62014CC0113
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2016 m. balandžio 20 d. (
1
)
Byla C‑113/14
Vokietijos Federacinė Respublika
prieš
Europos Parlamentą,
Europos Sąjungos Tarybą
„Ieškinys dėl panaikinimo — Teisinio pagrindo pasirinkimas — ESV sutartis — 43 straipsnio 2 ir 3 dalys — Bendras žemės ūkio produktų rinkų organizavimas — Reglamentas (ES) Nr. 1308/2013 — 7 straipsnis — Reglamentas (ES) Nr. 1370/2013 — 2 straipsnis — Priemonės, susijusios su kainų nustatymu — Referencinės ribinės kainos — Intervencinė kaina“
I – Įžanga
1.
Dabar yra 2016 m. po Kristaus. Visa bendra žemės ūkio politika (BŽŪP) reglamentuojama pagal įprastą teisėkūros procedūrą. Ar visa? Ne! Nepajudinamai ESV sutarties nuostatai, susijusiai su BŽŪP, ši įprasta procedūra vis dar netaikoma. Todėl tiems, kurie turi apibrėžti šios nuostatos taikymo sritį, tenka sunki užduotis (
2
).
2.
Lisabonos sutartimi buvo iš esmės pakeista „horizontaliosios“ kompetencijos BŽŪP srityje sistema. Jeigu iki 2009 m. gruodžio 1 d., kai įsigaliojo minėta sutartis, tik Europos Sąjungos Taryba buvo kompetentinga patvirtinti priemones Europos Komisijos siūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu (
3
), nuo šiol ESV sutartyje numatyta, kad Europos Parlamentas ir Taryba, spręsdami pagal įprastą teisėkūros procedūrą, nustato bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir kitas nuostatas, kurių reikia bendros žemės ūkio ir žuvininkystės politikos tikslams pasiekti (SESV 43 straipsnio 2 dalis), o Taryba, remdamasi Komisijos siūlymu, patvirtina, be kita ko, priemones dėl kainų nustatymo (SESV 43 straipsnio 3 dalis).
3.
Dėl šio pakeitimo tarp Komisijos, Parlamento ir Tarybos greitai kilo ginčų dėl to, kaip tiksliai atriboti šiuos du teisinius pagrindus (
4
).
4.
Šioje byloje, kuri yra trečioji dėl SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalių, Vokietijos Federacinė Respublika pareiškė ieškinį Parlamentui ir Tarybai dėl to, kad jie priėmė reglamentą remdamiesi SESV 43 straipsnio 2 dalimi, o ne SESV 43 straipsnio 3 dalimi (
5
). Ji prašo panaikinti Reglamento (ES) Nr. 1308/2013 (toliau – Vieno BRO reglamentas) (
6
), priimto pagal įprastą teisėkūros procedūrą remiantis SESV 43 straipsnio 2 dalimi, 7 straipsnį ir 2013 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1370/2013, kuriuo nustatomos su bendru žemės ūkio produktų rinkų organizavimu susijusios tam tikros pagalbos ir grąžinamųjų išmokų nustatymo priemonės (toliau – Nustatymo reglamentas) (
7
), priimto pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį, 2 straipsnį.
5.
Taigi Teisingumo Teismo dar kartą prašoma patikslinti sąlygas, kuriomis pagal teisėkūros procedūrą priimamos priemonės ar kitos priemonės žemės ūkio ar žuvininkystės srityje turi būti priimamos pagal įprastą teisėkūros procedūrą, ar jas turi priimti viena Taryba.
6.
Šis klausimas yra labai svarbus konstituciniu požiūriu (
8
). Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę priminti politinėms institucijoms, kad ne procedūros apibrėžia akto teisinį pagrindą, o akto teisinis pagrindas lemia procedūras, kurių reikia laikytis jį priimant (
9
).
II – Teisinis pagrindas
A – ESV sutartis
7.
SESV 40 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Kad būtų pasiekti [BŽŪP] tikslai, nustatoma tam tikra bendra žemės ūkio rinkų organizavimo forma.
<…>
2.   <...> bendra organizavimo forma gali apimti visas priemones, kurios yra būtinos [BŽŪP] tikslams pasiekti, pirmiausia kainų reguliavimą <...>“
8.
SESV 43 straipsnio 2 dalyje nurodyta:
„Europos Parlamentas ir Taryba, spręsdami pagal įprastą teisėkūros procedūrą ir pasikonsultavę su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu, nustato 40 straipsnio 1 dalyje numatytą bendro žemės ūkio rinkų organizavimo formą ir kitas nuostatas, kurių reikia bendros žemės ūkio ir žuvininkystės politikos tikslams pasiekti.“
9.
Pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį:
„Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, patvirtina priemones dėl kainų, rinkliavų, pagalbos ir kiekybinių apribojimų nustatymo bei žvejybos galimybių nustatymo ir skyrimo.“
B – Vieno BRO reglamentas
10.
Vieno BRO reglamento 2, 5, 10, 12 ir 14 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(2)
į šį reglamentą turėtų būti įtrauktos visos pagrindinės bendro žemės ūkio produktų rinkų organizavimo nuostatos;
<...>
(5)
pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį Taryba patvirtina priemones dėl kainų, rinkliavų, pagalbos ir kiekybinių apribojimų nustatymo. Siekiant aiškumo, tuo atveju, kai taikoma SESV 43 straipsnio 3 dalis, šiame reglamente turėtų būti aiškiai nurodyta, kad Taryba priemones priims vadovaudamasi minėtu teisiniu pagrindu;
<...>
(10)
siekiant stabilizuoti rinkas ir užtikrinti deramą žemės ūkiu besiverčiančios bendruomenės gyvenimo lygį, buvo sukurta diferencijuota rinkos rėmimo skirtinguose sektoriuose sistema ir pradėtos taikyti tiesioginės paramos sistemos, atsižvelgiant į skirtingus kiekvieno iš šių sektorių poreikius ir į skirtingų sektorių tarpusavio priklausomybę. Tos priemonės – tai valstybės intervencija arba paramos privačiajam sandėliavimui išmokos. Rinkos rėmimo priemones reikėtų taikyti ir toliau, tačiau jos turėtų būti racionalizuotos ir supaprastintos;
<...>
(12)
siekiant aiškumo ir skaidrumo, nuostatos dėl valstybės intervencijos turėtų turėti bendrą struktūrą, tačiau kartu turėtų būti tęsiama kiekviename sektoriuje vykdoma politika. Tuo tikslu referencines ribines kainas tikslinga atskirti nuo intervencinių kainų ir pastarąsias apibrėžti. <...>
<...>
(14)
valstybės intervencijos kaina turėtų būti nustatyta kaina už tam tikrą kai kurių produktų kiekį, o kitais atvejais ta kaina turėtų būti nustatoma konkurso būdu, kai konkursas rengiamas atsižvelgiant į tvarką, taikytą laikantis ankstesnio [BRO (bendro rinkų organizavimo)] principų, ir į įgytą patirtį“.
11.
Vieno BRO reglamento 7 straipsnio pavadinimas „Referencinės ribinės kainos“ ir yra viena iš šio reglamento „Įvadinių nuostatų“:
„1.   Nustatomos šios referencinės ribinės kainos:
a)
grūdų sektoriaus produktų kaina, susijusi su didmeninės prekybos etapu prieš iškraunant į sandėlį pristatytas prekes – 101,31 EUR už toną;
b)
standartinės kokybės, kaip apibrėžta III priedo A punkte, žaliavinių ryžių kaina, susijusi su didmeninės prekybos etapu prieš iškraunant į sandėlį pristatytas prekes – 150 EUR už toną;
c)
standartinės kokybės, kaip apibrėžta III priedo B punkte, iš fabriko tiekiamo nefasuoto cukraus kaina:
i)
baltojo cukraus – 404,4 EUR už toną;
ii)
žaliavinio cukraus – 335,2 EUR už toną;
d)
raumeningumo ir riebumo klasių galvijienos sektoriuje R3 klasės, kaip nustatyta Sąjungos aštuonių mėnesių arba vyresnių galvijų skerdenų klasifikavimo skalėje, nurodytoje IV priedo A punkte, galvijų patinų skerdenų kaina – 2224 EUR už toną;
e)
pieno ir pieno produktų sektoriuje:
i)
sviesto – 246,39 EUR už 100 kg;
ii)
nugriebto pieno miltelių – 169,80 EUR už 100 kg;
f)
kiaulienos sektoriuje standartinės kokybės, apibrėžtos pagal svorį ir raumeningumą, kaip nustatyta Sąjungos kiaulių skerdenų klasifikavimo skalėje, nurodytoje IV priedo B punkte, kiaulių skerdenų kaina – 1509,39 EUR už toną:
i)
E klasės skerdenų, sveriančių nuo 60 kg iki mažiau kaip 120 kg;
ii)
R klasės skerdenų, sveriančių nuo 120 kg iki 180 kg;
g)
alyvuogių aliejaus sektoriuje:
i)
ypač gryno alyvuogių aliejaus – 1779 EUR už toną;
ii)
gryno alyvuogių aliejaus – 1710 EUR už toną;
iii)
klasikinio alyvuogių aliejaus, kuriame laisvųjų riebalų rūgščių kiekis lygus dviem laipsniams – 1524 EUR už toną, šią sumą už kiekvieną papildomą rūgštingumo laipsnį mažinant 36,70 EUR už toną.
2.   Referencines ribines kainas, nustatytas 1 dalyje, nuolat peržiūri Komisija, atsižvelgdama į objektyvius kriterijus, visų pirma gamybos, gamybos sąnaudų (ypač gamybos išteklių sąnaudų) pokyčius, ir į rinkos tendencijas. Prireikus referencinės kainų ribos atnaujinamos laikantis įprastos teisėkūros procedūros, atsižvelgiant į gamybos ir rinkų pokyčius.“
12.
Šio reglamento 15 straipsnyje „Valstybės intervencinė kaina“ nustatyta:
„1.   Valstybės intervencine kaina laikoma:
a)
kaina, kuria taikant valstybės intervenciją superkami produktai (kai superkama nustatyta kaina), arba
b)
didžiausia kaina, kuria galima supirkti valstybės intervencijos reikalavimus atitinkančius produktus (kai superkama konkurso būdu).
2.   Priemones dėl valstybės intervencinių kainų lygio, įskaitant padidinimo ir sumažinimo sumas, nustatymo Taryba patvirtina pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį.“
C – Nustatymo reglamentas
13.
Nustatymo reglamento 2 ir 3 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(2)
siekiant aiškumo ir skaidrumo, nuostatos dėl valstybės intervencijos turėtų turėti bendrą struktūrą, tačiau kartu turėtų būti tęsiama kiekviename sektoriuje vykdoma politika. Tuo tikslu referencines ribines kainas, nustatytas [Vieno BRO reglamente], tikslinga atskirti nuo intervencinių kainų ir pastarąsias apibrėžti. <...>
(3)
reikėtų nustatyti valstybės intervencinių kainų, kuriomis supirkimas yra vykdomas nustatyta kaina arba konkurso tvarka, lygį, įskaitant atvejus, dėl kurių gali prireikti koreguoti valstybės intervencines kainas. <…>“.
14.
Šio reglamento 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
„Šiame reglamente nustatomos kainų, mokesčių, pagalbos ir kiekybinių apribojimų, susijusių su [Vieno BRO reglamente] nustatytu vienu bendru žemės ūkio rinkų organizavimu, nustatymo priemonės.“
15.
Šio reglamento 2 straipsnyje „Valstybės intervencinės kainos“ nustatyta:
„1.   Valstybės intervencinių kainų lygis:
a)
paprastųjų kviečių, kietųjų kviečių, miežių, kukurūzų, žaliavinių ryžių ir nugriebto pieno miltelių kaina turi atitikti [Vieno BRO reglamento] 7 straipsnyje nustatytas atitinkamas referencines ribines kainas, jei produktai superkami nustatyta kaina, ir neturi viršyti atitinkamų referencinių ribinių kainų, jei produktai superkami konkurso tvarka;
b)
sviesto kaina turi būti lygi 90 % [Vieno BRO reglamento] 7 straipsnyje nustatytos referencinės ribinės kainos, jei produktai superkami nustatyta kaina, ir neturi viršyti 90 % tos referencinės ribinės kainos, jei produktai superkami konkurso tvarka;
c)
galvijienos kaina neturi viršyti [Vieno BRO reglamento] 13 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyto lygio.
2.   1 dalyje nurodytos paprastųjų kviečių, kietųjų kviečių, miežių, kukurūzų ir žaliavinių ryžių valstybės intervencinės kainos koreguojamos didinant arba mažinant jas remiantis pagrindiniais šiems produktams taikomais kokybės kriterijais.
3.   Komisija priima įgyvendinimo aktus, nustatančiais šio straipsnio 2 dalyje nurodytas didesnes arba mažesnes produktų valstybės intervencines kainas, laikydamasi toje dalyje nustatytų sąlygų. Tie įgyvendinimo aktai priimami laikantis 15 straipsnio 2 dalyje nurodytos nagrinėjimo procedūros“.
III – Bylos aplinkybės
16.
Bendras žemės ūkio rinkų organizavimas pirmą kartą vientisai ir visuotinai kodifikuotas Reglamentu (EB) Nr. 1234/2007 (
10
) remiantis EB sutarties 37 straipsniu.
17.
Įsigaliojus ESV sutarčiai Komisija 2011 m. spalio 12 d. pateikė penkis pasiūlymus dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamentų, kuriais būtų išsamiai reformuota BŽŪP. Tarp šių nuostatų buvo pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos Vieno BRO reglamento. Šis „pasiūlymas reformuoti“ buvo grindžiamas SESV 43 straipsnio 2 dalimi, o jo 7 straipsnyje buvo įtvirtinta nuostata dėl „referencinių kainų“ nustatymo.
18.
Tą pačią dieną Komisija pateikė pasiūlymą dėl Tarybos reglamento, kuriuo nustatomos su bendru žemės ūkio produktų rinkų organizavimu susijusios tam tikros pagalbos ir grąžinamųjų išmokų nustatymo priemonės, ir jis buvo grindžiamas SESV 43 straipsnio 3 dalimi.
19.
2012 m. liepos 4 d. Parlamentas patvirtino savo Žemės ūkio ir kaimo plėtros komiteto pranešimą, kurio motyvuojamojoje dalyje konstatuota, kad Vieno BRO reglamento pasiūlymu Komisija pasikėsino į teisės aktų leidėjui SESV 43 straipsnio 2 dalimi suteiktas prerogatyvas, todėl pasiūlyta „panaikinti visas nuostatas, susijusias su [SESV] 43 straipsnio 3 dalimi“.
20.
2012 m. rugsėjo 13 d. Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė nusiuntė Specialiajam žemės ūkio komitetui darbo dokumentą, kuriame buvo nurodyta, kad, jos vertinimu, tik Taryba turi nustatyti, be kita ko, žemės ūkio produktų referencines kainas, kurioms gali būti taikoma valstybės intervencija, pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį. Remiantis Tarybos santrauka (
11
), šiai pozicijai per kitą 2012 m. rugsėjo 17 d. Specialiojo komiteto posėdį pritarė didelė dauguma valstybių narių.
21.
Vėliau, 2012 m. spalio 12 d., Tarybos generalinis sekretoriatas pateikė Nustatymo reglamento projektą, į kurį, be intervencinių kainų, įtraukė „referencines kainas“. 2012 m. lapkričio 5 d. šį projektą priėmė Tarybos specialusis žemės ūkio komitetas.
22.
2012 m. gruodžio 13 d. ir 2013 m. kovo 12 d. Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė persiuntė suvestines Vieno BRO reglamento projekto redakcijas. Abiejų šių projektų 7 straipsnio pirmame sakinyje buvo daroma nuoroda į referencines kainas, konstatuojant, kad „priemonių, susijusių su referencinių kainų nustatymu, Taryba imasi pagal [SESV] 43 straipsnio 3 dalį.
23.
2013 m. kovo 13 d. Parlamentas priėmė pakeitimą, kuriuo visos referencinės kainos vėl įtrauktos į Vieno BRO reglamento 7 straipsnį.
24.
2013 m. balandžio 11 d.–birželio 26 d. institucijoms nepavykus susitarti dėl būsimo Vieno BRO reglamento įvyko daugiau kaip dešimt neformalių trišalių dialogų. Šių trišalių dialogų etapui artėjant į pabaigą, 2013 m. birželio 4 d. Tarybos generalinis sekretoriatas nusiuntė ataskaitą, iš kurios galima spręsti, kad dėl referencinių kainų nustatymo dar nesutariama. Per visus pastaruosius trišalio dialogo susitikimus Parlamentas pažymėjo, kad nepritars BŽŪP reformos teisės aktų rinkiniui, jeigu Vieno BRO reglamente nebus reglamentuota referencinių kainų.
25.
2013 m. birželio 21 d. Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė pateikė darbo dokumentą, kuris buvo skirtas pasirengti 2013 m. birželio 24 ir 25 d. posėdžiui ir iš kurio buvo matyti trišalių dialogų būklė. Į šį dokumentą buvo įtrauktos „reference prices“.
26.
2013 m. birželio 25 d. Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė persiuntė minėto darbo dokumento priedą, kuriame buvo pateikti dar neišspręsti klausimai, dėl kurių nesutariama. Dėl „Positions on Article 43(3) related provisions“, susijusių su Bendru BRO reglamentu, siekdama kompromiso („landing zone“) ji pasiūlė vartoti sąvoką „referencinė ribinė kaina“.
27.
Naktį iš 2013 m. birželio 25‑osios į 26‑ąją, keletą kartų atidėjusi posėdį, Taryba kvalifikuota balsų dauguma galiausiai pritarė Parlamento prašymui įtraukti referencines kainas, nuo šiol vadinamas „referencinėmis ribinėmis kainomis“, į šio reglamento 7 straipsnį. Tačiau Vokietijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės nepritarė šiam bendro požiūrio pakeitimui ir susilaikė.
28.
2013 m. rugsėjo 25 d. Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė persiuntė darbo dokumentą, kuriame buvo pateiktas visas Vieno BRO reglamento projektas – jo suvestinė redakcija. Šioje suvestinėje redakcijoje visas projektas atspindėjo per trišalius vidaus dialogus pasiektą susitarimą. Suvestinės redakcijos Vieno BRO reglamento 7 straipsnis buvo pavadintas „Referencinės ribinės kainos“, o nebe „Referencinės kainos“. Kitas teisės akto turinys liko nepakeistas.
29.
2013 m. gruodžio 13 d. Tarybos generalinis sekretoriatas persiuntė delegacijoms dokumentą, kuriame nurodė, kad „derybų, susijusių su SESV 43 straipsnio 3 dalies taikymu, rezultatas pasiektas per bendrą kompromisą dėl dabartinės BŽŪP reformos ir niekaip nepaveikia kiekvienos institucijos pozicijos dėl šios nuostatos taikymo srities ar dėl visų paskesnių pokyčių šiuo klausimu, be kita ko, bet kokios naujos Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikos“.
30.
Rubrikoje „Tarybos deklaracija dėl [SESV] 43 straipsnio 3 dalies“, kiek tai susiję su derybų dėl BŽŪP rezultatais per 2013 m. birželio mėn. vykusį trišalį dialogą, ji nurodė, jog „Taryba patvirtina, kad jos sprendimu, kad Vieno BRO reglamentas būtų susijęs tik su klausimais, priskiriamais prie SESV 43 straipsnio 3 dalies, išimtinėmis šio trišalio dialogo aplinkybėmis siekta vienintelio tikslo – kad būtų įmanomas kompromisas“.
31.
Vokietijos vyriausybė šiuo klausimu pareiškė, kad dėl įvairių priežasčių negali pritarti kai kuriems Vieno BRO reglamento projekte esantiems pasiūlymams. Jos teigimu, pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį tik Taryba Komisijos siūlymu patvirtina, be kita ko, „priemones dėl kainų <...> nustatymo“. Vokietijos vyriausybė laikėsi nuomonės, kad būtų nepriimtina nukrypti nuo šios Sąjungos institucijų kompetencijos pasidalijimo taisyklės, ir paskelbė, kad dėl to atmeta šį reglamento pasiūlymą.
32.
Todėl 2013 m. gruodžio 16 d. vykstant balsavimui dėl Vieno BRO reglamento priėmimo Vokietijos vyriausybė balsavo prieš šį pasiūlymą, o Jungtinės Karalystės vyriausybė susilaikė. Tą pačią dieną balsuojant dėl Nustatymo reglamento Vokietijos vyriausybė ir Jungtinės Karalystės vyriausybė susilaikė. Ta proga Taryba savo posėdžio protokole „patvirtino“, kad „jos sprendimas, kad Vieno BRO reglamentas būtų susijęs tik su klausimais, priskiriamais prie SESV 43 straipsnio 3 dalies, išimtinėmis šio trišalio dialogo aplinkybėmis siekta vienintelio tikslo – kad būtų įmanomas kompromisas“ ir kad „šis sprendimas neturės įtakos pozicijai, pagal kurią Taryba toliau ateityje imsis priemonių, kad apgintų jai pagal Lisabonos sutartį suteiktas prerogatyvas“.
IV – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
33.
Vokietijos vyriausybė Teisingumo Teismo prašo panaikinti dvi ginčijamas nuostatas, kartu paliekant galioti jų pasekmes, iki įsigalios teisės aktai, priimti remiantis tinkamu teisiniu pagrindu, ir priteisti iš Parlamento ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
34.
Atsiliepime į ieškinį Parlamentas prašo Teisingumo Teismo pripažinti ieškinį nepriimtinu, subsidiariai – atmesti ieškinį ir priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
35.
Taryba, pasikliaudama Teisingumo Teismo išmintimi, prašo priimti sprendimą dėl Vokietijos vyriausybės pagrindinių reikalavimų, be to, prašo jo, jeigu šie reikalavimai būtų patenkinti, palikti galioti ginčijamų nuostatų pasekmes, iki įsigalios nuostatos, priimtos remiantis tinkamu teisiniu pagrindu, ir priteisti iš kiekvienos šalies jų pačių bylinėjimosi išlaidas.
36.
Čekijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės įstojo į bylą palaikyti Vokietijos vyriausybės reikalavimų, o Komisija įstojo į bylą palaikyti Parlamento reikalavimų.
37.
Visos minėtos šalys dalyvavo 2016 m. vasario 3 d. surengtame posėdyje.
V – Analizė
A – Dėl priimtinumo
1. Pagrindiniai šalių argumentai
38.
Parlamento ir Komisijos nuomone, ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną, nes Vieno BRO reglamento 7 straipsnio negalima atskirti nuo likusios šio teisės akto dalies. Parlamentas teigia, kad šis straipsnis visiškai atitinka šio reglamento tikslus ir yra skirtas tam, kad jie būtų pasiekti. Iš tiesų panaikinus jo 7 straipsnį pasikeistų Vieno BRO reglamento esmė. Be to, šis straipsnis šiame reglamente atlieka keletą funkcijų ir jos susijusios su kitomis šio reglamento nuostatomis.
39.
Vokietijos vyriausybė ir įstojusios į bylą vyriausybės, taip pat Taryba pažymi, kad nei Parlamentas, nei Komisija neįrodė, kaip ir kiek Vieno BRO reglamento 7 straipsnio panaikinimas galėtų pakeisti šio reglamento esmę, nes jame yra daugiau kaip du šimtai nuostatų, apimančių visus BŽŪP aspektus ir sektorius.
2. Vertinimas
40.
Sąjungos teisės aktą galima panaikinti iš dalies, tik jei prašomos panaikinti nuostatos gali būti atskiriamos nuo likusios teisės akto dalies; šis atskiriamumo reikalavimas netenkinamas, jei dalinis teisės akto panaikinimas pakeičia jo esmę (
12
).
41.
Nei viso Vieno BRO reglamento, kuriame reglamentuojami labai įvairūs klausimai, koncepcija, nei jo 7 straipsnio turinys ar referencinių ribinių kainų ir intervencinių kainų ryšys (
13
) nepatvirtina ginčijamos nuostatos neatskiriamo pobūdžio. Neįžvelgiu jokios esminės aplinkybės, leidžiančios teigti, kad panaikinus ginčijamą nuostatą pasikeistų Vieno BRO reglamento esmė.
42.
Todėl manau, kad šis ieškinys priimtinas.
B – Dėl esmės
1. Prašymas panaikinti Vieno BRO reglamento 7 straipsnį
a) Pagrindiniai šalių argumentai
i) Vokietijos vyriausybė
43.
Vokietijos vyriausybė teigia, kad Parlamentas ir Taryba Vieno BRO reglamento 7 straipsnį grindė klaidingu teisiniu pagrindu. Kadangi, kalbant apie „referencines kainas“, kurios galiausiai buvo pervadintos į „referencines ribines kainas“, tai buvo „priemonė dėl kainų <...> nustatymo“, Vieno BRO reglamento 7 straipsnis privalėjo būti grindžiamas SESV 43 straipsnio 3 dalimi.
44.
Siekdama pagrįsti prašymą dėl panaikinimo, Vokietijos vyriausybė nurodo ankstesnę bendro žemės ūkio rinkų organizavimo sistemą, t. y. nustatytą Reglamentu Nr. 1234/2007, kurio 16 konstatuojamojoje dalyje „referencinė kaina“ buvo apibrėžiama kaip kaina, nustatoma Tarybos politiniu sprendimu. Šiomis aplinkybėmis minėta vyriausybė nurodo, kad Reglamentu Nr. 1234/2007 Tarybai buvo aiškiai suteikti įgaliojimai keisti referencines kainas. Be to, ankstesnis bendras žemės ūkio rinkų organizavimas ir Vieno BRO reglamento (ypač jo 7 straipsnio) genezė įrodo, kad priemonių, susijusių su žemės ūkio produktų kainų nustatymu, sistema nebuvo pakeista iš esmės ir kad referencinės kainos arba referencinės ribinės kainos tebėra BŽŪP „saugumo tinklas“. Vokietijos vyriausybė teigia, kad 7 straipsnio įtraukimas į Bendrą BRO reglamentą ir sąvokos „referencinė kaina“ pakeitimas sąvoka „referencinės ribinės kainos“ yra politinio kompromiso, pasiekto vien tam, kad nežlugtų bendro BŽŪP reformos teisės aktų rinkinio priėmimas, rezultatas.
45.
Nurodydama SESV 43 straipsnio 3 dalies formuluotę, Vokietijos vyriausybė pažymi, kad pagal šią nuostatą, kurioje nedaroma jokio skirtumo tarp kainų nei siauruoju, nei plačiuoju požiūriu, o kalbama tik apie „priemones dėl kainų <...> nustatymo“ apskritai, visi esminiai kainų nustatymo aspektai priklauso Tarybos kompetencijai. Kadangi Vieno BRO reglamento 7 straipsnyje kai kuriems žemės ūkio produktams nustatomas konkretus piniginis vienetas, o Nustatymo reglamento 2 straipsnyje intervencinė kaina apibrėžiama kaip tam tikra „referencinės ribinės kainos“ procentinė dalis, intervencinės kainos ir referencinės kainos yra labai glaudžiai susijusios su rinkos kaina, o Vieno BRO reglamento 7 straipsnis yra esminis kainų nustatymo elementas.
46.
Dar atsižvelgdama į SESV 43 straipsnio 3 dalies tikslus, Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad Vieno BRO reglamento 7 straipsnio 2 dalyje numatyta tik tai, kad referencinės ribinės kainos atnaujinamos atsižvelgiant į gamybos ir rinkos tendencijas, įgaliojant Komisiją reguliariai peržiūrėti referencines kainas, visų pirma gamybos raidą ir rinkos tendencijas. Taigi jei teisės aktuose numatyta kompetentinga institucija turi greitai, lanksčiai ir efektyviai reaguoti į rinkos pokyčius, ši reakcija būtų gerokai greitesnė, jeigu Taryba, kuri, skirtingai nei pagal „iki Lisabonos“ galiojusią sistemą, daugiau nebeturi konsultuotis su Parlamentu, būtų kompetentinga.
47.
Dėl SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalių santykio Vokietijos vyriausybė teigia, kad pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį šio straipsnio 2 dalis neįeina į jos taikymo sritį arba bent jau šios abi dalys netaikomos kartu. Bet kuriuo atveju, kaip nurodo minėta vyriausybė, tarp šių dviejų normų, kurios yra du atskiri ir savarankiški teisiniai pagrindai, nėra jokios hierarchijos.
48.
Be to, Vokietijos vyriausybė mano, kad SESV 43 straipsnio 3 dalis neturėtų jokios prasmės ir prarastų visą veiksmingumą, jeigu šioje byloje nagrinėjamu atveju kaip teisinis pagrindas būtų pasirinkta SESV 43 straipsnio 2 dalis. Be to, pagal Sąjungos organų institucinės pusiausvyros principą reikalaujama, kad kiekviena institucija savo kompetenciją įgyvendintų gerbdama kitų institucijų kompetenciją.
49.
Nurodydama Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su teisinio pagrindo, skirto Sąjungos teisės aktams priimti, pasirinkimu, Vokietijos vyriausybė mano, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju visos objektyvios aplinkybės, kurioms gali būti taikoma teisminė kontrolė, rodo, kad SESV 43 straipsnio 3 dalis yra vienintelis tinkamas teisinis pagrindas. Šioje byloje taip pat negalima remtis dvejopu teisiniu pagrindu, nes atitinkamai SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyti mechanizmai galėtų būti įgyvendinti nepriklausomai vienas nuo kito.
50.
Kalbant apie Parlamento argumentą, jog iš SESV 40 straipsnio 2 dalies matyti, kad, įgyvendindamas savo įgaliojimus pagal SESV 43 straipsnio 2 dalį, Sąjungos teisės aktų leidėjas gali imtis visų SESV 40 straipsnio 2 dalyje nurodytų priemonių, įskaitant „kainų reguliavimą“, Vokietijos vyriausybė mano, kad šiuo argumentu neatsižvelgiama į SESV 43 straipsnio 3 dalies buvimą. Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad dėl tokios sampratos 43 straipsnio 3 dalis tampa nereikalinga.
ii) Taryba ir įstojusios į bylą vyriausybės
51.
Taryba ir abi įstojusios į bylą vyriausybės pritaria Vokietijos vyriausybės argumentams. Taryba, remdamasi SESV 294 straipsnio 1 dalimi, papildomai teigia, jog Sutartys niekaip nepatvirtina hipotezės, kad įprasta teisėkūros procedūra turi viršenybę prieš nuostatas, pagal kurias numatyta priimti aktus ne pagal teisėkūros procedūrą. Įstojusios į bylą vyriausybės priduria, kad, jų nuomone, SESV 43 straipsnio 3 dalis yra lex specialis atsižvelgiant į bendresnes priemones, numatytas SESV 43 straipsnio 2 dalyje.
iii) Parlamentas ir Komisija
52.
Parlamentas, palaikomas Komisijos, pritaria Vokietijos vyriausybės nuomonei, kad SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalys yra atskiri teisiniai pagrindai, nors, kaip pažymi Parlamentas, jas sieja labai glaudus ryšys. Vis dėlto šios dvi institucijos teigia, kad pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį Tarybai suteikiami tik labai specifiniai įgyvendinamojo pobūdžio įgaliojimai nustatyti tikslius ir galutinius kainų dydžius. Visoms kitoms šią veiklą viršijančioms priemonėms būtų taikoma SESV 43 straipsnio 2 dalis, ir tai matyti iš šioje nuostatoje pateiktos nuorodos į SESV 40 straipsnį, 40 straipsnio 1 dalies ir a fortiori jo 2 dalies, kurioje kaip vienas iš pagrindinių elementų, galinčių reikšti bendrą rinkos organizavimą, aiškiai nurodytas kainų reguliavimas.
53.
Parlamentas iš to daro išvadą, kad „priemonės“, kurias Taryba įgaliojama patvirtinti pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį, gali būti laikomos „sui generis įgyvendinimo aktais“. Jo teigimu, SESV 43 straipsnio 3 dalyje numatyta ne teisėkūros procedūra turi būti suprantama kaip SESV 43 straipsnio 2 dalyje numatytos bendros taisyklės išimtis. Vis dėlto Komisija tarp SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalių įžvelgia hierarchinį santykį. Ji priduria, kad Europos teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją dėl to, ką leisti vykdomajai valdžiai, ir kad šioje byloje įgyvendinant šią teisės aktų leidėjo diskreciją nebuvo padaryta jokios akivaizdžios klaidos, nors SESV 43 straipsnio 3 dalyje numatytas aiškus įgaliojimų perdavimas.
54.
Kiek tai susiję su Vieno BRO reglamento 7 straipsnio tikslu ir turiniu, Parlamentas teigia, kad šis tikslas nesiskiria nuo Vieno BRO reglamento tikslo ir yra neatsiejamas nuo jo, t. y. tikslo nustatyti „bendr[ą] žemės ūkio produktų <...> rinkų organizavim[ą]“. Kaip nurodo Parlamentas ir Komisija, Vieno BRO reglamento 7 straipsnis yra intervencijos į bendrą rinkos organizavimą sistemos pamatinė nuostata. Referencinės ribinės kainos kaip „BŽŪP saugumo tinklas“ yra pagrindas taikyti intervencijų mechanizmą ir kitų rūšių paramos rinkai priemones. Šiomis aplinkybėmis Komisija teigia, kad į referencines ribines kainas ne tik šios bylos kontekste buvo daug kartų atsižvelgta Vieno BRO reglamente ir Nustatymo reglamente, pavyzdžiui, teikiant paramą privačiajam sandėliavimui ir nustatant grąžinamąsias gamybos išmokas cukraus sektoriuje.
55.
Dėl pavadinimo „referencinės ribinės kainos“, kurios ir Reglamente Nr. 1234/2007, ir derybose dėl BŽŪP reformos buvo vadinamos „referencinėmis kainomis“, Parlamentas pažymi, kad Vieno BRO reglamento 7 straipsnio pavadinimas buvo pakeistas siekiant atsižvelgti į Tarybos reikalavimą. Komisijai ankstesnis „referencinių ribinių kainų“ pavadinimas buvo klaidinantis, nes „referencinės kainos“ jau buvo ribinės vertės, kuriomis buvo vadovaujamasi nustatant tikrąsias kainas, ir jos tebuvo kaip gairės.
56.
Kiek tai susiję su Vokietijos vyriausybės nurodyta ankstesne bendro rinkų organizavimo sistema, Parlamentas ir Komisija mano, jog ši vyriausybė nutyli, kad Reglamentas Nr. 1234/2007 buvo priimtas remiantis kitu teisiniu pagrindu, t. y. EB 37 straipsniu.
57.
Dėl Vokietijos vyriausybės argumento, kad SESV 43 straipsnio 3 dalies veiksmingumui būtų pakenkta, jeigu reglamento 7 straipsnis galėtų būti grindžiamas SESV 43 straipsnio 2 dalimi, Parlamentas mano, kad, norint įrodyti SESV 43 straipsnio 3 dalies veiksmingumą, pakanka priimti patį Nustatymo reglamentą.
58.
Iš tiesų nei Parlamentas, nei Komisija nemato būtinybės skubiai taisyti referencinių ribinių kainų atsižvelgiant į rinkos pokyčius, ir tam, kaip nurodo Vokietijos vyriausybė, reikalingas Tarybos dalyvavimas. Parlamento teigimu, nors SESV 43 straipsnio 3 dalimi siekiama užtikrinti greitą kainų nustatymą ir nors anksčiau BŽŪP srityje ši užduotis buvo svarbus reikalavimas, jis jau seniai prarado savo reikšmę ir praktiškai išnyko.
59.
Parlamentas subsidiariai teigia, kad, nors Vieno BŽŪP reglamento 7 straipsniu buvo siekiama SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytų tikslų, ginčijama nuostata vis tiek galioja dėl SESV 43 straipsnio 2 dalyje numatytų tikslų viršesnio pobūdžio.
b) Vertinimas
i) Bendros Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su teisiniu pagrindu, apžvalga
60.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos akto teisinio pagrindo pasirinkimas turi būti pagrįstas objektyviomis aplinkybėmis, kurioms būtų galima taikyti teisminę kontrolę ir prie kurių pirmiausia priskirtinas šio akto tikslas ir turinys (
14
). Taip pat galima atsižvelgti į teisės akto priėmimo aplinkybes (
15
). Ne procedūros lemia akto teisinį pagrindą, o akto teisinis pagrindas lemia procedūras, kurių reikia laikytis jį priimant (
16
). Jeigu išnagrinėjus priemonę matyti, kad ja siekiama dvigubo tikslo arba ji turi dvi sudedamąsias dalis, ir jeigu viena iš jų laikytina pagrindine, o kita yra tik papildoma, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja tikslas arba pagrindinė ar dominuojanti sudedamoji dalis (
17
).
61.
Tik išimtiniu atveju, kai teisės aktu buvo siekiama kelių tikslų arba jis apėmė keletą sudedamųjų dalių, kurios glaudžiai tarpusavyje susijusios ir nė viena nėra papildoma, palyginti su kita, Teisingumo Teismas nusprendė, kad jeigu dėl to taikomos skirtingos Sutarties nuostatos, ši priemonė gali būti grindžiama skirtingais teisiniais pagrindais (
18
). Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad rėmimasis dviem teisiniais pagrindais negalimas, kai procedūros, numatytos kiekvienam iš teisinių pagrindų, yra nesuderinamos viena su kita (
19
).
ii) Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su teisiniu pagrindu, apžvalga: SESV 43 straipsnis
62.
Teisingumo Teismas jau turėjo progą priimti sprendimą dėl SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalių atitinkamos taikymo srities dviejose bylose, priskiriamose prie bendros žuvininkystės politikos.
63.
Pirmojoje byloje, kurioje priimtas 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Parlamentas ir Komisija / Taryba (toliau – Sprendimas Venezuela) (
20
), kilo klausimas, ar Taryba, priimdama sprendimą, susijusį su žvejybos galimybių suteikimu Venesuelos laivams prie Prancūzijos Gvianos priekrantės vandenų, remdamasi SESV 43 straipsnio 3 dalimi (
21
), pasirinko tinkamą teisinį pagrindą. Teisingumo Teismas atsakė neigiamai, todėl panaikino Tarybos sprendimą dėl kompetencijos trūkumo. Kaip nurodė Teisingumo Teismas, tinkamas teisinis pagrindas buvo SESV 43 straipsnio 2 dalis, taigi ir nagrinėjamo akto priėmimas pagal įprastą teisėkūros procedūrą.
64.
Tiksliau Teisingumo Teismas nusprendė, kad „SESV 43 straipsnio 2 dalyje numatytų nuostatų priėmimas būtinai reiškia, kad privaloma įvertinti, ar jos yra „būtinos“ tam, kad būtų galima pasiekti su bendra politika, reglamentuojama ESV sutartyje, susijusius tikslus, todėl reikia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas priimtų politinį sprendimą. Tačiau priimant priemones <...> pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį toks vertinimas nebūtinas, nes tokios priemonės iš esmės yra techninio pobūdžio ir jos turi būti priimamos įgyvendinant pagal to paties straipsnio 2 dalį priimtas priemones“ (
22
).
65.
Sprendime Venezuela (
23
) Teisingumo Teismas vis dėlto neapibrėžė, ką reiškia „politinis sprendimas“ ir „iš esmės techninio pobūdžio priemonės“. Šiomis aplinkybėmis man kyla klausimas, ar šios dvi sąvokos negali būti taikomos kartu. Pavyzdžiui, kaip nustatyti priemonę, kuri atrodo techninė, tačiau turi didelį poveikį biudžetui? Ar tai taip pat nėra priemonė, apimanti „politinį sprendimą“?
66.
Antroje byloje, kurioje buvo priimtas 2015 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Parlamentas ir Komisija / Taryba (toliau – Sprendimas Cabillaud) (
24
), Teisingumo Teismas panaikino Tarybos reglamentą, nustatantį menkių išteklių daugiametį planą (
25
), teigdamas, kad Taryba ir vėl viršijo įgaliojimus, kurie jai yra suteikti pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį.
67.
Tame sprendime Teisingumo Teismas pakartojo, kad SESV 43 straipsnio 3 dalis gali apimti priemones, kuriomis ne tik nustatomos ir paskirstomos žvejybos galimybės, jeigu tik šioms priemonėms priimti nereikalingas politinis sprendimas, kurį priima tik Sąjungos teisės aktų leidėjas, nes jos yra „būtinos“ bendros žuvininkystės politikos tikslams siekti. Tačiau užuot pakartojus formuluotę, kad „priimant priemones dėl žvejybos galimybių nustatymo ir paskirstymo pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį toks vertinimas nebūtinas, nes tokios priemonės iš esmės yra techninio pobūdžio ir laikoma, kad jos priimamos įgyvendinant pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį priimtas nuostatas (
26
)“, jis patikslino, kad šių aktų nereikia painioti su SESV 291 straipsnio 2 dalyje numatytais aktais ir kad todėl ši nuostata nesuteikia jokios informacijos apie SESV 43 straipsnio 3 dalies taikymo sritį (
27
).
68.
Mano manymu, sunku supainioti priemones, patvirtintas remiantis SESV 43 straipsnio 3 dalimi, ir „įgyvendinimo įgaliojimus“, kaip tai suprantama pagal SESV 291 straipsnį (
28
). Man atrodo, šis Teisingumo Teismo patikslinimas būtinas, kad šios nuostatos nebūtų niekaip painiojamos. Kartu nuo šiol vis dėlto siūlyčiau vengti bet kokių nuorodų į įgyvendinimo aktus, susijusius su SESV 43 straipsnio 3 dalimi.
69.
Be to, Sprendime Cabillaud (
29
) Teisingumo Teismas patikslino, kad „SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalimis siekiama skirtingų tikslų ir kiekviena iš jų turi konkrečią taikymo sritį, dėl to jos, grindžiant [bendros žuvininkystės politikos] priemonių priėmimą (
30
), gali būti naudojamos atskirai, nes priimdama aktus pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį Taryba turi veikti neviršydama savo kompetencijos ir prireikus laikydamasi teisės normų, jau nustatytų taikant SESV 43 straipsnio 2 dalį“ (
31
). Šią išvadą jis motyvavo istorinėmis aplinkybėmis, teigdamas, kad EB 37 straipsnis buvo pakeistas SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalimis ir kad dėl šios priežasties galimą EB 37 straipsnio ir SESV 43 straipsnio paralelę reikia vertinti atsižvelgiant į pastarosios nuostatos 2 ir 3 dalis (
32
).
70.
Be to, iš Teisingumo Teismo ligi šiol priimtų sprendimų matyti, kad jeigu aktai, priimti remiantis SESV 43 straipsnio 3 dalimi, nėra pagal teisėkūros procedūrą priimti aktai, jie taip pat nėra paprastos įgyvendinimo priemonės, numatytos SESV 291 straipsnio 2 dalyje. Doktrinoje daugiausia laikomasi nuomonės, kad tai yra savarankiška sui generis kompetencija (
33
), kaip nurodė ir generalinė advokatė J. Kokott savo išvadoje byloje Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (
34
).
71.
Be to, tai, kad SESV 43 straipsnio 3 dalyje numatyta procedūra nelaikoma „įprasta teisėkūros procedūra“, neturi jokio poveikio jos santykiui su šia procedūra. SESV 43 straipsnio 2 ir 3 dalimis paremta procedūra Sutartyje turi savarankišką teisinį pagrindą. Atsižvelgiant į aiškią SESV 294 straipsnio 1 dalies formuluotę, pagal kurią įprasta teisėkūros procedūra taikoma tada, kai ji nurodoma Sutartyse, man atrodo, sunku įsivaizduoti, kad teisiniu požiūriu būtų galima kalbėti apie numatytą procedūrą, kuri tam tikru mastu būtų viršesnė už kitas procedūras (
35
).
72.
Vis dėlto minėta teismo praktika neleidžia atsakyti į argumentą, kad SESV 43 straipsnio 3 dalis kaip teisinis pagrindas gali būti naudojama tik tada, kai priemonių imamasi pagal SESV 43 straipsnio 2 dalį (
36
). Teisingumo Teismas nekonstatavo, kad bet koks atskiras sprendimas, susijęs su politikos sumetimais, būtinai patenka į SESV 43 straipsnio 2 dalies taikymo sritį (
37
).
73.
Kaip aš suprantu teismo praktiką, SESV 43 straipsnyje yra du teisiniai pagrindai, kurie negali būti taikomi kartu.
74.
Vieno BRO reglamento 7 straipsnio turinį ir tikslus reikia išnagrinėti būtent atsižvelgiant į šiuos argumentus ir nustatyti, ar ši nuostata galėjo būti teisėtai priimta remiantis SESV 43 straipsnio 2 dalimi kaip teisiniu pagrindu.
iii) Ar referencinės ribinės kainos pagal Vieno BRO reglamento 7 straipsnį patenka į SESV 43 straipsnio 3 dalies taikymo sritį?
75.
Vieno BRO reglamento 7 straipsnio, kuris yra tarp šio reglamento „įvadinių nuostatų“, pavadinimas „Referencinės ribinės kainos“. Pagal jo 1 dalį referencinės išvardytų žemės ūkio produktų ribinės kainos nustatomos eurais už toną arba eurais už 100 kilogramų. Pagal šio straipsnio 2 dalį šias referencines ribines kainas „nuolat peržiūri Komisija, atsižvelgdama į objektyvius kriterijus, visų pirma gamybos, gamybos sąnaudų (ypač gamybos išteklių sąnaudų) pokyčius, ir į rinkos tendencijas“. Toje pat nuostatoje nurodyta, kad „prireikus [šios ribos] atnaujinamos pagal įprastą teisėkūros procedūrą, atsižvelgiant į gamybos ir rinkų pokyčius“.
76.
Vis dėlto Vieno BRO reglamente nepateikiama jokios abstrakčios ar bent „politinės“ (
38
)„referencinės ribinės kainos“ apibrėžties.
77.
Vieno BRO reglamento 15 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „valstybės intervencine kaina laikoma kaina, kuria, taikant valstybės intervenciją, superkami produktai (kai superkama nustatyta kaina) [(a punktas)], arba didžiausia kaina, kuria galima supirkti valstybės intervencijos reikalavimus atitinkančius produktus (kai superkama konkurso būdu) [(b punktas)]. Vieno BRO reglamento 15 straipsnio 2 dalyje patikslinta, kad „priemones dėl valstybės intervencinių kainų lygio (
39
), įskaitant padidinimo ir sumažinimo sumas, nustatymo Taryba patvirtina pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį“. Vieno BRO reglamento 12 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „referencines ribines kainas tikslinga atskirti nuo intervencinių kainų ir pastarąsias apibrėžti“.
78.
Nustatymo reglamento 2 straipsnyje savo ruožtu nustatoma procentinė dalis dėl kiekvieno produkto, kurio ribinė referencinė kaina nustatyta Vieno BRO reglamento 7 straipsnyje. Taigi ši referencinės ribinės kainos procentinė dalis yra intervencinė kaina.
79.
Taigi Vieno BRO reglamente ir Nustatymo reglamente išlaikoma Reglamento Nr. 1234/2007 struktūra ir sistema, kiek tai susiję su intervencinių kainų nustatymu dviem paeiliui einančiais etapais.
80.
SESV 43 straipsnio 3 dalyje nurodytos „priemonės dėl <...> kainų nustatymo“ (
40
).
81.
Bendrinėje kalboje „kaina“ suprantama kaip prekę ar paslaugą ir pinigus siejantis mainų santykis (
41
). Vadovaujantis šia apibrėžtimi, Nustatymo reglamente nustatyta intervencinė kaina neabejotinai yra kaina. Šiuo atveju tikslią sumą, už kurią perkami produktai, tiesiogiai lemia intervencinių kainų laikymas referencinėmis ribinėmis kainomis.
82.
Kalbant apie „referencines ribines kainas“, nesvarbu, ar tai yra kainos, ar ne (
42
), jeigu tik jos yra „priemonės dėl kainų nustatymo“. Taigi reikia atsakyti į klausimą, ar „referencinės ribinės kainos“ yra „priemonės dėl kainų nustatymo“.
83.
Remiantis iki Vieno BRO reglamento priimtu Reglamentu Nr. 1234/2007 galima lengviau išsiaiškinti referencinių ribinių kainų, kurios anksčiau buvo vadinamos referencinėmis kainomis, pobūdį. Pirmiausia Reglamento Nr. 1234/2007 11 konstatuojamojoje dalyje (o nuo šiol ir Vieno BRO reglamento 12 konstatuojamojoje dalyje) jau buvo įtvirtintas referencinių ir intervencijų bendras kainų egzistavimas. Be to, Reglamento Nr. 1234/2007 16 ir 28 konstatuojamosiose dalyse, kurių Vieno BRO reglamente nebėra, buvo abstrakčiai apibūdintas šių dviejų sąvokų santykis, nepaliekant jokių abejonių dėl to, kad referencinės kainos labai primena kainas, kaip jos paprastai suprantamos. Atsižvelgdamas į bylos aplinkybes ir sprendimus Venezuela (
43
) ir Cabillaud (
44
), manau, šią sąvoką reikia analizuoti taip, kad minėtose trijose Reglamento Nr. 1234/2007 konstatuojamosiose dalyse buvo nurodyti politiniai motyvai, susiję su BŽŪP tikslų siekimu, o to paties reglamento 8 ir 18 straipsniuose buvo nurodytos referencinės ir intervencinės kainos, kuriomis remiantis buvo nustatomos kainos, taigi tai buvo priemonė dėl kainų nustatymo. Be to, pagal ankstesnę sistemą Reglamento Nr. 1234/2007 2 straipsnio 2 dalies c punkte intervencinės kainos buvo apibrėžtos, o 18 straipsnyje – nustatytos.
84.
Tačiau dabar intervencinės kainos apibrėžiamos tik Vieno BRO reglamento 15 straipsnyje, o nustatytos Nustatymo reglamente.
85.
Nors Vieno BRO reglamento 7 straipsnyje nenustatyta (galutinė) intervencinė kaina, jame įvairiems žemės ūkio produktams nurodytos labai tikslios sumos, kurios, remiantis Vieno BRO reglamento logika, yra skirtos Tarybai kaip gairės, kuriomis ji vėliau vadovaujasi nustatydama intervencinę kainą.
86.
Man atrodo, Vieno BRO reglamento 7 straipsnio vieta tarp „įvadinių nuostatų“ nepatvirtina Parlamento ir Komisijos argumentų, kad referencinės ribinės kainos yra SESV 43 straipsnio 2 dalyje nurodyto bendro žemės ūkio rinkų organizavimo esminis elementas. Pagal sprendimuose Venezuela ir Cabillaud suformuluotą teismo praktiką Vieno BRO reglamente turi būti įtvirtintos pagrindinės normos, susijusios su bendru rinkų organizavimu. Tačiau nė vienoje šio Vieno BRO reglamento nuostatoje referencinės ribinės kainos neapibrėžiamos kaip „esminis elementas“ (
45
).
87.
Mano supratimu, jos veikiau yra esminis intervencinių kainų nustatymo elementas, o tai reiškia, kad Vieno BRO reglamente šiai nuostatai nėra tinkamos vietos.
88.
Dėl Komisijos argumento, kad atsižvelgimas į referencines ribines kainas, o ne tik intervencines kainas daugelyje kitų Vieno BRO reglamento ir Nustatymo reglamento nuostatų patvirtina šių ribinių kainų politinę svarbą ir būtinumą, kaip tai suprantama pagal SESV 43 straipsnio 2 dalį, pakanka konstatuoti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, nurodydamas tam tikrą sąvoką, šiuo atveju referencines ribines kainas kitame kontekste, negali atimti iš Tarybos įgaliojimų, suteikiamų jai pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį.
89.
Todėl, kiek tai susiję su intervencinėmis kainomis, tarp Vieno BRO reglamento ir Nustatymo reglamento yra esminis ryšys. Kaip jau paaiškinau pirmiau, Vieno BRO reglamento 15 straipsnyje pateikiama intervencinių kainų apibrėžtis, kuri jau gana seniai yra įtvirtinta BŽŪP nuostatose. Pačios intervencinės kainos nustatytos Nustatymo reglamente.
90.
Vis dėlto manau, kad Vieno BRO reglamento konstatuojamosiose dalyse nenurodyta, kad referencinės ribinės kainos yra būtinos, juo labiau tokia konkrečia forma, kuria jos yra išreikštos šio reglamento 7 straipsnyje, kaip bendro rinkos organizavimo politinės gairės. Šiuo klausimu Vieno BRO reglamento konstatuojamosiose dalyse konstatuojama tik tai, kad „referencines ribines kainas tikslinga atskirti nuo intervencinių kainų ir pastarąsias apibrėžti“ (12 konstatuojamoji dalis), ir nepatvirtinama, kad Europos teisės aktų leidėjui, kaip preziumuojama, būtina, kaip tai suprantama pagal SESV 43 straipsnio 2 dalį, patvirtinti šias ribines kainas.
91.
Apibendrinant reikia pasakyti, kad referencinių ribinių kainų įtraukimas į Bendrą BRO reglamentą neatrodė būtinas siekiant BŽŪP tikslų. Priešingai, ši sritis priklauso Tarybos prerogatyvai, jai įgyvendinant kompetenciją priemonių, susijusių su kainų nustatymu, srityje.
92.
Remdamasis pirmiau nurodytais argumentais esu linkęs Vieno BRO reglamento 7 straipsnyje nurodytas referencines ribines kainas kvalifikuoti kaip „priemones dėl <...> kainų nustatymo“, kaip tai suprantama pagal SESV 43 straipsnio 3 dalį.
93.
Be to, reikėtų pabrėžti, kad teisės aktų leidėjas, t. y. Parlamentas ir Taryba, neturi apibrėžti SESV 43 straipsnio 3 dalies aprėpties, priimdami teisės aktus arba jų nepriimdami pagal SESV 43 straipsnio 2 dalį. Jeigu taip būtų, tuomet, kaip šioje byloje, SESV 43 straipsnio 3 dalis galėtų tapti neveiksminga. Juk tai valstybės narės, kaip sutarčių „šeimininkės“, o ne politinės institucijos apibrėžia šio straipsnio taikymo sritį. Taip pat reikia atmesti Komisijos argumentą, kad tai yra politinio derybų proceso dalis. Nors ši byla atrodo kaip paprastas institucijų ginčas (
46
), šį procesą pagrįstai apriboja Sutartyje numatyta kompetencija. Kitoks aiškinimas suteiktų politinėms institucijoms galių peržengti Sutartyse nustatytas ribas.
94.
Galiausiai, kadangi abu SESV 43 straipsnio teisiniai pagrindai skiriasi vienas nuo kito tuo požiūriu, kad jie negali būti taikomi kartu, minėtoje Teisingumo Teismo praktikoje, susijusioje su Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo pasirinkimu ir galimu dvejopo teisinio pagrindo nurodymu (
47
), neturi reikšmės šiai bylai. Vis dėlto iš šios teismo praktikos aiškiai matyti, kad rėmimasis dvigubu teisiniu pagrindu negalimas, kai procedūros, numatytos kiekvienam iš teisinių pagrindų, yra nesuderinamos viena su kita (
48
).
iv) Išvada
95.
Vieno BRO reglamento 7 straipsnis buvo priimtas remiantis klaidingu teisiniu pagrindu. Reikėtų patenkinti Vokietijos vyriausybės ieškinį ir panaikinti šią nuostatą.
2. Prašymas panaikinti Nustatymo reglamento 2 straipsnį
a) Šalių argumentai
96.
Dėl Nustatymo reglamento 2 straipsnio Vokietijos vyriausybė teigia, kad jeigu būtų panaikintas Vieno BRO reglamento 7 straipsnis, aiškumo ir teisinio saugumo sumetimais reikėtų panaikinti ir šią nuostatą, nes be šios nuostatos Nustatymo reglamento 2 straipsnis negalėtų būti taikomas ir sukelti pasekmių. Be to, šis straipsnis, jame darant nuorodą į Vieno BRO reglamento 7 straipsnį, sustiprintų klaidingą įspūdį, kad jis buvo priimtas remiantis tinkamu teisiniu pagrindu.
b) Vertinimas
97.
Kaip aiškiai matyti iš Nustatymo reglamento 2 straipsnio teksto, šioje nuostatoje nenurodyta jokia tiksli suma, kuria galėtų būti grindžiama valstybės intervencija į žemės ūkio rinką. Tačiau šiuo straipsniu valstybės intervencija kiekvieno konkretaus produkto atveju sukuria konkretų ryšį tarp rinkos kainos ir sumos, kuri Vieno BRO reglamento 7 straipsniu nustatoma šiam produktui. Taigi, jeigu, kaip siūlau Teisingumo Teismui, Vieno BRO reglamento 7 straipsnis būtų panaikintas, Nustatymo reglamento 2 straipsnio turinys prarastų bet kokią prasmę.
98.
Tokiomis aplinkybėmis dėl aiškumo ir teisinio saugumo priežasčių Nustatymo reglamento 2 straipsnį, kuris, panaikinus Vieno BRO reglamento 7 straipsnį, nebegalėtų būti taikomas, taip pat reikėtų panaikinti.
3. Prašymas palikti galioti ginčijamų nuostatų pasekmes
a) Šalių argumentai
99.
Vokietijos vyriausybė viršesnių interesų apsaugos sumetimais, siekdama apsaugoti žemės ūkio valdų teisėtus lūkesčius ir apskritai dėl teisinio saugumo priežasčių prašo Teisingumo Teismo pagal SESV 264 straipsnio antrą pastraipą palikti galioti ginčijamų nuostatų teisines pasekmes, iki įsigalios naujosios nuostatos, priimtos remiantis tinkamu teisiniu pagrindu. Komisija pateikia šiuos argumentus subsidiariai.
b) Vertinimas
100.
Teisingumo Teismas sprendimuose Venezuela (
49
) ir Cabillaud (
50
) plačiai nagrinėjo tam tikrų panaikintos nuostatos pasekmių išlaikymo sąlygas pagal SESV 264 straipsnio antrą pastraipą. Pagal šią teismo praktiką, atsižvelgiant į motyvus, susijusius su teisiniu saugumu, akto padariniai gali likti galioti, be kita ko, jei jo paskelbimas negaliojančiu iš karto lemtų sunkius neigiamus padarinius atitinkamiems asmenims ir jei ginčijamo akto teisėtumas ginčijamas ne dėl jo tikslo ar turinio, bet dėl jo rengėjo kompetencijos trūkumo ar procedūrinių reikalavimų pažeidimo priežasčių. Prie šių priežasčių priskiriama visų pirma klaida dėl ginčijamo akto teisinio pagrindo (
51
).
101.
Jeigu abiejų ginčijamų nuostatų panaikinimas įsigaliotų nedelsiant, būtų pakenkta visai valstybės intervencijų sistemai, o ji neabejotinai visada buvo esminis BŽŪP elementas. Nemanau, kad yra būtina ar pateisinama sutrikdyti tokią intervencijų sistemą taip, kad Europos žemdirbiai bent keletui mėnesių atsidurtų tokioje neaiškioje situacijoje.
102.
Be to, nors nei ieškovė, nei atsakovės, nei Komisija, nei įstojusios į bylą vyriausybės neginčijo abiejų ginčijamų nuostatų teisėtumo dėl jų tikslo ar turinio, manau, niekas nekliudo palikti šių nuostatų teisinių pasekmių galioti, kol per protingą terminą įsigalios naujasis reglamentavimas, priimtas remiantis tinkamu teisiniu pagrindu.
VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų
103.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Šiose bylose Vokietijos vyriausybė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Parlamentas ir Taryba pralaimėjo bylą.
104.
Remiantis Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalimi, įstojusios į bylą valstybės narės ir institucijos padengia savo išlaidas. Todėl Čekijos Respublika, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė ir Komisija turėtų padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
VII – Išvada
105.
Atsižvelgdamas į pateiktus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
—
panaikinti 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1308/2013, kuriuo nustatomas bendras žemės ūkio produktų rinkų organizavimas ir panaikinami Tarybos reglamentai (EEB) Nr. 922/72, (EEB) Nr. 234/79, (EB) Nr. 1037/2001 ir (EB) Nr. 1234/2007, 7 straipsnį;
—
panaikinti 2013 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1370/2013, kuriuo nustatomos su bendru žemės ūkio produktų rinkų organizavimu susijusios tam tikros pagalbos ir grąžinamųjų išmokų nustatymo priemonės, 2 straipsnį;
—
pagal SESV 264 straipsnio 2 dalį palikti galioti Reglamento Nr. 1308/2013 ir Reglamento Nr. 1370/2013 pasekmes, kol per protingą terminą įsigalios naujas reglamentavimas, priimtas remiantis tinkamu teisiniu pagrindu;
—
priteisti iš Europos Parlamento ir Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas ir
—
pripažinti, kad Čekijos Respublika, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė ir Europos Komisija padengia savo išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Komiksų gerbėjai atpažins kiekvienų „Asterikso nuotykių“ pirmame puslapyje esantį tekstą. Daugiau tokių palyginimų šioje byloje nenorėčiau pateikti.
(
3
)	EB 37 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje nustatyta: „Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu, kvalifikuota balsų dauguma priima reglamentus, leidžia direktyvas arba priima sprendimus, išlaikydama teisę taip pat teikti bet kokias rekomendacijas“.
(
4
)	Žr. 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Parlamentas ir Komisija / Taryba (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400) ir 2015 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Parlamentas ir Komisija / Taryba (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
5
)	Reikia patikslinti, kad, nors Taryba Teisingumo Teismo byloje dalyvauja kaip atsakovė, ji pateikia argumentus, kurie iš esmės panašūs į ieškovės argumentus.
(
6
)	2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas, kuriuo nustatomas bendras žemės ūkio produktų rinkų organizavimas ir panaikinami Tarybos reglamentai (EEB) Nr. 922/72, (EEB) Nr. 234/79, (EB) Nr. 1037/2001 ir (EB) Nr. 1234/2007 (OL L 347, 2013, p. 671).
(
7
)	2013 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas, kuriuo nustatomos su bendru žemės ūkio produktų rinkų organizavimu susijusios tam tikros pagalbos ir grąžinamųjų išmokų nustatymo priemonės (OL L 346, 2013, p. 12).
(
8
)	Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą sujungtose bylose Parlamentas ir Komisija / Taryba (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:337, 39 punktas).
(
9
)	Žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑130/10, EU:C:2012:472, 80 punktas).
(
10
)	2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamentas, nustatantis bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (OL L 299, 2007, p. 1); dėl šio reglamento chronologinės apžvalgos žr. J. Hartig Danielsen „EU agricultural law“, Kluwer Law International, Alpen aan den Rijn, 2013, p. 56.
(
11
)	Žr. 2012 m. rugsėjo 28 d. Tarybos santrauką dėl 2012 m. rugsėjo 17 d. 1438‑ojo Specialiojo žemės ūkio komiteto posėdžio, 13828/12, p. 5, Nr. 1 (ieškinio A.2 priedas).
(
12
)	Žr. Sprendimą Komisija / Parlamentas ir Taryba (C‑427/12, EU:C:2014:170, 16 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
13
)	Žr. šioje išvadoje pateiktą bylos esmės analizę.
(
14
)	Žr., be kita ko, 1987 m. kovo 26 d. Sprendimą Komisija / Taryba (45/86, EU:C:1987:163, 11 punktas); 1988 m. vasario 23 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė / Taryba (68/86, EU:C:1988:85, 24 punktas); 1991 m. birželio 11 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑300/89, EU:C:1991:244, 10 punktas); 2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑155/07, EU:C:2008:605, 34 punktas) ir 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Parlamentas ir Komisija / Taryba (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400, 51 punktas).
(
15
)	Žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Komisija / Parlamentas ir Taryba (C‑411/06, EU:C:2009:518, 64 ir 65 punktai).
(
16
)	Žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑130/10, EU:C:2012:472, 80 punktas).
(
17
)	Žr., be kita ko, 2001 m. sausio 30 d. Sprendimą Ispanija / Taryba (C‑36/98, EU:C:2001:64, 59 punktas) ir 2008 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑155/07, EU:C:2008:605, 35 punktas).
(
18
)	Šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑211/01, EU:C:2003:452, 40 punktas) ir 2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑155/07, EU:C:2008:605, 36 punktas).
(
19
)	Žr. 1991 m. birželio 11 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑300/89, EU:C:1991:244, 17–21 punktai) ir 1999 m. vasario 25 d. Sprendimą Parlamentas / Taryba (C‑164/97 ir C‑165/97, EU:C:1999:99, 14 punktas).
(
20
)	C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400.
(
21
)	Toje byloje buvo kalbama apie 2011 m. gruodžio 16 d. Tarybos sprendimą 2012/19/ES dėl Deklaracijos dėl žvejybos galimybių ES vandenyse suteikimo su Venesuelos Bolivaro Respublikos vėliava plaukiojantiems žvejybos laivams prie Prancūzijos Gvianos priekrantės vandenų esančioje išskirtinėje ekonominėje zonoje patvirtinimo Europos Sąjungos vardu (OL L 6, 2012, p. 8).
(
22
)	Žr. 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Venezuela (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400, 50 punktas).
(
23
)	2014 m. lapkričio 26 d. sprendimas (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
24
)	C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790.
(
25
)	2012 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1243/2012, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (EB) Nr. 1342/2008, nustatantis menkių išteklių ir šių išteklių žvejybos būdų daugiametį planą (OL L 352, 2012, p. 10).
(
26
)	Išskirta mano.
(
27
)	Žr. 2015 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Cabillaud (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790) 52–54 punktus.
(
28
)	Iš tiesų pagal Lisabonos sutarties sistemą teisė priimti įgyvendinimo aktus paprastai numatoma antrinėje teisėje (žr. SESV 291 straipsnio 2 dalį), priešingai, negu SESV 43 straipsnio 3 dalies nuostata, kuri, akivaizdu, yra pirminės teisės nuostata. Be to, SESV 291 straipsnio 2 dalyje ši kompetencija suteikiama ne Tarybai, o Komisijai.
(
29
)	2015 m. gruodžio 1 d. sprendimas (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
30
)	Išskirta mano.
(
31
)	Žr. šio sprendimo 58 punktą.
(
32
)	Žr. 2015 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Cabillaud (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790) 57 punktą.
(
33
)	Žr., pvz., D. Bianchi „La politique agricole commune“, 2 leid., Bruylant, Briuselis, 2012, p. 97; J. von Rintelen, E. Grabitz, M. Hilf, M. Nettesheim „Das Recht der Europäischen Union“, 57 išdėstymas nauja redakcija; 2015 m. rugpjūčio mėn. C. H. Beck, Miunchenas, 43 straipsnio 11 punktas ir W. Frenz „Handbuch Europarecht, Band 6, Institutionen und Politiken“, Springer, Heidelberg, 2011, 2681 punktas.
(
34
)	C‑583/11 P, EU:C:2013:21, 33 išnaša.
(
35
)	Aišku, tai neturi poveikio pirmaeilei šios procedūros reikšmei Sutarčių sistemoje.
(
36
)	Žr. 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Venezuela (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400) 79 punktą, kuriame Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tuo atveju ginčytas sprendimas buvo „ne techninė ar įgyvendinimo priemonė, o priemonė, dėl kurios turi būti priimtas atskiras sprendimas“.
(
37
)	Žr. generalinio advokato N. Wahl išvados byloje Cabillaud (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:337) 66 punktą.
(
38
)	Žr. 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Venezuela (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400, 50 punktas).
(
39
)	Išskirta mano.
(
40
)	Reikėtų pridurti, kad generalinė advokatė E. Sharpston savo išvadoje sujungtose bylose Parlamentas ir Komisija / Taryba (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:334, 158 punktas) lygino kelias SESV 43 straipsnio 3 dalies kalbines versijas ir pažymėjo, kad versija anglų kalba šiek tiek skiriasi nuo kitų, nes joje vartojami žodžiai „measures on“, ir ši frazė atrodo platesnė nei prancūzų k. frazė „mesures relatives à“.
(
41
)	Pavyzdžiui, žr. Le Nouveau Petit Robert, Paryžius, 2003.
(
42
)	Dėl to, ar tai yra kaina, ar ne, galima ilgai diskutuoti. Viena vertus, galima teigti, kaip tai daro Jungtinės Karalystės vyriausybė, kad referencinės ribinės kainos yra kainos, nes „tai yra minimalios kainos, kurias [BŽŪP] siekiama išlaikyti atitinkamoms žemės ūkio žaliavoms“. Kita vertus, galima teigti, kaip teigia Komisija, kad „tikrosios kainos yra tik „intervencinės kainos“, ir tokios nuomonės laikomasi ne tik [Pasaulio prekybos organizacijoje], bet ir bendrinėje kalboje, juo labiau kad prekės perkamos tik šiomis kainomis“.
(
43
)	2014 m. lapkričio 26 d. sprendimas (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
44
)	2015 m. gruodžio 1 d. sprendimas (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
45
)	Tai tikriausiai rodo, kad šis elementas nėra esminis bendram žemės ūkio rinkų organizavimui.
(
46
)	Šiuo klausimu žr. J. Vandenberghe „The Single Common Market Organization Regulation“, J. A. McMahon, M. N. Cardwell „Research Handbook on EU Agriculture Law“, Cheltenham, 2015, p. 78.
(
47
)	Žr., be kita ko, 1991 m. birželio 11 d. Sprendimą Komisija / Taryba (C‑300/89, EU:C:1991:244, 17–21 punktai).
(
48
)	Dėl teisinio pagrindo sutapties, kaip šioje byloje, SESV 43 straipsnio 3 dalyje numatyta procedūra netektų prasmės. Taigi Taryba nebeturėtų jokių galimybių greitai reaguoti kainų nustatymo srityje. Esant tokiai sutapčiai taip pat reikėtų taikyti įprastą teisėkūros procedūrą. Tačiau tinkamas teisinis pagrindas dėl priemonių, susijusių su kainų nustatymu – SESV 43 straipsnio 3 dalis – pagrįstai nenumato Parlamento ir Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto dalyvavimo.
(
49
)	2014 m. lapkričio 26 d. sprendimas (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
50
)	2015 m. gruodžio 1 d. sprendimas (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
51
)	Žr. 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Venezuela (C‑103/12 ir C‑165/12, EU:C:2014:2400, 90 punktas) ir 2015 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Cabillaud (C‑124/13 ir C‑125/13, EU:C:2015:790, 86 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).