62017TJ0716_RES
Byla T‑716/17
Germanwings GmbH
prieš
Europos Komisiją
2020 m. gegužės 13 d. Bendrojo Teismo (pirmoji išplėstinė kolegija) sprendimas
„Valstybės pagalba – Oro transporto sektorius – Pagalba, kurią Italija suteikė Sardinijos oro uostams – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama iš dalies suderinama ir iš dalies nesuderinama su vidaus rinka – Priskyrimas valstybei – Naudos gavėjai – Oro transporto bendrovėms, su kuriomis sudarytos sutartys, suteikta nauda – Rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio privataus ūkio subjekto principas – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai – Konkurencijos pažeidimas – Pareiga motyvuoti – Pagalbos schema – De minimis pagalba – Susigrąžinimas“
Teismo procesas – Naujų pagrindų pateikimas vykstant procesui – Anksčiau nurodyto pagrindo plėtojimas – Priimtinumas
(Bendrojo Teismo procedūros reglamento 84 straipsnis)
(žr. 61, 64 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Valstybei priskirtinas naudos suteikimas valstybės ištekliais – Priemonės, skirtos oro transporto paslaugų teikimui izoliuotame regione pagerinti ir šiam regionui kaip turistinei vietai reklamuoti – Valstybės atliekamas sumų, kurias oro uostus eksploatuojančios įmonės pervedė oro transporto bendrovėms pagal susitarimus, sudarytus siekiant šių tikslų, atlyginimas – Įtraukimas
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 65–106 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Valstybei priskirtinas naudos suteikimas – Regioninių ar vietos valdžios institucijų teikiama pagalba – Įtraukimas – Nauda, suteikta tarpininkaujant nuo valstybės nepriklausantiems subjektams – Valstybės kontrolės kriterijaus taikymas – Valstybės institucijų dalyvavimas priimant priemones ir kontroliuojant jų įgyvendinimą – Įtraukimas
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 66, 81–85, 96–99, 102 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Valstybės ištekliais teikiama pagalba – Valstybės išteklių sąvoka – Regioninio subjekto oro uostus eksploatuojančioms įmonėms pervestos lėšos, kurias šios panaudojo oro transporto bendrovėms atlyginti – Įtraukimas – Sąlygos – Valstybės atliekama naudos suteikimo kontrolė
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 74–78 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Vertinimas taikant privataus investuotojo kriterijų – Oro uostus eksploatuojančių įmonių ir oro transporto bendrovių sutartiniai santykiai – Valstybei nepriklausančios oro uostą eksploatuojančios įmonės atliekamas pagalbos schemos įgyvendinimas – Neįtraukimas
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 124, 125, 131, 132 punktus)
Teismo procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai – Pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka – Abstraktus nurodymas – Nepriimtinumas
(Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirma pastraipa ir 53 straipsnio pirma pastraipa; Bendrojo Teismo procedūros reglamento 76 straipsnio d punktas)
(žr. 145, 148 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai – Konkurencijos pažeidimas – Vertinimo kriterijai – Komisijai tenkančios įrodinėjimo naštos apimtis
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 155, 156 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Komisijos nagrinėjimas – Bendras valstybės pagalbos schemos nagrinėjimas – Leistinumas – Komisijai tenkanti pareiga individualiai vertinti tam tikrų pagalbos gavėjų padėtį – Nebuvimas – Patikrinimas, kuri nacionalinės institucijos turi atlikti vykdydamos sprendimą
(SESV 107 ir 108 straipsniai)
(žr. 157, 167, 170–173, 183 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Komisijos sprendimas pripažinti pagalbą nesuderinama su vidaus rinka – Pareiga motyvuoti – Apimtis
(SESV 108 ir 296 straipsniai)
(žr. 159 punktą)
Santrauka
2020 m. gegužės 13 d. Sprendime Germanwings / Komisija (T‑716/17) Bendrasis Teismas, nagrinėdamas bylą išplėstinės penkių teisėjų kolegijos sudėties, atmetė Germanwings GmbH (toliau – ieškovė) ieškinį dėl 2016 m. liepos 29 d. Europos Komisijos sprendimo, kuriuo Italijos suteikta pagalba įvairioms Sardinijoje skrydžius vykdančioms oro transporto bendrovėms buvo pripažinta iš dalies nesuderinama su vidaus rinka (
1
), panaikinimo. Tame sprendime teigiama, kad pagalbos schema, kurią Italijoje Sardinijos autonominis regionas (toliau – regionas) nustatė siekdamas vystyti oro transportą, yra pagalba, suteikta ne Sardinijos oro uostus eksploatuojančioms įmonėms, o atitinkamoms oro transporto bendrovėms.
2010 m. balandžio 13 d. regionas priėmė Įstatymą Nr. 10/2010 (
2
), apie jį Italija, remdamasi SESV 108 straipsnio 3 dalimi, vėliau pranešė Komisijai; pagal šį įstatymą buvo leidžiama finansuoti salos oro uostus siekiant vystyti oro transportą, visų pirma panaikinant oro transporto maršrutų į Sardiniją ir iš jos sezoniškumą. Šis įstatymas buvo įgyvendintas keliomis regiono vykdomosios valdžios patvirtintomis priemonėmis, įskaitant 2010 m. liepos 29 d. Regioninės tarybos sprendimą Nr. 29/36 (toliau kartu su atitinkamomis Įstatymo Nr. 10/2010 nuostatomis – ginčijamos priemonės). Pagal ginčijamas priemones su oro uostus eksploatuojančiomis įmonėmis buvo numatyta sudaryti susitarimus dėl geresnio susisiekimo su sala oro transportu ir jos, kaip turistinės vietos, reklamos. Be to, šiose priemonėse buvo numatyta, kokiomis sąlygomis ir kokia tvarka regionas turi atlyginti oro uostus eksploatuojančioms oro transporto įmonėms pagal tokius susitarimus sumokėtas sumas.
2016 m. liepos 29 d. Komisija priėmė sprendimą, kuriame pagal ginčijamas priemones nustatyta pagalbos schema pripažįstama iš dalies nesuderinama su vidaus rinka ir nurodoma ją susigrąžinti iš gavėjomis pripažintų oro transporto bendrovių, įskaitant ieškovę. Grįsdama savo ieškinį dėl panaikinimo ieškovė rėmėsi keliais pagrindais, grindžiamais, be kita ko, įvairiomis teisės klaidomis, kiek tai susiję su valstybės pagalbos sąvoka ir tuo, kad gauta suma yra de minimis pobūdžio.
Iš pradžių Bendrasis Teismas atmetė pirmąjį ieškinio pagrindą, grindžiamą SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimu dėl to, kad neišnagrinėjusi, ar oro uostą eksploatuojanti įmonė veikė kaip rinkos ekonomikos sąlygomis veiklą vykdantis privatus ūkio subjektas, Komisija neįrodė valstybės pagalbos buvimo.
Priešingai, nei tvirtina ieškovė, ieškovės ginčijamą naudą teikė ne oro uostus eksploatuojančios įmonės, o regionas. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas patvirtino, pirma, kad mokėdamos pagal sudarytus susitarimus oro transporto bendrovėms oro uostus eksploatuojančios įmonės naudojo valstybės išteklius, nes atliekant šiuos mokėjimus, įskaitant gautą ieškovės, buvo naudojamos lėšos, kurias regionas pervedė oro uostus eksploatuojančioms įmonėms. Grįsdamas šį teiginį Bendrasis Teismas iš esmės rėmėsi pagal ginčijamas priemones numatytos tvarkos, kurią taikydamas regionas atlygina oro uostus eksploatuojančių įmonių pagal susitarimus atliktus mokėjimus oro transporto bendrovėms, nagrinėjimu. Bendrasis Teismas pažymėjo, kad sukurtas kontrolės mechanizmas, pagal kurį pervestų lėšų atlyginimas, beje, dalimis, yra susietas su buhalterinių ataskaitų ir pateisinamųjų dokumentų, patvirtinančių susitarimų, kuriais remiantis atliekami mokėjimai, atitiktį Įstatyme Nr. 10/2010 siekiamiems tikslams ir tinkamą jų įgyvendinimą, pateikimu. Be to, pati ieškovė pripažino, kad gautą mokėjimą „finansavo“ regionas.
Antra, dėl oro uostus eksploatuojančių įmonių su oro transporto bendrovėmis sudarytų sutarčių ir toms bendrovėms atliktų mokėjimų priskyrimo regionui Bendrasis Teismas pažymėjo, kad į valstybės vykdomos naudos suteikimo kontrolės lygį, kaip antai išplaukiantį iš aptariamos priemonės priėmimo konteksto, jos apimties turinio ar apimamų sąlygų, taip pat turi būti atsižvelgiama nustatant valstybės institucijų dalyvavimą priimant šią priemonę, o to nepadarius joms negalima priskirti suteiktos naudos. Bendrasis Teismas išnagrinėjo ginčijamą sprendimą atsižvelgdamas į šiuos kriterijus ir nusprendė, kad šiuo atveju regiono vykdytos lėšų suteikimo transporto bendrovėms kontrolės lygis pakankamai įrodo jo dalyvavimą suteikiant lėšas. Nors Įstatyme Nr. 10/2010 nenustatyta konkreti kiekvienos iš oro uostus eksploatuojančių įmonių gautų lėšų skyrimo tvarka, vis dėlto pagal šį įstatymą priimti regiono vykdomosios valdžios sprendimai leido regionui nuodugniai kontroliuoti oro uostus eksploatuojančių įmonių, nusprendusių kreiptis dėl pagal ginčijamą pagalbos schemą numatytų finansavimo priemonių, veiksmus arba iš anksto tvirtinant jų veiklos planus, arba nustatant tų eksploatuojančių įmonių oro transporto bendrovėms pervestų sumų atlyginimo sąlygas. Bendrojo Teismo nuomone, tokia regiono vykdoma kontrolė patvirtina, kad finansavimo priemonės priskirtinos jam; šios išvados negali paneigti nei tai, kad oro uostus eksploatuojančioms įmonėms palikta galimybė atsižvelgiant į jų pačių ekonominio pobūdžio samprotavimus prašyti arba neprašyti regiono lėšų, nei tai, kad konkreti oro uostą eksploatuojanti įmonė tariamai yra valstybės įmonė. Todėl Bendrasis Teismas patvirtino Komisijos sprendimą, kuriame nuspręsta, kad oro uostus eksploatuojančios įmonės gali būti laikomos tarpininkėmis tarp regiono ir oro transporto bendrovių, kad jos pervedė visas iš regiono gautas lėšas, taigi elgėsi pagal iš regiono gautus nurodymus, pateiktus šiam tvirtinant veiklos planus.
Trečia, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija teisingai nenagrinėjo oro transporto bendrovių ir oro uostus eksploatuojančių įmonių tarpusavio sandorių pagal rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio privataus ūkio subjekto kriterijų. Šios regionui nepriklausančios eksploatuojančios įmonės iš esmės tik įgyvendino jo nustatytą ginčijamą pagalbos schemą. Būtent todėl ieškovės pateikti duomenys apie jos sutarties su oro uostą eksploatuojančia įmone papildomą pelningumą neturi reikšmės. Be to, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad bet kuriuo atveju ieškovės dalyvavimas finansuojant reklamos kampaniją ir dėl to pagal ginčijamas priemones atliktas mokėjimas neleidžia daryti išvados, kad dėl ieškovės gauto mokėjimo nebuvo suteikta jokios naudos, nes, nors ir ieškovė, ir regionas per minėtą eksploatuojančią įmonę kartu finansavo šią kampaniją, jie dalyvavo joje nepanašiomis sąlygomis.
Tada Bendrasis Teismas atmetė antrąjį pagrindą, grindžiamą SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimu dėl to, kad Komisija neįrodė, jog pagalba, kuria pasinaudojo ieškovė, iškraipė arba galėjo iškraipyti konkurenciją ir darė poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas visų pirma atmetė Komisijos galimybę veiksmingai remtis ribotu mokėjimo, kurį ji gavo iš konkrečios oro uostą eksploatuojančios įmonės, dydžiu, nes jos argumentai, kad pagalbos buvimas turėjo būti išnagrinėtas tokios eksploatuojančios įmonės lygiu, jau buvo atmestas kaip nepagrįstas. Be to, jei taip ieškovė siekė ginčyti ginčijamų priemonių kvalifikavimą kaip „pagalbos schemos“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2015/1589 1 straipsnio d punktą (
3
), Bendrasis Teismas nusprendė, kad tokie argumentai yra nepriimtini, nes pačiame ieškinio tekste nenurodyti pakankamai aiškiai ir tiksliai. Bet kuriuo atveju tokiems argumentams negalima pritarti, nes oro uostus eksploatuojančios įmonės buvo tik tarpininkės, įgyvendinančios ginčijamą pagalbos schemą, todėl neturėjo diskrecijos dėl atitinkamos pagalbos elementų nustatymo ir jos suteikimo tikslingumo. Tokį vaidmenį vaidino regiono vykdomoji valdžia. Dėl likusių argumentų Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija pakankamai paaiškino, kaip dėl pagalbos schemos jos gavėjams buvo suteikta didelė nauda konkurentų atžvilgiu ir ši schema galėjo būti naudingiausia įmonėms, užsiimančioms prekyba tarp valstybių narių.
Galiausiai Bendrasis Teismas atmetė trečiąjį pagrindą, grindžiamą tuo, kad Komisija savo iniciatyva neišnagrinėjo, ar ginčijamas mokėjimas yra de minimis pagalba, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1998/2006 (
4
). Priminęs, kad nagrinėdama pagalbos schemą Komisija gali apsiriboti nagrinėjamos schemos požymių analize ir neprivalo atlikti kiekvienu konkrečiu atveju pagal tokią schemą skirtos pagalbos analizės, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad būtent nacionalinės institucijos turi tikrinti kiekvienos įmonės, kuriai taikomas toks susigrąžinimas, individualią padėtį. Jo nuomone, iš to galima daryti išvadą, kad šiuo atveju Komisija neprivalėjo nagrinėti ieškovės gauto mokėjimo tariamo de minimis pobūdžio, todėl jos šiuo klausimu pateikti argumentai yra nereikšmingi. Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, jog tai, kad ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje ieškovė nurodyta kaip pagalbos gavėja, neturi įtakos Italijos valdžios institucijų pareigoms šiuo atžvilgiu.
(
1
)	2016 m. liepos 29 d. Komisijos sprendimas (ES) 2017/1861 dėl valstybės pagalbos SA33983 (2013/C) (ex 2012/NN) (ex 2011/N) – Italija – Kompensacija Sardinijos oro uostams už viešųjų paslaugų įsipareigojimų vykdymą (VESP) (OL L 268, 2017, p. 1).
(
2
)	Legge regionale no 10 – Misure per lo sviluppo del trasporto aereo (Regioninis įstatymas Nr. 10 – Priemonės dėl oro transporto vystymo) (Bollettino ufficiale della Regione autonoma della Sardegna Nr. 12, 2010 m. balandžio 16 d.) (toliau – Įstatymas Nr. 10/2010).
(
3
)	2015 m. liepos 13 d. Tarybos reglamentas (ES) 2015/1589, nustatantis išsamias Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio taikymo taisykles (OL L 248, 2015, p. 9).
(
4
)	2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1998/2006 dėl [SESV 107 ir 108] straipsnių taikymo de minimis pagalbai (OL L 379, 2006, p. 5).