна клауза за неравноправна на основание на националното право?
8)
При утвърдителен отговор на седмия въпрос, трябва ли в случай на договор, сключен с потребител, когато член 8а от [Директива 93/13, изменена с Директива 2011/83,] все още не е бил влязъл в сила, да се вземе предвид предоставената в съответствие с член 8а от [Директива 93/13, изменена с Директива 2011/83,] информация от държавата членка на Европейската комисия относно приети от държавата членка в съответствие с член 8 от [Директива 93/13] разпоредби, и ако това е така — ограничена ли е компетентността на националните съдилища от предоставената от държавата членка информация в съответствие с член 8а от [Директива 93/13, изменена с Директива 2011/83], когато държавата членка е посочила, че нейното законодателство не превишава установените в тази Директива минимални правила?
9)
При утвърдителен отговор на първия или втория въпрос, какво значение има с оглед на член 17, параграф 1 от Хартата във връзка с член 24 от нея за прилагането на правната уредба, с която в националния правен ред са транспонирани разпоредбите на Директива 93/13, обстоятелството, че към момента на сключване на договора за предоставяне на съответните услуги с петнадесетгодишен срок младият спортист не е бил навършил пълнолетие, поради което посоченият договор е сключен от неговите родители от името на ненавършилото пълнолетие лице, задължавайки го да плаща възнаграждение в размер на 10 % от всички приходи, които получава през следващите 15 години?
10)
При отрицателен отговор на първия или втория въпрос, като се има предвид, че спортните дейности попадат в приложното поле на правото на Съюза, нарушава ли основните права, гарантирани от член 17, параграф 1 от Хартата във връзка с член 24, параграф 2 от нея, договор за предоставяне на услуги с петнадесетгодишен срок, сключен с ненавършил пълнолетие млад спортист от родителите му от негово име, който задължава посоченото ненавършило пълнолетие лице да плаща възнаграждение в размер на 10 % от всички приходи, които получава през следващите 15 години?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
34
A твърди, че някои от поставените въпроси са недопустими.
35
На първо място, въпроси от трети до пети били недопустими, тъй като с тях запитващата юрисдикция по същество искала от Съда не да тълкува правото на Съюза, а да го приложи към конкретен случай, по-специално като определи дали разглежданата в главното производство клауза попада в приложното поле на член 4, параграф 2 от Директива 93/13, и ако това не е така, дали противоречи на член 5 и член 3, параграф 1 от тази директива.
36
На второ място, седмият въпрос поставял проблем от чисто хипотетично естество при липсата на правно основание в латвийското право за установяване на прекомерния характер на възвръщаемостта на инвестицията.
37
На трето място, деветият и десетия въпрос, които се отнасяли до приложимостта на Хартата към хоризонталните отношения, били недопустими, първо, тъй като били твърде абстрактни и по същество представлявали искане за консултативно становище, и второ, тъй като Хартата не била приложима по настоящото дело.
38
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда, в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото в главното производство — релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването или до валидността на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. От това следва, че свързан с правото на Съюза преюдициален въпрос се ползва с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по такъв въпрос само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора по главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 29 юни 2023 г., International Protection Appeals Tribunal и др. (Атентат в Пакистан), C‑756/21, EU:C:2023:523, т. 35 и 36 и цитираната съдебна практика).
39
В настоящия случай обаче не е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство или че проблемът е от хипотетично естество. Освен това актът за преюдициално запитване описва достатъчно подробно правната и фактическата обстановка, в която се вписва спорът по главното производство, за да може Съдът да бъде полезен с отговора си на поставените му въпроси.
40
По-специално, от една страна, що се отнася до третия, четвъртия, петия, деветия и десетия въпрос, от акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция иска да установи смисъла и обхвата на няколко разпоредби от Директива 93/13, евентуално във връзка с някои разпоредби от Хартата, за да определи дали може да осъществи контрол за неравноправност на разглежданата в главното производство договорна клауза в приложение на тази директива. Както отбелязва генералният адвокат в точка 39 от заключението си, тази юрисдикция не иска от Съда да приложи разглежданите разпоредби на Директива 93/13 към фактите по главното производство, нито да замести нейната преценка със собствената си.
41
От друга страна, що се отнася до твърдения хипотетичен характер на седмия въпрос, който според А произтичал от липсата на възможност латвийското право да констатира прекомерния характер на възвръщаемостта на инвестицията, трябва да се припомни, че в рамките на производството по член 267 ДФЕС функциите на Съда и тези на запитващата юрисдикция са ясно разграничени и че именно от компетентност на последната е да тълкува националното законодателство (решение от 15 януари 2013 г., Križan и др., C‑416/10, EU:C:2013:8, т. 58 и цитираната съдебна практика). При все това предложеното от A тълкуване на националното право, що се отнася до невъзможността да се установи прекомерният характер на възвръщаемостта на инвестицията, не е достатъчно, за да се обори презумпцията за релевантност, припомнена в точка 38 от настоящото решение.
42
Следователно поставените от запитващата юрисдикция въпроси са допустими.
По същество
По първия въпрос
43
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1, параграф 1 и член 2, буква б) от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че договор, сключен между, от една страна, продавач или доставчик, упражняващ дейност в областта на развитието на спортисти, и от друга страна, ненавършил пълнолетие играч „надежда“, представляван от родителите си, който при сключването на този договор не е бил нает в областта на спорта, попада в приложното поле на тази директива.
44
В това отношение най-напред следва да се отбележи, че приложното поле на Директива 93/13 е определено в член 1, параграф 1 от нея. Така съгласно това определение разглежданата директива има за цел да сближи разпоредбите на държавите членки относно неравноправните клаузи в договори, сключвани между продавач или доставчик и потребител. Ето защо става въпрос за обща директива за защита на потребителите, предназначена да се прилага във всички сектори на икономическа дейност (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2017 г., Air Berlin, C‑290/16, EU:C:2017:523, т. 44).
45
Що се отнася до понятията „потребител“ и „продавач или доставчик“, посочени в член 1, параграф 1 от Директива 93/13, член 2, букви б) и в) от тази директива ги дефинира като означаващи съответно всяко физическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на посочената директива, участва поради интереси, които са извън рамките на неговата търговска или професионална дейност, и всяко физическо или юридическо лице, което в качеството си на страна по договорите, предмет на същата директива, участва поради интереси, които са свързани със занятието, стопанската дейност или професията му, независимо дали в публичноправен, или частноправен контекст.
46
Следователно Директива 93/13 дефинира договорите, към които се прилага, според качеството на страните по тях — в зависимост от обстоятелството дали те действат, или не действат в рамките на осъществяваната от тях търговска или професионална дейност (решение от 24 октомври 2024 г., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, т. 24 и цитираната съдебна практика).
47
Следователно Директива 93/13 е приложима в хипотеза на договор, сключен между, от една страна, продавач или доставчик, упражняващ дейност в областта на развитието на спортисти, и от друга страна, ненавършил пълнолетие играч „надежда“, представляван от родителите си, който при сключването на този договор не е извършвал съответната спортна дейност по занятие.
48
Този извод не може да бъде опроверган, когато, както в делото по главното производство, след сключването на този договор потребителят е станал професионален играч.
49
Всъщност е постановено, че качеството „потребител“ на дадено лице трябва да се преценява към момента на сключване на разглеждания договор (вж. в този смисъл решения от 9 юли 2020 г., Raiffeisen Bank и BRD Groupe Société Générale, C‑698/18 и C‑699/18, EU:C:2020:537, т. 73 и от 24 октомври 2024 г., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, т. 32).
50
Следователно ненавършило пълнолетие лице, което към датата на сключване на договор за услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата не е извършвало съответната спортна дейност по занятие, не губи качеството си „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) от Директива 93/13 поради факта, че в хода на изпълнението на договора е станало професионален играч.
51
В това отношение следва също да се добави, че сам по себе си фактът, че този потребител е считан за играч „надежда“ в спортната дисциплина, в която впоследствие е станал професионален играч, не може да промени качеството, което той е притежавал към датата на сключване на разглеждания договор, нито обстоятелството, че предметът на този договор е свързан с евентуалната бъдеща професионална кариера на този спортист.
52
Също така фактът, че съответният потребител е можел да има познания или да разполага с потенциално важна информация в спортната дисциплина, в рамките на която впоследствие е станал професионален играч, е ирелевантен за неговото качество към датата на сключване на разглеждания в главното производство договор.
53
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика понятието „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) от Директива 93/13 е обективно и не зависи от познанията, които съответното лице може да има, или от информацията, с която то действително разполага (решение от 3 септември 2015 г., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, т. 21).
54
С оглед на изложените по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 1, параграф 1 и член 2, буква б) от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че договор за услуги за подпомагане на развитието и кариерата на спортист, сключен между, от една страна, продавач или доставчик, упражняващ дейност в областта на развитието на спортисти, и от друга страна, ненавършил пълнолетие играч „надежда“, представляван от родителите си, който при сключването на този договор все още не е бил нает в областта на спорта и следователно е имал качеството „потребител“, попада в приложното поле на тази директива.
По втория въпрос
55
Не е необходимо да се отговаря на втория въпрос, тъй като той е поставен само в случай на отрицателен отговор на първия въпрос.
По третия въпрос
56
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 2 и член 8 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че национална юрисдикция може да прецени с оглед на член 3 от тази директива неравноправния характер на договорна клауза, която предвижда, че за предоставянето на посочените в договора услуги за подпомагане на развитието и кариерата в определен спорт младият спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор.
57
В това отношение следва да се припомни, че член 4, параграф 2 от Директива 93/13 предвижда, че преценката за неравноправния характер не се свързва с клаузите относно основния предмет на договора, нито с клаузите относно съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и доставените стоки или предоставените услуги, от друга, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език.
58
Съгласно практиката на Съда клаузите, посочени в член 4, параграф 2, независимо че попадат в приложното поле на Директива 93/13, не подлежат на преценка за неравноправния им характер, ако след разглеждане на всеки отделен случай компетентната национална юрисдикция приеме, че те са били изразени от продавача или доставчика на ясен и разбираем език. Следователно тази разпоредба цели единствено да определи правилата и обхвата на контрола по същество на договорните клаузи, които не са договорени индивидуално и описват основни престации по договорите, сключени между продавач или доставчик на услуги и потребител (вж. в този смисъл решение от 3 юни 2010 г., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, т. 32 и 34). Освен това съгласно посочената разпоредба обстоятелството, че дадена клауза не е изразена на ясен и разбираем език, само по себе си не може да я направи неравноправна (решение от 13 юли 2023 г., Banco Santander (Използване на официален индекс като референтен), C‑265/22, EU:C:2023:578, т. 66 и цитираната съдебна практика).
59
Когато, както в спора по главното производство, даден договор има за предмет предоставянето на услуги за подпомагане на развитието и кариерата в определен спорт, които са посочени в договора, договорна клауза, предвиждаща, че за предоставянето на такива услуги сключилият договора млад спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на посочения договор, е релевантна, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 87 от заключението си, за целите на определянето на основния предмет на договора или на съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, и на доставените стоки или предоставените услуги, от друга, по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 93/13.
60
От това следва, че посочената клауза попада в приложното поле на разглеждания член 4, параграф 2 и следователно по принцип националната юрисдикция може да извърши преценка на нейния неравноправен характер само ако стигне до извода, че тя не е съставена на ясен и разбираем език.
61
В конкретния случай обаче от преюдициалното запитване става ясно, че към датата на сключване на разглеждания в главното производство договор, а именно 14 януари 2009 г., някои разпоредби на Директива 93/13, по-специално член 4, параграф 2 от нея, все още не са били транспонирани от Република Латвия в нейния правен ред, като транспонирането на посочената разпоредба е влязло в сила едва на 1 юли 2014 г.
62
В това отношение следва да се припомни, че член 8 от Директива 93/13 изрично предвижда възможността държавите членки „да приемат или да запазят в сила по-строгите действащи разпоредби, които са в съответствие с Договора, в областта на [тази] директива, с цел да осигурят максимална степен на защита за потребителите“.
63
Въз основа на това Съдът стига до извода, че на държавите членки не би могло да се попречи да оставят в сила или да приемат, в цялата регламентирана от Директива 93/13 област, към която спадат клаузите по член 4, параграф 2 от нея, по-строги от предвидените в самата директива правила, стига те да целят да осигурят по-високо ниво на защита на потребителите (решение от 3 юни 2010 г., Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, EU:C:2010:309, т. 35 и 40).
64
Така, когато националното право позволява това, в рамките на спор относно договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, националната юрисдикция може да прецени неравноправния характер на клауза, която не е индивидуално договорена и която се отнася по-специално до основния предмет на този договор, дори в случаите, когато тази клауза е съставена предварително от продавача или доставчика на ясен и разбираем език.
65
Следователно запитващата юрисдикция трябва да провери дали към момента на сключване на договора от 14 януари 2009 г. националното право е позволявало да се прецени неравноправният характер на клауза, попадаща в приложното поле на член 4, параграф 2 от Директива 93/13, включително в случаите, когато тази клауза е била съставена на ясен и разбираем език.
66
С оглед на гореизложеното на третия въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 2 и член 8 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че в приложното поле на тези разпоредби попада договорна клауза, която предвижда, че в замяна на предоставянето на услуги за подпомагане на развитието и кариерата в определен спорт, които са посочени в договора, младият спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор. Следователно националната юрисдикция по принцип може да прецени неравноправния характер на такава клауза с оглед на член 3 от тази директива само ако стигне до извода, че тя не е изразена на ясен и разбираем език. Посочените разпоредби обаче допускат национална правна уредба, която разрешава извършването на съдебен контрол за неравноправност на посочената клауза дори когато тя е изразена на ясен и разбираем език.
По четвъртия въпрос
67
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 5 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че клауза от договор, в която се предвижда единствено, че като насрещна престация за предоставянето на услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата спортистът се задължава да плаща на доставчика възнаграждение, равно на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор, без да се прави друго уточнение, трябва да се счита за изразена на ясен и разбираем език по смисъла на тази разпоредба.
68
В това отношение член 5 от Директива 93/13 предвижда, от една страна, при договори, в които всички или определени клаузи се предлагат на потребителя в писмен вид, тези условия да се съставят на ясен и разбираем език, а от друга страна, при наличие на съмнение за смисъла на определена клауза тя се тълкува в най-благоприятен за потребителя смисъл.
69
Що се отнася до изискването за прозрачност на договорните клаузи, предвидено както в член 4, параграф 2, така и в член 5 от Директива 93/13, Съдът подчертава, че това изискване не може да бъде ограничено единствено до разбираемия характер на тези клаузи от формална и граматическа гледна точка, а трябва да се тълкува разширително, като се има предвид, че потребителят е в положението на по-слабата страна в отношенията с продавача или доставчика, по-специално по отношение на степента си на информираност (вж. в този смисъл решение от 20 септември 2017 г., Andriciuc и др., C‑186/16, EU:C:2017:703, т. 44 и цитираната съдебна практика).
70
Следователно посоченото изискване за прозрачност налага не само дадена клауза да бъде разбираема за съответния потребител от формална и граматическа гледна точка, но и в договора да е прозрачно изложено конкретното функциониране на механизма, за който се отнася съответната клауза, както и евентуално отношението между този механизъм и механизма, предвиден в други клаузи, така че потребителят да може да прецени въз основа на ясни и разбираеми критерии произтичащите за него икономически последици (вж. в този смисъл решение от 12 януари 2023 г., D.V. (Адвокатско възнаграждение — Принцип на почасовата ставка), C‑395/21, EU:C:2023:14, т. 36 и 37 и цитираната съдебна практика).
71
Преценката дали това изискване е спазено, трябва да се извърши от националния съд с оглед на всички релевантни факти. По-конкретно, този съд трябва да провери, като вземе предвид обстоятелствата около сключването на договора, дали на потребителя са били съобщени всички данни, които могат да имат отражение върху обхвата на неговото задължение, като му позволят да прецени финансовите последици от него (вж. в този смисъл решение от 12 януари 2023 г., D.V. (Адвокатско възнаграждение — Принцип на почасовата ставка), C‑395/21, EU:C:2023:14, т. 38 и цитираната съдебна практика).
72
В това отношение в рамките на спор относно клауза за плащане на адвокатско възнаграждение Съдът постановява, че макар от продавача или доставчика да не може да се изисква да информира потребителя за окончателните финансови последици от поетия от него ангажимент, които зависят от бъдещи, непредвидими и независещи от волята на този продавач или доставчик събития, това не променя факта, че информацията, която той е длъжен да съобщи преди сключването на договора, трябва да позволи на потребителя да вземе решение, основано на благоразумие и добра информираност, от една страна, относно възможността такива събития да настъпят, и от друга страна, относно последиците, които могат да произтекат от подобни събития по отношение на продължителността на предоставянето на правните услуги (вж. в този смисъл решение от 12 януари 2023 г., D.V. (Адвокатско възнаграждение — Принцип на почасовата ставка), C‑395/21, EU:C:2023:14, т. 43).
73
В настоящия случай запитващата юрисдикция следва да прецени, като вземе предвид характеристиките, присъщи на клауза като разглежданата в главното производство, и всички релевантни обстоятелства около сключването на договора от 14 януари 2009 г., дали информацията, предоставена от продавача или доставчика преди сключването на този договор, е позволила на потребителя да вземе решение, основано на благоразумие и добра информираност относно финансовите последици от сключването на посочения договор (вж. по аналогия решение от 12 януари 2023 г., D.V. (Адвокатско възнаграждение — Принцип на почасовата ставка), C‑395/21, EU:C:2023:14, т. 44).
74
Що се отнася до характеристиките на клауза като разглежданата в главното производство, която предвижда изчисляването на размера на възнаграждението на доставчика на услуги въз основа на фиксиран процент от бъдещите доходи на съдоговорителя за определен период, следва да се отбележи, че сама по себе си подобна клауза може да се счита за годна да позволи на заинтересованото лице да прецени какви са за него евентуалните икономически последици от тази клауза, само доколкото тя описва точно съответните доходи. Запитващата юрисдикция следва да провери дали указването в договора от 14 януари 2009 г., че възнаграждението на доставчика на услуги се изчислява въз основа на фиксиран процент от всички нетни доходи от игри, реклама, маркетинг и медийни изяви, свързани със съответния спорт, може само по себе си да се счита за отговарящо на такава степен на точност. Необходимо е също така естеството на услугите, предоставени в замяна на предвиденото възнаграждение, да може да бъде разбрано или изведено от разглеждането на целия договор (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2019 г., Kiss и CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, т. 43).
75
В крайна сметка запитващата юрисдикция следва да провери дали към момента на сключване на договора от 14 януари 2009 г. заинтересованото лице е разполагало както относно естеството на услугите, които е следвало да бъдат предоставени от продавача или доставчика, така и относно базата за изчисляване на размера на възнаграждението, което е трябвало да плаща, с цялата необходима информация, която да му позволи да прецени икономическите последици от поетия ангажимент.
76
С оглед на изложените по-горе съображения на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 5 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не е съставена на ясен и разбираем език по смисъла на тази разпоредба клауза от договор, която предвижда единствено, че като насрещна престация за предоставянето на услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата спортистът се задължава да плаща на доставчика възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор, без преди сключването на договора да е съобщена на потребителя цялата необходима информация, за да може той да прецени икономическите последици от поетия ангажимент.
По петия въпрос
77
С петия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че клауза от договор, която предвижда, че като насрещна престация за предоставянето на услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата млад спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор, създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните, произтичащи от договора, в случай че тази клауза не установява връзка между стойността на предоставената услуга и нейната цена за потребителя.
78
В това отношение е важно да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда компетентността на последния обхваща тълкуването на понятията в Директива 93/13, както и критериите, които националният съд може или трябва да прилага при проверката на договорна клауза от гледна точка на разпоредбите на тази директива, като се има предвид, че националният съд има правомощието въз основа на тези критерии конкретно да квалифицира съответната договорна клауза с оглед на обстоятелствата по разглежданото от него дело. От това следва, че Съдът трябва единствено да даде на запитващата юрисдикция насоките, които тя следва да вземе под внимание (решение от 13 юли 2023 г., Banco Santander (Използване на официален индекс като референтен), C‑265/22, EU:C:2023:578, т. 50).
79
Член 3, параграф 1 от Директива 93/13 предвижда, че в случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
80
При преценката за неравноправност на договорна клауза, която не е индивидуално договорена, каквато преценка националният съд следва да извърши съгласно член 3, параграф 1 от Директива 93/13, той трябва да прецени, с оглед на всички обстоятелства по делото, първо, евентуалното неспазване на изискването за добросъвестност и второ, наличието на евентуална значителна неравнопоставеност в ущърб на потребителя по смисъла на тази разпоредба (решение от 13 юли 2023 г., Banco Santander (Използване на официален индекс като референтен), C‑265/22, EU:C:2023:578, т. 63).
81
За да бъдат уточнени тези понятия, следва да се припомни, от една страна, във връзка с въпроса при какви обстоятелства възниква такава неравнопоставеност „въпреки изискването за добросъвестност“, че предвид шестнадесето съображение от Директива 93/13 националният съд трябва да провери дали, като постъпва добросъвестно и справедливо с потребителя, продавачът или доставчикът може основателно да очаква, че потребителят ще се съгласи с подобна клауза при индивидуални преговори (решение от 13 юли 2023 г., Banco Santander (Използване на официален индекс като референтен), C‑265/22, EU:C:2023:578, т. 64).
82
От друга страна, за да се определи дали дадена клауза създава в ущърб на потребителя „значителна неравнопоставеност“ между произтичащите от договора права и задължения на страните по него, следва по-специално да се вземат предвид разпоредбите на националното право, приложими при липсата на уговорка между страните, така че да се прецени дали и евентуално в каква степен по силата на договора потребителят е поставен в по-неблагоприятно правно положение от предвиденото в действащото национално право (решение от 13 юли 2023 г., Banco Santander (Използване на официален индекс като референтен), C‑265/22, EU:C:2023:578, т. 65).
83
Едва вследствие на такъв сравнителен анализ националният съд може да установи дали и евентуално в каква степен по силата на договора потребителят е поставен в по-неблагоприятно правно положение от предвиденото в действащото национално право.
84
При това положение, както отбелязва генералният адвокат в точка 91 от заключението си, за да се прецени наличието на значителна неравнопоставеност, могат да се вземат предвид и други фактори, като например съществуващите към датата на сключване на разглеждания договор добросъвестни и справедливи пазарни практики относно възнагражденията в съответната спортна област или задълженията, които разумно информираният потребител може да очаква да поеме с оглед на тези практики.
85
Накрая, съгласно член 4, параграф 1 от Директива 93/13 националният съд е длъжен да прецени неравноправния характер на дадена договорна клауза, като вземе предвид естеството на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича (вж. в този смисъл решение от 4 юли 2024 г., Caixabank и др. (Контрол за прозрачност в рамките на производства по колективни искове), C‑450/22, EU:C:2024:577, т. 29 и цитираната съдебна практика).
86
В настоящия случай, както отбелязва генералният адвокат в точка 95 от заключението си, запитващата юрисдикция ще трябва да вземе предвид различни елементи на договора от 14 януари 2009 г., като например факта, че по самото си естество този договор съдържа рисков фактор за А. Всъщност в посочения договор се предвижда, че на A се дължи възнаграждение само при условие че доходите достигат поне 1500 евро месечно, че C може едностранно да прекрати този договор, без да заплаща обезщетения, по-специално ако реши да не продължи професионалната си кариера, или още че предоставените от A услуги са без гаранция, че C ще постигне очаквания резултат, а именно да стане професионален играч (вж. по аналогия решение от 16 март 2010 г., Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, т. 42).
87
С оглед на изложените по-горе съображения на петия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че клауза от договор, съгласно която като насрещна престация за предоставянето на услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата млад спортист се задължава да плаща възнаграждение, равно на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор, не създава значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните в ущърб на потребителя само поради факта, че тази клауза не установява връзка между стойността на предоставената услуга и нейната цена за потребителя. Всъщност наличието на такава неравнопоставеност трябва да се преценява с оглед по-специално на разпоредбите на националното право, приложими при липсата на уговорка между страните, на съществуващите към датата на сключване на договора добросъвестни и справедливи пазарни практики относно възнагражденията в съответната спортна област, както и на всички обстоятелства, довели до сключването на посочения договор, и на всички останали клаузи в договора или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
По шестия въпрос
88
С шестия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална юрисдикция, която е установила, че клауза от договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, има неравноправен характер по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива, да намали дължимата от потребителя сума до размера на разходите, действително направени от доставчика на услуги при изпълнението на този договор.
89
В това отношение член 6, параграф 1 от Директива 93/13 гласи, че държавите членки определят изискването включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи.
90
Това е императивна разпоредба, с която се цели замяната на формалното равновесие, което договорът установява между правата и задълженията на съдоговорителите, с действително равновесие, което може да възстанови равенството между тях (решение от 30 май 2013 г., Asbeek Brusse и de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, т. 38).
91
При тези условия посочената норма трябва да се приеме за разпоредба, равностойна на националните норми, които имат ранг на императивни норми във вътрешния правопорядък (решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др., C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 54), поради което трябва да се счита, че неравноправната клауза никога не е съществувала.
92
Що се отнася до възможността националният съд, който е установил, че клауза от договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, е неравноправна, да измени съдържанието на тази клауза, вместо просто да не я приложи спрямо потребителя, следва да се отбележи, че член 6, параграф 1 от Директива 93/13 не може да се разбира в смисъл, че позволява на националния съд да прибегне до такава възможност (вж. в този смисъл решение от 14 юни 2012 г., Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, т. 71).
93
Ако националният съд има правомощието да променя съдържанието на неравноправните клаузи, съдържащи се в такива договори, това правомощие може да засегне предвидената в член 7 от Директива 93/13 дългосрочна цел. Всъщност това правомощие би способствало за премахването на възпиращия ефект, който се упражнява върху продавачите и доставчиците чрез самото неприлагане на неравноправните клаузи спрямо потребителя, доколкото продавачите и доставчиците биха били изкушени да използват посочените клаузи, ако знаят, че дори и въпросните клаузи да бъдат обявени за нищожни, договорът ще може да бъде допълнен в нужната степен от националния съд, така че да се съхранят интересите им (решение от 26 март 2019 г., Abanca Corporación Bancaria и Bankia, C‑70/17 и C‑179/17, EU:C:2019:250, т. 54).
94
Съгласно член 6, параграф 1 от Директива 93/13 съответният договор може да бъде запазен, доколкото съгласно нормите на вътрешното право съществува правна възможност за такова запазване на договора без неравноправните клаузи, което трябва да се провери, като се приложи обективен подход (решение от 3 октомври 2019 г., Dziubak, C‑260/18, EU:C:2019:819, т. 39).
95
С оглед на изложените по-горе съображения на шестия въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална юрисдикция, която е установила, че клауза от договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, е неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива, да намали дължимата от потребителя сума до размера на разходите, действително направени от доставчика на услуги при изпълнението на този договор.
По седмия и осмия въпрос
96
Не е необходимо да се отговаря на седмия и осмия въпрос, тъй като те са поставени само в случай на отрицателен отговор на третия въпрос.
По деветия въпрос
97
С деветия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 93/13 във връзка с член 17, параграф 1 и член 24, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че когато клауза от договор предвижда, че като насрещна престация за предоставянето на услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата потребителят се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор, обстоятелството, че потребителят е бил непълнолетен при сключването на посочения договор и че родителите му са сключили този договор от негово име, е релевантно за преценката на неравноправния характер на подобна клауза.
98
Следва да се припомни, че приложното поле на Хартата спрямо действията на държавите членки е определено в член 51, параграф 1 от същата, съгласно който разпоредбите на Хартата се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза.
99
В настоящия случай в отговор на първия въпрос Съдът констатира приложимостта на Директива 93/13 към договор като разглеждания в главното производство, така че националната правна уредба, в приложното поле на която попада спорът в главното производство, представлява прилагане на тази директива и следователно на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата.
100
Следователно при прилагането на Директива 93/13 запитващата юрисдикция е длъжна да зачита основните права, закрепени в Хартата, сред които са предвидените в членове 17 и 24 от нея основни права, които съответно са правото на собственост и правата на детето.
101
Що се отнася по-специално до правата на детето, гарантирани в член 24 от Хартата, те включват по-специално задължението при всички действия, които се предприемат по отношение на децата, висшият интерес на детето да бъде взет предвид като първостепенно съображение.
102
Следователно, макар Директива 93/13 да не споменава ненавършилите пълнолетие потребители, от член 24, параграф 2 от Хартата, както и от член 3, параграф 1 от Международната конвенция за правата на детето, приета от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 20 ноември 1989 г., към който изрично препращат разясненията относно член 24 от Хартата, следва, че висшият интерес на детето трябва да се вземе предвид не само при преценката по същество на молбите, които се отнасят до деца, но и да окаже влияние върху процеса на вземане на решения, предхождащ тази преценка, посредством специални процесуални гаранции. Всъщност, както отбелязва Комитетът по правата на детето на ООН, изразът „висш интерес на детето“ по смисъла на този член 3, параграф 1 препраща едновременно към материално право, към тълкувателен принцип и към процесуалноправна норма (решение от 11 юни 2024 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Жени, които се отъждествяват с ценността за равенство между половете), C‑646/21, EU:C:2024:487, т. 73).
103
При това положение задължението за зачитане на висшия интерес на детето, което в частност е задължение на националната юрисдикция, не изключва възможността в настоящия случай тя да вземе предвид обстоятелството, че родителите на C, които са го представлявали при сключването на договора от 14 януари 2009 г., са имали познания в областта на професионалния спорт, или че C е бил на 17 години към датата на сключването на този договор.
104
С оглед на изложените по-горе съображения на деветия въпрос следва да се отговори, че Директива 93/13 във връзка с член 17, параграф 1 и член 24, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че когато клауза от договор предвижда, че като насрещна престация за предоставянето на услуги в подкрепа на развитието на спорта и кариерата потребителят се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на посочения договор, обстоятелството, че потребителят е бил непълнолетен при сключването на разглеждания договор и родителите му са сключили този договор от негово име, е релевантно за преценката на неравноправния характер на такава клауза.
По десетия въпрос
105
Не е необходимо да се отговаря на десетия въпрос, тъй като той е поставен само в случай на отрицателен отговор на първия въпрос.
По съдебните разноски
106
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Член 1, параграф 1 и член 2), буква б) от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори
трябва да се тълкуват в смисъл, че
договор за услуги за подпомагане на развитието и кариерата на спортист, сключен между, от една страна, продавач или доставчик, упражняващ дейност в областта на развитието на спортисти, и от друга страна, ненавършил пълнолетие играч „надежда“, представляван от родителите си, който при сключването на този договор все още не е бил нает в областта на спорта и следователно е имал качеството „потребител“, попада в приложното поле на тази директива.
2)
Член 4, параграф 2 и член 8 от Директива 93/13
трябва да се тълкуват в смисъл, че
в приложното поле на тези разпоредби попада договорна клауза, която предвижда, че в замяна на предоставянето на услуги за подпомагане на развитието и кариерата в определен спорт, които са посочени в договора, младият спортист се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор. Следователно националната юрисдикция по принцип може да прецени неравноправния характер на подобна клауза с оглед на член 3 от разглежданата директива само ако стигне до извода, че тази клауза не е изразена на ясен и разбираем език. Посочените разпоредби обаче допускат национална правна уредба, която разрешава извършването на съдебен контрол за неравноправност на посочената клауза дори когато тя е изразена на ясен и разбираем език.
3)
Член 5 от Директива 93/13
трябва да се тълкува в смисъл, че
не е съставена на ясен и разбираем език по смисъла на тази разпоредба клауза от договор, която предвижда единствено, че като насрещна престация за предоставянето на услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата спортистът се задължава да плаща на доставчика възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор, без преди сключването на договора да е съобщена на потребителя цялата необходима информация, за да може той да прецени икономическите последици от поетия ангажимент.
4)
Член 3, параграф 1 от Директива 93/13
трябва да се тълкува в смисъл, че
клауза от договор, съгласно която като насрещна престация за предоставянето на услуги за подпомагане на спортното развитие и кариерата млад спортист се задължава да плаща възнаграждение, равно на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на този договор, не създава значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните в ущърб на потребителя само поради факта, че тази клауза не установява връзка между стойността на предоставената услуга и нейната цена за потребителя. Всъщност наличието на такава неравнопоставеност трябва да се преценява с оглед по-специално на разпоредбите на националното право, приложими при липсата на уговорка между страните, на съществуващите към датата на сключване на договора добросъвестни и справедливи пазарни практики относно възнагражденията в съответната спортна област, както и на всички обстоятелства, довели до сключването на посочения договор, и на всички останали клаузи в договора или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
5)
Член 6, параграф 1 от Директива 93/13
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална юрисдикция, която е установила, че клауза от договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, е неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива, да намали дължимата от потребителя сума до размера на разходите, действително направени от доставчика на услуги при изпълнението на този договор.
6)
Директива 93/13 във връзка с член 17, параграф 1 и член 24, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато клауза от договор предвижда, че като насрещна престация за предоставянето на услуги в подкрепа на развитието на спорта и кариерата потребителят се задължава да плаща възнаграждение в размер на 10 % от доходите, които ще получава през петнадесетте години след сключването на посочения договор, обстоятелството, че потребителят е бил непълнолетен при сключването на разглеждания договор и родителите му са сключили този договор от негово име, е релевантно за преценката на неравноправния характер на такава клауза.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: латвийски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.