62021CC0608
PRIIT PIKAMÄE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2023. január 12. (
1
)
C‑608/21. sz. ügy
XN
és
a Politseyski organ pri 02 RU SDVR
között folyamatban lévő
büntetőeljárás
(a Sofiyski Rayonen sad [szófiai kerületi bíróság, Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Tájékoztatáshoz való jog a büntetőeljárás során – 2012/13/EU irányelv – A vádlottnak az ellene emelt vádról való tájékoztatáshoz való joga – A 6. cikk (2) bekezdése – Az őrizetbe vételről szóló határozat indokainak a gyanúsítottal vagy vádlottal való közlése – Határidő – Tartalom”
1.
„Hogy lennék letartóztatva? S ráadásul ezen a módon? ‑ Szóval, már megint kezdi ‑ mondta az őr, s a mézesibrikbe mártotta vajas kenyerét. ‑ Ilyen kérdésekre nem felelünk.” (
2
) Franz Kafka prágai író híres regényének, „A per”‑nek első jelenetéből vett részlet egy fiktív jogállam által irányított társadalmat mutat be, ahol a hatóságok anélkül foszthatják meg az egyént saját szabadságától, hogy tájékoztatnák e döntés okairól. E történet során K. megpróbálja kideríteni letartóztatásának (és későbbi elítélésének) okait, eredménytelenül.
2.
A Kafka által elképzelt inkvizítori túlkapásoktól távol, az európai uniós jogalkotó a 2012/13/EU irányelv (
3
) 6. cikkének (2) bekezdésében kodifikálta az őrizetbe vett vagy fogva tartott gyanúsítottak vagy vádlottak azon jogát, hogy tájékoztatást kapjanak szabadságelvonásuk okairól. Jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Sofiyski Rayonen sad (szófiai kerületi bíróság, Bulgária) e rendelkezés értelmezését kéri a Bíróságtól, és ezáltal annak tisztázását, hogy mikor és milyen tartalommal kell közölni ezen indokokat.
Jogi háttér
Az uniós jog
3.
A jelen ügy szempontjából a 2012/13 irányelv (10), (14) és (28) preambulumbekezdése, 1., 2., 3., 4. és 6. cikke, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 6. cikke releváns.
A bolgár jog
4.
A 2014. május 28‑i zakon za Ministerstvoto na vatreshnite raboti (a belügyminisztériumról szóló törvény; DV 2014. június 27‑i 53. sz., 2. o.) alapügyben alkalmazandó változatának 72. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A rendőrhatóságok a következő esetekben vehetnek őrizetbe valamely személyt:
1.
ha valószínűsítő körülmények állnak fenn arra vonatkozóan, hogy bűncselekményt követett el.
[…]
(4)   Az őrizetbe vett személy jogosult arra, hogy az őrizet jogszerűségét a hatóság székhelye szerinti Rayonen sad [kerületi bíróság] előtt megtámadja. A bíróság haladéktalanul dönt a megtámadásról, és határozata ellen az Administrativnoprotsesualen kodeksnek [a közigazgatási eljárásról szóló törvénykönyv, DV 2006. április 11‑i 30. sz.] megfelelően felülvizsgálati kérelmet lehet benyújtani az illetékes Administrativen sadhoz [közigazgatási bíróság].
(5)   Az őrizetbe vétel időpontjától kezdve az érintett személynek joga van védőhöz, és az őrizetbe vett személyt arról is tájékoztatni kell, hogy lemondhat a védőről, valamint arról, hogy ez milyen következménnyel jár, továbbá e személyt tájékoztatni kell a vallomástétel megtagadásához való jogról, amennyiben az őrizetbe vételre az (1) bekezdés 1. pontja alapján kerül sor.
[…]”
5.
E törvény 73. cikke értelmében az említett törvény 72. cikke (1) bekezdésének (1)‑(4) bekezdésében említett feltételek mellett őrizetbe vett személy esetében kizárólag a szabad mozgáshoz való jog korlátozható. Ilyen esetekben az őrizet időtartama nem haladhatja meg a 24 órát.
6.
A belügyminisztériumról szóló törvény 74. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 72. cikk (1) bekezdésében említett személyek esetében az őrizetet elrendelő írásbeli határozatot [zapoved] kell kibocsátani.
(2)   Az őrizetet elrendelő, az (1) bekezdésben említett határozatban fel kell tüntetni a következőket:
1.
a kibocsátó rendőri szerv nevét, beosztását és szolgálati helyét;
2.
az őrizet ténybeli és jogi indokait;
3.
az őrizetbe vett személy azonosításához szükséges adatokat;
4.
az őrizetbe vétel napját és időpontját;
5.
az érintett személy jogainak a 73. cikk szerinti korlátozását;
6.
az érintett személy
(a)
azon jogát, hogy az őrizet jogszerűségét bíróság előtt megtámadja;
(b)
védőhöz való jogát az őrizetbe vétel időpontjától kezdve;
[…]
(3)   Az őrizetbe vett személy nyilatkozatot tesz arról, hogy tudomása van a jogairól, és hogy gyakorolni szándékozik vagy nem szándékozik gyakorolni a (2) bekezdés 6. pontjának b)–f) alpontja szerinti jogait. Az őrizetet elrendelő határozatot a rendőri szerv és az őrizetbe vett személy írja alá.
(4)   Az őrizetet elrendelő határozat aláírásának megtagadását vagy lehetetlenségét egy tanú aláírásával kell igazolni.
[…]
(6)   Az őrizetet elrendelő határozat másolatát aláírás ellenében át kell adni az őrizetbe vett személynek.”
7.
A Zakon za administrativnite narushenia i nakazania (a közigazgatási szabálysértésekről és szankciókról szóló törvény, DV 1968. november 28‑i 92. sz.) 22. cikke értelmében a szabálysértések megelőzése és megszüntetése, valamint azok káros következményeinek megelőzése és orvoslása érdekében közigazgatási kényszerintézkedések rendelhetők el.
8.
A közigazgatási eljárásról szóló törvénykönyv 21. cikkének (1) bekezdése az alapeljárásban alkalmazandó változatban a következőképpen szól:
„Az egyedi közigazgatási aktus a közigazgatási hatóságok vagy törvény alapján erre feljogosított más hatóságok vagy szervezetek, közfeladatot ellátó személyek és közszolgáltatásokat nyújtó szervezetek kifejezett akaratnyilvánítása, illetve cselekvéssel vagy mulasztással kifejezett akaratnyilvánítása, amely jogokat vagy kötelezettségeket keletkeztet, vagy magánszemélyek vagy szervezetek jogait, szabadságait vagy jogos érdekeit közvetlenül érinti, valamint az ilyen aktus elfogadásának megtagadása.”
9.
E törvénykönyv 145. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A közigazgatási aktusok jogszerűsége bíróság előtt megtámadható.
(2)   A következőket lehet megtámadni:
1.
az eredeti egyedi közigazgatási aktust, beleértve az ilyen aktus elfogadásának megtagadását is;
[…]”
10.
A 1963. december 28‑i Ukaz No 904 za borba s drebnoto khuliganstvo (a csekély súlyú garázdaság elleni küzdelemről szóló, 904. sz. rendelet) (a továbbiakban: a csekély súlyú garázdaság elleni küzdelemről szóló rendelet) 1. cikke az alapügyben alkalmazandó változatban a következőképpen rendelkezik
„(1)   Amennyiben az elkövető a 16. életévét betöltötte, a csekély súlyú garázdaságért a következő szabálysértési büntetéseket kell kiszabni:
1.
legfeljebb 15 napos elzárás a belügyminisztérium egyik alegységében;
2.
100 [bolgár] levától [(BGN)] 500 [BGN]‑ig [hozzávetőlegesen 51 eurótól 256 euróig] terjedő pénzbírság.
(2)   E rendelet alkalmazásában »csekély súlyú garázdaság« az olyan rendzavaró magatartás, amely káromkodások, szidalmak vagy más nem megfelelő kifejezések nyilvános helyen, nagyszámú személy előtt való használatában, vagy az állampolgárokkal, a hatóságokkal vagy a nyilvánossággal szemben tanúsított sértő magatartásban, vagy pedig vitában, verekedésben vagy más hasonló, a közrendet és a köznyugalmat zavaró cselekményben nyilvánul meg, azonban a társadalomra veszélyesség csekélyebb foka miatt nem minősül a büntető törvénykönyv 325. cikke szerinti bűncselekménynek.”
A jogvita alapját képező tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11.
RK, a szófiai (Bulgária) 2. kerületi rendőrkapitányságának rendőre 2020. szeptember 2‑án bűncselekmény gyanúja alapján 11 óra 20 perctől kezdődően XN legfeljebb 24 órán át tartó őrizetbe vételéből álló közigazgatási kényszerintézkedés alkalmazására vonatkozó határozatot hozott.
12.
Az RK rendőr aláírását tartalmazó szóban forgó határozat a következőképpen indokolja XN őrizetbe vételét: „a [belügyminisztériumról szóló törvény] 72. cikke (1) bekezdésének 1. pontja” és „a közrend megzavarása”. A határozat hátoldalán feltüntették, hogy XN‑t 2020. szeptember 3‑án 11 óra 10 perckor szabadlábra helyezték, amit az aláírása is megerősít. Közvetlenül az őrizetbe vételét követően XN‑t motozásnak vetették alá, amelyet jegyzőkönyvben rögzítettek, és átadtak részére egy nyilatkozatot, amelyben tájékoztatták a belügyminisztériumról szóló törvény 72., 73. és 74. cikke szerinti jogairól.
13.
2020. szeptember 3‑án érkezett a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Sofiyski Rayonen sadhoz (szófiai kerületi bíróság) XN keresete, amellyel megtámadta a kibocsátott, őrizetet elrendelő határozat jogszerűségét.
14.
Az e keresetre vonatkozó ügy vizsgálata során benyújtották a rendőri szervek 2020. szeptember 2‑i, 3‑i és 4‑i jelentéseit, amelyekben azt állítják, hogy XN 2020. szeptember 2‑án 11 óra 20 perc körül Szófia város területén a nemzetgyűlés épülete előtt tartott tiltakozások résztvevőjeként megkísérelte áttörni a létrehozott rendőrsorfalat azáltal, hogy kézzel és lábbal ütötte a rendőrök pajzsát, és cinikus megjegyzéseket tett a rendőrökre, amely szükségessé tette az őrizetbe vételét. Az iratokból nem állapítható meg, hogy a rendőrök 2020. szeptember 2‑i és 3‑i jelentéseit az őrizetbe vétele során tájékoztatásul XN rendelkezésére bocsátották volna.
15.
2020. szeptember 2‑i írásbeli nyilatkozatában XN előadta, hogy részt vett a tiltakozásokban, és a fokozódó feszültség miatt a tömeg a rendőrsorfal irányába nyomta őt, majd a belügyminisztérium szervei, akik fizikai erőszakot alkalmaztak vele szemben, őrizetbe vették. Tagadta, hogy megzavarta volna a nyugalmat.
16.
Az eljárás során 2020. szeptember 2‑i orvosi dokumentumokat nyújtottak be, amelyekből kitűnik, hogy az XN‑nél elvégzett szakorvosi vizsgálat során nyílt sebet állapítottak meg a szemhéjon és a szemkörnyéken.
17.
2020. szeptember 8‑án a szófiai kerületi ügyészség ügyészének utasítására a szófiai 2. kerületi rendőrkapitányság egyik rendőri szerve jelentést készített csekély súlyú garázdaság XN‑nel szemben történő megállapítása tárgyában, amelyet benyújtott a Sofiyski Rayonen sadnak (szófiai kerületi bíróság), és amelyben azt állították, hogy XN a csekély súlyú garázdaság elleni küzdelemről szóló 904. sz. rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti szabálysértést követett el. A Sofiyski Rayonen sad (szófiai kerületi bíróság) szeptember 8‑i határozatában XN‑t nem találta bűnösnek és felmentette, mivel az állítólagos szabálysértés nem volt bizonyítható. E bírósági határozat jogerős.
18.
A kérdést előterjesztő bíróság utal arra, hogy az alapeljárás során vizsgálnia kell a rendőrhatóság azon határozatának jogszerűségét, amely elrendelte XN tényleges, legfeljebb 24 óráig tartó, bűncselekmény gyanúja miatti őrizetbe vételét.
19.
A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy az olyan állampolgárok ilyen jellegű fogva tartása, akik esetében fennállnak a bűncselekmény elkövetésére utaló jelek, a közigazgatási szabálysértésekről és büntetésekről szóló törvény 22. cikke értelmében vett közigazgatási kényszerintézkedésnek minősül, amely egyedi közigazgatási aktus, és amelynek célja annak megakadályozása, hogy az érintett személy megszökjön vagy bűncselekményt kövessen el.
20.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a belügyminisztériumról szóló törvény 74. cikkének (2) bekezdése szerint az őrizetbe vétel ténybeli és jogi indokainak feltüntetése a rendőrhatóság határozatának alapvető követelménye. E tekintetben a Varhoven administrativen sad (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Bulgária) korrekciós módon értelmezné ezt a rendelkezést, és úgy véli, hogy megengedhető, hogy ezen információ ne a fogva tartást elrendelő írásbeli aktusban, hanem más (előzetes és utólagos) kísérő dokumentumokban szerepeljen, még akkor is, ha ez utóbbiakat az érintett személy nem kapja meg a mozgásszabadsága korlátozásának időpontjában. A kérdést előterjesztő bíróság márpedig úgy véli, hogy az alsóbb fokú nemzeti bíróságok által követett ezen ítélkezési gyakorlat nincs összhangban sem a Rómában, 1950. november 4‑én aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezménynek (kihirdette az 1993. évi XXXI. törvény, a továbbiakban: EJEE) az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) által értelmezett 5. cikke (1) bekezdésének c) pontjával, sem a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdésével és 8. cikkének (1) bekezdésével.
21.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ugyanis figyelembe kell venni, hogy a 2012/13 irányelv 7. cikkében foglalt, „gyanúsított” jogállású személyek ügyeinek irataiba való betekintési jogot nem ültették át a bolgár jogba, ezért ez nem biztosított e személyek számára. Ilyen hozzáférés a büntetőeljárási törvénykönyv értelmében csak a „vádlottak” számára biztosított. Így az őrizetbe vétel ténybeli és jogi indokairól szóló konkrét információk hiányában, és tekintettel arra, hogy az ezen indokokat tartalmazó iratokba való betekintés joga nem biztosított, a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított személyt megfosztják attól a lehetőségtől, hogy megfelelő és hatékony módon megszervezze a védelemhez való jogát, és hogy a bíróság előtt megtámadja az őrizetbe vételét elrendelő aktus jogszerűségét.
22.
A kérdést előterjesztő bíróság egyébiránt arra is választ keres, hogy milyen információkat kell tartalmaznia az őrizetbe vett személy gyanúsításának alapjául szolgáló jogsértő magatartásra vonatkozó, a 2012/13 irányelv 6. cikke szerinti tájékoztatásnak.
23.
E körülmények között a Sofiyski Rayonen sad (szófiai kerületi bíróság, Bulgária) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1.
Úgy kell‑e értelmezni a [2012/13] irányelv 6. cikke (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 8. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelyet az érintett uniós tagállam állandó ítélkezési gyakorlata alapján kiigazítva alkalmaznak, és amely lehetővé teszi, hogy a gyanúsított személy őrizetbe vételének indokaira, többek között az azon bűncselekményre vonatkozó tájékoztatás, amelynek elkövetésével gyanúsítják, ne az őrizetet elrendelő írásbeli határozatban, hanem olyan más (korábbi vagy későbbi) kísérő dokumentumokban szerepeljen, amelyeket nem adnak át haladéktalanul, és amelyekről az érintett személy utólag, az őrizet jogszerűségének esetleges bíróság előtti megtámadása során szerezhet tudomást?
2.
Úgy kell‑e értelmezni a [2012/13] irányelv 6. cikkének (2) bekezdését, hogy a védelemhez való jog hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében az azon bűncselekményre vonatkozó tájékoztatásnak, amelynek elkövetésével az őrizetbe vett személyt gyanúsítják, tartalmaznia kell az elkövetés időpontjára, helyére, módjára, e személynek az elkövetésben való konkrét részvételére és az ebből következő büntetőjogi minősítésre vonatkozó információkat?”
Elemzés
A 2012/13 irányelv alkalmazhatóságáról
24.
Előzetesen állást kell foglalni a 2012/13 irányelv jelen ügyben való alkalmazhatóságának kérdésében.
25.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy a bolgár jog szerint a belügyminisztériumról szóló törvény 72. cikke (1) bekezdésének 1. pontja alapján történő fogva tartás közigazgatási kényszerintézkedésnek minősül, amely egyedi közigazgatási aktus lévén, arra utalhat, hogy az alapeljárást közigazgatási eljárásnak kell minősíteni, és így nem tartozik a 2012/13 irányelv hatálya alá.
26.
Ezen irányelv 1. cikke előírja, hogy az irányelv a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak a büntetőeljárás során az őket megillető jogokra és az ellenük szóló vádra vonatkozó tájékoztatáshoz való jogával kapcsolatos szabályokat állapítja meg. Mivel kétségtelen, hogy őrizetbe vételekor és fogva tartásakor XN szükségszerűen tudomást szerzett arról, hogy a rendőrhatóságok gyanúsítottnak tekintik (
4
), röviden arra a kérdésre összpontosítok, hogy a jelen előzetes döntéshozatalhoz vezető eljárás az említett cikk értelmében vett „büntetőeljárás”‑e, amely alapján a 2012/13 irányelvet alkalmazni kell a jelen ügyben.
27.
E tekintetben megjegyzem, hogy a bolgár joggal összhangban végrehajtott őrizetbe vétel a kérdést előterjesztő bíróság szerint olyan állampolgárokra vonatkozik, akiknek az esetében bűncselekmény elkövetésére utaló körülmények állnak fenn. Míg az érintett személy felelősségét a büntetőeljárás során külön vizsgálják, őrizetbe vétel csak akkor rendelhető el, ha bűncselekmény elkövetésére utaló információk állnak rendelkezésre, amelyek megalapozzák a gyanút, hogy az érintett személy valószínűleg részt vett abban.
28.
Fontos megállapítani továbbá, hogy a 2012/13 irányelv (14) preambulumbekezdésével összhangban az irányelv a Chartában, és különösen annak 6., 47. és 48. cikkében foglalt jogokra épül, az EJEE 5. és 6. cikkének az EJEB általi értelmezésével továbbfejlesztve, és hogy ezen irányelvben a „vád” kifejezés az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésében használt „vád” kifejezéssel azonos fogalom leírására szolgál (
5
).
29.
Amint azt az Európai Bizottság az írásbeli észrevételeiben hangsúlyozza, a Bíróság az IS (Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés törvénysértő jellege) ügyben hozott ítéletében (
6
) már megerősítette, hogy a 2012/13 irányelv által biztosított jogok az őrizetbe vett vagy fogva tartott gyanúsítottakra is alkalmazandók, emlékeztetve az EJEB‑nek az EJEE 6. cikkének büntetőjogi aspektusából eredő biztosítékok alkalmazandóságára vonatkozó ítélkezési gyakorlatára, amely szerint „büntetőjogi vádról” akkor beszélünk, ha valamely személlyel szemben az illetékes hatóságok hivatalosan vádat emelnek, vagy ha az e hatóságok által a személyt terhelő gyanú miatt foganatosított cselekmények jelentős hatással vannak a helyzetére. Így a jelen esetbeli XN‑hez hasonló helyzetben lévő személy, akit bűncselekmény elkövetésének gyanúja miatt elfognak, „bűncselekmény elkövetésével vádolt” személynek tekinthető, és hivatkozhat az EJEE 6. cikkének védelmére (
7
).
30.
Mindebből következik, hogy a 2012/13 irányelv alkalmazandó az alapeljárásban.
Az ügy érdeméről
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
31.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 8. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az érintett tagállam ítélkezési gyakorlatának megfelelően alkalmazott azon nemzeti szabály, amely szerint a gyanúsított vagy vádlott őrizetbe vételének okait nem feltétlenül kell feltüntetni az őrizetbe vételre vonatkozó írásbeli határozatban, hanem azok más dokumentumokban is szerepelhetnek, amelyekről az érintett személy csak akkor szerez tudomást, ha bírósági jogorvoslattal támadja meg e határozat jogszerűségét.
32.
Az elemzés megkezdése előtt emlékeztetni kell arra, hogy ezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a gyanúsítottak vagy a vádlottak számára az ugyanezen irányelv 3. é 6. cikkének megfelelően nyújtott tájékoztatást az érintett tagállam nemzeti jogában meghatározott jegyzőkönyvezési eljárással feljegyezzék. Márpedig az iratokból nem tűnik ki számomra, hogy e rendelkezés értelmezése bármilyen jelentőséggel bírna a jelen kérdés megválaszolása szempontjából. Ezért véleményem szerint a Bíróságnak a meghozandó ítéletében újra kellene fogalmaznia a kérdést, kizárólag a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdésére hivatkozva.
33.
A 2012/13 irányelv célja a büntetőeljárásokban a tájékoztatáshoz való jogot szabályozó közös szabályozási minimumok előírásával a tagállamokban a büntető igazságszolgáltatási rendszerbe vetett kölcsönös bizalom erősítése (
8
). Az 1. cikk a fent említettek szerint utal arra, hogy ezen irányelv a gyanúsítottaknak és a vádlottaknak a büntetőeljárás során az őket megillető jogokra és az ellenük szóló vádra vonatkozó tájékoztatáshoz való jogával kapcsolatos szabályokat állapítja meg.
34.
Amint azt a Bíróság már megállapította (
9
), a 2012/13 irányelv 3. és 6. cikkének együttes értelmezése rávilágít, hogy az ezen irányelv 1. cikkében említett jog legalább két különböző jogot fog át. Egyrészről, a gyanúsítottakat és a vádlottakat ezen irányelv 3. cikkének megfelelően tájékoztatni kell legalább bizonyos eljárási jogokról, nevezetesen ügyvéd igénybevételének joga, térítésmentes jogi tanácsadásra való jogosultság, és igénybevételének feltételei, a vádra vonatkozó tájékoztatáshoz való jog, a tolmácsoláshoz és fordításhoz való jog, valamint a hallgatáshoz való jog. Amennyiben a gyanúsítottakat vagy a vádlottakat őrizetbe veszik, illetve fogva tartják, a 2012/13 irányelv 4. cikke kötelezi a tagállamokat, hogy bocsássanak az érintett személyek rendelkezésére egyes további eljárási jogokról szóló írásbeli tájékoztatót. Másrészről az említett irányelv 6. cikke meghatározza a váddal kapcsolatos tájékoztatáshoz való jogra vonatkozó szabályokat.
35.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett jelen kérdés tárgyát képező, a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése azon szabályra vonatkozik, amely szerint az őrizetbe vett vagy fogva tartott gyanúsítottakat és vádlottakat tájékoztatni kell az őrizetbe vételük vagy fogva tartásuk okairól, beleértve a bűncselekményt is, amelynek elkövetésével gyanúsítják vagy vádolják őket.
36.
E rendelkezés konkrét célja, hogy az érintett személyek megtámadhassák szabadságelvonásuk jogszerűségét, és így megvédhessék magukat az önkényes őrizetbe vétellel vagy fogva tartással szemben. Ez az EJEB ítélkezési gyakorlatából következik.
37.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy mivel a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése a szabadságelvonás jogszerűségének egyik feltételét szabályozza, értelmezésének szükségszerűen a Charta 6. cikkén kell alapulnia, amely a szabadsághoz és biztonsághoz való jogra vonatkozik. Az itt biztosított jogokat a Charta 52. cikkének (3) bekezdésében foglalt homogenitási záradékkal összhangban az EJEE 5. cikkében foglaltakkal azonos értelműnek és hatályúnak kell tekinteni. Márpedig az EJEB következetesen úgy ítélte meg, hogy az illetékes hatóságoknak az EJEE 5. cikkének (2) bekezdése szerinti tájékoztatási kötelezettsége (
10
) arra irányul, hogy az őrizetbe vett vagy fogva tartott személyek számára biztosítsa ugyanezen cikk (4) bekezdése alapján a szabadságelvonásuk jogszerűségének bíróság előtti megtámadását (
11
).
38.
A 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése nem tartalmaz semmiféle utalást arra vonatkozóan, hogy az őrizetbe vétel vagy fogva tartás indokaira vonatkozó tájékoztatást mikor kell megadni. Meg kell tehát vizsgálni, hogy e rendelkezés rendszertani értelmezéséből levonható‑e ilyen utalás, figyelembe véve, hogy milyen módon kapcsolódik az e 6. cikk által létrehozott jogi rendszer egyéb elemeihez.
39.
A 2012/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése azon szabályt mondja ki, amely szerint a gyanúsítottat és a vádlottat haladéktalanul, és az eljárás tisztességességének biztosítása és a védelemhez való jog gyakorlásának lehetővé tétele érdekében kellő részletességgel tájékoztatni kell arról a bűncselekményről, amelynek elkövetésével gyanúsítják vagy vádolják. Ezen irányelv (28) preambulumbekezdése meghatározza, hogy ezt a tájékoztatást legkésőbb az első hivatalos rendőrségi kihallgatást megelőzően kell megadni. E cikk (3) bekezdése előírja, hogy legkésőbb a vád tartalmának bírósághoz való benyújtásakor a vádra vonatkozóan részletes tájékoztatást kell nyújtani, többek között a bűncselekmény jellegéről és jogi minősítéséről, valamint a vádlott szerepének jellegéről, míg e cikk (4) bekezdése előírja, hogy a gyanúsítottakat vagy a vádlottakat haladéktalanul tájékoztatni kell a megadott információkban bekövetkezett bármely változásról, amennyiben ez az eljárás tisztességességének megóvásához szükséges.
40.
Figyelemmel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés céljára, megvizsgálom a 2012/13 irányelv 6. cikkének első két bekezdése közötti kapcsolatot.
41.
E rendelkezés (1) bekezdése a bűncselekményre vonatkozó általános tájékoztatási kötelezettséget ír elő, amelyet haladéktalanul meg kell adni, és olyan részletességgel, amely az eljárás tisztességességének megóvásához és a védelemhez való jog eredményes gyakorlásához szükséges. A rendelkezés (2) bekezdése őrizetbe vétel vagy fogva tartás esetén további kötelezettséget ró az illetékes hatóságokra, amely nem korlátozódik a bűncselekményről való tájékoztatásra, hanem általánosabban kiterjed az őrizetbe vétel vagy fogva tartás okaira is (
12
). Így nem meglepő, hogy ez utóbbi bekezdés nem említi azt az időpontot, amikor az abban foglalt információkat közölni kell a gyanúsítottal vagy vádlottal, mivel az (1) bekezdésben szereplő időbeli feltételt őrizetbe vétel vagy fogva tartás esetén is alkalmazni kell.
42.
A rendszertani értelmezés vélhetően csupán arra utal, hogy az illetékes hatóságok kötelesek tájékoztatni az érintett személyt az őrizetbe vételének vagy fogva tartásának okairól, a lehető legrövidebb időn belül ahhoz, hogy az érintett személy ‑ amennyiben szükségesnek tartja ‑ megtámadhassa szabadságelvonásának jogszerűségét, oly módon, hogy lehetővé váljon számára a védelemhez való jog hatékony gyakorlása és az eljárás tisztességes jellege.
43.
Ugyanezen exegetikai eredményre vezet a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának figyelembevétele, amely kifejezi a 2012/13 irányelv 6. cikkének biztosítandó hatékony érvényesülés szükségességét, pontosítva, hogy noha a 2012/13 irányelv nem írja elő azon részletszabályokat, amelyeket követve a 6. cikkében szereplő váddal kapcsolatos tájékoztatást a gyanúsított vagy fogva tartott személyeknek meg kell adni, e részletszabályok nem sérthetik a többek között az e 6. cikkben szereplő, arra irányuló célkitűzést, hogy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított és vádolt személyek felkészülhessenek a védelemre, és hogy biztosítsák az eljárás tisztességes jellegét (
13
).
44.
Azzal lehetne ugyanis érvelni, hogy ezen információknak a szabadságelvonás idején vagy röviddel azt követően történő haladéktalan rendelkezésre bocsátása teszi csupán lehetővé az őrizetbe vett vagy fogva tartott személy számára, hogy felmérje esélyeit a fogva tartás jogszerűségének hatékony megtámadására, és adott esetben e jogszerűséget megtámadva keresetet terjesszen elő.
45.
E célt azonban nem lehetne elérni, ha az őrizetbe vétel vagy fogva tartás okairól csak azt követően adnának tájékoztatást, hogy az érintett személy ilyen keresetet nyújtott be. Meg kell ugyanis állapítani, hogy ha az őrizetbe vett vagy fogva tartott személy kénytelen lenne megtámadni valamely aktus jogszerűségét ahhoz, hogy megismerhesse annak indokait, akkor az őrizetbe vett vagy fogva tartott személynek nem lett volna ideje felmérni a keresete sikerének esélyeit, vagy szükség esetén azt hatékonyan előkészíteni. Nem elegendő tehát, hogy a szóban forgó indokok levezethetők legyenek a bírósági eljárás irataiból (
14
).
46.
Úgy tűnik számomra, hogy az eddigi értelmezést alátámasztja az EJEB következetes, a van der Leer kontra Hollandia ügyben hozott ítélettel (
15
) bevezetett ítélkezési gyakorlata, amely szerint bárki, aki keresetet nyújthat be annak érdekében, hogy fogva tartásának jogszerűségéről haladéktalanul döntsenek, csak akkor élhet hatékonyan e jogával, ha haladéktalanul és megfelelő mértékben tájékoztatják a szabadságelvonásának okairól (
16
).
47.
Annak tudatában, hogy nem lehet elvont módon meghatározni azt a pontos időpontot, amikor a „gyorsaság követelménye” teljesül, az EJEB utalt arra, hogy az eset sajátosságaitól függ, hogy az őrizetbe vett vagy fogva tartott személlyel kellő időben közölték‑e az említett indokokat.
48.
Ezen ítélkezési gyakorlatból ugyanakkor az is következik, hogy az őrizetbe vevő (vagy fogva tartó) rendőrhatóság nem köteles az őrizetbe vétel pillanatában teljes körű indokolást adni (
17
). A gyorsaság követelménye által előírt időbeli korlátokat akkor tekintették teljesítettnek, ha az őrizetbe vett (vagy fogva tartott) személyt néhány órán belül tájékoztatták a szabadságelvonásának okairól (
18
), míg az ilyen követelmény megsértését eddig mindig akkor állapították meg, ha e személy körülbelül egy napnál hosszabb időn belül (
19
) kapott ilyen tájékoztatást.
49.
E megfontolások fényében azt javasolom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésére azt a választ adja, hogy a 2012/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 6. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az érintett tagállam állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően alkalmazott azon nemzeti szabályozás, amely szerint a gyanúsított vagy vádlott őrizetbe vételének okait nem feltétlenül kell feltüntetni az őrizetbe vételt elrendelő írásbeli határozatban, hanem azok más dokumentumokban is szerepelhetnek, amelyekről az érintett személy csak akkor szerez tudomást, ha bírósági jogorvoslattal támadja meg ezen aktus jogszerűségét. Ezen indokokat az annak lehetővé tételéhez szükséges legrövidebb időn belül közölni kell vele, hogy – amennyiben hasznosnak tartja – jogorvoslattal élhessen, és mindenképpen az első hivatalos rendőrségi kihallgatást megelőzően.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
50.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2012/2012 irányelv 6. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a védelemhez való jog hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében az azon bűncselekményre vonatkozó tájékoztatásnak, amelynek elkövetésével az őrizetbe vett személyt gyanúsítják, tartalmaznia kell az elkövetés időpontjára, helyére, módjára, e személynek az elkövetésben való konkrét részvételére és az ebből következő büntetőjogi minősítésére vonatkozó információkat?
51.
Másképp megfogalmazva, a Bíróságot a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése alapján az őrizetbe vett vagy fogva tartott személynek adandó indokolás tartalmáról és részletességének mértékéről kérdezik.
52.
Amint azt a fentiekben kifejtettem, e rendelkezés további tájékoztatási kötelezettséget ír elő a 2012/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt általános kötelezettséghez képest, ezért azt ez utóbbival együtt kell értelmezni. E rendelkezések szövege mindazonáltal nem ad választ az előzetes döntéshozatalra előterjesztett jelen kérdésre. E rendelkezések szövegéből csupán arra lehet következtetni, hogy egyrészről az említett indokokat kellően részletesen kell közölni, másrészről pedig tartalmazniuk kell legalább azt a bűncselekményt, amelynek elkövetésével az érintett személyt gyanúsítják.
53.
Figyelembe kell ezért venni a 2012/13 irányelv (28) preambulumbekezdését, amely véleményem szerint különösen megvilágító erejű az irányelv 6. cikkének első három bekezdésében foglalt, a gyanúsítottaknak és vádlottaknak az ellenük felhozott vádról való tájékoztatását érintő kötelezettségek hatályát illetően.
54.
Tekintettel arra, hogy a következő pontokban nagymértékben támaszkodni fogok e preambulumbekezdésre, először emlékeztetnem kell arra, hogy bár a preambulumbekezdéseknek nincs kötelező jogi ereje (
20
), a Bíróság gyakran támaszkodott rájuk valamely uniós jogi aktus rendelkezéseinek értelmezése során.
55.
Az említett preambulumbekezdés többek között kimondja, hogy az eljárás tisztességességének megóvása és a védelemhez való jog eredményes gyakorlásának lehetővé tétele érdekében megfelelő részletességgel és az eljárás adott szakaszára figyelemmel közölni kell azzal a bűncselekménnyel kapcsolatos tényállást, amelynek az elkövetésével az adott személyt gyanúsítják vagy vádolják, beleértve ‑ amennyiben ismert ‑ a bűncselekmény elkövetésének idejét és helyét, valamint a bűncselekmény várható jogi minősítését.
56.
Úgy vélem, hogy a 2012/13 irányelv 6. cikke alapján az illetékes hatóságokat terhelő tájékoztatási kötelezettség hatályát illetően számos adat áll így a rendelkezésünkre.
57.
Először is, a nyújtandó tájékoztatás magában foglalja a feltételezett bűncselekmény tényállásának leírását és az ilyen bűncselekmény lehetséges jogi minősítését, függetlenül attól, hogy az eljárás mely szakaszában kerül sor e tájékoztatásra.
58.
A őrizetbe vétel vagy fogva tartás eseteivel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy azon helyzetek sokfélesége miatt, amelyek szabadságelvonással járó ilyen intézkedéseket igazolhatnak, a „tényállás leírásához” tartozó körülmények kimerítő felsorolására tett kísérlet nyilvánvalóan kudarcra lenne ítélve. Észszerűnek tűnik ugyanakkor, hogy egy ilyen leírásból az események ismert helye és ideje mellett ne maradjon ki az érintett személynek az említett bűncselekményben való részvételének jellege sem (
21
). Ezenkívül a preambulumbekezdésben a lehetséges jogi minősítésre való hivatkozást (
22
) úgy kell értelmezni, hogy az őrizetbe vett vagy fogva tartott személyt tájékoztatni kell azon bűncselekmény ideiglenesen megállapított jogi minősítéséről is, amelynek elkövetésével gyanúsítják.
59.
Az ilyen tartalmú közlés nélkül nem lehetne biztosítani a 2012/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdésének hatékony érvényesülését. Az őrizetbe vétel vagy fogva tartás csak ilyen jellegű ténybeli és jogi okainak közlése tűnik ugyanis számomra alkalmasnak arra, hogy az érintett személy és/vagy ügyvédje megértse, miért fosztották meg a szabadságától, és így adott esetben hatékonyan gyakorolhassa az őrizetbe vétel vagy fogva tartás jogszerűségének megtámadásához való jogát, és ezáltal a védelemhez való jogát.
60.
Másodszor, a kérdéses információk részletessége az eljárás szakaszától függően változik. E tekintetben a 2012/13 irányelv (28) preambulumbekezdése kifejezi, hogy egyrészről az eljárás tisztességességének és a védelemhez való jog tiszteletben tartásának követelményeit és másrészről az eljárás követelményeit mérlegelni kell egymással szemben A 2012/13 irányelv 6. cikkét tehát úgy kell értelmezni, mint amely a tájékoztatási kötelezettség fokozatosságát állapítja meg, és az illetékes hatóságot terhelő részletesség szintje az ügy érdemében hozott ítélet meghozatalának közeledtével növekszik. E cikk (1) bekezdése előírja a bűncselekményre vonatkozó tájékoztatást, amely őrizetbe vétel vagy fogva tartás esetén az őrizetbe vétel vagy fogva tartás valamennyi, e cikk (2) bekezdése szerinti okára is kiterjed, míg ugyanezen cikk (3) bekezdése részletes tájékoztatást ír elő az az ügy érdemében hozott ítélet meghozatalának szakaszában.
61.
E (28) preambulumbekezdésből az is kitűnik, hogy a fent említett információk közlése nem sértheti a folyamatban lévő nyomozás megfelelő lefolytatását, ami az említett információk megfelelő részletességi szintjének előzetes értékelését jelenti. Nem kizárt ugyanis, hogy az illetékes hatóság olyan információk birtokában van, amelyeket nem lehet az őrizetbe vett vagy fogva tartott személlyel közölni anélkül, hogy az ne akadályozná a nyomozás előrehaladását. E hatóságnak tehát meg kell találnia a megfelelő egyensúlyt az ilyen károk elkerülése érdekében, biztosítva ugyanakkor az érintett személy számára az elegendő információt ahhoz, hogy megértse a szabadságelvonás okait, és hatékonyan megtámadhassa annak jogszerűségét (
23
).
62.
Ebből következik, hogy egyrészről a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében előírt, az említett cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett tájékoztatás nem rendelkezik az említett cikk (3) bekezdésében előírt pontossággal és teljességgel, másrészről pedig, hogy az ugyanazokra a kérdésekre vonatkozik, mint ezen utóbbi bekezdésben felsoroltak.
63.
Az általam imént kifejtett értelmezést véleményem szerint az EJEE 5. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat teljes mértékben alátámasztja.
64.
Noha ezen ítélkezési gyakorlatból következik, hogy azt a kérdést, hogy az őrizetbe vett vagy fogva tartott személy elegendő tájékoztatást kapott‑e ahhoz, hogy megtámadhassa szabadságelvonásának jogszerűségét, az eset konkrét sajátosságaitól függően kell értékelni, a Bíróság kimondott az ilyen értékeléshez alapul szolgáló bizonyos elveket (
24
).
65.
Először is, a szabadságelvonás jogalapjának megjelölése önmagában nem jelent elegendő információt az őrizetbe vétel vagy fogva tartás okairól való tájékoztatáshoz való jog szempontjából. Példaképpen a Murray kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítéletében az EJEB az EJEE 5. cikke (2) bekezdésének megsértését állapította meg, mivel a Murrayt őrizetbe vevő rendőr csupán azon büntetőjogi rendelkezésről tájékoztatta őt, amely alapján őrizetbe vették (
25
). Ugyanígy a Fox, Campbell és Hartley kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítéletében az EJEB úgy ítélte meg, hogy a rendőrség által e kérelmezőknek eredetileg adott tájékoztatás, amely szerint a büntető törvénykönyv egy meghatározott rendelkezése alapján terrorizmus gyanúja miatt vették őket őrizetbe (
26
), nem felelt meg az említett cikknek.
66.
Másodszor, a szabadságelvonás jogi és ténybeli okait az őrizetbe vett vagy fogva tartott személlyel egyszerű és számára hozzáférhető nyelven kell közölni, hogy a szabadságelvonás jogszerűségét bíróság előtt megtámadhassa (
27
). Ezen indokoknak a feltételezett bűncselekmény ideiglenesen megállapított jogi minősítésén túl tartalmazniuk kell az őrizetbe vett vagy fogva tartott személy közreműködésének jellegét is. Emlékeztetni kell ugyanis arra, továbbra is a Fox, Campbell és Hartley kontra Egyesült Királyság ítéletre vonatkozóan, hogy e kérelmezőket egy későbbi szakaszban tájékoztatták a konkrét bűncselekményekben játszott feltételezett szerepükről és a tiltott szervezetekben való állítólagos tagságukról, ami a korábban nyújtott tájékoztatással együtt az EJEB álláspontja szerint megfelelt az EJEE 5. cikkének (2) bekezdésében foglalt követelményeknek (
28
). A Bíróság a Gasiņš kontra Lettország ügyben sem állapította meg e rendelkezés megsértését, mivel a rendőrség elmagyarázta a felperesnek, hogy őt gyanúsítják J. O. megölésével, hogy ezen emberölésre 2000. május 20‑án került sor, és hogy e bűncselekmény a lett büntető törvénykönyv 116. cikke szerint büntetendő (
29
).
67.
Harmadszor, az illetékes hatóságok nem kötelesek az érintett személlyel az őrizetbe vétel (vagy fogva tartás) időpontjában az ellene felhozott valamennyi vád teljes körét közölni (
30
), mivel ilyen szintű részletességre csak a vádaknak a vádlottal szemben történő közlésekor van szükség (
31
).
68.
A kérdést előterjesztő bíróságnak a fenti megfontolások fényében kell a belügyminisztériumról szóló törvény 74. cikkének (2) bekezdését értelmeznie, amely szerint az említett törvény 72. cikke (1) bekezdésének 1. pontja alapján kiadott őrizetbe vételi parancsnak számos információt kell tartalmaznia, többek között „az őrizetbe vétel ténybeli és jogi indokait”.
69.
Következésképpen azt javasolom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre azt a választ adja, hogy a 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdését az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az őrizetbe vett vagy fogva tartott személynek ‑ a folyamatban lévő nyomozás sérelme nélkül ‑ minden szükséges tájékoztatást meg kell adni ahhoz, hogy hatékonyan megtámadhassa a szabadságelvonását, és ezáltal ténylegesen gyakorolhassa a védelemhez való jogát. E tájékoztatásnak az őrizetbe vétel vagy fogva tartás indokaként tartalmaznia kell a tényállást, beleértve az események időpontját és helyét – amennyiben ezek ismertek –, valamint e személy azon bűncselekményben való részvételének jellegét, amelynek elkövetésével gyanúsítják, és az illetékes hatóság által ideiglenesen megállapított jogi minősítést.
Végkövetkeztetés
70.
A fenti megfontolások alapján azt javasolom, hogy a Bíróság a Sofiyski Rayonen sad (szófiai kerületi bíróság, Bulgária) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
A büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
e rendelkezéssel ellentétes az érintett tagállam állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően alkalmazott nemzeti szabályozás, amely szerint a gyanúsított vagy vádlott őrizetbe vételének okait nem feltétlenül kell feltüntetni az őrizetbe vételt elrendelő írásbeli határozatban, hanem azok más dokumentumokban is szerepelhetnek, amelyekről az érintett személy csak akkor szerez tudomást, ha bírósági jogorvoslattal támadja meg a végzés jogszerűségét. Ezeket az indokokat az annak lehetővé tételéhez szükséges legrövidebb időn belül közölni kell vele, hogy – amennyiben hasznosnak tartja – jogorvoslattal élhessen, de mindenképpen az első hivatalos rendőrségi kihallgatás előtt.
2)
A 2012/13 irányelv 6. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az őrizetbe vett vagy fogva tartott személynek ‑ a folyamatban lévő nyomozás sérelme nélkül ‑ minden szükséges tájékoztatást meg kell adni ahhoz, hogy hatékonyan megtámadhassa a szabadságelvonását, és ezáltal ténylegesen gyakorolhassa a védelemhez való jogát. E tájékoztatásnak az őrizetbe vétel vagy fogva tartás indokaként tartalmaznia kell a tényállást, beleértve az események időpontját és helyét – amennyiben ezek ismertek –, valamint e személy azon bűncselekményben való részvételének jellegét, amelynek elkövetésével gyanúsítják, és az illetékes hatóság által ideiglenesen megállapított jogi minősítést.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Kafka, F., A per, Gallimard, Párizs, 1962. Az idézett magyar szöveg Szabó Ede fordítása.
(
3
)	A büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 142., 1. o.; helyesbítés: HL 2019. L 39., 28. o.).
(
4
)	Meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által említett tény, miszerint a „gyanúsított” fogalma nem ismert a bolgár jogban, nem olyan jellegű, hogy e tekintetben kételyeket támasszon, mivel kétségtelenül az uniós jog önálló fogalmáról van szó, amely per definitionem nem függ a nemzeti minősítésektől.
(
5
)	Az EJEE 6. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében „[m]indenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően.”
(
6
)	2021. november 23‑i ítélet (C‑564/19, EU:C:2021:949, 121. pont).
(
7
)	EJEB, 2017. május 12. Simeonovi kontra Bulgária ítélet (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, 110‑111. §§).
(
8
)	Lásd ezen irányelv (10) és (14) preambulumbekezdését.
(
9
)	Lásd különösen: 2019. június 13‑iMoro ítélet (C‑646/17, EU:C:2019:489, 42. és 43. pont).
(
10
)	Az EJEE 5. cikkének (2) bekezdése a következőképpen szól: „Minden letartóztatott személyt haladéktalanul az általa értett nyelven tájékoztatni kell letartóztatása okairól és az ellene felhozott vádról”.
(
11
)	Ezen ítélkezési gyakorlat az EJEB 1990. február 21‑i van der Leer kontra Hollandia ítéletére (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985, 28. §) nyúlik vissza.
(
12
)	Ezen értelmezést véleményem szerint a 2012/13 irányelv előkészítő munkálatai is alátámasztják, mivel az őrizetbe vett vagy fogva tartott személyek tájékoztatására vonatkozó kötelezettség nem szerepelt ezen irányelv alapjául szolgáló bizottsági javaslat 6. cikkében, és csak később, a Parlament egészítette ki e rendelkezés szövegét. Lásd: a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló …/…/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat, és a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslatról szóló jelentés (COM(2010) 392 final ‑ C7‑0189/2010 ‑ 2010/0215(COD)).
(
13
)	Lásd különösen: 2021. november 23‑iIS (Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés törvénysértő jellege) ítélet (C‑564/19, EU:C:2021:949, 128. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
14
)	A kérdést előterjesztő bíróság egyébiránt rámutat, hogy mivel a bolgár jogban nem létezik a „gyanúsított” fogalma, az őrizetbe vett vagy fogva tartott személyek nem tekinthetnek be az iratokba, ahogyan azt a 2012/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése előírja.
(
15
)	EJEB, 1990. február 21. (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985).
(
16
)	EJEB, 2005. április 12., Chamaïev és társai kontra Grúzia és Oroszország ítélet (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, 413. §); 2020. szeptember 17., Grubnyk kontra Ukrajna ítélet (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, 97. és 99. §§).
(
17
)	EJEB, 1990. augusztus 30., Campbell és Hartley kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 40. §); 1994. október 28., Murray kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, 72. §); 2016. december 15., Khlaifia és társai kontra Olaszország ítélet (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 115. §).
(
18
)	EJEB, 1990. augusztus 30., Campbell és Hartley kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 42. §); 1994. október 28., Murray kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, 78. §) (1 óra és 20 perc időmúlás).
(
19
)	Lásd különösen: EJEB, 2005. április 12., Chamaïev és társai kontra Grúzia és Oroszország ítélet (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, 416. §); (4 nap időmúlás); 2008. január 29., Saadi kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, 84. §) (76 óra időmúlás); 2008. október 2., Rusu kontra Ausztria ítélet (CE:ECHR:2008:1002JUD003408202, 43. §) (10 nap időmúlás); 2009. december 15., Leva kontra Moldova ítélet (CE:ECHR:2009:1215JUD001244405, 62.§) (több mint 3 nap időmúlás); 2012. június 12., Kortesis kontra Görögország ítélet (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, 62.§) (29 óra időmúlás).
(
20
)	Lásd: 2020. november 25‑iIstituto nazionale della previdenza sociale (A huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyeknek járó családi ellátások) ítélet (C‑303/19, EU:C:2020:958, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
21
)	Kivéve azt az esetet, amikor az ilyen információ nem vezethető le a tényállásból. Lásd e tekintetben: EJEB, 2020. szeptember 17., Papachelas kontra Görögország ítélet (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, 98. §).
(
22
)	Lásd e tekintetben: az angol („possible” [lehetséges]), a spanyol („posible” [lehetséges]) és az olasz („possibile” [lehetséges]) nyelvi változatot, valamint az észt („võimalik” [esetleges]) nyelvi változatot.
(
23
)	Emlékeztetek arra, hogy tudomásom szerint az EJEB eddig csak a fogva tartott személy nyomozati irataiba való betekintési jogának és valamely fontos közérdekű cél ‑ mint például a nemzetbiztonság, bizonyos rendőrségi módszerek titokban tartásának szükségessége vagy harmadik személyek alapvető jogainak védelme ‑ közötti egyensúly megteremtéséről döntött. Lásd többek között: EJEB, 2009. február 19‑i A. és társai kontra Egyesült Királyság ítélet (EC:ECHR:2009:0219JUD000345505).
(
24
)	Meg kell jegyezni, hogy az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének c) pontjára vonatkozó, a kérdést előterjesztő bíróság és a Bizottság által hivatkozott ítélkezési gyakorlat legalábbis korlátozott jelentőséggel bír annak meghatározása szempontjából, hogy milyen tájékoztatást kell nyújtani az őrizetbe vett vagy fogva tartott személynek. A 2014. június 24‑i Petkov és Profirov kontra Bulgária ítéletben (CE:ECHR:2014:0624JUD005002708, 46. és 47. §§) az EJEB megállapította, hogy ez a cikk „előírja, hogy valamely személy őrizetbe vételének »alapos okkal« kell feltételeznie, hogy bűncselekményt követett el. Az ilyen gyanú nem lehet általános és elvont […], ami azt jelenti, hogy olyan jellegű tényeknek vagy információknak kell rendelkezésre állniuk, amelyek egy objektív megfigyelőt meggyőznek arról, hogy az érintett személy elkövethetett egy adott bűncselekményt”. Egyértelműnek tűnik, hogy az EJEB ebben az ítéletben csak azon információkról határozott, amelyekkel az illetékes hatóságnak rendelkeznie kell valamely személy jogszerű őrizetbe vételéhez. Noha ebből arra lehet következtetni, hogy az őrizetbe vett vagy fogva tartott személynek adott tájékoztatásnak konkrétnak kell lennie, nem pedig általánosnak vagy elvontnak, nem gondolom, hogy ez bármit is hozzátenne a jelen indítvány következő pontjaiban kifejtett megfontolásokhoz.
(
25
)	EJEB, 1994. október 28‑i ítélet (CE:ECHR: 1994:1028JUD001431088, 76. §).
(
26
)	EJEB, 1990. augusztus 30‑i ítélet (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486). Lásd szintén: EJEB, 2012. június 12‑i Simeonovi kontra Bulgária ítélet (CE:ECHR:2017:0612JUD006059310, 61. és 62. §§).
(
27
)	EJEB, 1990. augusztus 30‑i Fox, Campbell és Hartley kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 40. §); 1994. október 28‑i Murray kontra Egyesült Királyság ítélet (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, 72. §); 2016. december 15‑i Khlaifia és társai kontra. Olaszország ítélet (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 115. §); és 2018. január 25‑i J.R. és társai kontra Görögország ítélet (EB:EJEB:2018:0125JUD002269616, 123. és 124. §§).
(
28
)	EJEB, 1990. augusztus 30‑i ítélet (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, 41. §).
(
29
)	EJEB, 2011. április 19‑i ítélet (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, 54. §).
(
30
)	EJEB, 2011. április 19‑i Gasiņš kontra Lettország ítélet (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, 53. §).
(
31
)	Ez az EJEE 6. cikke (3) bekezdésének az EJEB által értelmezett a) pontjából következik. Lásd többek között: EJEB, 1989. december 19‑i Brozicek kontra Olaszország ítélet (EC:ECHR:1989:1219JUD001096484, 42. §).