62019CC0811
MICHAL BOBEK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. március 4. (
1
)
C‑811/19. és C‑840/19. sz. egyesített ügyek
Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie
kontra
FQ,
GP,
HO,
IN;
JM
részvételével
(az Înalta Curte de Casație și Justiție [legfőbb semmítő‑ és ítélőszék, Románia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem),
és
Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție – Direcția Națională Anticorupție
kontra
NC
(az Înalta Curte de Casație și Justiție [legfőbb semmítő‑ és ítélőszék, Románia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelme – Az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése – Korrupcióval kapcsolatos büntetőeljárások – Részben európai alapokból finanszírozott projektek – A korrupciós ügyekben eljáró ítélkező testületek szakosodására vonatkozó követelményt előíró nemzeti jogszabály – Az alkotmánybíróságnak a nem szakosodott ítélkező testületek által hozott bírósági határozatok első fokon történő újbóli megvizsgálását elrendelő határozata – A törvény által megelőzően létrehozott bírósághoz való jog – Az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének második bekezdése – Bírói függetlenség – Az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése – Az uniós jog elsőbbsége – Bírákkal szembeni fegyelmi eljárások”
I. Bevezetés
1.
Összeegyeztethető‑e az uniós joggal a nemzeti alkotmánybíróság azon határozata, amely megállapítja, hogy a nemzeti legfelsőbb bíróság nem tett eleget azon jogszabályi kötelezettségének, hogy hozzon létre szakosodott ítélkező testületeket a korrupciós bűncselekmények első fokon történő elbírálására, ami az uniós források kezeléséhez kapcsolódó korrupcióval kapcsolatos, már elbírált ügyek újbóli megvizsgálásához vezet?
2.
Lényegében ezt a kérdést vetik fel a Bíróság előtt a jelen ügyek. E körülményekkel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az ilyen alkotmányossági határozat elfogadása ellentétes‑e az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésével, valamint az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében és az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkében rögzített bírói függetlenség elvével. Ezek az ügyek azt a kérdést is felvetik, hogy a Charta 47. cikkének második bekezdése magában foglalja‑e a bírák szakosodásának követelményét.
3.
A jelen ügyekben felvetett kérdések közül néhány átfedésben van a párhuzamos Euro Box Promotion és társai egyesített ügyekben (C‑357/19 és C‑547/19) már tárgyalt kérdésekkel, amelyekben a mai napon ismertetem a másik indítványomat. (
2
) A jelen ügyeknek több közös vonásuk van különböző román bíróságok által a 2019. év folyamán a Bíróság elé terjesztett más (több) előzetes döntéshozatal iránti kérelmekkel is, amelyek vonatkozásában korábban ismertettem az Asociaţia Forumul Judecătorilor din România és társai ügyre vonatkozó (fő)indítványomat. (
3
) Amennyiben a jelen ügyekben felvetett kérdések már felmerültek ezekben az indítványban, a már elvégzett elemzésemre támaszkodom.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. A PIF‑egyezmény
4.
Az Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján, az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban: PIF‑egyezmény) (
4
) releváns rendelkezéseit a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 4. és 5. pontja ismerteti.
B.
A román jog
1. A büntetőeljárásról szóló törvénykönyv
5.
A Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penalală (a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv megállapításáról szóló 135/2010. sz. törvény; a továbbiakban: a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv) „Abszolút semmisség” című 281. cikke (1) bekezdésének a) pontja a „minden esetben semmisséget [maguk után vonó]” okok között felsorolja az ítélkező testületek összetételére vonatkozó szabályok megsértését.
6.
A büntetőeljárásról szóló törvénykönyv „A fellebbezés elbírálása során hozható határozatok” című 421. cikke (2) bekezdésének b) pontja a következőképpen rendelkezik: „A fellebbezést elbíráló bíróság az alábbi határozatokat hozhatja:
[…]
hatályon kívül helyezi az elsőfokú ítélet, és elrendeli az ügy azon bíróság elé történő visszautalását, amelynek határozatát hatályon kívül helyezte az egyik fél által hivatkozott azon indokkal, hogy az e bíróság előtti eljárást az adott fél távollétében folytatták le, akit vagy nem idéztek jogszerűen, vagy ha jogszerűen idézték, nem tudott megjelenni és a bíróságot erről értesíteni. Az ügyet akkor is vissza kell utalni azon bíróság elé, amelynek határozatát hatályon kívül helyezték, ha az abszolút semmisség valamelyik esete fennáll, a hatáskör hiányának esetét kivéve, amely esetben az ügyet a hatáskörrel rendelkező bíróság elé kell utalni.”
7.
A Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 12–14. pontja ismerteti a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 426. cikkének (1) bekezdését, 428. cikkének (1) bekezdését és 432. cikkének (1) bekezdését.
2. A büntető törvénykönyv
8.
A többször módosított és kiegészített, 2009. július 17‑i Legea nr. 286/2009 privind Codul penal (a büntető törvénykönyvről szóló 286/2009. sz. törvény) 154. és 155. cikkét – az elévülési rendszerrel kapcsolatos releváns rendelkezéseket – a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 15. és 16. pontja ismerteti.
3. A 78/2000. sz. törvény
9.
A Legea nr. 78/2000 pentru prevenirea, descoperirea şi sancţionarea faptelor de corupţie (a korrupciós cselekmények megelőzéséről, felderítéséről és büntetéséről szóló 78/2000. sz. törvény; a továbbiakban: 78/2000. sz. törvény) 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „[e] törvény alkalmazásában a büntető törvénykönyv 289–292. cikkében felsorolt bűncselekmények korrupciós bűncselekmények, akkor is, ha azokat a büntető törvénykönyv 308. cikkében említett személyek követik el”.
10.
A 161/2003. sz. törvénnyel módosított 78/2000. sz. törvény 29. cikke értelmében „[a]z e törvényben meghatározott bűncselekmények első fokon történő elbírálására szakosodott ítélkező testületeket kell létrehozni”.
4. A 304/2004. sz. törvény
11.
A Legea nr. 304/2004 privind organizarea judiciară (az igazságszolgáltatás szervezetéről szóló 304/2004. sz. törvény; a továbbiakban: 304/2004. sz. törvény) (
5
) 19. cikkének (3) bekezdése értelmében „az Înalta Curte de Casație și Justiție [legfőbb semmítő‑ és ítélőszék, Románia; a továbbiakban: ICCJ] […] irányítótanácsa minden év elején jóváhagyhatja szakosodott testületeknek [az ICCJ {legfőbb semmítő‑ és ítélőszék}] […] tanácsainak keretében történő létrehozását”.
5. A 303/2004. sz. törvény
12.
A Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (a bírák és ügyészek jogállásáról szóló 303/2004. sz. törvény; a továbbiakban: 303/2004. sz. törvény) (
6
) 99. cikkének ș) pontja értelmében „[az alkotmánybíróság] határozatai tiszteletben tartásának elmulasztása […]” fegyelmi vétségnek minősül.
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előterjesztett kérdések
A.
C‑811/19. sz. ügy
13.
A vádlottakat az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) büntetőtanácsának három bírájából álló testülete a 2018. február 8‑án meghozott ítélettel első fokon 2 évtől 8 évig terjedő szabadságvesztés‑büntetésre ítélte korrupció (befolyással üzérkedés), pénzmosás, okirat‑hamisítás és a korrupcióhoz hasonló bűncselekmények miatt.
14.
A vádlottakkal szemben emelt vádak három, az S. C. Compania de Apă Olt S. A. társaság által különböző helységek vízhálózatának rehabilitációjára és bővítésére, valamint csatornázására irányuló építési beruházások kivitelezése céljából 2009‑ben indított közbeszerzési eljáráshoz kapcsolódnak. A közbeszerzési szerződések egy főként (82%‑ban) európai alapokból finanszírozott projekt részét képezték a „Környezetvédelem” ágazati operatív program keretében. A korrupciós bűncselekményt illetően többek között megállapítást nyert, hogy az elsőrendű vádlott, aki korábban polgármester, szenátor és miniszter volt, a szóban forgó három közbeszerzési szerződés összértéke 20%‑ának megfelelő pénzösszeg megfizetésének ígéretét fogadta el egy társaság igazgatójától. Így ténylegesen összesen 6200000 román lejt (RON) (1500000 euró) kapott annak fejében, hogy befolyásolja az SC Compania de Apă Olt SA döntéshozó testületeinek tagjait, a Consiliul Național pentru Soluționarea Contestațiilor (jogviták elbírálásával foglalkozó nemzeti tanács, Románia) tisztviselőit és az ítélőtábla bíráit.
15.
Az öt vádlott közül négy (az alapeljárás fellebbezői; a továbbiakban: fellebbezők), valamint a Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie (minisztérium – a legfőbb semmítő‑ és ítélőszék mellett működő ügyészség – országos korrupcióellenes igazgatóság, Románia; a továbbiakban: ügyész) a 2018. február 8‑i ítélet ellen fellebbezést terjesztett az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) büntetőtanácsának egyik 5 bírából álló testülete elé.
16.
Míg a fellebbezési eljárás folyamatban volt, a Curtea Constituțională a României (alkotmánybíróság, Románia; a továbbiakban: alkotmánybíróság) meghozta 2019. július 3‑i 417. sz. határozatát (a továbbiakban: 417/2019. sz. határozat). (
7
) Ebben a képviselőház elnöke által benyújtott kérelem nyomán indult eljárás keretében hozott határozatban az alkotmánybíróság megállapította, hogy alkotmányossági jogvita áll fenn egyrészről a parlament, másrészről pedig az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) között, mivel az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) – a 78/2000. sz. törvény 29. cikkének (1) bekezdését megsértve – nem hozott létre a korrupciós bűncselekmények első fokon történő elbírálására szakosodott testületeket.
17.
Az alkotmánybíróság megállapította, hogy a valamely ügyben egy nem szakosodott ítélkező testület által hozott határozat az ítélet hatályon kívül helyezését vonja maga után a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 281. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján. Ez utóbbi rendelkezés kifejezetten előírja, hogy az ítélkező testületek összetételére vonatkozó rendelkezések megsértését a határozat hatályon kívül helyezésével kell szankcionálni. Ily módon az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) három bírából álló testületei által 2019. január 23. (a szakosodott testületek létrehozásának időpontja) előtt első fokon, még nem jogerősen elbírált ügyeket szakosodott testületeknek újból meg kell vizsgálniuk első fokon a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 421. cikke (2) bekezdésének b) pontjával összhangban.
18.
A fellebbezők a 417/2019. sz. határozat közzétételét követően annak elismerését kérték, hogy e határozat kötelező jellegű, és joghatásokat vált ki az alapeljárásban fellebbezéssel megtámadott ítélet tekintetében. Arra hivatkoznak, hogy a 417/2019. sz. határozat alapján a megtámadott ítélet semmis. Az alapeljárásban az elsőfokú ítéletet meghozó három bírából álló testület nem volt korrupciós bűncselekményekre szakosodott testület.
19.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozata, amely az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) büntetőtanácsának három bírából álló testületei által egy adott időszakban első fokon meghozott ítéletek hatályon kívül helyezését eredményezi, az Unió pénzügyi érdekeit sértő súlyosan jogellenes tevékenységek esetén sérti a büntetőjogi szankciók tényleges érvényesülésének elvét. Egyrészről ugyanis a büntetlenség látszatát kelti, másrészről pedig az elévülés miatt a büntetlenség rendszerszintű kockázatát idézi elő, tekintettel arra, hogy az újbóli megvizsgálást követően valamely jogerős ítélet meghozatalát milyen összetett és hosszú eljárás előzi meg.
20.
Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a bírák függetlenségének uniós elvével ellentétes, ha a bíróságok rendszerének részét nem képező bírósági szerv ítéletével olyan eljárásjogi intézkedéseket állapít meg, amelyek a szóban forgó ügyek első fokon történő újbóli megvizsgálását teszik szükségessé, ezáltal komoly indokok hiányában vonnak kétségbe büntetőjogi vádakat. Az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) büntetőtanácsa ítélkező testületeinek büntetőügyekre szakosodott bírákból történő összeállítása nem tekinthető olyannak, mint amely sérti a tisztességes eljáráshoz és az igazságszolgáltatáshoz való jogot. A kérdést előterjesztő bíróság következésképpen úgy véli, hogy az uniós joggal ellentétes az alkotmánybírósághoz hasonló bírósági szerv azon határozata joghatásainak kötelező jellege, amely megfosztja a nemzeti bíróságot attól a hatáskörétől, hogy értékelje az elsőbbség elvének alkalmazhatóságát.
21.
E körülmények között az Înalta Curte de Casație și Justiție (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az [EUSZ 19. cikk] (1) bekezdését, az [EUMSZ 325. cikk] (1) bekezdését, a pénzügyi rendszerek pénzmosás vagy terrorizmusfinanszírozás céljára való felhasználásának megelőzéséről, a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 2005/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv és a 2006/70/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. május 20‑i (EU) 2015/849 európai parlamenti és tanácsi irányelv [HL 2015. L 141., 73. o.; a továbbiakban: 2015/849 irányelv] 58. cikkét, az Unió pénzügyi érdekeit érintő csalás ellen büntetőjogi eszközökkel folytatott küzdelemről szóló, 2017. július 5‑i (EU) 2017/1371 európai parlamenti és tanácsi irányelv [HL 2017. L 198., 29. o.; a továbbiakban: 2017/1371 irányelv] 4. cikkét, hogy azzal ellentétes, ha a bíróságok rendszerének részét nem képező valamely szerv, [az alkotmánybíróság] dönt az ítélkező testület összetételének – az [ICCJ] (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) bírái (román alkotmányban elő nem írt) szakosodásának elve tükrében – esetlegesen fennálló jogellenességével kapcsolatos eljárásjogi kifogásról, és ha valamely bírósági szervet arra kötelez, hogy a fellebbezési (devolutív) szakaszban lévő ügyeket újbóli megvizsgálás céljából utalja vissza első fokra?
2)
Úgy kell‑e értelmezni az [EUSZ 2. cikket] és [a Charta] 47. cikkének [második] bekezdését, hogy azzal ellentétes, ha a bíróságok rendszerének részét nem képező valamely szerv jogellenesnek minősíti a legfelsőbb bíróság tanácsa (többek között az előléptetés időpontjában a legfelsőbb bíróság büntetőtanácsába történő előléptetéshez szükséges szakosodási követelményt teljesítő bírókból álló) ítélkező testületének összetételét?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az uniós jog elsőbbségének elvét, hogy az lehetővé teszi, hogy a nemzeti bíróság mellőzze az alkotmánybíróság olyan határozatának az alkalmazását, amely valamely bírósági szerv által tizenhat éven keresztül azonos módon értelmezett, a korrupciós cselekmények megelőzéséről, felderítéséről és büntetéséről szóló törvényben szereplő, az alkotmánynál alacsonyabb szintű, az [ICCJ] (legfőbb semmítő- és ítélőszék) szervezetére vonatkozó szabályt értelmez?
4)
[A Charta] 47. cikkével összhangban az igazságszolgáltatáshoz való szabad hozzáférés elve magában foglalja‑e a bírók szakosodását és szakosodott testületeknek valamely legfelsőbb bíróságnál történő létrehozását?”
B.
C‑840/19. sz. ügy
22.
Egy korábbi minisztert és parlamenti képviselőt a 2017. május 26‑i ítélettel 4 év szabadságvesztés‑büntetésre ítéltek uniós alapokat érintő korrupciós bűncselekmény elkövetése miatt. Ezen ítéletet az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) három bírából álló testülete hozta meg.
23.
A vádlott ígéretet tett arra, hogy Jászvásár (Románia) város polgármesterénél közbenjár egy harmadik személy érdekében, aki jelenleg az alapeljárásban a vád tanúja. A vádlottnak arról kellett meggyőznie a polgármestert, hogy vállalja a közúti szállítás igazgatására vonatkozó projekttel kapcsolatos szerződésnek a harmadik személy vállalkozásával való aláírását, és biztosítsa a szerződés zökkenőmentes lebonyolítását e szerződés értéke 5%‑ának megfelelő jutalék ellenében. A szóban forgó szerződés becsült értéke (héa nélkül) 69614309 RON volt. A szerződést egy regionális fejlesztési operatív program keretében uniós forrásokból finanszírozták. A vádlottnak ténylegesen 3400000 RON körüli összeget fizettek ki. Az említett ítélet elrendelte továbbá 303118 RON‑nak (hozzávetőleg 68000 euró) és 30000 eurónak a vádlottól történő elkobzását.
24.
Első fokon a vádlott (az alapeljárás fellebbezője; a továbbiakban: fellebbező), valamint az ügyész ezen ítélet ellen fellebbezést terjesztett az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) büntetőtanácsának öt bírából álló testülete elé. Ez a testület 2018. június 28‑i ítéletével részben helyt adott a fellebbező által előterjesztett fellebbezésnek, és megsemmisítette a 30000 euró összeg elkobzására vonatkozó intézkedést, a fellebbező 4 év szabadságvesztés‑büntetésre történő ítélését azonban helybenhagyta.
25.
Ezen ítélet jogerőre emelkedését követően közzétették az alkotmánybíróság 685/2018. sz. határozatát. (
8
) E határozatban az alkotmánybíróság megállapította, hogy alkotmányossági jogvita áll fenn egyrészről a parlament, másrészről pedig az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) között azon körülmény miatt, hogy az öt bírából álló testületnek csak négy tagját jelölték ki sorshúzással. Az alkotmánybíróság e megállapítás joghatásait illetően rámutatott arra, hogy a 685/2018. sz. határozat a jogerős ítéletekre is alkalmazandó, amennyiben a rendkívüli jogorvoslati eszközök igénybevételének határideje a felek vonatkozásában még nem járt le.
26.
A 685/2018. sz. határozat közzétételét követően mind a fellebbező, mind az ügyész rendkívüli jogorvoslati kérelmet terjesztett elő, amellyel a 2018. június 28‑i ítélet hatályon kívül helyezését kérték.
27.
Az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) öt bírából álló testülete 2019. február 25‑i ítéletével és 2019. május 20‑i ítéletével – az alkotmánybíróság 685/2018. sz. határozata alapján – helyt adott a hatályon kívül helyezés iránti kérelemnek. A 2018. június 28‑i ítéletet teljeskörűen hatályon kívül helyezte, és a 2017. május 26‑i ítélet ellen a fellebbező, valamint az ügyész által előterjesztett fellebbezések újbóli megvizsgálását rendelte el.
28.
Az alkotmánybíróság a fent említett fellebbezések újbóli megvizsgálásának folyamatban léte alatt meghozta a 417/2019. sz. határozatot. A fellebbező az említett határozat közzétételét követően annak elismerését kérte, hogy a határozat kötelező jellegű, és joghatásokat vált ki a 2017. május 26‑i ítélet tekintetében, mivel az ezen ítéletet meghozó három bírából álló testület nem volt korrupciós bűncselekményekre szakosodott testület.
29.
E körülmények között az Înalta Curte de Casație și Justiție (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell-e értelmezni az [EUSZ 19. cikk] (1) bekezdését, az [EUMSZ 325. cikk] (1) bekezdését és az [EUMSZ 83. cikk] (2) bekezdése alapján elfogadott [2017/1371 irányelv] 4. cikkét, hogy azokkal ellentétes, ha a bíróságok rendszerének részét nem képező valamely szerv, [az alkotmánybíróság] határozatában elrendeli, hogy újból meg kell vizsgálni egy meghatározott időszakban elbírált, jelenleg fellebbezési szakaszban lévő korrupciós ügyeket amiatt, hogy a legfelsőbb bíróságnál nem hoztak létre korrupciós ügyekre szakosodott ítélkező testületeket, bár elismerték az azokat alkotó bírák szakosodását?
2)
Úgy kell‑e értelmezni az [EUSZ 2. cikket] és [a Charta] 47. cikkének [második] bekezdését, hogy azokkal ellentétes, ha a bíróságok rendszerének részét nem képező valamely szerv jogellenesnek minősíti a legfelsőbb bíróság tanácsa (többek között az előléptetés időpontjában a legfelsőbb bírósághoz történő előléptetéshez szükséges szakosodási követelményt teljesítő bírókból álló) ítélkező testületének összetételét?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az uniós jog elsőbbségét, hogy az lehetővé teszi, hogy a nemzeti bíróság mellőzze az alkotmánybíróság olyan határozatának az alkalmazását, amely határozatot az alkotmánybíróság alkotmányossági jogvitával kapcsolatos ügyben hozott, és amely a nemzeti jog értelmében kötelező erejű?”
C.
A Bíróság előtti eljárás
30.
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság egyaránt a gyorsított eljárás alkalmazását kérte a Bíróság eljárási szabályzata 105. cikkének (1) bekezdése szerint. 2019. november 28‑i és 2019. december 16‑i határozatával a Bíróság elnöke engedélyezte a gyorsított eljárás alkalmazását a C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben. A Bíróság elnöke 2020. február 26‑i végzésével elrendelte e két ügy egyesítését a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélet meghozatala céljából.
31.
A C‑811/19. sz. ügyben az alábbi felek terjesztettek elő írásbeli észrevételeket: az elsőrendű fellebbező, az ügyész, a lengyel és a román kormány, valamint az Európai Bizottság.
32.
A C‑840/19. sz. ügyben az alábbi felek terjesztettek elő írásbeli észrevételeket: a fellebbező, az ügyész, a román és a lengyel kormány, valamint a Bizottság.
33.
A C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője, a C‑840/19. sz. ügy fellebbezője, az ügyész, a román kormány és a Bizottság válaszolt a Bíróság által feltett, írásban megválaszolandó kérdésekre.
IV. Elemzés
34.
A jelen indítvány az alábbi struktúrát követi. Először az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságával kapcsolatban az érdekelt felek által felhozott kifogásokat vizsgálom meg (A. pont). Ezt követően röviden bemutatom az uniós jogi keretet, meghatározva a jelen ügyekre alkalmazandó releváns uniós jogi rendelkezéseket (B. pont). Végül elvégzem az előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjesztett kérdések érdemi értékelését (C. pont).
A.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
1. C‑811/19. sz. ügy
35.
A lengyel kormány előadja, hogy a C‑811/19. sz. ügyben előterjesztett kérdések elfogadhatatlanok. E kormány szerint a kérdést előterjesztő bíróság nem az uniós jog értelmezését, hanem valójában a valamely nemzeti bíróság által hozott ítélet érdemben történő felülvizsgálatát kéri. Az előzetes döntéshozatali eljárás keretében nem a Bíróság feladata, hogy érdemben vizsgálja felül a nemzeti bíróságok határozatait, döntve arról, hogy a nemzeti bíróságok kötelesek‑e más nemzeti bíróságok határozatait követni. Ezenkívül e kormány álláspontja szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések Bíróság általi megválaszolása nem szükséges az alapjogvita elbírálásához. Az alapügy tárgyát egy tisztán belső helyzet képezi, amely nem érint egyetlen olyan területet sem, amelyen az Unió hatáskörrel rendelkezik. A Charta ezenkívül csak akkor alkalmazandó, ha a tagállamok az uniós jogot hajtják végre, ami a jelen ügyben nem áll fenn.
36.
Véleményem szerint a lengyel kormány kifogásainak nem lehet helyt adni.
37.
Először is az Uniónak az igazságügyi szervezet területén fennálló hatáskörének hiányára vonatkozó érvek a Bíróság hatáskörére, nem pedig az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságára vonatkoznak. Mindenesetre az Unió csakugyan nem rendelkezik közvetlen jogalkotási hatáskörrel az általános igazságügyi szervezet területén. Az is nyilvánvaló azonban, hogy a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani többek között az EUSZ 2. cikkben és az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésében, az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében, valamint a Charta 47. cikkében foglalt követelményeket, amikor megalkotják szabályaikat, és olyan gyakorlatokat alkalmaznak, amelyek hatással vannak az uniós jog nemzeti alkalmazására és érvényesítésére. Ez a logika nem területfüggő. Az az alapértelmezett nemzeti eljárási autonómia uniós korlátaira tekintettel esetfüggő, és mindig is az volt. Az uniós jog nemzeti érvényesítéséhez használt nemzeti struktúrák vagy eljárások bármely eleméhez kapcsolódhat.
38.
Elegendő ezért megjegyezni, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem pontosan az uniós jog, különösen az EUSZ 2. cikk és az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése, az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése, a 2015/849 irányelv és a 2017/1371 irányelv, valamint a Charta 47. cikke hatályának az értelmezésére vonatkozik, tehát a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy e kérelem egészére vonatkozóan határozatot hozzon. (
9
)
39.
Másodszor, azon kérdést illetően, hogy a Bíróság válasza az EUMSZ 267. cikk értelmében szükséges‑e ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság határozatot hozzon az alapügyben, (
10
) meg kell jegyezni, hogy a C‑811/19. sz. ügyben előterjesztett valamennyi kérdést a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő fellebbezések elemzése keretében terjesztették elő. Az e bíróság által nyújtott magyarázatokból az következik, hogy az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezésére és az ügyeknek újbóli megvizsgálás céljából az (elsőfokú) három bírából álló testület elé történő visszautalására vonatkozó döntése a Bíróság által az előterjesztett kérdésekre adott válaszoktól függ. E kérdések célja pontosan annak meghatározása, hogy az alkotmánybíróságnak az ügyek újbóli megvizsgálását előíró határozata megfelel‑e az uniós jog értelmezni kért más rendelkezéseinek (első, második és harmadik kérdés), és hogy mellőzhető‑e egy ilyen határozat alkalmazása az uniós jog elsőbbségének elve alapján (negyedik kérdés).
40.
A fenti megfontolások fényében úgy tűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megfelelnek az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „szükségesség” követelményének. Azok tehát elfogadhatók.
2. C‑840/19. sz. ügy
41.
A C‑840/19. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságát illetően a lengyel kormány olyan észrevételeket terjeszt elő, amelyek lényegében megegyeznek a C‑811/19. sz. ügyben megfogalmazottakkal.
42.
A fellebbező azt állítja, hogy nincs „szükség” az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatalra. Az ICCJ‑nek (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) csak egy eljárási kérdésről kell határoznia, amely a megtámadott ítélet abszolút semmisségének megállapításából áll. E kérdés nem igényli a Bíróság előzetes döntéshozatalát. A fellebbező ezenkívül a második kérdést illetően azzal érvel, hogy az nem vet fel az alapeljárásban alkalmazandó uniós jog értelmezésével kapcsolatos problémát. Hasonló érveket terjeszt elő a harmadik kérdést illetően.
43.
A fellebbező arra is hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat elferdítette a tényeket azzal, hogy az alapügy iratain kívüli elemeket is tartalmaz annak érdekében, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságának biztosítása érdekében kapcsolatot teremtsen az Unió pénzügyi érdekeivel. Ugyanis sem a vele szemben emelt vádak, sem a vele szemben hozott elsőfokú elmarasztaló ítélet nem kapcsolódik kifejezetten az uniós alapok által finanszírozott közbeszerzési szerződések keretében elkövetett korrupciós bűncselekményhez. A kérdést előterjesztő bíróság által felhasznált információk egy másik büntetőügyből származnak, amelyben nem vesz részt. Ugyanezen gondolatmenetet követve a fellebbező az első kérdést illetően azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hiányos információkat szolgáltatott a nemzeti jogi hátteret illetően. Hasonlóképpen: az alkotmánybíróságra és annak a 417/2019. sz. határozatban foglalt döntésére vonatkozó információk hiányosak és részben pontatlanok.
44.
Véleményem szerint az elfogadhatóság vitatása érdekében előadott érvek egyike sem fogadható el.
45.
Egyrészt ugyanis a jelen indítvány fenti 37–40. pontjában kifejtett megfontolások, amelyek a C‑811/19. sz. ügyben a Bíróság hatáskörére és a Bíróság válaszának az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „szükségességére” vonatkoznak, a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett, jóformán azonos érvek tekintetében is alkalmazandók.
46.
Másrészt a fellebbező által a kérdések elfogadhatóságával kapcsolatban előadott további érvek sem fogadhatók el.
47.
Az érvek első csoportját illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikkben említett eljárás a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul. Az alapügy konkrét tényállásának a megállapítása és megítélése, valamint a nemzeti jog értelmezése és alkalmazása kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik. A nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott ténybeli és jogi háttér helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja. (
11
) Ezenkívül a jelen ügy és az Unió pénzügyi érdekei közötti kapcsolat hiányára vonatkozó érveket illetően meg kell jegyezni, hogy pontosan annak megállapítása képezi az első kérdés tárgyát, hogy alkalmazandó‑e az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben.
48.
Ilyen körülmények között a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett kérdések elfogadhatók.
B.
Az alkalmazandó uniós jog
49.
A két egyesített ügyben a Bíróság elé terjesztett különféle kérdésekkel az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) lényegében az EUSZ 2. cikknek és az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének, a Charta 47. cikkének, az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének, valamint a 2015/849 irányelvnek és a 2017/1371 irányelvnek az értelmezését kéri. Annak elemzésével kezdem, hogy a jelen eljárás szempontjából ezek közül mely uniós jogi rendelkezések relevánsak.
1. Az EUSZ 2. cikk és az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése
50.
Az AFJR ügyre (
12
) és a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítványban (
13
) kifejtetteknek megfelelően a Bíróság ítélkezési gyakorlatának jelenlegi állása szerint az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése alkalmazandó abban az esetben, ha valamely nemzeti szerv bíróságként határozhat az uniós jog alkalmazására és értelmezésére vonatkozó kérdésekről. (
14
) Aligha lehet kétséges, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) – amely az a bírósági szerv, amelynek függetlenségét esetlegesen érintheti az alkotmánybíróság jelen ügyben szóban forgó határozata – olyan nemzeti bírósági szerv, amely arra hivatott, hogy bíróságként az uniós jog alkalmazására és értelmezésére vonatkozó kérdésekről határozzon.
51.
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben egyaránt a második kérdésben hivatkozott EUSZ 2. cikket illetően továbbá a jelen ügyek szempontjából nem tűnik szükségesnek e rendelkezés külön elemzésének lefolytatása. A jogállamiságnak mint az Unió alapját képező egyik értéknek a megőrzésére a hatékony bírói jogvédelemhez való jog és a tisztességes eljáráshoz való alapvető jog biztosítása révén kerül sor, amely utóbbiaknak pedig az egyik inherens összetevője a bíróságok függetlensége. (
15
) A Charta 47. cikke és az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése tehát pontosabban fogalmazza meg az EUSZ 2. cikkben rögzített jogállamiság értékének e dimenzióját. (
16
)
2. Az MCV‑határozat (és a Charta)
52.
A Euro Box Promotion és társai ügyhöz (C-357/19. és C-547/19. sz. egyesített ügyek) hasonlóan a jelen ügyekben hozott előzetes döntéshozatalra utaló két határozat nem vet fel konkrét kérdéseket a Romániában felállítandó együttműködési, valamint az igazságügyi reform és a korrupció elleni küzdelem területén érvényes külön értékelési kritériumok teljesítése terén elért haladást ellenőrző mechanizmus létrehozásáról szóló, 2006. december 13‑i 2006/928/EK bizottsági határozattal (a továbbiakban: MCV‑határozat) (
17
) kapcsolatban. E határozat azonban az ügyek első csoportjának (az AFJR‑ügy és a párhuzamos Statul Român – Ministerul Finanţelor Publice ügy (
18
)) tárgyát képező minden korábbi ügy alapját képezte. E határozatra egy másik ügyben is hivatkoznak az ügyek második csoportjában, mégpedig a DNA‑ Serviciul Teritorial Oradea ügyben (C‑379/19), amelyben ma ismertetem párhuzamos indítványomat.
53.
A C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezőjének kivételével a Bíróság által feltett, írásban megválaszolandó kérdésekre választ adó valamennyi érdekelt fél egyetértett abban, hogy az MCV‑határozat, figyelembe véve többek között a mellékletében szereplő 1. és 3. értékelési kritériumot, alkalmazandó a korrupció elleni küzdelemmel, a jogállamisággal és az igazságszolgáltatás függetlenségének garanciájával kapcsolatban a jelen ügyekben felvetett kérdések tekintetében.
54.
A Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítványban részletesen kifejtett okok miatt, (
19
) amelyek teljes mértékben alkalmazhatók a jelen ügyekben, ideértve azt a körülményt is, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés egy nemzeti alkotmánybíróság határozata, az MCV‑határozat a jelen ügyekben is alkalmazandó. Ennélfogva a Charta 47. cikke is alkalmazandóvá válik, mivel az MCV‑határozat megnyitotta annak hatályát a Charta 51. cikkének (1) bekezdése alapján.
3. Az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése (és a Charta)
55.
Az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok küzdenek a csalás és az Unió pénzügyi érdekeit sértő minden egyéb jogellenes tevékenység ellen olyan intézkedésekkel, amelyeknek elrettentő hatásuk van és hathatós védelmet nyújtanak a tagállamokban. Az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének alkalmazhatósága tehát csalás vagy bármely egyéb olyan jogellenes tevékenység fennállását feltételezi, amely sértheti az Unió pénzügyi érdekeit. Ez felveti a kérdést, hogy ez a helyzet áll‑e fenn a jelen ügyek alapjául szolgáló körülmények között.
56.
Úgy vélem, hogy e kérdésre igenlő választ kell adni. Egyrészt az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése alkalmazandó az uniós forrásokból finanszírozott projekteket érintő korrupcióval kapcsolatos bűncselekményekre (az a) pont). Másrészt e tekintetben nem releváns az a körülmény, hogy az alapeljárás fellebbezőivel szemben emelt vádak nem olyan bűncselekményekre vonatkoznak, amelyek kifejezetten hivatkoznak az Unió pénzügyi érdekeire (a b) pont).
a) Az EUMSZ 325. cikk (és a PIF‑egyezmény) alkalmazandó az uniós forrásokkal kapcsolatos korrupció esetén
57.
A Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaiban a C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője előadja, hogy az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése nem alkalmazható az ő esetében. Nem minden, uniós forrásokból finanszírozott projektekkel kapcsolatos korrupciós bűncselekmény sérti az Unió pénzügyi érdekeit. Az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése a büntetőjogi szankciók kiszabására irányuló kötelezettséget csak a PIF‑egyezmény szerinti súlyos csalás esetei vonatkozásában írja elő. Az elsőrendű fellebbező megjegyzi továbbá, hogy nem állították, hogy azon szerződések odaítélése során, amelyek tekintetében bűnösnek találták a befolyással üzérkedés vádjában, közvetlenül vagy közvetve figyelmen kívül hagyták volna a pénzeszközök odaítélésére vagy a közbeszerzésre vonatkozó szabályokat. Ezenkívül hangsúlyozza, hogy a PIF‑egyezmény és annak jegyzőkönyvei nem alkalmazhatók, mivel az ő esete semmilyen határokon átnyúló elemet nem tartalmaz, és nem vádolták a PIF‑egyezményhez csatolt első jegyzőkönyv szerinti passzív korrupció bűncselekményével, sem pedig a PIF‑egyezmény értelmében vett súlyos csalással összefüggésben elkövetett pénzmosás bűncselekményével.
58.
A C‑840/19. sz. ügy fellebbezője, a román kormány, az ügyész és a Bizottság a Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaiban előadta, hogy az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése és különösen az „egyéb jogellenes tevékenység” kifejezés az uniós forrásokból finanszírozott projektekkel vagy szerződésekkel kapcsolatos korrupciós bűncselekményekre is vonatkozik.
59.
Teljes mértékben egyetértek ezzel. A Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítványban részletesen kifejtett okok miatt (
20
) az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében szereplő „egyéb jogellenes tevékenység” kifejezés vonatkozhat az uniós források felhasználásával kapcsolatban elkövetett bármely korrupciós bűncselekményre.
60.
A C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője által előadott további érvek e tekintetben nem tűnnek relevánsnak. Először is semmi nem támasztja alá azon állítását, hogy kizárólag a PIF‑egyezmény szerinti súlyos csalás esetei tartoznak az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének hatálya alá. Éppen ellenkezőleg: az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében szereplő „minden egyéb jogellenes tevékenység” kifejezés megerősíti e rendelkezés tágabb hatályát. (
21
)
61.
Másodszor, a „minden egyéb jogellenes tevékenység” kifejezés nem követeli meg az uniós forrásokból finanszírozott projektek irányításával vagy odaítélésével kapcsolatos korrupciós cselekmények területén, hogy az uniós források elosztására vagy a közbeszerzési szerződések odaítélésére vonatkozó uniós szabályokat érintően is jogsértés valósuljon meg. Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság mindkét előzetes döntéshozatalra utaló végzésben kifejti, a C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője, valamint a C‑840/19. sz. ügy fellebbezője a szóban forgó bűncselekmények alapjául szolgáló magatartásuk révén jelentős százalékban részesültek a (nagymértékben) uniós forrásokból finanszírozott közprojektek értékéből. E körülmények között következésképpen a szóban forgó korrupciós bűncselekmények sértik az Unió pénzügyi érdekeit, mivel súlyos beavatkozást jelentenek az uniós forrásokból finanszírozott projektek jogszerű odaítélésébe, és ennélfogva az ilyen források megfelelő elosztásába és felhasználásába.
62.
Harmadszor, az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése nem követeli meg alkalmazhatóságához a határokon átnyúló kapcsolat fennállását. Negyedszer, a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy a szóban forgó bűncselekmények a PIF‑egyezmény és annak (a korrupcióval kapcsolatos bűncselekményekkel foglalkozó) jegyzőkönyve valamely konkrét rendelkezésének hatálya alá tartoznak‑e. E jogi eszközök alkalmazandósága ellenére a szóban forgó bűncselekmények – különösen az uniós forrásokból finanszírozott közbeszerzési szerződés odaítélésével kapcsolatos befolyással üzérkedés – önmagukban az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése szerinti „egyéb jogellenes tevékenység” kifejezés körébe, és ily módon már az uniós jog hatálya alá tartoznak.
b) A büntetőjogi vádak és az Unió pénzügyi érdekei közötti kapcsolatról
63.
A C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője és a C‑840/19. sz. ügy fellebbezője a Bíróság kérdéseire adott írásbeli válaszaiban előadta, hogy az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése megköveteli, hogy a bűncselekmények és az Unió pénzügyi érdekei közötti kapcsolat kifejezetten a bűncselekmény meghatározásából következzen. A C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője azzal érvel, hogy csak egy ilyen megközelítés biztosíthatja a védelemhez való jogot. A C‑840/19. sz. ügy fellebbezője azt állítja, hogy sem a vele szemben emelt vádak, sem a vele szemben hozott ítéletek nem hivatkoznak kifejezetten uniós finanszírozású projektekkel kapcsolatos csalásra. Még ha a román jogrendben léteznek is az Unió pénzügyi érdekeivel kapcsolatos különös bűncselekmények, a fellebbezőt nem vádolták ilyen bűncselekmények elkövetésével. (
22
)
64.
Nem tudom elfogadni ezt az álláspontot.
65.
Először is az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének hatálya nem korlátozható a nemzeti jogrendben bevezetett azon különös bűncselekmények hatékony üldözésére, amelyek tényállása kifejezetten hivatkozik az Unió pénzügyi érdekeire vagy akár az uniós pénzeszközökre. Ez a konkrét bűncselekmények nemzeti meghatározásától tenné függővé ezen elsődleges uniós jogi rendelkezés hatályát.
66.
Amint arra a Bizottság, a román kormány és az ügyész helyesen rámutatott, annak kérdése, hogy sérültek‑e az Unió pénzügyi érdekei, vagy sem, nem függhet valamely konkrét bűncselekmény kifejezett nemzeti jogi meghatározásától. Azt a tágabb ténybeli háttérre tekintettel kell értékelni. Amint azt ugyanis a román kormány előadja, a nemzeti pénzügyi érdekek és az Unió pénzügyi érdekei gyakran összefonódnak. A nemzeti jogban az általános bűncselekmények és a konkrétan az Unió pénzügyi érdekeivel kapcsolatos bűncselekmények közötti kapcsolat nem bontható fel egyértelműen, ha a pénzeszközöket ugyanaz a szerv kezeli, és azok különböző társfinanszírozott projektekben egybefonódnak.
67.
Másodszor, ami a védelemhez való jog tiszteletben tartásának követelményét illeti, nem látom, hogy az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének esetleges alkalmazhatósága mennyiben vezetne (automatikusan) a védelemhez való jog megsértéséhez.
68.
Harmadszor és végezetül, emlékeztetek arra, hogy az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése és emellett esetlegesen a PIF‑egyezmény 2. cikke (1) bekezdése és adott esetben a PIF‑egyezményhez csatolt jegyzőkönyv 2. cikke (1) bekezdése alkalmazhatóságának megállapítása – közvetlen következményként – a Charta alkalmazhatóságát eredményezi. Mivel ugyanis az alapeljárásokban a vádlottak ellen irányulókhoz hasonló szankciók és büntetőeljárások az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése és – a nemzeti bíróság általi vizsgálatra is figyelemmel – a PIF‑egyezmény és annak jegyzőkönyve végrehajtásának minősülnek, a Charta alkalmazandó annak 51. cikkének (1) bekezdése értelmében. (
23
)
4. A 2015/849 irányelv és a 2017/1371 irányelv
69.
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett első kérdés a 2017/1371 irányelv 4. cikkére hivatkozik az esetlegesen alkalmazandó uniós jogi rendelkezések között. A C‑811/19. sz. ügyben előterjesztett első kérdés ezenkívül a 2015/849 irányelv 58. cikkére is hivatkozik.
70.
A Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaikban az érdekelt felek eltérő álláspontokat képviseltek a 2015/849 irányelv és a 2017/1371 irányelv alkalmazhatóságát illetően. Mindazonáltal – amint arra a román kormány rámutat – a Bíróság rendelkezésére bocsátott információk szerint az alap‑büntetőeljárás tényállása időben megelőzi e két irányelv hatálybalépését. Úgy tűnik tehát, hogy a két irányelv egyike sem alkalmazható a két ügy alapeljárásának körülményeire.
5. Közbenső következtetés
71.
Összefoglalva: az MCV‑határozat és az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése, valamint a Charta 47. cikkének második bekezdése, továbbá – a nemzeti bíróság általi vizsgálatra is figyelemmel – a PIF‑egyezmény és annak jegyzőkönyve mind a C‑811/19. sz. ügy, mind a C‑840/19. sz. ügy szempontjából releváns rendelkezésnek minősül.
72.
Az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése és az EUSZ 2. cikk szintén alkalmazandó a jelen ügyekben. Mindazonáltal nehezen belátható, hogy e rendelkezések milyen további tartalommal tölthetnék ki a jelen ügyeket, vagy hogyan tehetnék egyértelművé azokat a fent hivatkozott különösebb rendelkezésekhez képest. (
24
) Ezért a Charta 47. cikkének második bekezdését kell a releváns jogi keretnek tekinteni, mivel mind az MCV‑határozat, mind pedig az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése maga után vonja a Charta alkalmazhatóságát.
C.
Értékelés
73.
A jelen ügyekben előterjesztett kérdések vizsgálata érdekében először röviden felvázolom a nemzeti jogi hátteret (1. pont). Ezt követően a C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett második, valamint a C‑811/19. sz. ügyben előterjesztett negyedik, a Charta 47. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdéssel foglalkozom. Megvizsgálom konkrétan, hogy ez a rendelkezés megköveteli‑e a bírák szakosodását (2. pont). Ezután a két ügyben előterjesztett első kérdést vizsgálom meg elsősorban az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének szempontjából (3. pont), mielőtt röviden a bírói függetlenség elvével foglalkoznék (4. pont). Végül a két ügyben előterjesztett harmadik kérdésre válaszolva az uniós jog elsőbbségének elvével foglalkozom (5. pont).
1. A nemzeti jogi háttér
74.
A 161/2003. sz. törvénnyel módosított 78/2000. sz. törvény 29. cikke értelmében az e törvényben meghatározott korrupciós bűncselekmények első fokon történő elbírálására szakosodott testületeket kell létrehozni. Úgy tűnik, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) nem hozta létre e testületeket az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) irányítótanácsa 2019. január 23‑i 14. sz. határozatának (a továbbiakban: 14/2019. sz. határozat) elfogadásáig.
75.
A C‑840/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint az ICCJ‑nek (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) a 78/2000. sz. törvényben előírt, a bűncselekményeket első fokon elbíráló ítélkező testületek összetételére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) büntetőtanácsának valamennyi bírája hatáskörrel rendelkezik az e bíróság hatáskörébe tartozó valamennyi ügy első fokon történő elbírálására. (
25
) Következésképpen és a 304/2004. sz. törvény 19. cikke (3) bekezdésének és a 78/2000. sz. törvény 29. cikkének általa elvégzett értelmezése alapján, valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) ítélkezési gyakorlata fényében az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) megalapozatlannak ítélte a három bírából álló testületek jogellenes összetételére vonatkozó, a szakosodás követelményén alapuló jogalapokat. Nem kellett tehát alkalmazni az abszolút semmisség szankcióját.
76.
Az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) irányítótanácsa a 14/2019. sz. határozatával megállapította, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) valamennyi, büntetőügyekben ítélkező testülete korrupciós bűncselekményekre szakosodott testület, így az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) három bírából álló valamennyi testülete tovább működik a 78/2000. sz. törvény 29. cikkének (1) bekezdése szerinti szakosodott testületként.
77.
A képviselőház elnöke által benyújtott kérelem nyomán az alkotmánybíróság a 417/2019. sz. határozatával megállapította, hogy alkotmányossági jogvita áll fenn a parlament és az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) között. E jogvita abból eredt, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) – a 161/2003. sz. törvénnyel módosított 78/2000. sz. törvény 29. cikkének (1) bekezdésében szereplő rendelkezéssel ellentétben – nem hozott létre a korrupciós bűncselekmények első fokon történő elbírálására szakosodott testületeket. A szakosodott testületek létrehozásának ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) általi megtagadása figyelmen kívül hagyta az ICCJ‑nek (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) a jog tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét, megsértve ezzel a jogállamiság és az alkotmányos hűség követelményét, és a román parlament jogalkotóként betöltött intézményi szerepébe való beavatkozásnak minősült. Az alkotmánybíróság azt is kimondta, hogy ez a megtagadás sérti a román alkotmánynak a tisztességes eljáráshoz való jogra vonatkozó rendelkezéseit a törvény által létrehozott bírósághoz való jogot illetően. (
26
)
78.
A 417/2019. sz. határozat rendelkező része kimondta, hogy a 78/2000. sz. törvény 29. cikke (1) bekezdésének megfelelően létrehozott szakosodott testületeknek újból meg kell vizsgálniuk a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 421. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) előtt folyamatban lévő azon ügyeket, amelyeket első fokon az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) 14/2019. sz. határozatát megelőzően bíráltak el, és amelyekben nem született jogerős ítélet.
79.
Az alkotmánybíróság megállapította, hogy valamely ügy nem szakosodott testület általi elbírálása a határozat abszolút semmisségét vonja maga után, ha az ügy valamely szakosodott testület hatáskörébe tartozott. A büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 281. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az ítélkező testületek összetételére vonatkozó szabályok megsértése abszolút semmisséget von maga után. (
27
)
80.
Az alkotmánybíróság rámutatott továbbá arra, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) bíráinak korrupciós bűncselekményekre való szakosodását semmilyen jogszabályi rendelkezés nem írta elő, és hogy fennállt a bírák vagy legalábbis némelyikük szakosodásának meghatározására vonatkozó kötelezettség. Nem volt kizárt annak lehetősége, hogy képzettségükre és szakértelmükre tekintettel valamennyi bíró „szakosodott” bírónak minősüljön, az alkotmánybíróság azonban úgy ítélte meg, hogy ezt a szempontot meg kell határozni. Ennélfogva – még ha az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) valamennyi bírája a 78/2000. sz. törvény hatálya alá tartozó bűncselekményekre szakosodott bírónak tekinthető is, és még ha az előírt szakmai alkalmassággal rendelkezve valamennyi bíró szakosodott testületekben ítélkezik is – ez nem jelenti azt, hogy az e bírákból álló összes ítélkező testület hatáskörrel rendelkezik az említett bűncselekmények elbírálására. Az a körülmény, hogy valamennyi bíró szakosodott bírónak minősül, mindössze annyit jelent, hogy az ilyen ítélkező testületek összeállításakor valamennyiük közül lehet tagokat választani.
81.
Az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) irányítótanácsa 14/2019. sz. határozatának elfogadását követő helyzetet illetően azonban az alkotmánybíróság megjegyezte, hogy még ha e határozat következtében az ítéletek szakosításának meghatározása során az átláthatóság hiánya állna is fenn, az alkotmány megsértése már nem valósulna meg. Így a 14/2019. sz. határozatot követő időszak tekintetében megvalósult a törvény célja, és már nem áll fenn jogsértés. (
28
)
82.
Eljárási következménye szempontjából az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozata azt jelentette, hogy a 78/2000. sz. törvény (2003. évi) hatálybalépését és a 14/2019. sz. határozat (2019. évi) elfogadását megelőző időszakban első fokon az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) három bírából álló testületei által elbírált valamennyi olyan korrupciós ügyet, amelyben nem született jogerős ítélet, újból meg kell vizsgálni első fokon. A 14/2019. sz. határozatot követően azonban – amely megállapította, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) valamennyi büntetőjogi ítélkező testülete korrupcióra szakosodott testület – az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) három bírából álló valamennyi testülete tovább működik a 78/2000. sz. törvény 29. cikkének (1) bekezdése szerinti szakosodott testületként az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozatát követően.
83.
Összefoglalva: feltételezve, hogy helyesen értelmeztem a nemzeti hátteret, úgy tűnik, hogy az ügy középpontjában a formális kijelölés hiánya áll. Mindazonáltal miután az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) formálisan megállapította, hogy valamennyi büntetőjogi ítélkező testülete korrupcióra szakosodott testület, ugyanezek a testületek pontosan ugyanabban az összetételben jogszerűen létrehozottá váltak.
2. A bírák szakosodásáról és a törvény által megelőzően létrehozott bírósághoz való jogról
84.
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság a C‑811/19. sz. ügyben arra keresi a választ, hogy a Charta 47. cikke magában foglalja‑e a bírók szakosodásának és szakosodott testületeknek valamely legfelsőbb bíróságnál – mint amilyen az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) is – történő létrehozásának követelményét. A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett második kérdés lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a Charta 47. cikkének második bekezdését, hogy azzal ellentétes az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozata.
85.
E kérdéseknek két külön rétege van. Először is, a Charta 47. cikke (önálló) követelményszintjének részét képezi‑e a bírói szakosodás, amely tiszteletben tartásának elmulasztása az uniós joggal való összeegyeztethetetlenséghez vezet? Másodszor, ellentétes‑e a Charta 47. cikkével a jogellenesség megállapítása azzal az indokkal, hogy a bírák szakosodását előíró nemzeti jogszabályi rendelkezést nem tartották be, ami kérdéseket vethet fel a „törvény által megelőzően létrehozott bíróság” fogalmának nemzeti meghatározáshoz való jogot illetően?
86.
Álláspontom szerint mindkét kérdésre nemleges választ kell adni. Annak megvilágítása érdekében, hogy miért gondolom így, először is azt kell elemezni, hogy pontosan mi a Charta 47. cikkének második bekezdéséből eredő követelményszint (az a) pont). Ezt követően azt értékelem, hogy úgy kell‑e értelmezni az említett rendelkezést, hogy azzal ellentétes az alkotmánybíróság szóban forgó határozata (a b) pont).
a) Az uniós jogi követelményszint
87.
Először is – véleményem szerint – nincs olyan, a bírák vagy az ítélkező testületek szakosodására vonatkozó uniós jogi követelmény, amelyet a Charta 47. cikke magában foglalhatna, legyen szó akár korrupciós ügyekről, akár az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről, akár az uniós jog más területeiről.
88.
Természetesen meg kell követelni, hogy a bizonyított jogi készségek és képesítések a bírák kinevezéséhez szükséges követelmények részét képezzék. Az ezzel kapcsolatos mulasztás adott esetben problémákhoz vezethet a bírói pártatlanság és függetlenség szempontjából. Kétségtelen, hogy formailag egy alkalmatlan bíró még mindig lehet független, néha akár módfelett független is. Mindazonáltal jogosan feltételezhető, hogy az alkalmatlan bírák hosszú távon nem ideálisak a bírói függetlenség védelméhez és megóvásához.
89.
Úgy tűnik, hogy nemzeti szinten szembetűnő sokszínűség áll fenn az esetleges bírói szakosodást illetően. Néhány tagállamban magas szintű a bírák szakosodása. Más tagállamokban nincs szakosodás. Ezenkívül a szabályok ugyanazon jogrenden belül is változhatnak: gyakran minél magasabbra kerül egy ügy a bírósági hierarchiában, annál kisebb mértékű szakosodás várható. Egyes rendszerek mindazonáltal még a legfelsőbb bírósági szinten is nagymértékű bírói szakosodást tartanak fenn.
90.
Ugyanez a sokszínűség figyelhető meg az ítélkezési gyakorlatban, vagy inkább abban is, hogy az ítélkezési gyakorlat hallgat a bírói szakosodásról, legyen szó akár a Charta 47. cikkéről, akár az emberi jogok európai egyezményének (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.; a továbbiakban: EJEE) 6. cikkéről. A C‑840/19. sz. ügy fellebbezője – arra a kérdésre, hogy mivel tudja alátámasztani a bírák szakosodása jogelvének fennállására vonatkozó érvét – a Bíróság kérdéseire adott válaszaiban az EJEB egyik eltérő tárgyú határozatára, (
29
) valamint olyan, nemzetközi szervek által kiadott, kötelező erővel nem rendelkező dokumentumokra hivatkozott, amelyek bizonyos körülmények között mint hasznost és kívánatost dicsérik és ösztönzik a bírák szakosodását. (
30
) E dokumentumok azonban távolról sem minősülnek olyan elemeknek, amelyek alátámasztanák azt az érvet, hogy az ítélkező testületek szakosodása olyan követelmény, amelynek hiánya a Charta 47. cikkében (vagy az EJEE 6. cikkében) foglalt követelmények megsértését jelentené.
91.
Másodszor, a kérdésnek van egy további rétege is: a Charta 47. cikke szerinti, a „törvény által megelőzően létrehozott bírósághoz” való jog. Annak ellenére ugyanis, hogy az ítélkező testületek szakosodásának követelménye nem képezi a Charta 47. cikkében biztosított védelmi szint részét, amennyiben a nemzeti szabályok ilyen követelményt állapítanak meg, az a „törvény által megelőzően létrehozott bírósághoz” való jog részét képezheti.
92.
A Charta 47. cikkének második bekezdéséből következő uniós jogi védelmi szint főbb elemeit a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 136–143. pontja vázolta. Itt pusztán két lényeges elem felidézésére szorítkozom.
93.
Egyrészt a „törvény által megelőzően létrehozott bírósághoz” való jogot szükségszerűen a nemzeti jogra való hivatkozással határozzák meg. Így a nemzeti szabályok relevánssá válhatnak kereszthivatkozás révén.
94.
Másrészt uniós szempontból és szoros összefüggésben az EJEB által e kérdésben alkalmazott megközelítéssel, nem tűnik úgy, hogy az ítélkező testület összetételére vonatkozó nemzeti szabályok bármilyen megsértése automatikusan a Charta 47. cikkének megsértését vonná maga után. Amint az ugyanis a Simpson ítéletből kitűnik, a szabálytalanságok a Charta 47. cikke második bekezdése első mondatának megsértését vonhatják maguk után, „különösen akkor, ha e szabálytalanság olyan természetű és súlyú, hogy azzal a valós veszéllyel jár, hogy más hatalmi ágak – különösen a végrehajtó hatalom – jogosulatlanul gyakoroljanak valamely mérlegelési jogkört, veszélyeztetve a kinevezési eljárás eredményének feddhetetlenségét, ezáltal kétséget ébresztve a jogalanyokban az érintett bíró vagy bírák függetlenségét és pártatlanságát illetően […]”. A Bíróság megjegyezte, hogy ez az eset áll fenn, „amikor a bírósági rendszer kialakításának és működésének szerves részét képező alapvető szabályokról van szó”. (
31
)
b) Elemzés
95.
Először is – amint azt fent megjegyeztem, továbbá a román kormány, az ügyész és a Bizottság által kifejtettekkel is összhangban – a szakosodás követelményét mint olyat nem foglalja magában a Charta 47. cikke. Félretehetők tehát azok az állítások, amelyek szerint létezik a bírák szakosodásának a Charta 47. cikke szerinti követelményszint részét képező elve.
96.
Másodszor azonban a C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője a Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaiban arra hivatkozott, hogy mivel a „törvény által megelőzően létrehozott bírósághoz” való jog a nemzeti szabályozásra hivatkozik, a Charta 47. cikkének második bekezdése – amelynek tiszteletben kell tartania az EJEE 6. cikkében biztosított minimális szintet – nem írhat elő a nemzeti szintű garanciáktól eltérő kritériumokon alapuló követelményszintet. Ez a fél ezenkívül azt állítja, hogy a 417/2019. sz. határozat megállapította, hogy az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) kirívó módon megsértette a szakosodás követelményére vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket.
97.
Álláspontom szerint ezt az érvet nem lehet elfogadni.
98.
A Charta 47. cikke tartalmának önálló és független jellege, amelynek a Charta 52. cikkének (3) bekezdése értelmében az EJEE megfelelő rendelkezéseivel azonos vagy magasabb szintű védelmet kell biztosítania, éppen hogy eltér a tisztán automatikus és formális értékeléstől. Az igazságügyi szervezet valamely elemét esetlegesen érintő (nemzeti) szabály nem minden formális megsértése minősül a Charta 47. cikke megsértésének.
99.
Amint arra a román kormány, az ügyész és a Bizottság rámutatott, a jelen ügyben szóban forgó szabály megsértése nem minősül jogsértésnek a Charta 47. cikke szempontjából.
100.
Először is úgy tűnik, hogy a szakosodás követelménye rendkívül formális jellegű. Amint azt az ügyész megjegyezte, egyik napról a másikra az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) valamennyi ítélkező testülete szakosodott testületté vált az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) irányítótanácsának 14/2019. sz. határozatát követően. Az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozata ezt az eredményt a nemzeti alkotmányos követelményekkel összhangban állónak nyilvánította. Amint arra a Bizottság rámutatott, ez azt jelentette, hogy az ítélkező testületek szakosodott testületekként történő pusztán formális, bármiféle érdemi módosítás nélküli kijelölését elegendőnek tekintették az alkotmányos követelményeknek – köztük az alkotmányos alapvető jogok által előírt követelményeknek – való megfeleléshez.
101.
Másodszor, e szabály meglehetősen körülhatárolt kivételnek tűnik, amelyet csak konkrét jogterületeken és az elsőfokú eljárásban alkalmaznak.
102.
Harmadszor, amint azt a Bizottság megjegyzi, más további elemek, mint például az alkalmazandó jogszabályok értelmezésével kapcsolatos kétségek és a jogsértés nem szándékos volta arra utal, hogy a jogsértés nem volt „kirívó” jellegű.
103.
Ezenkívül a fenti megfontolások hasznos példával szolgálnak a valamely nemzeti bíróságra vonatkozó szakosodási követelmény valódi természetét illetően: az ugyanis elsősorban egy bíróság belső irányításával és munkájának hatékonyságával kapcsolatos kérdés. Kétségtelen, hogy jogkövetkezményekkel jár egy ilyen szabály nyilvánvaló és szándékos megsértése, ha azt korábban szilárdan megállapították a nemzeti jogrendben. (
32
) Mindazonáltal önmagában a bírák szakosodásának követelménye nem minősül az igazságszolgáltatási rendszer alapvető szabályának a Charta 47. cikkének második bekezdéséből eredő követelményszint alkalmazása szempontjából, amelynek mindig fenn kell állnia ahhoz, hogy teljesüljenek a Charta 47. cikkében foglalt követelmények.
104.
Végül a Charta 47. cikkét illetően egy másik kulcsfontosságú kérdés is felmerül. Miután megállapítást nyert, hogy e rendelkezés nem követeli meg a bírák szakosodását, és ezért nem sértették meg e rendelkezés azzal kapcsolatos önálló követelményszintjét, hogy mi minősül a törvény által létrehozott bíróságnak, továbbra is fennáll a kérdés, hogy ugyanezen rendelkezéssel ellentétes‑e az, ha a nemzeti alkotmánybíróság alkotmányos védelemben részesülő alapvető jogok vagy egyéb értékek alapján ilyen jogsértést állapít meg.
105.
A Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 145–156. pontjában már részletesen kifejtett okokból a válasz nemleges: nem ellentétes a Charta 47. cikkével az ilyen megállapítás.
106.
Ami az uniós jog hatálya alá tartozó, de az uniós jog által nem teljes mértékben meghatározott jogi kérdéseket és helyzeteket illeti, noha a Bíróság megállapította, hogy a Charta 47. cikkének megsértésére kerül sor különösen akkor, ha a szabálytalanságok olyan súlyúak, hogy valamely mérlegelési jogkör jogosulatlan gyakorlásának valós veszélyével járnak, ezáltal kétséget ébresztve a bírák pártatlanságát és függetlenségét illetően, (
33
) ez nem zárja ki, hogy valamely nemzeti alkotmánybíróság megállapítsa, hogy egy eltérő, magasabb nemzeti követelményszint szerint megsértették a tisztességes eljáráshoz való alkotmányos jogot. Az uniós jog által nem teljes mértékben meghatározott kérdésekben és helyzetekben a Charta 53. cikkével összhangban a Charta a küszöb (minimum), de nem a plafon (maximum). A nemzeti bíróság tehát magasabb nemzeti szintet fogadhat el és alkalmazhat.
107.
Egy ilyen nemzeti alkotmányos szint meghatározása – feltéve természetesen, hogy egyáltalán létezik – a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok feladata. A román kormány és az ügyész azzal érvelt, hogy a szakosodás követelménye nem képezi részét a hatékony bírói jogvédelemhez való jog nemzeti szintjének. Tudomásul veszem ezt az álláspontot, de a Bíróság nem is tehet ennél többet. Még egyszer megismétlem: valamely nemzeti alkotmányos szint meghatározása a nemzeti bíróságok és szereplők feladata. Ez azonban nem feltétlenül jelenti azt, hogy a magasabb nemzeti szint kérdéseként felhozott minden egyes érvet végső soron az uniós jog szempontjából megfelelő igazolásként kell elfogadni, amely kérdésre a következő részben térek rá.
c) Közbenső következtetés
108.
A fenti megfontolások tükrében azt javaslom, hogy a Bíróság úgy válaszolja meg a C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett második kérdést és a C‑811/19. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdést, hogy a Charta 47. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem foglalja magában szakosodott ítélkező testületek létrehozásának követelményét. A Charta 47. cikkének második bekezdésével mindazonáltal nem ellentétes a nemzeti alkotmánybíróság azon határozata, amely a hatékony bírói jogvédelemhez való jog valódi és észszerű nemzeti védelmi szintjét alkalmazva és az alkalmazandó nemzeti rendelkezések értelmezése alapján kimondja, hogy az ítélkező testület összetétele jogellenes az ítélkező testületek szakosodására vonatkozó nemzeti jogszabályi követelmény megsértése miatt.
3. Az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről
109.
A jelen ügyek két további kérdést vetnek fel: az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozatának elfogadásával és joghatásaival összefüggő értelmezését, valamint az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének és az EUSZ 2. cikknek, továbbá a Charta 47. cikkének ugyanezen alkotmányossági határozattal összefüggő értelmezését. A jelen részben azokkal a meglehetősen sajátos problémákkal foglalkozom, amelyek a szóban forgó alkotmányossági határozat által az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére gyakorolt esetleges hatásokból erednek.
110.
Az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése alapján felvetett konkrét kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a szóban forgó két ügyben az alkotmánybíróság által elrendelt újbóli megvizsgálás megakadályozhatja, hogy az Unió pénzügyi érdekeit sértő tevékenységekkel kapcsolatos ügyekben hatékony és elrettentő hatású szankciókat alkalmazzanak. Fennáll ugyanis a büntetőjogi felelősség elévülésének kockázata tekintettel arra, hogy az elsőfokú eljárás folytatását követően az új jogerős ítélet meghozatalát milyen hosszú és összetett eljárás előzi meg. Az alkotmánybíróság belső jog értelmében kötelező erejű 417/2019. sz. határozatának alkalmazása az elsőfokú eljárás folytatását eredményezi, így ugyanazon eljárás keretében kétszeres elsőfokú eljáráshoz és háromszoros fellebbviteli eljáráshoz vezet. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azzal fejezi ki aggályait, hogy hivatkozik a C‑840/19. sz. ügy alapeljárásának körülményeire, amelyben a büntetőeljárások hozzávetőlegesen négy évvel ezelőtt indultak, és az ügy már a rendes jogorvoslatnak minősülő fellebbezés – (az alkotmánybíróság 685/2018. sz. ítélete alkalmazásának eredményeként előterjesztett) rendkívüli jogorvoslatnak minősülő, megsemmisítés iránti kérelemnek való helyt adás következtében történő – újbóli megvizsgálásának szakaszában tart.
111.
A Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 173–184. pontjában részletesen kifejtem, hogy milyen megfontolásoknak kell vezérelniük a nemzeti szabályok és gyakorlatok EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésével való normatív összeegyeztethetőségének tesztjét. Először is annak természetesen – mint az uniós jog bármely más területén – a normatív összeegyeztethetőség tesztjének kell maradnia. Ez az elemzés nem válhat a megvalósult elítélések és felmentések számára vonatkozó válogatott statisztikák – amelyek általában nem állnak a nemzeti bíróság rendelkezésére – meglehetősen szubjektív és potenciálisan önkényes vizsgálatává. Másodszor, magának a tesztnek a keretében a jogszerűség és az alapvető jogok tiszteletben tartása már az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdéséből eredő kötelezettségek terjedelmének értelmezésekor jelen van. Harmadszor, esetlegesen az egyenlet részét képezhetik az észszerű és valódi nemzeti alkotmányos aggályok, beleértve az ily módon megragadott nemzeti alapvető jogok bármilyen magasabb védelmi szintjét is.
112.
Egyszerűen fogalmazva: e jogterületen az iránymutatásnak az M. A. S. ítélet, a Scialdone ítélet és a Dzivev ítélet, (
34
) nem pedig a Taricco ítélet és a Kolev ítélet (
35
) logikájából és átfogó megközelítéséből kell következnie.
113.
Ennélfogva a nemzeti rendelkezések EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében foglalt követelményekkel való összeegyeztethetőségének értékelése során figyelembe veendő elemek a következők: először is a szóban forgó szabályok tartalmának normatív és szisztematikus értékelése; másodszor, céljuk és a nemzeti összefüggések; harmadszor, azok észszerűen észlelhető vagy várható, az ilyen szabályok értelmezéséből vagy alkalmazásának gyakorlatából eredő (tehát a ténylegesen vagy potenciálisan érintett ügyek számának bármilyen statisztikai becslésétől független) gyakorlati következményei; negyedszer, az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében előírt anyagi jogi követelmények értelmezése keretében a belső egyensúly részét képező alapvető jogok és a jogszerűség. Mindazonáltal minden e tekintetben hivatkozott nemzeti aggálynak a magas szintű jogvédelemmel kapcsolatos észszerű és valódi aggodalmat kell tükröznie. Ezenkívül az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése által védett érdekekre gyakorolt potenciális hatásuknak arányosnak kell lennie.
114.
Véleményem szerint a jelen ügyekben szóban forgó nemzeti határozat nem felel meg ezeknek a követelményeknek. Egyszerűen fogalmazva: egy meglehetősen mellékes és tisztán formális kijelölés ugyanis, amelyet a nemzeti jog látszólag megkövetel, teljesen aránytalan hatással van az Unió védett érdekeire.
115.
Először is a szóban forgó határozat tartalmának elvont és szisztematikus értékelése szempontjából a 417/2019. sz. határozat első látásra nem vet fel különösebb aggályokat. Ez a határozat ugyanis nem hoz létre új jogorvoslati lehetőséget, és nem tűnik úgy, hogy megkerülné a meglévő jogi keretet. Amint arra a C‑840/19. sz. ügy fellebbezője rámutatott, e határozat a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv azon rendelkezéseinek alkalmazását kívánja meg, amelyek szerint újbóli megvizsgálás céljából a fellebbviteli bírósághoz kell fordulni, különösen ha jogsértés áll fenn az ítélkező testület összetételét illetően. (
36
)
116.
Másodszor, a célt és a 417/2019. sz. határozat nemzeti összefüggéseit illetően megjegyzem, hogy a Bíróság előtt semmi nem utal arra objektív elemek, kontextuális keret vagy gyakorlati hatások útján, hogy a szóban forgó határozat célja a korrupció elleni küzdelemben alkalmazott jogi eszközök megkerülése vagy megsértése, illetve az Unió pénzügyi érdekei védelmének befolyásolása lett volna.
117.
Úgy vélem, nem lehet eltérő következtetést levonni pusztán amiatt, hogy – amint azt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok kifejtik – a 417/2019. sz. határozat meghozatalához olyan kérelem vezetett, amelyet a képviselőház 78/2000. sz. törvény hatálya alá tartozó cselekmények elkövetése miatt nyomozás alá vont elnöke terjesztett elő; ez az eljárás a fellebbezési szakaszban az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) öt bírából álló testülete előtt volt folyamatban. Amint azt a jelen ügyek keretében több alkalommal hangsúlyoztam, egyetlen bíróság sem tud – a Bíróság pedig bizonyosan nem – feltételezésekre és találgatásokra támaszkodni. (
37
)
118.
Harmadszor, a Bizottság és az ügyész által felhozott érvekkel összhangban kétségtelen, hogy komoly kétségek merülhetnek fel a fent említett harmadik elemmel kapcsolatban a vitatott határozat általánosan érzékelhető vagy várható gyakorlati következményeit illetően. Az alkotmánybíróság Euro Box Promotion ügyben szóban forgó határozatával ellentétben és a Bizottság által előadott érvekkel összhangban, a 417/2019. sz. határozat hatásai meglehetősen széles körűnek tűnnek, ha azokat több szempontból értékeljük.
119.
Amint azt a Bizottság megjegyezte, úgy tűnik, hogy a 417/2019. sz. határozat hatásai nem korlátozódnak egy viszonylag korlátozott időszakra: a 417/2019. sz. határozat előírja minden olyan ügy első fokon történő újbóli megvizsgálását, amelyben a fellebbezés folyamatban van, az elsőfokú ítéletet pedig 2003. április 21. (az a nap, amikor a 78/2000. sz. törvény módosításai bevezették a szakosodás követelményét) és 2019. január 22. (az a nap, amikor az ICCJ [legfőbb semmítő‑ és ítélőszék] irányítótanácsa kimondta, hogy minden ítélkező testületet szakosodott testületnek kell tekinteni) között hozták meg. Ez összesen tizenhat év. Amint arra a Bizottság helyesen rámutat, figyelembe véve az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) hatáskörébe tartozó személyek (hivatali tisztséget betöltő személyek vagy magas rangú állami tisztviselők) által elkövetett korrupciós bűncselekményekkel kapcsolatos ügyek összetettségének általános szintjét, valamint a fellebbezés valószínűségét, e határozat észszerűen várható hatásai rendkívül széles körűek.
120.
Ehhez természetesen hozzá kell tenni, hogy a 417/2019. sz. határozat célja, hogy mind tárgyi, mind személyi szempontból az Unió pénzügyi érdekeinek védelme szempontjából különös aggodalomra okot adó alkalmazási körre összpontosítsa hatásait. Ugyanis – amint arra a Bizottság hivatkozik – ez a határozat kizárólag azokat a korrupciós ügyeket érinti, amelyekben a vádlottak első fokon az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) hatáskörébe tartoznak, ami azt jelenti, hogy az újbóli megvizsgálás követelménye a magas rangú közhivatalt ellátó személyek által elkövetett korrupciós bűncselekményekkel kapcsolatos valamennyi ügyet érinti.
121.
Noha a 417/2019. sz. határozat alkalmazása nem eredményezi a büntetőeljárás megszűnését, kétségtelenül igaz, hogy alkalmazása folytán nő a büntetőjogi felelősségre vonhatóság elévülésének kockázata. Továbbá – amint arra a Bizottság is hivatkozott – még ha úgy tekintjük is, hogy önmagában a büntető törvénykönyv 154. és 155. cikkében foglalt elévülési rendszert nem kell problematikusnak tekinteni, a 417/2019. sz. határozat alkalmazása azt jelenti, hogy a már a teljes körű érdemi fellebbezés szakaszában lévő ügyeket nemcsak ebben a szakaszban, hanem elölről kezdve kell újból megvizsgálni. Ez magában foglalja az eljárás valamennyi szakaszának megismétlését, ami jelentősen növeli az elévülési idők lejártának lehetőségét.
122.
Negyedszer, a jelen ügyekben – legalábbis véleményem szerint – különösen az Unió érdekei és a szóban forgó nemzeti érdekek közötti egyensúly megteremtése, valamint ezen egyensúlyteremtés eljárási következményei szempontjából az arányos (illetve aránytalan) eredmény a meghatározó.
123.
Érdemes megint emlékeztetni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben az uniós jog mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamoknak, a nemzeti hatóságok és bíróságok továbbra is megvédhetik a nemzeti alkotmányból eredő alapvető jogokat, feltéve hogy ez nem sodorja veszélybe a Charta által biztosított védelmi szintet, sem pedig az uniós jog elsőbbségét, egységességét és hatékonyságát. (
38
) Ezen túlmenően, a jelen indítványban fentebb megállapítást nyert, hogy egy meghatározott nemzeti alkotmányos szint valóban megkövetelheti a bírák szakosodását, legyen szó akár önálló nemzeti szintről, akár egy arra vonatkozó nemzeti szabályba beágyazódott szintről, ami végül egy törvény által megelőzően létrehozott bíróságnak (vagy tisztességes eljárásnak, törvényes bírónak vagy bárminek, amivel kapcsolatban a nemzeti alkotmányos szabályok bevezethetnek egy ilyen szabályt) fog minősülni. (
39
)
124.
Amint azt mindazonáltal a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítványban hangsúlyoztam, (
40
) minden ilyen nemzeti szintnek észszerűnek és valódinak kell lennie ahhoz, hogy arra érvényesen lehessen hivatkozni az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésével összefüggésben jogos nemzeti érdekként, valamint ennek kapcsán a Charta szerinti magasabb nemzeti védelmi szintként. A nemzeti szabálynak olyan valódi aggályt kell tükröznie, amely észszerűen hozzájárul a nemzeti alapvető jogok és értékek védelméhez, és elfogadható (főszabály szerint nem feltétlenül mértékében és konkrét kifejeződésben) a jogállamiságon, a demokrácián és az emberi méltóságon alapuló uniós értékként.
125.
Ezenkívül – és a jelen ügyekben meglehetős relevanciával – még ha az ilyen nemzeti szintet érvényesen figyelembe kell is venni az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése szerinti mérlegelés során, e mérlegelés eredményének arányosnak kell lennie. Másként fogalmazva: az Unió jogos érdekeinek (az Unió pénzügyi érdekeinek hatékony védelme) észszerű egyensúlyban kell állniuk a nemzeti jogrend jogszerű értékeivel és normáival. Ha ez utóbbi érdekeket ténylegesen elfogadják, azok nem sérthetik az Unió érdekeit a nemzeti érdekek védelméhez szükséges mértéken túl.
126.
A jelen ügyekben mind a C‑811/19. sz. ügy elsőrendű fellebbezője, mind a C‑840/19. sz. ügy fellebbezője azzal érvel, hogy az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése nem vezethet az olyan alkotmánybírósági határozatok alkalmazásának mellőzéséhez, amelyek a tisztességes eljáráshoz való alapvető jog hatékony biztosítására szolgáló, nemzeti szinten meghozott alkotmányjogi szabályokat tükrözik.
127.
Az ügyész, a román kormány és a Bizottság mindazonáltal kétségbe vonta a 417/2019. sz. határozat alapjául szolgáló alapvető jogi indokok valódiságát. E határozatnak a szakosodási követelménnyel kapcsolatos tisztán formális megközelítése arra a gyakorlati következtetésre vezet, hogy az ügyek pontosan ugyanazon ítélkező testületek általi újbóli megvizsgálása aligha eredményezheti a nemzeti jog nyilvánvaló megsértését.
128.
Egyetértek e kétségekkel.
129.
Először is értetlenül állok azelőtt, hogy miért kellene alapvetőnek tekinteni a bírák szakosodásának olyan nemzeti követelményét, amely teljes mértékben formális, és amely csupán pontosan ugyanazon ítélkező testületek és bírák mechanikus kijelöléséből áll. Nehezen érthető, hogy ez a követelmény miként járul hozzá a fokozottabb (hatékony) bírói jogvédelemhez.
130.
Másodszor, a „szuperszakosodás” nemzeti jog által megkövetelt nyilvánvaló mértéke előtt is tanácstalanul állok. El tudom képzelni, hogy bizonyos jogterületeket (például büntetőjog, adójog, családjog, szellemitulajdon‑jog stb.) illetően létezik bírói szakosodás. (
41
) Azt is meg tudom érteni, hogyan kerülhet sor szakosodásra bizonyos bíróságok különleges hatásköre szerint, meghatározott típusú bűncselekmények alapján és/vagy az alperes, illetve vádlott konkrét típusára tekintettel. (
42
) Tényleg szokatlan azonban olyan korrupciós (bűn)cselekményekhez kapcsolódó szakosodási követelménnyel találkozni, amelyek tartalmukra vagy összetettségükre tekintettel olyan szakosodást (vagy szaktudást) tennének szükségessé, amely meghaladja a nemzeti legfelsőbb bíróság szintjén a (szakosodott) bíróvá váláshoz szükséges követelményeket.
131.
Mindazonáltal talán azzal lehetne érvelni, hogy a 417/2019. sz. határozattal biztosított magasabb nemzeti szintet nem önmagában a szakosodási követelmény, hanem a „törvény által létrehozott bíróság” szigorú fogalmának alkalmazása jelenti. Ily módon az, hogy ki „szakosodott” korrupciós bűncselekményekre, nem igazán szakosodási kérdés, hanem a bírák azon halmaza kijelölésének kérdése lenne, amelyből ténylegesen megalakíthatók lennének az elsőfokú ítélkező testületek, és így a kérdés az ítélkező testület jogszerű összetételének kérdésévé válna. Ha ez a helyzet, akkor a vitának szükségszerűen vissza kell térnie arra a kérdésre, hogy sérülne‑e a hatékony bírói jogvédelemhez való alapvető jog minden, akár olyan szabály bármilyen megsértése esetén is, amely tisztán formai jellegű, és semmiféle következménnyel és lényeges hatással nem jár a védelemhez való jogra vagy a tisztességes eljáráshoz való jogra nézve. (
43
)
132.
Bárhogy is legyen, a nemzeti szint meghatározásának és céljának kérdésén túl továbbra is fennmarad az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésének értelmezése keretében történő értékmérlegelés arányos eredményének kérdése. E tekintetben, ennek meglehetősen egyértelműen nem tesz eleget a szóban forgó nemzeti szabály. Leegyszerűsítve, lehetővé teheti‑e az elmúlt tizenhat évben elbírált ügyek esetleges újbóli megnyitását egy olyan meglehetősen vitatható, tisztán formális (hogy ne mondjam, formalista) módon alkalmazott nemzeti követelmény, amelynek esetében nem annyira nyilvánvaló, hogy hozzájárulna az egyéni jogok hatékony egyéni védelméhez?
133.
Ha a nemzeti bíróságok fenntartanák ezt az értelmezést, az véleményem szerint azt jelentené, hogy a nemzeti jog ezen elemei összeegyeztethetetlenek lennének az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében foglalt követelményekkel.
a) Közbenső következtetés
134.
A fenti megfontolások eredményeként a C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett első kérdésnek az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésére vonatkozó részére azt a választ kell adni, hogy e rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a nemzeti alkotmánybíróság azon határozata, amely megállapítja a nemzeti legfelsőbb bíróság korrupciós bűncselekményekben első fokon ítélkező testületei összetételének jogellenességét azzal az indokkal, hogy e testületek nem szakosodtak korrupcióra, még ha az e testületekben részt vevő bírák tekintetében elismerték is, hogy rendelkeznek a szükséges szakosodással, ha ez a megállapítás a büntetlenség rendszerszintű kockázatát idézheti elő az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények tekintetében.
4. A bírói függetlenség elvéről
135.
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett első kérdésnek az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésére vonatkozó része, valamint a C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett második kérdés arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az EUSZ 2. cikket, az EUSZ 19. cikk (1) bekezdését és a Charta 47. cikkének második bekezdését, hogy azokkal ellentétes, ha „a bíróságok rendszerének részét nem képező valamely szerv[ként]” meghatározott alkotmánybíróság a 417/2019. sz. határozathoz hasonló határozatot fogad el. Ebben a vonatkozásban (vagy a vita e rétegében) az ily módon megfogalmazott kérdések elsősorban az alkotmánybíróság intézményi struktúrájára és funkcióira, valamint határozatának az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) által elbírált ügyekre gyakorolt hatásaira vonatkoznak.
136.
Bár az alkotmánybíróság eltérő határozatával foglalkoznak, tágabb, intézményi dimenziójukban a jelen kérdések átfedésben vannak a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítványban már tárgyalt kérdésekkel. Az említett indítványban kifejtettekhez hasonlóan nem gondolom úgy, hogy a Bíróság feladata lenne, hogy általánosságban megvitassa valamely tagállamnak a nemzeti alkotmánybíróság összetételével vagy hatásköreivel kapcsolatos intézményi döntéseit, feltéve hogy semmi nem utal arra, hogy egy ilyen intézmény strukturálisan már nem felel meg az önálló uniós jogi értelmében vett független bíróság követelményeinek. (
44
)
137.
Ezenfelül a Euro Box Promotion és társai ügyben (C-357/19 és C-547/19) szóban forgó nemzeti alkotmányossági határozattal ellentétben a jelen ügyben – legalábbis véleményem szerint – az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozatából következő nemzeti jogi elemek nem felelnek meg az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdésében foglalt követelményeknek.
138.
Ezen együttes kontextus fényében úgy vélem, hogy nem szükséges újból foglalkozni a kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ügyekben feltett kérdésekkel.
5. Az uniós jog elsőbbségének elvéről
139.
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy lehetővé teszi‑e az uniós jog elsőbbségének elve, hogy a nemzeti bíróság mellőzze az alkotmánybíróság 417/2019. sz. határozatának alkalmazását. Úgy tűnik, ezeket a kérdéseket részben az indokolja, hogy a 303/2004. sz. törvény 99. cikkének ș) pontja alapján az alkotmánybíróság határozatának valamely bíró általi figyelmen kívül hagyása fegyelmi vétségnek minősül.
140.
E kérdésekkel már részletesen foglalkoztam a Euro Box Promotion és társai ügyre (C-357/19. sz. és C-547/19. sz. egyesített ügyek) vonatkozó párhuzamos indítványomban, megállapítva, hogy az uniós jog kétségtelenül felhatalmazza a nemzeti bíróságot arra, hogy ne kövesse a legfelsőbb bíróság (egyébként kötelező erejű) jogi álláspontját, ha úgy ítéli meg, hogy ez a jogi értelmezés ellentétes az uniós joggal. Ezenfelül uniós jogi szempontból ugyanennek kell vonatkoznia akkor minden, ilyen magatartás miatt esetlegesen kiszabható nemzeti szankcióra is: ha ez a magatartás uniós jogi szempontból helyes, azt nem lehet szankcionálni. (
45
)
141.
A jelen ügy kontextusában tehát a C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésre igenlő választ kell adni: az elsőbbség elvét úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi, hogy a nemzeti bíróság mellőzze a nemzeti alkotmánybíróság azon határozatát, amely a nemzeti jog értelmében kötelező erejű, ha a kérdést előterjesztő bíróság ezt szükségesnek véli ahhoz, hogy eleget tegyen a közvetlen hatállyal rendelkező uniós jogi rendelkezésekből eredő kötelezettségeknek.
142.
Következtetés helyett két pontot érdemes megemlíteni. Egyrészt az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik. (
46
) Másrészt a nemzeti bíróság nyilvánvalóan az uniós jog alkalmazási körében jár el azáltal, hogy a közvetlen hatállyal rendelkező uniós szabályokkal való összeegyeztethetetlenségük miatt esetlegesen mellőzi a nemzeti jog és a nemzeti szabályok alkalmazását. Tiszteletben kell tartania tehát – az összeegyeztethetetlen nemzeti szabályok alkalmazása mellőzésének következményei keretében is – a Chartában biztosított alapvető jogok uniós normáit. (
47
)
V. Végkövetkeztetések
143.
Azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék, Románia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
–
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett második kérdésre és a C‑811/19. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem foglalja magában szakosodott ítélkező testületek létrehozásának követelményét. A Charta 47. cikkének második bekezdésével mindazonáltal nem ellentétes a nemzeti alkotmánybíróság azon határozata, amely a hatékony bírói jogvédelemhez való jog valódi és észszerű nemzeti védelmi szintjét alkalmazva és az alkalmazandó nemzeti rendelkezések értelmezése alapján kimondja, hogy az ítélkező testület összetétele jogellenes az ítélkező testületek szakosodására vonatkozó nemzeti jogszabályi követelmény megsértése miatt.
–
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 325. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a nemzeti alkotmánybíróság azon határozata, amely megállapítja a nemzeti legfelsőbb bíróság korrupciós bűncselekményekben első fokon ítélkező testületei összetételének jogellenességét azzal az indokkal, hogy e testületek nem szakosodtak korrupcióra, még ha az e testületekben részt vevő bírák tekintetében elismerték is, hogy rendelkeznek a szükséges szakosodással, ha ez a megállapítás a büntetlenség rendszerszintű kockázatát idézheti elő az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények tekintetében.
–
A C‑811/19. sz. ügyben és a C‑840/19. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az elsőbbség elvét úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi, hogy a nemzeti bíróság mellőzze a nemzeti alkotmánybíróság azon határozatát, amely a nemzeti jog értelmében kötelező erejű, ha a kérdést előterjesztő bíróság ezt szükségesnek véli ahhoz, hogy eleget tegyen a közvetlen hatállyal rendelkező uniós jogi rendelkezésekből eredő kötelezettségeknek.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	C‑357/19. és C‑547/19. sz. egyesített ügyek, amelyet a hivatkozás céljából Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítványként fogok rövidíteni.
(
3
)	Lásd: az Asociaţia Forumul Judecătorilor din România és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványomat (C‑83/19, C‑291/19 és C‑355/19, EU:C:2020:746), amelyet a hivatkozás céljából az AFJR ügyre vonatkozó indítványként fogok rövidíteni. Lásd még a Statul Român – Ministerul Finanţelor Publice ügyre vonatkozó, ugyanazon a napon ismertetett indítványomat (C‑397/19, EU:C:2020:747).
(
4
)	HL 1995. C 316., 49. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 8. kötet, 57. o.
(
5
)	Monitorul Oficial al României, I. rész, 827. szám, 2005. szeptember 13.
(
6
)	Monitorul Oficial al României, I. rész, 826. szám, 2005. szeptember 13.
(
7
)	Monitorul Oficial al României, I. rész, 825. szám, 2019. október 10.
(
8
)	Lásd a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 127–129. pontját.
(
9
)	Lásd ebben az értelemben: 2017. március 7‑iX és X ítélet (C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, 37. pont); 2018. szeptember 26‑iBelastingdienst kontra Toeslagen (A fellebbezés felfüggesztő hatálya) ítélet (C‑175/17, EU:C:2018:776, 24. pont); 2019. november 19‑iA. K. ás társai (A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége) ítélet (C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18, EU:C:2019:982, 74. pont); 2020. július 9‑iLand Hessen ítélet (C‑272/19, EU:C:2020:535, 40. és 41. pont).
(
10
)	Ugyanebben az értelemben: 2020. március 26‑iMiasto Łowicz és Prokurator Generalny (Bírákra vonatkozó fegyelmi rendszer) ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 45–51. pont).
(
11
)	Lásd például: 2013. december 5‑iTVI ítélet (C‑618/11, C‑637/11 és C‑659/11, EU:C:2013:789, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
12
)	Az AFJR ügyre vonatkozó indítvány 204–211. pontja.
(
13
)	A Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 71. pontja.
(
14
)	2018. február 27‑iAssociação Sindical dos Juízes Portugueses ítélet (C‑64/16, EU:C:2018:117, 29. pont); 2019. június 24‑iBizottság kontra Lengyelország (A legfelsőbb bíróság függetlensége) ítélet (C‑619/18, EU:C:2019:531, 50. pont); 2019. november 19‑iA. K. és társai (A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége) ítélet (C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18, EU:C:2019:982, 82. pont); 2020. március 26‑iMiasto Łowicz és Prokurator Generalny (Bírákra vonatkozó fegyelmi rendszer) ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 33. pont).
(
15
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑iBizottság kontra Lengyelország (A legfelsőbb bíróság függetlensége) ítélet (C‑619/18, EU:C:2019:531, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2019. november 19‑iA. K. és társai (A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége) ítélet (C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18, EU:C:2019:982, 120. pont).
(
16
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑iBizottság kontra Lengyelország (A legfelsőbb bíróság függetlensége) ítélet (C‑619/18, EU:C:2019:531, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2019. november 19‑iA. K. és társai (A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége) ítélet (C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18, EU:C:2019:982, 167. pont).
(
17
)	HL 2006. L 354., 56. o. Lásd az AFJR ügyre vonatkozó indítvány 214–224. pontját.
(
18
)	Lásd: a Statul Român – Ministerul Finanţelor Publice ügyre vonatkozó indítványom (C‑397/19, EU:C:2020:747).
(
19
)	75–85. pont.
(
20
)	91–100. pont.
(
21
)	E rendelkezés hatályát illetően lásd: 2018. május 2‑iScialdone ítélet (C‑574/15, EU:C:2018:295, 45. pont). Lásd még: a Scialdone ügyre vonatkozó indítványom (C‑574/15, EU:C:2017:553, 68. és 69. pont).
(
22
)	Lásd ugyanebben az értelemben az e fél által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságával kapcsolatban előadott érveket, a jelen indítvány 43. pontja.
(
23
)	2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet (C‑617/10, EU:C:2013:105, 27 pont).
(
24
)	Lásd még az AFJR ügyre vonatkozó indítvány 185–225. pontját és a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 117. pontját.
(
25
)	Az ICCJ (legfőbb semmítő‑ és ítélőszék) öt bírából álló testületei által büntetőügyekben hozott 2013. december 12‑i, 2014. január 30‑i és 2019. május 27‑i ítéletre való hivatkozással.
(
26
)	A 417/2019. sz. határozat 161., 162. és 167. pontja.
(
27
)	A 417/2019. sz. határozat 138. és 139. pontja.
(
28
)	A 417/2019. sz. határozat 146. pontja.
(
29
)	A fellebbező az EJEB 2007. május 3‑i Bochan kontra Ukrajna ítéletére (CE:ECHR:2007:0503JUD000757702, 71. §) hivatkozott. Ebben az ítéletben azonban az EJEB a bírák képesítését vette figyelembe az ügyeknek a valamely bíróra történő kiosztásával kapcsolatos kritériumként. Ez az ítélet egyáltalán nem jelenti azt, hogy a szakosodást az EJEE 6. cikke keretében követelménynek kellene tekinteni.
(
30
)	E fellebbező az alábbiakra hivatkozik: a Velencei Bizottság 2010. március 16‑i jelentése az igazságszolgáltatási rendszer függetlenségéről (CDL‑AD (2010) 004), 80. és 81. pont; az Európai Bírák Konzultatív Tanácsának 2001. november 23‑i 1. sz. véleménye (2001) (CCJE (2001) OP No 1); a Korrupció Elleni Államok Csoportjának (GRECO) Romániáról szóló, 2005. október 14‑i értékelő jelentése, iii. ajánlás (amely azt ajánlja, hogy erősítsék meg az ügyészségek és bíróságok kapacitásait a korrupciós ügyek szakosodás és képzés révén történő hatékony kezelése érdekében); a GRECO 2007. december 7‑i megfelelőségi jelentése, 23. pont, amelyben a GRECO üdvözli az ügyészek és bírák forrásainak növelésére és szakosodásának fokozására irányuló kezdeményezéseket.
(
31
)	2020. március 26‑iSimpson és HG kontra Tanács és Bizottság (felülvizsgálat) ítélet (C‑542/18 RX‑II és C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, 75. pont). Kiemelés tőlem.
(
32
)	E tekintetben elég világosan hangsúlyozni szeretném a következőket: ez nem jelenti azt, hogy a bírák szakosodásának kérdése, ha azt valóban rögzíti a nemzeti jog, ne lenne jogilag releváns. Természetesen az lehet, az ügyek megfelelő elosztásától a bíróság elnökét az ügyelosztás terén megillető mérlegelési jogkörrel való esetleges visszaélésig, ha egyes bírákat azzal kívánnak „jutalmazni”, hogy előzetes hozzájárulásuk nélkül hirtelen olyan ügyeket osztanak ki rájuk, amelyek egyáltalán nem tartoznak szakterületükre és hatáskörükbe.
(
33
)	2020. március 26‑iSimpson és HG kontra Tanács és Bizottság (felülvizsgálat) ítélet, (C‑542/18 RX‑II és C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, 75. pont). Kiemelés tőlem.
(
34
)	2017. december 5‑iM. A. S. és M. B. ítélet (C‑42/17, EU:C:2017:936); 2018. május 2‑iScialdone ítélet (C‑574/15, EU:C:2018:295); 2019. január 17‑iDzivev és társai ítélet (C‑310/16, EU:C:2019:30).
(
35
)	2015. szeptember 8‑iTaricco és társai ítélet (C‑105/14, EU:C:2015:555); 2018. június 5‑iKolev és társai ítélet (C‑612/15, EU:C:2018:392).
(
36
)	A büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 421. cikke (2) bekezdésének b) pontja és 281. cikke (1) bekezdésének a) pontja.
(
37
)	Lásd ezzel összefüggésben az AFJR ügyre vonatkozó indítvány 243–248. pontját és a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 227–229. pontját. Ezenkívül – mint bármely más tény esetében is – az esetleges hivatali visszaélésre utaló elemeket a nemzeti hatóságoknak kellene megállapítaniuk.
(
38
)	Lásd ebben az értelemben: 2013. február 26‑iMelloni ítélet (C‑399/11, EU:C:2013:107, 60. pont); 2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet (C‑617/10, EU:C:2013:105, 29. pont).
(
39
)	Lásd a jelen indítvány fenti 103–107. pontját.
(
40
)	Lásd a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 149., 194. és 195. pontját.
(
41
)	Lásd: az Európai Bírák Konzultatív Tanácsának (CCJE) a bírák szakosodásáról szóló, 2012. november 13‑i 15. sz. véleménye (2012) (CCJE (2012) 4; a továbbiakban: a CCJE bírák szakosodásáról szóló véleménye), 5. pont.
(
42
)	Lásd például: az Igazságszolgáltatás Hatékonyságáért küzdő Európai Bizottság (CEPEJ), European judicial systems. Efficiency and quality of justice, CEPEJ Studies 26. sz., 2018, 198. és azt követő oldalak.
(
43
)	Ezzel már foglalkozott a jelen indítvány fenti 95–103. pontja.
(
44
)	Lásd a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 198–229. pontját.
(
45
)	A Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 235–245. pontja.
(
46
)	2017. december 5‑iM. A. S. és M. B. ítélet (C‑42/17, EU:C:2017:936, 39. pont).
(
47
)	Lásd a jelen indítvány fenti 111–113. pontját, valamint a Euro Box Promotion ügyre vonatkozó indítvány 174–176. pontját.