62014CC0481
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. február 4. (
1
)
C‑481/14. sz. ügy
Jørn Hansson
kontra
Jungpflanzen Grünewald GmbH
(az Oberlandesgericht Düsseldorf [düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal — Szellemi és ipari tulajdon — Közösségi növényfajta‑oltalom — Bitorlás — 2100/94/EK rendelet — 94. cikk — Méltányos díjazás — A jogosult által elszenvedett kár megtérítése — A jogsértő által elért előny — 97. cikk — A nemzeti jog kiegészítő alkalmazása — 2004/48/EK irányelv — 2. cikk, (1) bekezdés — Hatály — 13. cikk — Kártérítés — Átalányösszeg — Feltételezett díj — A jogsértő által elért nyereség — 14. cikk — A perköltségek és egyéb költségek megtérítése”
I – Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közösségi növényfajta‑oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet (
2
) 94. cikkének, valamint a szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
3
) 13. cikke (1) bekezdésének az értelmezésére irányul.
2.
Ez a kérdés abban a jogvitában merült fel, amelynek keretében J. Hansson, egy közösségi növényfajta‑oltalomban részesülő különös margarétafajta bejegyzett jogosultja keresetet terjesztett elő a Jungpflanzen Grünewald GmbH‑val (a továbbiakban: Jungpflanzen Grünewald) szemben kártérítés címén amiatt, hogy ez utóbbi állítólag jogosulatlanul forgalmazta a szóban forgó növényfajtát.
3.
Az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság) azzal kapcsolatban kérdezi a Bíróságot, hogy milyen mértékű kártérítést követelhet a jogában megsértett közösségi növényfajta‑oltalom jogosultja, valamint hogy milyen módszereket kell alkalmazni az ilyen kár felbecsülésére, valamint ennek következtében a kártérítés mértékének megállapítására.
II – Jogi háttér
A – A 2100/94 rendelet
4.
A 2100/94 rendelet 13. cikkének (2) bekezdése meghatározza azokat a tevékenységeket, amelyek nem folytathatók a közösségi növényfajta‑oltalom jogosultjának engedélye nélkül; ezek között szerepel, többek között, az oltalom alatt álló fajta előállítása, szaporítása és értékesítése.
5.
E tevékenységek engedély nélkül történő folytatása bitorlást valósít meg a rendelet 94. cikke értelmében, amely szerint:
„(1)   A jogosult jogosan indíthat pert az alábbiak ellen a jogbitorlás megakadályozása, arányos kártérítés [helyesen: méltányos díjazás] fizetése vagy mindkettő érdekében:
a)
aki a 13. cikk (2) bekezdésében megjelölt tevékenységeket közösségi növényfajta‑oltalmi jogot elnyert fajta esetében jogosulatlanul folytatja;
vagy
b)
aki elmulasztja a fajtanévnek a 17. cikk (1) bekezdése szerinti helyes használatát, vagy elmulasztja közölni a 17. cikk (2) bekezdésében foglalt információkat;
vagy
c)
aki a 18. cikk (3) bekezdésében foglaltakkal ellentétesen használja olyan fajta fajtanevét, amely a közösségi növényfajta‑oltalmi jogot elnyerte, vagy azzal összetéveszthető megjelölést használ.
(2)   Aki szándékosan vagy gondatlanul elköveti [helyesen: követi el] a fentieket, a jogosultnak a nevezett tevékenység eredményeképpen bekövetkező minden egyéb kára vonatkozásában kártérítésre kötelezhető. Kevésbé súlyos gondatlanság esetén a fenti követelés a gondatlanság mértéke arányában csökkenthető, de a csökkentés nem lehet olyan mértékű, hogy a kártérítési követelés összege a jogbitorlást elkövetett [helyesen: elkövető] személy oldalán keletkezett előnyök értékét ne érje el.”
6.
A rendeletnek „A nemzeti jog kiegészítő rendelkezéseinek alkalmazása a bitorlással kapcsolatban” címet viselő 97. cikke szerint:
„(1)   Ha a 94. cikk szerint felelős fél jogbitorlással a jogosult vagy a hasznosítási joggal rendelkező személy kárára ér el nyereséget, a 101. és 102. cikk szerint illetékes bíróságok a visszatérítésre nemzeti jogszabályaikat alkalmazzák, ideértve nemzetközi magánjogszabályaikat [helyesen: nemzetközi magánjogi jogszabályaikat] is.
(2)   Az 1) bekezdés [helyesen: (1) bekezdés] rendelkezései olyan egyéb követelésekre is alkalmazandók, amelyek a 95. cikkben foglalt tevékenységek folytatása vagy az azoktól való tartózkodás nyomán a közösségi növényfajta‑oltalmi jog iránti kérelem közzététele és a kérelem elbírálása között eltelt időben merülnek fel.
(3)   A közösségi növényfajta‑oltalmi jog jogi hatását minden más vonatkozásban e rendelet határozza meg.”
7.
Az eljárási szabályok vonatkozásában a rendelet 103. cikke szerint a joghatósággal rendelkező tagállam jogának azon rendelkezéseit kell alkalmazni, amelyek az érintett nemzeti tulajdonjoggal kapcsolatos, azonos típusú keresetekre vonatkoznak.
8.
A 2100/94 rendelet 107. cikkével összhangban „[a] tagállamok megtesznek minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a közösségi növényfajta‑oltalmi jogok bitorlásának szankcionálására ugyanazon rendelkezések kerüljenek alkalmazásra, mint amelyek a vonatkozó nemzeti jogok megsértése esetén alkalmazandók”.
B – A 2004/48 irányelv
9.
A 2004/48 irányelv (10) preambulumbekezdése értelmében az irányelv általános célja a „[szellemi tulajdonra vonatkozó] [tagállami] jogszabályok egymáshoz való közelítése egy magas, egyenértékű és egységes védelmi szint belső piacon belüli biztosítása érdekében”.
10.
Ugyanezen irányelv (26) preambulumbekezdése kimondja:
„Az olyan jogsértő által elkövetett jogsértésből fakadó sérelem orvoslása érdekében, aki úgy fejti ki a tevékenységet, hogy tudja, vagy kellő gondosság mellett tudnia kellene, hogy az jogsértést valósít meg, a jogosult részére fizetendő kártérítés összegének figyelemmel kell lennie valamennyi irányadó szempontra, így például a jogosult elmaradt hasznára vagy a jogsértő által elért jogtalan haszonra, valamint szükség esetén a jogosult által elszenvedett nem vagyoni kárra. E helyett, például amennyiben nehéz lenne számszerűsíteni a ténylegesen elszenvedett kár összegét, a kár összegét olyan kritériumok alapján is meg lehet állapítani, mint a jogdíjak vagy licencdíjak, amelyeket a jogsértőnek fizetnie kellett volna, ha engedélyt kért volna az érintett szellemi tulajdonjog felhasználására. Ennek célja nem az, hogy büntető jellegű kártérítés előírásának kötelezettségét vezesse be, hanem hogy objektív kritériumon alapuló, kiegyenlítő jellegű kártérítést tegyen lehetővé, figyelembe véve azokat a költségeket, amelyek a jogosult oldalán például a jogsértés megállapításával és az elkövetőjének felkutatásával összefüggésben merültek fel.”
11.
Az említett irányelv „Hatály” címet viselő 2. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A közösségi vagy tagállami jogszabályokban esetlegesen foglalt eszközök sérelme nélkül – amennyiben azok kedvezőbbek a jogosultak számára – az ebben az irányelvben foglalt intézkedéseket, eljárásokat és jogorvoslatokat a 3. cikkel összhangban alkalmazni kell a közösségi jogban és/vagy az érintett tagállam nemzeti jogában foglalt bármely szellemi tulajdonjog megsértése esetén.”
12.
Ugyanezen irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamok által előírt intézkedéseknek, eljárásoknak és jogorvoslatoknak „hatásosnak, arányosnak és elrettentőnek kell lenniük”.
13.
A 2004/48 irányelv 13. cikke szerint:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy az illetékes bíróságok a sértett fél kérelmére elrendeljék, hogy a jogsértő, aki tudta, vagy kellő gondosság mellett tudnia kellett volna, hogy jogsértést valósít meg, a jogosult számára a jogsértés folytán elszenvedett tényleges kárnak megfelelő kártérítést fizessen.
A bíróságok a kár megállapításakor:
a)
figyelembe vesznek minden megfelelő szempontot, úgy mint a kedvezőtlen gazdasági kihatásokat, ideértve a sértett fél elmaradt hasznát, a jogsértő jogtalan gazdagodását, és indokolt esetben a nem tisztán gazdasági tényezőket, mint a jogosultnak a jogsértés által okozott nem vagyoni kárát,
vagy
b)
az a) bekezdés [helyesen: pont] alkalmazása helyett a kárt indokolt esetben átalányösszegben állapíthatják meg olyan tényezők alapján, mint legalább azon díjazás vagy jogdíjak összege, amely a jogosultat megillette volna, ha az adott szellemi tulajdonjog felhasználására a jogsértő engedélyt kért volna.
(2)   Azokban az esetekben, amelyekben a jogsértő úgy fejtette ki tevékenységét, hogy nem tudta, vagy kellő gondosság mellett nem kellett tudnia, hogy jogsértést valósít meg, a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a bíróságok rendeljék el a gazdagodás megtérítését vagy kártérítés fizetését, amelynek összegét előre meghatározhatják.”
14.
Az irányelv 14. cikke szerint „[a] tagállamok biztosítják, hogy a nyertes fél oldalán felmerülő észszerű és arányos költségeket főszabályként a vesztes fél viselje, ha méltányossági okok ennek nem mondanak ellent”.
III – Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
15.
J. Hansson a cseppecskevirág fajhoz tartozó, „Lemon Symphony” nevű EU 4282 közösségi növényfajta bejegyzett jogosultja. 2002 és 2009 között a Jungpflanzen Grünewald a jogosult engedélye nélkül forgalmazta az ehhez a fajtához tartozó virágokat „Summerdaisy’s Alexander” név alatt.
16.
Az oltalom alatt álló növényfajta bitorlására hivatkozva J. Hansson azt kérte a Landgericht Düsseldorftól (Düsseldorf város területi bírósága), hogy ideiglenes intézkedés útján tiltsa meg e tevékenység gyakorlását. Mind ez a bíróság, mind a fellebbviteli bíróságként eljáró Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság) elutasította e kérelmet amiatt, hogy J. Hansson nem bizonyította kellőképpen a bitorlás fennállását. J. Hanssont kötelezték mindkét ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeinek a viselésére.
17.
Az ezt követő érdemi eljárás keretében a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság) jogerősen megállapította a bitorlás fennállását.
18.
J. Hansson ezt követően ismét a Landgericht Düsseldorfhoz (Düsseldorf város területi bírósága) fordult az állítása szerint általa e bitorlás következtében elszenvedett kár megtérítése iránt. E jogcímen a következő összegek megfizetését követelte:
—
66231,74 euró, amely az oltalom alatt álló növényfajtára irányadó licenciaszerződések keretében meghatározott díjösszegek és az alapeljárás alperese által e növényfajtából 2002 és 2009 között értékesített példányok számának szorzata;
—
az előbbi összeg felének megfelelő 33115,89 euró, „a bitorlási pótdíj” címén, amely az egyedi eset körülményeinek figyelembevételét és annak megelőzését szolgálja, hogy a jogsértő ne kerüljön előnyösebb helyzetbe a licenciajogosultakhoz képest;
—
6067,35 euró, amely az ügyvéddel folytatott tárgyalásokra való utazás költségeit, valamint az odautazásra és a periratok elkészítésére fordított időt fedezi; és
—
az e három összeget terhelő késedelmi kamatok.
19.
A Landgericht Düsseldorf (Düsseldorf város területi bírósága) az alapeljárás alperesét az első összeg késedelmi kamattal növelt összegének a megfizetésére kötelezte. Ezzel szemben ez a bíróság elutasította a „bitorlási pótdíj” megítélését, amiatt, hogy e pótdíj olyan büntető jelleget képvisel, amelyet sem a 2100/94 rendelet, sem a 2004/48 irányelv, sem pedig a nemzeti jog nem ismer. A bíróság elutasította továbbá az egyéb költségek és J. Hansson által az ügyre fordított idő megtérítésére irányuló kérelmet. Ezzel kapcsolatban a bíróság külön kiemelte, hogy a fél által az ügy előkészítése során személyesen elvégzett feladatokkal kapcsolatos ráfordítások főszabály szerint nem téríthetők meg, sem a költségek megállapítására irányuló eljárás keretében, sem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése alapján.
20.
Mindkét fél fellebbezést terjesztett az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság) elé. A felek lényegében az elsőfokú bíróság által J. Hansson részére a rendelet 94. cikkének (1) és (2) bekezdése járó összeg megítélését vitatják.
21.
J. Hansson különösen arra hivatkozik, hogy a Landgericht Düsseldorf (Düsseldorf város területi bírósága) tévesen számította ki az említett 94. cikk (1) bekezdése szerinti méltányos díjazást, amikor ez utóbbit kizárólag az oltalom alatt álló növényfajtára irányadó licenciaszerződésekben megállapított szokásos díjra alapozta, miközben számos körülmény a díj pótdíjjal való kiegészítését igazolta. Másodlagosan, J. Hansson azt állítja, hogy a rendelkezés (2) bekezdése alapján nem csupán az ezen díj alapján meghatározott méltányos díjazás illeti meg, hanem a jogsértő oldalán keletkezett előnyök megtérítése is, amelyek összege 66703,14 euró.
22.
A Jungpflanzen Grünewald vitatja azon díjösszegek szokásos jellegét, amelyek alapján az elsőfokú bíróság meghatározta a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése szerinti méltányos díjazást. Másfelől, az alapeljárás felperese által a fellebbezése alátámasztására felhozott érvekre adott válaszként a Jungpflanzen Grünewald úgy érvel, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – a méltányos díjazás kiszámítása érdekében – nem emelheti meg a licencia alapján végzett előállításért járó szokásos díjat egy átalányjellegű pótdíjjal. A Jungpflanzen Grünewald továbbá vitat számos olyan körülményt, amelyre J. Hansson a szóban forgó díj felemelése iránti kérelme alátámasztására hivatkozik.
23.
Az alapeljárás alperese ezen túlmenően úgy véli, hogy ő minden rosszhiszeműség nélkül végezte a bitorlást megvalósító tevékenységeket, illetve e téren őt legfeljebb enyhe gondatlanság terheli. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor kifejti, hogy álláspontja szerint ez utóbbi rosszhiszeműen járt el.
24.
E körülmények között az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság) úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A jogsértő által a [2100/94] rendelet 94. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján a közösségi növényfajta‑oltalmi jogok jogosultjának arra tekintettel fizetendő »arányos kártérítés [helyesen: méltányos díjazás]« meghatározása során, hogy jogosulatlanul folytatta a rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében megjelölt tevékenységeket, az ugyanazon a területen a [2100/94] rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében megjelölt tevékenységek tekintetében általában alkalmazott licenciaszerződések alapján fizetendő szokásos díjból kiindulva minden esetben meg kell‑e állapítani átalány jelleggel egy további, meghatározott »bitorlási pótdíjat« is? Ez következik a [2004/48] irányelv 13. cikke (1) bekezdésének második mondatából?
2)
A jogsértő által a [2100/94] rendelet 94. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján a közösségi növényfajta‑oltalmi jogok jogosultjának arra tekintettel fizetendő »arányos kártérítés [helyesen: méltányos díjazás]« meghatározása során, hogy jogosulatlanul folytatta a rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében megjelölt tevékenységeket, az ugyanazon a területen, a rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében megjelölt tevékenységek tekintetében általában alkalmazott licenciaszerződések alapján fizetendő szokásos díjból kiindulva a konkrét egyedi esetben díjnövelő tényezőként figyelembe kell‑e venni a következő megfontolásokat, illetve körülményeket is:
a)
azt a körülményt, hogy a bitorlás idején a hivatkozott növényfajta olyan növényfajta volt, amely különös tulajdonságai miatt egyedülálló volt a piacon, ha a szokásos díjat a hivatkozott növényfajta tekintetében bevett hasznosítási szerződésekkel és elszámolásokkal próbálják meghatározni?
Amennyiben e körülmény figyelembevétele szóba jön az egyedi esetben:
Csak akkor engedhető‑e meg a díj növelése, ha az eljárás tárgyát képező növényfajta egyedülállóságát megalapozó jellemzők szerepelnek a fajtaoltalmi leírásban?
b)
azt a körülményt, hogy a hivatkozott növényfajtát a bitorlás tárgyát képező növényfajta forgalombahozatalának időpontjában már nagy sikerrel forgalmazták, miáltal a jogsértő megtakarította a bitorlás tárgyát képező növényfajta saját maga általi piaci bevezetésének költségeit, amennyiben a szokásos díjat a hivatkozott növényfajta tekintetében bevett hasznosítási szerződésekkel és elszámolásokkal próbálják meghatározni;
c)
azt a körülményt, hogy a hivatkozott növényfajta bitorlásának terjedelme, időtartamát és az eladott darabszámokat tekintve, átlagot meghaladó volt;
d)
azt a megfontolást, hogy a jogsértőnek – a hasznosítótól eltérően – nem kell attól tartania, hogy annak ellenére fizeti a díjat (és azt nem követelheti vissza), hogy a hivatkozott növényfajtát, amellyel szemben semmisnek nyilvánítás iránti kérelmet terjesztenek elő, később semmisnek nyilvánítják;
e)
azt a körülményt, hogy a jogsértő – a hasznosítók esetében megszokottaktól eltérően – nem volt köteles negyedévenként elszámolni;
f)
azt a megfontolást, hogy az oltalom alatt álló növényfajta jogosultja viseli az azzal járó inflációs kockázatot, hogy a bíróság előtti jogérvényesítés jelentős időszakot ölel át;
g)
azt a megfontolást, hogy az oltalom alatt álló növényfajta jogosultja a bíróság előtti jogérvényesítés szükségessége miatt – nem úgy, mint a hivatkozott növényfajta hasznosítására vonatkozó engedélyek megadásából származó bevételek elérése esetén – nem számolhat a hivatkozott növényfajtával elérhető bevételekkel;
h)
azt a megfontolást, hogy a hivatkozott növényfajta bitorlása esetén az oltalom alatt álló növényfajta jogosultja viseli mind a bíróság előtti eljárással összefüggő általános eljárási kockázatot, mind annak kockázatát, hogy végső soron nem lesz eredményes a végrehajtás a jogsértővel szemben;
i)
azt a megfontolást, hogy a hivatkozott növényfajta bitorlása esetén a jogsértő önkényes magatartása megfosztja az oltalom alatt álló növényfajta jogosultját annak szabadságától, hogy eldöntse, hogy egyáltalán megengedi‑e a jogsértőnek a hivatkozott növényfajta hasznosítását?
3)
A jogsértő által a [2100/94] rendelet 94. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján a közösségi növényfajta‑oltalmi jogok jogosultjának arra tekintettel fizetendő »arányos kártérítés [helyesen: méltányos díjazás]« meghatározása során, hogy jogosulatlanul folytatta a rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében megjelölt tevékenységeket, figyelembe kell‑e venni az évente fizetendő díjnak a szokásos késedelmi kamatláb szerinti kamatait, ha abból kell kiindulni, hogy észszerűen eljáró szerződő felek előírtak volna ilyen kamatokat?
4)
A jogsértő által a [2100/94] rendelet 94. cikke (2) bekezdésének első mondata alapján a közösségi növényfajta‑oltalmi jogok jogosultja részére arra tekintettel megtérítendő, a »tevékenység eredményeképpen bekövetkező minden egyéb kár« kiszámítása során, hogy jogosulatlanul folytatta a rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében megjelölt tevékenységeket, az ugyanazon a területen az említett rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében megjelölt tevékenységek tekintetében általában alkalmazott licenciaszerződések alapján fizetendő szokásos díj tekintendő‑e a számítás alapjának?
5)
Amennyiben a negyedik kérdésre adott válasz igenlő:
a)
A [2100/94] rendelet 94. cikke (2) bekezdésének első mondata szerinti »egyéb kárnak« valamely szokásos licenciaszerződés alapján való kiszámítása során egyedi esetben a második kérdés a)–i) pontjában megnevezett megfontolásokat, illetve körülményeket és/vagy azt a körülményt, hogy az oltalom alatt álló növényfajta jogosultjának a bíróság előtti jogérvényesítés szükségessége miatt személyesen rá kell fordítania a szokásos időt a bitorlás felderítésére és az üggyel való foglalkozásra, és a növényfajta‑oltalmi jogok bitorlása esetén szokásos mértékben fel kell derítenie a növényfajta‑oltalmi jogok bitorlását, figyelembe kell‑e venni oly módon, hogy azok igazolják a szokásos díj növelését?
b)
A [2100/94] rendelet 94. cikke (2) bekezdésének első mondata szerinti »egyéb kárnak« valamely szokásos licenciaszerződés alapján való kiszámítása során minden esetben meg kell‑e állapítani átalányjelleggel egy további, meghatározott »bitorlási pótdíjat« is? Ez a [2004/48] irányelv 13. cikke (1) bekezdésének második mondatából következik?
c)
A [2100/94] rendelet 94. cikke (2) bekezdésének első mondata szerinti »egyéb kárnak« az általában alkalmazott licenciaszerződések alapján való kiszámítása során figyelembe kell‑e venni az évente fizetendő díjnak a szokásos késedelmi kamatláb mértéke szerinti kamatait, ha abból kell kiindulni, hogy észszerűen eljáró szerződő felek előírtak volna ilyen kamatokat?
6)
Úgy kell‑e értelmezni a [2100/94] rendelet 94. cikke (2) bekezdésének [első] mondatát, hogy a jogsértő által realizált nyereség az e rendelkezés értelmében vett olyan »egyéb kár«, amely a [2100/94] rendelet 94. cikkének (1) bekezdése szerinti »arányos kártérítés [helyesen: méltányos díjazás]« mellett követelhető, vagy a [2100/94] rendelet 94. cikke (2) bekezdésének első mondata alapján fizetendő, bitorlásból származó nyereséggel csak a 94. cikk (1) bekezdése szerinti méltányos díjazás alternatívájaként tartoznak felróható magatartás esetén?
7)
Ellentétesek‑e a [2100/94] rendelet 94. cikkének (2) bekezdéséből eredő kártérítési igénnyel az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek szerint az oltalom alatt álló növényfajta jogosultja, akit a növényfajta‑oltalmi jogok bitorlása miatti, ideiglenes intézkedés hozatalára irányuló eljárásban jogerősen ezen eljárás költségeinek viselésére köteleztek, e költségek megtérítését akkor sem kérheti az anyagi jogra hivatkozva, ha pernyertes lesz az ugyanezen növényfajta‑oltalmi jogok bitorlása miatti, az ügy érdemére vonatkozó későbbi eljárásban?
8)
Ellentétesek‑e a [2100/94] rendelet 94. cikkének (2) bekezdéséből eredő kártérítési igényjogosultsággal az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek szerint a károsult a kártérítési igény peren kívüli és peres érvényesítésére fordított időért nem kérhet kártérítést a költségek megállapítására irányuló eljárás szűk keretein kívül, amennyiben az időráfordítás nem haladja meg a szokásos mértéket?”
25.
J. Hansson, a Jungpflanzen Grünewald, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztettek elő, és megjelentek a 2015. november 12‑én tartott tárgyaláson.
IV – Elemzés
A – Előzetes megfontolások
26.
A jelen ügy azt igényli a Bíróságtól, hogy egyrészt tisztázza a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) és (2) bekezdése közötti kapcsolatot, amely – a bitorlás szándékos (vagy gondatlan) jellegétől függően – szabályozza a bitorlás által jogaiban megsértett közösséginövényfajta‑jogosult kártérítési jogának terjedelmét. Másrészt lehetőséget kínál a Bíróság számára, hogy pontosítsa az ilyen kártérítés összegének kiszámítása során alkalmazott módszereket.
27.
Bevezetésként először is szeretném pontosítani az említett rendelet 94. cikkének általános célkitűzését, valamint e rendelkezés (1) és (2) bekezdésének különös célkitűzéseit. Ezt követően, annak érdekében, hogy jobban behatároljuk a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseinek terjedelmét, megkülönböztetem a megtérítendő kár alkotóelemeinek meghatározását érintő kérdést azon módszerek kérdésétől, amelyek lehetővé teszik e kár számszerű megállapítását és ennek folytán a kártérítés összegének meghatározását.
1. A 2100/94 rendelet 94. cikkének célkitűzéseiről
28.
A 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése, amely az első három előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tárgyát képezi, a jogsértőt „arányos kártérítés [helyesen: méltányos díjazás]” fizetésére kötelezi a bitorlás által sértett személy részére, függetlenül a szubjektív körülményektől. A rendelkezés (2) bekezdése értelmében – amelynek az értelmezését a kérdést előterjesztő bíróság a negyedik és nyolcadik kérdésében kéri – a jogsértőnek, amennyiben szándékosan vagy gondatlanul járt el, meg kell térítenie a jogosultnak minden olyan „kárát”, amely a bitorlás következtében merült fel.
29.
Az említett rendelet 94. cikkének célkitűzéseit, valamint a bekezdései közötti kapcsolatot illetően a rendelkezés (2) bekezdésének szövege – különösen a dán, az angol, és a portugál nyelvi változatokban (
4
) – három szempontból tűnik iránymutatónak számomra.
30.
Először is, az „eventuel yderligere opstået skade”, az „any further damage” és a „quaisquer danos suplementares” kifejezések használata, álláspontom szerint, azt jelentik, hogy a rendelkezés a jogosult által a bitorlás következtében elszenvedett kár egészének a megtérítését kívánja biztosítani, vagy, másként fogalmazva, a jogosultat vissza kívánja helyezni abba a helyzetbe, amelyben a bitorlás meg nem történte esetén lenne. (
5
)
31.
Másodszor, e szövegezés arra mutat rá, hogy a kártérítési célkitűzés nem csupán a (2) bekezdésben jelenik meg, hanem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdésében is. Az „eventuel yderligere opstået skade”, az „any further damage” és a „quaisquer danos suplementares” kifejezések azt feltételezik ugyanis, hogy az (1) bekezdés szerinti méltányos díjazás megfizetése már a jogosult által elszenvedett kár egy részének a megtérítését célozza. (
6
) A Bíróság egyébként a Geistbeck ítéletben megállapította, hogy a 94. cikk, összességében véve, a „jogosult által elszenvedett kár megtérítésére vonatkozik […]” (
7
).
32.
Harmadszor, e szövegezés kiemeli az említett (2) bekezdés alapján fizetett kártérítés másodlagos jellegét abban az értelemben, hogy ez a rendelkezés minden olyan kárra vonatkozik, amelyet a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján még nem térítettek meg. Következésképpen e rendelkezés kizárja a különböző kártérítési jogcímek kettős figyelembevételét. E jogcímek tehát megoszlanak aszerint, hogy a kártérítési kötelezettség az (1) bekezdés értelmében minden jogsértőt, vagy a 94. cikk (2) bekezdése szerint csak a szándékosan vagy gondatlanul eljáró jogsértőt terheli.
33.
Másrészt, mind a rendelkezés szövegéből, mind a 2100/94 rendelet rendszeréből arra következtetek, hogy a rendelet nem más célt szolgál, mint a jogosult által elszenvedett kár teljes megtérítésének biztosítását.
34.
A „kártérítésre kötelezhető” kifejezés alkalmazása ugyanis álláspontom szerint kizár minden olyan értelmezést, amely szerint a szóban forgó rendelkezés úgynevezett „büntető” jelleget öltene, amelynek keretében a jogosult számára az általa elszenvedett kár megtérítéséhez szükséges összeget meghaladó kártérítés megítélésére kerülhetne sor.
35.
A 2100/94 rendelet más rendelkezései, ezzel szemben, lehetővé teszik olyan kötelezettségek kiszabását a jogsértővel szemben, amelyek átfedik egymást a kártérítési kötelezettséggel. A büntető cél ennélfogva elérhető büntető jellegű szankciók útján, amelyek – e rendelet 107. cikkével (
8
) összhangban – európai uniós szintű harmonizáció hiányában (
9
) a tagállamok belső jogának hatálya alá tartoznak. Az említett rendelet 97. cikkének (1) bekezdésével összhangban a tagállamok akár túl is léphetik a pusztán kártérítési célkitűzést azáltal, hogy nemzeti jogukban előírják a jogsértő által a jogosult vagy az engedélyes hátrányára elért azon nyereség visszatérítését, amely meghaladja a jogosult által elszenvedett kár összegét; erre majd visszatérek a hatodik kérdést érintő elemzésem keretében.
2. A megtérítendő kárral kapcsolatos kártérítési jogcímek meghatározása és a kártérítési módszer közötti különbségről
36.
Szintén hasznosnak vélem hangsúlyozni elemzésem háttereként, hogy különbséget kell tenni egyrészt a megtérítendő kár elemeinek meghatározása, másrészt pedig a kár nagyságának felmérése és a kártérítés összegének meghatározása között.
37.
A kár megtérítése jogcímeinek meghatározása annak a kártérítési alanyi jognak a terjedelmét hivatott tisztázni, amelyet a 2100/94 rendelet 94. cikke biztosít a jogában sértett jogosult számára, azaz, más szóval, a károkozás különböző szakaszainak a beazonosítását célozza, amelyek vonatkozásában a jogosult a szóban forgó rendelkezés (1), illetve (2) bekezdése alapján kártérítést követelhet. Ez a művelet, ennélfogva, a rendelkezés által célzott eredményt érinti.
38.
Ebbe a kontextusba illeszkedik a második és a harmadik kérdés, amelyek azon elemek beazonosítására vonatkoznak, amelyeket az említett 94. cikk (1) bekezdése szerinti méltányos díjazás kiszámítása során figyelembe kell venni. Ugyanez elmondható az ötödik kérdés a) és c) pontja, valamint a hetedik és a nyolcadik kérdés vonatkozásában is, amelyek a rendelkezés (2) bekezdése értelmében megtérítendő kár meghatározására vonatkoznak.
39.
A kár nagyságának felmérése és a kártérítés összegének a meghatározása azt kívánja meg a nemzeti bíróságoktól, hogy a konkrét ügyekben válasszanak ki egy olyan módszert, amely lehetővé teszi a megtérítendő kár számszerű nagyságának felmérését, és következésképpen a jogsértőt terhelő kártérítés összegének meghatározását. Ennek megvalósítása a gyakorlatban nehéznek bizonyulhat, különös tekintettel a különböző kártérítési jogcímek bizonyításának nehézségére.
40.
Ebből a szemszögből kívánom vizsgálni az első és a negyedik kérdést, valamint az ötödik kérdés b) pontját, amelyekkel a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) és/vagy (2) bekezdése alapján a jogosultat megillető kártérítést az oltalom alatt álló növényfajtára irányadó, az érintett piacon létező licenciaszerződésekben meghatározott jogdíj alapján kell‑e kiszámítani, adott esetben kiegészítve egy többletként felszámított átalányösszeggel. A jogsértő által megvalósított nyereség visszatérítésével kapcsolatos hatodik kérdés lényegében szintén a szóban forgó rendelkezés alapján érvényesíthető kártérítés számítási módjára vonatkozik.
41.
A hivatkozott 94. cikk ugyanakkor nem foglalkozik részletesen a kár becslésének módszerével és a kártérítés összegének meghatározásával. Álláspontom szerint ennek az a magyarázata, hogy a 2100/94 rendeletnek nem képezi elsődleges célját a bitorlást szankcionáló polgári jogi jogorvoslatok harmonizációja. Ezzel szemben ezt a célkitűzést kívánja megvalósítani a 2004/48 irányelv, amely ennélfogva kiegészítő pontosításokat adhat a szóban forgó módszerekkel kapcsolatban. Ebből a szempontból szükségesnek vélem eleve megvizsgálni, hogy ez az irányelv alkalmazandó‑e a közösségi növényfajta‑oltalom megsértésére, és – igenlő válasz esetén – pontosítani, hogy milyen kapcsolatban áll a szóban forgó rendelettel.
B – A 2004/48 irányelvnek a közösségi növényfajta‑oltalomra történő alkalmazhatóságáról és a 2100/94 rendelettel való kapcsolatáról
1. A közösségi növényfajta‑oltalmi jogoknak a 2004/48 irányelv hatálya alá vonásáról
42.
Amint az a 2. cikkének (1) bekezdéséből kiolvasható, a 2004/48 irányelv, átfogó módon, alkalmazandó az uniós jogban és/vagy a tagállamok nemzeti jogában meghatározott bármely szellemi tulajdonjog megsértése esetén. J. Hansson és a Bizottság véleményéhez hasonlóan (
10
) úgy vélem, hogy ezek a jogok magukban foglalják a közösségi növényfajta‑oltalomhoz való jogot is.
43.
Az alapeljárás alperesének érvelése, amely a 2100/94 rendelet 97. cikkének (3) bekezdésén alapul, nem alkalmas e megállapítás megkérdőjelezésére.
44.
Az alapeljárás alperese lényegében azt állítja, hogy egyrészt a 2004/48 irányelv rendelkezései nem alkalmazhatóak a közösségi növényfajta‑oltalomra azért, mert a 2100/94 rendelet 97. cikkének (3) bekezdése értelmében az e rendelkezés (1) és (2) bekezdésében foglalt korlátozások kivételével „[ezen oltalom] jogi hatását minden más vonatkozásban e rendelet határozza meg”.
45.
E tekintetben álláspontom szerint az vezethető le e rendelet 97. cikkének címéből („A nemzeti jog kiegészítő rendelkezéseinek alkalmazása […]”), hogy a rendelkezés (3) bekezdése kizárólag a nemzeti jog, és nem a többi közösségi jogszabály – így a rendelet hatálybalépésekor még nem létező 2004/48 irányelv – alkalmazását zárja ki. (
11
)
46.
Másrészt, a Jungpflanzen Grünewald arra hivatkozik, hogy a rendelet 97. cikkének (3) bekezdése ugyancsak tiltja a 2004/48 irányelvet átültető nemzeti rendelkezések alkalmazását a közösségi növényfajta‑oltalom területén.
47.
Álláspontom szerint ezt a megközelítést nem támasztja alá a rendelkezés által megvalósítani kívánt célkitűzés, amely a 2100/94 rendelet (23) preambulumbekezdésében jelenik meg, és amelynek értelmében a rendelkezés célja a rendelet szerepének a tisztázása „a tagállamok nem harmonizált jogi rendelkezésekhez [helyesen: rendelkezéseihez]” képest. Ebből a szempontból a rendelet 97. cikke szerinti „nemzeti jog” nem foglalja magában a 2004/48 irányelvet átültető nemzeti jogot.
2. A 2004/48 irányelv és a 2100/94 rendelet kapcsolatáról
48.
A 2004/48 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében az irányelv csupán a szellemi tulajdonjog oltalmának minimális harmonizálását célozza közösségi vagy tagállami jogszabályokban esetlegesen foglalt eszközök sérelme nélkül, amennyiben azok kedvezőbbek a jogosultak számára. (
12
)
49.
A jelen esetben a 2100/94 rendelet tágabb oltalmat biztosít, mint az irányelv, mivel a rendelet 94. cikkének (1) bekezdése méltányos díjazás fizetésére kötelezi a jogsértőt akkor is, ha a bitorlás szándékosság vagy gondatlanság nélkül valósult meg. Ezzel szemben az irányelv 13. cikkének (2) bekezdése a tagállamok mérlegelésére bízza, hogy rendelkezésük szerint az illetékes bíróságok elrendeljék‑e a kártérítés fizetését azokban az esetekben, amelyekben a jogsértő úgy fejtette ki tevékenységét, hogy nem tudta, vagy kellő gondosság mellett nem kellett tudnia, hogy jogsértést valósít meg. (
13
)
50.
Mindazonáltal a rendelet egyetlen rendelkezése sem pontosítja úgy, ahogyan a 2004/48 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése, a bitorlás következményeit enyhítő kártérítés meghatározásának módszerét. A 2100/94 rendelet nem rendelkezik a perköltségek megtérítéséről sem, amelyek ugyanakkor az irányelv 14. cikkének tárgyát képezik.
51.
E körülmények között nem vagyok meggyőződve arról, hogy a rendelet 94. és azt követő cikkei lex specialist képeznek, amint azt a Bizottság állítja, az irányelvhez, különösen annak 13. és 14. cikkéhez képest. Álláspontom szerint e rendelkezések inkább egymást kiegészítő kapcsolatban állnak. Ennélfogva ezeket együtt kellene alkalmazni a közösségi növényfajta‑oltalomhoz való jog megsértése esetén. E tekintetben be fogom mutatni, hogy nem létezik semmiféle ellentmondás a jelen ügyben érintett két jogszabály rendelkezései között, ami a két jogszabály harmonikus egymás mellett létezését vonja maga után.
52.
A 2004/48 irányelv adott esetben_a körülmények olyan releváns elemét képezheti, amelyet figyelembe kell venni a 2100/94 rendelet értelmezése céljából. (
14
) Ugyanakkor el kell kerülni, hogy a rendelet szövegösszefüggés alapján történő értelmezésének álcája alatt az irányelvből átemelve olyan közvetlenül alkalmazandó jogokat hozzunk létre, amelyeket a rendelet nem erősít meg.
3. A 2004/48 irányelvnek az alapeljárás keretében történő alkalmazásáról
53.
A Jungpflanzen Grünewald mindazonáltal vitatja, hogy a 2004/48 irányelv alkalmazandó volna az alapeljárásban, amiatt, hogy azt nem ültették át megfelelően a német jogba. A Jungpflanzen Grünewald szerint az irányelvet átültető jogszabály kizárólag a nemzeti növényfajta‑oltalomra alkalmazandó, a közösségi oltalomra azonban nem. Ennélfogva a Bíróságnak az irányelvek „horizontális” közvetlen hatályának hiányára irányadó állandó ítélkezési gyakorlatára (
15
) figyelemmel az irányelv rendelkezései nem alkalmazhatóak közvetlenül a magánszemélyek közötti jogviszonyokban.
54.
A Bíróságnak nincs felhatalmazása a jelen ügy keretében arról nyilatkozni, hogy a 2004/48 irányelvet elégségesen és megfelelően ültették‑e át a német jogba.
55.
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság kötelezettsége, hogy nemzeti joga irányadó szabályainak értelmezésekor és alkalmazásakor az irányelv tartalmát figyelembe vegye (
16
) annyiban, amennyiben a releváns nemzeti rendelkezések szövege ezt nem tiltja. (
17
) A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság nem emelt ki egyetlen olyan nemzeti jogi rendelkezést sem, amely a szóban forgó irányelv 13. és 14. cikkével – azoknak a jelen indítványban általam előadott értelmezésével – összeegyeztethetetlennek tűnne.
C – A 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése szerinti
„arányos kártérítésre [helyesen: méltányos díjazásra]
” vonatkozó első három kérdésről
56.
Első három kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése szerinti méltányos díjazás az oltalom alatt álló növényfajtára irányadó, az érintett piacon létező licenciaszerződésekben meghatározott díjra (a továbbiakban: szokásos díj) korlátozódik‑e, vagy az a következőképpen kiszámított összegnek felel‑e meg: i. a szokásos díj módosítva oly módon, hogy az tükrözze a jogsértő helyzetét jellemző körülményeket, szemben a jogosult helyzetével (második kérdés); ii. a szokásos díj késedelmi kamattal növelt összege (harmadik kérdés), és/vagy iii. a szokásos díj átalányösszeggel növelt összege (első kérdés).
57.
A 94. cikk (1) bekezdésében meghatározott célok fényében először is azt a megközelítést támogatom, amely szerint a rendelkezés szerinti méltányos díjazás megfelel annak a díjnak, amelyet a jogsértőnek meg kellett volna fizetnie a jogosultnak abban az esetben, ha engedélyt kér az oltalom alatt álló növényfajta forgalmazására, figyelembe véve az ügy mindazon körülményeit, amelyeket az észszerűen eljáró szerződéses partnerek figyelembe vettek volna (a továbbiakban: feltételezett díj); ez nem felel meg minden esetben a szokásos díjnak. Másodszor arra adok magyarázatot, hogy bár az így meghatározott méltányos díjazás megállapítása nem vonja szükségszerűen maga után azt, hogy a szokásos díjat egy átalányösszeggel kell növelni, az ilyen gyakorlatot abban az esetben lehet engedélyezni, ha ez a növelés kizárólag azon körülmények tükrözéséhez szükséges, amelyek miatt a jogsértő helyzete előnyösebb a referenciaként használt licenciaengedélyesek helyzetéhez képest.
1. A méltányos díjazásnak a „felételezett díjjal” való azonosnak tekintése
58.
A Bíróság a Geistbeck ítéletben már tisztázta, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése célja annak az előnynek a megtérítése, amelyre a jogsértő azáltal tett szert, hogy nem fizette meg az érintett növényfajta engedélyezett előállításáért felszámított díjat. (
18
) A jogosult helyzetét figyelembe véve e rendelkezés célja tehát az ez utóbbi által amiatt elszenvedett kár megtérítése, hogy nem illette meg ilyen díj az elkövető tevékenysége következtében, „anélkül azonban, hogy tekintetbe venné az említett [méltányos] díjazás meg nem fizetéséhez kapcsolódó károkon kívüli egyéb károk megtérítését” (
19
).
59.
Álláspontom szerint ugyanebből az ítéletből következik, hogy az a kár, amelyet a 94. cikk (1) bekezdése kíván megtéríteni, nem önmagában a szokásos díj ki nem fizetett összegének felel meg, hanem annak a feltételezett díjnak, amelyet a bitorlást elkövetőnek az adott ügyre jellemző különös körülmények között meg kellett volna fizetnie abban az esetben, ha engedélyt kért volna az oltalom alatt álló növényfajta forgalmazásához. (
20
)
60.
A Bíróság ugyanis e helyt egyrészt úgy rendelkezett, hogy az engedéllyel történő előállításért felszámított szokásos díj a méltányos díjazás megállapításának „alapját” képezi. (
21
) Ennélfogva, álláspontom szerint, ez az összeg csak egy kiindulópontot jelent, amelyet az adott ügy körülményeitől függően kell kiigazítani. (
22
)
61.
Másrészt, a Bíróság hangsúlyozta, hogy el kell kerülni azt, hogy a méltányos díjazás összegének meghatározása az engedélyeshez képest előnyben részesítse a jogsértőt, aki nem tesz eleget a jogosulttal szembeni kötelezettségeinek. (
23
) Márpedig ilyen helyzet alakulna ki abban az esetben, ha mindkét személynek azonos díjat kellene fizetnie annak ellenére, hogy a jogsértő helyzetére jellemző egyes körülmények magasabb összegű díj meghatározását indokolták volna akkor, ha a jogosulttal licenciaszerződés megkötéséről tárgyaltak volna.
62.
Álláspontom szerint tehát a méltányos díjazás összegének tükröznie kell a jogsértő helyzetére jellemző körülményeket, szemben azzal a helyzettel, amelyben az engedélyesek voltak a referenciamegállapodások megkötése idején, annyiban, amennyiben az illetékes bíróság úgy határoz, hogy az észszerűen eljáró szerződéses partnerek ezeket figyelembe vették volna. Ezzel szemben azon körülmények, amelyeket az ilyen megállapodásokban rögzített szokásos díj összege már tükröz, nem vehetők másodszor is figyelembe, ezáltal növelve ezt az összeget a méltányos díjazás kiszámítása során.
63.
Mivel a nemzeti bíróságok vannak előnyösebb helyzetben az adott ügy tényállásához tartozó minden releváns körülmény értékelése szempontjából, e bíróságoknak széleskörű mérlegelési jogkörrel kell rendelkezniük e körülmények beazonosítása, és következtetésképpen a szóban forgó díjazás megállapítása terén. A kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben már előadta saját álláspontját a második kérdésében kiemelt tényezők figyelembevételét illetően. Nem kívánom ezt az álláspontot helyettesíteni a saját elemzésemmel, hanem csupán néhány általános megállapításra szorítkoznék:
—
Ez a bíróság úgy tartja, hogy a szokásos díj összege már eleve tükrözi azt az előnyt, amelyre a jogsértő szert tett az oltalom alatt álló növényfajta kizárólagosságából, annak kereskedelmi sikeréből, a piacra történő bevezetés költségeinek megtakarításából, valamint a bitorlás időbeli tartamából és volumenéből. Amennyiben ez a helyzet, én csatlakozom e bíróság azon megállapításához, amely szerint e tényezők nem igazolják a díj összegének bármely kiigazítását.
—
Feltételezve, hogy a bitorlás – időbeli tartama vagy volumene következtében – a méltányos díjazás meg nem fizetéséből eredő káron túlmenő különös kellemetlenségeket is okozott volna, ezeket nem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése, hanem a (2) bekezdés alapján kellene megtéríteni, feltéve, hogy az itt megjelölt szubjektív elem teljesül. (
24
) Ilyen kellemetlenségek adódhatnak többek között a piaci verseny esetleges torzulásából és az azt követő áresésből, amely arra készteti az engedélyeseket, hogy a szerződés szerinti díjak csökkentését követeljék, amint arra J. Hansson írásbeli észrevételeiben is hivatkozik.
—
A jogsértő mentesülése azon kockázat alól, hogy úgy kell a díjat megfizetnie, hogy a szóban forgó növényfajta‑oltalom későbbi megszűnése esetén nem tudja a megfizetett díjat visszaigényelni, álláspontom szerint olyan körülményt jelent, amely megkülönbözteti a jogsértő helyzetét az engedélyesek helyzetétől abban az esetben, ha a referencia‑licenciaszerződések nem rendelkeznek a díjak ilyen esetben történő visszatérítéséről.
—
Az a tény, hogy a jogsértőt nem kötik az engedélyest terhelő szerződéses kötelezettségek, többek között az elszámolás területén, álláspontom szerint ugyancsak azt indokolja, hogy az előbbitől megfizetni követelt ellentételezés eltérjen attól, amelyet az utóbbi tartozik megfizetni.
—
Ugyancsak ez a helyzet azon kellemetlenségek esetében, amelyeket a jogosult amiatt szenved el, hogy a jogsértő általában véve sokkal később teljesíti a méltányos díjazás fizetését, mint az engedélyes. Ezek a kellemetlenségek magukban foglalják a jogosultat terhelő negatív pénzforgalmi következményeket, valamint az esetleges inflációs kockázatokat, valamint azt, hogy a jogosult számára lehetetlenné válik előre tervezni azokkal a bevételekkel, amelyeket a jogsértőnek az oltalom alatt álló növényfajta forgalmazása után kellene megfizetnie. Álláspontom szerint a nemzeti bíróságok tudják figyelembe venni e körülményeket azáltal, hogy a méltányos díjazás összegét kiegészítik azon késedelmi kamatnak megfelelő összeggel, amelyet az észszerűen eljáró szerződéses partnerek kikötöttek volna (még akkor is, ha a referencia‑licenciaszerződés nem tartalmaz erre vonatkozó kikötést). A nemzeti bíróságok számára az is lehetséges, hogy – mérlegelési jogkörüket gyakorolva – ezen felül annyival emeljék a méltányos díjazást, amennyivel becslésük szerint a késedelmi kamatokkal növelt összeg alatta marad a méltányos díjazás kívánatos összegének.
—
Ezzel szemben a bírósági eljárás lefolytatásához, valamint az ítélet jogsértővel szembeni végrehajthatatlanságához fűződő kockázat álláspontom szerint a jogosult és az engedélyes közötti szerződéses jogviszony keretében is fennáll. A Bizottság egyébként felhívta a figyelmet arra, hogy általában ezt a kockázatot már figyelembe veszik az engedéllyel történő előállításért felszámított szokásos díj összegének megállapítása során.
—
Azon megállapítás, amely szerint a feltételezett díj meghatározása során a jogosult, úgymond, köteles „fiktív módon” tárgyalni a bitorlást elkövetett személlyel, álláspontom szerint, nem tartozik a szóban forgó 94. cikk (1) bekezdése alapján megtérítendő kár alá. A szerződéses partnerek szabad megválasztása ugyanis álláspontom szerint önmagában nem befolyásolja a licenciaszerződés keretében megállapított díj összegét.
—
A jogosult licenciapolitikáját érintő lehetséges torzulások, amelyek a hamis példányok piacon történő forgalmazásából erednek, álláspontom szerint nem kapcsolódnak közvetlenül a méltányos díjazás fizetésének elmulasztásához. Ezek a torzulások ezzel szemben adott esetben a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése szerinti kártérítési kötelezettséget vonhatják maguk után.
2. A szokásos díj összege átalányként történő növelésének lehetőségéről
64.
A korábban előadottak ekképpen pontosították a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése értelmében megtérítendő kár nagyságát. Most azzal a kérdéssel kívánok foglalkozni, amely a kár megtérítését célzó méltányos díjazás összegének megállapításához alkalmazandó módszerre vonatkozik: ezt az összeget az engedéllyel történő előállítás esetén felszámított szokásos díj átalányjellegű pótdíjjal való kiegészítése útján kell‑e (vagy lehet‑e) kiszámítani?
65.
Bár az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság) nem definiálja az „átalányjellegű pótdíj” kifejezést az első kérdése keretében, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem más részében egy indexek alapján meghatározott elméleti összegre hivatkozik. Ennélfogva, álláspontom szerint, ez a bíróság egy olyan összegre kíván hivatkozni, amely hozzáadódik a szokásos díjhoz, és amelyet méltányossági alapon biztosítanak abban az esetben, ha a méltányos díjazás megfizetésének hiányában a jogosult által ténylegesen elszenvedett kár minden egyes elemére vonatkozó bizonyíték hiányzik.
66.
Eleve kizárom, hogy a szóban forgó 94. cikk (1) bekezdése alapján fennállna egy ilyen pótdíj jogsértőre történő terhelésére vonatkozó kötelezettség. Álláspontom szerint ugyanis a méltányos díjazás annak a feltételezett díjnak felel meg, amelyet az észszerűen eljáró szerződéses partnerek az összes releváns körülményre tekintettel határoztak volna meg. Márpedig ezek a körülmények nem indokolják sem szükségszerűen, sem minden esetben azonos mértékben a számítás alapjául vett szokásos díj összegének növelését.
67.
A 2004/48 irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének b) pontja – amely úgy rendelkezik, hogy a nemzeti bíróságok „legalább” a feltételezett díj összege alapján, átalányösszegben állapíthatják meg a jogosult által elszenvedett kárt – nem ír elő kötelezettséget e tekintetben. Azon túlmenően ugyanis, hogy ez a rendelkezés csupán azt a feltételezett esetet rendezi, amikor a jogsértő „tudta, vagy kellő gondosság mellett tudnia kellett volna, hogy jogsértést valósít meg”, csupán arra kötelezi a tagállamokat, hogy biztosítsák a bíróságok számára az ilyen módszer alkalmazásának a lehetőségét az irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének a) pontjában szabályozott, „minden megfelelő szempontot” alapul vevő kártérítés meghatározásának alternatívájaként. A módszer kiválasztása ugyanakkor minden konkrét esetben az adott bíróságok kötelezettsége.
68.
Bár az első kérdés szövege kizárólag a szokásos díj átalányjellegű pótdíjjal történő kiegészítésére irányuló kötelezettségnek a létezésére vonatkozik, álláspontom szerint célszerű ugyancsak megvizsgálni, hogy e bíróságoknak egyáltalán van‑e lehetősége ekképpen eljárni.
69.
E tekintetben J. Hansson előadta, hogy mennyire nehéz számszerűen meghatározni minden olyan körülménynek a jelentőségét, amelyet az észszerűen eljáró szerződéses partnerek általában figyelembe vesznek az engedéllyel történő előállításért felszámított díj megállapításakor. A kérdést előterjesztő bíróság ugyancsak megállapította, hogy a feltételezett díj összegét – természetéből adódóan – nem lehet sem pontosan bizonyítani, sem pontosan kiszámítani. Álláspontom szerint ezek a megfontolások azt igazolják, hogy a nemzeti bíróságokat kell felhatalmazni ennek az összegnek a méltányos meghatározására, adott esetben felszámítva egy átalányjellegű pótdíjat a szokásos díj összegén felül.
70.
E körülmények között úgy vélem, hogy a méltányos díjazást nem lehet a szokásos díj összegét meghaladó átalánydíj alapján kiszámítani, kivéve, ha ez az átalánydíj kizárólag a szokásos díj megfizetésének elmaradását hivatott kompenzálni. Más szóval, az átalányjellegű pótdíj csak azon körülményeket tükrözheti, amelyeket az észszerűen eljáró szerződéses partnerek általában figyelembe vennének, amint az a jelen indítvány 63. pontjában is kifejtésre került. Az alapeljárás tárgyát képező ügyben tehát a kérdést előterjesztő bíróságnak kell mérlegelnie – a méltányosság követelménye, valamint az általa relevánsnak tartott körülmények alapján –, hogy a J. Hansson által követelt pótdíj megfelelő‑e egy ilyen célkitűzés megvalósításához, vagy, adott esetben, meg kell határoznia a pótdíj megfelelő szintjét.
71.
Ezzel szemben, egy ilyen emelt összeg nem foglalhatja magában a jogosult által elszenvedett kár azon elemeit, amelyek megtérítése nem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése, hanem ugyanezen cikk (2) bekezdése alapján lehetséges. Az ilyen emelt összeg még kevésbé lehet büntető jellegű. (
25
) E rendelkezés (1) bekezdése ugyanis a nem vétkes jogsértőre is vonatkozik, ennélfogva az elrettentés, és a fortiori, a büntetés kérdése nem releváns e körülmények között. (
26
)
D – A 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdésén alapuló kártérítésre vonatkozó negyedik, ötödik és hatodik kérdésről
72.
A továbbiakban a fennmaradó kérdéseket fogom vizsgálni, különbséget téve egyrészt a megtérítendő kár elemeinek meghatározása, másrészt pedig a megtérítendő kár becslése, és következtetésképpen a kártérítés összegének meghatározása között.
1. A 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdés alapján megtérítendő kár jogcímeiről
73.
Az ötödik kérdés a) és c) pontja, valamint a hetedik és a nyolcadik kérdés (amelyeket külön fogok vizsgálni a jelen indítvány 105–123. pontjában) legfőképpen arra irányulnak, hogy pontosítsák azokat a jogcímeket, amelyek alapján a jogosult – a jogsértő szándékos vagy gondatlan magatartása esetén – kártérítést követelhet a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése alapján. Ezek magukban foglalják a második kérdés keretében kiemelt körülményeket (amennyiben azokat még nem vették figyelembe a rendelkezés (1) bekezdése keretében), a bitorlás feltárására és a bírósági periratok előkészítésére szánt időt, valamint egyes további költségeket, amelyek a jogosult jogainak védelmével kapcsolatban merülnek fel? (
27
)
74.
Amint arra a jelen indítvány 32. pontjában is rámutattam, a szóban forgó 94. cikk (2) bekezdésén alapuló kártérítés maradvány jellegű, hiszen az a jogosult által elszenvedett kár minden olyan elemét lefedi, amelyet még nem vettek figyelembe a rendelkezés (1) bekezdése keretében.
75.
Következésképpen annyiban, amennyiben a nemzeti bíróság úgy határoz, hogy a második kérdés keretében felsorolt egyes körülmények nem keletkeztetnek olyan kárt, amely az (1) bekezdés szerinti méltányos díjazás jogosult számára történő kifizetésének az elmaradásából keletkezik, ezek – adott esetben – a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése szerinti kártérítésre adnak okot.
76.
E körülmények körébe tartozhat különösen a szerződéses partnerek szabad megválasztásának abból eredő korlátozása, hogy bitorlás esetén a jogosult csak utólag követelhet ellentételezést, valamint a licenciapolitikában ezt követően bekövetkező torzulások. Álláspontom szerint ebbe a körbe tartoznak az időleges vagy különös volumenű bitorlás következtében a piaci versenyben bekövetkező esetleges torzulások is.
77.
Ezzel szemben úgy gondolom, hogy a rendelet 94. cikkének (2) bekezdése nem írja elő a bitorlás feltárására, valamint a bírósági eljárás előkészítésére szánt idő és erőfeszítés megtérítését. A hetedik és a nyolcadik kérdést érintő elemzésemben (a jelen indítvány 105–123. pontjában) fogok erre kitérni.
2. A 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése szerinti kártérítés meghatározásának módjáról
78.
Negyedik kérdésével, valamint ötödik kérdésének b) pontjával a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése szerinti kártérítést az engedéllyel történő előállításért felszámolt szokásos díj alapján kell‑e (vagy lehet‑e) kiszámítani (annak ellenére, hogy az már a szóban forgó rendelkezés (1) bekezdése szerinti méltányos díjazás kiszámításához is szükséges), adott esetben egy átalányjellegű pótdíj felszámítása mellett.
a) Előzetes megjegyzések
79.
A szóban forgó 94. cikk (2) bekezdése nem határozza meg a bitorlás által érintett jogosult által elszenvedett kár felbecslésére alkalmazandó módszert. Emiatt, álláspontom szerint, a 2004/48 irányelv 13. cikkének (1) bekezdését érdemes megvizsgálni, amely minimális védelmi szintet vezet be többek között a közösségi növényfajta‑oltalom vonatkozásában.
80.
E rendelkezés első albekezdése, amely a jogosultat megillető kártérítés terjedelmét szabályozza, annak biztosítására kötelezi a tagállamokat, hogy a jogosult számára a jogsértés folytán elszenvedett tényleges kárnak megfelelő kártérítésre kötelezzék azt a jogsértőt, aki tudta, vagy kellő gondossággal tudnia kellett volna, hogy jogsértést valósít meg. A szóban forgó 13. cikk (1) bekezdésének második albekezdése a tagállamokat annak biztosítására kötelezi, hogy az illetékes bíróságok két alternatív módszerrel rendelkezzenek annak érdekében, hogy az első albekezdésben meghatározott célt elérjék. (
28
)
81.
A 2004/48 irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének a) pontja értelmében az első módszer alkalmazása során a bíróságok figyelembe vesznek minden megfelelő szempontot, úgy mint a kedvezőtlen gazdasági kihatásokat, ideértve a sértett fél elmaradt hasznát, a jogsértő jogtalan gazdagodását, és indokolt esetben a nem tisztán gazdasági tényezőket, mint a jogosultnak a jogsértés által okozott nem vagyoni kárát.
82.
A rendelkezés b) pontja értelmében a második módszer alkalmazása során „a kárt indokolt esetben átalányösszegben állapíthatják meg olyan tényezők alapján, mint legalább azon díjazás vagy jogdíjak összege, amely a jogosultat megillette volna, ha az adott szellemi tulajdonjog felhasználására a jogsértő engedélyt kért volna”. A közösségi növényfajta‑oltalom keretében ez a minimális díjazás ennélfogva a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján kiszámított feltételezett díj összegének felel meg. Amint azt az irányelv (26) preambulumbekezdése is hangsúlyozza, ez a módszer alkalmazandó különösen azokban a helyzetekben, amikor a jogosult által ténylegesen elszenvedett kár összegét nehéz lenne számszerűsíteni.
83.
E tekintetben a szakirodalom – többek között a német szakirodalom – többször hangsúlyozta a jogsértő által elért nyereség vagy a jogosult által elszenvedett veszteségen alapuló kártérítési összeg meghatározásának módszeréhez kapcsolódó nehézségeket, amelyek legfőképpen a bizonyítási teherrel és a megfelelő bizonyíték összegyűjtéséhez szükséges eszközök hiányával állnak összefüggésben. E körülmények között a feltételezett díjon alapuló megoldás mutatkozik a gyakorlatban a leginkább hatékonynak. (
29
) Egyes kommentátorok álláspontja szerint a bíróságok gyakran teszik magukévá ezt az álláspontot. (
30
) Ilyen megállapításokat találhatunk a Szellemi Tulajdonjogok Megsértésének Európai Megfigyelőközpontja által a szellemi tulajdonjog körében felmerülő polgári jogi kártérítésről készített tanulmányban is. (
31
)
84.
Ebből a szempontból álláspontom szerint mind a feltételezett díj, mind a jogsértő által elért nyereségre történő utalás olyan helyettesítő kritériumokat képeznek, amelyek célja, hogy lehetővé tegyék a jogosult által ténylegesen elszenvedett kár megállapítását abban az esetben, ha nem áll rendelkezésre elegendő bizonyíték a kár minden elemének bizonyítására. (
32
) Ennélfogva a 2004/48 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti különböző módszerek ugyanazt az eredményt célozzák, vagyis az adott kár felbecslését és megfelelő megtérítését. E rendelkezés egyébként elismeri a nemzeti bíróságok mérlegelési jogát annak a módszernek a kiválasztására, amelyet az adott ügy körülményeire és többek között a rendelkezésre álló bizonyítékokra tekintettel a legmegfelelőbbnek tartanak.
b) A kártérítésnek a szokásos díj átalányjellegű pótdíjjal kiegészített összegén alapuló kiszámításáról
85.
Szövege alapján a negyedik kérdés és az ötödik kérdés b) pontja kizárólag arra vonatkozik, hogy fennáll‑e kötelezettség a tekintetben, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése szerinti kártérítést az átalányjellegű összeggel megemelt szokásos díj alapján számítsák ki. Álláspontom szerint egy ilyen kötelezettség nem egyeztethető össze azzal a mérlegelési joggal, amelyet a 2004/48 irányelv a nemzeti bíróságok számára biztosít a kártérítés módszerének kiválasztása esetére. Álláspontom szerint fel kell mérni egyrészt, hogy milyen kárt okozott egy átalányjellegű, a szokásos díj alapján (a rendelkezés b) pontjában leírt módszer alapján) kiszámított feltételezett díjnak megfelelő méltányos díjazás megfizetésének elmaradása, és másrészt, hogy milyen maradványkárt szenvedett a jogosult az egyéb releváns körülmények figyelembevétele esetén (a szóban forgó rendelkezés a) pontjában meghatározott módszert alkalmazva).
86.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések mindazonáltal szerintem arra is irányulnak, hogy lehetséges‑e a szóban forgó 94. cikk (2) bekezdésén alapuló kártérítést úgy megállapítani, hogy a szokásos díj összegét átalány jelleggel növelik.
87.
E tekintetben az alapügy alperese és a Bizottság úgy vélik, hogy mivel ez a díj már az (1) bekezdés szerinti méltányos díjazás kiszámításának alapjául szolgál, azt nem lehet referenciaként használni az említett 94. cikk (2) bekezdése keretében.
88.
Ami engem illet, én úgy gondolom, hogy abban az esetben, ha a bitorlás a jogsértő szándékos vagy gondatlan eljárásának eredménye, a nemzeti bíróságok nem kötelesek a jogsértőt két külön összeg megfizetésére kötelezni a 94. cikk (1), illetve (2) bekezdése alapján. Sőt, mivel e rendelkezés összességében a jogosult által elszenvedett kár megtérítését célozza, a gyakorlatban semmi nem tiltja e bíróságok számára, hogy egy átfogó összegű kártérítés megfizetését írják elő, amely egyszerre fedezi a méltányos díjazás elmaradásából eredő kár és az egyéb kárelemek megtérítését.
89.
E tekintetben szeretnék emlékeztetni arra, hogy a 2004/48 irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének b) pontjával összhangban a tagállamoknak fel kell hatalmazniuk az illetékes bíróságokat arra, hogy átalányösszegben rögzítsék a kártérítést, legalább a feltételezett díj összege alapján, amelyet főszabály szerint a szokásos díj alapján számítanak ki. Amint az a szövegből kiderül, e rendelkezés akkor alkalmazandó, ha a jogsértő „tudta, vagy kellő gondosság mellett tudnia kellett volna, hogy jogsértést valósít meg”; ez a feltételezés megegyezik azzal, amely a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdésében szerepel. Következésképpen a közösségi növényfajta‑oltalom területén az ilyen átalányösszegű kártérítés lehetősége álláspontom szerint kiterjed a jogosult által elszenvedett kár teljességére, anélkül hogy az kizárólag a méltányos díjazás elmaradásából eredő kárra korlátozódna, amely kárnak a megtérítéséről az érintett 94. cikk (1) bekezdése rendelkezik.
90.
Ezek után, mikor a nemzeti bíróságok az említett 94. cikk (1) és (2) bekezdése értelmében általános kártérítést határoznak meg a szokásos díj összege alapján, a jogosult által elszenvedett kár teljes megtérítése, álláspontom szerint, azt teszi szükségessé, hogy e bíróságok ezt az összeget úgy állapítsák meg, hogy az a leghitelesebben tükrözze a felmerült kárt. Ezen túlmenően egy ilyen értelmezés biztosítja a szóban forgó 94. cikk (2) bekezdésének hatékony érvényesülését. A rendelkezés (1) bekezdése ugyanis – amint azt a jelen indítvány 58–71. pontjában is értelmeztem – már előírja a szokásos díjnak megfelelő feltételezett díj megfizetését a jogosult részére, amely összeg, adott esetben, kiigazításra kerül annak érdekében, hogy az tükrözze a jogsértő és a referenciaként vizsgált licenciaengedélyesek helyzetét megkülönböztető körülményeket.
91.
Ez a megközelítés ugyancsak megfelel a 2004/48 irányelv 13. cikke (1) bekezdése első albekezdésének, amelynek értelmében a kártérítést a jogosult által ténylegesen elszenvedett kárhoz kell igazítani. Márpedig, amint arra Wathelet főtanácsnok is rámutatott a Liffers‑ügyre vonatkozó indítványában, a feltételezett díj összege nem fejezi ki minden esetben azt a kárt, amely a jogosultat ténylegesen érte. (
33
)
92.
Felmerül tehát a kérdés, hogy a szokásos díj összegének ilyen mértékű kiigazítása átalányjellegű pótdíj formájában is megtörténhet‑e.
93.
Az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság) e tekintetben hivatkozik az ilyen pótdíj kiszabása által képviselt büntető jellegre. Annyiban, amennyiben e bíróság ezzel a jelzővel olyan díjemelést jelöl, amelynek célja, hogy a jogosult számára olyan kártérítést biztosítson, amelynek céljai nem korlátozódnak a ténylegesen elszenvedett kár megtérítésére, álláspontom szerint az ilyen díjnövelés távol áll a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése által képviselt kompenzációs céltól. Úgy vélem tehát, hogy ez a rendelkezés nem teszi lehetővé, hogy a nemzeti bíróság a jogosult számára ilyen jellegű pótdíjat ítéljen meg.
94.
A „büntető” kifejezés ugyanakkor félrevezető annyiban, hogy ez a bíróság e kifejezés alá sorolja azt a kártérítést is, amely csupán amiatt, hogy (akár jelentős mértékben is) meghaladja a szokásos díj összegét, valójában a bitorlás következtében ténylegesen elszenvedett kár megtérítését célozza.
95.
Álláspontom szerint sem az említett rendelet, sem a 2004/48 irányelv rendelkezései nem tiltják ezt a fajta kártérítést. Az első jogszabály egy eredmény megvalósítását – a jogosult által elszenvedett teljes kár megtérítését – írja elő, anélkül hogy meghatározná az e cél eléréséhez szükséges módszert. Ezzel szemben a második jogszabály, a 2. cikkének (1) bekezdésével összhangban, csupán a jogosult jogainak minimális oltalmát írja elő a jogosultra nézve kedvezőbb nemzeti vagy uniós jogi rendelkezések sérelme nélkül. Következésképpen, bár ez az irányelv nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy a (szokásos díj alapján kiszámított) feltételezett díj összegét meghaladó átalányösszegen alapuló kártérítést szabjanak ki, nem is tiltja ilyen kártérítés alkalmazását. (
34
) Ezzel szemben egy ilyen lehetőség kifejezetten kiolvasható a hivatkozott irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének b) pontjából, amely egy „legalább” a feltételezett díj összegének megfelelő átalányösszegre hivatkozik. (
35
) Ezt a megközelítést támogatja a szóban forgó irányelv (26) preambulumbekezdése is, amely hangsúlyozza, hogy ennek a rendelkezésnek a célja nem az, hogy „büntető jellegű” kártérítés előírásának kötelezettségét vezesse be, hanem hogy „objektív kritériumon alapuló […] kártérítést tegyen lehetővé”.
96.
A fentiek alapján álláspontom szerint a nemzeti bíróság – annak érdekében, hogy meghatározza a jogosult által elszenvedett teljes kárt megtérítő kártérítés összegét a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján – az engedéllyel történő előállításra irányadó szokásos díj összegét veheti alapul, és ezt egy átalányösszeggel növelheti annak érdekében, hogy minden kárelemet tükrözzön a méltányosság követelménye és az általa szükségesnek tartott körülmények összessége alapján. (
36
)
c) A jogsértő által elért nyereség visszatérítéséről
97.
Hatodik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a jogsértő által elért nyereség olyan kárt képez‑e, amelynek megtérítését a jogosult a rendelkezés (1) bekezdése alapján fizetendő méltányos díjazáson felül, a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése alapján követelheti, vagy hogy a jogosult e nyereséget a méltányos díjazás alternatívájaként követelheti‑e.
98.
Elöljáróban emlékeztetnék arra, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének kizárólagos kárpótlási célkitűzésére tekintettel a jogosult kizárólag a bitorlás következtében általa ténylegesen elszenvedett kár megtérítését követelheti.
99.
Márpedig a jogsértő által elért nyereségek önmagukban nem képezik a kár ilyen elemét. Amint arra a jelen indítvány 84. pontjában is hivatkoztam, a jogsértő által elért előnyök vagy nyereségek – mind a szóban forgó 94. cikk (2) bekezdése, mind a 2004/48 irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének a) alpontja alapján – a feltételezett díjhoz hasonlóan csupán olyan helyettesítő elemeknek minősülnek, amelyek célja a jogosult által ténylegesen elszenvedett kár felmérése, a kár részét képező elemekre vonatkozó minden bizonyíték hiányában. (
37
) Másképpen szólva, a feltételezett díjra vagy a jogsértő által elért nyereségekre való utalás olyan eszközöket képeznek, amelyek lehetővé teszik a nemzeti bíróságok számára, hogy felmérjék a kár nagyságát, és következésképpen meghatározzák a kártérítés összegét.
100.
E körülmények között álláspontom szerint a nemzeti bíróságok a 2100/94 rendelet 94. cikke alapján nem biztosíthatják a jogosult számára mind a feltételezett díj összegének megfelelő méltányos díjazást, mind a jogsértő által elért nyereséget tükröző összeget anélkül, hogy ne lépnék át a rendelkezés által kitűzött kárpótlási célkitűzést.
101.
Ennélfogva a nyereségek összege a gyakorlatban nem haladhatja meg annak a feltételezett díjnak az összegét, amelyre a jogosult a rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján jogot formálhat a méltányos díjazás megfizetésének elmaradása következtében felmerülő kár címén. Ilyen feltételezés mellett a maradványkár, amelynek megtérítését a jogosult a rendelkezés (2) bekezdése alapján követelheti, a feltételezett díj összegét meghaladó nyereség alapulvételével határozható meg. (
38
) Mindazonáltal ez olyan jogosultság, amelyet a nemzeti bíróságok érvényesíthetnek annyiban, amennyiben álláspontjuk szerint ez szükséges a jogosult által ténylegesen elszenvedett kár felméréséhez.
102.
E tekintetben álláspontom szerint hasznos kihangsúlyozni, hogy a hivatkozott rendelet 94. cikke által képviselt kártérítési célkitűzésre tekintettel az érintett rendelkezés (2) bekezdésének második mondata – szemben a Bizottság által előadottakkal – nem utal arra, hogy a jogsértő által elért nyereség olyan küszöböt képez, amely akkor is kötelező a nemzeti bíróságokra, ha az meghaladja a jogosult által elszenvedett kár összegét. (
39
) Álláspontom szerint ez a mondat csupán elismeri, hogy a nemzeti bíróságok rendelkeznek bizonyos mérlegelési jogkörrel, és felhatalmazza azokat, hogy a méltányosság követelménye alapján csökkentsék a kártérítést a ténylegesen elszenvedett kárt meghaladó részben abban az esetben, ha a jogsértő kevésbé súlyos gondatlanságot követett el. Ebből a szempontból az utóbbi által elért nyereségre való hivatkozás csupán azt jelenti, hogy a méltányossági követelmény alkalmazása során a nemzeti bíróságok nem csak akkor nem korlátozhatják a kártérítés összegét, ha az nem téríti meg a jogosult által elszenvedett teljes kárt, hanem akkor sem, ha az még a jogsértő által elért nyereség összegét sem fedezi. Ezzel szemben, ha a nyereség összege meghaladja a kár összegét, e bíróságok kötelesek a kártérítés összegét a szóban forgó kár összegére korlátozni. (
40
)
103.
A 2004/48 irányelv 13. cikke (1) bekezdése második albekezdésének a) pontja, amely előírja, hogy a nemzeti bíróságok „figyelembe vesznek” minden megfelelő szempontot, úgy mint a jogsértő jogtalan gazdagodását, nem emeli e nyereségeket egy minimális szintre vagy nem teszi azokat olyan kötelező elemmé, amely befolyásolná a kár felmérését. Álláspontom szerint e rendelkezés csupán megerősíti a nemzeti bíróságok mérlegelési jogkörét a kár felmérésének a szerintük megfelelőnek minősülő kritériumok – így különösen a szóban forgó nyereségek – alapján történő elvégzése során. (
41
)
104.
Bár a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése és a 2004/48 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése nem biztosítják a jogosult számára a jogsértő által elért nyereségnek az általa elszenvedett kárt meghaladó különbözetének a visszafizetéséhez való jogot, e jogot elismerheti a tagállamok nemzeti joga a rendelet 97. cikkének (1) bekezdése értelmében. E rendelkezés lehetővé teszi a rendelet párhuzamos alkalmazása mellett a jogosult vagy az engedélyes hátrányára a jogsértő által elért nyereség visszafizetését elrendelő nemzeti jogszabályok alkalmazását, függetlenül minden szubjektív elemtől. E körülmények között, amint arra a Bizottság is hivatkozott, a jogsértő által elért nyereségek nem olyan eszközt jelentenek, amely lehetővé teszi a jogosult által elszenvedett kár számszerűsítését, hanem azok a nemzeti jogon alapuló, visszafizetésre irányuló kereset önálló tárgyát képezhetik. Mindemellett a hivatkozott 97. cikk (1) bekezdése sajátos értelmezési nehézségeket vet fel, amelyek meghaladják a jelen ügy tárgyát. (
42
)
E – A perköltségek és más, a jogosult jogainak védelmére fordított költségek megtérítésére vonatkozó hetedik és nyolcadik kérdésről
105.
Két utolsó kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdésével ellentétesek‑e az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek nem teszik lehetővé a bitorlás által érintett jogosult részére, hogy az ideiglenes intézkedés hozatalára irányuló eljárás díjának visszatérítését követelje abban az esetben, ha ebben az eljárásban pervesztes lett, azonban azt követően pernyertes lett az ügy érdemére vonatkozó eljárásban (hetedik kérdés), továbbá a perek előkészítésére fordított idő megtérítését követelje annyiban, amennyiben az időráfordítás nem haladja meg a szokásos mértéket (nyolcadik kérdés). (
43
)
106.
A kérdésekre adott válasz először is annak a meghatározását feltételezi, hogy a 94. cikk (2) bekezdése szerint megtérítendő kár magában foglalja‑e a perköltségeket és más, a peres eljárás előkészítésére fordított költségeket.
107.
J. Hansson és a Bizottság igenlő választ adnának erre a kérdésre, figyelemmel a szóban forgó rendelkezés, valamint a 2004/48 irányelv 13. cikkének szövegére, amely rendelkezések minden korlátozás nélkül írják elő a jogosult által elszenvedett kár megtérítését. A tárgyalás során a Bizottság ráadásul arra hivatkozott, hogy a közösségi növényfajta‑oltalom sajátosságai – ideértve többek között a bitorlás tényét alátámasztó bizonyítékok biztosításának nehézségét – az kívánják meg, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdését úgy értelmezzük, hogy az e jogcímen megtérítendő kár magában foglalja a perköltségeket, valamint a bitorlás feltárásának és kivizsgálásának költségeit.
108.
Az általánosabb kontextus, amelybe ezek a rendelkezések illeszkednek, ugyanakkor egy ezzel ellentétes megoldás mellett szól.
109.
E tekintetben, bár a rendelet nem érinti a perköltségek és az eljárással kapcsolatos egyéb költségek megtérítésének kérdését, más, a szellemi tulajdonjog védelmére irányadó uniós jogi eszközök e költségeknek különös rendelkezéseket szentelnek, amelyek elkülönülnek a bitorlás következtében a jogosult által elszenvedett károk megtérítésétől. A 2004/48 irányelv esetében a pernyertes fél oldalán felmerülő perköltségek és az „egyéb költségek” megtérítése egy a kártérítésre vonatkozó 13. cikktől elkülönülő rendelkezés, mégpedig a 14. cikk tárgyát képezi. Az irányelv előkészítő munkaanyagai arra engednek következtetni, hogy az „egyéb költségek” különösen a bitorlás megállapítása kapcsán felmerülő vizsgálati és szakértői költségeket jelentik. (
44
) A szóban forgó 14. cikk egyebekben a perköltségek és az „egyéb költségek” pervesztes fél részéről történő megtérítését csak abban az esetben írja elő, ha e költségek észszerűek és arányosak, (
45
) a méltányossági követelmények fenntartásával. Az egységes szabadalmi bíróság létrehozásáról szóló megállapodás is ehhez hasonló rendelkezést tartalmaz. (
46
)
110.
Másfelől, amint az a Szellemi Tulajdonjogi Jogsértések Európai Megfigyelőközpontja által a szellemi tulajdonjog körében felmerülő polgári jogi kártérítésről készített tanulmányból is kiderül, a tagállamok belső joga nem tartalmaz olyan közös elveket, amelyek szélesebb körű jogot biztosítanának a perköltségek és az eljáráshoz kapcsolódó egyéb költségek, vagy a fortiori e költségek teljességének megtérítésére ugyanolyan jogcímen, mint a jogosult által elszenvedett kár más elemeinek megtérítése. E tanulmány szerint a tagállamok többsége sajátos, a költségek utáni adófizetésre vonatkozó szabályokat ír elő e költségekre és kiadásokra, amely szabályok eltérnek a polgári jogi felelősségre vonatkozó általános rendelkezésektől. (
47
) Anélkül, hogy vitatnám e rendelkezéseknek a 2004/48 irányelv 14. cikkével való összhangját, (
48
) megjegyzem, hogy e rendelkezések általánosan korlátozzák a szóban forgó költségek és kiadások beszámíthatóságát, kizárva egyes kategóriák megtéríthetőségét költségskálák vagy maximális díjak előírása útján, megőrizve a nemzeti bíróságok mérlegelési jogkörét a méltányossági követelmények alkalmazásával, vagy ezek közül több módszernek az összeválogatásával. (
49
)
111.
A fentiekre tekintettel nem látok olyan indokot, amely a 2100/94 rendelet szövegében megjelenő bármely iránymutatás hiányában a közösségi növényfajta‑oltalmi jog jogosultjának előnyösebb költségtérítési rendszert biztosítana a perköltségek és az eljárás előkészítése során felmerülő egyéb költségek vonatkozásában annál, mint amelyben általában véve más szellemi tulajdonjogok jogosultjai részesülnek. Egyébként nem kizárt, hogy a bitorlás bizonyítékainak előterjesztése és a bírósági bizonyításfelvétel más jogok vagy legalábbis közülük néhánynak a védelme során is nehéznek és költségesnek bizonyul.
112.
Következtetésképpen, álláspontom szerint a rendelet 94. cikkének (2) bekezdése, összhangban a rendelet meghozatalának körülményeivel, nem biztosítja a jogosult számára a perköltségek és a jogainak peres úton történő érvényesítése során keletkezett egyéb költségek megtérítéséhez való jogot. E költségek és kiadások megtérítése álláspontom szerint a tagállamok belső jogára, ideértve – adott esetben – a 2004/48 irányelvet átültető rendelkezéseket is, tartozik.
113.
E tekintetben szeretném felhívni a figyelmet arra, hogy az irányelv 14. cikke értelmében – amint azt a Bizottság is megjegyezte – a pernyertes fél a pervesztes féltől követelheti a perköltségek és az egyéb észszerű és arányos költségeinek a megtérítését, akkor is, ha ez utóbbi vétkessége nem állapítható meg.
114.
E körülmények között, annak érdekében, hogy hasznos választ adjunk a kérdést előterjesztő bíróság részére, célszerűnek tartom megvizsgálni a hetedik és a nyolcadik kérdést e rendelkezés szempontjából, annak ellenére, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem hivatkozott rá az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében. (
50
)
115.
A hetedik kérdéssel kapcsolatban az az álláspontom, hogy a 2004/48 irányelv 14. cikke függetlenül érvényesül egyrészt az ideiglenes intézkedés iránti eljárás, másrészt az érdemi eljárás keretében, minthogy ezek az eljárások egymástól független és eltérő tárgyú kereseteket tárgyalnak. Az ideiglenes intézkedés iránti eljárás tárgya ugyanis egy ideiglenes intézkedés elrendelése, míg az érdemi eljárás a bitorlás tényének megállapítására irányul. A jelen ügyben, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság is hivatkozott, az ideiglenes intézkedés iránti eljárás tárgya a Jungpflanzen Grünewald vitatott tevékenységének ideiglenes megtiltására irányult. E kereset sikere attól függött, hogy – a különös bizonyítási szintnek megfelelően – megállapításra kerül‑e nemcsak a jogosult jogának, hanem a sürgősségnek a fennállása is.
116.
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság határozatából kiderül, hogy J. Hansson az ideiglenes intézkedés iránti eljárás során pervesztes lett mind első fokon, mind másodfokon. Az érintett 14. cikkel összhangban az ilyen helyzetbe került felperes tehát főszabály szerint viseli a keresetéhez kapcsolódó költségek terhét, akkor is, ha később az érdemi eljárásban pernyertes lett.
117.
Ebből azt a következtetést vonom le, hogy e rendelkezéssel nem ellentétes az olyan nemzeti szabály, amely szerint az érdemi eljárásban pernyertes fél – miután az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban pervesztes lett – nem követelheti az ezen eljárással összefüggő költségeinek a megtérítését.
118.
Annak érdekében, hogy választ adhassunk a nyolcadik kérdésre, célszerű megállapítani, hogy a 2004/48 irányelv 14. cikke szerinti „egyéb költségek” kifejezés magában foglalja‑e az eljárás előkészítésére fordított időt, többek között az ügyvéddel folytatott megbeszéléseket, valamint a megbeszélésekre való odautazásra fordított időt.
119.
Amint azt már a jelen indítvány 109. pontjában hangsúlyoztam, az irányelv előkészítő munkaanyagai arra engednek követeztetni, hogy a Bizottság az „egyéb költségek” alatt különösen a szellemi tulajdonjogokat érintő perekre jellemző vizsgálati és szakértői költségeket (
51
) értette.
120.
Egyébként a Bíróság pontosította, hogy a szóban forgó 14. cikk – azáltal, hogy a szellemi tulajdonjogok jogosultjaira nézve különösen előnyös perköltség‑megtérítési feltételeket határoz meg – valójában arra irányul, hogy e jogosultak ne riadjanak vissza attól, hogy jogaik védelme érdekében akár bírósági eljárást kezdeményezzenek. (
52
)
121.
E tekintetben úgy gondolom – amint azt Mengozzi főtanácsnok is megállapította a Realchemie Nederland ügyben –, hogy az ettől való visszariadás azon kockázata, amelyet e rendelkezés meg kíván előzni, a szellemi tulajdonjogok védelmére kezdeményezett eljárások és bizonyítékok sajátosságából ered, minthogy a vizsgálati és szakértői költségek igen jelentősek lehetnek ezekben az esetekben. (
53
)
122.
A jogosult által az ügyvédeivel folytatott megbeszélésekre, valamint az e megbeszélésekre való odautazásra fordított idő ezzel szemben nem tűnik számomra kifejezetten a szellemi tulajdonjog védelmére kezdeményezett eljárásokhoz kötődő elemnek, vagy olyan körülménynek, amely visszatartaná a jogosultat a bírósági igényérvényesítéstől.
123.
Ennélfogva álláspontom szerint a 2004/48 irányelv 14. cikkével nem ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések sem, amelyek korlátozzák a kereset előkészítésére szánt idő megtérítésének lehetőségét.
V – Végkövetkeztetések
124.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre az alábbi választ adja:
1)
A közösségi növényfajta‑oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet 94. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a méltányos díjazás összege annak a díjnak felel meg, amelyet a jogsértőnek a közösségi növényfajta‑oltalmi jogok jogosultjának abban az esetben kellett volna fizetnie, ha ez előbbi az utóbbi engedélyét kérte volna az oltalom alatt álló növényfajta hasznosításához, figyelemmel az adott ügy mindazon körülményeire, amelyeket az észszerűen eljáró szerződéses partnerek általában figyelembe vettek volna. A nemzeti bíróságnak kell beazonosítania e körülményeket és következtetésképpen meghatároznia a méltányos díjazás összegét. E mérlegelési jogkör gyakorlása során a nemzeti bíróság figyelembe veheti többek között a bitorlást megvalósító cselekmények elvégzése óta eltelt időt, késedelmi kamattal növelve a méltányos díjazás összegét.
2)
Sem a 2100/94/EK rendelet 94. cikkének (1) bekezdése, sem a szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 13. cikkének (1) bekezdése nem kötelezi a nemzeti bíróságot arra, hogy a méltányos díjazást úgy állapítsa meg, hogy az adott piacon az oltalom alatt álló növényfajta vonatkozásában már létező licenciaszerződésekben megállapított díj összegét átalányjellegű pótdíjjal egészíti ki. E rendelkezések ugyanakkor nem tiltják, hogy e bíróságok így járjanak el, amennyiben úgy ítélik meg, hogy ez a módszer alkalmas azon díj összegének a megállapítására, amelyet a jogsértőnek meg kellett volna fizetnie, ha a jogosult engedélyét kérte volna az oltalom alatt álló növényfajta hasznosításához, figyelembe véve az adott ügy mindazon körülményeit, amelyeket az észszerűen eljáró szerződéses partnerek is figyelembe vettek volna. Ilyen átalányjellegű pótdíj ugyanakkor a 2100/94/EK rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján nem ítélhető meg más célból.
3)
Sem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése, sem a 2004/48 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése nem kötelezi a nemzeti bíróságokat arra, hogy a jogosult által elszenvedett kár egészét megtérítő kártérítés összegét az adott piacon az oltalom alatt álló növényfajta vonatkozásában már létező licenciaszerződésekben megállapított díj alapján állapítsák meg. E rendelkezések ugyanakkor nem tiltják, hogy e bíróságok ezt a díjat vegyék alapul az ilyen kártérítés kiszámítása során, és hogy azt adott esetben kiigazítsák annyiban, amennyiben azt megfelelőnek tartják a jogosult által a bitorlás következtében ténylegesen elszenvedett kár megtérítéséhez.
4)
Sem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése, sem a 2004/48 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése nem kötelezi a nemzeti bíróságokat – amennyiben azok úgy döntenének, hogy a jogosult által elszenvedett kár megtérítését az adott piacon az oltalom alatt álló növényfajta vonatkozásában már létező licenciaszerződésekben megállapított díj alapján állapítják meg – arra, hogy e díj összegét átalányjellegű pótdíjjal egészítsék ki. E rendelkezések ugyanakkor nem tiltják, hogy e bíróságok így járjanak el annyiban, amennyiben azt megfelelőnek tartják a jogosult által a bitorlás következtében ténylegesen elszenvedett kár megtérítéséhez. Ilyen átalányjellegű pótdíj ugyanakkor nem számítható fel más célból.
5)
A 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a jogsértő által elért nyereségek nem képezik a jogosult által elszenvedett kár részét, amelynek megtérítését ez utóbbi a rendelkezés alapján kérheti a rendelet 94. cikkének (1) bekezdése szerinti méltányos díjazás összegén felül. A nemzeti bíróság mindazonáltal figyelembe veheti e nyereségek összegét abból a célból, hogy felbecsülje a jogosult által elszenvedett kárt, és következésképpen meghatározza a kártérítés összegét.
6)
Sem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdésével, sem a 2004/48 irányelv 14. cikkével nem ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek nem teszik lehetővé a jogosult számára, hogy a bitorlás tárgyában indított ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeinek megtérítését követelje, még akkor sem, ha ezt követően az ügy érdemét vizsgáló eljárásban pernyertes lett.
7)
Sem a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdésével, sem a 2004/48 irányelv 14. cikkével nem ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek nem teszik lehetővé a jogosult számára, hogy a bitorlás miatt indított kártérítési kereset előkészítésére szánt idő megtérítését követelje.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.
(
3
)	HL L 157., 45. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 2. kötet, 32. o.
(
4
)	Ugyanezen tanulságok vonhatók le a cseh, a német, az észt, a görög, a horvát, a lett, a magyar, a holland, a szlovák, a szlovén és a svéd változatokból. Bár e tekintetben kevésbé explicitek, a többi nyelvi változat nem írja felül ezeket.
(
5
)	Kiemelés tőlem. Lásd továbbá: Jääskinen főtanácsnok Geistbeck‑ügyre vonatkozó indítványa (C‑509/10, EU:C:2012:187, 40. pont). Mindazonáltal annyiban árnyalnám azt az állítást, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikke a jogbitorlás következtében elszenvedett kár teljes megtérítésének biztosítását célozza, amennyiben a jelen indítvány 105–123. pontjában kifejtem, hogy a szóban forgó rendelkezés alapján keletkező kártérítési jog nem érinti a perköltségek, valamint a jogosult oldalán a jogainak érvényesítése során keletkezett költségek viselését.
(
6
)	Kiemelés tőlem.
(
7
)	C‑509/10, EU:C:2012:416, 36. pont.
(
8
)	Bár ennek a rendelkezésnek a francia nyelvi változata nem jelöli kifejezetten, hogy a rendelkezés nem a polgári jogi szankciókra vonatkozik, ezen értelmezés kétségkívül levezethető a dán, az angol, az olasz és a holland nyelvi változatból, amelyek a „strafbarhed”, a „penalties”, a „reprimere”, illetve a „bestraffing” kifejezést használják. Ez az értelmezés végső soron lehetővé teszi a 2100/94 rendelet 94. cikke hatékony érvényesülésének a biztosítását.
(
9
)	A Bizottság 2013‑ban azt javasolta, hogy módosítsák a 2100/94 rendeletet úgy, hogy az kötelezze a tagállamokat hatékony, arányos és elrettentő büntető szankciók elfogadására (a növényi szaporítóanyagok előállításáról és forgalomba hozataláról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló 2013. május 6‑i javaslat, COM(2013) 262 végleges, 98. o.). Ezt a javaslatot az Európai Parlament 2014. március 11‑i jogalkotási állásfoglalásában (T7-0185/2014) elutasította, majd a Bizottság visszavonta (HL 2015. C 80., 20. o.).
(
10
)	A Bizottság egyébként pontosította, hogy az irányelv hatálya kiterjed többek között a növényfajta‑oltalomhoz való jogra is [a Bizottság nyilatkozata a 2004/48 irányelv 2. cikkéről (HL 2005. L 94., 37. o.)].
(
11
)	Az alapeljárás alperese a Bizottság jelentésére hivatkozik, amely annak kockázatát hangsúlyozza, hogy a 2100/94 rendelet 97. cikkének (3) bekezdése úgy kerüljön értelmezésre, mint amely kizárja a 2004/48 irányelv egészében történő alkalmazását, és ennélfogva azt ajánlja, hogy ennek megfelelően módosítsák ezt a rendelkezést (Európai Bizottság, Egészségügyi és Élelmiszerbiztonsági Főigazgatóság, „Evaluation of the Community Plant Variety Right Acquis – Final Report”, 2011. április, elérhetőség: http://ec.europa.eu/food/plant/plant_property_rights/evaluation/docs/cpvr_evaluation_final_report_en.pdf, 28. o.). Álláspontom szerint ez a jelentés inkább arra enged következtetni, hogy az irányelvet alkalmazni kell a közösségi növényfajta‑oltalomra, mint a Jungpflanzen Grünewald által képviselt álláspontra.
(
12
)	Lásd ugyancsak a 2004/48 irányelv 16. cikkét, amelynek értelmében „[a]z ebben az irányelvben foglalt polgári és közigazgatási jogi intézkedések, eljárások és jogorvoslatok sérelme nélkül a tagállamok előírhatnak egyéb megfelelő jogkövetkezményeket a szellemi tulajdonjogok megsértésének eseteire”.
(
13
)	Az egységes szabadalmi oltalom létrehozásának területén megvalósítandó megerősített együttműködés végrehajtásáról szóló, 2012. december 17‑i 1257/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 361, 1. o.), amelynek (13) preambulumbekezdése visszautal a 2004/48 irányelvet átültető nemzeti rendelkezésekre, szintén nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy a nem vétkes jogsértőt kártérítésre kötelezzék. Ugyanígy rendelkezik a Kereskedelmi Világszervezetet (WHO) létrehozó Marrakesh‑i Egyezmény (1994. április 15.) 1 C. mellékletét képező, A szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló megállapodás 45. cikke, amely megállapodást az 1994. december 22‑i, a többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994) elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló 94/800/EK tanácsi határozat is jóváhagyott (HL L 336., 1. o.).
(
14
)	Lásd e tekintetben: Cilfit és társai ítélet (283/81, EU:C:1982:335, 20. pont).
(
15
)	Lásd többek között: Marshall ítélet (152/84, EU:C:1986:84, 48. pont); Faccini Dori ítélet (C‑91/92, EU:C:1994:292, 20. pont).
(
16
)	Lásd többek között: Pfeiffer és társai ítélet (C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 110–119. pont).
(
17
)	Lásd többek között: Impact ítélet (C‑268/06, EU:C:2008:223, 100. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	C‑509/10, EU:C:2012:416, 40. pont.
(
19
)	Ugyanott (50. pont).
(
20
)	Az ezen ítélet 40. pontjában szereplő hivatkozás egy olyan összegre, amely „a C engedéllyel engedélyezett előállításért felszámított díjjal azonos összegnek felel meg, amelyet [a mezőgazdasági termelő] nem fizetett meg”, nem cáfolja ezt a megállapítást. Az ítélet körülményeit figyelembe véve ugyanis ez a szövegezés egyszerűen arra utal, hogy a méltányos díjazásnak ezt az összeget kell alapul vennie, szemben a rendelet 14. cikkének (3) bekezdése szerint a rendelkezés (1) bekezdése szerinti „mezőgazdasági termelői kiváltságokat” élvező mezőgazdasági termelő által megfizetendő alacsonyabb összeggel.
(
21
)	Geistbeck ítélet (C‑509/10, EU:C:2012:416, 37. pont).
(
22
)	Az érintett piacon alkalmazott, az oltalom alatt álló növényfajtára irányadó licenciaszerződések egyes esetekben megtévesztőek lehetnek, többek között akkor, amikor a bitorlás olyan piacot érint, ahol ezt a növényfajtát még nem forgalmazták. A nemzeti bíróság ilyen esetben a hasonló növényfajtákra vagy hasonló piacokra irányadó licenciaszerződésekben rögzített díjakat veheti alapul, vagy az adott ügy körülményeinek megfelelő, észszerű összeget határozhat meg.
(
23
)	Geistbeck ítélet (C‑509/10, EU:C:2012:416, 40. és 41. pont).
(
24
)	Valószínűnek tűnik számomra mindenesetre, hogy nagy volumenű és hosszú ideig fennálló bitorlást ritkán követnek el gondatlanságból, így a szóban forgó kellemetlenségek főszabály szerint a rendelet 94. cikkének (2) bekezdése alapján kerülhetnek megtérítésre.
(
25
)	Lásd: Jääskinen főtanácsnok Geistbeck‑ügyre vonatkozó indítványa (C‑509/10, EU:C:2012:187, 57. pont).
(
26
)	A rá irányadó körülmények fényében értelmezve a Geistbeck ítélet (C‑509/10, EU:C:2012:416) 42. pontja, amely a szóban forgó 94. cikk (1) bekezdésének „ösztönző jellegére” hivatkozik, nem cáfolja e megállapítást. Az ítélet egy olyan mezőgazdasági termelő speciális helyzetére vonatkozik, aki megszegte a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése szerint fennálló tájékoztatási kötelezettségét, így nem vehette többet igénybe a rendelkezés által felkínált (előnyösebb) számítási módszert.
(
27
)	Bár az ötödik kérdést csak arra a feltételezett esetre terjesztik a Bíróság elé, ha a Bíróság a negyedik kérdésre azt a választ adja, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése szerinti kártérítést szintén a szokásos jogdíj alapján kell kiszámítani, álláspontom szerint ez a kérdés a negyedik kérdésre adott választól függetlenül releváns. A megtérítendő kár elemeinek a meghatározása ugyanis megelőzi a kár összegszerű megállapítása módszerének és a megfelelő kártérítés összegének a meghatározását.
(
28
)	Lásd ugyancsak az egységes szabadalmi bíróság létrehozásáról szóló megállapodás 68. cikkének (3) bekezdését (HL 2013. C 175., 1. o.).
(
29
)	Lásd többek között: Geiger, C., Raynard, J. és Rodà, C., „What developments for the European framework on enforcement of intellectual property rights? A comment on the evaluation report dated December 22, 2010”, EIPR, 2011., 9. sz., 547. o.; Meier‑Beck, P., „Les dommages intérêts pour contrefaçon de brevet en droit allemand: Principes fondamentaux, évaluation et mise en œuvre”, Revue mensuelle du JurisClasseur – Propriété Industrielle, 2004., 11–15. o.; Rau, M., „Damages for patent infringement in Germany”, RIPIA, 2000., 201. sz., 78–82. o. A jogosult által elszenvedett veszteség számszerűsítésének nehézségéről lásd: Moss, G. és Rogers, D., „Damages for Loss of Profits in Intellectual Property Litigation”, EIPR, 1997., 425. és az azt követő oldalak.
(
30
)	Lásd többek között: Raynard, J., „IP enforcement in Europe: acquis and future plans” in Geiger, C. (szerk.), Constructing European intellectual property: Achievements and new perspectives, 2013., 392. o.
(
31
)	Korábbi nevén a Hamisítás és Kalózkodás Európai Megfigyelőközpontja. European Observatory on Counterfeiting and Piracy, „Damages in Intellectual Property Rights”, elérhetősége: http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, az „Analysis, recommendations and best practices” című szakasz 3. oldala, valamint az összehasonlító táblázat 1–22. és 44–53. oldala.
(
32
)	Lásd a 2004/48 irányelv (26) preambulumbekezdését.
(
33
)	C‑99/15, EU:C:2015:768, 27. pont.
(
34
)	A 2004/48 irányelv előkészítő munkálatai nem cáfolják ezt a megállapítást. Jóllehet a Bizottság eredeti javaslata azt írta elő, hogy a nemzeti bíróságok a jogosult által elszenvedett kárt a feltételezett díj kétszeresének megfelelő átalányösszeg alapján becsülhették volna meg, a Bizottság pontosította, hogy ezen átalányösszeg nem képezhet büntető jellegű kártérítést (a szellemi tulajdonjogok érvényesítését biztosító intézkedésekről és eljárásokról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló 2003. január 30‑i javaslat, COM(2003) 46 végleges, 25. és 43. o.). Az irányelv által megvalósítani kívánt harmonizáció minimális jellegére tekintettel egy kevésbé előíró jellegű megszövegezésnek a 13. cikk (1) bekezdése b) pontjának végleges változatában való elfogadása mindazonáltal nem fosztja meg a tagállamokat azon joguktól, hogy ezt lehetővé tegyék a bíróságaik számára.
(
35
)	Az arra vonatkozó kérdés, hogy többek között a 2004/48 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi‑e a kártérítés meghatározását oly módon, hogy a rendelkezés második albekezdése b) pontjának alkalmazásával kiszámított feltételezett díj összegét növelik nem vagyoni kár megtérítését célzó összeggel, a Bíróság előtt folyamatban lévő Liffers‑ügyben (C‑99/15) előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések körébe tartozik. Wathelet főtanácsnok azt javasolta, hogy erre a kérdésre igenlő választ adjon a Bíróság (a Liffers‑ügyre vonatkozó indítvány, C‑99/15, EU:C:2015:768).
(
36
)	Lásd e tekintetben a 2004/48 irányelv (17) preambulumbekezdését, amely kihangsúlyozza, hogy a kártérítés összegét úgy kell meghatározni, hogy az figyelembe vegye az adott eset jellemző vonásait. Főszabály szerint a vétkes jogsértő által megfizetendő, a jogosult által elszenvedett teljes kár megtérítését célzó, átalányjellegű pótdíjjal növelt szokásos díj összege magasabb lesz, mint az az átalányösszeg, amelyet adott esetben a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján lehet megítélni annak érdekében, hogy kizárólag a méltányos díjazás megfizetésének elmaradásából keletkezett kárt térítse meg.
(
37
)	A jogsértő által elért nyereségek figyelembevétele többek között azzal az előnnyel jár, hogy a jogosult a költségszerkezetének és nyereségszerzési lehetőségeinek feltárása nélkül részesülhet kártérítésben (lásd: Meier‑Beck, P., „Allemagne: les dommages‑intérêts pour contrefaçon des droits de propriété industrielle après la loi sur l’amélioration du respect des droits de propriété intellectuelle”, Propriété Industrielle – Revue mensuelle
LexisNexis Jurisclasseur, 2013. november, 21. o.).
(
38
)	A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság határozatából megállapítható, hogy a Jungpflanzen Grünewald által a jogbitorlás következtében elért nyereség összege 66703,14 euró, amely igen megközelíti a J. Hansson részére a Landgericht Düsseldorf (Düsseldorf város területi bírósága) által a szokásos díj mértéke alapján megítélt 66231,74 euró összeget (lásd a jelen indítvány 18. és 21. pontját). Az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi legfelsőbb bíróság), mérlegelési jogkörében eljárva, figyelembe veheti a 471,4 euró összegnek megfelelő különbözetet annak érdekében, hogy megállapítsa a J. Hansson által elszenvedett és a méltányos díjazás megítélésével még nem kompenzált kárt.
(
39
)	Lásd e tekintetben: Bouche, N., „Protection communautaire des obtentions végétales”, Jurisclasseur Droit International, aktualizálva: 2014. november 20., 225. pont.
(
40
)	Nyilvánvalóan, amikor a jogsértő által elért nyereségek helyettesítő elemként funkcionálnak a jogosult által ténylegesen elszenvedett kár felmérése céljából, a kár pontos nagysága a feltételezések szerint nem ismert. Mindazonáltal ha a kár mértéke megállapításra került, a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése, álláspontom szerint, nem kötelezi a nemzeti bíróságot arra, hogy a kártérítés mértékét e nyereségek alapján állapítsa meg abban az esetben, ha azok meghaladják a szóban forgó kár mértékét.
(
41
)	Lásd e tekintetben: Rodá, C., „Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle”, coll. du CEIPI, 58. sz., 2010., 243. és 244. o. Felhívom a figyelmet arra, hogy a (COM(2003) 46 végleges irányelvjavaslat, a 17. cikkében (25. és 43. o.), szintén hivatkozott arra a lehetőségre, hogy a tagállamok elrettentés céljából elrendeljék a jogsértő által elért nyereségek visszafizetését annyiban, amennyiben ezeket még nem vették figyelembe a kártérítés kiszámítása során. Mindazonáltal e rendelkezés nem szerepel a 2004/48 irányelv végleges változatában.
(
42
)	Így különösen nem olvasható ki a kérdést előterjesztő bíróság határozatából, hogy az alapeljárás során hivatkoztak volna az ilyen nyereségek visszafizetésére vonatkozó nemzeti jogszabályokra.
(
43
)	Ez utóbbi kérdés az ötödik kérdés a) pontjában is felvetődik.
(
44
)	COM(2003) 46 végleges irányelvjavaslat, 18. cikk, 26. o.
(
45
)	Egyes nyelvi változatokban, így a spanyol, a dán, a francia és az olasz változatban a 14. cikk szintaxisa arra enged következtetni, hogy az „észszerű és arányos” melléknevek csupán a „perköltségekre” vonatkoznak a pernyertes félnél „felmerülő egyéb költségek” kivételével. Ez a kétség azonban nem merül fel más nyelvi változatokban, így a német („dass die Prozesskosten und sonstigen Kosten […], soweit sie zumutbar und angemessen sind”), az angol („reasonable and proportionate legal costs and other expenses”) vagy a holland változatban („redelijke en evenredige gerechtskosten en andere kosten”). Az uniós jogi rendelkezések nyelvi változatai közötti különbség esetén a rendelkezést azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi (Endendijk ítélet, C‑187/07, EU:C:2008:197, 22–24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Márpedig a 2004/48 irányelv nem hivatkozik egyetlen olyan megfontolásra sem, amely szerint kizárólag a perköltségek megtérítésére korlátozódna. Egyébiránt semmilyen más objektív indokot nem találok egy ilyen megkülönböztetésre. E körülmények között én azt az értelmezést támogatom, amely szerint mind a perköltség, mind az egyéb költségek csak abban az esetben téríthetők meg, ha azok „észszerűek és arányosak”.
(
46
)	69. cikk, (1) bekezdés.
(
47
)	Egyes nemzeti bíróságok ugyanakkor helyt adnak a perköltségek, valamint a szaktanácsadási költségek mint a jogsértő vétkes eljárása során megtérítendő kár elemei felszámításának a polgári jogi felelősségre irányadó szabályok alapján és adott esetben a méltányossági követelményeknek alávetve azokat (lásd a European Observatory on Counterfeiting and Piracy tanulmányát, „Damages in Intellectual Property Rights”, elérthetősége: http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, az összehasonlító táblázat 66–96. oldala, valamint Rodá, C., „Les conséquences civiles de la contrefaçon des droits de propriété industrielle”, coll. du CEIPI, 58. sz., 2010., 213–218. és 321–327. o.).
(
48
)	A Bíróság előtt folyamatban lévő, United Video Properties (C‑57/15. sz.) ügyben a Bíróságnak lényegében arról kell nyilatkoznia, hogy ellentétesek‑e a 2004/48 irányelv 14. cikkével az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek átalánydíjrendszert írnak elő a jogi képviseleti költségek felszámítása terén, és amelyek a szaktanácsadási díj visszafizetését a jogsértő vétkességétől teszik függővé.
(
49
)	European Observatory on Counterfeiting and Piracy, az „Analysis, recommendations and best practices” című szakasz, i. m. 3. oldala, az „Executive summary” című szakasz 9. oldala, valamint az összehasonlító táblázat 66–81. oldala.
(
50
)	Lásd e tekintetben: Medipac‑Kazantzidis ítélet (C‑6/05, EU:C:2007:337, 34. pont); Enterprise Focused Solutions ítélet (C‑278/14, EU:C:2015:228, 17. pont).
(
51
)	Mindazonáltal a szóban forgó 14. cikk – álláspontom szerint – csupán a bitorlás tényének megállapításához kapcsolódó ráfordítások megtérítését írja elő az adott ügy keretében. Az általános felderítési és piacellenőrzési költségeket, amelyek a pert megelőzően merülnek fel, és amelyek nem jellemzői egy meghatározott eljárásnak, mindazonáltal a gyakorlatban már magában foglalhatja az engedéllyel történő tevékenységek szokásos díja (lásd e tekintetben: Jääskinen főtanácsnok Geistbeck‑ügyre vonatkozó indítványa, C‑509/10, EU:C:2012:187, 64. és 72–74. pont). Álláspontom szerint ezt szem előtt tartva mondja ki a 2004/48 irányelv (26) preambulumbekezdése, hogy a kártérítés átalányjellegű felmérése a feltételezett díj alapján lehetővé teszi a jogosult oldalán felmerülő kutatási és feltárási költségek figyelembevételét.
(
52
)	Realchemie Nederland ítélet (C‑406/09, EU:C:2011:668, 48. pont); Diageo Brands ítélet (C‑681/13, EU:C:2015:471, 77. pont).
(
53
)	C‑406/09, EU:C:2011:209, 87. pont.