62004CC0525
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2007 m. vasario 1 d.1 (
1
)
Byla C-525/04 P
Ispanijos Karalystė
prieš
Lenzing AG
„Apeliacinis skundas — Valstybės pagalba — Įmokų, papildomų mokesčių už vėlavimą ir mokėtinų palūkanų neišieškojimas — Priimtinumas — Privataus kreditoriaus kriterijus“
I — Įvadas
1.
Šios bylos pagrindą sudaro Komisijos procedūra dėl valstybės pagalbos, pradėta prieš Ispanijos Karalystę, kuri Ispanijos celiuliozės pluošto gamintojui Sociedad nacional de Industrias y Aplicaciones de Celulosa Española SA (toliau – Sniace) suteikė keletą pranašumų. Komisija dviejuose sprendimuose galiausiai konstatavo, kad nė viena iš tų priemonių nėra laikytina valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
2.
Išnagrinėjęs Austrijos celiuliozės pluošto gamintojos Lenzing AG skundą dėl abiejų 1998 m. spalio 28 d. (
2
) ir 2000 m. rugsėjo 20 d. (
3
) Komisijos sprendimų, Pirmosios instancijos teismas 2004 m. spalio 21 d. Sprendimu T-36/99 (
4
) iš dalies panaikino šiuos sprendimus.
3.
Šiuo metu Teisingumo Teismas nagrinėja apeliacinį Ispanijos Karalystės skundą dėl pirmosios instancijos sprendimo. Byloje iš esmės sprendžiami du klausimai.
4.
Pirma, priimtinumo požiūriu reikia išsiaiškinti, ar Lenzing kaip konkurentė yra konkrečiai susijusi su Komisijos sprendimais EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme. Reikia įvertinti, ar skundžiamos valstybės pagalbos priemonės turėjo reikšmingos neigiamos įtakos šios įmonės padėčiai rinkoje.
5.
Antra, byloje sprendžiamas klausimas, ar apie privilegijas įmonei galima kalbėti tada, kai valstybinės įstaigos, iš pradžių sudariusios su šia įmone sutartis dėl įsiskolinimų perskirstymo ir atidėjimo, kurių įmonė vėliau nesilaikė, nesiima priverstinio vykdymo priemonių. Tam reikia tiksliau apibrėžti privataus kreditoriaus kriterijų. Atsižvelgdama į tai, Komisija skundžia Pirmosios instancijos teismo įvertinimo, kurį jis atliko tikrindamas, kaip Komisija aiškina ir taiko šį kriterijų, apimtį.
II — Faktinės aplinkybės ir procedūra
A — Faktinės aplinkybės
6.
Remiantis skundžiamu Pirmosios instancijos teismo sprendimu, šios bylos faktinės aplinkybės yra tokios (
5
):
„8
Lenzing AG (toliau – ieškovė) yra Austrijos bendrovė, gaminanti ir prekiaujanti celiuliozės pluoštu (viskoze, modalu ir lioceliu).
9
Sniace SA <…> yra Ispanijos bendrovė, kuri gamina celiuliozę, popierių, viskozės pluoštą, sintetinius pluoštus ir sodos sulfatą.
<…>
10
1993 m. kovo mėnesį Ispanijos teismai Sniace, kuri jau keletą metų turėjo ekonominių ir finansinių sunkumų, paskelbė bankrotą. 1996 m. spalio mėnesį Sniace privatūs kreditoriai sudarė sutartį, kuria jie savo kreditus konvertavo į 40 % šios bendrovės akcijų ir dėl kurios buvo panaikintas bankrutuojančios įmonės statusas. Valstybiniai Sniace kreditoriai pasinaudojo savo teise neprisijungti prie šios sutarties.
11
1993 m. lapkričio 5 d. ir 1995 m. spalio 31 d.Sniace sudarė sutartis su Fondo de Garantía Salarial (Darbo užmokesčio garantijų fondas, toliau – Fogasa) dėl įsiskolinimų už darbo užmokestį ir kompensacijas, kurias Fogasa turėjo išmokėti Sniace darbuotojams, grąžinimo. Pirmoji sutartis numatė grąžintiną 897652789 ESP sumą bei 465055911 ESP dydžio palūkanas, apskaičiuotas taikant įstatyme nustatytą 10 % palūkanų normą, mokėtinas du kartus per metus aštuonerius metus (toliau – 1993 m. lapkričio 5 d. Sutartis). Antroji sutartis numatė grąžintiną 229424860 ESP sumą bei 110035018 ESP palūkanas, apskaičiuotas taikant įstatyme nustatytą 9 % palūkanų normą, mokėtinas du kartus per metus aštuonerius metus (toliau – 1995 m. spalio 31 d. Sutartis). Kad užtikrintų savo įsiskolinimus Fogasa, Sniace1995 m. rugpjūčio 10 d. nustatė hipoteką dviem savo nuosavybės objektams. Pagal šias dvi sutartis Sniace grąžinta suma 1998 m. birželio mėn. siekė 186963594 ESP.
12
1996 m. kovo 8 d.Tesorería General de la Seguridad Social (Bendrasis socialinio draudimo fondas, toliau – Socialinio draudimo fondas) sudarė su Sniace sutartį siekiant perskirstyti jos socialinio draudimo įmokų įsiskolinimų, kurių bendra suma už laikotarpį nuo 1991 m vasario mėn. iki 1995 m. vasario mėn. siekė 2903381848 ESP, mokėjimą (toliau – 1996 m. kovo 8 d. Sutartis). Ši sutartis numatė minėtos sumos su palūkanomis, apskaičiuotomis taikant įstatyme nustatytą 9 % palūkanų normą, grąžinimą mokant 96 mėnesines įmokas iki 2004 m. kovo mėnesio. Ši sutartis buvo pakeista 1996 m. gegužės 7 d. Sutartimi, pagal kurią skolos grąžinimas buvo atidėtas vieneriems metams, mokant 84 mėnesines įmokas bei įstatyme nustatytas 9 % palūkanas (toliau – 1996 m. gegužės 7 d. Sutartis). Sniace nevykdžius šių sutarčių, jos buvo pakeistos nauja šios bendrovės ir Socialinio draudimo fondo 1997 m. rugsėjo 30 d. sudaryta sutartimi (toliau – 1997 m. rugsėjo 30 d. Sutartis). Grąžintina suma už laiku nesumokėtas socialinio draudimo įmokas nuo 1991 m. vasario mėn. iki 1997 m. vasario mėn. siekė 3510387323 ESP bei 615056349 ESP palūkanų ir turėjo būti sumokėta per dešimt metų. Pirmuosius dvejus metus buvo mokamos tik palūkanos, apskaičiuotos taikant metinę 7,5 % palūkanų normą, o likusius metus turėjo būti mokama pagrindinė skola ir palūkanos. 1998 m. balandžio mėn. Sniace buvo grąžinusi 216118863 ESP pagal 1997 m. rugsėjo 30 d. Sutartį.“
7.
Gavusi Lenzing skundą, Komisija pagal EB 88 straipsnio 2 dalį patikrino, ar šios ir kitos priemonės Sniace naudai yra pagal EB 87 straipsnį draudžiama valstybės pagalba. 1998 m. spalio 28 d. Sprendime Komisija konstatavo, kad Socialinio draudimo fondo ir Fogasa sutartys su Sniace yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba tiek, kiek pagal šias sutartis taikoma įstatyme nustatyta palūkanų norma yra žemesnė už rinkos palūkanų normą, ir pareikalavo susigrąžinti pagalbą.
8.
Vėliau buvo priimtas sprendimas Tubacex (
6
), kuriame Teisingumo Teismas iš esmės konstatavo, kad įstatyme nustatytos palūkanų normos taikymas negali būti laikomas valstybės pagalba. Tada Komisija pakeitė savo pirmąjį, dėl Lenzing ir Ispanijos ieškinių dar neįsigaliojusį sprendimą 2000 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu, kuriame pažymėjo, kad Socialinio draudimo fondo ir Fogasa sutartys su Sniace nėra valstybės pagalba, kurią reikėtų susigrąžinti.
B — Skundžiamas sprendimas
9.
1999 m. vasario 11 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje gautu ieškiniu ieškovė pareikalavo iš dalies panaikinti 1998 m. spalio 28 d. Sprendimą. Šį ieškinį ji vėliau papildė, atsižvelgdama į 2000 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą.
10.
Komisija paprašė atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą. Ispanijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.
11.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas panaikino 1998 m. spalio 28 d. Komisijos sprendimo 1999/395/EB, pakeisto 2000 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimu 2001/43/EB, 1 straipsnio 1 dalį. Pirmosios instancijos teismo nuomone, Komisija negalėjo daryti prielaidos, kad Ispanijos institucijos elgėsi kaip privatūs kreditoriai. Panašioje situacijoje privatūs kreditoriai nebūtų leidę Sniace nesilaikyti įsiskolinimų perskirstymo sutarties.
C — Apeliacinis skundas
12.
2004 m. gruodžio 27 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje gautu apeliaciniu skundu Ispanijos Karalystė prašo:
—
visiškai panaikinti skundžiamą Pirmosios instancijos teismo sprendimą,
—
naujame sprendime patenkinti visus pirmojoje instancijoje jos pateiktus reikalavimus,
—
priteisti iš atsakovės apeliacinėje instancijoje bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį.
13.
Komisija palaiko Ispanijos apeliacinį skundą ir prašo:
—
visiškai panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
visiškai palikti galioti pirmojoje instancijoje Komisijos pateiktus reikalavimus ir
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.
14.
Lenzing AG prašo:
—
atmesti Ispanijos Karalystės apeliacinį skundą,
—
priteisti iš apeliantės atsakovės apeliacinėje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
III — Vertinimas
15.
Apeliaciniame skunde Ispanijos Karalystė ir Komisija pateikia du ieškinio pagrindus. Pirma, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą konstatuodamas, kad bendrovė Lenzing yra konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu ir todėl turi teisę pateikti ieškinį (
7
). Antra, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą aiškindamas ir taikydamas privataus kreditoriaus kriterijų (
8
).
A — Dėl 2005 m. birželio 20 d. Lenzing laiško priimtinumo
16.
Prieš pradedant nagrinėti apeliacinį skundą, reikėtų trumpai paanalizuoti, ar galima atsižvelgti į 2005 m. liepos 20 d. Teisingumo Teisme gautą 2005 m. birželio 20 d.Lenzing laišką. Šiuo laišku Lenzing, remdamasi Procedūros reglamento 117 straipsnio 2 dalimi, atsakė į Komisijos atsiliepimą į apeliacinį skundą. Vadovaujantis šia nuostata, bylos šalys (pirmą kartą) gali be Teisingumo Teismo pirmininko leidimo atsakyti į atsiliepimą į skundą, kuriame netiesiogiai pateikiamas apeliacinis skundas.
17.
Vis dėlto šiuo atveju nebūtina tikrinti, ar Komisija iš tikrųjų pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, ar tik papildomų argumentų, palaikančių Ispanijos apeliacinį skundą. Pirmosios instancijos teismo pirmininkas, remdamasis Procedūros reglamento 117 straipsnio 1 dalimi, vėliau leido priimti Ispanijos dupliką ir Lenzing bei Komisijos triplikus. Todėl, kadangi Lenzing laiškas buvo gautas prieš pasibaigiant nustatytam terminui, jis bet kuriuo atveju yra priimtinas ir į jį gali būti atsižvelgiama. Tas pats pasakytina ir apie Lenzing tripliką, kurį Teisingumo Teismas gavo laiku 2005 m. gruodžio 20 d. ir kuris yra visiškai susijęs su 2005 m. birželio 20 d. laišku.
B — Dėl pirmojo apeliacinio ieškinio pagrindo: konkreti sąsaja su ieškove
18.
Pateikdamos pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, Ispanijos Karalystė ir Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą darydamas prielaidą, kad Lenzing yra konkrečiai susijusi su ginčijamu Komisijos sprendimu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
1. Dėl konkrečios sąsajos prielaidų
19.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, kiti nei sprendimo adresatai teisės subjektai gali teigti, kad yra konkrečiai susiję su sprendimu pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą, tik tada, kai toks sprendimas su jais susijęs dėl tam tikrų asmeninių savybių arba ypatingų, juos iš kitų asmenų rato išskiriančių aplinkybių ir taip juos individualizuoja kaip adresatus (
9
).
20.
Valstybės pagalbos teisėje konkrečios konkurentų sąsajos prielaidos labai skiriasi, nelygu proceso stadija ir ieškinio tikslas.
21.
Neseniai Teisingumo Teismas sprendime ARE apibendrino, kokiomis sąlygomis (potencialūs) pagalbos gavėjo konkurentai gali pareikšti ieškinį dėl Komisijos sprendimo, jei ji, neatlikusi formalios tyrimo procedūros pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, neginčija valstybių narių priemonių (
10
). Tokiu atveju egzistuoja dvi ieškinio galimybės: viena vertus, ieškiniu gali būti siekiama priversti atlikti formalią tyrimo procedūrą, kita vertus – iš esmės ginčyti Komisijos sprendimą.
22.
Jei ieškiniu siekiama išsireikalauti atlikti formalią tyrimo procedūrą dėl to, kad konkurentai galėtų pasinaudoti savo teise dalyvauti šioje procedūroje, pakanka, kad ieškovai būtų asmenys, įmonės ar organizacijos, kurių interesai galbūt yra pažeisti, t. y. visų pirma konkuruojančios įmonės ir profesinės organizacijos (
11
). Taigi šiuo atveju teisė pareikšti ieškinį santykinai stipriai išplečiama, siekiant, kad per formalią procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį būtų užtikrintos garantuojamos potencialių konkurentų procesinės teisės (
12
).
23.
Kitaip yra tuo atveju, kai ieškiniu dėl sprendimo, priimto neatlikus formalios tyrimo procedūros, siekiama iš esmės ginčijamo sprendimo panaikinimo. Tuomet nepakanka to, kad ieškovas galėtų būti laikomas susijusiu EB 88 straipsnio 2 dalies prasme. Jis turi pagrįsti, kad yra konkrečiai susijęs. Tai suponuoja, kad valstybės pagalbos priemonės, kurios sudaro šio sprendimo dalyką, turi reikšmingos neigiamos įtakos jo padėčiai rinkoje (
13
).
24.
Šis griežtesnis kriterijus galioja ir atlikus formalią tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Vadovaujantis sprendimu Cofaz, tokiu atveju pagalbos suteikimas, remiantis formalia tyrimo procedūra pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, yra konkrečiai susijęs su ieškinį pareiškusiu konkurentu, jei jis aktyviai dalyvavo šioje procedūroje ir jeigu valstybės pagalbos priemonės, sudarančios ginčijamo sprendimo dalyką, turi reikšmingos neigiamos įtakos jo padėčiai rinkoje (
14
). Tai yra matas, pagal kurį turi būti vertinama konkreti Lenzing sąsaja.
25.
Šiuo atveju nekyla abejonių dėl Lenzing dalyvavimo procedūroje. Todėl nebūtina atsakyti į klausimą, ar Pirmosios instancijos teismas kitose bylose teisingai preziumavo, kad konkreti sąsaja galima ir nedalyvaujant procedūroje (
15
).
26.
Ispanija ir Komisija veikiau abejoja dėl to, ar Sniace atžvilgiu taikytos priemonės turėjo reikšmingos neigiamos įtakos Lenzing padėčiai rinkoje.
2. Dėl įrodinėjimo, susijusio su reikšminga neigiama įtaka, naštos
27.
Komisija pirmiausia skundžia tai, kad Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas konkurentų ieškinį dėl valstybės pagalbos, netinkamai įvertino paaiškinimų pateikimo ir įrodinėjimo naštą. Jos nuomone, ieškovas turi pareigą pateikti paaiškinimus ir įrodyti, kad jo ieškinys priimtinas.
28.
Remiantis skundžiamu sprendimu, konkurentui pakanka pagrįstai paaiškinti, dėl kokių priežasčių Komisijos sprendimas, reikšmingai neigiamai paveikdamas jo padėtį atitinkamoje rinkoje, gali pažeisti jo teisėtus interesus (
16
).
29.
Priešingai nei mano Komisija, paaiškinimų pateikimo ir įrodinėjimo naštos samprata šiuo atveju nesiskiria nuo sprendime Cofaz nurodytos sampratos. Teisinga, kad kituose sprendimuose – bent jau prancūzų kalba – vietoj paaiškinimų („indiquer“) reikalaujama pateikti įrodymus („démontrer“) (
17
), tačiau nėra akivaizdu, kad Teismas iš sąvokos „paaiškinimas“ – kuri, beje, vartojama ir sprendime Cofaz (
18
) – skundžiamame sprendime išvedė mažesnius reikalavimus nei iš įrodymo sąvokos. Pirmosios instancijos teismas, remdamasis neginčijamomis ir todėl teisingomis pripažintomis aplinkybėmis, konstatavo reikšmingą neigiamą įtaką Lenzing padėčiai rinkoje.
3. Dėl kaltinimo, susijusio su hipotetiniu tyrimu
30.
Komisija taip pat klysta kritikuodama Pirmosios instancijos teismo tyrimą kaip hipotetinį. Konstatavimas, kad išmokėta valstybės pagalba neigiamai veikia padėtį rinkoje, neišvengiamai grindžiamas hipotetiniais elementais, nes faktinę padėtį reikia palyginti su padėtimi, kuri būtų susiklosčiusi, jei valstybės pagalba nebūtų sumokėta (
19
). Komisijos reikalaujamų konkrečių duomenų apie padėtį rinkoje, kuriai esant valstybės pagalba nebuvo išmokėta, nėra.
4. Dėl neigiamos įtakos reikšmingumo
31.
Pirmuoju ieškinio pagrindu iš esmės ginčijamas konstatuotas faktas, kad neigiama įtaka Lenzing padėčiai rinkoje yra reikšminga.
32.
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Lenzing pateikė pagrįstus motyvus, dėl kurių ginčijamas sprendimas, reikšmingai neigiamai paveikdamas jos padėtį rinkoje, galėjo pažeisti teisėtus įmonės interesus. Jis rėmėsi Lenzing ir Sniace veikla viskozės rinkoje, kuriai būdingas labai ribotas gamintojų skaičius, didelė konkurencija ir gamybos pajėgumų perteklius. Negalima atmesti galimybės, kad Sniace dėl suteiktos valstybės pagalbos savo gaminius galėjo parduoti mažesne kaina nei jos konkurentai.
33.
Pirmosios instancijos teismo nuomone, visiškai nereikšminga yra tai, ar Lenzing nagrinėjamu laikotarpiu galėjo pasiekti gerų rezultatų ir pagerinti savo padėtį rinkoje. Esminis poveikis suinteresuotojo asmens padėčiai rinkoje iš tikrųjų nebūtinai turi lemti jo pelningumo smukimą, rinkos dalies mažėjimą ar veiklos nuostolius. Lemiamos reikšmės turi tai, ar suinteresuotasis asmuo būtų palankesnėje padėtyje, jei nebūtų sprendimo, kurio panaikinimo jis siekia. Visiškai gali būti, kad dėl valdžios institucijų vienam iš konkurentų suteiktos naudos prarandamos pajamos (
20
).
34.
Ispanijos ir Komisijos kritika susijusi su šiuo paskutiniu aspektu. Pasak jų, dominuojanti Lenzing padėtis viskozės pluošto rinkoje ir gera jos finansinė padėtis panaikina galimybę, kad Sniace atžvilgiu taikytos priemonės reikšmingai neigiamai paveikė jos padėtį rinkoje.
35.
Ispanija visų pirma pabrėžia, kad nepakankamai tiksliai apibrėžtas Sniace atžvilgiu taikytų priemonių poveikis Lenzing padėčiai rinkoje. Jei Pirmosios instancijos teismas daro prielaidą dėl pajamų praradimo, jis turi būti apibrėžiamas ir konkretinamas. Jos nuomone, vien pajamų praradimo bet kuriuo atveju nepakanka norint įrodyti reikšmingą neigiamą įtaką padėčiai rinkoje.
36.
Komisija visiškai pritaria tokiems argumentams ir juos detalizuoja. Tam, kad konkurento ieškinys būtų priimtinas, turi būti įrodyta reikšminga, konkreti ir ginčijamos valstybės pagalbos tiesiogiai nulemta neigiama įtaka.
37.
Iš esmės šis ieškinio pagrindas kelia klausimą, kokiomis sąlygomis sprendimo Cofaz prasme padėtis rinkoje yra reikšmingai neigiamai paveikiama („substantiellement affectée“). Ispanija ir Komisija argumentuoja tuo, kad tai turi būti susiję su dideliais konkurentų nuostoliais.
38.
Tačiau nei teismo praktikoje, nei rašytiniuose teisės šaltiniuose nėra pagrindo, kuriuo būtų galima pagrįsti tokią nuomonę. Kaip bus parodyta toliau, pakanka vien to, kad, nesant valstybės pagalbos, ieškinį pateikusio konkurento padėtis būtų pagerėjusi taip, kad tai būtų galima atskirai nustatyti.
39.
Reikšmingos neigiamos įtakos požymis skirtas identifikuoti konkurentus, kurie dėl valstybės pagalbos skyrimo individualizuojami taip, kad atitinka sprendime Plaumann nurodytas priimtinumo sąlygas (
21
). Taigi valstybės pagalbos suteikimo aplinkybė ypatingu būdu išskiria teisę pareikšti ieškinį turinčius konkurentus iš likusių asmenų rato ir individualizuoja juos panašiai kaip ginčijamo sprendimo adresatus. Šis individualizuojamasis poveikis atskiria reikšmingą neigiamą įtaką padėčiai rinkoje, kuri, remiantis sprendimu Cofaz, suteikia teisę pareikšti ieškinį, nuo ne šia prasme reikšmingos neigiamos įtakos.
40.
Iš esmės bet kuri selektyviai parinktiems rinkos dalyviams suteikta nauda neigiamai veikia visų konkurentų, kurie šios naudos negauna, padėtį rinkoje. Tai visų pirma pasakytina apie Lenzing akcentuojamą valstybės pagalbą veiklos išlaidoms kompensuoti. Tačiau jos padėčiai rinkoje teigiamos ar neigiamos įtakos turi ir daugelis kitų aplinkybių. Todėl vien aplinkybės, kad tam tikra priemonė gali paveikti atitinkamoje rinkoje susiklosčiusius konkurencinius santykius, dar nepakanka, kad kiekvieną ūkio subjektą, kuris kokiais nors konkurenciniais santykiais susijęs su subjektu, besinaudojančiu priemonės teikiama nauda, būtų galima laikyti konkrečiai susijusiu su šia priemone (
22
).
41.
Daryti prielaidą, kad yra konkurentą individualizuojantis valstybės pagalbos poveikis, veikiau galima tik tada, kai pagalba jos gavėjui teikia tokių pranašumų, palyginti su konkurentu, kad šiam veiksniui tenka ypatingas vaidmuo. Šis ypatingas vaidmuo turi leisti Bendrijų teismui pagalbos gavėjo naudos poveikį atskirti nuo kitų aplinkybių, turinčių įtakos ieškinį pareiškusio konkurento padėčiai rinkoje, ir įvertinti jų svarbą šiam konkurentui. Nutartyje Deutsche Post ir DHL Pirmosios instancijos teismo suformuluotą mintį galima suprasti taip, kad ieškovas turi parodyti poveikio padėčiai rinkoje laipsnį (
23
).
42.
Todėl Komisija teisingai pabrėžia, kad reikšmingos neigiamos įtakos ieškinį pareiškusio konkurento padėčiai rinkoje negalima painioti su – tam tikromis aplinkybėmis tik gresiančiu – konkurencijos iškraipymu pagal EB 87 straipsnį, kuris yra draudžiamos valstybės pagalbos požymis. Valstybės pagalbos draudimas neapsiriboja vien tokia valstybės pagalba, kurios konkurenciją iškraipantis poveikis individualizuoja tam tikrus konkurentus (
24
).
43.
Todėl neleistini bendro pobūdžio teiginiai apie tai, kaip reikia įrodyti, ar padėtis rinkoje yra reikšmingai veikiama. Pirmiausia nėra svarbu tai, ar ieškinį pareiškusio konkurento padėtis gerėjo ar blogėjo. Ir teigiama, ir neigiama įmonės raida apskritai gali daugiausia priklausyti nuo visai kitų veiksnių, todėl valstybės pagalba kitoms įmonėms neigiamą raidą tik sustiprina, o teigiamą raidą susilpnina. Todėl lemiamos reikšmės turi tik tai, ar nesant valstybės pagalbos ieškinį pareiškusio konkurento padėtis būtų pagerėjusi taip, kad tai būtų galima atskirai nustatyti.
44.
Taigi reikia atsižvelgti į atitinkamos rinkos struktūrą ir tariamos valstybės pagalbos poveikį (
25
). Rinkose, turinčiose labai daug oferentų – pvz., visos Bendrijos žemės ūkio ir miškininkystės įmonės (
26
) – veikiau nelabai tikėtina, kad valstybės pagalba vienoms įmonėms reikšmingai paveiktų pavienius konkurentus. Atskirų rinkos dalyvių padėtį rinkoje lemia daugybės kitų dalyvių elgesys. Todėl vieno iš šių dalyvių gaunama nauda vargu ar gali turėti aiškaus poveikio jo konkurentams (
27
).
45.
Net ir mažai dalyvių turinčiose rinkose, tačiau pasižyminčiose santykiniu pasiūlos susiskaldymu, konkurentams gali būti sunku išaiškinti reikšmingą valstybės pagalbos poveikį. Tačiau kitaip yra tuo atveju, kai tam tikras tokios skaidrios rinkos dalyvis dėl valstybės pagalbos gali gerokai padidinti savo gamybos apimtis (
28
).
46.
Panašiai yra šiuo atveju. Viskozės rinkoje yra gana nedaug oferentų. Be to, nagrinėjamu laikotarpiu šioje rinkoje buvo gamybos pajėgumų perteklius, o valstybės pagalba vienam rinkos dalyviui – Sniace – sudarė sąlygas išsilaikyti. Tad valstybės pagalba nepadidino gamybos pajėgumų, tačiau tebesitęsiantis esamų pajėgumų, kurių priešingu atveju nebebūtų, naudojimas nedaug oferentų ir gamybos pajėgumų perteklių turinčioje rinkoje taip pat turi ypač stiprų poveikį konkurentų padėčiai rinkoje. Išnykus šiems pajėgumams, konkurentai galbūt būtų galėję išsikovoti atitinkamas rinkos dalis arba, sumažėjus pasiūlai, bent jau padidinti kainas.
47.
Vis dėlto Komisija pateikė Pirmosios instancijos teismui argumentų, kad Lenzing nebūtų sugebėjusi pasinaudoti Sniace veiklos sustabdymu. Kaip nustatė Pirmosios instancijos teismas, Sniace savo produkciją pardavinėjo žemesne kaina nei konkurentai Europoje (
29
), o Lenzing skelbė apie „savo nepriklausomumą nuo pasaulio rinkos kainų spaudimo“ ir importo būtinybę siekiant patenkinti paklausą (
30
). Pati Lenzing taip pat nurodo, kad 1996 m. pirmą pusmetį ji visiškai išnaudojo savo gamybos pajėgumus (
31
). Be to, kainų spaudimas buvo juntamas ne vien iš Sniace, bet ir iš oferentų iš Azijos.
48.
Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų priminti, kad pagal EB 225 straipsnį ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmąją pastraipą apeliacinį skundą galima paduoti tik teisės klausimais. Dėl šios priežasties tik Pirmosios instancijos teismas turi kompetenciją nustatyti ir įvertinti reikšmingas faktines aplinkybes ir išnagrinėti įrodymus. Faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas, išskyrus kai jie buvo iškreipti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui (
32
).
49.
Tai, ar Lenzing pakankamai paaiškino, kad Sniace veiklos sustabdymas būtų pagerinęs jos padėtį rinkoje, yra faktų klausimas, kurių Teisingumo Teismas iš esmės netiria.
50.
Nematyti ir faktinių aplinkybių iškraipymo požymių. Komisijos išvardytos aplinkybės leidžia nebent laikinai suabejoti reikšminga neigiama įtaka Lenzing padėčiai rinkoje. Net jei Lenzing dėl savų pajėgumų stokos nebūtų galėjusi iš karto perimti Sniace rinkos dalies, geresnė nei vidutiniška įmonės raida ankstesniais metais leidžia daryti prielaidą, kad Lenzing vidutiniu laikotarpiu būtų galėjusi užimti bent jau dalį Sniace rinkos dalies.
51.
Vertindamas tolesnio Sniace egzistavimo įtaką kainoms, Pirmosios instancijos teismas 88 punkte teisingai remiasi pačios Komisijos pateiktu specializuotu straipsniu, kuriame nurodoma, jog Sniace daro neigiamą poveikį kainoms, viršijantį jos nedidelius pajėgumus atsižvelgiant į padėtį rinkoje. Nepaisant kitos įtakos, pavyzdžiui, konkurentų iš Azijos, Sniace sustabdžius veiklą, ši neigiama įtaka išnyktų.
52.
Todėl Pirmosios instancijos teismas, neiškreipdamas faktinių aplinkybių, galėjo daryti prielaidą, kad svarbiausia konkurentė šioje rinkoje – Lenzing – Sniace nesuteikus valstybės pagalbos, būtų gavusi daugiau pajamų arba dėl pagalbos prarado pajamų. Nuostoliai nenurodomi skaitmenine išraiška, tačiau to padaryti nebuvo nei įmanoma, nei būtina. Bent jau remiantis turima informacija yra akivaizdu, kad Sniace išsilaikymui, palyginti su kitomis Lenzing padėtį rinkoje veikiančiomis aplinkybėmis, tenka ypatingas vaidmuo.
53.
Taigi Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatuoja, kad Komisijos sprendimu Lenzing individualizuojama. Todėl Ispanijos ir Komisijos prieštaravimams negalima pritarti, ir šis apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.
C — Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo: privataus kreditoriaus kriterijus
54.
Antruoju apeliacinio skundo pagrindu Ispanija ir Komisija skundžia tai, kaip Pirmosios instancijos teismas taikė privataus kreditoriaus kriterijų. Šiuo atveju minėtas kriterijus svarbus įvertinant, ar buvo suteikta valstybės pagalba. Šalys nesutaria, ar tai, kad Socialinio draudimo fondas ir Fogasa neįgyvendino savo užtikrintų reikalavimų, nors Sniace pažeidė sutartis dėl nesumokėtų socialinio draudimo įmokų perskirstymo ir sutartis dėl Fogasa atidėto darbo užmokesčio grąžinimo, yra valstybės pagalba. Remiantis 1998 m. spalio 28 d. Komisijos sprendimu, tai buvo didelis pranašumas, nes įgyvendinus šiuos reikalavimus Sniace galėjo būti uždaryta (
33
).
1. Dėl sprendimo Tubacex pažeidimo
55.
Pirmoje šio apeliacinio skundo pagrindo dalyje Ispanija ir Komisija teigia, kad Teisingumo Teismas dar sprendime Tubacex (
34
) pripažino, jog panašūs veiksmai nėra valstybės pagalba. Pirmosios instancijos teismas neteisingai įvertino šį sprendimą; priešingai, šioje byloje nagrinėjamas sutartis dėl įsiskolinimų perskirstymo ir grąžinimo jis per se laikė valstybės pagalba.
56.
EB 87 straipsnio 1 dalis apibrėžia EB sutarties reglamentuojamą valstybės pagalbą kaip valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteiktą pagalbą, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, kai daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai. Šios nuostatos prasme valstybės pagalbos sąvoka yra platesnė nei subsidijos, nes ji apima ne tik pozityviąsias išmokas, pavyzdžiui, subsidijas, bet ir priemones, kurios įvairiomis formomis sumažina įmonės paprastai patiriamas išlaidas (
35
). Visų pirma aišku tai, kad valstybinės institucijos, atsakingos už socialinio draudimo įmokų surinkimą ir leidžiančios jas sumokėti vėliau, veiksmai tokiu būdu palaikomai įmonei suteikia reikšmingų verslo pranašumų, sušvelnindamos šios įmonės naštą, atsirandančią įprastine tvarka taikant socialinio draudimo sistemą (
36
).
57.
Norint atsakyti į klausimą, ar toks pranašumas yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme, reikia nustatyti, ar palaikomai įmonei suteikiamos ekonominės lengvatos, kurių ji normaliomis rinkos sąlygomis nebūtų gavusi (
37
). Todėl su valstybiniais kreditoriais sudarytas sutartis dėl grąžinimo sąlygų arba įsiskolinimų perskirstymo reikia lyginti su hipotetinio privataus kreditoriaus elgesiu, kurio padėtis savo skolininko atžvilgiu maksimaliai prilygintina valstybinio kreditoriaus padėčiai ir kuris siekia susigrąžinti jam priklausančias įmokas (
38
).
58.
Būtinybė atlikti šį palyginimą patvirtina Ispanijos ir Komisijos teiginį, kad Socialinio draudimo fondo ir Fogasa elgesys savaime nebūtinai turi būti laikomas valstybės pagalba. Tačiau šio aspekto nekvestionuoja ir Pirmosios instancijos teismas, nes skundžiamo sprendimo 149 punkte jis kaip tik ir atlieka tokį palyginimą. Todėl Ispanijos ir Komisijos argumentai nepasitvirtina.
59.
Vertindama valstybinių kreditorių veiksmus, Komisija anksčiau tikriausiai visų pirma atsižvelgdavo į tai, ar, skolininkui praleidus mokėjimo terminą, palūkanų dydis atitinka rinkos palūkanų normą. Šiuo atveju, kaip ir byloje Tubacex, buvo taikoma tik įstatyme nustatyta palūkanų norma, kuri buvo aiškiai mažesnė už rinkos palūkanų normą. Komisijos nuomone, susigrąžintinos pagalbos dydis buvo palūkanų normų skirtumas (
39
).
60.
Tačiau sprendime Tubacex Teisingumo Teismas atmetė šį orientacinį kriterijų kaip netinkamą, nes ir kiekvienas privatus kreditorius iš mokėjimo terminą praleidusio skolininko gali reikalauti tik įstatyme nustatytos palūkanų normos (
40
). Remdamasi šiuo sprendimu, Komisija 2000 m rugsėjo 20 d. pakeitė savo 1998 m. spalio 28 d. Sprendimą ir konstatavo, kad Sniace sutartys su Socialinio draudimo fondu ir Fogasa nėra valstybės pagalba.
61.
Priešingai nei teigia Ispanija ir Komisija, Pirmosios instancijos teismas nekvestionuoja sprendimo Tubacex ir, pritardamas Lenzing, kritiškai vertina tai, kad Komisija nenagrinėjo, kiek Fogasa ir Socialinio draudimo fondo nuolaidos, šiems įgyvendinant savo reikalavimus, yra pranašumai, vertintini kaip valstybės pagalba. Tokie pranašumai nebuvo sprendimo Tubacex objektas. Todėl ši apeliacinio skundo dalis atmestina.
2. Dėl privataus kreditoriaus kriterijaus taikymo
62.
Ispanija ir Komisija mano, kad Komisija teisingai nustatė, jog šiuo atveju Socialinio draudimo fondas ir Fogasa veikė kaip privatūs kreditoriai.
63.
Tačiau Pirmosios instancijos teismas šiam teiginiui paprieštaravo ir atsižvelgdamas į tai visų pirma kaip netinkamus atmetė tris motyvus, kuriais rėmėsi Komisija.
64.
Savo sprendimo 155 ir 156 punktuose Pirmosios instancijos teismas atsisako palyginti Fogasa ir Socialinio draudimo fondo padėtį su privačių kreditorių, kurie pagal įsiskolinimų perskirstymo sutartį atsisakė 40 % savo reikalavimų, nes šių kreditorių reikalavimai nebuvo kaip nors užtikrinti, padėtimi. Taigi jų padėtis nebuvo panaši.
65.
Vėliau 157 ir 158 punktuose Pirmosios instancijos teismas nepritaria palyginimui su kito, garantijas turinčio privataus kreditoriaus elgesiu, kuris, kaip ir valstybiniai kreditoriai, neįgyvendino savo reikalavimų. Pirmosios instancijos teismo nuomone, nėra žinoma, ar Sniace ir šio kreditoriaus atžvilgiu praleido mokėjimo terminą arba pažeidė sutartį dėl įsiskolinimų perskirstymo. Todėl negalima patikrinti, ar šis kreditorius buvo panašioje padėtyje kaip Socialinio draudimo fondas ir Fogasa.
66.
159 ir 160 punktuose Pirmosios instancijos teismas galiausiai atmetė argumentą, kad abu kreditoriai optimizavo savo galimybes susigrąžinti nesumokėtas sumas. Viena vertus, esant pakankamoms garantijoms, toks optimizavimas nereikalingas, kita vertus, Komisija net negalėjo įvertinti, ar Sniace buvo pajėgi išlikti.
67.
Tuo remdamasis Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad vertindama privataus kreditoriaus kriterijų Komisija padarė akivaizdžią klaidą.
68.
Komisija su tuo nesutinka teigdama, kad Pirmosios instancijos teismas netinkamai įvertino taikytiną nagrinėjimo kriterijų. Nagrinėdamas Komisijos sprendimą, jis analizavo ne tai, ar buvo padaryta akivaizdi vertinimo klaida, o detales.
69.
Be to, Komisija ir Ispanija teigia, kad ir privatūs kreditoriai sudaro sutartis dėl įsiskolinimų atidėjimo ir, esant tokioms sąlygoms, tą būtų mielai padarę.
a) Dėl akivaizdžios vertinimo klaidos nagrinėjimo
70.
Mano nuomone, 150 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, kad, taikydama privataus kreditoriaus kriterijų, Komisija turi plačią vertinimo diskreciją. Toks tyrimas reikalauja iš hipotetinio privataus kreditoriaus perspektyvos įvertinti sudėtingas ekonomines aplinkybes. Jei Komisijos atliktas EB 87 straipsnio 1 dalies nagrinėjimas tokį vertinimą apima, Bendrijos teismo (
41
) kontrolė turi apsiriboti klausimais, ar buvo laikomasi procedūros ir motyvavimo taisyklių, ar teisingai buvo nustatytos faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas priimtas sprendimas, ir ar nebuvo padaryta akivaizdžių klaidų vertinant šias aplinkybes ir piktnaudžiaujama diskrecija (
42
).
71.
Kaip teisingai pažymi Komisija, jos prognozė būtų akivaizdžiai klaidinga tik tada, jei jos nebūtų galima pateisinti jokiomis įmanomomis priežastimis, t. y. jei nė vienas galimas, racionaliai veikiantis privatus kreditorius šios bylos sąlygomis nebūtų elgęsis kaip valstybinis kreditorius.
72.
Tačiau, jei būtų įmanoma, kad privatus kreditorius veiktų taip, kaip galiausiai preziumuoja Komisija, tuomet jos vertinimas negali būti akivaizdžiai klaidingas. Kitaip, konstatavus akivaizdžią klaidą, tai reikštų, kad Bendrijos teismai Komisijos prognozę keičia sava privataus kreditoriaus elgesio prognoze.
73.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas įtikinamai paaiškino, kodėl Komisijos pateikti motyvai nepateisina išvados, kad Socialinio draudimo fondas ir Fogasa elgėsi kaip privatūs kreditoriai (
43
). Jau vien iš to Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad Komisija vertindama akivaizdžiai suklydo.
74.
Tačiau tarp atmestų motyvų buvo ir argumentas, kad kitas, garantijas turintis privatus kreditorius taip pat būtų atsisakęs savo reikalavimų įgyvendinimo, nors Sniace laiku neįvykdė ir jo reikalavimų. Šiuo klausimu 157 ir 158 skundžiamo sprendimo punktuose Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatuoja, jog tokio elgesio priežastys nėra pakankamai išaiškintos, kad būtų galima įrodyti, jog privatus kreditorius Socialinio draudimo ir Fogasa atveju būtų pasielgęs lygiai taip pat. Tačiau taip pat nepakankamai įrodyta, kad privatus kreditorius nebūtų taip pasielgęs. Remiantis turima informacija, šio kreditoriaus elgesys rodo, kad Komisija bent jau galėjo daryti prielaidą apie hipotetinio privataus kreditoriaus elgesį.
75.
Todėl akivaizdžios Komisijos vertinimo klaidos konstatavimas skundžiamo sprendimo 154 ir paskesniuose punktuose yra teisiniu požiūriu klaidingas ir jo negalima palikti galioti.
b) Dėl motyvavimo klaidos ir faktinių aplinkybių nustatymo nagrinėjimo
76.
Vis dėlto dėl Pirmosios instancijos teismo padaryto Bendrijos teisės pažeidimo skundžiamas sprendimas neturi būti panaikintas, jei jo rezoliucinė dalis teisingai pagrįsta kitais teisiniais argumentais (
44
). Kadangi Lenzing pirmojoje instancijoje skundė ir Komisijos sprendimo motyvus, reikia patikrinti, ar šis ieškinio pagrindas pagrįstas.
77.
EB 253 straipsnyje numatyta pareiga motyvuoti Bendrijos reglamentus reiškia, kad aktą priėmusios institucijos argumentavimas turi būti išdėstytas taip aiškiai ir nedviprasmiškai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų žinoti teisės akto priėmimo priežastis, o Teisingumo Teismas – atlikti teisminę kontrolę (
45
). Motyvai suinteresuotajam asmeniui iš esmės turi būti pranešami kartu su jo padėtį pabloginančiu sprendimu; EB 253 straipsnio pažeidimas negali būti ištaisytas Teisingumo Teisme (
46
).
78.
Pareigą motyvuoti iš tikrųjų reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo, kuris susijęs su materialiniu ginčijamo teisės akto teisėtumu (
47
). Tačiau kadangi teisminė kontrolė yra apribota dėl plačios Komisijos diskrecijos teisės, ypač fundamentalią reikšmę turi garantijų, kurias Bendrijos teisės sistema numato administracinėms procedūroms, laikymasis. Šioms garantijoms – priešingai nei teigia Komisija – visų pirma priskiriamas kompetentingos institucijos įsipareigojimas rūpestingai ir nešališkai ištirti visus svarbius konkretaus atvejo aspektus ir pakankamai motyvuoti savo sprendimus (
48
).
79.
Taigi Komisija turi logiškai ir nuosekliai motyvuoti, kodėl ji iš įvairių galimų privataus kreditoriaus elgesio variantų pasirinko būtent tokį, kuris atitiko valstybinio kreditoriaus elgesį. Motyvai taip pat turi parodyti, kiek Komisija ištyrė tokiai prielaidai svarbius faktinius pagrindus.
80.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pasakyti, kad ginčijamo sprendimo motyvuose nėra nuorodos į privatų kreditorių, kuris, nepaisant Sniace praleisto termino, atsisakė priverstinai įvykdyti savo garantijomis užtikrintus reikalavimus. Taigi trūko esminio pagrindo, kuriuo remdamasi Komisija galėjo atlikti vertinimą. Net jei toks motyvas būtų buvęs nurodytas, jis nebūtų galėjęs pakankamai pagrįsti sprendimo, nes Komisija iki šiol negalėjo nurodyti, ar šis kreditorius buvo panašioje padėtyje. Kaip Pirmosios instancijos teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 158 punkte, Komisija to iki šiol neišaiškino.
81.
Pirmosios instancijos teismas teisingai nepritarė kitiems dviem sprendime nurodytiems motyvams.
82.
Dėl 155 ir 156 punktuose atmesto palyginimo su kitais privačiais kreditoriais, kurie pagal kreditorių susitarimą atsisakė 40 % savo reikalavimų, pasakytina, kad pati Komisija dar savo 2000 m. rugsėjo 20 d. Sprendime nustatė, kad jų padėties negalima lyginti su Socialinio draudimo fondo ir Fogasa padėtimi visų pirma garantijų požiūriu (
49
).
83.
Svarbesni yra 159 ir 160 punktuose atmesti teiginiai, kad Socialinio draudimo fondas ir Fogasa, užkirsdami kelią Sniace bankrotui, optimizavo savo galimybes susigrąžinti nesumokėtas sumas be finansinių nuostolių.
84.
Iš tikrųjų privatus kreditorius stengtųsi įgyvendinti savo reikalavimus, patirdamas kuo mažiau nuostolių. Tačiau, kaip pabrėžia Lenzing, Pirmosios instancijos teismas visiškai teisingai konstatavo, kad Komisijos sprendimo motyvai ir jos argumentai šiuo klausimu vieni kitiems prieštarauja.
85.
Prieštaravimai pirmiausia susiję su Socialinio draudimo fondo ir Fogasa garantijomis. Viena vertus, Komisija šioje byloje vadovaujasi nuostata, kad Socialinio draudimo fondo ir Fogasa reikalavimai yra užtikrinti garantijomis, ir tą iš dalies nurodė sprendimo motyvuose (
50
). Kita vertus, siekiant reikalavimus įgyvendinti be nuostolių, būtina išvengti Sniace bankroto. Tačiau nuostoliai galimi tik tuo atveju, jei nepakaktų garantijų.
86.
Prieštaravimų esama ir tuomet, jei tariama, kad reikalavimai iš tikrųjų nebuvo pakankamai užtikrinti. Kreditorių sprendimas laukti padidina galimybes be nuostolių susigrąžinti nesumokėtas sumas tik tada, jei skolininkas įveikia krizę ir pagerina savo padėtį. Tačiau ginčijamuose sprendimuose Komisija ne kartą išreiškia abejones dėl Sniace gebėjimo išlikti (
51
), nepaaiškindama, kodėl ji vis dėlto preziumuoja teigiamas ateities perspektyvas.
87.
Teismo procese Komisija šiuo klausimu tik teigia, kad ji galėjo pasikliauti Ispanijos vyriausybės teiginiais, kad buvo parengti restruktūrizavimo ir sanavimo planai (
52
). Jei tai būtų vienintelė priežastis preziumuoti Sniace išlikimo galimybę, tai reikštų ne tik ginčijamo sprendimo motyvavimo trūkumą, bet ir pareigos pakankamai išsiaiškinti faktines aplinkybes pažeidimą. Skundžiamo sprendimo 160 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad nei Ispanija, nei Komisija neturi informacijos, reikalingos nustatyti, ar Sniace buvo pajėgi išlikti. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas nebegali patikrinti pačių faktinių aplinkybių (
53
), o proceso dalyviai jų ir nekvestionuoja.
88.
Papildomai reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad Ispanijos ir Komisijos argumentu – kurio nėra Komisijos sprendimo motyvuose, – kad Socialinio draudimo fondas Sniace išlikimo atveju galėjo tikėtis tolesnių socialinio draudimo įmokų, o Fogasa šiuo atveju bent jau nebūtų patyrusi papildomų išlaidų, susijusių su išmokomis Sniace darbuotojams, negalima pagrįsti hipotetinio privataus kreditoriaus elgesio.
89.
Iš esmės tokie privačių kreditorių motyvai – su ateities sandoriais susiję lūkesčiai arba bandymas ateityje išvengti išlaidų – yra visiškai įmanomi. Tačiau šiuo atveju kalbama apie viešuosius valstybės interesus, kurių įgyvendinimas pavestas tam tikroms valstybinėms institucijoms. Paprastai tokie interesai yra motyvas suteikti klasikinę valstybės pagalbą. Kaip Lenzing teisingai pabrėžia, dėl to jie negali būti pripažįstami motyvu, siekiant pagrįsti tam tikroms įmonėms teikiamus pranašumus atsisakant įgyvendinti reikalavimus. Priešingu atveju ir valstybinių investuotojų kapitalo subsidijas būtų galima pateisinti tuo, kad taip siekiama užtikrinti darbo vietas. Tam Teisingumo Teismas aiškiai nepritarė (
54
).
90.
Taigi Komisijos motyvai yra arba netinkami pagrįsti ginčijamą Komisijos sprendimą, arba prieštarauja vieni kitiems ir šitaip vienas kitą panaikina. Šį prieštaravimą būtų galima pašalinti tik tuomet, jei Komisija šios bylos faktines aplinkybes išaiškintų taip, kad galėtų nuspręsti, kokie aspektai būtų svarbūs hipotetiniam privačiam kreditoriui, ir juos pakankamai pagrįstai pateiktų savo sprendimo motyvuose. Kadangi tokių aspektų nėra, ginčijamo sprendimo motyvacija yra klaidinga.
3. Išvada
91.
Nors skundžiamas sprendimas teisiniu požiūriu yra klaidingas, Pirmosios instancijos teismui konstatavus akivaizdžią Komisijos vertinimo klaidą, tačiau jis turi būti paliktas galioti dėl kitų priežasčių, atsižvelgiant į tai, kad ginčijamas Komisijos sprendimas stokoja motyvavimo. Todėl apeliacinis skundas atmestinas.
IV — Dėl bylinėjimosi išlaidų
92.
Pagal Teisingumo Teismo Procedūros reglamento 122 straipsnį kartu su 118 straipsniu ir 69 straipsnio 2 dalimi pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. 69 straipsnio 4 dalis numato, kad į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas, įskaitant ir apeliacinio proceso išlaidas (
55
).
93.
Dėl to Ispanija bet kuriuo atveju turi padengti savo išlaidas. Be to, Lenzing prašo iš Ispanijos – tačiau ne iš Komisijos – priteisti jos patirtas apeliacinio proceso išlaidas. Tačiau, kadangi bylą pralaimėjo Ispanija kartu su Komisija, joms turėtų būti nurodoma kartu padengti bylinėjimosi išlaidas (
56
). Tokiu atveju Lenzing negali pasirinkti vieno iš skolininkų išlaidoms padengti, o bylinėjimosi išlaidos priteisiamos iš abiejų bylą pralaimėjusių šalių.
V — Išvada
94.
Todėl siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Ispanijos Karalystė ir Europos Bendrijų Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir kartu – Lenzing AG apeliacinio proceso metu patirtas išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	1998 m. spalio 28 d. Komisijos sprendimas 1999/395/EB dėl Ispanijos suteiktos valstybės pagalbos įmonei Sniace SA, įsteigtai Torelavegoje, Kantabrijoje, paskelbtas numeriu C(1998) 3437 (OL L 149, 1999, p. 40).
(
3
)	2000 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimas 2001/43/EB, iš dalies keičiantis Komisijos sprendimą 1999/395/EB dėl Ispanijos suteiktos valstybės pagalbos įmonei Sniace SA, įsteigtai Torelavegoje, Kantabrijoje, paskelbtas numeriu C(2000) 2741 (OL L 11, 2001, p. 46).
(
4
)	Lenzing AG prieš Komisiją, Rink. p. II-3597.
(
5
)	Skundžiamo sprendimo 8–29 punktai.
(
6
)	1999 m. balandžio 29 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją, C-342/96, Rink. p. I-2459.
(
7
)	Apeliacinio skundo 4–23 punktai.
(
8
)	Apeliacinio skundo 24–65 punktai.
(
9
)	1963 m. liepos 15 d. Sprendimas Plaumann prieš Komisiją, 25/62, Rink. p. 211, 238 punktas ir 1993 m. gegužės 19 d. Sprendimas Cook prieš Komisiją, C-198/91, Rink. p. I-2487, 20 punktas.
(
10
)	2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C-78/03 P, Rink. p. I-10737, 34 ir paskesni punktai).
(
11
)	Sprendimas ARE (nurodytas 10 išnašoje, 35 ir paskesni punktai).
(
12
)	Sprendimas ARE (nurodytas 10 išnašoje, 34 ir paskesni punktai).
(
13
)	Sprendimas ARE (nurodytas 10 išnašoje, 68 ir paskesni punktai, kiek atviriau formuluojamas 37 punkte).
(
14
)	1986 m. sausio 28 d. Sprendimas Cofaz ir kt. prieš Komisiją (169/84, Rink. p. 391, 25 punktas).
(
15
)	1995 m. balandžio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas ASPEC ir kt. prieš Komisiją (T-435/93, Rink. p. II-1281, 64 punktas); 1997 m. lapkričio 5 d. Sprendimas Ducros prieš Komisiją (T-149/95, Rink. p. II-2031, 34 punktas) ir 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas BP Chemicals prieš Komisiją (T-11/95, Rink. p. II-3235, 72 punktas). Plg. 2006 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo nutartį Deutsche Post ir DHL prieš Komisiją (C-367/04 P, nepaskelbta Rinkinyje, tekstas yra tik vokiečių ir prancūzų kalbomis, 41 punktas).
(
16
)	Ginčijamo sprendimo 80 punktas.
(
17
)	Sprendimas ARE (nurodytas 10 išnašoje, 37 punktas) ir 2001 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Hamburger Hafen- und Lagerhaus ir kt. prieš Komisiją (T-69/96, Rink. p. II-1037, 41 punktas).
(
18
)	Sprendimas Cofaz (nurodytas 14 išnašoje, 28 punktas).
(
19
)	Dar neišmokėtos valstybės pagalbos atveju turi būti parengiamos net dviejų hipotetinių padėčių prognozės.
(
20
)	Skundžiamo sprendimo 90 punktas.
(
21
)	Sprendimai Plaumann prieš Komisiją ir Cook prieš Komisiją, nurodyti 9 išnašoje.
(
22
)	1969 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Eridania ir kt. prieš Komisiją (10/68 ir 18/68, Rink. p. 459, 7–8 punktai).
(
23
)	2004 m. gegužės 27 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis (T-358/02, Rink. p. II-1565, 37 punktas).
(
24
)	Šiuo klausimu žr. nutartį Deutsche Post ir DHL (nurodyta 15 išnašoje, 47 punktas).
(
25
)	Pvz., 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendime Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid ir Federación Catalana de Estaciones de Servicio prieš Komisiją (T-146/03, nepaskelbta Rinkinyje, 50 ir paskesni punktai) Pirmosios instancijos teismas, vertindamas valstybės pagalbą degalinėms, atsižvelgė į konkrečius degalinių operatoriaus, kuriam buvo suteikta valstybės pagalba, vietinius konkurentus.
(
26
)	Pvz., sprendime ARE, nurodytas 10 išnašoje.
(
27
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Pirmosios instancijos teismo nutartį Deutsche Post ir DHL prieš Komisiją (nurodyta 23 išnašoje, 15 ir paskesni punktai), kurioje Komisija teigia, kad buvo paveikta daugelis rinkų ir įmonių, ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren ir kt. prieš Komisiją (T-117/04, Rink. p. I-0000, 60 punktas), kur tokioje pačioje padėtyje buvo apie 1200 įmonių.
(
28
)	Pirmosios instancijos teismo sprendimas ASPEC (nurodytas 15 išnašoje, 70 punktas).
(
29
)	Skundžiamo sprendimo 88 punktas.
(
30
)	Skundžiamo sprendimo 62 punktas.
(
31
)	2005 m. birželio 20 d. laiško 8 punktas.
(
32
)	Valstybės pagalbos teisės srityje žr. 2006 m. birželio 1 d. Sprendimą P&O European Ferries (Vizcaya) prieš Komisiją ir Diputación Foral de Vizcaya prieš Komisiją (C-442/03 P ir C-471/03 P, Rink. p. I-4845, 60 punktas) bei bendro pobūdžio sprendimus: 1999 m. vasario 11 d. Sprendimą Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komsiją (C-390/95 P, Rink. p. I-769, 29 punktas), 2000 m. birželio 15 d. Sprendimą Dorsch Consult (C-237/98 P, Rink. p. I-4549, 35 ir paskesni punktai) ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 49 punktas).
(
33
)	80 konstatuojamoji dalis.
(
34
)	Nurodytas 6 išnašoje.
(
35
)	1994 m. kovo 15 d. Sprendimas Banco Exterior de España, C-387/92, Rink. p. I-877, 13 punktas; 1999 m. birželio 29 d. Sprendimas DMT, C-256/97, Rink. p. I-3913, 19 punktas; 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Ispanija prieš Komisiją (C-276/02, Rink. p. I-8091, 24 punktas); 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimas Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, Rink. p. I-8365, 38 punktas) ir 2006 m. birželio 15 d. Sprendimas Air Liquide Industries Belgium (C-393/04 ir C-41/05, Rink. p. I-5293, 29 punktas).
(
36
)	Sprendimas DMT, nurodytas 33 išnašoje.
(
37
)	Sprendimas DMT (nurodytas 35 išnašoje, 22 punktas) ir sprendimas Tubacex (nurodytas 6 išnašoje, 41 punktas).
(
38
)	Sprendimas DMT (nurodytas 35 išnašoje, 25 punktas).
(
39
)	Šiuo atveju žr. 1998 m. spalio 28 d. Sprendimo 1 straipsnį ir 83 bei 90 konstatuojamąsias dalis.
(
40
)	Sprendimas Tubacex (nurodytas 6 išnašoje, 48 ir paskesni punktai).
(
41
)	Vis dėlto reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad nacionalinis teismas, tikrindamas, ar priemonė, apie kurią Komisijai nebuvo pranešta, nėra valstybės pagalba ir todėl pagal EB 88 straipsnio 3 dalį negali būti taikoma, turi atlikti panašų įvertinimą kaip Komisija; žr. 1996 m. liepos 11 d. Sprendimą SFEI ir kt. (C-39/94, Rink. p. I-3547, 49 ir paskesni punktai), 2004 m. liepos 15 d. Sprendimą Pearle ir kt. (C-345/02, Rink. p. I-7139, 31 punktas) ir 2006 m. spalio 5 d. Sprendimą Transalpine Ölleitung ir kt. (C-368/04, Rink. p. I-9957, 39 punktas).
(
42
)	1996 m. vasario 29 d. Sprendimas Belgija prieš Komisiją (C-56/93, Rink. p. I-723, 10 ir 11 punktai).
(
43
)	Žr. pirmiau 62 ir paskesnius punktus.
(
44
)	1992 m. birželio 9 d. Sprendimas Lestelle prieš Komisiją (C-30/91 P, Rink. p. I-3755, 28 punktas); 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Biret International prieš Tarybą (C-93/02 P, Rink. p. I-10497, 60 punktas) ir 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimas José Martí Peix prieš Komisiją (C-226/03 P, Rink. p. I-11421, 29 punktas).
(
45
)	1969 m. liepos 9 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją (1/69, Rink. p. 277, 9 punktas); 2002 m. kovo 7 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją (C-310/99, Rink. p. I-2289, 48 punktas); 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją (C-66/02, Rink. p. I-10901, 26 punktas) ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimas Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją (C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-5479, 137 punktas).
(
46
)	2002 m. rugsėjo 26 d. Sprendimas Ispanija prieš Komisiją (C-351/98, Rink. p. I-8031, 84 punktas).
(
47
)	2001 m. kovo 22 d. Sprendimai Prancūzija prieš Komisiją (C-17/99, Rink. p. I-2481, 35 punktas) ir Italija prieš Komisiją (C-66/02, nurodytas 45 išnašoje).
(
48
)	1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimas Technische Universität München (C-269/90, Rink. p. I-5469, 14 punktas) ir 1992 m. gegužės 7 d. Sprendimas Pesquerias De Bermeo ir Naviera Laida prieš Komisiją (C-258/90 ir C-259/90, Rink. p. I-2901, 26 punktas).
(
49
)	26 konstatuojamoji dalis.
(
50
)	Žr. 2000 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo 26 konstatuojamąją dalį, o Fogasa atveju – 1998 m. spalio 28 d. Sprendimo 89 konstatuojamąją dalį.
(
51
)	Žr., pvz., 1998 m. spalio 28 d. Sprendimo 77, 81 ir 89 konstatuojamąsias dalis.
(
52
)	Žr. atsiliepimo į apeliacinį skundą 81 punktą ir skundžiamo sprendimo 160 punktą.
(
53
)	Žr. pirmiau 48 punktą.
(
54
)	1994 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją (Hytasa) (C-278/92, C-279/92 ir C-280/92, Rink. p. I-4103, 22 punktas).
(
55
)	2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimas Falck prieš Komsiją (C-74/00 P ir C-75/00 P, Rink. p. I-7869, 191 punktas).
(
56
)	Žr. 2001 m. gegužės 31 d. Sprendimą D ir Švedija prieš Tarybą (C-122/99 P ir C-125/99 P, Rink. p. I-4319, 65 punktas) ir 1985 m. kovo 13 d. Sprendimą Nyderlandai ir Leeuwarder Papierwarenfabriek prieš Komisiją (296/82 ir 318/82, Rink. p. 809, 32 punktas).