GENERALINĖS ADVOKATĖS
TAMARA ĆAPETA IŠVADA,
pateikta 2025 m. gruodžio 11 d.(1)
Byla C‑488/24
D. V.
prieš
MB „Kigas“,
dalyvaujant
Valstybinei vartotojų teisių apsaugos tarnybai
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Vartojimo sutartys – Tarptautinio krovinių vežimo paslaugos teikimas – Direktyva 2011/83/ES – Vartotojų teisių direktyva – 5 straipsnis – Prekiautojams nustatyta pareiga prieš sudarant sutartį pateikti vartotojams informaciją – Šios pareigos turinys – Informacija apie pagrindines sutarties ypatybes – Informacija apie visą paslaugos kainą – Informacija apie muitus – Direktyva 2005/29/EB – Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva – Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencija (CMR) – 7 straipsnis “
I.      Įvadas
1.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su vartotojo ir prekiautojo sudaryta tarptautinio krovinių vežimo sutartimi. Pagal šią sutartį keli šio vartotojo asmeniniai daiktai buvo gabenami iš Norvegijos į Lietuvą.
2.        Įvežant prekes į Europos Sąjungą, prekiautojo darbuotojas buvo sustabdytas Švedijos muitinės pareigūnų ir informuotas, kad už vežamas prekes reikia sumokėti muitą. Sumokėjęs šiuos muitus, prekiautojas paprašė vartotojo grąžinti sumokėtą sumą. Vis dėlto vartotojas atsisakė sumokėti muitų sumą, motyvuodamas tuo, kad prekiautojas neįvykdė pareigos pateikti informaciją prieš sudarant sutartį, nes jo neinformavo apie atitinkamas prekių vežimui taikomas muitinės procedūras.
3.        Direktyvoje 2011/83/ES (toliau – Vartotojų teisių direktyva)(2) nustatyti reikalavimai dėl informacijos, kurią prekiautojai turi pateikti vartotojams prieš sudarant sutartį, siekiant užtikrinti tinkamą aukšto vartotojų apsaugos lygio ir įmonių konkurencingumo pusiausvyrą(3). Vis dėlto joje nėra aiškiai apibrėžtas šios pareigos informuoti turinys ir, konkrečiau kalbant, iš šios nuostatos teksto nėra aišku, ko prekiautojai, teikiantys tarptautinio krovinių vežimo paslaugą, turi imtis, kad įvykdytų šią pareigą.
4.        Dėl tokio neaiškumo Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, kuris šioje byloje yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prašo Teisingumo Teismo išaiškinti, ar Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalis turėtų būti suprantama taip, kad prekiautojas, teikiantis vartotojui tarptautinio vežimo paslaugą, privalo informuoti šį vartotoją apie vežimui taikytinas muitinės procedūras.
II.    Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
5.        Ieškovas pagrindinėje byloje D. V. (prekių siuntėjas ir vartotojas) su atsakove MB „Kigas“ (toliau – Kigas) telefonu sudarė žodinę sutartį dėl prekių pervežimo.
6.        Pagal tą sutartį mažoji bendrija Kigas įsipareigojo iš Norvegijos į Lietuvą už 450 EUR nugabenti ieškovui priklausančius du motociklus, vieną keturratį, dvi skalbimo mašinas ir dvi džiovykles. Šalys nesudarė rašytinės vežimo sutarties ir neparengė važtaraščio, kuriame būtų aprašyta išsami informacija apie vežimą.
7.        2020 m. birželio 16 d. ieškovas perdavė atsakovei prekes Norvegijoje. Remiantis liudytojo parodymais, perduodant prekes atsakovės darbuotojas paklausė ieškovo, ar reikia sustoti muitinėje, tačiau ieškovas paaiškino, kad daiktus veža sau.
8.        2020 m. birželio 17 d. atsakovės darbuotojas, vykdydamas vežimą, buvo sustabdytas Norvegijos ir Švedijos pasienyje, kur muitinės pareigūnai, atlikę patikrinimą, nusprendė, kad į Sąjungą įvežamos prekės turi būti deklaruotos muitinei. Tą pačią dieną buvo surašyta muitinės deklaracija, joje už vežamas prekes buvo nustatytas 40 899 kronų (SEK) (3 890,59 EUR) muitas; atsakovė jį sumokėjo.
9.        2020 m. birželio 18 d. atsakovė išrašė ieškovui sąskaitą faktūrą sumokėti 4 340,59 EUR sumą (450 EUR už vežimo paslaugą ir 3 890,59 EUR Švedijos muitinės institucijų už prekes nustatytų muitų).
10.      2020 m. birželio 20 d. vežėjas visas prekes, išskyrus vieną iš ieškovo motociklų, pristatė į Lietuvą, į sutartą vietą. Tada atsakovė informavo ieškovą, kad sulaikytą motociklą atiduos tik tada, kai bus apmokėta sąskaita faktūra.
11.      Tada ieškovas pareiškė ieškinį atsakovei Kauno apylinkės teisme, prašydamas šio teismo: i) pripažinti atsakovės 2020 m. birželio 18 d. išrašytą sąskaitą faktūrą nepagrįsta ir tai, kad ieškovui nekyla pareiga sumokėti joje nurodytus mokesčius, taip pat įpareigoti atsakovę išrašyti naują sąskaitą faktūrą, kurioje būtų nurodytas tik 450 EUR mokestis už paslaugas; ir ii) įpareigoti atsakovę nedelsiant grąžinti sulaikytą motociklą ieškovui.
12.      Atsakovė tame teisme pareiškė priešieškinį, juo prašė teismo: i) priteisti iš ieškovo 450 EUR už prekių pervežimą; ii) priteisti 3 876,76 EUR išlaidų atlyginimą.
13.      Tame teisme ieškovas teigė, kad atsakovė neįvykdė savo pareigos pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnį pateikti jam būtiną informaciją prieš sudarant sutartį.
14.      Toje nuostatoje apibrėžiama pareiga pateikti informaciją, taikoma sudarant kitas sutartis nei nuotolinės prekybos sutartys ar ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys. Nors pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis buvo sudaryta telefonu, todėl galėtų būti laikoma nuotolinės prekybos sutartimi ar sutartimi, sudaryta ne prekybai skirtose patalpose pagal Vartotojų teisių direktyvos 6 straipsnį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsakydamas į Teisingumo Teismo prašymą pateikti informacijos, patvirtino, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis turi būti laikoma kita nei nuotolinės prekybos ar ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartimi, todėl jai taikomas Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnis, o ne jos 6 straipsnis.
15.      Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose numatyta:
„1.      Prieš vartotojui įsipareigojant pagal bet kokią kitą sutartį, nei nuotolinės prekybos sutartis ar ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis, ar pagal atitinkamą pasiūlymą, prekiautojas aiškiai ir suprantamai pateikia vartotojui toliau nurodytą informaciją, jeigu ta informacija dar nėra akivaizdi iš konteksto:
a)      pagrindinės prekės ar paslaugos ypatybės, tiek, kiek tikslinga informacijos priemonės ir prekės ar paslaugos atžvilgiu;
<...>
c)      bendra prekių ar paslaugų kaina, į kurią įskaičiuoti mokesčiai, arba, jeigu dėl prekių arba paslaugų pobūdžio ši kaina yra tokia, kad pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto, metodas, pagal kurį ši kaina apskaičiuojama, ir, jei taikoma, visos papildomos gabenimo, pristatymo ir pašto išlaidos arba, jei tos papildomos išlaidos dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuotos iš anksto, informacija apie tai, kad gali tekti apmokėti tas papildomas išlaidas.“
16.      Remdamasis tomis nuostatomis ieškovas teigė, kad nepateikusi jam reikšmingos informacijos apie muitus atsakovė neįvykdė savo pareigos pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnį. Ieškovas tvirtino, kad dėl tokio pažeidimo neprivalo mokėti muitų.
17.      Atsakovė savo ruožtu teigė, kad pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnį neprivalėjo pateikti ieškovui informacijos apie muitus ar muitinės procedūroms reikalingus dokumentus. Be to, atsakovė nurodė, kad pagal CMR konvencijos(4) 11 straipsnį iš tikrųjų būtent ieškovas, kaip siuntėjas, turi pateikti vežėjui svarbią informaciją apie muitus.
18.      CMR konvencijos 11 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Iki krovinio perdavimo vežėjui siuntėjas privalo prie važtaraščio pridėti visus reikiamus dokumentus ir vežėjui suteikti visapusišką informaciją, reikalingą muitinės bei kitiems formalumams atlikti.
2      Vežėjas neprivalo tikrinti šių dokumentų ir informacijos teisingumo bei visapusiškumo. Siuntėjas atsako vežėjui už visus nuostolius, atsiradusius dėl to, kad šių dokumentų ir duomenų nebuvo arba jie buvo pateikti ne visi arba netikslūs, išskyrus atvejus, kai kaltas pats vežėjas.“
19.      2023 m. gegužės 17 d. sprendimu Kauno apylinkės teismas ieškovo ieškinį tenkino iš dalies, o atsakovės priešieškinį patenkino visiškai, įpareigojo ją grąžinti motociklą ieškovui ir priteisė iš ieškovo sumokėti atsakovei 450 EUR už prekių pervežimą bei 3 876,76 EUR muitų išlaidų atlyginimą.
20.      Toks sprendimas buvo apskųstas Kauno apygardos teismui (Lietuva), o šis 2023 m. lapkričio 16 d. nutartimi patvirtino žemesnės instancijos teismo sprendimą.
21.      Abu teismai nusprendė, kad šioje byloje taikytinos ir Lietuvos Respublikos civilinio kodekso nuostatos, kuriomis reglamentuojamos vartojimo sutartys, ir CMR konvencijos nuostatos. Be to, pažymėję, kad, esant vartotojų santykius reglamentuojančių nacionalinės teisės aktų ir CMR konvencijos 11 straipsnyje įtvirtintos teisės normos konkurencijai, viršenybę turėtų turėti pastaroji. Remdamiesi šiais argumentais ir pritardami atsakovei, šie teismai nusprendė, kad ieškovas, kaip prekių siuntėjas, neįvykdė savo pareigos pateikti atsakovei muitinės formalumams atlikti reikalingą informaciją ir dokumentus, todėl turėjo atlyginti atsakovei jos patirtas išlaidas muitams.
22.      Kauno apygardos teismui priėmus sprendimą, ieškovas apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
23.      Šiam teismui kyla klausimas, ar Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktas turėtų būti aiškinamas taip, kad prekiautojas, teikiantis vartotojui tarptautinio vežimo paslaugą, privalo informuoti šį vartotoją apie vežimui taikytinas muitinės procedūras.
24.      Tuo atveju, jei tokia pareiga egzistuotų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia patikslinti šios pareigos apimtį ir turinį. Konkrečiau kalbant, tam teismui kyla klausimas, ar pagal šią pareigą pateikti informaciją prekiautojas privalo: i) nurodyti vartotojui konkrečius dokumentus, kurie turi būti pateikti muitinei; ir ii) apskaičiuoti konkrečius taikytinų muitų dydžius ir informuoti vartotoją apie juos, o gal pakanka tiesiog informuoti vartotoją apie galimybę, kad gali būti taikomi muitai.
25.      Nors atsakovas yra profesionalas tarptautinio prekių vežimo srityje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui vis dėlto kyla abejonių dėl to, ar būtų proporcinga įpareigoti prekiautoją aiškintis kiekvienos jam perduotos vežti prekės ypatumus ir kiekvienam vežimui taikytinus reikalavimus, kad būtų galima apskaičiuoti taikytinus muitus.
26.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad atsakymas į klausimą dėl prekiautojo pareigos suteikti informaciją vartotojui apie tarptautinio vežimo metu taikomas muitinės procedūras apimties ir turinio pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnį padės jam įvertinti, kuri šalis pagrindinėje byloje turėtų patirti neigiamų pasekmių dėl netinkamo muitinės procedūrų įvykdymo, ir savo ruožtu nustatyti, kuri šalis turi padengti išlaidas, susijusias su muitais, atsakovės sumokėtais vežimo metu.
27.      Tokiomis aplinkybėmis Lietuvos Aukščiausiasis Teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Vartotojų teisių direktyvos] 5 straipsnio 1 dalies a punktas, nustatantis verslininko pareigą informuoti vartotoją apie paslaugos ypatybes, aiškintinas kaip reiškiantis verslininko, teikiančio tarptautinio daiktų pervežimo paslaugą vartotojui, pareigą informuoti vartotoją apie vežimui taikomas muitinės procedūras? Jeigu Direktyvos 2011/83 5 straipsnio 1 dalies a punktas aiškintinas kaip nustatantis verslininko pareigą informuoti vartotoją apie tarptautiniam pervežimui taikomas muitinės procedūras, ar verslininkui pakanka nurodyti, kad siuntėjas (vartotojas) turi pasirūpinti muitinės procedūroms reikalingais dokumentais ir sumokėti muito mokesčius, ar verslininkas turi pateikti išsamią informaciją (sąrašą) apie konkrečius muitinei pateikti reikalingus dokumentus ir taikytinus muito mokesčių tarifus (dydžius)?
2.      Ar [Vartotojų teisių direktyvos] 5 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta verslininko pareiga informuoti vartotoją apie prekių ir paslaugų kainą, į kurią įskaičiuoti mokesčiai, arba, jeigu dėl prekių arba paslaugų pobūdžio ši kaina yra tokia, kad pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto, metodą, pagal kurį ši kaina apskaičiuojama, ir, jei taikoma, visas papildomas gabenimo, pristatymo ir pašto išlaidas arba, jei tos papildomos išlaidos dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuotos iš anksto, pateikti informaciją apie tai, kad gali tekti apmokėti tas papildomas išlaidas, reiškia verslininko, teikiančio tarptautinio daiktų vežimo paslaugą, pareigą informuoti vartotoją apie konkrečiam vežimui taikomus muito mokesčius (mokesčių tarifus ir dydį)?“
28.      Rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikė Čekijos ir Lietuvos vyriausybės, taip pat Europos Komisija.
29.      Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 76 straipsnio 2 dalį nusprendė nerengti teismo posėdžio.
III. Analizė
A.      Įvadinės pastabos dėl prejudicinių klausimų
30.      Abu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikėtų nagrinėti kartu. Savo klausimais tas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar prekiautojams pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalį nustatyta pareiga informuoti vartotojus apie pagrindines tiekiamų prekių ar teikiamų paslaugų ypatybes (5 straipsnio 1 dalies a punktas) ir bendrą prekių ar paslaugų kainą (5 straipsnio 1 dalies c punktas) turi būti aiškinama taip, kad ji apima prekiautojų pareigą pateikti informaciją apie muitinės procedūras, kurios gali būti taikomos toms prekėms ar paslaugoms, ir, jei taip, kiek išsami turi būti tokia informacija.
31.      Manau, kad prieš pradedant nagrinėti šiuos klausimus būtų naudinga nurodyti tam tikras aplinkybes, pirma, susijusias su muitų taikymu į Sąjungos teritoriją iš Norvegijos įvežamoms prekėms (B dalis) ir, antra, su CMR konvencijos 11 straipsnio svarba šiai bylai (C dalis).
32.      Taigi prejudicinių klausimų analizę atliksiu dviem etapais.
33.      Pirmiausia išnagrinėsiu, ar muitinės procedūros gali būti pagrįstai laikomos viena iš „pagrindinių ypatybių“, kaip tai suprantama pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą, teikiant tarptautinio krovinių vežimo paslaugą. Remdamasi šia analize padarysiu išvadą, kad sąvoka „pagrindinės ypatybės“ tarptautinio prekių vežimo sutarties kontekste turi būti aiškinama taip, kad ji apima muitinės procedūras, todėl tokią paslaugą teikiančiam prekiautojui tenka pareiga prieš sudarant sutartį informuoti vartotoją, kad gabenamoms prekėms gali būti taikomi muitai (D dalis).
34.      Tada analizuosiu šios pareigos turinį. Konkrečiau kalbant, išnagrinėsiu, ar pagal šią pareigą prekiautojas privalo pateikti vartotojui išsamią informaciją apie konkrečius dokumentus, kuriuos reikia pateikti muitinės procedūroms, taip pat apie
konkrečias muitų normas ir dydžius, kad būtų galima apskaičiuoti bendrą muitų sumą už kiekvieną vežimą (E dalis).
B.      Muitinės procedūrų aplinkybės šioje byloje
35.      Nors Norvegija yra Europos ekonominės erdvės (EEE) narė, ji nėra ES muitų sąjungos narė. Europos ekonominės erdvės susitarimu (toliau – EEE susitarimas) į Sąjungos vidaus rinką įtraukiama ir Norvegija, užtikrinant laisvą prekių, atitinkančių Sąjungos teisės aktus, taikomus produktams, judėjimą; tačiau juo nepanaikinamos Norvegijos ir Sąjungos muitų sienos ir muitinės formalumai(5).
36.      Taigi visos iš Norvegijos į Sąjungos muitų teritoriją vežamos prekės turi būti pateiktos muitinei įvežimo punkte ir joms taikomos importo procedūros ir muitai, išskyrus atvejus, kai taikomas specialus atleidimas nuo muitų arba lengvatinis režimas.
37.      Pagal EEE susitarimą Norvegijos kilmės prekes, prie kurių pridedami būtini lengvatinę kilmę įrodantys dokumentai, gali būti leista įvežti į Sąjungą be muito.
38.      Vis dėlto prekėms, kurios nėra kilusios iš Norvegijos, arba prekėms, kurių lengvatinės kilmės neįmanoma įrodyti, ir toliau taikomas ES bendrasis muitų tarifas ir taikytinas importo PVM arba akcizai, neatsižvelgiant į tai, ar prekės gabenamos asmeniniam naudojimui, ar vykdant komercinį sandorį(6).
39.      Šiuo etapu reikėtų pažymėti, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, ar ieškovui vežamos prekės buvo kilusios iš Sąjungos, Norvegijos, ar iš trečiosios šalies, t. y. ar prekės galėjo būti atleistos nuo nustatytų muitų.
40.      Bet kuriuo atveju, kaip nurodyta, tam, kad asmuo galėtų pasinaudoti tokiu atleidimu nuo muitų, kartu su prekėmis, pateikiant jas Švedijos muitinei, turėjo būti pateikti reikiami kilmę įrodantys dokumentai. Vis dėlto šalys pagrindinėje byloje neginčijo, kad ieškovas (siuntėjas /vartotojas) nepateikė atsakovei (vežėjui /prekiautojui) dokumentų ir informacijos, susijusių su tokiomis procedūromis. Šioje byloje taip pat neginčijama, kad atsakovė nepateikė ieškovui išsamios informacijos apie muitinės procedūras, taikytinus atleidimus nuo muitų ir jų reikalavimus.
C.      Dėl CMR konvencijos 11 straipsnio taikytinumo nagrinėjamu atveju
41.      Prieš pradėdama nagrinėti prekiautojo pareigos prieš sudarant sutartį pateikti informaciją apie muitus turinį ir apimtį trumpai išnagrinėsiu atsakovės argumentus, kuriuos savo rašytinėse pastabose palaiko Čekijos vyriausybė, susijusius su CMR konvencijos 11 straipsniu.
42.      Teigdama, kad prekiautojo pareiga pateikti informaciją turi būti aiškinama siaurai, Čekijos vyriausybė tvirtina, kad pagal tarptautinio prekių vežimo sutartį, kuri neapima muitinės tarpininkavimo paslaugos (kaip, atrodo, yra šioje byloje)(7), prekiautojas tik įsipareigoja pervežti prekes, todėl šiam prekiautojui nenustatoma pareiga informuoti vartotoją apie atitinkamus muitus, nes tokia paslauga nebūtų sudarytos sutarties dalis.
43.      Grįsdama šį argumentą Čekijos vyriausybė remiasi CMR konvencijos 11 straipsniu, kuriame prekių siuntėjui (kuris šioje byloje taip pat yra vartotojas) nustatyta pareiga pateikti prekiautojams būtinus dokumentus ir bet kokią kitą informaciją, kurios reikia prekiautojui, kad jis galėtų atlikti muitinės procedūras. Prieš vertinant, ar tokia vartotojui tenkanti pareiga turėtų turėti įtakos prekiautojo pareigai prieš sudarant sutartį pateikti informaciją, pirmiausia reikės išnagrinėti, ar ši konvencija taikytina šios bylos faktinėms aplinkybėms.
44.      CMR konvencija yra teisės aktas, reglamentuojantis vežėjų atsakomybės už tarptautinį krovinių vežimą keliais nustatymą. Ši konvencija, remiantis jos 1 straipsniu, taikoma visoms krovinių vežimo kelių transporto priemonėmis už užmokestį sutartims, kai numatyta krovinio perdavimo vieta ir sutartyje nurodyta pristatymo vieta yra dviejose skirtingose valstybėse, iš kurių bent viena turi būti konvencijos susitariančioji valstybė.
45.      Šioje byloje ginčas susijęs su prekių vežimo keliais sutartimi, kurioje kaip perdavimo vieta nurodytas adresas Norvegijoje, o kaip pristatymo vieta – adresas Lietuvoje. Kadangi tiek Norvegija, tiek Lietuva yra CMR konvencijos šalys(8), šios konvencijos taikytinumo sąlygos, nustatytos jos 1 straipsnyje, yra visiškai įvykdytos(9).
46.      CMR konvencijoje pirmiausia reglamentuojamos vežėjo prievolės ir ribota atsakomybė tarptautinio vežimo keliais srityje ir reikalaujama, kad siuntėjas pateiktų dokumentus ir informaciją, reikalingus muitinės formalumams atlikti.
47.      Vis dėlto pirmiausia reikėtų pažymėti, kad, kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Lietuvos vyriausybė, CMR konvencija „jokiu būdu neapima visų privatinės teisės klausimų, kylančių iš krovinių vežimo keliais sutarčių“, ir nereglamentuoja klausimų, susijusių su vartotojų apsauga (įskaitant klausimus, susijusius su prekiautojų pareiga informuoti), kai sudaroma sutartis tarp vartotojo ir prekiautojo(10).
48.      Be to, pagal CMR konvencijos 11 straipsnį vartotojo pareiga pateikti prekiautojui muitinės formalumams atlikti reikalingą informaciją ir dokumentus atsiranda tik po tarptautinio krovinių vežimo sutarties sudarymo.
49.      Taigi tokia prievolė po sutarties sudarymo negali būti suprantama kaip paneigianti prekiautojo pareigą prieš sudarant sutartį informuoti vartotoją apie būsimas muitinės procedūras ir dokumentus, kuriuos vartotojas gali būti įpareigotas pateikti vežėjui. Kitokia išvada, mano nuomone, prieštarautų bendram Vartotojų teisių direktyvos tikslui užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį.
50.      Taigi siuntėjo pareiga pateikti tokius dokumentus atsiranda tik sudarius sutartį, todėl neturėtų daryti poveikio prekiautojo pareigai pateikti informaciją prieš sudarant sutartį.
D.      Ar muitai turi būti laikomi viena iš pagrindinių tarptautinio prekių vežimo sutarties ypatybių?
51.      Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punkte aiškiai nustatyta, kad prieš sudarydamas sutartį dėl prekės ar paslaugos prekiautojas turi pateikti vartotojui visą svarbią informaciją apie tos prekės ar paslaugos pagrindines ypatybes.
52.      Kiek tai susiję su tarptautinio prekių vežimo sutartimis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad sąvoka „pagrindinės ypatybės“ gali būti aiškinama arba siaurai, t. y. kaip apimanti tik informaciją apie vežimo teisinį santykį (pavyzdžiui, krovinio paėmimo vieta, pristatymo vieta, maršrutas ir kaina) ir neapimanti informacijos apie muitinės procedūras bei šioms procedūroms reikalingus dokumentus, arba plačiai, t. y. kad pagrindinių ypatybių sąvoka apima informaciją apie vežimui taikomas muitinės procedūras.
53.      Pareiga pateikti informaciją turi būti suprantama atsižvelgiant į platesnį teisės aktų leidėjo šia direktyva siekiamų tikslų kontekstą.
54.      Turint tai omenyje, atsižvelgiant į Vartotojų teisių direktyvos 1 straipsnyje nurodytus tikslus, t. y. prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo ir užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, šios direktyvos taikymo sritis(11), taigi ir sąvoka „informacija“, kaip ji suprantama pagal jos 5 straipsnį, turi būti aiškinama plačiai.
55.      Nors Teisingumo Teismo jurisprudencijos, kurioje būtų nagrinėjamas Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnyje nustatytos pareigos informuoti turinys, nėra daug, manau, kad tam tikros naudingos informacijos apie tai, kaip Teisingumo Teismas turėtų aiškinti šios pareigos turinį, galima pasisemti iš jo pateikto išaiškinimo, kas gali būti laikoma esminės informacijos, kurią prekiautojas turi pateikti vartotojui prieš sudarydamas sutartį pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos(12) 7 straipsnį, klaidinančiu nepateikimu.
56.      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Vartotojų teisių direktyvoje ir Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvoje vartojamos sąvokos turėtų būti aiškinamos kuo vienodžiau, nes abi direktyvos grindžiamos SESV 114 straipsniu ir jomis siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą į jų taikymo sritį patenkančiuose įstatymuose ir kituose teisės aktuose(13).
57.      Taigi Teisingumo Teismas gali remtis Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva ir ją aiškinant suformuota jurisprudencija, kad išaiškintų Vartotojų teisių direktyvą ir, konkrečiau kalbant, remdamasis ta direktyva ir jurisprudencija, nustatytų, ar Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino į antrosios direktyvos 5 straipsnyje nustatytą pareigą informuoti sudarant tarptautinio krovinių vežimo sutartis įtraukti pareigą pateikti informaciją apie muitinės procedūras.
58.      Iš Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 7 straipsnio 4 dalies, kartojamos aiškinant šią direktyvą suformuotoje jurisprudencijoje(14), matyti, kad informacija, kurią prekiautojas privalo pateikti vartotojui prieš sudarydamas sutartį, apima visą esminę informaciją, kuri vidutiniam vartotojui, atsižvelgiant į šios sutarties kontekstą, reikalinga tam, kad jis galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, ir kai tokios informacijos nepateikimas skatina arba gali paskatinti vidutinį vartotoją priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs(15).
59.      Taigi, kai prekiautojas nepateikia vartotojui informacijos, dėl kurios šis vartotojas tikriausiai būtų priėmęs kitokį sprendimą dėl sandorio, jeigu būtų ją turėjęs, toks informacijos nepateikimas reiškia pareigos, tenkančios prekiautojui pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnį, pažeidimą.
60.      Man atrodo, kad šioje byloje, siekiant nustatyti, ar Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad prekiautojas, teikiantis vartotojui tarptautinio vežimo paslaugą, privalo informuoti šį vartotoją apie taikytinas muitinės procedūras, reikėtų taikyti kriterijų, ar vartotojas, būdamas informuotas apie atitinkamas muitinės procedūras, tikėtina, priimtų kitokį sprendimą dėl sandorio.
61.      Atsižvelgdama į tai, kad muitai gali gerokai padidinti bendrą tarptautinio vežimo kainą, kaip nutiko šiuo atveju(16), manau, kad jie galėtų būti laikomi turinčiais atgrasomąjį poveikį vartotojams, todėl galinčiais juos atgrasyti nuo tarptautinio vežimo sutarčių sudarymo.
62.      Be to, tai, kas pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą yra sutarties „pagrindinės ypatybės“ siekiant nustatyti, kokią ikisutartinę informaciją prekiautojas turi pateikti vartotojui, neišvengiamai priklausys nuo konkrečių sutarties aplinkybių(17). Atsižvelgiant į tarpvalstybinį tarptautinio krovinių vežimo sutarčių pobūdį ir į tai, kad šie kroviniai paprastai apmokestinami muitais, būtų galima pagrįstai daryti išvadą, kad šie muitai yra viena iš pagrindinių tokios rūšies sutarčių ypatybių.
63.      Be to, tai, kad CMR konvencijoje, kuria reglamentuojamos tarptautinio krovinių vežimo sutartys, yra konkrečių nuostatų dėl prievolių, susijusių su muitinės procedūromis, papildomai patvirtina argumentą, kad tos procedūros yra viena iš tokio pobūdžio sutarčių „pagrindinių ypatybių“, kaip tai suprantama pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą.
64.      Taigi, atsižvelgdama į specifinį tarptautinio krovinių vežimo sutarčių pobūdį ir Vartotojų teisių direktyva siekiamus tikslus manau, kad šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad prekiautojas, teikiantis vartotojui tarptautinio vežimo paslaugą, privalo informuoti vartotoją, kad gabenamoms prekėms gali būti taikomi muitai.
E.      Vis dėlto kiek išsami turi būti tokia informacija?
65.      Nustačius, kad Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją prekiautojams nustatoma bendra pareiga informuoti vartotoją apie tai, kad vykdant tarptautinį krovinių vežimą gali būti taikomos muitinės procedūros, dabar reikia išnagrinėti šios konkrečios pareigos pateikti informaciją turinį, visų pirma išanalizuoti, ar pagal šią pareigą prekiautojas įpareigojamas pateikti: i) išsamią informaciją apie konkrečius reikalaujamus dokumentus (5 straipsnio 1 dalies a punktas); ir ii) išsamią informaciją apie vežant taikomų muitų tarifus ir dydžius, kad būtų galima apskaičiuoti bendrą suteiktos paslaugos kainą (5 straipsnio 1 dalies c punktas), o gal pakanka, kad ši informacija būtų bendresnio pobūdžio.
66.      Dėl prekiautojo pareigos informuoti turinio prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, siekiant įvykdyti pareigą informuoti vartotoją, kad vežamoms prekėms gali būti taikomi muitai, pakanka, kad prekiautojas pareikštų, kad siuntėjas (vartotojas) turi pasirūpinti muitinės procedūroms atlikti būtinais dokumentais, o gal prekiautojas privalo pateikti išsamią informaciją apie konkrečius dokumentus, kurie turi būti pateikti muitinei (pavyzdžiui, tokių dokumentų sąrašą).
67.      Man atrodo, kad atsakymas į šį klausimą galiausiai priklausys nuo prekiautojo siūlomos konkrečios paslaugos, konkrečiau kalbant, nuo to, ar sutartis apima muitinės tarpininkavimo paslaugą, kurią teikdamas prekiautojas sutinka veikti vartotojo vardu, kad būtų užbaigtos muitinės procedūros.
68.      Šiuo etapu reikėtų pažymėti, kad vykdydamas savo ikisutartinę pareigą pateikti vartotojui visą svarbią informaciją, susijusią su pagrindinėmis paslaugos ypatybėmis, prekiautojas, teikiantis tarptautinio krovinių vežimo paslaugą, turi informuoti vartotoją, ar tokia tarpininkavimo paslauga yra siūloma pagal sudaromą sutartį, ir atitinkamai kas bus atsakingas už pasirūpinimą dokumentais, būtinais muitinės formalumams atlikti, t. y. ar prekiautojas (jei sutartis apima tarpininkavimo paslaugą), ar vartotojas (jei sutartis neapima tarpininkavimo paslaugos).
69.      Mano nuomone, tik gavęs tokią informaciją vartotojas galės priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio, nes tokia informacija jam leis nuspręsti, ar jis pageidautų pats tvarkyti muitinės formalumus, ar sudaryti sutartį su tokią paslaugą teikiančiu prekiautoju.
1.      Muitinės tarpininkavimo paslaugas teikiančių prekiautojų pareigos pateikti informaciją turinys
70.      Prekiautojai, teikiantys tarptautinio krovinių pervežimo paslaugas, gali pagal tokią sutartį siūlyti muitinės tarpininkavimo paslaugą, kai jie būtų pagal sutartį pasamdyti veikti kaip vartotojo atstovai muitinėje.
71.      Pagal tokią sutartį prekiautojas, veikiantis vartotojo vardu, bendrautų su muitine, atliktų veiksmus ir formalumus, kurių reikalaujama pagal muitų teisės aktus, ir užtikrintų, kad būtų atliktos procedūros ir gautas mokėjimas, kad prekės galėtų sklandžiai kirsti sieną(18).
72.      Jeigu tarptautinio krovinių vežimo sutartis apimtų muitinės tarpininkavimo paslaugą, manau, kad prekiautojas privalėtų vartotojui pateikti išsamią informaciją apie konkrečius dokumentus, būtinus muitinės formalumams atlikti. Ši informacija neišvengiamai yra teikiamos paslaugos dalis, todėl patenka į Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos prekiautojo pareigos prieš sudarant sutartį pateikti informaciją turinį.
73.      Pagal tos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies c punktą prekiautojams tenka nemaža našta, kalbant apie potencialaus vartotojo informavimą apie visą teikiamos paslaugos kainą. Pagal šią nuostatą prekiautojas ne tik įpareigojamas informuoti vartotoją, kai įmanoma, apie bendrą prekių kainą, į kurią įskaičiuoti visi mokesčiai, ir apie galimas papildomas išlaidas;
joje dar patikslinama, kad jeigu prekiautojas negali taip apskaičiuoti visos kainos prieš sudarydamas sutartį, jis vis dėlto turi informuoti vartotoją apie tai, kaip reikia apskaičiuoti visą kainą.
74.      Kai prekiautojas, teikdamas tarptautinio vežimo paslaugą, sutinka veikti vartotojo vardu kaip jo atstovas muitinėje, pranešdamas vartotojui apie bendrą sutarties kainą jis turi įtraukti tos paslaugos kainą, kad vartotojas galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.
75.      Vis dėlto tarptautinio krovinių vežimo sutarčių atveju prekiautojas ne visada galės apskaičiuoti bendrą paslaugos kainą, į kurią įtraukti muitai, nes tiksli pačių muitų suma ne visada gali būti pagrįstai apskaičiuota iš anksto ir tikriausiai priklausys nuo kelių skirtingų veiksnių(19).
76.      Informacija apie muitų tarifus ir dydžius bei apie šių skirtingų veiksnių taikymą yra „metodas, pagal kurį ši kaina apskaičiuojama“, kaip tai suprantama pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies c punktą, todėl yra esminė informacija, kurios vidutiniam vartotojui reikia, kad jis galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio(20).
77.      Taigi prekiautojo, kuris pagal tarptautinio krovinių vežimo sutartį teikia muitinės tarpininkavimo paslaugą, pareiga pateikti informaciją apie bendrą paslaugos kainą, į kurią įskaičiuoti papildomi mokesčiai ir išlaidos, kaip tai suprantama pagal 5 straipsnio 1 dalies c punktą, gali būti įvykdyta, jeigu prekiautojas prieš sudarant sutartį informuoja vartotoją, kad reikės mokėti muitus, ir pateikia išsamią informaciją apie konkrečiam vežimui taikomas muitų normas ir dydžius, įskaitant informaciją apie bendrus veiksnius, kurie gali turėti įtakos bendrai tų muitų sumai (pvz., vežamų prekių vertė ar kilmė), arba kitus kintamus veiksnius, kurių prekiautojas negali kontroliuoti(21).
78.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktai turi būti aiškinami taip, kad prekiautojas, kuris, teikdamas tarptautinio krovinių vežimo paslaugą, teikia ir muitinės tarpininkavimo paslaugą vartotojui, privalo informuoti vartotoją apie tarptautiniam vežimui taikomas muitinės procedūras. Šis įpareigojimas apima pareigą pateikti išsamią informaciją apie konkrečius dokumentus, kurių reikia muitinės formalumams atlikti, ir visą kitą informaciją apie konkrečias muitų normas ir dydžius, įskaitant informaciją apie bendrus veiksnius, kurie gali turėti įtakos bendrai teikiamos paslaugos kainai.
2.      Pareigos pateikti informaciją turinys prekiautojams, neteikiantiems muitinės tarpininkavimo paslaugos
79.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, gali būti neproporcinga tikėtis, kad tokių tarpininkavimo paslaugų nesiūlantis prekiautojas vartotojui pateiks tokią pat išsamią informaciją apie muitinės procedūras.
80.      Nors sutinku, kad tokio įpareigojimo nustatymas tokiems prekiautojams gali būti neproporcingas, tai nesumažina esminės prekiautojų pareigos pateikti vartotojams pakankamai informacijos apie pagrindines teikiamos paslaugos ypatybes, kad vartotojas galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.
81.      Nagrinėjant šios pareigos apimtį svarbu užtikrinti tinkamą aukšto vartotojų apsaugos lygio ir įmonių konkurencingumo pusiausvyrą(22). Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, prekiautojo pareiga pateikti informaciją apie muitus, viena vertus, negali būti tokia plati, kad prekiautojui ir jo ištekliams būtų užkrauta neproporcinga našta, ir, kita vertus, neturėtų būti aiškinama siaurai, kad iš vartotojo būtų atimta aukšto lygio apsauga, užtikrinama pagal Vartotojų teisių direktyvos 1 straipsnį.
82.      Atsižvelgdama į šiuos argumentus, pritariu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomonei, kad būtų neproporcinga įpareigoti vežėją, kuris neteikia tarpininkavimo paslaugos, aiškintis dėl kiekvienos prekės, kuri jam pateikiama tarptautiniam vežimui, ypatumų, taip pat dėl konkrečių dokumentų reikalavimų, taikomų šių prekių vežimui skirtingose šalyse. Tai juo labiau pasakytina atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis veikia tam tikros įmonės, kaip antai mažos įmonės, kaip šiuo atveju, kurios gali ir neturėti išteklių aiškintis tokią informaciją(23).
83.      Vis dėlto vartotojų apsaugos teisės aktai, kaip antai Vartotojų teisių direktyva, grindžiami prielaida, kad vartotojų padėtis yra gana silpna, palyginti su pardavėju ar tiekėju, tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl žinių lygio(24). Taigi prekiautojas turi pateikti pakankamai informacijos, kad pašalintų šį disbalansą, ir sudaryti sąlygas vartotojams priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.
84.      Vis dėlto, kokio lygio informacijos pakaktų šiam disbalansui pašalinti?
85.      Norint atsakyti į šį klausimą, reikia apsvarstyti, kokių dokumentų gali prireikti muitų tikslais.
86.      Muitų taikymo procedūrinė sistema suderinta visoje Europos Sąjungoje(25) ir, be privalomos muitinės deklaracijos(26), bendrieji dokumentų reikalavimai, taikomi muitinės procedūroms, nustatyti Komisijos įgyvendinimo
reglamente (ES) 2015/2447(27). Tarp jų yra muitinę vertę(28) ir vežamų prekių kilmę(29) patvirtinantys dokumentai. Taigi, nors valstybės narės gali laisvai nustatyti konkrečias dokumentų formas, kurios atitinka konkrečius reikalavimus(30), pagrindiniai įrodymų reikalavimai išlieka tokie patys visoje Sąjungoje.
87.      Turint omenyje, kad prekiautojas, teikiantis tarptautinio vežimo paslaugą, turės specialių žinių apie bendrąsias muitinės procedūrų taisykles, įskaitant toms procedūroms reikalingus dokumentus, pavyzdžiui, prekių vertės ar kilmės įrodymus, reikėtų tikėtis, kad jis pateiks vartotojui tokią bendrą informaciją apie patvirtinamuosius dokumentus, kuriuos šis gali būti įpareigotas pateikti prekiautojui muitinės procedūrų atlikimo tikslais, neatsižvelgiant į tai, ar tas prekiautojas siūlo muitinės tarpininkavimo paslaugą, kad vartotojas galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.
88.      Dėl šių priežasčių nemanau, kad Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktas gali būti aiškinamas taip, kad pagal jį prekiautojai, pagal tarptautinio krovinių vežimo sutartis neteikiantys muitinės tarpininkavimo paslaugos, privalo pateikti išsamią informaciją apie konkrečius dokumentus (pavyzdžiui, jų sąrašą), kuriuos reikės pateikti muitinei konkrečiame pasienyje dėl kiekvienos vežamos prekės. Toje nuostatoje, mano nuomone, tiesiog reikalaujama, kad prekiautojai informuotų vartotojus apie tai, kokios rūšies patvirtinamuosius dokumentus vartotojas turės pateikti, t. y. kad vartotojui reikės pateikti dokumentus, įrodančius vežamų prekių kilmę ar vertę, tačiau nereikalaujama nurodyti konkrečių tam tikslui reikalingų dokumentų.
89.      Atsižvelgiant į teikiamos paslaugos pobūdį, tos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies c punkte prekiautojui nustatyta pareiga informuoti vartotoją apie visą suteiktos paslaugos kainą neturėtų būti suprantama kaip reikalavimas, kad prekiautojas, teikiantis tarptautinio krovinių vežimo paslaugą, bet ne muitinės tarpininkavimo paslaugą, pateiktų vartotojui išsamią informaciją apie konkrečius muitų tarifus ir dydžiai. Taip yra todėl, kad muitų kaina negali būti pagrįstai laikoma tokios paslaugos, kuri apima tik prekių vežimą ir neapima muitinio įforminimo paslaugos, „kainos“ dalimi.
90.      Sutinku su Komisija, kad Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta pareiga informuoti turi būti aiškinama atsižvelgiant į prekiautojo ir vartotojo sudarytos sutarties pobūdį. Jei sutartyje nenumatyta, kad vežėjas teiks muitinės tarpininkavimo paslaugas, vežėjas neprivalo pateikti vartotojui išsamios informacijos apie atitinkamoms prekėms taikomus muitų tarifus ir dydį.
91.      Vis dėlto tai niekaip nepaneigia tokio prekiautojo pareigos pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą informuoti vartotoją, kad gali tekti sumokėti muitus.
92.      Turint tai omenyje, pateikę tokią informaciją vartotojui tie prekiautojai turėtų nurodyti, kad tais atvejais, kai pasienyje tektų susimokėti už muitinės procedūras dėl gabenamų prekių pobūdžio arba dėl vartotojo pateiktų neteisingų ar netinkamų dokumentų, prekiautojas sumokės muitus vartotojo vardu, o pristačius prekes vartotojas turės grąžinti šią sumą. Tokia informacija apie galimas būsimas išlaidas gali būti pagrįstai laikoma esmine informacija, kurios reikia vartotojui, kad jis galėtų priimti informacija paremtą sprendimą dėl sandorio.
93.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktai turėtų būti aiškinami taip, kad prekiautojas, teikiantis tarptautinio krovinių pervežimo paslaugą, bet ne muitinės tarpininkavimo paslaugą, prieš sudarydamas sutartį privalo informuoti vartotoją, kad gabenamoms prekėms gali būti taikomi muitai ir kad vartotojas turės grąžinti visus muitus, kuriuos prekiautojas galbūt sumokės jo vardu. Prekiautojas gali įvykdyti šią pareigą, pateikdamas vartotojui bendrą informaciją apie patvirtinamųjų dokumentų, kurių reikia muitinės procedūroms atlikti, rūšis, tačiau jis neprivalo pateikti išsamios informacijos apie konkrečius dokumentus, kurių reikia tiems muitinės formalumams atlikti, ar apie tokių muitų normas ir dydžius.
94.      Taikant pirma nurodytas išvadas pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, atrodo, kad šioje byloje neginčijama, jog į ieškovo ir atsakovės sudarytą sutartį nebuvo įtraukta muitinės tarpininkavimo paslauga. Taip pat neginčijama, kad atsakovė (prekybininkas) ieškovui (vartotojui) nepateikė išsamios informacijos apie taikomas muitinės procedūras ir muitų normas.
95.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar atsakovė nepateikė ieškovui reikšmingos informacijos apie galimas muitinės procedūras ir dėl to neįvykdė jai tenkančios pareigos informuoti prieš sudarant sutartį pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnį, šio pažeidimo mastą ir jo pasekmes nagrinėjamos sutarties atžvilgiu.
IV.    Išvada
96.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pateiktus klausimus:
2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių,
kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (Vartotojų teisių direktyva), 5 straipsnio 1 dalies a punktas
turi būti aiškinamas taip, kad tiek, kiek pagal šią nuostatą prekiautojas privalo pateikti vartotojui informaciją apie pagrindines prekių ar paslaugų ypatybes, prekiautojas, teikiantis vartotojui tarptautinio vežimo paslaugą, prieš sudarydamas sutartį privalo jį informuoti, kad gabenamoms prekėms gali būti taikomi muitai. Tokia pareiga prekiautoją įpareigoja informuoti vartotoją, ar pagal tokią sutartį siūloma tarpininkavimo paslauga, taigi, ar prekiautojas, ar vartotojas bus atsakingas ir turės pasirūpinti dokumentais, būtinais muitinės formalumams atlikti.
Kiek tai susiję su tarptautinio krovinių vežimo sutartimis, apimančiomis muitinės tarpininkavimo paslaugas, Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktai
turi būti aiškinami taip, kad pagal juos prekiautojas įpareigojamas pateikti vartotojui išsamią informaciją apie konkrečius dokumentus, būtinus muitinės formalumams atlikti, taip pat išsamią informaciją apie konkrečius muitų tarifus ir dydžius, įskaitant informaciją apie bendrus veiksnius, galinčius turėti įtakos bendrai teikiamos paslaugos kainai.
Kiek tai susiję su tarptautinio krovinių vežimo sutartimis, neapimančiomis muitinės tarpininkavimo paslaugų, Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a ir c punktai
turi būti aiškinami taip, kad pagal juos prekiautojas privalo informuoti vartotoją apie reikalavimą kompensuoti prekiautojui visus vartotojo vardu sumokėtus muitus. Toks prekiautojas turėtų pateikti vartotojui bendrą informaciją apie patvirtinamųjų dokumentų, kurių reikia muitinės procedūroms atlikti, rūšis, tačiau jis neprivalo pateikti išsamios informacijos apie konkrečius dokumentus, kurių reikia muitinės formalumams atlikti, ar apie tokių muitų normas ir dydžius.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64).
3      Žr. Vartotojų teisių direktyvos 4 konstatuojamąją dalį.
4      1956 m. gegužės 19 d. Ženevoje pasirašyta Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencija (toliau – CMR konvencija).
5      Šiuo klausimu žr. EEE susitarimo II dalies 3 skyriaus „Bendradarbiavimas muitinės reikalų srityje ir prekybos lengvinimas“ 21 straipsnį.
6      Šiuo klausimu žr. EEE susitarimo II dalies 1 skyrių „Pagrindiniai principai“ – nuo 8 straipsnio 2 dalies iki 10 straipsnio.
7      Tokia paslauga reikštų, kad prekiautojas veikia kaip vartotojo muitinės tarpininkas arba atstovas, pagal su juo sudarytą sutartį įsipareigojęs užtikrinti, kad muitinės deklaracija būtų teisinga, kad būtų teisingai nurodyti muitai ir mokesčiai ir gautas mokėjimas, kad prekės galėtų būti sklandžiai vežamos tranzitu per sieną. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šalys neginčija, jog tokia sutartis nebuvo sudaryta.
8      Žr. Jungtinių Tautų sutarčių rinkinį, t. 1208, p. 427, skelbiamą adresu https://treaties.un.org/pages/ViewDetails.aspx?src=TREATY&mtdsg_no=XI-B-11-a&chapter=11&clang=_en
9      Pagal analogiją žr. 2010 m. gegužės 4 d. Sprendimą TNT Express Nederland (C‑533/08,
EU:C:2010:243, 34 ir 35 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
10      Šiuo klausimu žr. Jungtinės Tautos, 1956 m. gegužės 19 d. Tarptautinio krovinių vežimo keliais sutarties konvencijos (CMR) komentaras, 1975, p. 4, 9 punktas, pateikiamas adresu https://unece.org/fileadmin/DAM/trans/doc/2006/sc1cmr/commentary.pdf
11      Žr. 2022 m. vasario 24 d. Sprendimą Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112, 30 punktas).
12      2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 (OL L 149, 2005, p. 22; toliau – Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva).
13      Dėl abiejose direktyvose vartojamos sąvokos „prekiautojas“ žr. 2022 m. vasario 24 d. Sprendimą Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112, 29 punktas). Toks Vartotojų teisių direktyvos aiškinimas ir taikymas taip pat atitinka Komisijos parengtas tos direktyvos įgyvendinimo gaires, kuriose nurodyta, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, rengdamas Vartotojų teisių direktyvą, rėmėsi jurisprudencija, suformuota aiškinant Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą. Šiuo klausimu žr. Komisijos pranešimo „Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių aiškinimo ir taikymo gairės“ (OL C 525, 2021; toliau – Komisijos pranešimas)
1.1 punktą „Sąvokos „prekiautojas“ ir „vartotojas“).
14      Savo gairėse dėl Vartotojų teisių direktyvos įgyvendinimo Komisija pažymi, kad pasirinkdami pagrindines ypatybes, apie kurias reikia pranešti vartotojui, prekiautojai turėtų laikytis to paties požiūrio, kurio laikomasi Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 7 straipsnio 4 dalies tikslais, t. y. informuoti vartotoją apie tokias ypatybes, kokių jam reikės, kad jis galėtų priimti informacija pagrįstą sprendimą dėl sandorio. Žr. Komisijos pranešimo 3.2 punktą „Bendrieji reikalavimai dėl prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių ir nuotolinės prekybos bei ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių“.
15      Pagal analogiją žr. 2025 m. sausio 23 d. Sprendimą NEW Niederrhein Energie und Wasser(C‑518/23,
EU:C:2025:35, 32 punktas; toliau – Sprendimas NEW Niederrhein Energie).
16      Šiuo atveju dėl muitų bendros išlaidos beveik 10 kartų viršijo suteiktos paslaugos kainą (4 340,59 EUR, palyginti su 450 EUR už pervežimo paslaugą).
17      Pagal analogiją ir dėl Vartotojų teisių direktyvos 6 straipsnio 1 dalies c punkto žr. 2019 m. liepos 10 d. Sprendimą Amazon EU (C‑649/17, EU:C:2019:576, 37 punktas).
18      Dėl atstovų muitinėje žr. 2013 m. spalio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas (OL L 269, 2013, p. 1; toliau – SMK), 5 straipsnio 6 dalį ir 18 straipsnį.
19      Kalbant apie muitus, pažymėtina, jog yra trys bendri veiksniai, į kuriuos atsižvelgiama apskaičiuojant muitus, mokėtinus importuojant prekes: prekių vertė, prekių tarifinė klasifikacija ir prekių kilmė. Dėl bendros informacijos apie veiksnius, turinčius įtakos muitų dydžiui, žr. Komisijos muitų apskaičiavimo svetainę adresu https://taxation-customs.ec.europa.eu/customs/calculation-customs-duties_en
20      Pagal analogiją žr. Sprendimo NEW Niederrhein Energie 31 punktą.
21      Pagal analogiją žr. minėto Sprendimo NEW Niederrhein Energie 38 ir 41 punktus. Vis dėlto tai nereiškia, kad informacijos apie kainos apskaičiavimo metodą apimtis turi leisti vartotojui remiantis šia informacija pačiam apskaičiuoti šią kainą ir taip pasiekti galutinį skaitmeninį rezultatą (to sprendimo 39 punktas).
22      Šiuo klausimu žr. Vartotojų teisių direktyvos 4 konstatuojamąją dalį.
23      Pagal analogiją žr. 2019 m. liepos 10 d. Sprendimą Amazon EU (C‑649/17, EU:C:2019:576, 48 punktas).
24      Pagal analogiją žr. 2024 m. balandžio 11 d. Sprendimą Air Europa Líneas Aéreas (C‑173/23, EU:C:2024:295, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
25      Šiuo klausimu žr. SMK 28 konstatuojamąją dalį.
26      SMK 158 straipsnis.
27      2015 m. lapkričio 24 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas, kuriuo nustatomos išsamios tam tikrų Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas, nuostatų įgyvendinimo taisyklės (OL L 343, 2015, p. 558) (toliau – Reglamentas 2015/2447).
28      Reglamento 2015/2447 145 straipsnis.
29      Reglamento 2015/2447 116 straipsnis.
30      Pavyzdžiui, valstybės narės gali reikalauti, kad dokumentai būtų išversti. Šiuo klausimu žr. Reglamento 2015/2447 116 straipsnį.