62023TO0477
TRIBUNALENS BESLUT (tredje avdelningen i utökad sammansättning)
den 11 juni 2025 (
*1
)
”Talan om ogiltigförklaring – Ekonomisk och monetär politik – Bankunionen – Enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag – Förordning (EU) nr 806/2014 – Direktiv 2014/59/EU – Gemensamt beslut om fastställande av minimikraven för kapitalbas och kvalificerade skulder – Tribunalens behörighet – Villkoret direkt berörd ej uppfyllt – Avvisning”
I mål T‑477/23,
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Frankfurt am Main (Tyskland), företrädd av advokaterna H. Berger, M. Weber och D. Schoo,
sökande,
mot
Gemensamma resolutionsnämnden (SRB), företrädd av H. Ehlers, M. Fernández Rupérez, A. Lapresta Bienz och J. Rius Riu, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
meddelar
TRIBUNALEN (tredje avdelningen i utökad sammansättning)
sammansatt av tillförordnade ordföranden H. Kanninen samt domarna P. Škvařilová-Pelzl, I. Nõmm, G. Steinfatt (referent) och D. Kukovec,
justitiesekreterare: V. Di Bucci,
efter den skriftliga delen av förfarandet, bland annat:
–
ansökan som inkom till tribunalens kansli den 31 juli 2023,
–
SRB:s invändning om rättegångshinder, framställd genom särskild handling som inkom till tribunalens kansli den 30 oktober 2023,
–
med beaktande av sökandebolagets yttrande avseende invändningen om rättegångshinder vilket inkom till tribunalens kansli den 18 december 2023,
–
interventionsansökningarna från Europaparlamentet, Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen, som inkom till tribunalens kansli den 19 oktober, den 15 november respektive den 15 november 2023,
följande
Beslut
1
Sökandebolaget, DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, har med stöd av artikel 263 FEUF i första hand yrkat ogiltigförklaring av det gemensamma beslutet RC/JD/2022/22 av den 6 april 2023 (nedan kallat det angripna beslutet) om fastställande av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för sökandebolaget och fem dotterbolag och, i andra hand, fastställande av att detta beslut i juridiskt avseende är en nullitet.
Bakgrund till tvisten
2
Sökandebolaget är det ledande bolaget i koncernen DZ Bank Gruppe, finanskoncernen för kooperativa banker i Tyskland. Den klassificeras i Tyskland som en bank i det främsta ledet. Koncernens totala tillgångar uppgick till 627 miljarder euro per den 31 december 2022. Inom bankunionen har sökandebolaget dotterbolag i Tyskland och Luxemburg. Dotterbolaget Fundamenta Lakáskassza Zrt. ligger utanför bankunionen i Ungern.
3
År 2017 inrättade Gemensamma resolutionsnämnden (SRB) ett resolutionskollegium för sökandebolaget och dess dotterbolag i enlighet med artikel 88 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU av den 15 maj 2014 om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 82/891/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012 (EUT L 173, 2014, s. 190), i ändrad lydelse. Till det resolutionskollegiet hör bland annat dels SRB, i egenskap av ordförande och resolutionsmyndighet på koncernnivå, dels Magyar Nemzeti Bank (Ungerns centralbank), i egenskap av resolutionsmyndighet för det ungerska dotterbolaget.
4
Den 8 december 2022 godkände SRB, vid sin utökade verkställande session, preliminärt ett förslag till det angripna beslutet som skulle granskas av resolutionskollegiet. Den 15 december 2022 inledde SRB ett förfarande för samråd med sökandebolaget angående förslaget. Sökandebolaget yttrade sig genom skrivelse av den 10 januari 2023. Den 8 februari 2023 granskades förslaget till det angripna beslutet inom kollegiet, som drog slutsatsen att förslaget inte behövde ändras till följd av samrådsförfarandet. Den 24 mars 2023 översände SRB, i egenskap av resolutionsmyndighet på koncernnivå, den slutliga versionen av förslaget till det angripna beslutet till resolutionskollegiet. Den 28 mars 2023 nåddes konsensus inom kollegiet som därefter behandlades i SRB:s och Ungerns centralbanks interna godkännandeförfaranden.
5
Den 5 april 2023, vid sin utökade verkställande session, noterade SRB det gemensamma beslutsförfarande som beskrivits ovan och godkände på denna grund den konsensus som avspeglades i det angripna beslutet.
6
Vid samma utökade verkställande session antog SRB beslut SRB/EES/2022/215 om fastställande av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för de enheter i den koncern som leds av sökandebolaget inom dess behörighet, det vill säga för sökandebolaget och dess dotterbolag Bausparkasse Schwäbisch Hall AG, DZ HYP AG och Team Bank AG, med säte i Tyskland, och dess dotterbolag DZ Privatbank SA, med säte i Luxemburg. Enligt beslut SRB/EES/2022/215 ska de nationella resolutionsmyndigheterna genomföra minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder (artikel 4 i beslutet) och kontrollera att det upprätthålls (artikel 6 i nämnda beslut).
7
Den 6 april 2023 undertecknades det angripna beslutet av SRB:s ordförande. Efter undertecknandet innehåller dokumentet en kommentar om att företrädarna för de berörda myndigheterna skriftligen har samtyckt till det gemensamma beslutet om minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder. I bilaga I till det angripna beslutet återfinns ett skriftligt avtal, daterat den 6 april 2023, undertecknat av ordföranden för den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, enligt vilket den ungerska centralbanken samtycker till det gemensamma beslut som föreslagits och översänts av SRB den 24 mars 2023.
8
Den 14 april 2023 delgavs den tyska resolutionsmyndigheten, det vill säga Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (BaFin, federal tillsynsmyndighet för finansiella tjänster), SRB:s beslut SRB/EES/2022/215 av den 5 april 2023, vilket den sedan genomförde genom ett beslut av den 26 maj 2023 riktat till sökandebolaget.
9
Genom skrivelse av den 17 maj 2023 underrättade den luxemburgska resolutionsmyndigheten Commission de surveillance du secteur financier (Finansinspektionen) (nedan kallad CSSF) dotterbolaget DZ Privatbank om genomförandet av det minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som fastställts i beslut SRB/EES/2022/215 och delgav dotterbolaget detta beslut.
10
Genom e-postmeddelande av den 22 maj 2023 översände SRB, i egenskap av resolutionsmyndighet på koncernnivå, det angripna beslutet till sökandebolaget, i egenskap av moderbolag inom unionen för koncernen, tillsammans med det gemensamma beslutet om resolutionsplanen för koncernen och en sammanfattning av denna plan.
11
Den 3 juli 2023 överklagade sökandebolaget det angripna beslutet till SRB:s överklagandepanel enligt artikel 85.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 (EUT L 225, 2014, s. 1) i ändrad lydelse.
12
Den 5 juli 2023 överklagade sökandebolaget även beslut SRB/EES/2022/215 till SRB:s överklagandepanel med stöd av samma bestämmelser.
13
Respektive överklagande avslogs genom beslut av SRB:s överklagandepanel av den 15 december 2023 i de förenade ärendena 2/23 och 3/23. Nämnda panel fann att sökandebolagets överklagande av det angripna beslutet kunde tas upp till sakprövning, men att det var ogrundat, och att överklagandet av beslut SRB/EES/2022/215 inte kunde tas upp till sakprövning.
14
Den 26 februari 2024 väckte sökandebolaget talan, genom ansökan till tribunalens kansli registrerad under målnummer T‑116/24, mot det beslut som fattats av SRB:s överklagandepanel.
Parternas yrkanden
15
Sökandebolaget har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet,
–
i andra hand fastställa att det angripna beslutet i juridiskt avseende utgör en nullitet, och
–
förplikta SRB att ersätta rättegångskostnaderna.
16
SRB har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand avvisa talan,
–
i andra hand förklara målet vilande till dess att dom har meddelats i mål T‑71/22, och
–
förplikta sökandebolaget att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
17
Enligt artikel 130.1 i tribunalens rättegångsregler får tribunalen, om svaranden ansöker om det, meddela beslut i fråga om rättegångshinder eller tribunalens behörighet utan att själva saken prövas.
18
I detta fall anser tribunalen att handlingarna i målet innehåller tillräckliga upplysningar och beslutar, i enlighet med denna artikel, att avgöra målet genom beslut utan ytterligare handläggning.
19
SRB har anfört fyra grunder till stöd för sin invändning om bristande behörighet och rättegångshinder.
20
För det första har SRB gjort gällande att ett ”gemensamt beslut” inte utgör en rättsakt som kan tillskrivas SRB. SRB har i detta avseende angett att unionsdomstolarna har bekräftat att akter som antas av andra enheter än unionens institutioner, organ eller byråer inte omfattas av deras behörighet enligt artikel 263 FEUF och har således gjort gällande att tribunalen saknar behörighet att pröva förevarande mål.
21
För det andra är ett gemensamt beslut endast en förberedande rättsakt inför ett annat beslut. För det tredje är beslutet inte riktat till sökandebolaget och berör inte sökandebolaget direkt och personligen, vilket innebär att sökandebolaget inte har talerätt. För det fjärde anser SRB att talan inte kan tas upp till sakprövning på grund av villkoret avseende det administrativa förfarandet.
22
Sökandebolaget har bestritt SRB:s argumentation och har anfört att talan kan tas upp till sakprövning.
23
Vad för det första gäller upphovsmannen till det angripna beslutet, fattades detta beslut av SRB i egenskap av resolutionsmyndighet på koncernnivå. SRB fastställde minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder vid utövandet av sin befogenhet enligt artikel 12.1 i förordning nr 806/2014, i form av ett gemensamt beslut.
24
Resolutionskollegiet antar inte några egna rättsakter, utan utgör endast den ram inom vilken resolutionsmyndigheterna kan utföra gemensamma uppgifter. Den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, har helt enkelt gjort det angripna beslutet till sitt eget.
25
Vidare har sökandebolaget, genom att återge det resonemang som SRB:s överklagandepanel förde i sitt beslut av den 15 december 2023, anfört att det gemensamma beslutet utgör en rad individuella beslut med samma innehåll och att det har godkänts av var och en av de inblandade resolutionsmyndigheterna. Enligt sökandebolaget ska det göras åtskillnad mellan två situationer. Vid oenighet antar var och en av resolutionsmyndigheterna separat, vid utövandet av sina befogenheter, sitt eget beslut om minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder (en situation som beskrivs i artikel 45h.4 och 45h.6 i direktiv 2014/59). När det gäller ett gemensamt beslut antar emellertid var och en av resolutionsmyndigheterna ett individuellt beslut som motsvarar det gemensamma beslut som tidigare antagits (en situation som beskrivs i artikel 45h.2 och 45h.4 i direktiv 2014/59).
26
Dessutom innebär inte den omständigheten att de berörda resolutionsmyndigheterna kommer överens om samma beslutstext att ett gemensamt beslut endast utgör en överenskommelse inom ramen för de interna förbindelserna mellan myndigheterna. En överenskommelse mellan medlemmarna i resolutionskollegiet är endast en förutsättning för ett gemensamt beslut, och kan inte likställas med ett sådant.
27
För det andra har det angripna beslutet bindande rättsverkningar i de yttre förbindelserna, eftersom ett gemensamt beslut av ett resolutionskollegium utgör ett slutligt beslut och inte endast en intern förberedande rättsakt från myndigheten och är bindande för de berörda instituten. Inom ramen för det angripna beslutet fastställde SRB redan slutgiltigt minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för sökandebolaget vid utövandet av sina befogenheter enligt artikel 12 i förordning nr 806/2014, eftersom det gemensamma beslutet enligt artikel 45h.7 i direktiv 2014/59 är bindande för SRB vad gäller fastställandet av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder.
28
Argumentet att det var nödvändigt att genomföra det angripna beslutet genom ett beslut av SRB och BaFin om fastställande av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder är inte relevant, eftersom det gemensamma beslutet i förevarande fall redan innehåller det slutliga beslut som, utan något utrymme för skönsmässig bedömning, var bindande för SRB och BaFin vid deras senare rättsakter.
29
Vidare berör det angripna beslutet sökandebolaget, åtminstone direkt och personligen i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, eftersom ett gemensamt beslut riktar sig till de aktuella instituten och dessa är direkt och personligen berörda av det gemensamma beslutet, oberoende av om de är mottagare av beslutet.
30
Dessutom har sökandebolaget, i enlighet med artikel 263 fjärde stycket FEUF, talerätt och ett berättigat intresse av att få saken prövad. Den begärda ogiltigförklaringen av det angripna beslutet skulle i sig kunna ha rättsverkningar, eftersom den skulle innebära att SRB:s beslut om fastställande av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder och därmed beslutet om minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för BaFin skulle bli verkningslöst.
31
Vidare var det angripna beslutet riktat till sökandebolaget, eftersom denna egenskap av mottagare följer av SRB:s skyldighet, vilken uttryckligen föreskrivs i artikel 45h.1 andra stycket a i direktiv 2014/59 och artikel 92.1 i kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/1075 av den 23 mars 2016 om komplettering av direktiv 2014/59 med avseende på tekniska standarder för tillsyn som specificerar innehållet i återhämtningsplaner, resolutionsplaner och koncernresolutionsplaner, de minimikriterier som den behöriga myndigheten ska bedöma när det gäller återhämtningsplaner och koncernåterhämtningsplaner, villkoren för finansiellt stöd inom koncerner, kraven på oberoende värderingsmän, avtalsenligt erkännande av nedskrivnings- och konverteringsbefogenheter, förfarandena och innehållet för anmälningskrav och underrättelse om uppskjutande samt resolutionskollegiernas operativa funktionssätt (EUT L 184, 2016, s. 1), att översända gemensamma beslut till sökandebolaget efter att de antagits.
32
Sökandebolaget har dessutom tillbakavisat SRB:s argument att sökandebolaget inte har något intresse av att få det angripna beslutet ogiltigförklarat, eftersom en sådan ogiltigförklaring inte skulle ge sökandebolaget någon fördel, på grund av att SRB, med hänsyn till att det angripna beslutet är gemensamt, inte på något sätt själv kan ersätta denna rättsakt, utan endast kan återuppta förfarandet inom resolutionskollegiet, inom ramen för vilket förfarande SRB inte kan ålägga övriga medlemmar i nämnda kollegium en viss nivå på minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder. Sökandebolaget har i detta avseende hävdat att fastställandet av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder inte nödvändigtvis kräver ett gemensamt beslut. Om inget gemensamt beslut fattas ska minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder fastställas genom separata beslut från de berörda resolutionsmyndigheterna, i enlighet med artikel 45h.4–45h.6 i direktiv 2014/59, vilket innebär att SRB då skulle kunna anta ett beslut som beaktar eventuella krav från tribunalen.
33
För det tredje har sökandebolaget tillbakavisat kravet på ett föregående förfarande och har i huvudsak gjort gällande att denna fråga inte har klargjorts i domstol. Sökandebolaget har gjort gällande att det skulle föreligga en direkt risk för åsidosättande av sökandebolagets grundläggande rätt till ett effektivt domstolsskydd enligt artikel 47.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, om kravet på ett föregående förfarande i enlighet med artikel 263 femte stycket FEUF, jämförd med artikel 85.3 första stycket och artikel 86.1 i förordning nr 806/2014, utgjorde hinder för att ta upp förevarande talan till sakprövning vid tribunalen.
Det angripna beslutets karaktär och tribunalens behörighet att pröva förevarande mål
34
Enligt SRB visar såväl det förfarande som ledde fram till antagandet av det angripna beslutet som beslutets innehåll att det angripna beslutet inte är en rättsakt som kan tillskrivas SRB. Till stöd för detta argument har SRB anfört att det angripna beslutet, såsom gemensamt beslut, inte antogs av SRB ensam, utan gemensamt av SRB och den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, inom ramen för resolutionskollegiet. I det angripna beslutet beaktas således den konsensus som nämnda myndigheter nådde för att slutligt säkerställa ett korrekt genomförande av den planerade resolutionsstrategin. Det rör sig om en integrerad överenskommelse om de respektive nivåer för minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder som fastställts för alla koncernmedlemmar, genom vilket resolutionsstrategin tar hänsyn till och är beroende av de andra medlemmarnas minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder.
35
Tribunalen är behörig att pröva en talan som väckts med stöd av artikel 263 FEUF mot rättsakter som antagits av unionens institutioner, organ eller byråer (beslut av den 6 oktober 2020, Sharpston/rådet och företrädarna för medlemsstaternas regeringar, T‑550/20, ej publicerat, EU:T:2020:475, punkt 33).
36
På samma sätt följer det av fast rättspraxis att det ska vara möjligt att väcka talan om ogiltigförklaring av alla åtgärder vidtagna av unionens institutioner, organ och byråer, oavsett dessa åtgärders slag eller form, förutsatt att åtgärderna är avsedda att ha rättsverkningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 1993, parlamentet/rådet och kommissionen, C‑181/91 och C‑248/91, EU:C:1993:271, punkt 13; dom av den 13 juli 2004, kommissionen/rådet, C‑27/04, EU:C:2004:436, punkt 44, och dom av den 28 april 2015, kommissionen/rådet, C‑28/12, EU:C:2015:282, punkt 14).
Det gemensamma beslutets rättsverkningar
37
I det angripna beslutet, som har benämningen ”gemensamt beslut”, anges att ”SRB och [Ungerns centralbank] i egenskap av resolutionsmyndigheter som agerar inom ramen för resolutionskollegiet har nått ett gemensamt beslut om minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder” som sökandebolaget och dess fem dotterbolag ska iaktta enligt artiklarna 2–4 i det angripna beslutet. Dessa minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder anges i avsnitten I–III i det angripna beslutet. Det angripna beslutet är dessutom undertecknat av SRB:s ordförande, på SRB:s vägnar, med tillägget ”[t]he representatives of the relevant resolution authorities have agreed to this joint decision on MREL by means of a written agreement” (företrädarna för de relevanta myndigheterna har skriftligen kommit överens om detta gemensamma beslut om minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder). Godkännandet från den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, med undertecknande av centralbankens chef, bifogas det angripna beslutet.
38
Det angripna beslutet rör således fastställandet av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för sökandebolaget och dess fem dotterbolag, varav det ena är beläget utanför bankunionen.
39
Befogenheten att fastställa minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för koncernen bestående av sökandebolaget och dess dotterbolag i Tyskland och Luxemburg tillkommer SRB (artikel 12.1 i förordning nr 806/2014), som är resolutionsmyndighet för nämnda ”gränsöverskridande koncern” (se artikel 7.2 b i förordning nr 806/2014, jämförd med artikel 3.1 led 24 i samma förordning).
40
Eftersom en ”gränsöverskridande koncern” endast omfattar enheter i de medlemsstater som deltar i bankunionen (artikel 3.1 led 24 i förordning nr 806/2014), är SRB emellertid inte behörig att fastställa minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för hela koncernen, då sökandebolagets ungerska dotterbolag är etablerat i en stat som inte deltar i bankunionen.
41
Resolutionsmyndigheten för det ungerska dotterbolaget Fundamanta Lakáskassza är Ungerns centralbank (skäl 11 i det angripna beslutet jämfört med bilagan till det angripna beslutet).
42
Sökandebolagets koncern i dess helhet, inbegripet det ungerska dotterbolaget, utgör en ”gränsöverskridande koncern” i den mening som avses i artikel 2.1 led 27 i direktiv 2014/59, vars enheter är etablerade i mer än en medlemsstat.
43
Enligt artikel 88.1 första stycket i direktiv 2014/59 ska resolutionsmyndigheterna på koncernnivå för gränsöverskridande koncerner inrätta resolutionskollegier som tillhandahåller en ram för fastställande av minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder för koncerner på konsoliderad nivå och på dotterbolagets nivå (se artikel 88.1 andra stycket i) i direktiv 2014/59). I förevarande fall framgår det av skäl 6 i det angripna beslutet att SRB inrättade ett resolutionskollegium för sökandebolaget och dess fem dotterbolag år 2017, vars medlemmar bland annat är SRB och Ungerns centralbank, i enlighet med artikel 88.2 a och b i direktiv 2014/59.
44
Inom ett sådant kollegium ska de berörda resolutionsmyndigheterna föra dialoger avseende de förslag till minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som är tillämpliga på konsoliderad nivå, moderföretagsnivå och varje dotterbolagsnivå och ska begära ett yttrande från avstämningen av de föreslagna minimikraven för kapitalbas och kvalificerade skulder (artikel 89 i delegerad förordning 2016/1075). Resolutionskollegiet leds av resolutionsmyndigheten på koncernnivå (artikel 88.5 i direktiv 2014/59).
45
Om en koncern inkluderar enheter som är etablerade i medlemsstater som deltar i bankunionen, liksom även i icke-deltagande medlemsstater ska SRB företräda de nationella resolutionsmyndigheterna i de deltagande medlemsstaterna i samråds- och samarbetssyfte med icke-deltagande medlemsstater (artikel 32.1 i förordning nr 806/2014 och skäl 10 i det angripna beslutet). Den tyska och den luxemburgska resolutionsmyndigheten deltog således endast i egenskap av observatörer i resolutionskollegiet (skälen 6 och 9 i det angripna beslutet).
46
För att inom resolutionskollegiet fastställa de minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som är tillämpliga på konsoliderad nivå i resolutionsgruppen och på individuell nivå för dotterföretag hänvisas i artikel 88.1 andra stycket i) i direktiv 2014/59 bland annat till artikel 45h i samma direktiv, i vilken det föreskrivs två alternativa förfaranden för att uppnå ett samordnat fastställande av nämnda minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder.
47
Det förfarande som rekommenderas är att det utarbetas ett gemensamt beslut i enlighet med artikel 45h.1 i direktiv 2014/59, enligt vilket resolutionsmyndigheten på koncernnivå och de resolutionsmyndigheter som ansvarar för resolutionskoncernens dotterföretag ska göra allt som står i deras makt för att nå ett gemensamt beslut om storleken på det krav som tillämpas på konsoliderad nivå för resolutionskoncernen och beloppet för det krav som tillämpas på varje enskilt dotterföretag. Det gemensamma beslutet är bindande för de berörda resolutionsmyndigheterna (artikel 45h.7 i direktiv 2014/59).
48
Om ett sådant gemensamt beslut inte har fattats inom fyra månader ska de behöriga myndigheterna för det konsoliderade minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder på koncernnivå, å ena sidan, och för minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder på individuell nivå, å andra sidan, fastställa minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder med vederbörlig hänsyn till synpunkter och reservationer från övriga respektive myndigheter och den berörda resolutionsenheten (artikel 45h.3 i direktiv 2014/59). För detta alternativ föreskrivs i artikel 45h.4–45h.6 särskilda regler.
49
Eftersom SRB och den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, kom fram till ett gemensamt beslut, samordnade de sig för att senare fastställa minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder av var och en av de berörda myndigheterna inom ramen för sin egen behörighet. Genom det angripna beslutet gav SRB och den ungerska resolutionsmyndigheten, i egenskap av resolutionsmyndigheter och medlemmar i resolutionskollegiet, uttryck för sitt samtycke till de minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som SRB, i egenskap av ordförande för kollegiet, i avsnitten I‑III i det angripna beslutet hade fastställt för sökandebolaget och samtliga dess dotterbolag.
50
Det angripna beslutet har rättsverkningar, eftersom de ”berörda” resolutionsmyndigheterna enligt artikel 45h.7 i direktiv 2014/59 (se punkt 78 ovan) förbinder sig ömsesidigt genom att de åtar sig att iaktta minimikraven för kapitalbas och kvalificerade skulder som ska fastställas vid utövande av deras respektive befogenheter.
51
SRB ska, i egenskap av resolutionsmyndighet med befogenhet att fastställa minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för resolutionsenheten och de dotterföretag som är etablerade i de medlemsstater som deltar i bankunionen, hålla sig till de minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som fastställs i avsnitten I och II i det angripna beslutet. Detsamma gäller för den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, som är skyldig att iaktta det minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som fastställs i avsnitt III.
52
Härav följer att SRB, genom att förbereda och underteckna det angripna beslutet, såsom har angetts i punkterna 3–7 ovan, deltog i antagandet av det angripna beslutet, vilket har rättsverkningar.
Det gemensamma beslutets ”hybrid”-karaktär
53
Vad gäller SRB:s argument att det angripna beslutet, i egenskap av gemensamt beslut, inte antogs av SRB ensam, utan tillsammans med den ungerska resolutionsmyndigheten inom ramen för resolutionskollegiet, uppkommer frågan i vilken mån det angripna beslutet kan anses utgöra en rättsakt som är underställd unionsdomstolens prövning.
54
Det angripna beslutet härrör, såsom SRB helt riktigt har påpekat, från konsensus och det framgår tydligt av skäl 7 i beslutet att det antogs gemensamt av SRB, i egenskap av koncernresolutionsmyndighet, å ena sidan, och resolutionsmyndigheten i den stat som inte deltar i bankunionen, å andra sidan.
55
Inget gemensamt beslut hade således kunnat fastställas utan SRB:s samtycke. Vidare krävs enligt artikel 5 i det angripna beslutet och i enlighet med artikel 91.3 i delegerad förordning 2016/1075 även samtycke från den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, för att det gemensamma beslutet ska kunna antas.
56
Det angripna beslutets ”hybrid”-karaktär, som följer av den omständigheten att det antagits av SRB och Ungerns centralbank, innebär emellertid inte att det inte härrör från SRB.
57
I den handling som innehåller det angripna beslutet görs det nämligen, såväl i inledningen (”as agreed by the Single Resolution Board and Magyar Nemzeti Bank”, det vill säga ”enligt överenskommelse mellan [SRB] och [Ungerns centralbank]”) som genom undertecknandet av SRB:s ordförande på SRB:s vägnar klart att SRB är en av upphovsmännen till det gemensamma beslutet. Det framgår dessutom av den första meningen i skäl 10 i det angripna beslutet att SRB agerade i egenskap av resolutionsmyndighet på koncernnivå. Enligt skäl 12 i detta beslut grundar sig det gemensamma beslutet på artikel 45h i direktiv 2014/59, i vilken det föreskrivs att resolutionsmyndigheten på koncernnivå och de resolutionsmyndigheter som ansvarar för dotterföretagen ska göra allt som står i deras makt för att nå ett gemensamt beslut. Genom att anta det angripna beslutet tillsammans med den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, agerade SRB således med stöd av en befogenhet som nämnden tilldelats enligt unionsrätten. SRB kunde fatta det angripna beslutet med resolutionsmyndigheten i den icke-deltagande medlemsstaten enbart på grund av de beslutsbefogenheter som nämnden tilldelats av unionslagstiftaren.
58
Till skillnad från komplexa administrativa förfaranden där de nationella resolutionsmyndigheterna deltar, men där det slutliga beslutet fattas av SRB, exempelvis när det gäller fastställandet av de ordinarie bidragen till den gemensamma resolutionsfonden (se förslag till avgörande av generaladvokaten Campos Sánchez-Bordona i målet Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, punkterna 34 och 35), utgör det angripna beslutet en verklig överenskommelse som ingåtts på lika villkor inom ramen för en samordning mellan den ungerska nationella myndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, och SRB, en samordning som äger rum i förväg innan beslut fattas enligt deras respektive befogenheter.
59
Det administrativa förfarande som är aktuellt i förevarande mål skiljer sig från de förfaranden som gav upphov till dom av den 3 december 1992, Oleificio Borelli/kommissionen (C‑97/91, EU:C:1992:491), och dom av den 19 december 2018, Berlusconi och Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023). De mål som avgjordes genom dessa domar ingår nämligen i ett vertikalt förhållande, i det att den nationella myndighetens åtgärd först har vidtagits och beslutet av unionens administrativa myndighet fattas i slutet av förfarandet. Frågan huruvida den berörda unionsmyndigheten har ett utrymme för skönsmässig bedömning rör just detta vertikala förhållande.
60
Förevarande mål rör däremot ett rent horisontellt förhållande där två myndigheter, nämligen den nationella resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, och SRB, som har sina egna befogenheter, antar ett ”gemensamt beslut”. Till skillnad från i den vertikala situationen med sammansatta administrativa förfaranden i vilka nationella myndigheter och unionens organ medverkar, där den verkliga beslutanderätten är avgörande för att fastställa huruvida prövningsrätten tillkommer unionsdomstolarna eller de nationella myndigheterna (se förslag till avgörande av generaladvokaten Campos Sánchez-Bordona i målet Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, punkt 34), utövar i förevarande fall de olika upphovsmännen till det gemensamma beslutet, genom att anta detta beslut, var och en sina respektive befogenheter, oberoende av varandra. Under alla omständigheter har SRB, vid antagandet av ett sådant gemensamt beslut som det angripna beslutet, ett visst utrymme för skönsmässig bedömning och nämnden är inte bunden av förslag från en nationell myndighet.
61
Den omständigheten att det angripna beslutet är resultatet av en konsensus mellan SRB och den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, påverkar inte slutsatsen att det rör sig om en rättsakt som är underställd unionsdomstolens prövning, eftersom SRB, vid fastställandet av minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder på grundval av det förfarande som föreskrivs i artikel 45h i direktiv 2014/59, ska tillämpa och iaktta artikel 45 och följande artiklar i nämnda direktiv.
62
SRB:s tillämpning av dessa bestämmelser är oberoende av den ungerska resolutionsmyndighetens deltagande. Denna kan välja att inte godta det gemensamma beslut som SRB har föreslagit.
63
I detta sammanhang skulle avsaknaden av ett godkännande från den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, inte ha hindrat SRB från att fastställa minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder, åtminstone vad gäller dess tillämpning i de medlemsstater som deltar i bankunionen. Enligt artikel 45h.3 och 45h.4 i direktiv 2014/59 ankommer det nämligen, i avsaknad av ett gemensamt beslut, på SRB att fatta ett beslut om minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder.
64
Även om den ungerska resolutionsmyndighetens inblandning är ett nödvändigt steg i förfarandet för antagande av det angripna beslutet, kan iakttagandet av de unionsbestämmelser som är tillämpliga i förevarande fall, med hänsyn till omfattningen av de befogenheter som SRB utövar i detta sammanhang, således inte uteslutas från unionsdomstolens prövning.
65
Under dessa omständigheter är tribunalen behörig att pröva det angripna beslutets lagenlighet, varför invändningen om bristande behörighet ska ogillas.
Huruvida talan kan tas upp till prövning
66
Av artikel 263 fjärde stycket FEUF framgår att alla fysiska eller juridiska personer får väcka talan mot beslut eller andra åtgärder som är riktade till dem eller som direkt och personligen berör dem samt mot regleringsakter som direkt berör dem och som inte medför genomförandeåtgärder.
67
Vad för det första gäller sökandebolagets egenskap av mottagare, kan tribunalen inte godta sökandebolagets argument att denna egenskap följer av SRB:s skyldighet enligt artikel 45h.1 andra stycket a i direktiv 2014/59 och artikel 92.1 i delegerad förordning 2016/1075 att översända de gemensamma besluten efter det att de har antagits.
68
Enligt artikel 45h.1 andra stycket a i direktiv 2014/59 ska nämligen det gemensamma beslutet ”lämnas till resolutionsenheten av dess resolutionsmyndighet”. När det gäller enheter i en resolutionskoncern som inte är resolutionsenheter ska enligt artikel 45h.1 andra stycket b i direktiv 2014/59 det gemensamma beslutet lämnas till dem av resolutionsmyndigheterna för dessa enheter. Vad gäller det moderföretag inom unionen som inte självt är en resolutionsenhet inom samma resolutionskoncern, föreskrivs det i artikel 45h.1 andra stycket c i direktiv 2014/59 att det gemensamma beslutet ska lämnas till detta företag av resolutionsmyndigheten för resolutionsenheten.
69
Av detta följer att det i artikel 45h.1 andra stycket i direktiv 2014/59 inte föreskrivs att upphovsmannen till det gemensamma beslutet ska underrätta de berörda enheterna om detta, utan att olika resolutionsmyndigheter, inom ramen för sina respektive befogenheter, ska ”lämna” detta beslut.
70
I förevarande fall var det således först genom e-postmeddelande av den 22 maj 2023 som SRB, i egenskap av resolutionsmyndighet på koncernnivå, i enlighet med artikel 45h.1 andra stycket c i direktiv 2014/59 översände det angripna beslutet till sökandebolaget, i egenskap av moderbolag inom unionen för koncernen, medan de nationella resolutionsmyndigheterna redan hade informerats före detta datum, eftersom BaFin hade informerats den 14 april 2023 och CSSF under alla omständigheter hade informerats före den 17 maj 2023.
71
För det andra ska sökandebolaget vara direkt berört av det angripna beslutet, eftersom sökandebolaget inte är mottagare av det.
72
Det följer av domstolens fasta praxis att villkoret att en fysisk eller juridisk person ska vara direkt berörd av det beslut som talan avser, vilket föreskrivs i artikel 263 fjärde stycket FEUF, kräver att två kumulativa kriterier är uppfyllda. Dels måste den ifrågasatta rättsakten ha direkt inverkan på den enskildes rättsliga situation. Dels får rättsakten inte lämna något utrymme för skönsmässig bedömning för dem till vilka den riktar sig, och som ska genomföra den, vilket innebär att genomförandet ska ha en rent automatisk karaktär och endast följa av unionslagstiftningen, utan tillämpning av några mellanliggande bestämmelser (dom av den 13 oktober 2011, Deutsche Post och Tyskland/kommissionen, C‑463/10 P och C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punkt 66; dom av den 6 november 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/kommissionen, kommissionen/Scuola Elementare Maria Montessori och kommissionen/Ferracci, C‑622/16 P-C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punkt 42, och dom av den 28 oktober 2020, Associazione GranoSalus/kommissionen, C‑313/19 P, ej publicerad, EU:C:2020:869, punkt 51).
73
SRB har i huvudsak gjort gällande att det första ovannämnda kriteriet, det vill säga att det angripna beslutet inte direkt påverkar sökandebolagets rättsliga ställning, inte är uppfyllt.
74
För prövningen av det första kriteriet, nämligen möjligheten att det angripna beslutet direkt påverkar sökandebolagets rättsliga ställning, är det nödvändigt att se till rättsaktens innebörd och att bedöma nämnda verkningar mot bakgrund av objektiva kriterier, såsom rättsaktens innehåll, i förekommande fall med beaktande av det sammanhang i vilket den antogs och den antagande institutionens befogenheter (se dom av den 12 juli 2022, Nord Stream 2/parlamentet och rådet, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
75
När det gäller ett gemensamt beslut om en transnationell koncern (se punkt 42 ovan) ska man särskilt beakta det system som unionslagstiftaren har inrättat för att fastställa minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för varje enhet i koncernen inom unionen (se punkterna 38–48 ovan).
76
I förevarande fall fastställs såväl i det angripna beslutet som i beslut SRB/EES/2022/215 de minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som gäller för enheterna i den koncern som sökandebolaget tillhör.
77
Medan det angripna beslutet utgör den överenskommelse som ingåtts inom ramen för unionen i dess helhet mellan SRB och den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, med tillämpning av direktiv 2014/59, konkretiserar emellertid beslut SRB/EES/2022/215, som antogs på grundval av förordning nr 806/2014, denna överenskommelse enbart inom bankunionen.
78
När det gäller det angripna beslutet är det således enligt artikel 45h.7 i direktiv 2014/59 endast bindande för de ”berörda” resolutionsmyndigheterna, det vill säga de resolutionsmyndigheter som ömsesidigt bundit sig till varandra genom att anta det gemensamma beslutet. I förevarande fall rör det sig om SRB och den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank.
79
Antagandet av det angripna beslutet medför således inte i sig någon annan rättslig verkan inom bankunionen än den skyldighet som SRB ger sig själv gentemot den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, att tillämpa de minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som SRB har förhandlat fram med den ungerska resolutionsmyndigheten.
80
Vad däremot gäller beslut SRB/EES/2022/215 ska SRB, enligt artikel 12.1 i förordning nr 806/2014, fastställa de minimikrav för kapitalbas och kvalificerade skulder som när som helst ska uppfyllas av resolutionsenheter och resolutionskoncerner. Enligt artikel 12.5 i nämnda förordning ska SRB överlämna resultatet av sitt fastställande till de nationella resolutionsmyndigheterna, vilka ska verkställa SRB:s instruktioner i enlighet med artikel 29 i nämnda förordning.
81
I förevarande fall har SRB, genom att anta beslut SRB/EES/2022/215, i vilket det i andra skälet bland annat hänvisas till artiklarna 12–12k och artikel 29 i förordning nr 806/2014, fattat ett beslut med stöd av ovannämnda artiklar genom vilket SRB, inom bankunionen, fastställt minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder för den koncern som sökandebolaget tillhör.
82
Av det ovan anförda följer att det angripna beslutet inte direkt påverkar sökandebolagets rättsliga ställning i den mening som avses i rättspraxis (se punkt 72 ovan).
83
Detta konstaterande påverkas inte av den slutsats som SRB:s överklagandepanel drog i sitt beslut i de förenade ärendena 2/2023 och 3/2023 av den 15 december 2023, som sökandebolaget har hänvisat till. Enligt överklagandepanelen påverkar det gemensamma beslutet det sökande kreditinstitutets intressen genom att det ändrar dess rättsliga ställning avsevärt (punkt 46 i överklagandepanelens beslut). Överklagandepanelen ansåg att det angripna beslutet var det beslut som slutgiltigt fastställde minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder (punkt 48 i överklagandepanelens beslut).
84
SRB:s överklagandepanel grundade sin bedömning av det angripna beslutet på antagandet att det endast rörde sig om en rad individuella så kallade parallella beslut från olika resolutionsmyndigheter med samma innehåll och som var individuellt godkända av var och en av de inblandade resolutionsmyndigheterna. Det gemensamma beslutet utgör inte mer än en sammanställning av de behöriga myndigheternas beslut i ett enda dokument, vilka redan har verkan inom ramen för dessa myndigheters respektive jurisdiktion, och detta oberoende av huruvida samtliga dessa myndigheter har gett sitt samtycke därtill eller inte.
85
Detta antagande tar emellertid inte hänsyn till den aspekt av ömsesidigt åtagande som följer av det gemensamma beslutet, i enlighet med artikel 45h.7 i direktiv 2014/59.
86
Denna förklaring vederläggs dessutom av artikel 45h.3 i direktiv 2014/59, enligt vilken det, i avsaknad av ett gemensamt beslut inom den föreskrivna fristen, ankommer på resolutionsmyndigheterna för enheten att iaktta särskilda regler (se punkt 48 ovan). Härav följer att situationen skiljer sig åt beroende på om samtliga myndigheter har gett sitt samtycke eller inte. Om inte alla berörda myndigheter, det vill säga de myndigheter som fastställts genom sitt medlemskap i resolutionskollegiet, inom ramen för vilket det gemensamma beslutet har utarbetats och ingåtts, är eniga, föreligger inget gemensamt beslut. När det gäller den ungerska resolutionsmyndigheten, det vill säga Ungerns centralbank, angavs detta nödvändiga villkor för en överenskommelse uttryckligen i artikel 5 i det angripna beslutet, enligt vilken det ska antas så snart resolutionsmyndigheten har mottagit samtycke från den icke deltagande medlemsstaten.
87
Eftersom det angripna beslutet inte direkt påverkar sökandebolagets rättsliga ställning, ska SRB:s invändning om rättegångshinder som grundar sig på att sökandebolaget saknar talerätt bifallas.
88
Att talan inte kan tas upp till sakprövning följer emellertid inte, såsom SRB anser med sin fjärde avvisningsgrund (se punkt 21 ovan), av att det inte förekommit någon tidigare talan vid SRB:s överklagandepanel. Det följer nämligen av artikel 85.3 första stycket i förordning nr 806/2014 att varje fysisk eller juridisk person, inbegripet resolutionsmyndigheter, får överklaga ett beslut av nämnden som avses i artiklarna 10.10, 11, 12.1, 38–41, 65.3, 71 och 90.3 och som är riktat till den personen eller som direkt och personligen berör den personen. Det gemensamma beslutet om minimikravet för kapitalbas och kvalificerade skulder är av särskild karaktär. Det är i synnerhet inte ett sådant beslut av SRB som avses i nämnda artiklar. Det angripna beslutet riktar sig inte heller till sökandebolaget och påverkar inte direkt sökandebolagets rättsliga ställning, vilket innebär att sökandebolaget inte berörs direkt av det angripna beslutet (se punkterna 79–82 ovan).
89
Av detta följer att sökandebolaget inte kunde väcka talan vid SRB:s överklagandepanel, vilket innebär att sökandebolaget inte kan klandras för att ha väckt talan direkt vid unionsdomstolen i enlighet med artikel 263 FEUF.
90
Mot bakgrund av vad som anförts ovan ska talan avvisas.
Yrkandet om vilandeförklaring
91
Eftersom SRB:s yrkanden vad gäller huvudfrågan har bifallits, finns det inte längre anledning att pröva SRB:s andrahandsyrkande inom ramen för dess invändning om rättegångshinder om att målet ska vilandeförklaras till dess att ett avgörande meddelats i målet BNP Paribas/SRB (T‑71/22), som för övrigt har avgjorts genom avskrivningsbeslut av den 8 november 2024 (ej publicerat) (EU:T:2024:834).
Prövning av interventionsansökan
92
Det framgår av artikel 144.3 i rättegångsreglerna att om svaranden framställer en invändning om rättegångshinder eller om bristande behörighet enligt artikel 130.1 i rättegångsreglerna, ska interventionsansökan prövas först efter det att invändningen har avslagits eller beslut har fattats om att invändningen ska prövas i samband med att målet avgörs i sak. Enligt artikel 142.2 i rättegångsreglerna är interventionen accessorisk till huvudtvisten, och ändamålet med interventionen förfaller bland annat om talan avvisas.
93
Det saknas följaktligen anledning att pröva de interventionsansökningar som ingetts av Europaparlamentet, Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen.
Rättegångskostnader
94
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
95
Sökandebolaget har tappat målet och ska därför bära sina rättegångskostnader och ersätta SRB:s rättegångskostnader i enlighet med SRB:s yrkande.
96
Av artikel 144.10 i rättegångsreglerna följer att om målet avgörs slutligt innan interventionsansökan har prövats, ska interventionssökanden och parterna var och en bära sina rättegångskostnader i den mån de hänför sig till interventionsansökan.
97
Sökandebolaget, SRB, parlamentet, rådet och kommissionen ska således var och en bära sina rättegångskostnader i den mån de hänför sig till ansökningarna om intervention till stöd för SRB:s yrkanden.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tredje avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Talan avvisas.
2)
Det saknas anledning att pröva de interventionsansökningar som framställts av Europaparlamentet, Europeiska unionens råd respektive Europeiska kommissionen.
3)
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Gemensamma resolutionsnämnden (SRB), med undantag för de kostnader som avser interventionsansökningarna.
4)
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, SRB, parlamentet, rådet och kommissionen ska bära sina rättegångskostnader avseende interventionsansökningarna.
Luxemburg den 11 juni 2025
Justitiesekreterare
V. Di Bucci
Ordförande
H. Kanninen
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.