Ideiglenes változat
RIMVYDAS NORKUS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. január 15.(1)
C‑560/24. sz. [Besthame](i)ügy
R. S.
kontra
Minister for Justice
(a Court of Appeal [fellebbviteli bíróság, Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog – 2004/38/EK irányelv – Az uniós polgár családtagjai – Származékos tartózkodási jog – Családtag későbbi honosítása – 35. cikk – Csalás vagy joggal való visszaélés és/vagy érdekházasság”
I.      Bevezetés
1.        A jelen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés a következő: egy tagállam illetékes hatóságai még akkor is kivizsgálhatják‑e és adott esetben megállapíthatják‑e vagy következtethetnek‑e arra, hogy az a személy, aki a 2004/38/EK irányelv(2) alapján egy uniós polgár családtagjaként korábban származékos tartózkodási joggal rendelkezett, joggal való visszaélést vagy csalást követett el, ha e személy időközben megszerezte e tagállam állampolgárságát, és ezért az említett tagállamban való tartózkodása már nem ezen irányelven alapul?
2.        E kérdést a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) az R. S. (a továbbiakban: az alapeljárás felperese), honosított ír állampolgár és a Minister for Justice (igazságügyi miniszter, Írország; a továbbiakban: Minister for Justice) között, az utóbbi által tett azon megállapítás tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztette elő, amely szerint az ír állampolgárság megszerzését megelőzően az alapeljárás felperese, aki akkoriban harmadik országbeli állampolgár volt, érdekházasságot kötött egy uniós polgárral, illetve téves vagy félrevezető információkat szolgáltatott az uniós polgár családtagjai részére szóló tartózkodási kártya megszerzése céljából.
3.        A kérdés vizsgálata arra készteti a Bíróságot, hogy másodszor értelmezze a 2004/38 irányelv 35. cikkét. Bár a Bíróság már korábban is foglalkozott a joggal való visszaélés vagy a csalás kérdésével, különösen a személyek szabad mozgására vonatkozó ítélkezési gyakorlatában,(3) e cikk értelmezésére vonatkozóan az első, előzetes döntéshozatal iránti kérelem az volt, amely a McCarthy és társai ítéletet eredményezte.(4) Ebben az ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy egy tagállam nem kötheti egy harmadik országbeli állampolgár belépési jogát ahhoz, hogy előzetesen vízumot szerezzen, ha az illető uniós polgár családtagja részére szóló tartózkodási kártyával rendelkezik. Pontosította, hogy az említett cikk nem enged meg olyan intézkedéseket, amelyek általános megelőzési céllal megakadályozzák a családtagokat abban, hogy vízummentesen utazzanak be valamely állam területére.(5)
4.        A jelen ügy ezzel szemben alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikkének más szemszögből történő értelmezéséről döntsön. A kérdést előterjesztő bíróság által kért értelmezés nem önmagában a joggal való visszaélésre vonatkozik, hanem arra, hogy ezen irányelvnek célja‑e a joggal való visszaélés megállapítása, valamint, hogy a korábban elkövetett és valamely tagállam illetékes hatóságai által jogerősen megállapított visszaélésre milyen jogkövetkezmények vonatkoznak. Az alapügyben ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság megállapította az érdekházasság fennállását, a házasság ilyen minősítése tehát ebben az ügyben nem vitatott.
5.        Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az irányelv 35. cikke alkalmazandó‑e abban az esetben, ha az érintett személy az irányelv által biztosított jogok tekintetében a fogadó tagállamban az említett irányelv értelmében már nem „kedvezményezett”, és igenlő válasz esetén e rendelkezés lehetővé teszi‑e az illetékes hatóságok számára az érdekházasság kivizsgálását és fennállásának megállapítását, anélkül, hogy abból más közvetlen jogi következtetéseket vonnának le.
6.        A jelen indítványban többek között azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy tekintse úgy, hogy az irányelv hatálya alá tartozik az olyan helyzet, ahol az érintett személy a 2004/38 irányelv értelmében már nem „kedvezményezett”.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
7.        A jelen indítványban a 2004/38 irányelv (25) és (28) preambulumbekezdésére, valamint 2. cikkének 1. pontjára és 2. pontja a) alpontjára, 3. cikkének (1) bekezdésére, 15. cikkének (1) és (3) bekezdésére, 30. cikkének (1) és (3) bekezdésére, 31. cikkének (1) és (3) bekezdésére, 35. cikkére és 36. cikkére fogok hivatkozni.
B.      Az ír jog
8.        A 2004/38 irányelvet az ír jogba a European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (S.I. Noo 548 of 2015) (az Európai Közösségekről [személyek szabad mozgása] szóló, 2015. évi rendelet [S.I. 2015, 548. sz.]) ültette át, az alapügyben alkalmazandó változatában (a továbbiakban: 2015. évi rendelet).
9.        A 2015. évi rendelet „A jogosultságok megszűnése” című 27. cikkének (1), (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A miniszter visszavonhatja az alábbiakat, illetve megtagadhatja az alábbiak meghozatalát vagy megadását, ha e szakasszal összhangban megállapítja, hogy az érintett jogra, jogosultságra vagy adott esetben jogállásra csalás vagy joggal való visszaélés alapján tartanak igényt: […]
b)      tartózkodási kártya […]
(2)      Ha a miniszter alapos okból gyanítja, hogy az engedéllyel rendelkező családtagként való kezeléssel járó, e rendelet által biztosított jogot, jogosultságot vagy jogállást csalás vagy joggal való visszaélés alapján igénylik vagy szerezték meg, jogosult az ügy kivizsgálásához észszerűen szükséges vizsgálatokat lefolytatni és információkat beszerezni.
[…]
(4)      E szakasz alkalmazásában a »joggal való visszaélés« fogalma magában foglalja az érdekházasságot […] is.”
10.      E rendelet „Érdekházasság” című 28. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A miniszter bármely, e rendelet szempontjából releváns kérdés eldöntése során figyelmen kívül hagyhat egy konkrét házasságot mint a döntést befolyásoló tényezőt, amennyiben úgy véli, vagy megállapítja, hogy e házasság érdekházasság.
(2)      Ha a miniszter egy házasságnak bármely, e rendelet szempontjából releváns kérdés eldöntése céljából történő figyelembevétele során alapos okból úgy véli, hogy a házasság érdekházasság, értesítést küldhet a házastársaknak, amelyben felszólítja az érintett személyeket, hogy az értesítésben meghatározott határidőn belül írásban vagy személyesen nyújtsák be a miniszter arról való meggyőzéséhez észszerűen szükséges információkat, hogy a házasság nem érdekházasság.”
III. Az alapeljárás tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés és a Bíróság előtti eljárás
11.      R. S., aki harmadik országban született, 2002‑ben utazott be Írországba, és hallgatói tartózkodási engedéllyel rendelkezett. 2010‑ben, tizenhat nappal e tartózkodási engedély lejárta előtt R. S., aki akkoriban harmadik országbeli állampolgár volt, házasságot kötött egy olyan uniós polgárral, aki gyakorolta az Írországban való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát. Ezt követően uniós polgár családtagjaként ötéves tartózkodási kártyát állítottak ki R. S. számára.
12.      2015‑ben R. S. megszerezte az ír állampolgárságot. Azóta Írországban való tartózkodása ezen az állampolgárságon alapul. 2018‑ban R. S. és felesége elváltak. 2019‑ben egy harmadik országbeli állampolgár tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be Írországban azzal az indokkal, hogy ő az anyja egy ír állampolgársággal rendelkező gyermeknek, akinek R. S. a vér szerinti apja. E kérelem alapján megvizsgálták, hogy a 2010‑ben kötött házasság érdekházasság volt‑e.
13.      2019. december 18‑i határozatával a Minister for Justice „visszavonta” a 2010‑ben kiállított tartózkodási kártyát azzal az indokkal, hogy R. S. a tartózkodási kártya iránti kérelmének alátámasztására félrevezető okiratokat nyújtott be, és hogy a 2010‑ben kötött házasság érdekházasság volt. Az R. S. által benyújtott felülvizsgálati kérelmet követően e határozatot a 2020. szeptember 8‑i határozat helybenhagyta.
14.      2022. február 1‑jén a Minister for Justice mindazonáltal új határozatot fogadott el az R. S. jogi képviselőivel folytatott levelezést követően. E határozatával visszavonta a 2020. szeptember 8‑i határozatot, megsemmisítette a 2019. december 18‑i határozatot, és megállapította, hogy R. S. hamis vagy félrevezető dokumentumokat vagy információkat nyújtott be, és érdekházasságot kötött olyan jogállás vagy jog megszerzése érdekében, amelyre egyébként a 2004/38 irányelv alapján nem lett volna jogosult. A miniszter úgy ítélte meg, hogy „az [ezen] házasságból származó, [ezen] irányelv által biztosított valamennyi jogosultság vagy jogállás a keletkezésétől fogva visszavontnak tekintendő”.
15.      R. S. keresetet nyújtott be a High Courthoz (felsőbíróság, Írország) a 2020. szeptember 8‑i, 2020. február 13‑i és 2022. február 1‑jei három határozat megsemmisítése iránt (certiorari), azzal az indokkal, hogy a Minister for Justice  túllépte a hatáskörét azok elfogadásakor. Ír állampolgárként ugyanis R. S. már nem tartozik sem a 2015. évi rendelet, sem a 2004/38 irányelv hatálya alá, amelyek tehát nem jogosíthatták fel a Minister for Justice‑t e határozatok meghozatalára. E keresetet a High Court (felsőbíróság) 2023. május 18‑i ítéletével elutasította.
16.      R. S. ezt követően a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Court of Appealhez (fellebbviteli bíróság) fordult.
17.      E bíróság először is pontosítja, hogy a 2022. február 1‑jei határozatot nem úgy kell értelmezni, hogy az a tartózkodási jog visszavonására vagy megtagadására vonatkozik, hanem úgy, hogy az R. S. múltbeli helyzetére vagy korábbi magatartására vonatkozó „döntést”, „megállapítást” vagy „következtetést” tartalmaz. E bíróság hozzáteszi, hogy e határozat arra enged következtetni, hogy e döntés vagy megállapítás R. S. ír állampolgári jogállásának későbbi újraértékelése során figyelembe vehető, elismerve ugyanakkor, hogy bármely jövőbeni újraértékelés során figyelembe kell venni minden körülményt és R. S. alapvető jogait. R. S. ír állampolgárságának újraértékelését illetően az említett bíróság megállapítja, hogy a Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) közelmúltbeli határozatai miatt jelenleg semmilyen alkotmányossági eljárás nem teszi lehetővé az ezen állampolgárság visszavonására irányuló vizsgálat lefolytatását.
18.      Az előtte előadott érvekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság először is a 2004/38 irányelvnek, és különösen annak 35. cikkének hatályára kérdez rá.
19.      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság – miközben rámutat a jelen ügy és a Lounes ítélet(6) alapjául szolgáló ügy körülményei közötti különbségekre – úgy véli, hogy ebből az ítéletből arra lehet következtetni, hogy a 2004/38 irányelv már nem alkalmazandó az uniós polgár harmadik országbeli állampolgár családtagjára, amennyiben ez az állampolgár megszerzi a fogadó tagállam állampolgárságát, és ennélfogva már nem felel meg az ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” fogalma meghatározásának. Mindemellett a Chenchooliah ítéletben(7) a Bíróság kimondta, hogy az irányelv akkor is alkalmazandó a fogadó tagállamban uniós polgár családtagjaként tartózkodó harmadik országbeli állampolgárral szemben hozott, kitoloncolást elrendelő határozatra, ha e harmadik országbeli állampolgár már nem minősül az ugyanezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezettnek”.
20.      A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy azt a helyzetet, amelyben valamely tagállam illetékes hatósága azt kívánja megállapítani, hogy valamely személy eredetileg joggal való visszaéléssel vagy csalással szerezte‑e meg az ezen irányelven alapuló tartózkodási jogot, analógia útján továbbra is a 2004/38 irányelv szabályozza‑e egy olyan időpontban, amikor e személy már nem minősül az említett irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezettnek”.
21.      Másodszor a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a 2015. évi rendelet 27. cikkének (1) és (2) bekezdése felhatalmazza a Minister for Justice‑t egyrészt arra, hogy csalás vagy joggal való visszaélés miatt visszavonja a tartózkodási kártyát vagy megtagadja a kért tartózkodási kártya megadását, másrészt pedig arra, hogy kivizsgálja a feltételezett csalást vagy visszaélést. Míg a visszavonás nem lehet visszamenőleges hatályú, a kivizsgálás kiterjedhet mind a folyamatban lévő, tartózkodási kártya iránti kérelmekre, mind pedig a múltban megszerzett tartózkodási kártyákra. Felmerül azonban a kérdés, hogy a vizsgálati jogkör gyakorolható‑e önállóan, minden olyan konkrét intézkedés nélkül, mint a tartózkodási jog visszavonása vagy megtagadása, bűncselekmény miatti büntetőeljárás, kiutasítási eljárás vagy az ír állampolgárság visszavonására irányuló eljárás.
22.      A kérdést előterjesztő bíróság szerint egy ilyen önálló jogkört hallgatólagosan biztosíthat a 2015. évi rendelet 27. cikkének (2) bekezdésébe. E jogkör igazolható e rendelet egészének céljára és összefüggéseire tekintettel, ideértve az uniós polgárság rendszerét is, amely a csalás és a joggal való visszaélés megelőzésére, felderítésére és felszámolására irányuló szilárd rendszer meglétét követeli meg. Annak érdekében, hogy adott esetben a rendelet 27. cikkének (2) bekezdését az uniós joggal összhangban lehessen értelmezni, e bíróság szükségesnek tartja annak megállapítását, hogy a 2004/38 irányelv csak akkor alkalmazható‑e valamely tagállam honosított állampolgárára, ha ezen irányelv felhatalmazza e tagállamot az olyan időpontban kötött érdekházasság kivizsgálására, amikor ezen állampolgár az irányelv alapján tartózkodási joggal rendelkezett az említett tagállamban.
23.      E körülmények között a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) – a Bíróság Hivatalához 2024. augusztus 19‑én érkezett – 2024. július 2‑i ítéletével úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Alkalmazható‑e a 2004/38 irányelv […] olyan személyre, aki a Szerződésből eredő jogait a fogadó államban gyakorló uniós polgár házastársaként korábban valamely tagállamban származékos tartózkodási jogot szerzett, de aki a közelmúltban a fogadó állam állampolgárává vált, és már nem részesül az irányelv szerinti származékos kedvezményben a fogadó államban, kizárólag annak kivizsgálása és (adott esetben) az arra vonatkozó döntéshozatal vagy azon következtetés levonása céljából, hogy az említett személy a múltban az irányelv 35. cikke értelmében vett csalást vagy joggal való visszaélést követett el, és/vagy érdekházasságot kötött annak érdekében, hogy az irányelv szerinti kedvezményben részesüljön?”
24.      R. S., a Minister of Justice, Írország, a német kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be. A 2025. október 15‑i tárgyaláson R. S., Írország, a német kormány és a Bizottság nevében szóbeli észrevételeket terjesztettek elő.
IV.    Elemzés
25.      Egyetlen kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az lehetővé teszi az illetékes nemzeti hatóságok számára, hogy kivizsgálják, és adott esetben megállapítsák vagy arra következtessenek, hogy az a személy, aki korábban ezen irányelv alapján származékos joggal rendelkezett a szabad mozgáshoz, csalást vagy joggal való visszaélést követett el, ha e személynek az érintett tagállamban való tartózkodása már nem az irányelven alapul, ideértve azt az esetet is, amikor időközben megszerezte e tagállam állampolgárságát.(8)
26.      Írásbeli és szóbeli észrevételeikben az alapeljárás felei és az érdekeltek eltérő álláspontot képviselnek a 2004/38 irányelv 35. cikkének értelmezését illetően.
27.      Az alapeljárás felperese és a német kormány általánosságban kételkedik abban, hogy ezt az irányelvet alkalmazni kell‑e arra a személyre, aki valamely tagállamban harmadik ország állampolgárságával rendelkező migráns uniós polgár házastársaként származékos tartózkodási joggal rendelkezett, amennyiben e személy azóta megszerezte a fogadó tagállam állampolgárságát. Lényegében ugyanis úgy vélik, hogy az ilyen személy már nem tartozik az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” fogalmába, így az irányelv már nem alkalmazható rá. A német kormány szerint különösen a joggal való visszaélés vagy a csalás fennállásának megállapítása a nemzeti jog hatálya alá tartozik. Következésképpen azt javasolják, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság kérdésére nemleges választ adjon. A Minister for Justice és Írország, valamint a Bizottság ezzel szemben azt állítják, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke alkalmazandó a jelen ügyben. Egyhangúlag hangsúlyozzák többek között azt, hogy e rendelkezés a joggal való visszaélésre vonatkozó tilalom általános elvének kifejeződése. Ennélfogva azt javasolják, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre igenlő választ adjon.
28.      A kérdést előterjesztő bíróság kérdéseinek megválaszolása érdekében elemzésemet néhány általános megfontolással kezdem (A. rész). Ezt követően minden kétséget eloszlatok a 2004/38 irányelvnek és különösen annak 35. cikkének az alapügy tárgyát képező helyzetre való alkalmazhatóságával kapcsolatban (B. rész), és végül megvizsgálom az e rendelkezés által a tagállamokra ruházott hatáskörök terjedelmét (C. rész).
A.      A 2004/38 irányelv alkalmazhatóságára vonatkozó néhány általános megfontolás
29.      Mindenekelőtt fel kell idézni, hogy a 2004/38 irányelv (3) és (4) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv célja, hogy megkönnyítse a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás alapvető és egyéni jogának a gyakorlását, amelyet közvetlenül az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése ruház az uniós polgárokra, és hogy az irányelv célja többek között e jog megerősítése.(9) Ezen irányelv (5) preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy az említett jogot – e jognak a méltóság objektív feltételei mellett történő gyakorlása lehetővé tétele érdekében – az ezen állampolgárok családtagjai számára is biztosítani kell, állampolgárságukra való tekintet nélkül.(10) Ugyanakkor a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében az említett irányelv nem biztosít semmilyen önálló jogot az uniós polgároknak a valamely harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjai számára. Ily módon az ilyen állampolgárokra az ezen irányelv által ruházott esetleges jogok az érintett uniós polgár szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása miatt őt megillető jogokból származtatott jogok.(11) A Bíróság ugyanis több alkalommal is emlékeztetett arra, hogy a 2004/38 irányelv 3. cikke (1) bekezdése értelmében az irányelv hatálya alá tartoznak és az általa biztosított jogok kedvezményezettjei azok az uniós polgárok, akik olyan tagállamba utaznak, vagy olyan tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, az említett irányelv 2. cikkének 2. pontjában meghatározott családtagjaik.(12)
30.      A jelen ügyben – figyelembe véve azt a tényt, hogy az alapeljárás felperese a valamely tagállam Írországban lakóhellyel rendelkező állampolgárával 2010‑ben kötött házasságát követően e tagállamban tartózkodott egy olyan uniós polgár házastársaként, aki az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban gyakorolta a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát – nem vitatott, hogy az alapeljárás felperese a 2004/38 irányelv alapján származékos tartózkodási joggal rendelkezett, és az irányelv hatálya alá tartozott. Mindazonáltal az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy 2015‑ben megszerezte az ír állampolgárságot, és ezáltal ír állampolgárként azóta Írországban tartózkodik. Néhány évvel később, 2018‑ban a házastársak elváltak. Nyilvánvaló tehát, hogy mivel ez az irányelv kizárólag az uniós polgár és családtagjai fogadó tagállamba való beutazásának és tartózkodásának feltételeit szabályozza, az alapeljárás felperese már nem felel meg az említett irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” fogalmának.(13)
31.      Ebből következik, hogy abban az időpontban, amikor megszerezte a 2004/38 irányelv által biztosított jogokat, és abban az időszakban, amelyre az érdekházasság fennállására vonatkozó vizsgálat vonatkozott, vagyis 2010 és 2015 között, az alapeljárás felperese ezen irányelv szerinti kedvezményezettnek minősült,(14) mint egy olyan uniós polgár házastársa, aki a szabad mozgáshoz való jogát gyakorolta azáltal, hogy az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamba utazott, és ott tartózkodott. Ezzel szemben amiatt, hogy Írország 2015‑ben honosította az alapeljárás felperesét,(15) a rá vonatkozó jogi szabályozás mind a nemzeti jog, mind az irányelv tekintetében megváltozott, így a Lounes ítélet(16) alapján e vizsgálat megindításának időpontjában, 2019‑ben ugyanezen irányelv már nem szabályozta az e tagállamban való tartózkodását.(17)
32.      Úgy kell‑e tehát tekinteni, hogy mivel az alapeljárás felperese már nem minősül a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezettnek” a fogadó tagállamba való beutazáshoz és tartózkodáshoz való származékos jog tekintetében, ez az irányelv nem alkalmazható?
33.      Álláspontom szerint nem.
34.      Amint azt az alábbiakban bemutatom, a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett kedvezményezetti minőség elvesztése nem jelenti azt, hogy ez az irányelv már nem alkalmazandó, ha – mint a jelen ügyben is – az illetékes nemzeti hatóságok az irányelv által előírt szabályokkal kapcsolatban olyan visszaélés vagy csalás fennállását állapítják meg, amelyet akkor követtek el, amikor az alapeljárás felperese kedvezményezettnek minősült. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bíróság gondot fordított arra, hogy különbséget tegyen az említett irányelv hatálya és az e rendelkezés szerinti kedvezményezetti minőség között.(18) Ebből véleményem szerint az következik, hogy bár a 2004/38 irányelv által biztosított jogokat gyakorló uniós polgárok és családtagjaik ezen irányelv hatálya alá tartoznak és az említett rendelkezés értelmében e jogok kedvezményezettjei, azok a személyek, akik már nem gyakorolják e jogaikat, mivel elveszítették kedvezményezetti minőségüket, továbbra is ezen irányelv hatálya alá tartozhatnak, mivel – amint azt a jelen indítványban a későbbiekben bemutatom – az irányelv olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek alkalmazása nem követeli meg, hogy az érintett személy az alkalmazásuk időpontjában ilyen minőséggel rendelkezzen.(19)
35.      Ennek pontosítását követően vizsgálatomat a következőkben arra a kérdésre összpontosítom, hogy a 2004/38 irányelv, különösen annak 35. cikke alkalmazandó‑e a jelen ügyben.
B.      A 2004/38 irányelv 35. cikkének alkalmazhatóságáról
36.      Annak meghatározásához, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke alkalmazható‑e a jelen ügyben, meg kell vizsgálni annak időbeli hatályát, vagyis meg kell vizsgálni, hogy e rendelkezés alkalmazandó‑e abban az esetben, ha az érintett személy korábban az ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett kedvezményezetti jogállással rendelkezett, de az előbbi rendelkezés alkalmazásának időpontjában már elvesztette azt.
37.      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi.(20) Valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése szempontjából annak keletkezése is relevánsnak bizonyulhat.(21) Ebből a célból elvégzem e rendelkezés szó szerinti, rendszertani és teleologikus értelmezését.
1.      A szó szerinti értelmezésről
38.      Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2004/38 irányelv „Joggal való visszaélés” című 35. cikke előírja, hogy „a tagállamok elfogadhatják a szükséges intézkedéseket, hogy megtagadják, megszüntessék vagy visszavonják az ezen irányelv által juttatott bármely jogot, joggal való visszaélés vagy csalás, mint például érdekházasság esetében. Bármely ilyen intézkedésnek arányosnak kell lennie, és összhangban kell állnia a 30. és 31. cikkben megállapított eljárási biztosítékokkal.”
39.      Először is megjegyzem, hogy e rendelkezés szövegében semmi nem enged arra következtetni, hogy e rendelkezés révén az uniós jogalkotó időben korlátozni kívánta volna a tagállamok azon lehetőségét, hogy elfogadják „a szükséges intézkedéseket, hogy megtagadják, megszüntessék vagy visszavonják [a fenti] irányelv által juttatott bármely jogot, joggal való visszaélés vagy csalás […] esetében”.(22) Másként fogalmazva, ez a szöveg nem azt fejezi ki, hogy a tagállam kizárólag a 2004/38 irányelv értelmében aktuálisan joghatásokat kiváltó joghoz kapcsolódó „szükséges intézkedéseket” köteles elfogadni. Az ilyen időbeli korlátozás alkalmazása ugyanis a gyakorlatban olyan további elem előírását jelentené, amelyet az említett rendelkezés szövege nem tartalmaz. Éppen ellenkezőleg, az ilyen időbeli korlátozás hiánya azt jelenti, hogy ezt a lehetőséget úgy kell érteni, mint a tagállamok ahhoz való jogát, hogy ilyen intézkedéseket hozhassanak, függetlenül attól, hogy az érintett személy a 2004/38 irányelv alapján biztosított jogot gyakorolja‑e vagy gyakorolta‑e.
40.      Másodszor, a 2004/38 irányelv 35. cikkének szövegéből – amely a „juttatni” ige múlt idejű alakját használja – kitűnik, hogy az uniós jogalkotó többek között azokra a jogokra utal, amelyeknek az érintett személy ezen irányelv alapján kedvezményezettje vagy kedvezményezettje volt.(23)
41.      Harmadszor, megjegyzem, hogy az e rendelkezésben szereplő „megtagadni” ige magában foglalja a fogadó tagállamba való beutazás vagy tartózkodás megtagadását a 3. cikk (1) bekezdésében említett személyek számára, ha ezek a személyek joggal való visszaélés vagy csalás útján szerezték meg az irányelv által biztosított jogokat, és így nem teljesítik az irányelvben meghatározott, az ilyen jogok kedvezményezettjeire vonatkozó feltételeket.(24) Ennek következtében itt egy (esetleges) jövőbeli beutazási vagy tartózkodási jogról van szó, amely még nem jött létre, mivel az adott személy nem felel meg a 2004/38 irányelvben előírt feltételeknek ahhoz, hogy e rendelkezés értelmében „kedvezményezettnek” minősüljön.
42.      Negyedszer, megjegyzem, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikkében használt „megszüntetni” és „visszavonni” igék arra utalnak, hogy az irányelv által biztosított jog megszüntetéséről vagy visszavonásáról van szó, függetlenül attól, hogy ez a jog még érvényben van‑e vagy sem.(25) E két ige tehát visszamenőleges hatályt is jelenthet, mivel egy ilyen jog bizonyos jövőbeli, de akár múltbeli hatásait is megszüntethetik.(26) A két különböző ige használata elvileg megfelel az uniós jogalkotó szándékának, amely szerint a nemzeti intézkedésekkel egy jog ex nunc megszüntetése (például a tartózkodási kártya megsemmisítése) vagy ex tunc visszavonása is lehetséges.(27)
43.      Ebből az értelmezésből tehát az következik, hogy az uniós jogalkotó azon döntése, hogy a „megtagadják, megszüntessék vagy visszavonják [az ezen irányelv] által juttatott bármely jogot” kifejezést használja, egyértelműen kifejezi azon szándékát, hogy időben lefedje a szóban forgó (jövőbeli, jelenlegi vagy múltbeli) beutazási vagy tartózkodási jogot, amennyiben e jog „[az említett irányelv] által juttatott”, ami lehetővé teszi annak megállapítását, hogy ugyanezen irányelv attól függetlenül alkalmazandó, hogy e jogot már nem gyakorolják.
44.      Ennélfogva úgy vélem, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikkének szövege arra enged következtetni, hogy e rendelkezés alkalmazandó az ezen irányelv által biztosított jog alapján egy olyan időszakban hozott intézkedésekre, amelynek során e jog jogosultja az ezen irányelv értelmében vett „kedvezményezettnek” minősült, függetlenül az érintett személy fennálló helyzetétől.
45.      Meg kell azonban vizsgálni, hogy az a jogszabályi környezet, amelybe az említett irányelv 35. cikke illeszkedik, alátámasztja‑e ezt az értelmezést, vagy sem.
2.      A rendszertani értelmezésről
a)      Belső vagy rendszertani értelmezés
46.      Ami azt a szövegkörnyezetet illeti, amelybe a 2004/38 irányelv 35. cikke illeszkedik, először is megjegyzem, hogy az előző pontokban kifejtett értelmezést nem kérdőjelezi meg ezen irányelv (28) preambulumbekezdésének szövege, amely szerint „[a] joggal való visszaéléssel és csalással, nevezetesen az érdekházasságokkal és a szabad mozgás vagy tartózkodás jogának megszerzésére irányuló egyetlen célból kötött bármely más formájú kapcsolatokkal szembeni védelem érdekében a tagállamoknak lehetőséget kell biztosítani a szükséges intézkedések elfogadására”. E preambulumbekezdésnek az irányelv ezen 35. cikkéhez hasonló tág megfogalmazása ugyanis nem ír elő semmilyen időbeli korlátozást az ilyen intézkedések tagállamok általi elfogadását illetően. E tekintetben megjegyzem, hogy az említett (28) preambulumbekezdés szövege „érdekházasságok[ra] és a […] bármely más formájú kapcsolatok[ra]” utal, és így azt sugallja, hogy azok az intézkedések, amelyek „elfogadására” a tagállamoknak e 35. cikk értelmében lehetőséget kell biztosítani, visszaható hatályúak lehetnek, mivel az ilyen házasságok vagy élettársi kapcsolatok az esetek többségében már létrejöttek, amikor e rendelkezés esetlegesen alkalmazásra kerül.
47.      Másodszor megjegyzem, hogy a 2004/38 irányelv „Tárgy” című 1. cikkének a) pontja előírja, hogy az irányelv többek között megállapítja „az uniós polgárok és családtagjaik által a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlására vonatkozó feltételeket”. Ennélfogva, amennyiben a 2004/38 irányelv 35. cikke olyan helyzetekre alkalmazandó, amelyekben a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlásának az irányelvben előírt feltételei csak formálisan teljesültek, és így e feltételeket nem tartották tiszteletben, ez utóbbi cikk az előbbi rendelkezés hatálya alá tartozik.
48.      E tekintetben – amint az a 2004/38 irányelv rendszeréből, különösen a tartózkodási jogok gyakorlásának az irányelvben előírt feltételeiről szóló II‑IV. fejezetből kitűnik – ezen irányelv olyan rendszert hoz létre, amely lefedi az uniós polgárok és családtagjaik helyzetének alakulását a fogadó tagállamban, valamint az irányelv által számukra biztosított jogokat, mégpedig az állampolgárságuktól eltérő tagállamba való érkezésük időpontjától az e tagállamból való távozásukig.(28) E rendszer ugyanis magában foglalja mind a polgár és családtagjai szabad mozgáshoz való joga gyakorlásának különböző szakaszait (beutazás, tartózkodás vagy távozás), mind pedig azokat a jogokat, amelyeknek e személyek kedvezményezettjei, és amelyek az egyes érintett szakaszoknak felelnek meg (beutazási jog, tartózkodási jog, a tartózkodási jog és a távozáshoz való jog megtartásának joga). Így, ha egy adott időpontban (ideértve, mint a jelen ügyben is, a szóban forgó jog visszaélésszerű megszerzésének időpontját is) az uniós polgár és/vagy családtagjai már nem felelnek meg a 2004/38 irányelvben előírt feltételeknek, ami az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” minőségük, és ezáltal a fogadó tagállamba való beutazáshoz és ott tartózkodáshoz való joguk (akár visszaható hatályú) elvesztésével jár, ez nem jelenti azt, hogy ezen irányelv más rendelkezései nem alkalmazandók rájuk.(29)
49.      Ebben a változó kontextusban, amely a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” fogalmára vonatkozik, fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy ezen irányelv 35. cikke olyan mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogra vonatkozik, amelyet egy bizonyos ideig gyakoroltak, és amelyre az érintett személynek az irányelv értelmében soha nem lett volna jogosultsága, mivel csak látszólag teljesítette a jog gyakorlásának feltételeit.(30) Amint azt a Bizottság is hangsúlyozta, a 35. cikk a 2004/38 irányelv által biztosított jog megszerzésének időpontjában fennálló jogi helyzetekre alkalmazandó annak érdekében, hogy ezeket a helyzeteket e jog visszaélésszerű megszerzését bizonyító magatartások vagy tények fényében lehessen minősíteni,(31) akkor is, ha az érintett személy már nem gyakorolja az említett jogot, és már nem rendelkezik az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” jogállásával.
50.      Harmadszor és utoljára hozzátenném, hogy a 2004/38 irányelv VII. fejezetében szereplő „Záró rendelkezések”, amelyeknek szerves részét képezi a 35. cikk, az irányelv egészének hatékony végrehajtására vonatkoznak.(32) Anélkül, hogy ezeket a rendelkezéseket részletesen megvizsgálnám, különösen azt állapítom meg, hogy a 35. és 36. cikknek a VII. fejezetben elfoglalt helyéből következik, hogy ezek átfogó rendelkezések, amelyek a tagállamok azon jogára, illetve kötelezettségére vonatkoznak, hogy az említett irányelv rendelkezéseinek megsértése esetén intézkedéseket hozzanak.(33)
51.      A 35. cikktől eltérően a 36. cikk azokat az uniós polgárokat vagy családtagjaikat érinti, akik elvileg jogszerűen gyakorolják a 2004/38 irányelv által biztosított jogaikat, de nem teljesítették az irányelvben előírt bizonyos adminisztratív alakiságokat.(34) Ezen túlmenően a két rendelkezésben meghatározott intézkedések jellege eltérő, azaz egyedi vagy különleges intézkedésekről és általános intézkedésekről van szó.(35) Ugyanakkor ezen eltérések ellenére nem látok okot arra, hogy úgy tekintsem, hogy a két rendelkezés nem alkalmazható abban az esetben, ha az érintett személy már nem minősül az irányelv kedvezményezettjének. Éppen ellenkezőleg, amint azt már hangsúlyoztam, e két rendelkezés az irányelv más rendelkezéseinek hatálya alá tartozik.(36) Az ettől eltérő álláspont azzal a következménnyel járna, hogy sem a 35. cikkben említett intézkedéseket, sem a tagállamok által a 36. cikknek megfelelően elfogadott szankciókat nem lehetne alkalmazni olyan személlyel szemben, aki már nem élvezi a 2004/38 irányelv által biztosított jogokat, még akkor sem, ha e jogok megszerzése vagy gyakorlása során joggal való visszaélést követett el vagy megszegte az irányelv által előírt kötelezettségeket, ami megfosztaná lényegétől az említett rendelkezéseket.
b)      Külső értelmezés vagy előkészítő munkálatok
52.      A 2004/38 irányelv előkészítő munkálatai tekintetében megfigyeltem, hogy a 35. cikk nem szerepelt a Bizottság eredeti javaslatában.(37) Ezt a cikket a Tanács adta hozzá az irányelvhez „annak pontosítása érdekében, hogy joggal való visszaélés vagy csalás esetén a tagállamok megtagadhatják, megszüntethetik vagy visszavonhatják az [ezen] irányelv által juttatott bármely jogot”.(38) Ez megerősíti az uniós jogalkotó azon szándékát – amely az említett irányelv (28) preambulumbekezdéséből is kitűnik –, hogy lehetővé tegye a tagállamok számára „a joggal való visszaéléssel és csalással, nevezetesen az érdekházasságokkal […] szembeni védelem érdekében […] a szükséges intézkedések elfogadásá[t]”, függetlenül azon érintett személy fennálló helyzetétől, aki él vagy élt az irányelv által biztosított valamely joggal.
53.      Ezt a Bizottság 2009.(39) és 2023.(40) évi, kötelező erővel nem rendelkező iránymutatásai is megerősítik, amelyek utalnak a tagállamok azon lehetőségére, hogy visszaélés vagy csalás esetén a 2004/38 irányelv 35. cikke alapján „bármikor” meghozzák a szükséges intézkedéseket, vagy úgy, hogy „megtagadják” az ezen irányelv által biztosított jogok megadását, vagy pedig „megszüntessék vagy visszavonják” e jogokat.(41)
54.      Következésképpen a jelen indítvány 44. pontjában vázolt szó szerinti értelmezést, amely szerint a 2004/38 irányelv 35. cikke alkalmazandó az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetre, megerősíti ezen irányelv szabályozási háttere és rendszere, amelybe e rendelkezés illeszkedik.
55.      Ennek megállapítását követően a kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy lehet‑e analógia útján a Chenchooliah ítélet(42) tanulságaira támaszkodni annak megállapítása érdekében, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke alkalmazandó az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetre. A következőkben tehát ezzel a kérdéssel foglalkozom.
c)      A Chenchooliah ítéletből eredő ítélkezési gyakorlat alapján levonandó tanulságokról
56.      Ebben az ítéletben a Bíróság egyrészt azt hangsúlyozta, hogy a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” fogalma „dinamikus” fogalom, amennyiben a kedvezményezetti minőség, jóllehet az a múltban megszerzésre került, a későbbiekben elveszthető, ha már nem teljesülnek az e rendelkezés által előírt feltételek.(43) Másrészt a Bíróság rámutatott arra, hogy ezen irányelv nem csupán azokat a szabályokat tartalmazza, amelyek az irányelv által előírt különböző típusú tartózkodási jogok valamelyikének a megszerzésére vonatkozó, valamint azon feltételeket rendezik, amelyeket az érintett jogokban való további részesüléshez kell teljesíteni.(44) A Bíróság hozzátette még, hogy az irányelv olyan szabályok összességét is előírja, amelyek az e jogok valamelyikének elvesztéséből eredő helyzet – különösen az uniós polgár fogadó tagállamból való távozásának esete – szabályozására irányulnak.(45)
57.      Ebben az összefüggésben a Bíróság mindenekelőtt megállapította, hogy egy olyan helyzetben, amikor az uniós polgár visszatért az állampolgársága szerinti tagállamba, tehát a fogadó tagállamban már nem gyakorolja az uniós jog által biztosított szabad mozgáshoz való jogát, az a harmadik országbeli állampolgár, aki ezen uniós polgár házastársa, már nem rendelkezik az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „kedvezményezett” minőséggel, ha a fogadó tagállamban marad és már nem a házastársával tartózkodik.(46) A Bíróság továbbá kimondta, hogy jóllehet e minőség elvesztése azzal a következménnyel jár, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár már nem rendelkezik a fogadó tagállam területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joggal, amely bizonyos ideig megillette, mivel már nem felel meg azoknak a feltételeknek, amelyek e joghoz kapcsolódnak, ez a veszteség nem jelenti azt, hogy a 2004/38 irányelv már nem alkalmazandó az ezen állampolgárra vonatkozó kiutasítási határozatnak a fogadó tagállam általi ilyen indokkal való meghozatalára.(47)
58.      Kétségtelen, hogy a Chenchooliah ítélet 64. pontjában a Bíróság a Metock és társai ítélet 95. pontjára támaszkodva emlékeztetett arra, hogy „attól az időponttól, hogy az uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagját a 2004/38 alapján megilleti a fogadó államba való beutazás és az ott‑tartózkodás joga, a fogadó állam e jogot csak az említett irányelv 27. és 35. cikkének betartása mellett korlátozhatja”. Mindazonáltal ezen első ítélet 67. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a Metock és társai ítélet 95. pontjából eredő következtetés nem alkalmazandó a Chenchooliah ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező helyzetben, amelyben a harmadik országbeli állampolgár már nem volt az említett irányelv kedvezményezettje.(48)
59.      Nem gondolom, hogy a Bíróság e megállapítását úgy lehetne értelmezni, hogy az a 2004/38 irányelv 35. cikkének alkalmazását ahhoz az időszakhoz kívánta kötni, amelynek során az érintett személy az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” volt. Valójában ezt úgy értem, hogy a Bíróság egyszerűen megkülönböztette a két ítélet alapjául szolgáló helyzeteket, nevezetesen, hogy az első, a Metock és társai ítélet alapjául szolgáló helyzetben az érintett harmadik országbeli állampolgár az irányelv értelmében (fennálló) származékos tartózkodási joggal(49) rendelkezett a fogadó tagállamban, míg a második, a Chenchooliah ítélet alapjául szolgáló helyzetben az érintett harmadik országbeli állampolgár elvesztette ezt a (korábbi) származékos jogot.(50) Mivel a két helyzet eltérő volt, továbbra is felmerült a kérdés, hogy a 2004/38 irányelv 3. cikke (1) bekezdése értelmében vett „kedvezményezett” minőség elvesztése azt vonja‑e maga után, hogy az azon lényeges okból hozott kiutasítási határozat, hogy az állampolgárnak megtagadták a 2004/38 irányelv alapján a származékos tartózkodási jogot, nem az irányelv, hanem az annak hatályán kívül alkalmazandó nemzeti jog hatálya alá tartozik.(51)
60.      Amint azt a fentiekben kifejtettem, a Bíróság a
Chenchooliah ítélet 69. pontjában úgy ítélte meg, hogy erre a kérdésre nemleges választ kell adni, ugyanakkor az ítélet 79. pontjában elválasztotta az e rendelkezés értelmében vett „kedvezményezett” minőséget a 2004/38 irányelv más rendelkezéseinek, nevezetesen többek között a 15. cikkének alkalmazandóságától.(52)
61.      Ebben az összefüggésben felmerül a kérdés, hogy ezen ítélkezési gyakorlat tanulságai alátámasztják‑e a 35. cikkre vonatkozó rendszertani értelmezésemet.
62.      E tekintetben meg kell állapítani, amint azt a Bíróság is tette a Chenchooliah ítélet 70. pontjában, hogy „a 2004/38 irányelv nem csupán azokat a szabályokat tartalmazza, amelyek az irányelv által előírt különböző típusú tartózkodási jogok valamelyikének a megszerzésére vonatkozó, valamint azon feltételeket rendezik, amelyeket az érintett jogokban való további részesüléshez kell teljesíteni”,(53) hanem „olyan szabályok összességét is előírja, amelyek az e jogok valamelyikének elvesztéséből eredő helyzet – különösen az uniós polgár fogadó tagállamból való távozásának esete – szabályozására irányulnak” (kiemelés tőlem).
63.      A „különösen” határozószónak a Chenchooliah ítélet 70. pontjában való használatából következik, hogy a 2004/38 irányelvben előírt „szabályok összessége”, amelyek „az e jogok valamelyikének elvesztéséből eredő helyzet szabályozására irányulnak”, egyáltalán nem korlátozódik az uniós polgárnak és/vagy családtagjainak a fogadó tagállamból való távozására. Elegendő ugyanis emlékeztetni arra, hogy ezen irányelv kontextusában és rendszerén belül az ezen irányelv által biztosított jog megszerzésének időpontjában keletkezett jogi helyzetek mindaddig változhatnak, amíg azok az említett irányelv kedvezményezettjének távozásától eltérő okokból – különösen az érintett személy fogadó tagállam általi honosítása miatt – meg nem szűnnek. Ezek a jogi helyzetek olyan körülmények miatt is megszűnhetnek, amelyek azt bizonyítják, hogy a jogot visszaélésszerűen vagy csalárd módon szerezték meg, ami a jog megszüntetését vagy visszavonását eredményezi.
64.      Ennélfogva ki lehet jelenteni, hogy az érdekházasság fennállásának valamely nemzeti hatóság általi megállapítása többek között azon származékos jogok „hivatalos és visszaható hatályú visszavonásával” járhat, amelyeket valamely harmadik országbeli állampolgár valójában visszaélésszerűen vagy csalárd módon szerzett a 2004/38 irányelv alapján, ezáltal „visszamenőlegesen” megfosztva e személyt az e jogokból eredő „formális” kedvezményektől, függetlenül attól, hogy – mint a jelen ügyben is – e jogokat a múltban gyakorolták‑e, még gyakorolják‑e, vagy azok a jövőben is gyakorolhatók‑e.(54)
65.      Ebből tehát az következik, hogy analógia útján támaszkodni lehet a Chenchooliah ítélet tanulságaira annak megállapítása érdekében, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke alkalmazandó az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetre.
3.      Teleologikus elemzés
66.      Először is emlékeztetek arra, hogy – figyelembe véve a 2004/38 irányelv által követett célt,
amely nevezetesen a tagállamok területén való szabad mozgást és tartózkodást érintő alapvető és egyéni, közvetlenül az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése által az uniós polgárokra
ruházott jog gyakorlásának a megkönnyítésében áll(55) – az irányelv rendelkezései nem értelmezhetők megszorítóan, és semmiképp sem lehet megfosztani azokat tartalmuk nagy részétől és hatékony érvényesülésüktől. Így, mivel a 2004/38 irányelv 35. cikke lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy korlátozzák az uniós polgárok és családtagjaik szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát a tagállamok területén, ez a rendelkezés hivatkozik az irányelvben előírt eljárási biztosítékokra, amelyek magas szintű védelmet biztosítanak számukra.(56) Ezért, ellentétben a német kormány állításával, e rendelkezés szűk értelmezése kiüresítené e eljárási biztosítékokat, és így megfosztaná e védelemtől a visszaélésszerű vagy csalárd magatartással vádolt személyeket, holott e biztosítékok éppen e jogok hatékonyságát biztosítják, és így hozzájárulnak az irányelv céljához.
67.      Ugyanis az ezzel ellenkező álláspont, valamint annak megállapítása, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke nem alkalmazható, ha az uniós polgár és családtagjai már nem minősülnek az irányelv kedvezményezettjeinek, az uniós jogalkotó akarata ellenére egyrészt figyelmen kívül hagyná az arányosság követelményét az e cikkben említett „szükséges intézkedések” elfogadása során, másrészt pedig sértené az irányelvnek a határozatokról szóló értesítésre, valamint a bírósági és közigazgatási jogorvoslathoz való hozzáférésre vonatkozó 30. és 31. cikkét. Ebben az esetben sem az arányosság uniós jogi általános elve, sem e két utóbbi rendelkezés nem lenne alkalmazható az érintett személyekre, miközben az említett rendelkezések által előírt eljárási biztosítékok (amelyek célja, amint arra az imént rámutattam, az irányelv által biztosított jogok tényleges érvényesülésének megőrzése) éppen azért lettek kialakítva, hogy az érintett személyeket akkor védjék, amikor e személyek közrendi, közbiztonsági, közegészségügyi vagy más okból elveszítik jogaikat, és céljuk többek között az esetleges kiutasítási intézkedések szabályozása.(57)
68.      Következésképpen a 2004/38 irányelv és az általa biztosított jogok hatékonyságának biztosítása érdekében lehetővé kell tenni a visszaélésszerű vagy csalárd magatartással vádolt személy számára, hogy hatékony jogorvoslati eljárások útján vitassa e vádat, és védekezhessen, ami az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének első bekezdésében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jogból is következik.(58)
69.      Másodszor, ami a 2004/38 irányelv 35. cikkének célját illeti, meg kell jegyeznem, hogy – amint arra a Bizottság az írásbeli észrevételeiben rámutatott – lehetséges, hogy a „joggal való visszaélésnek” minősülő magatartás nem a visszaélés elkövetésének időpontjában, hanem csak később válik nyilvánvalóvá. Az érdekházasság visszaélésszerű jellege ugyanis csak azt követően derül ki, hogy a hivatalosan házasságban élő párról bizonyítékokat lehet gyűjteni.(59) Következésképpen az olyan értelmezés, amely szerint a 35. cikk alkalmazása arra az időszakra korlátozódik, amely alatt az adott személy még az irányelv által biztosított származékos jog kedvezményezettje, kizárná e rendelkezés hatálya alól az olyan helyzetet, mint amilyen az alapügyben szerepel, amelyben az érdekházasság kellően hosszú ideig észrevétlen maradt, és így lényegétől fosztaná meg a rendelkezés célját.
70.      Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy ez a rendelkezés a joggal való visszaélésre vonatkozó tilalom általános uniós jogi elvének kifejeződése. Ennélfogva az érdekházasság fogalmát ezen elv fényében kell értelmezni. Ezzel a kérdéssel a következő részben foglalkozom.
71.      Ebből következik, hogy a 2004/38 irányelv teleologikus értelmezése az irányelv 35. cikkének alkalmazása mellett szól.
C.      A joggal való visszaélés elleni küzdelemről a 2004/38 irányelv 35. cikkével összefüggésben
1.      A német kormány által hivatkozott kifogásokról
72.      Amint azt már említettem, a német kormány úgy véli, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke a jelen ügyben nem alkalmazható. Írásbeli észrevételeiben különösen arra hivatkozott, hogy az irányelv által biztosított tartózkodási jog visszaélésszerű vagy csalárd megszerzésének utólagos ellenőrzése a tagállamok eljárási autonómiájának megfelelően a nemzeti jog hatálya alá tartozik.
73.      Nem értek egyet ezzel a megközelítéssel.
74.      Először is, bár kétségtelenül igaz, hogy a joggal való visszaélés elleni küzdelem mind az uniós jogot, mind pedig a nemzeti jogokat érinti, az uniós jogrend visszaélésszerű vagy csalárd alkalmazásának vizsgálatát e jogrend keretében kell elvégezni, különösen – amint arra a Bizottság helyesen rámutatott – az uniós jogi rendelkezések „egységes alkalmazásának” biztosítása érdekében.(60) Pontosabban emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően a 2004/38 irányelv nem fosztja meg a tagállamokat az uniós polgárok családtagjainak a területükre történő beutazása és ott‑tartózkodása feletti ellenőrzési jogkörtől. Mindazonáltal, amennyiben az uniós polgár egyik tagállam állampolgárságával sem rendelkező családtagját a 2004/38 irányelv alapján megilleti a fogadó tagállamba való beutazás és az ott‑tartózkodás joga, e tagállam e jogot csak az irányelv 27. és 35. cikkének tiszteletben tartása mellett korlátozhatja.(61)
75.      Ebből következik, hogy ha a német kormánnyal egyetértve úgy kellene tekinteni, hogy a 2004/38 irányelv alapján a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog visszaélésszerű vagy csalárd megszerzésének utólagos ellenőrzése a nemzeti jog hatálya alá tartozik, az egyrészt azt jelentené, hogy figyelmen kívül maradna az ezen irányelv által biztosított jog eredeti megszerzésének időpontja, és így nem kerülne tekintetbe vételre egy kulcsfontosságú elem, nevezetesen az e jog megszerzését meghatározó uniós jogi keret. Az ilyen mulasztás ellentétes lenne többek között az uniós jogrend szerves részét képező jogbiztonság általános elvével. Ezzel az elvvel ellentétes lenne ugyanis az a megközelítés, amely szerint az irányelv által biztosított jogok megszerzése az uniós jog hatálya alá tartozik, míg az ilyen megszerzés visszaélésszerű jellegének megállapítását a nemzeti jog szabályozza. Másrészt az ilyen eljárás egyenértékű lenne annak elfogadásával, hogy minden tagállam alkalmazhatja a saját kritériumait annak meghatározására, hogy fennáll‑e az irányelv által biztosított jogokkal való visszaélés, és ezáltal sértené az uniós jog hatékony érvényesülését. Következésképpen a 2004/38 irányelvet alkalmazni kell az irányelv visszaélésszerű alkalmazásának vizsgálatára.
76.      Másodszor, amint azt fentebb már említettem, a 2004/38 irányelv 35. cikke konkretizálja az uniós jognak a joggal való visszaélés tilalmára vonatkozó általános elvét, amelynek célja a visszaélések elleni küzdelem hatékonyságának biztosítása.(62) Ebben az összefüggésben – bár az irányelv 35. cikke nem határozza meg a joggal való visszaélés fogalmát – emlékeztetni kell arra, hogy ez az uniós jog önálló fogalma, amelyről a Bíróság már korábban is kifejtette véleményét. Így a Bíróság pontosította, hogy az ilyen visszaélésszerű gyakorlat bizonyításához egyrészt olyan objektív körülmények együttes fennállása szükséges, amelyekből az következik, hogy az uniós szabályozás által előírt feltételek formális tiszteletben tartása ellenére nem valósul meg e szabályozás célja, másrészt pedig egy szubjektív elem
fennállása,
amely abban áll, hogy az uniós szabályozás alapján előnyre kívánnak szert tenni oly módon, hogy mesterséges módon teremtik meg az annak megszerzéséhez szükséges feltételeket.(63) A Bíróság által az ítélkezési gyakorlatban meghatározott, a visszaélésre vonatkozó objektív és szubjektív, kumulatív feltételek lehetővé teszik különösen – és ez fontos – az irányelv által biztosított jogok törvényes és visszaélésszerű gyakorlásának megkülönböztetését.(64) Ezen fogalom keretében és a (28) preambulumbekezdés fényében az érdekházasságokat az irányelv alkalmazásában úgy lehet meghatározni, mint olyan házasságokat, amelyek egyrészt a felek közötti valódi kapcsolat hiányában, pusztán látszólagos módon jönnek létre, és másrészt azok egyetlen célja, hogy az egyik házastárs, aki egyébként nem élvezné ezt a jogot, az uniós polgároknak és családtagjaiknak az uniós jog által biztosított szabad mozgás és tartózkodás jogában részesüljön.(65) Ugyanakkor fontos megjegyezni, hogy az a tény, hogy két személy bizonyos előnyöket élvezhet valódi házasságából fakadóan, például tartózkodási jogot, nem feltétlenül jelenti azt, hogy a házasság érdekházasság, és így joggal való visszaélés történt.(66)
77.      Mindemellett felmerül a kérdés, hogy milyen terjedelműek azok az ellenőrzési hatáskörök, amelyeket a 2004/38 irányelv 35. cikke a tagállamokra ruház.
2.      A 35. cikk által a tagállamokra ruházott ellenőrzési hatáskörök terjedelme
78.      Elemzésem e szakaszában a kérdést előterjesztő bíróság kérdésére adandó válasz tehát részben egyértelmű. A 2004/38 irányelv 35. cikkét ugyanis úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi a tagállamok számára az irányelv által biztosított tartózkodási jog visszavonását vagy megszüntetését, akár visszamenőleges hatállyal is, akkor is, ha e jog már nem vált ki joghatásokat.
79.      Egyébiránt megjegyzem, hogy a 2004/38 irányelv által biztosított jogok, amelyeket visszaélésszerűen szereztek meg, de amelyeket a jogosult egy bizonyos ideig – a jelen esetben legalább öt évig – nem gyakorolt, nemcsak a múltban válthattak ki joghatásokat, hanem jelenleg és a jövőben is kifejthetik ezeket a joghatásokat. Az irányelv által biztosított jog korábbi, visszaélésszerű megszerzésének megállapítása lehetővé teszi a nemzeti hatóságok számára, hogy az irányelv 35. cikke alapján megtegyék a szükséges intézkedéseket annak megakadályozására, hogy a korábbi joggal való visszaélés jelenlegi vagy jövőbeli további jogok megszerzésének alapjául szolgáljon. Így, még ha e tartózkodási jogot már nem is gyakorolják, mint a jelen ügyben, az említett jog hivatalos visszavonása esetlegesen lehetővé teheti a nemzeti hatóságok számára, hogy korrigálják e jog származékos joghatásait.(67)
80.      E tekintetben azon mérlegelési mozgásteret illetően, amellyel a tagállamok ezen ellenőrzési jogkör gyakorlása során rendelkeznek, hangsúlyozni kell, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikkének szövegéből kitűnik, hogy az „elfogadhatják” ige használatával e rendelkezés arra szorítkozik, hogy felhatalmazza a tagállamokat arra, hogy az ott említett intézkedések közül bizonyos intézkedéseket vagy ezen intézkedések összességét meghozzák, nevezetesen az irányelv által biztosított valamely jog megtagadását, megszüntetését vagy visszavonását. Ezzel szemben az említett rendelkezés egyetlen kifejezése sem értelmezhető úgy, mint amely arra utalna, hogy a tagállamok kötelesek egy, több vagy valamennyi hivatkozott intézkedést meghozni. Az ugyanezen rendelkezésben szereplő „szükséges intézkedések” kifejezésből ugyanis kitűnik, hogy a tagállamok bizonyos mozgástérrel rendelkeznek azon intézkedések meghatározására, amelyek elengedhetetlenek a bejelentett visszaélést megvalósító konkrét visszaélésszerű gyakorlatok tekintetében. Így a nemzeti hatóságok – egyénileg és esetről esetre – megállapíthatják a joggal való visszaélés fennállását, amennyiben az általuk elfogadott intézkedések tiszteletben tartják az arányosság általános elvét (alkalmasság, szükségesség és szigorú értelemben vett arányosság), és vonatkoznak rájuk az említett irányelvben előírt eljárási biztosítékok.
81.      Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével azt is szeretné megtudni, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke lehetővé teszi‑e az illetékes nemzeti hatóságok számára az érdekházasság kivizsgálását, és adott esetben annak megállapítását, illetve, hogy arra a következtetésre jussanak, hogy ilyen házasság áll fenn
82.      Először is meg kell jegyezni, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikkében meghatározott „szükséges intézkedések” végrehajtása szükségszerűen azt jelenti, hogy a tagállamok jogosultak kivizsgálni az irányelv által biztosított jog megszerzésének időpontjában joggal feltételezhető joggal való visszaélést.(68) Pontosabban, amint azt a Bizottság is hangsúlyozza, ez a vizsgálati jogkör lehetővé teszi a nemzeti hatóságok számára, hogy először is értékeljék és megállapítsák a tényeket, majd másodszor, ezeknek a tényeknek a fényében az e jog megszerzésének időpontjában fennálló jogi helyzeteket – e rendelkezés értelmében – esetlegesen visszaélésszerűnek minősítsék. Igaz, hogy bár a joggal való visszaélés fennállásának megállapítása szigorú értelemben véve nem minősül az irányelv által biztosított jog megtagadására, megszüntetésére vagy visszavonására irányuló intézkedésnek, e megállapítás az említett rendelkezésben foglalt bármely intézkedés esetleges elfogadásának szükséges és előzetes szakaszát képezi, logikusan még akkor is, ha e jog már nem vált ki joghatásokat. Ennélfogva, amint azt a Minister for Justice, Írország és a Bizottság állítja, a vizsgálati jogkör a tagállamok önálló hatáskörének minősül, amely joggal való visszaélés vagy csalás megállapításához vezethet. Következésképpen a vizsgálati jogkör a tagállamok eljárási autonómiájának körébe tartozik, és meg kell felelnie az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája 7. és 9. cikkének.
83.      Másodszor, hozzá kell tennem, hogy – amint azt a felek a tárgyaláson megvitatták – a tagállamok eljárási autonómiájának körébe tartozik a tagállamok azon lehetőségének időbeli korlátozása is, hogy a 2004/38 irányelv 35. cikke alapján intézkedéseket fogadjanak el.(69)
84.      Harmadszor emlékeztetni kell arra, hogy az ezen irányelv által biztosított jogokkal való visszaélés és csalás elleni küzdelemre vonatkozó konkrét szankciók uniós jogi szabályozásának hiányában az ilyen típusú szankciók előírásának lehetősége a tagállamok belső jogrendjébe tartozik, feltéve, hogy e szankciók hatékonyak, hátrányos megkülönböztetéstől mentesek és arányosak.(70)
85.      Negyedszer és utolsósorban megjegyzem, hogy a tárgyaláson a Bíróság kérdésére adott válaszában Írország hangsúlyozta, hogy az ír állampolgárság honosítás útján történő megszerzéséhez az szükséges, hogy valamely személy bizonyos ideig jogszerűen Írországban tartózkodjon. A Bíróság a tárgyaláson azonban emlékeztetett arra, hogy az alapeljárás nem az alapeljárás felperesének ír állampolgárságtól való megfosztására vonatkozik.
86.      Mindenesetre és a teljesség kedvéért emlékeztetni kell arra, hogy amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, ha az ír állampolgárságtól való megfosztás az uniós polgári jogállás és az abból eredő jogok elvesztését vonná maga után, e megfosztásnak tiszteletben kell tartania az arányosság elvét a megfosztás által az érintett személy és adott esetben családtagjai helyzetét illetően az uniós jogra tekintettel gyakorolt következményekre vonatkozóan.(71)
V.      Végkövetkeztetés
87.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
A 2011. április 5‑i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2011. L 141., 1. o.) módosított, az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv 35. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
az az illetékes nemzeti hatóságok számára annak lehetőségét, hogy kivizsgálják, és adott esetben megállapítsák vagy arra következtessenek, hogy az a személy, aki korábban ezen irányelv alapján származékos joggal rendelkezett a szabad mozgáshoz, csalást vagy joggal való visszaélést követett el, biztosítja abban az esetben, ha e személynek az érintett tagállamban való tartózkodása már nem az irányelven alapul, ideértve azt az esetet is, amikor időközben megszerezte e tagállam állampolgárságát.
1      Eredeti nyelv: francia.
i A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      A 2011. április 5‑i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2011. L 141., 1. o.) módosított, az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158. 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) (a továbbiakban: 2004/38 irányelv).
3      E tekintetben lásd: 1992. július 7‑i Singh ítélet (C‑370/90, EU:C:1992:296, 24. pont); 2003. szeptember 23‑i Akrich ítélet (C‑109/01, EU:C:2003:491, 55–58. pont); 2004. október 19‑i Zhu és Chen ítélet (C‑200/02, EU:C:2004:639, 34–37. pont). Ez utóbbi ítéletben a Bíróság a tagállam állítólagos joggal való visszaélésre alapított érvelésének elutasítására szorítkozik. Olyan ítélkezési gyakorlattal kapcsolatban, amelyben a Bíróság hivatkozott a 2004/38 irányelv 35. cikkére, anélkül, hogy ezt a rendelkezést az ítélet rendelkező része tartalmazta volna, lásd: 2008. július 25‑i Metock és társai ítélet (C‑127/08, a továbbiakban: Metock ítélet, EU:C:2008:449, 75. pont). Lásd még: 2019. március 26‑i SM (Az algériai kafala hatálya alá helyezett gyermek) ítélet (C‑129/18, EU:C:2019:248); Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok ezen ügyre vonatkozó indítványa (112–117. pont).
4      2014. december 18‑i McCarthy és társai ítélet (C‑202/13, a továbbiakban: McCarthy és társai ítélet EU:C:2014:2450).
5      McCarthy és társai ítélet (58. pont és rendelkező rész).
6      2017. november 14‑i Lounes ítélet (C‑165/16, EU:C:2017:862; a továbbiakban: Lounes ítélet).
7      2019. szeptember 10‑i Chenchooliah ítélet (C‑94/18, a továbbiakban: Chenchooliah ítélet, EU:C:2019:693).
8      Bár az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés valójában csak a 2004/38 irányelv által biztosított jog kedvezményezettjének járó minőség a fogadó tagállam állampolgárságának megszerzése miatti elvesztésére vonatkozik, úgy vélem, hogy az irányelv 35. cikke alkalmazhatóságának megállapítása szempontjából az érintett személy honosítása csak egyike az e minőség elvesztésével járó eseteknek. Az említett irányelv kedvezményezettje ugyanis más okokból is elveszítheti jogállását, például az említett tagállam elhagyása miatt. Lásd a jelen indítvány 63. pontját. Így számomra indokoltnak tűnik egy olyan általános megközelítés elfogadása, amely – e rendelkezés értelmezése során, különösen az igazságszolgáltatás megfelelő működése érdekében – nem korlátozódik szigorúan a kedvezményezetti jogállásnak honosítás útján történő elvesztésére. Lásd analógia alapján a JYSK ügyre vonatkozó indítványomat (C‑117/24, EU:C:2025:372, 60. pont).
9      Lásd különösen: Metock ítélet (82. pont); 2014. március 12-i O. és B. ítélet (C-456/12, EU:C:2014:135, 35. pont); 2025. augusztus 1-jei Jobcenter Arbeitplus Bielefeld ítélet (C‑397/23, EU:C:2025:602, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
10      Lásd különösen: Lounes ítélet (31. pont); McCarthy és társai ítélet (31. és 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
11      Lásd különösen: Lounes ítélet (32. pont); McCarthy és társai ítélet (34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
12      Lásd különösen: Lounes ítélet (34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság megállapította, hogy „ha az uniós polgárok számára nem engedélyezett a családi életnek a szokásos körülmények között történő fenntartása, a számukra a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlása jelentős mértékben akadályozott”, lásd: Metock ítélet, 62. pont).
13      Lásd analógia alapján: Lounes ítélet (43. pont).
14      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapeljárás felperese számára 2010‑ben uniós polgár családtagjaként ötéves tartózkodási kártyát állítottak ki. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor nem említi, hogy a 2004/38 irányelv 16. cikke alapján rendelkezett‑e huzamos tartózkodási joggal.
15      R. S. a tárgyaláson jelezte, hogy 2016. április 23‑án szerezte meg az ír állampolgárságot.
16      Emlékeztetőül, az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy egy spanyol állampolgárra vonatkozott, aki miután 1996 óta az Egyesült Királyságban tartózkodott, 2009‑ben honosítás útján megszerezte a brit állampolgárságot, spanyol állampolgárságának megtartása mellett. 2014‑ben ez az állampolgár házasságot kötött egy algériai állampolgárral. Ez utóbbi uniós polgár házastársaként tartózkodási kártya iránti kérelmet nyújtott be, amelyet a Secretary of State for the Home Department (belügyminiszter, Egyesült Királyság) azzal az indokkal utasított el, hogy a bevándorlással kapcsolatos ellenőrzések megsértésével túllépte az Egyesült Királyságban megengedett tartózkodás időtartamát.
17      Lásd analógia alapján a Lounes ítélet (41. és 44. pont). Ebben az ítéletben a Bíróság megállapította egyrészt, hogy az Egyesült Királyság által honosított spanyol állampolgár már nem felel meg a „kedvezményezett” 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogalmának, másrészt pedig, hogy ezen irányelv már nem szabályozza az e tagállamban való tartózkodását, mivel ez a tartózkodás – jellegénél fogva – feltétlen. Ennélfogva a Bíróság kimondta, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező férjét ezen irányelv rendelkezései alapján nem illeti meg a szóban forgó tagállamban való származékos tartózkodási jog. Lásd még Bot főtanácsnoknak a Lounes ügyre vonatkozó indítványát (C‑165/16, EU:C:2017:407).
18      A Bíróság a Lounes ítélet 34. pontjában megállapította, hogy „az [2004/38] irányelv 3. cikke (1) bekezdésének szövegéből kitűnik, hogy az irányelv hatálya alá tartoznak és az általa biztosított jogok kedvezményezettjei azok az uniós polgárok, akik »olyan tagállamba« utaznak, vagy »olyan tagállamban« tartózkodnak, »amelynek nem állampolgárai«, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, […] családtagjaik”. Lásd a jelen indítvány 29. pontját.
19      Elegendő megjegyezni, hogy a 2004/38 irányelv nem tartalmaz „Hatály” című fejezetet. Ezzel szemben rendelkezik az „Általános rendelkezések” című I. fejezettel, amelyben szerepel többek között a „Tárgy” című 1. cikk és a „Kedvezményezettek” című 3. cikk.
20      Lásd: 1983. november 17‑i Merck ítélet (292/82, EU:C:1983:335, 12. pont); 2022. augusztus 1‑jei Familienkasse Niedersachsen‑Bremen ítélet (C‑411/20, EU:C:2022:602, 51. pont).
21      Lásd: 2013. október 3‑i Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50. pont); 2019. április 11‑i Tarola ítélet (C‑483/17, EU:C:2019:309, 37. pont); 2024. január 11‑i Inditex ítélet (C‑361/22, EU:C:2024:17, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22      Lásd többek között az angol („refuse, terminate or withdraw”), a német („zu verweigern, aufzuheben oder zu widerrufen”), a spanyol („denegar, extinguir o retirar”), az olasz („rifiutare, estinguere o revocare”), a litván („atsisakyti, nutraukti ar panaikinti”) és a román („refuza, anula sau retrage”) nyelvi változatot.
23      Lásd többek között az angol („any rights conferred”), a német („die durch diese Richtlinie verliehenen Rechte”), a spanyol („cualquier derecho conferido”), az olasz („un diritto conferito”), a litván („bet kokią šia direktyva suteiktą teisę”) és a román („orice drept conferit”) nyelvi változatot.
24      Például a tartózkodási kártya megadásának vagy megújításának megtagadása. Lásd e tekintetben a jelen indítvány 53. pontját.
25      Ami többek között az angol nyelvet illeti, a „terminate” ige általános jelleggel azt jelenti, hogy egy folyamatban lévő helyzetet megszüntetnek, míg a „withdraw” ige visszavonást jelenthet. Az olasz nyelvben az „estinguere” ige használata szintén egy folyamatban lévő helyzetre utal, míg a „revocare” egy múltbeli nyilatkozat vagy egy megállapított helyzet visszavonását sugallja, anélkül azonban, hogy szükség lenne arra, hogy valaki rendelkezzen azzal, ami visszavonnak. Ugyanez vonatkozik a német változatra is, mivel a „widerrufen” ige azt jelenti, hogy „visszavonják az elmondottakat vagy a bejelentetteket”.
26      Lásd e tekintetben a jelen indítvány 49. pontját.
27      Nem zárható ki, hogy egyes nemzeti jogok előírhatják a visszaható hatályú megszüntetést, vagy a megszüntetés hatályát a még érvényben lévő joghatásokra korlátozhatják. A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező határozat az alapeljárás felperesének múltbeli helyzetéből vagy magatartásából eredő „döntésre”, „megállapításra” vagy „következtetésre” vonatkozik, többek között arra, hogy a jogosultságot „ab initio visszavontnak kell tekinteni”. Úgy tűnik tehát, hogy a Minister for Justice módosít egy korábbi nyilatkozatot, és nem a felperes fennálló jogát vonja vissza, hanem azt a jogot, amelyet számára a múltban nyújtottak, és amely az alapeljárás felperesét jelenleg már nem illeti meg. A tárgyaláson Írország kifejtette, hogy ez a megállapítás azt jelenti, hogy a gyakorlatban gyakorolt tartózkodási jog a visszaélésszerű magatartások miatt jogilag soha nem létezett, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
28      A 2004/38 irányelv szerkezetével kapcsolatban lásd többek között „A kiutazás és beutazás joga” című II. fejezetet és „A tartózkodás joga” című III. fejezetet (három hónapig [6. cikk], és három hónapot meghaladóan [7. cikk]). Ez utóbbi fejezet szabályozza továbbá a tartózkodási jog megtartásának feltételeit, azokat a feltételeket, amelyek mellett e jog megszűnik (12–14. cikk), valamint az eljárási biztosítékokat (15. cikk). Lásd még „A huzamos tartózkodás joga” című IV. fejezetet (16–21. cikk).
29      Lásd a jelen indítvány 34–49. pontját. Másként fogalmazva, a 2004/38 irányelv által bevezetett rendszer az uniós polgár és családtagjai szabad mozgáshoz való joga gyakorlásának „teljes életciklusára” kiterjed. Lásd Szpunar főtanácsnoknak a Chenchooliah ügyre vonatkozó indítványát (C‑94/18, EU:C:2019:433, 70–75. pont).
30      Lásd a jelen indítvány 47. pontját. Ugyanakkor, amennyiben e 35. cikk nem vonatkozik az érintettet megillető szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogra, amelyet azonban közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból korlátozni kell,  ez a cikk nem tartozik ezen irányelv 1. cikke c) pontjának hatálya alá. A hivatkozott okokból történő ilyen korlátozás „A beutazási és tartózkodási jog közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból való korlátozása” című VI. fejezet rendelkezéseinek hatálya alá tartozik.
31      Más szóval, a 2004/38 irányelv által biztosított jog megszerzésének időpontja logikusan meghatározza az irányelv alkalmazását. Ezen elem fontosságára a jelen indítvány 75. és 82. pontjában visszatérek. A visszaélésszerű gyakorlat bizonyításával kapcsolatban lásd a jelen indítvány 76. pontját.
32      Ezek közé tartoznak többek között a nyilvánosságra (34. cikk), a korábbi irányelvek hatályon kívül helyezésére (38. cikk), az irányelv alkalmazásáról szóló jelentésekre (39. cikk), az átültetés részletes szabályaira (40. cikk), a hatálybalépésre (41. cikk) és a címzettekre (42. cikk) vonatkozó rendelkezések.
33      A 2004/38 irányelv „Szankciók” című 36. cikke előírja, hogy „[a] tagállamok rendelkezéseket állapítanak meg azokra a szankciókra vonatkozóan, amelyeket az ezen irányelv végrehajtására elfogadott nemzeti szabályok megsértésére kell alkalmazni, és meghozzák az alkalmazásukhoz szükséges intézkedéseket. A szankcióknak hatékonyaknak és arányosaknak kell lenniük.” (Kiemelés tőlem.) Emlékeztetőül, a 2004/38 irányelv 36. cikke kodifikálja a Bíróság e területre vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatát. Lásd többek között: 1989. december 12‑i Messner ítélet (C‑265/88, EU:C:1989:632, 15. pont); 1998. április 30‑i Bizottság kontra Németország ítélet (C‑24/97, EU:C:1998:184, 14. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      Lásd az 5. cikk (5) bekezdését az érintettek fogadó tagállamban való jelenlétének észszerű határidőn belüli bejelentéséről; a 8. cikk (2) bekezdését, a 9. cikk (3) bekezdését és a 20. cikk (2) bekezdését az uniós polgárokra és családtagjaikra vonatkozó adminisztratív formai követelményekről (bejelentkezési kötelezettség és tartózkodási kártya iránti kérelem).
35      A 2004/38 irányelv 36. cikkében előírt intézkedések ugyanis általános jellegűek, míg – amint arra a Bíróság már rámutatott – azok az intézkedések, amelyeket a nemzeti hatóságok ezen irányelv 35. cikke alapján elfogadhatnak, és az ezen irányelv által biztosított valamely jog megtagadására, megszüntetésére, vagy visszavonására irányulnak „az adott eset egyedi vizsgálatán kell alapulniuk”, és ennélfogva különleges jellegűek. Lásd: McCarthy és társai ítélet (49. és 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36      Lásd a jelen indítvány 47. pontját és 34. lábjegyzetét.
37      Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló, 2001. június 29‑i javaslat, COM(2001) 257 végleges (HL 2001. C 270 E, 150. o.).
38      A 2003. december 5‑i 6/2004/EK tanácsi közös álláspont (HL 2004. C 54 E., 12. o., különösen 32. o.). Kiemelés tőlem.
39      A Bizottság 2009. július 2‑i közleménye az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról szóló 2004/38/EK irányelv jobb átültetéséhez és alkalmazásához nyújtott iránymutatásról, COM(2009) 313 végleges, 16. o. (a továbbiakban: 2009. évi bizottsági iránymutatás).
40      A Bizottság 2023. december 6‑i közleménye – Iránymutatás az uniós polgárok és családtagjaik szabad mozgáshoz való jogáról (C/2023/8500 végleges) (HL 2023, C 1392, 99. o.) (a továbbiakban: 2023. évi bizottsági iránymutatása).
41      Lásd: 2009. évi bizottsági iránymutatás, 20. o. és 2023. évi bizottsági iránymutatás, 72. o.
42      Ez az ítélet egy Írországban lakóhellyel rendelkező mauritiusi állampolgár és a Minister for Justice and Equality (igazság‑ és egyenlőségügyi miniszter, Írország) között folyamatban lévő jogvita keretébe illeszkedett, amelynek tárgya az ír jogszabály egyik rendelkezése alapján vele szemben hozott kiutasítási határozat, amelyet azt követően hoztak, hogy az uniós polgár házastársa visszatért az állampolgársága szerinti tagállamba, azaz Portugáliába, ahol szabadságvesztés‑büntetését töltötte. A kiutasítási határozathoz a nemzeti jog értelmében hivatalból határozatlan időre szóló beutazási tilalmat rendeltek el.
43      Lásd: Chenchooliah ítélet (62. pont) és Lounes ítélet (38–42. pont). A 2004/38 irányelv 3. cikke (1) bekezdésében szereplő „kedvezményezett” fogalmának „dinamikus” vagy „változó” jellegéről lásd: Metock ítélet (73., 80. és 99. pont). Lásd még: Szpunar főtanácsnok Chenchooliah ügyre vonatkozó indítványa (C‑94/18, EU:C:2019:433, 47–67. és 70. pont).
44      Lásd a Chenchooliah ítéletet (70. pont). Lásd továbbá
a jelen indítvány 48. pontját és 28. lábjegyzetét.
45      Lásd: Chenchooliah ítélet (70. pont).
46      Lásd ebben az értelemben: Chenchooliah ítélet (59–63. pont).
47      Lásd ebben az értelemben: Chenchooliah ítélet (79. pont). Emlékeztetőül, a 2004/38 irányelv „Eljárási biztosítékok” című 15. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] 30. és 31. cikkben leírt eljárásokat hasonlóan kell alkalmazni az uniós polgár és családtagjai szabad mozgását nem közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi alapon korlátozó határozatokra”. E cikk (3) bekezdése előírja, hogy „[a] fogadó tagállam nem írhat elő beutazási tilalmat olyan kiutasítási határozattal összefüggésben, amelyre az (1) bekezdést kell alkalmazni”. A Bíróság szerint e 15. cikk „egy olyan esetben alkalmazandó rendszert határoz meg, amikor az ezen irányelv szerinti ideiglenes tartózkodási jog megszűnik, különösen amikor az uniós polgár vagy annak családtagja, aki korábban a tartózkodási joggal az ezen irányelv 6. cikke értelmében három hónapig, illetve a 7. cikke értelmében három hónapot meghaladóan rendelkezett, már nem felel meg a szóban forgó tartózkodási jog feltételeinek, tehát a fogadó tagállam főszabály szerint kiutasíthatja” (lásd ezen ítélet 74. pontját).
48      Lásd a jelen indítvány 42. lábjegyzetét.
49      Lásd: Chenchooliah ítélet (65. pont).
50      Lásd: Chenchooliah ítélet (66. pont).
51      Lásd: Chenchooliah ítélet (68. pont).
52      Lásd a jelen indítvány 57. pontját. Valóban, ahogyan egyes jogtudósok megjegyezték, „az uniós polgársághoz kapcsolódó védelem így kiterjed: a származékos tartózkodási joggal rendelkező harmadik országbeli állampolgárok nagyobb védelemben részesülnek, mint azok a harmadik országbeli állampolgárok, akik soha nem álltak kapcsolatban valamely uniós polgárral”. Lásd: Ritleng, D., „Scope and meaning of Article 15 of Directive 2004/38: Yes but no: Chenchooliah”, Common Market Law Review, 57. évf., 4. szám, 2020, 1183–1200. o., különösen 1195. o.
53      Lásd a jelen indítvány 56. pontját.
54      A jelen ügyben a 2004/38 irányelv által biztosított jogok ezen visszaható hatályú elvesztése azzal a következménnyel járt – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat –, hogy e jogokat „ab initio visszavontnak” kell tekinteni.
55      Lásd különösen: Metock ítélet (82. pont), 2014. március 12‑i O. és B. ítélet (C‑456/12, EU:C:2014:135, 35. pont); 2025. augusztus 1‑jei Jobcenter Arbeitplus Bielefeld ítélet (C‑397/23, EU:C:2025:602, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56      Amint az a 2004/38 irányelv (25) preambulumbekezdéséből kitűnik, ezen eljárási biztosítékok célja többek között az uniós polgárok és családtagjaik jogainak magas szintű védelme a más tagállamba való beutazás vagy az ott‑tartózkodás megtagadása esetén.
57      Lásd a jelen indítvány 47. lábjegyzetét.
58      Emlékeztetőül, a 2004/38 irányelv 31. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy „[a] jogorvoslati eljárásokban lehetővé kell tenni a határozatok jogszerűségének, valamint azon tényeknek és körülményeknek a vizsgálatát, amelyeken a tervezett intézkedés alapult. Biztosítani kell, hogy a határozat ne legyen aránytalan, különösen a 28. cikkben megállapított követelményekre tekintettel.”
59      Lásd különösen: a Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak, amelynek címe „A nemzeti hatóságok támogatása a szabad mozgás jogával való visszaéléssel szembeni küzdelemben: Kézikönyv az uniós polgárok és harmadik országbeli állampolgárok közötti érdekházasságok kérdésének az uniós polgárok szabad mozgására vonatkozó uniós jog összefüggésében való kezeléséről” (SWD/2014/0284 final), COM(2014) 604 final, 42. szakasz (a továbbiakban: érdekházasságokról szóló kézikönyv). Lásd továbbá: COM(2014) 284 final, 4.5. szakasz, 42. o.
60      Lásd analógia útján: 2000. március 23‑i Diamantis ítélet (C‑373/97, EU:C:2000:150, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61      Lásd a jelen indítvány 58. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
62      A joggal való visszaélés tilalmának általános elvét a 2000. december 14‑i Emsland‑Stärke ítélet (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52. és 53. pont) rögzítette. A Bíróság ezt kifejezetten az uniós jog általános elveként ismerte el a 2007. július 5‑i Kofoed ítéletben (C‑321/05, EU:C:2007:408, 38. pont). Lásd nemrég: 2011. november 10‑i Foggia – SGPS ítélet (C‑126/10, EU:C:2001:718, 50. pont). Lásd e tekintetben: Tridimas, P. T., The General Principles of Law: Who Needs Them? Les Cahiers de Droit Européen, 52. kötet, 1. szám, 2015, 419–441. o., különösen 427. o.
63      Lásd: 2000. december 14‑i Emsland‑Stärke ítélet (C‑110/99, EU:C:2000:695, 52. és 53. pont), valamint McCarthy és társai ítélet (54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd szintén: Szpunar főtanácsnok McCarthy és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑202/13, EU:C:2014:345, 108–115. pont).
64      Különösen a személyek szabad mozgásával összefüggésben a Bíróság már emlékeztetett arra, hogy az a körülmény, hogy valamely tagállam állampolgára azt választotta, hogy a szakmai képesítését az illetősége szerintitől eltérő tagállamban szerzi meg annak érdekében, hogy ott kedvezőbb szabályozásban részesüljön, önmagában nem teszi lehetővé annak a megállapítását, hogy joggal való visszaélés áll fenn. Lásd analógia útján: 2014. július 17‑i Torresi ítélet (C‑58/13 és C‑59/13, EU:C:2014:2088, 50. pont); Wahl főtanácsnok ezen egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑58/13 és C‑59/13, EU:C:2014:265, 91. és 92. pont).
65      Lásd a 2004/38 irányelv (28) preambulumbekezdését és a 2023. évi bizottsági iránymutatást (72. o.): „a visszaélés más érdekviszonyok formájában is megvalósulhat”.
66      Lásd analógia útján: 1999. március 9‑i Centros ítélet (C‑212/97, EU:C:1999:126, 27. pont); 2003. szeptember 23‑i Akrich ítélet (C‑109/01, EU:C:2003:491, 55. pont). E tekintetben megjegyzem, hogy – amint arra a Bizottság rámutatott – „nem lehet egy házasságot érdekházasságnak tekinteni csupán azért, mert a bevándorlással kapcsolatos – vagy bármilyen más egyéb – előnnyel jár. A kapcsolat minősége a 35. cikk alkalmazása szempontjából lényegtelen.” Lásd a 2009. évi bizottsági iránymutatást (16. o.). A vizsgálatot kiváltó, esetleges visszaélésre utaló valószínűsítő körülményekkel kapcsolatban lásd az érdekházasságokról szóló kézikönyv 7. oldalának 4.1. pontját. Lásd még: EFTA‑Bíróság, 2021. február 9., Kerim ítélet (E‑1/20, 36. pont); 2021. november 23., Q és társai ítélet (E‑16/20, 59–64. pont).
67      Ez a helyzet többek között azon szociális támogatások vagy szociális kedvezmények esetében, amelyeket az uniós polgár vagy harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagjai a jogellenes tartózkodás összesített éveinek száma alapján továbbra is kaphatnak vagy igényelhetnek. Ebben az esetben elképzelhető többek között az, hogy a nemzeti hatóságok megtagadhatják a szociális támogatásokat, vagy akár azok visszatérítését is kérhetik.
68      A 2009. évi bizottsági iránymutatásból (16. o.) és a 2023. évi bizottsági iránymutatásból (71. o.) kitűnik, hogy a 2004/38 irányelv „nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy vizsgálatot folytassanak olyan egyedi esetekben, ahol a visszaélés alapos gyanúja áll fenn. Az uniós jog azonban tiltja a szisztematikus ellenőrzéseket.”
69      Az érintett személy azon lehetősége, hogy hatékonyan vitassa a joggal való visszaéléssel vagy csalással kapcsolatos vádat, és hatékonyan gyakorolja a védelemhez való jogát, sérülhet, ha a nemzeti hatóságok csak hosszú idő elteltével terjesztik elő ezt a vádat.
70      Mint például az érdekházasság joghatásának polgári jogi érvénytelenítése vagy a közigazgatási bírságok. Lásd e tekintetben a 2009. évi bizottsági iránymutatást (16. o.) és 2023. évi bizottsági iránymutatást (71. és 72. o.).
71      Lásd: 2010. március 2‑i Rottmann ítélet (C‑135/08, EU:C:2010:104, 39., 41., 42., 45., 55. és 56. pont), 2019. március 12‑i Tjebbes és társai ítélet (C‑221/17, EU:C:2019:189, 30–32. és 40. pont) Lásd még: 2022. január 18‑i Wiener Landesregierung (Honosításra vonatkozó biztosíték visszavonása) ítélet (C‑118/20, EU:C:2022:34); 2020. október 21‑i Stadt Duisburg (A szerzett jogok fenntartása az állampolgárság megszerzését követően) ítélet (C‑720/19, EU:C:2020:847); 2023. szeptember 5‑i Udlændinge‑ og Integrationsministeriet (A dán állampolgárság elvesztése) ítélet (C‑689/21, EU:C:2023:626).