62014CC0566
MELCHIOR WATHELET
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. január 19. (
1
)
C‑566/14. P. sz. ügy
Jean‑Charles Marchiani
kontra
Európai Parlament
„Fellebbezés — Európai parlamenti képviselő — Parlamenti asszisztensi támogatás — A jogalap nélkül folyósított összegek visszatérítése — A 966/2012/EU, Euratom rendelet — Felhatalmazáson alapuló 1268/2012/EU rendelet — Elévülés — Észszerű határidő — Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)”
1.
Fellebbezésében J.–Ch. Marchiani az Európai Unió Törvényszéke 2014. október 10‑iMarchiani kontra Parlament ítéletének (T‑479/13, EU:T:2014:866; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az Európai Parlament főtitkára által 2013. július 4‑én hozott, 107694,72 euró visszatérítésére vonatkozó határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) és az arra vonatkozó 2013. július 5‑i terhelési értesítés (a továbbiakban: terhelési értesítés) megsemmisítését.
2.
Fellebbezésének negyedik jogalapjában J.–Ch. Marchiani azt rója fel a Törvényszéknek, hogy többször tévesen alkalmazta a jogot a vitatott határozattal kapcsolatos követelések elévülésének vonatkozásában. A fellebbező fellebbezésének szövegezése nem különösképpen világos. Ennek ellenére a negyedik jogalap negyedik részét úgy lehet értelmezni, hogy az észszerű határidő elvének értelmezésére vonatkozik, olyan esetekben, amikor a kereset vagy kérelem benyújtására az uniós jog egyetlen rendelkezése sem ír elő határidőt.
3.
Ezt a kérdést a Bíróság már alaposan megvizsgálta egy felülvizsgálati eljárás keretében: (Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet, (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). (
2
)A kérdést továbbá egy ennél is frissebb, a jelenlegi fellebbezésre emlékeztető Nencini kontra Parlament ítéletben (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) is megvizsgálta a Bíróság, azonban az e két ítéletben a Bíróság által alkalmazott megközelítés egymással ellentmondónak tűnhet.
4.
Ez az oka annak, hogy a Bíróság felkérése nyomán a jelen indítvány csupán e kérdés elemzésére szorítkozik.
I – Jogi háttér
A – A Charta
5.
Az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) „A megfelelő ügyintézéshez való jog” című 41. cikkének (1) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy „[m]indenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit az Unió intézményei, szervei és hivatalai részrehajlás nélkül, tisztességes módon és [észszerű] határidőn belül intézzék”.
B – A 966/2012/EU, Euratom rendelet
6.
Az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról és az 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. október 25‑i 966/2012/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendelet (
3
)„Elévülési idő” című 81. cikke szerint:
„(1)   A konkrét rendeletek rendelkezéseinek, valamint a 2007/436/EK, Euratom határozat sérelme nélkül, az Uniónak harmadik országokkal szembeni, valamint harmadik feleknek az Unióval szembeni jogosultságai ötéves elévülési időszak hatálya alá tartoznak.
(2)   A Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a 210. cikknek megfelelően felhatalmazáson alapuló jogi aktust fogadjon el az elévülési időszakkal kapcsolatos részletes szabályokra vonatkozóan.”
C – Az 1268/2012/EU felhatalmazáson alapuló rendelet
7.
A 966/2012 rendelet alkalmazási szabályairól szóló, 2012. október 29‑i 1268/2012/EU felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (
4
) 93. cikkének címe „Az elévülési időre vonatkozó szabályok”.
8.
E cikk (1) bekezdésének első albekezdése kimondja, hogy „[a]z Unió harmadik felekkel szembeni jogosultságainak elévülési ideje az adóssal a 80. cikk (3) bekezdésének b) pontja szerinti terhelési értesítésben közölt határidő lejártát követő napon kezdődik.”
II – A megtámadott ítélet szerinti releváns tények összefoglalása
9.
J.‑Ch. Marchiani 1999. július 20. és 2004. június 19. között európai parlamenti képviselő volt. 2001 és 2004 között a fellebbező T. asszony és T. úr, valamint 2002 és 2004 között B. asszony asszisztensi támogatását vette igénybe.
10.
2004. szeptember 30‑án a párizsi tribunal de grande instance (elsőfokú bíróság, Franciaország) mellett működő juge d’instruction (vizsgálóbíró) arról tájékoztatta a Parlament elnökét, hogy a T. asszony és T. úr által 2001 és 2004 között ellátott feladatok feltehetően nem álltak valós kapcsolatban a parlamenti asszisztensek feladatkörével.
11.
2009. március 4‑i határozatában a Parlament főtitkára (a továbbiakban: főtitkár) – kontradiktórius eljárás és a quaestorok véleményének 2009. január 14‑én történt beszerzése után –megállapította, hogy 148160,27 eurót jogtalanul folyósítottak a fellebbező számára a parlamenti képviselőket megillető költségtérítések és juttatások kifizetésére vonatkozó szabályzat (a továbbiakban: FID szabályzat) 14. cikke alapján, és arra utasította a Parlament engedélyezésre jogosult tisztviselőjét, hogy tegye meg az ezen összeg visszaköveteléséhez szükséges lépéseket.
12.
Ugyanezen a napon a Parlament engedélyezésre jogosult tisztviselője terhelési értesítést küldött a fellebbezőnek, amelyben 148160,27 euró visszatérítését követelte. 2009. augusztus 14‑én az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF), miután 2008. október 21‑én megkapta az ügy szabálytalanságait összefoglaló aktát a Parlament főtitkárától, arról értesítette a Parlamentet és a fellebbezőt, hogy eljárást indított az ügyben.
13.
2011. október 14‑én az OLAF a vizsgálat lefolytatása és a fellebbező 2011. július 6‑án történt meghallgatása után megküldte a Parlamentnek a vizsgálatáról szóló végleges jelentése másolatát. Ebben arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező jogtalanul vett igénybe költségtérítést a T. asszony, T. úr és B. asszony által ellátott feladatok tekintetében, és azt javasolta a Parlamentnek, hogy tegye meg a szükséges lépéseket a tartozás behajtása érdekében. 2011. október 25‑én az OLAF értesítette a fellebbezőt a vizsgálat lezárásáról.
14.
2013. május 28‑án az OLAF jelentése nyomán a főtitkár a FID szabályzat 27. cikkének (3) bekezdése alapján arról tájékoztatta a fellebbezőt, hogy szándékában áll a Parlament által a T. asszonya, T. úr és B. asszony állítólagos tevékenységével kapcsolatban folyósított összegek egészét visszakövetelni, és felhívta ezzel kapcsolatos észrevételei megtételére.
15.
2013. június 25‑én a főtitkár meghallgatta a fellebbezőt. 2013. június 27‑én a fellebbező a főtitkár rendelkezésére bocsátotta a meghallgatásról készült emlékeztetőt. A főtitkár 2013. július 2‑án tanácskozott a quaestorokkal.
16.
A vitatott határozatban a főtitkár megállapította, hogy a 2009. március 4‑i határozat 148160,27 euró megtérítéséről rendelkezett, azonban ezen felül 107694,72 eurót is jogtalanul folyósítottak a fellebbezőnek, ezért kérte a Parlament engedélyezésre jogosult tisztviselőjét, hogy tegye meg az utóbbi összeg visszaköveteléséhez szükséges lépéseket. Lényegében a főtitkár azt állapította meg, hogy a fellebbező nem bizonyította kellőképpen, hogy T. asszony, T. úr és B. asszony valóban a FID szabályzat 14. cikke értelmében vett parlamenti asszisztensi támogatást nyújtották. A vitatott határozat megállapította, hogy a parlamenti képviselőknek járó költségtérítés címén jogtalanul kifizetett összeg 255854,99 euróra rúg, amelynek egy részére a 2009. március 4‑i határozat már kiterjed, ezért további 107694,72 euró összeg nem felel meg a FID szabályzat rendelkezéséinek, tehát ennek visszakövetelése válik szükségessé.
17.
2013. július 5‑én a Parlament engedélyezésre jogosult tisztviselője kibocsátotta a 2013–807. sz. terhelési értesítést, amely 107694,72 euró 2013. augusztus 31‑ig történő visszatérítését rendelte el.
III – A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott határozat
18.
A fellebbező a Törvényszék Hivatalához 2013. szeptember 3‑án benyújtott keresetlevelében egyrészt a vitatott határozat megsemmisítését kérte a főtitkár által elrendelt 107694,72 euró visszatérítése tekintetében, másrészt a vonatkozó terhelési értesítés megsemmisítését.
19.
Keresetének alátámasztására a fellebbező öt jogalapot hozott fel. Az első jogalap az Európai Parlament Elnökségének 2008. május 19‑i és 2008. július 9‑i, az Európai Parlament tagjainak statútumára vonatkozó végrehajtási intézkedésekről szóló határozatában (
5
) rögzített eljárás megsértésén, valamint a kontradiktórius eljárás és a védelemhez való jog megsértésén alapul. A második jogalap a FID szabályzat helytelen alkalmazásán, a harmadik a bizonyítékok helytelen értékelésén, a negyedik pedig a főtitkár elfogultságán alapult. Végül az ötödik jogalap foglalkozott a megtéríteni kért követelések elévülésével. Tekintettel arra, hogy meglátása szerint a szóban forgó követelések elévültek, a fellebbező a terhelési értesítés megsemmisítését is kérte a Törvényszéktől.
20.
A megtámadott ítéletben a Törvényszék, anélkül, hogy a Parlamentnek a kereset elfogadhatatlanságára vonatkozó érveit megvizsgálta volna, a fellebbezőnek a vitatott határozat és a terhelési értesítés megsemmisítésére vonatkozó kérelmeit érdemben elutasította, és a fellebbezőt kötelezte a költségek viselésére.
IV – A negyedik jogalap negyedik része és a felek kérelmei
21.
A fellebbezésének alátámasztására előterjesztett negyedik jogalapjában J.–Ch. Marchiani arra hivatkozik, hogy a vitatott határozatban szereplő követelés elévülésével kapcsolatos szabályok értelmezésekor a Törvényszék több alkalommal tévesen alkalmazta a jogot.
22.
Az említett jogalap negyedik része egész pontosan az észszerű határidő fogalmával kapcsolatos. A fellebbező szerint a jogvita tétjének fontosságára és az ügy kisfokú bonyolultságára tekintettel a Törvényszéknek arra a következtetésre kellett volna jutnia, hogy a konkrét ügyben ezt az elvet megsértették.
23.
A Parlament szerint a fellebbezés elfogadhatatlan és egyébiránt megalapozatlan is. A negyedik jogalap negyedik része kapcsán úgy véli, hogy az észszerű határidő elvét a Törvényszék annak ellenére megvizsgálta, hogy ezt a fellebbező nem kérte. Tehát nem lett volna szükséges ezt az elvet értékelni, annál is inkább, mivel nem tartozik azon szabályok közé, amelyeket az uniós bíróság hivatalból vizsgálhat.
24.
Másodlagosan, a Parlament úgy értékeli, hogy a Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) fényében csak az OLAF végső jelentése pillanatában minősült volna a követelése biztosnak, határozott összegűnek és esedékesnek, ahogy ezt a 966/2012 rendelet 78. cikkének (2) bekezdése és a felhatalmazáson alapuló 1268/2012 rendelet 81. cikkének b) pontja megköveteli. A vitatott határozat meghozatalának napján a Bíróság által a Nencini kontra Parlament ítéletben (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) meghatározott ötéves észszerű határidő még nem ért véget, tehát ezt az elvet a Parlament nem sértette meg.
V – Értékelés
A – A negyedik jogalap negyedik részének elfogadhatóságáról
25.
A megtámadott ítéletben az észszerű határidő kérdéskörét a Törvényszék a következőképpen elemezte: „a teljesség kedvéért, feltéve, hogy érvelésével a felperes azt kívánja a Parlamentnek felróni, hogy nem tett eleget az észszerű határidő elve által támasztott elvárásoknak” (
6
).
26.
A fellebbezés keretében előadott, az észszerű határidőre alapozott kifogást tehát el kell utasítani. Ezen felül a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Törvényszék ítéletének a tárgyhoz szorosan nem tartozó indokolása ellen irányuló kifogások nem vezethetnek ezen ítélet hatályon kívül helyezéséhez, következésképpen hatástalanok. (
7
)
27.
Azt sem lehet azonban kizárni, hogy a Törvényszék, annak ellenére, hogy a kérdést a teljesség kedvéért kívánta vizsgálni, valójában mégis kimerítő módon szándékozta a Parlament késedelmes cselekvésére alapozott kifogást értékelni. Ez esetben a Törvényszék esetleges téves jogalkalmazása az észszerű határidőre vonatkozó fejlemények kapcsán valóban a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését vonhatja maga után.
28.
Egyébként úgy tűnik, hogy a Bíróság ezt a megközelítést alkalmazta a Nencini kontra Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ítélet alapjául szolgáló ügyben. Valójában a Törvényszék ítéletében ténylegesen megvizsgálta az észszerű határidővel kapcsolatos kifogást, „annyiban, amennyiben […] érvelésével a felperes azt is fel kívánja a Parlamentnek róni, hogy elmulasztotta az észszerű határidő elvéből eredő kötelezettségeit” (
8
). A Bíróság azonban nem utasította el a fellebbezés első jogalapjában a R. Nencini által előadott, a Törvényszék ezen megfontolásaira vonatkozó érveket.
29.
Ezért abból az elvből indulok ki, hogy a Bíróság nem fogja a fellebbezőnek az észszerű határidő alkalmazására és értelmezésére vonatkozó kifogását hatástalanság okán elutasítani.
B – Az észszerű határidőre és a megfelelő ügyintézésre vonatkozó előzetes megjegyzések
30.
A fellebbező a felülvizsgálati kérelme megalapozása céljából az „észszerű határidő megsértésére” (
9
) hivatkozik. E kifogás vizsgálata előtt célszerűnek tűnik számomra, hogy az említett határidőnek az uniós jogban való megítélésével kapcsolatban egy rövid összefoglalót készítsek.
1. Az észszerű határidő
31.
Az észszerű határidőnek az uniós jogban való elismerése némileg bizonytalan. Önálló jogelv‑e már önmagában, vagy pedig más általános elvek, mint például a megfelelő ügyintézés, a jogbiztonság, a jogos bizalom vagy a védelemhez való jog alkotóeleme – esetleg alapjog (
10
)?
32.
E kérdésfelvetések jelentősége számomra korlátozottnak tűnik. Nem vitatott ugyanis, hogy az észszerű határidő szorosan összekapcsolódik a jogbiztonság elvével (
11
) és a megfelelő ügyintézéshez való joggal. (
12
) Ettől még az uniós jog önálló jellegű általános elve marad, amelyet a Bíróság is ilyenként ismert el (
13
).
33.
Ebbéli minőségében az uniós jogrend része, ezért megsértése az EUMSZ 263. cikk második bekezdése értelmében vett lényeges eljárási szabály, de legalábbis a Szerződések vagy az alkalmazásukra vonatkozó bármely jogi rendelkezés megsértésének minősül. (
14
)
2. A megfelelő ügyintézés
34.
Ezen felül az észszerű határidő betartásának követelményét jelenleg a Charta két cikkében kifejezetten ki is mondja.
35.
Először is a Charta „A megfelelő ügyintézéshez való jog” című 41. cikke mindenkit felruház azzal a joggal, hogy „ügyeit az Unió intézményei, szervei és hivatalai részrehajlás nélkül, tisztességes módon és észszerű határidőn belül intézzék”. (
15
) Ezen felül a Charta „hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal” foglalkozó 47. cikke mindenkinek biztosítja a „jog[ot] arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és észszerű időn belül tárgyalja”.
36.
Az észszerű határidő követelménye tehát formálisan is része az uniós jogban létező megfelelő ügyintézéshez való jognak.
37.
Voltak, akik a „megfelelő ügyintézés” hatályával és minősítésével foglalkoztak: általános fogalomról, speciális elvről, általános elvről vagy pedig alapjogról van‑e szó (
16
)? A Charta 41. cikkének címe és tartalma azonban eloszlatja a kételyeket. Itt a „megfelelő ügyintézéshez való jogról” (
17
) van szó, „amely jog többek között magában foglalja mindenkinek a jogát arra, hogy az őt hátrányosan érintő egyedi intézkedések meghozatala előtt meghallgassák, mindenkinek a jogát az őt érintő iratokba való betekintésre, valamint az igazgatási szervek azon kötelezettségét, hogy döntéseiket indokolják” (
18
).
38.
Ez a formális fejlődés tulajdonképpen a Bíróság által korábban elismert jogelv megerősítése. Ugyanis az Alapjogi Chartához fűzött Magyarázat (
19
) is kimondja, hogy a 41. cikk „az Unió jogállami létén alapszik, melynek jellemzői olyan ítélkezési gyakorlatból fejlődtek ki, amely nevezetesen a megfelelő ügyintézést általános jogi alapelvként vezette be”. Ezen felül a Charta 52. cikkének (7) bekezdése értelmében az Unió és a tagállamok bíróságainak „kellően figyelembe kell venniük” e magyarázatokat.
*
39.
Az uniós polgár tehát akár általános jogelvként, akár a megfelelő ügyintézéshez való alapvető jog részeként egyértelműen hivatkozhat a saját érdekében azon jogára, hogy az uniós intézmények észszerű határidőn belül intézzék el az ügyeit.
C – Az észszerű határidő megállapítása a Bíróság ítélkezési gyakorlatában
40.
Az Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítéletben (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) az észszerű határidő fogalma elvi jelentőségű elemzés tárgyául szolgált. Ebben az ügyben ugyanis a Bíróság úgy ítélte meg, hogy felülvizsgálati eljárásnak van helye annak eldöntése érdekében, hogy összeegyeztethető‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlatával a Törvényszék azon értelmezése, amely szerint a Közszolgálati Törvényszék nem volt köteles figyelembe venni az ügy sajátos körülményeit azon határidő észszerű jellegének elbírálása során, amely az Európai Beruházási Bank (EBB) alkalmazottai számára nyitva állt az EBB bizonyos határozata megtámadására. (
20
)
41.
Azzal a kérdéssel, hogy az uniós intézménynek a szóban forgó követelés keletkezésétől számítva milyen határidőn belül kell kibocsátania a terhelési értesítést, már a Nencini kontra Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ítélet is foglalkozott.
42.
Szükséges tehát ezt a két ítéletet összefoglalni, mielőtt adott esetben a konkrét ügyre vonatkozó általános szabályt lehetne belőlük levonni.
1. Az Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet
43.
Az Arango Jaramillo és társai kontra EBB ítéletben (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) a Törvényszék helybenhagyta a Közszolgálati Törvényszék azon jogértelmezését, amely szerint az EBB és tisztségviselői közötti jogvitákra vonatkozó határidők hiányában minden olyan keresetet, amelyet az EBB valamely alkalmazottja egy három hónapos, tíznapos átalány határidővel növelt határidő lejártával nyújtott be, az észszerű határidőn túl benyújtottnak kell tekinteni. (
21
)
44.
Ezt az értelmezést az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (
22
) 91. cikkének (3) bekezdésére való hivatkozással adták meg, amely jogszabályhely kifejezetten három hónapra korlátozza azt az időtartamot, amely alatt a tisztviselő megsemmisítés iránti kereset indíthat egy neki sérelmet okozó aktus ellen. Ezért, a Törvényszék szerint, az ebből az értelmezésből levezetett általános szabály csupán „az [észszerű határidő] elvének konkrét alkalmazása” (
23
) az EBB és alkalmazottai közötti jogvitákra, amely „azon az általános vélelmen alapul, hogy a három hónapos határidő főszabály szerint elegendő ahhoz, hogy az EBB alkalmazottai értékelni tudják az EBB nekik sérelmet okozó aktusainak jogszerűségét és adott esetben elő tudják készíteni keresetüket, [anélkül hogy] arra kötelezné az e szabályt alkalmazó uniós bíróságot, hogy minden eset körülményeit figyelembe vegye, és többek között mérlegelje a fennálló konkrét érdekeket” (
24
).
45.
Éppen ezek a megállapítások képezték a felülvizsgálati eljárás tárgyát.
46.
Az elemzés végén a Bíróság megállapította, hogy az észszerű határidő fogalmát egységesen kell értelmezni, függetlenül attól, hogy milyen összefüggésben merül fel ez a kérdés. A Bíróság szerint ugyanis „noha a Bíróság […] ítélkezési gyakorlata az igazgatási eljárás észszerű időtartamának olyan esetben felmerülő kérdésére vonatkozik, amikor az uniós jog egyetlen rendelkezése sem ír elő pontos határidőt az ilyen eljárás lefolytatására, az »észszerű határidő« fogalmát ugyanígy alkalmazni kell valamely kereset vagy kérelem esetében, ha e kereset vagy kérelem benyújtására az uniós jog egyetlen rendelkezése sem ír elő határidőt” (
25
).
47.
Márpedig a Bíróság által hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint, „amikor az eljárás időtartamát az uniós jog rendelkezései nem határozzák meg, a […] határidő észszerű jellegét az egyes ügyek összes sajátos körülményének figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és az érintett felek magatartására” (
26
). Az egyedi elbírálás követelményéből következik, hogy „a határidő észszerű jellegét nem lehet valamely elvont módon, pontosan meghatározott leghosszabb időtartamra utalva rögzíteni, hanem azt minden egyes esetben az ügy körülményeit figyelembe véve kell értékelni” (
27
).
48.
A Bíróság ennek következtében az EBB alkalmazottai számára, a nekik sérelmet okozó aktusok megtámadására nyitva álló jogorvoslati határidőnek a Törvényszék általi értelmezését a jog elferdítéseként értékelte, amely az uniós jog koherenciáját is veszélyezteti. (
28
)
2. A Nencini kontra Parlament ítélet
49.
A Nencini kontra Parlament ítéletet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) nem lehet figyelmen kívül hagyni. R. Nencini, volt parlamenti képviselő a főtitkár azon határozatának megsemmisítése iránti keresettel fordult a Törvényszékhez, amely a számára mandátuma alatt jogszerűtlenül folyósított összegek behajtását célozta. A fellebbezés során a Bíróság elé utalt vitást kérdés tehát hasonlított arra, amellyel a jelen ügyben foglalkozunk, mivel az a Parlament egy volt képviselővel szembeni követelésének elévülésével, valamint az észszerű határidőnek ezen követelés behajtására gyakorolt hatásával foglalkozott.
50.
Az alkalmazandó jogszabályok együttes olvasatából következik, hogy az Uniónak a harmadik személyek felé fennálló követelései elévülésének határideje a terhelési értesítésben megjelölt napon kezdődik. (
29
)
51.
Itt az adósság behajtására nyitva álló határidőről van szó. Mindazonáltal az a határidő egyáltalán nincsen meghatározva, amelyen belül a terhelési értesítést közölni kell a szóban forgó követelést keletkeztető időpontot követően. (
30
)
52.
Azonban Szpunar főtanácsnok szerint vannak olyan követelések, amelyek már akkor esedékessé válnak, amikor a hitelező intézmény meghozza azon határozatot, amely a követelést megállapítja. A követelések ezen fajtája esetében az alkalmazandó jogban előírt elévülési határidő „nem jelent megfelelő eszközt az adós érdekeinek a jogbiztonság elvéből eredő védelmére, mivel a hitelező által megválasztott időponttól kezdődik, amely semmilyen módon nem függ össze a követelés keletkezésének vagy esedékessé válásának időpontjával” (
31
).
53.
E joghézaggal (
32
) szembesülve a Bíróság emlékeztet arra, hogy „a jogbiztonság elve megköveteli, hogy az alkalmazandó jogszabályok hallgatása esetén az érintett intézmény észszerű határidőn belül végezze el [a terhelési értesítés] közlés[é]t. . Ennek hiányában ugyanis az engedélyezésre jogosult tisztviselő, akinek feladata, hogy a terhelési értesítésben meghatározza a fizetési határidőt, amely [a felhatalmazáson alapuló 1268/2012 rendelet 93. cikkének (1) bekezdése] értelmében az elévülési idő kezdetének minősül, szabadon, azon időponttal való kapcsolat nélkül határozhatná meg e kezdő időpontot, amikor a szóban forgó követelés keletkezett, ami nyilvánvalóan ellentétes lenne a jogbiztonság elvével, valamint a [966/2012 rendelet 81. cikkének] céljával” (
33
).
54.
Mindazonáltal, annak ellenére, hogy Szpunar főtanácsnok véleménye szerint az észszerű határidőt nem lehet valamely elvont módon, pontosan meghatározott leghosszabb időtartamra utalva rögzíteni, (
34
) a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „a terhelési értesítés közlésének határidejét észszerűtlennek kell tekinteni, amennyiben e közlésre öt évvel azon időpont után kerül sor, hogy az intézménynek általában módjában áll követelésének érvényesítése” (
35
).
55.
Ha nem bizonyosodik be, hogy „az [intézmény] által tanúsított gondosság ellenére az eljárási késedelem az adós magatartásának – különösen a halogató taktikájának vagy rosszhiszeműségének – tudható be, […] azt kell tehát megállapítani, hogy az intézmény nem teljesítette az észszerű határidő elvéből eredő kötelezettségeit” (
36
).
D – Az észszerű határidő egységes alkalmazásának kritériumai
1. Az észszerű határidő értékelési kritériumainak általános és absztrakt meghatározása
56.
A Nencini kontra Parlament ítéletben (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) a Bíróság tehát egy olyan vélelmet állított fel, amely szerint öt évvel azon időpont után, amikor az intézménynek általában módjában áll követelésének érvényesítése, az észszerű határidő leteltnek tekintendő.
57.
Az észszerű határidőnek ebben az ötéves fix időtartamban való meghatározását akár úgy is lehetne értékelni, mint a határidő észszerű jellegének a konkrét esetre szűkített alkalmazását.
58.
Az ítélet ilyen olvasata azonban nehezen lenne összeegyeztethető annak szövegével, szerkezetével és a fellebbezés szabályaival.
59.
Először is hadd emeljem ki, hogy ezen ítélet 49. pontjában a Bíróság általánosságban és absztrakt módon fejezi ki magát, amikor kimondja, hogy „a terhelési értesítés közlésének határidejét észszerűtlennek kell tekinteni, amennyiben e közlésre öt évvel azon időpont után kerül sor, hogy az intézménynek általában módjában áll követelésének érvényesítésére”. A Bíróság itt egyébiránt kifejezetten olyan „vélelmet” állít fel, „amelyet csak” bizonyos feltételek mellett „lehet [meg]dönt[eni]” (
37
).
60.
Az általános szabály létezésére látszik utalni a következő pont bevezető része is. Ugyanis „a jelen ügyben” fordulat, amellyel a Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 50. pontja kezdődik, általában a felhívott jogszabálynak vagy elvnek a konkrét esetre történő alkalmazását hivatott bevezetni.
61.
Végül a jogvita konkrét elemeinek vizsgálata főszabály szerint nem tartozik a fellebbezés keretében eljáró Bíróság hatáskörébe. (
38
)
62.
A Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) által meghatározott ötéves „korlátot” csak úgy lehet az Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítéletben (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28. és 29. pont) (
39
) megerősített elvekkel összhangban értelmezni, ha azt olyan elemnek tekintjük, amelynek segítségével megállapítható, kit terhel a bizonyítási teher.
63.
Öt évvel azon időpont után, amikor az intézménynek általában módjában áll követelésének érvényesítése, az intézménynek kell bizonyítania, hogy az észszerű határidő még nem telt le, figyelemmel az ügy összes körülményére. E tekintetben az adós halogató taktikája vagy rosszhiszeműsége, amelyekre az intézmény hivatkozhat, csupán a Bíróság által felhozott példák; ezt a „különösen” határozószó is mutatja, amely a Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 49. pontjában őket bevezeti.
64.
Ezzel szemben, amennyiben ez az „alapvető határidő” nem telt még le, az adós feladata bizonyítani, az ítélkezési gyakorlat által általánosságban kimunkált elemek alapján, azaz az ügy sajátos körülményei közül különösen a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és az érintett felek magatartására alapozva, hogy az észszerű határidő már letelt.
65.
Mindazonáltal, amennyiben a Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 49. pontját általános és absztrakt szabályként kellene értelmezni, véleményem szerint ez a megközelítés hasonló eredményre vezetne, mint amelyre a Törvényszék is jutott az Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) alapjául szolgáló ügyben. Ugyanakkor ezt a Bíróság az „észszerű határidő fogalmának elferdítéseként” értékelte. (
40
)
66.
Ahogy azt a Bíróság az Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítéletében (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) kimondta, az észszerű határidő fogalma „az ügy tárgyától függetlenül alkalmazandó”, (
41
) és értékelése kihathat az uniós jog egységességére és koherenciájára. (
42
)
67.
Az észszerű határidő fogalmát tehát egységesen kell alkalmazni, függetlenül attól, milyen összefüggésben merül fel; akár azért, mert az uniós jog egyetlen rendelkezése sem ír elő pontos határidőt a közigazgatási eljárás lefolytatására, akár azért, mert kereset vagy kérelem benyújtására az uniós jog egyetlen rendelkezése sem ír elő határidőt. (
43
)
68.
Következésképpen úgy vélem, hogy az észszerű határidő értelmezésére és alkalmazására vonatkozó alapelveket abban a formában kell elfogadottnak és uralkodónak tekinteni, ahogy ezeket az Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítéletében (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) a Bíróság összefoglalta.
69.
Ugyanis, bár az Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítéletet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) és a Nencini kontra Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ítéletet is ötfős bírói tanács hozta meg, és az utóbbi ítélet született később, az első ítélet született felülvizsgálati eljárásban. Továbbá e kivételes eljárást természete és célja szükségképpen különös tekintéllyel ruházza fel, ugyanis a Törvényszék egyes ítéleteiben felfedezett téves jogalkalmazás az uniós jog egységességét vagy koherenciáját sértheti. (
44
)
70.
A konkrét ügyben ezt azt jelenti, hogy „valamely határidő észszerű jellegét nem lehet valamely elvont módon, pontosan meghatározott leghosszabb időtartamra utalva rögzíteni, hanem azt minden egyes esetben az ügy körülményeit figyelembe véve kell értékelni” (
45
). Ebből az is következik, hogy „amikor az eljárás időtartamát az uniós jog nem határozza meg, […] a [határ]idő »észszerű« jellegét az egyes ügyek összes sajátos körülményének figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és az érintett felek magatartására” (
46
).
71.
Minden bizonnyal nem ez a megoldás nyújtja a jogbiztonság legmagasabb szintjét. Azonban meglátásom szerint ez az a „biztonsági megoldás”, (
47
) amely leginkább megfelel az uniós jogalkotó és a bíróságok közötti hatáskörmegosztásnak. Ugyanis a határidő észszerűségének (vagy észszerűtlenségének) pontos és végleges meghatározása már inkább az elévülési idő megállapításával rokon. Ez a hatáskör azonban álláspontom szerint egyedül a jogalkotót illeti meg (
48
).
2. A határidő észszerűségének értékelése a megtámadott ítéletben
72.
Ha megvizsgáljuk a megtámadott ítéletet, be kell látni, hogy a Törvényszék ugyanezekre az elvekre utal és ezeket alkalmazza. Ugyanis a Törvényszék szerint „az észszerű határidőt minden olyan esetben is tiszteletben kell tartani, amikor az alkalmazandó jogszabályok hallgatása esetén a jogbiztonság vagy jogos bizalom elvével lenne ellentétes, hogy az Unió intézményei időbeli korlátozás nélkül járhatnak el […], figyelemmel arra is, hogy a határidő észszerű jellegét az egyes ügyek összes sajátos körülményének figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és az érintett felek magatartására” (
49
).
73.
Ezen felül helyesen állapította meg a Törvényszék a megtámadott ítélet 83. pontjában, hogy egyetlen jogszabály sem állapította meg a terhelési értesítés közlésére nyitva álló határidőt, függetlenül attól, hogy az érintett követelést megalapozó tény mikor következett be.
74.
Következésképpen a Törvényszék téves jogalkalmazás nélkül vonta le ezekből a megállapításokból azt a következtetést a megtámadott ítélet 84. pontjában, hogy „meg kell vizsgálni, hogy a konkrét ügyben a Parlament tiszteletben tartotta‑e az észszerű határidő elve által támasztott elvárásokat”.
75.
Ez a vizsgálat nem több és nem kevesebb, mint a felek által felhívott tények és bizonyítékok elemzése. Más szóval a tények értékeléséről beszélhetünk.
76.
Azonban, ahogy erre már utaltam, és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, az EUMSZ 256. cikkből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből következik, hogy a fellebbezés csak jogkérdésekre vonatkozhat, következésképpen kizárólag a Törvényszéknek van hatásköre a tények megállapítására és értékelésére, kivéve, ha megállapításainak tárgyi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered. A tények értékelése tehát a Törvényszék előtt bemutatott bizonyítékok elferdítésének esetét kivéve nem minősül a Bíróság felülvizsgálatának hatálya alá tartozó jogkérdésnek (
50
).
77.
A tények feltételezett elferdítésének nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése (
51
).
78.
Márpedig nem szűrhető le a Bírósághoz benyújtott iratokból, hogy a jelen esetben elferdítés történt volna. Ezen felül az elferdítésre nem is hivatkoznak, a fellebbező csupán az észszerű határidő megsértésére hivatkozik, és a mérlegelés tárgyát képező elemeknek, mint például a jogvita pénzügyi tétjének, illetve az ügy bonyolultságának új értékelését kéri. (
52
)
79.
Minden bizonnyal, ha az én feladatom lett volna a tények értékelése, a jelen ügyben a határidő észszerű jellegének megítélésekor nem jutottam volna ugyanarra az eredményre. Ettől függetlenül a Törvényszék az ügy hozzá benyújtott irataiból származó tények elferdítése nélkül mondhatta ki a megtámadott ítélet 86. pontjában, hogy „miután tudomásul vette a francia juge d’instruction által hozzá 2004 szeptemberében eljuttatott információkat, és miután a fellebbezővel többször egyeztetett, a Parlament a megfelelő gondossággal és észszerű határidőn belül járt el, amikor 2008 októberében áttette az ügy iratait az OLAF‑hoz, és elindította az eljárást, amely a 2009. március 4‑én kelt határozat kibocsátásához vezetett”. Szintén a tények elferdítése nélkül állapíthatta meg, hogy „az OLAF vizsgálatának 2009 augusztusában való megindítása után, és a vizsgálati eljárást lezáró 2011 októberében […] benyújtott jelentés kézhez vétele után” a Parlament „szintén a megfelelő gondossággal és észszerű határidőn belül járt el, amikor elindította a megtámadott határozat kibocsátáshoz vezető eljárást” (
53
).
80.
Mindazonáltal, bár a fellebbező erre nem hivatkozott fellebbezése alátámasztásakor, a teljesség kedvéért megjegyzem, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 88. pontjában úgy ítélte meg, hogy „az észszerű határidő elvének megsértése csak akkor vezet az ily módon elfogadott aktus semmisségéhez, ha ez a sérelem – címzettjén keresztül – a védelemhez való jogra is kihatással van”.
81.
Ugyanis amikor a fellebbező védelemhez való jogának érintettségét követelte meg, a Törvényszék „tévesen értelmezte az észszerű határidő elvének megsértéséből levonandó következtetéseket, amennyiben az uniós jogalkotó olyan, általános jellegű rendelkezést hozott, amely az uniós intézményeket meghatározott határidőn belüli eljárásra kötelezi”, (
54
) mint például a 966/2012 rendelet 81. cikke.
82.
Amikor az uniós jogalkotó kifejezetten szabályozta a kérdést, „a jogbiztonság és a bizalomvédelem követelményére tekintettel, amelyeken e jogalkotói szándék alapul, a jelen ügyben nem releváns azon, a Törvényszék által […] hivatkozott ítélkezési gyakorlat, mely szerint az észszerű határidő elvének megsértése csak akkor vezethet a megtámadott jogi aktus megsemmisítéséhez, ha az a védelemhez való jogot sértené” (
55
).
83.
Mindazonáltal a Törvényszék ezt a megtámadott határozatban mellékesen fejtette ki, tehát helytelenségének megállapítása nem vezethet az említett ítélet megsemmisítéséhez. Ez annál is inkább így van, mivel a jelen ügyben, a Nencini kontra Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ítélethez vezető jogvitával ellentétben, a Törvényszék helyesen utasította el az észszerű határidő elvének megsértését, amelyen az említett megállapításnak szükségszerűen alapulnia kellene.
VI – Végkövetkeztetések
84.
Figyelemmel a fenti megfontolásokra, megítélésem szerint a fellebbező által a fellebbezése megalapozása érdekében hivatkozott negyedik jogalap negyedik része megalapozatlan, ezért nem vezethet a megtámadott ítélet megsemmisítéséhez.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Lásd még a felülvizsgálat tárgyának meghatározását a felülvizsgálatot elrendelő, Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott határozatban (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).
(
3
)	HL L 298., 1. o.
(
4
)	HL L 362., 1. o.
(
5
)	HL 2009. C 159., 1. o.
(
6
)	A megtámadott ítélet 81. pontja. Kiemelés tőlem.
(
7
)	Ezen elv közelmúltbeli alkalmazására lásd többek között: Francia Köztársaság kontra People’s Mojahedin Organization of Iran ítélet (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79. pont); Hollandia kontra Bizottság ítélet (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, 51. pont); Wünsche Handelsgesellschaft International kontra Bizottság ítélet (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, 72. pont).
(
8
)	Nencini kontra Parlament ítélet (T‑431/10 és T‑560/10, EU:T:2013:290, 43. pont).
(
9
)	A fellebbezés 92. pontja.
(
10
)	Ezen értékelés kapcsán lásd: Mihaescu‑Evans, B.‑C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Lásd még: Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure”, Law and Contemporary Problems, 68. évfolyam, 1. szám, 85–105. o. Ez a szerző a határozat észszerű határidőn belül való meghozatalát a védelem jogai között tárgyalja (92. o.), mindamellett az uniós jog általános elvének tekinti (93. o.) Mindazonáltal „alapjognak” tartja a közigazgatási eljárás eljárási biztosítékait (103. o.). Az észszerű határidőt „alapvető jognak” tekinti Sharpston főtanácsnok a Gascogne Sack Deutschland kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványában (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, 135. pont). Meg kell azonban jegyezni, hogy itt egy ítélet észszerű időn belül való meghozatalához való jogról volt szó.
(
11
)	E tekintetben lásd: Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. kiadás, Oxford University Press, 2006, 412. o.; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C. és Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, 196. o. Amint Szpunar főtanácsnok is helyesen kifejtette a Nencini kontra Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022) ügyre vonatkozó indítványában, az észszerű határidő alkalmazásának arra kell irányulnia, „hogy esetről esetre védje az egyének jogbiztonságát az Unióhoz fűződő viszonyaikban, amikor nincs jogszabályban megállapított határidő” (98. pont).
(
12
)	Lásd a Charta 41. cikkét és az alábbi „A megfelelő ügyintézés” című 2. részt.
(
13
)	Lásd: a Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P, EU:C:2002:582). Ezen ítélet 207. pontjában a Bíróság megerősíti, hogy „amint a jelen ítélet 179. pontjában is kifejtésre került, az észszerű időn belüli eljáráshoz való jog mint a közösségi jog általános elve, a bírói felülvizsgálatra irányuló eljárások során alkalmazandó”. Ugyanezen ítélet 179. pontjában a Bíróság azonban kijelenti, hogy „az észszerű időn belüli eljárás követelménye a versenyjoggal kapcsolatos közigazgatási eljárásokra vonatkozik. […] Jogorvoslat esetén pedig a közösségi bíróság előtti eljárásra szintén alkalmazandó” (kiemelés tőlem). A Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 38. pontjában a Bíróság a fellebbezés tárgyául szolgáló ítéletben kimondta, hogy „[a] Törvényszék emlékeztetett arra, hogy a közigazgatási eljárások során az észszerű határidő tiszteletben tartása az uniós jog általános elvének minősül, amelynek betartását az uniós bíróság biztosítja, és ezen elvet – mint a gondos ügyintézéshez való jog alkotóelemét – az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikkének (1) bekezdése is tartalmazza”. A Törvényszék ezen megállapításait a Bíróság sem kifogásolta.
(
14
)	E tekintetben lásd: Lenaerts, K. és Van Nuffel, P., European Union Law, 3. kiadás, Sweet & Maxwell, 2011, no 22–36.
(
15
)	Kiemelés tőlem.
(
16
)	E kifejezésekkel és a megfelelő ügyintézés fogalmával kapcsolatban lásd többek között: Azoulay, L. és Clément‑Wilz, L., „La bonne administration” in Auby, J.‑B. és Dutheil de la Rochère, J., (Chevalier, E. közreműködésével), Traité de droit administratif européen, 2. kiadás., Bruylant, 2014., 671–697. o., különösen 672., 674. és 679. o.
(
17
)	A Charta 41. cikkének címe szerint. Kiemelés tőlem.
(
18
)	A Charta 41. cikk (2) bekezdése. Kiemelés tőlem.
(
19
)	HL 2007. C 303., 17. o.
(
20
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468) felülvizsgálati ügyben hozott határozat, 15. pont. A felülvizsgálatot az is megalapozta, hogy a Törvényszék jogvesztő jelleget tulajdonított az Unió elsődleges vagy másodlagos jogszabályaiban elő nem írt keresetindítási határidő elmulasztásának (16. pont).
(
21
)	Az ítélet 27. pontja.
(
22
)	Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata, amelyet az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatáról és az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeiről, valamint a Bizottság tisztviselőire ideiglenesen alkalmazandó különleges intézkedések bevezetéséről szóló, 1968. február 29‑i 259/68/EGK, Euratom, ESZAK tanácsi rendelet (HL L 56., 1. o.) állapított meg, a 2004. március 22‑i 723/2004/EK, Euratom rendelettel módosított változatában (HL L 124., 1. o.).
(
23
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB ítélet (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, 30. pont).
(
24
)	Uo.
(
25
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 33. pont).
(
26
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28. pont).
(
27
)	Uo. (29. pont).
(
28
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 46. és 54. pont, valamint az ítélet rendelkező része).
(
29
)	Szpunar főtanácsnok Nencini kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványa, (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 48. pont). A Nencini kontra Parlament ítélethez (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) vezető ügyben a vitatott jogszabályhely a 2006. december 13‑i 1995/2006/EK, Euratom rendelettel (HL L 390., 1. o.) módosított, az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló, 2002. június 25‑i 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 248., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 74. o.) 73a. cikke, valamint a 2007. április 23‑i 478/2007/EK, Euratom bizottsági rendelettel (HL L 111., 13. o.) módosított, az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2002. december 23‑i, 2342/2002/EK bizottsági rendelet (HL L 357., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 145. o.) 85b. cikke volt. Ezek a szabályok voltak alkalmazandóak a jelen ügyben érintett összegek folyósításakor is. Megjegyzem, hogy a vitatott határozat meghozatalának időpontjában ezeket a szabályokat felváltotta a 966/2012 rendelet 81. cikke, valamint az 1268/2012 felhatalmazáson alapuló rendelet 93. cikkének (1) bekezdése. Ezek az új szabályok ugyanakkor hasonlóak a fent idézett szabályokhoz. Ugyanis mindkettő ötéves elévülési határidőt írt elő az Uniónak a harmadik személyekkel szemben fennálló követelései kapcsán, amely az adóssal a terhelési értesítésben közölt napon kezdődik.
(
30
)	Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 47. pont).
(
31
)	Szpunar főtanácsnoknak Nencini kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványa (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 68. pont).
(
32
)	Lásd ebben az értelemben Szpunar főtanácsnoknak a Nencini kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványát (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 75. pont).
(
33
)	Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 48. pont).
(
34
)	Szpunar főtanácsnok Nencini kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványa (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 98. pont).
(
35
)	Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 49. pont). Kiemelés tőlem.
(
36
)	Uo.
(
37
)	Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 49. pont). Kiemelés tőlem.
(
38
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 256. cikkből és Bíróság alapokmánya 58. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy a fellebbezésnek jogkérdésekre kell korlátozódnia, ennek következtében a Törvényszék egyrészről csak a tények megállapítására – kivéve, ha megállapításainak tárgyi pontatlansága az elé terjesztett iratokból ered –, másrészről pedig e tények értékelésére rendelkezik hatáskörrel. A tények értékelése tehát, a Törvényszék előtt bemutatott bizonyítékok elferdítésének esetét kivéve, nem minősül a Bíróság felülvizsgálatának hatálya alá tartozó jogkérdésnek. Lásd ebben az értelemben különösen: Wunenburger kontra Bizottság ítélet (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 66. pont) és a YKK és társai kontra Bizottság ítélet (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44. pont).
(
39
)	Lásd a jelen indítvány 47. pontját.
(
40
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 45. pont).
(
41
)	Ezen ítélet 52. pontja.
(
42
)	Uo. (54. pont).
(
43
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 33. pont).
(
44
)	Az Európai Unió Bíróságának alapokmánya, 62. és 62b. cikk.
(
45
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 29. pont). A jogtudomány szintén az észszerű határidő ezen értelmezését látszik elfogadni. Lásd különösen: Kansa, L., „Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004, 10. kötet, 3 sz., 296–326. o., különösen a 314. o.; Mihaescu‑Evans, B.‑C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. kiadás, Oxford University Press, 2006, 412. o.; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C. és Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011, 196. o.
(
46
)	Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ítélet (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28. pont).
(
47
)	Ezt a kifejezést Szpunar főtanácsnok Nencini kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványából (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 96. pont) kölcsönöztem.
(
48
)	E tekintetben lásd Szpunar főtanácsnok Nencini kontra Parlament ügyre vonatkozó indítványában (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 75–93. pont) kifejtett igen releváns érveit a joghézag fennállása kapcsán. Lásd még az Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ítéletet (48/69, EU:C:1972:70), amelyben a Bíróság kifejezetten kimondta, hogy bár az elévülési határidőt előre meg kell határozni, „a határidő és alkalmazási feltételeinek meghatározása a közösségi jogalkotó hatáskörébe tartozik” (48. pont). Tudomásom szerint ez alól az elv alól egyetlen, bár igen jelentős kivétel az állami támogatások területén merült fel, ahol a Bíróság kimondta, hogy a Bizottságnak a vele közölt állami támogatás tervezetéről két hónapon belül kellett nyilatkoznia (Lorenz–ítélet, 120/73, EU:C:1973:152, 4. pont). Ezt a határidőt később formálisan is beemelték az alkalmazandó jogszabályok közé.
(
49
)	A megtámadott ítélet 82. pontja.
(
50
)	E tekintetben lásd különösen: Wunenburger kontra Bizottság ítélet (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 66. pont) és a YKK és társai kontra Bizottság ítélet (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44. pont).
(
51
)	E tekintetben lásd különösen: Wunenburger kontra Bizottság ítélet (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 67. pont) és a YKK és társai kontra Bizottság ítélet (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44. pont).
(
52
)	A fellebbezés 90. és 91. pontja.
(
53
)	Uo.
(
54
)	Nencini kontra Parlament ítélet (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 51. pont).
(
55
)	Uo. (54. pont).