62023CJ0464
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2025. június 26. (
*1
)
„Fellebbezés – Verseny – 139/2004/EK rendelet – Vállalkozások közötti összefonódás – A villamosenergia‑termelés és nagykereskedelmi ellátás piaca – Az E.ON SE megújuló és nukleáris eredetű villamosenergia‑termelő eszközeinek az RWE AG általi felvásárlása – Az összefonódást a belső piaccal és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás működésével összeegyeztethetőnek nyilvánító határozat”
A C‑464/23. P., C‑465/23. P., C‑467/23. P., C‑468/23. P. és C‑470/23. P. sz. egyesített ügyekben,
az EVH GmbH (székhelye: Halle an der Saale [Németország], képviselik: T. Heymann és I. Zenke Rechtsanwälte) (C‑464/23 P),
a Stadtwerke Leipzig GmbH (székhelye: Lipcse [Németország], képviselik: T. Heymann és I. Zenke Rechtsanwälte) (C‑465/23 P),
a TEAG Thüringer Energie AG (székhelye: Erfurt [Németország], képviselik: T. Heymann és I. Zenke Rechtsanwälte) (C‑467/23 P),
az EnergieVerbund Dresden GmbH (székhelye: Drezda [Németország], képviselik: T. Heymann és I. Zenke Rechtsanwälte) (C‑468/23 P),
a GGEW, Gruppen‑Gas‑ und Elektrizitätswerk Bergstraße AG (székhelye: Bensheim [Németország], képviselik: T. Heymann és I. Zenke Rechtsanwälte) (C‑470/23 P)
fellebbezőknek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2023. július 21‑én benyújtott öt fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
az Európai Bizottság (képviselik: G. Meessen és I. Zaloguin, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: T. G. Funke Rechtsanwalt)
alperes az elsőfokú eljárásban,
a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: J. Möller és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben),
az E.ON SE (székhelye: Essen [Németország], képviselik kezdetben: C. Barth, C. Grave, D.‑J. dos Santos Goncalves és R. Seifert Rechtsanwälte, később: C. Barth, A. Fuchs, C. Grave és D.‑J. dos Santos Goncalves Rechtsanwälte),
az RWE AG (székhelye: Essen, képviselik kezdetben: U. Scholz, J. Siegmund és J. Ziebarth Rechtsanwälte, később: U. Scholz, J. Siegmund és M. von Armansperg Rechtsanwälte)
beavatkozó felek az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer (előadó) és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: L. Medina,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Fellebbezéseikben az EVH GmbH (C‑464/23 P) az Európai Unió Törvényszéke 2023. május 17‑iEVH kontra Bizottság ítéletének (T‑312/20, a továbbiakban: T‑312/20 ítélet, EU:T:2023:252), a Stadtwerke Leipzig GmbH (C‑465/23 P) a Törvényszék 2023. május 17‑iStadtwerke Leipzig kontra Bizottság ítéletének (T‑313/20, a továbbiakban: T‑313/20 ítélet, EU:T:2023:257), a TEAG Thüringer Energie AG (C‑467/23 P) a Törvényszék 2023. május 17‑iTEAG kontra Bizottság ítéletének (T‑315/20, a továbbiakban: T‑315/20 ítélet, EU:T:2023:259), az EnergieVerbund Dresden GmbH (C‑468/23 P) a Törvényszék 2023. május 17‑iEnergieVerbund Dresden kontra Bizottság ítéletének (T‑317/20, a továbbiakban: T‑317/20 ítélet, EU:T:2023:261), a GGEW, Gruppen‑Gas‑ und Elektrizitätswerk Bergstraße AG (C‑470/23 P) pedig a Törvényszék 2023. május 17‑iGGEW kontra Bizottság ítéletének (T‑319/20, a továbbiakban: T‑319/20 ítélet, EU:T:2023:263) (a továbbiakban együttesen: megtámadott ítéletek) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletekben a Törvényszék elutasította az összefonódást (M.8871 – RWE/E.ON Assets ügy) a belső piaccal és az EGT‑Megállapodással összeegyeztethetőnek nyilvánító, 2019. február 26‑i C(2019) 1711 final bizottsági határozat (HL 2020. C 111., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti kereseteiket.
I. Jogi háttér
A. A 139/2004/EK rendelet
2
A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 2004. január 20‑i 139/2004/EK tanácsi rendelet („az EK összefonódás‑ellenőrzési rendelete”) (HL 2004. L 24., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 40. o.; helyesbítés: HL 2022. L 103., 18. o.) (20) és (21) preambulumbekezdése kimondja:
„(20)
Célszerű az összefonódás fogalmát oly módon meghatározni, hogy az az érintett vállalkozások irányításában, és ennek következtében a piac szerkezetében maradandó változás előidézésére irányuló műveletekre terjedjen ki. Ezért helyénvaló a rendelet hatálya alá vonni az összes olyan közös vállalatot, amely egy önálló gazdasági egység összes funkcióját tartósan ellátja. Helyénvaló egyetlen összefonódásként kezelni azokat az ügyleteket, amelyek szorosan kapcsolódnak egymáshoz, mivel egy feltételen keresztül kötődnek egymáshoz, valamint értékpapírügyletek kellően rövid időn belül lebonyolított sorozatának formáját öltik.
(21)
E rendeletet kell alkalmazni, amennyiben az érintett vállalkozások az összefonódás megvalósításával közvetlenül összefüggő és ahhoz szükséges korlátozásokat fogadnak el. Az összefonódást a közös piaccal e rendelet értelmében összeegyeztethetőnek nyilvánító bizottsági határozatok ezekre a korlátozásokra automatikusan kiterjednek, anélkül hogy a Bizottságnak az egyedi esetekben értékelnie kellene az ilyen korlátozásokat. Az érintett vállalkozások kérelmére azonban a valódi jogbizonytalanságra vezető, új vagy megoldatlan kérdéseket felvető ügyekben a Bizottságnak kifejezetten értékelnie kell, hogy a korlátozás az összefonódás megvalósításával közvetlenül összefügg‑e és szükséges‑e. Valódi jogbizonytalanságra vezető, új vagy megoldatlan kérdést felvető ügy az, ha a kérdést hatályos bizottsági közlemény vagy kihirdetett bizottsági határozat nem szabályozza.”
3
E rendeletnek „Az összefonódások értékelése” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Azon összefonódásokat, amelyek e rendelet hatálya alá tartoznak, e rendelet céljaival és az alábbi rendelkezésekkel összhangban kell értékelni, annak megállapítására, hogy összeegyeztethetők‑e a közös piaccal, vagy sem.
Az értékelés elkészítése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie:
a)
a közös piacon belül a hatékony verseny fenntartásának és továbbfejlesztésének szükségességét, tekintettel többek között valamennyi érintett piac szerkezetére, és [az Európai] Közösségen belüli, illetve azon kívüli vállalkozások által támasztott tényleges vagy potenciális versenyre;
b)
az érintett vállalkozások piaci helyzetét, valamint gazdasági és pénzügyi erejét, a szállítók és felhasználók számára nyitva álló választási lehetőségeket, hozzáférésüket a készletekhez és piacokhoz, a piacra lépés bármilyen jogi vagy más akadályát, az érintett áruk és szolgáltatások iránti kereslet‑kínálat alakulását, a közbenső és végső fogyasztók érdekeit, valamint a műszaki és gazdasági fejlődés fejleményeit, feltéve hogy ez a fogyasztók számára előnyös, és nem akadályozza a versenyt.
(2)   Azt az összefonódást, amely különösen erőfölény létrehozása vagy megerősítése következményeként a közös piacon vagy annak egy jelentős részén a hatékony versenyt nem akadályozná jelentősen, a közös piaccal összeegyeztethetőnek kell nyilvánítani.
(3)   Azt az összefonódást, amely különösen létrehozása vagy megerősítése [helyesen: különösen erőfölény létrehozása vagy megerősítése] következményeként a közös piacon vagy annak egy jelentős részén a hatékony versenyt jelentősen akadályozná, a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell nyilvánítani.
(4)   Amennyiben a közös vállalat 3. cikk szerinti összefonódást jelentő létrehozásának célja és hatása a függetlennek megmaradó vállalkozások versenymagatartásának egyeztetése, az ilyen egyeztetést [az EUMSZ 101. cikk] (1) és (3) bekezdésének kritériumai szerint kell értékelni annak megállapítása céljából, hogy a művelet a közös piaccal összeegyeztethető‑e.
(5)   Ennek az értékelésnek az elkészítése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie különösen, hogy:
–
két vagy több anyavállalat jelentős mértékben fenntartja‑e tevékenységeit a közös vállalatéval azonos piacon, vagy egy olyan piacon, amely a termelési vagy forgalmazási láncban a közös vállalat piacához képest feljebb (»upstream«) vagy lejjebb (»downstream«) található, vagy egy olyan szomszédos piacon, amely szorosan kapcsolódik ehhez a piachoz,
–
az egyeztetés, amely a közös vállalat létrehozásának közvetlen következménye, az érintett vállalkozások számára biztosítja‑e azt a lehetőséget, hogy kiküszöböljék a versenyt az érintett termékek és szolgáltatások jelentős része tekintetében.”
4
Az említett rendeleten belül „Az összefonódás fogalmának meghatározása” című 3. cikk a következőket írja elő:
„(1)   Vállalkozások összefonódása jön létre, ha az irányítás tartósan megváltozik a következőkből eredően:
a)
két vagy több előzőleg egymástól független vállalkozás vagy vállalkozásrész összeolvad; vagy
b)
egy vagy több személy, amely már irányít legalább egy vállalkozást, vagy egy vagy több vállalkozás akár értékpapírok vagy eszközök vásárlásával, akár szerződéssel vagy más úton, közvetlen vagy közvetett irányítást szerez egy vagy több más vállalkozás egésze vagy része felett.
(2)   Az irányítást olyan jogok, szerződések vagy más egyéb eszközök alapozzák meg, amelyek akár külön‑külön, akár együttesen és a kapcsolódó jogi és ténybeli megfontolásokra tekintettel lehetőséget adnak egy vállalkozás feletti meghatározó befolyás gyakorlására, különösen:
a)
a vállalkozás eszközei egészének vagy részének tulajdonjoga vagy használati joga révén;
b)
olyan jogok vagy szerződések révén, amelyek meghatározó befolyást biztosítanak egy vállalkozás testületeinek összetétele, szavazása vagy döntései felett.
(3)   Az irányítást olyan személyek vagy vállalkozások szerzik meg, amelyek:
a)
ezen jogok tulajdonosai vagy ezen szerződések kedvezményezettjei; vagy
b)
noha nem tulajdonosai ezen jogoknak, illetve nem kedvezményezettjei ezen szerződéseknek, de jogukban áll a belőlük származó jogok gyakorlása.
(4)   Egy önálló gazdasági egység összes funkcióját tartósan ellátó közös vállalat létrehozása az (1) bekezdés b) pontja szerinti összefonódásnak minősül.
[…]”
5
Ugyanezen rendelet 4. cikkének (1) bekezdésének első albekezdése a következőket írja elő:
„Az e rendeletben megjelölt, közösségi léptékű összefonódásokat a Bizottságnál az összefonódás végrehajtását megelőzően, a megállapodás megkötését, a nyilvános ajánlat közzétételét, vagy az irányítást megalapozó részesedés megszerzését követően kell bejelenteni.”
6
A 139/2004 rendeletnek „A forgalom kiszámítása” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A teljes forgalom e rendelet értelmében az érintett vállalkozások által az előző pénzügyi évben a vállalkozások rendes tevékenységi körébe tartozó termékek értékesítéséből és szolgáltatások nyújtásából származó összeg, az árengedmények és a hozzáadottérték‑adó, valamint a forgalomhoz közvetlenül kapcsolódó egyéb adók levonása után. Egy érintett vállalkozás teljes forgalma nem tartalmazza a (4) bekezdésben említett vállalkozások bármelyike közötti termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást.
A Közösségen és a tagállamon belüli forgalom az esettől függően a Közösségen vagy a tagállamon belüli vállalkozásoknak vagy fogyasztóknak értékesített termékeket és teljesített szolgáltatásokat foglalja magában.
(2)   Az (1) bekezdéstől eltérően, ha az összefonódás egy vagy több vállalkozás részének megszerzésében valósul meg, akár jogi személyek ezek a részek, akár nem, csak az összefonódás által érintett részekhez kapcsolódó forgalmat kell figyelembe venni az eladó vagy az eladók tekintetében.
Az első albekezdés szerinti értelemben vett két vagy több ügyletet, amelyek ugyanazon személyek vagy vállalkozások között két éven belül történnek, egy és ugyanazon összefonódásnak kell tekinteni, amely az utolsó ügylet napján jön létre.
[…]”
7
E rendeletnek „A bejelentés megvizsgálása és az eljárás megindítása” című 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A Bizottság a bejelentést annak kézhezvétele után azonnal megvizsgálja.
a)
Ha arra a következtetésre jut, hogy a bejelentett összefonódás nem tartozik e rendelet hatálya alá, akkor ezt határozatával rögzíti.
b)
Amennyiben a Bizottság azt állapítja meg, hogy a bejelentett összefonódás – jóllehet e rendelet hatálya alá tartozik – nem támaszt komoly kétségeket a közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, akkor nem kifogásolja azt, és kinyilvánítja annak összeegyeztethetőségét a közös piaccal.
Az összefonódás megvalósulásához szükséges és közvetlenül kapcsolódó korlátozások, az összefonódást összeegyeztethetőnek nyilvánító határozat hatálya alá tartozónak tekintendők.
c)
A (2) bekezdés sérelme nélkül, amennyiben a Bizottság megállapítja, hogy a bejelentett összefonódás e rendelet hatálya alá tartozik, és komoly kétségeket támaszt a közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, a Bizottság az eljárás megindítása mellett határoz. A 9. cikk sérelme nélkül, az ilyen eljárást a 8. cikk (1)–(4) bekezdésében előírt határozattal zárja le, hacsak az érintett vállalkozások nem bizonyítják a Bizottságnak kielégítő módon, hogy felhagytak az összefonódással.
(2)   Amennyiben a Bizottság azt állapítja meg, hogy az érintett vállalkozások által történő módosítást követően a bejelentett összefonódás nem támaszt az (1) bekezdés értelmében vett komoly kétségeket, az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja az (1) bekezdés b) pontja alapján.
Az (1) bekezdés b) pontja szerinti határozatához a Bizottság feltételeket és kötelezettségeket fűzhet, hogy biztosítsa az érintett vállalkozások által a Bizottsággal szemben az összefonódás közös piaccal összeegyeztethetővé tétele érdekében tett kötelezettségvállalások teljesítését.
[…]”
8
Az említett rendeletnek „A Bizottság határozathozatali hatásköre” című 8. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Amennyiben a Bizottság megállapítja, hogy valamely bejelentett összefonódás megfelel a 2. cikk (2) bekezdésben meghatározott feltételeknek, valamint – a 2. cikk (4) bekezdésben említett esetekben – [az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésében meghatározott feltételeknek, határozatot hoz, amelyben az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja.
Az összefonódást összeegyeztethetőnek nyilvánító határozatot úgy kell tekinteni, hogy az összefonódás megvalósulásához közvetlenül kapcsolódó és szükséges korlátozásokra is kiterjed.
(2)   Ha a Bizottság megállapítja, hogy – a vállalkozások által elvégzett módosítások után – valamely bejelentett összefonódás megfelel a 2. cikk (2) bekezdésben meghatározott feltételeknek, valamint – a 2. cikk (4) bekezdésében említett esetekben – [az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésében meghatározott feltételeknek, határozatot hoz, amelyben az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja.
A Bizottság határozatához feltételeket és kötelezettségeket fűzhet, hogy biztosítsa az érintett vállalkozások által a Bizottsággal szemben az összefonódás közös piaccal összeegyeztethetővé tétele érdekében vállalt kötelezettségeinek teljesítését.
Az összefonódást összeegyeztethetőnek nyilvánító határozatot úgy kell tekinteni, hogy az összefonódás megvalósulásához közvetlenül kapcsolódó és szükséges korlátozásokra is kiterjed.
(3)   Amennyiben a Bizottság megállapítja, hogy valamely összefonódás megfelel a 2. cikk (3) bekezdésében meghatározott feltételnek, vagy – a 2. cikk (4) bekezdésben említett esetekben – [az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésben meghatározott feltételeknek nem felel meg, határozatot hoz, amelyben az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánítja.
(4)   Amennyiben a Bizottság azt állapítja meg, hogy az összefonódás:
a)
már megvalósult, és a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánították; vagy
b)
egy, a (2) bekezdés alapján hozott határozathoz fűzött feltétel megsértésével valósult meg, amely határozat azt állapítja meg, hogy a feltétel hiányában az összefonódás megfelelne a 2. cikk (3) bekezdésében meghatározott kritériumnak, vagy – a 2. cikk (4) bekezdésében meghatározott esetekben – nem felelne meg [az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésben meghatározott kritériumoknak,
a Bizottság:
–
kötelezheti az érintett vállalkozásokat az összefonódás megszüntetésére, különösen az összeolvadás megszüntetésével vagy az összes megszerzett részesedés és eszköz értékesítésével, hogy ily módon visszaállítsák az összefonódás megvalósulása előtt fennálló helyzetet; amennyiben az összefonódás megvalósulása előtt fennálló helyzet helyreállítása nem lehetséges az összefonódás megszüntetésén keresztül, a Bizottság bármilyen egyéb intézkedést meghozhat, amely alkalmas az összefonódás előtt fennálló helyzet lehető legnagyobb mértékű helyreállítására,
–
elrendelhet bármilyen egyéb megfelelő intézkedést, hogy biztosítsa, hogy az érintett vállalkozások az összefonódást megszüntessék vagy a határozatában előírt helyreállító intézkedéseket megtegyék.
[…]”
9
Ugyanezen rendeletnek „A rendelet alkalmazása, hatáskör” című 21. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„Egyedül ezt a rendeletet kell alkalmazni a 3. cikkben meghatározott összefonódásokra, [az {EUMSZ 101. és 102. cikkben} meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i] 1/2003/EK [tanácsi] rendelet [(HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.)], [a vasúti, közúti és belvízi szállítási ágazatokra vonatkozó versenyszabályok alkalmazásáról szóló, 1968. július 19‑i] 1017/68/EGK [tanácsi] rendelet [(HL 1968. L 175., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 6. o.)], [az {EGK‑Szerződés} 85. és 86. cikkének a tengeri szállításra történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1986. december 22‑i] 4056/86/EGK [tanácsi] rendelet [(HL 1986. L 378., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 241. o.)] és [a légiközlekedési ágazat vállalkozásaira vonatkozó versenyszabályok alkalmazásával kapcsolatos eljárás megállapításáról szóló, 1987. december 14‑i] 3975/87/EGK [tanácsi] rendelet [(HL 1987. L 374., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 262. o.)] nem alkalmazható, kivéve az olyan közös vállalatokkal összefüggésben, amelyek nem közösségi léptékűek, és amelyek célja vagy hatása a függetlennek megmaradó vállalkozások versenymagatartásának egyeztetése.”
B. A horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás
10
A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló tanácsi rendelet szerint a horizontális összefonódások értékeléséről szóló iránymutatás (HL 2004. C 31., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 10. o.; a továbbiakban: horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás) kimondja:
„[…]
13.
A […] Bizottság megállapítja [a 139/2004] rendelet 2. cikke alapján, hogy az összefonódás jelentősen akadályozza‑e a hatékony versenyt, különösen erőfölényes helyzet létrehozásával vagy megerősítésével, és ezért azt a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell‑e nyilvánítani. Hangsúlyozni kell, hogy ezek a tényezők nem képeznek valamiféle »ellenőrző listát«, amelyet minden egyes esetre mechanikusan kell alkalmazni. Ehelyett a versenyjogi elemzés a konkrét esetben a megfelelő tényezők és feltételek figyelembevételével az összefonódás előrelátható hatásainak általános értékelésére épül. Az elemek nem mindegyike vonatkozik minden egyes horizontális összefonódásra, és előfordul, hogy nem szükséges az adott ügy összes elemét ugyanolyan részletességgel elemezni.
[…]
26.
Számos, külön‑külön nem szükségszerűen döntő fontosságú tényező befolyásolhatja, hogy vajon az összefonódás várhatóan lényeges, nem egyeztetett hatásokat idéz‑e elő. Nem minden ilyen tényezőnek kell jelen lennie ahhoz, hogy az ilyen hatások létrejötte valószínűsíthető legyen. Felsorolásuk sem tekinthető kimerítő listának.
Az összefonódásban részt vevő vállalkozások nagy piaci részesedéssel rendelkeznek
27.
Minél nagyobb egy vállalkozás piaci részesedése, annál valószínűbb, hogy piaci erővel bír. Minél nagyobb további piaci részesedés adódik ehhez, annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy az összefonódás a piaci erő jelentős növekedéséhez vezet. Minél nagyobb a vevőkör növekedése, amelynek alapján egy esetleges áremelkedés után nagyobb haszonkulcs érhető el, annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy az összefonódásban részt vevő vállalkozások nyereségesnek találják az ilyen áremelést a termelés vele járó csökkenése ellenére is. Bár a piaci részesedés és növekedése csak kiindulásképpen adnak támpontot a piaci erőről és annak növekedéséről, rendszerint fontos tényezői az értékelésnek […].
Az összefonódásban részt vevő vállalkozások közeli versenytársak
28.
Az érintett piacon a termékeket aszerint is meg lehet különböztetni […], hogy némely termékek közelebbi helyettesítői egymásnak, mint mások […]. Minél nagyobb mértékben helyettesíthetők egymással az összefonódásban részt vevő vállalkozások termékei, annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy az összefonódó vállalkozások jelentősen megemelik áraikat […]. Például két olyan termelő közötti összefonódás, amelyeknek a termékeit jelentős számú vevő tekinti első, illetve második választásának, lényeges áremelkedést vonhat maga után. Így az a tény, hogy a felek közötti rivalizálás a verseny jelentős forrása volt, az elemzés központi tényezőjévé válhat […]. Az összefonódás előtti magas haszonkulcsok […] szintén jelentős áremelést valószínűsítenek. Az összefonódásban részt vevő vállalkozások áremelési motiváltsága sokkal inkább ütközik akadályba, ha a versenytárs vállalkozások az összefonódásban részt vevő vállalkozások termékeinek a közeli helyettesítőit állítják elő, mint ha kevésbé közeli helyettesítő termékeket kínálnak […]. Így kisebb a valószínűsége annak, hogy az összefonódás jelentősen akadályozná a hatékony versenyt, különösen az erőfölényes helyzet létrehozása vagy megerősítése révén, ha az összefonódásban részt vevő vállalkozások termékei és a versenytárs gyártók termékei egymásnak jelentős mértékben helyettesítői.
[…]
Az összefonódással létrejött vállalkozások képesek a versenytársak terjeszkedését hátráltatni
36.
Néhány tervezett összefonódás, ha engedélyeznék, jelentősen akadályozná a hatékony versenyt azzal, hogy olyan helyzetet teremtene az összefonódással létrejött vállalkozás számára, amelyben képes és motivált kisebb vállalkozások és potenciális versenytársak terjeszkedését megnehezíteni, illetve más módon korlátozni a versenytárs vállalkozások versenyképességét. Ilyen esetekben elképzelhető, hogy a versenytársak egyedileg vagy akár összességükben sincsenek olyan helyzetben, hogy olyan mértékben korlátozzák az összefonódással létrejött vállalkozást, hogy az ne emelje árait, vagy ne hozzon más, a verseny szempontjából hátrányos intézkedéseket. Előfordul például, hogy az összefonódással létrejött vállalkozás olyan mértékű irányítással vagy befolyással rendelkezik a termeléshez szükséges inputok kínálata […] vagy a forgalmazási lehetőségek […] fölött, hogy megdrágíthatja a versenytárs vállalkozások terjeszkedését vagy piacra lépését. Ehhez hasonlóan az, hogy az összefonódással létrejött vállalkozás irányítást gyakorol szabadalmak [48] vagy a szellemi tulajdon más formái (például márkák […][)] fölött, megnehezítheti a versenytársak terjeszkedését vagy piacra lépését. Azokon a piacokon, ahol a különféle infrastruktúrák vagy platformok együttműködése fontos […], az összefonódás lehetővé teheti az összefonódással létrejött vállalkozás számára, és ösztönözheti is azt arra, hogy versenytársai szolgáltatásainak költségét növelje, vagy csökkentse azok minőségét […]. Értékelése során a Bizottság egyebek között figyelembe veheti az összefonódással létrejött vállalkozás versenytársaihoz mért pénzügyi erejét […].
Az összefonódás kiiktatja a verseny egyik fontos hajtóerejét
37.
Néhány vállalkozásnak nagyobb hatása van a versenyfolyamatra, mint amit piaci részesedése vagy a hasonló mutatók sugallanának. Az ilyen vállalkozás részvételével megvalósuló összefonódás jelentős és versenyellenes módon változtathatja meg a verseny dinamikáját, különösen ha a piac már koncentrált […]. Előfordulhat például, hogy valamely vállalkozás újonnan lépett új piacra, és elvárják tőle, hogy a jövőben a verseny szempontjából jelentős nyomást gyakoroljon a piacon szereplő többi vállalkozásra.
38.
Azokon a piacokon, ahol az innováció a verseny jelentős hajtóereje, az összefonódás növelheti a vállalkozások arra való képességét, és ösztönözheti is őket arra, hogy új innovációkkal lépjenek a piacra, és ezáltal növeljék a versenytársaikra nehezedő versenykényszert, hogy azokat innovációra késztessék az adott piacon. Ezzel szemben a hatékony versenyt jelentősen akadályozhatja, ha két fontos innovatív vállalkozás, például egy meghatározott termékpiachoz kapcsolódó, fejlesztés alatt álló terméket előállító két vállalkozás összefonódik. Ehhez hasonlóan valamely viszonylag kis piaci részesedésű vállalkozás is a verseny komoly hajtóereje lehet, ha fejlesztés alatt álló termékei ígéretesek […].”
C. A hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény
11
A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 139/2004/EK tanácsi rendelet szerinti egységes jogalkalmazásról szóló bizottsági közlemény [helyesen: a 139/2004/EK tanácsi rendelet szerinti hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt bizottsági közlemény] (HL 2008. C 95., 1. o., a továbbiakban: a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény) a következőket írja elő:
„[…]
(38)
Az összefonódásnak a [139/2004 rendelet] 3. cikk[ének] (1) bekezdésében megadott általános és teleológiai meghatározása – amelynek eredménye egy vagy több vállalkozás irányítása – azt vonja maga után, hogy közömbös, vajon az irányítást egy vagy több jogügyletben szerezték meg, feltéve hogy a végeredmény egyetlen összefonódást alapoz meg. Két vagy több ügylet egyetlen összefonódást a 3. cikk alkalmazásában akkor alapoz meg, ha jellegükben egységesek. Ezért el kell dönteni, vajon az eredmény ahhoz vezet‑e, hogy egy vagy több vállalkozás közvetlen vagy közvetett gazdasági irányítást szerez‑e egy vagy több vállalkozás tevékenysége felett. Az értékeléshez meg kell határozni az ügyletek mögötti gazdasági valóságot, és ily módon a felek által elérni kívánt gazdasági célt. Másszóval, annak megállapítására, hogy a kérdéses ügyletek egységes jellegűek‑e, minden egyes esetben meg kell győződni arról, miszerint azok az ügyletek egymással összefüggnek‑e oly módon, hogy az egyik ügyletre a másik nélkül nem került volna sor […].
(39)
Az összefonódás‑ellenőrzési rendelet 20. preambulumbekezdése e tekintetben kifejti, hogy a szorosan összekapcsolódó ügyleteket helyénvaló egyetlen összefonódásként kezelni, amennyiben valamely feltétel összekapcsolja azokat. […]
[…]
(41)
Számos ügylet azonban, még akkor is, ha egymáshoz feltétellel kapcsolódnak, csak egyetlen összefonódásként kezelhető, ha az irányítást ugyanaz(ok) a vállalkozás(ok) szerzi(k) meg. […]
[…]
(44)
[…] [A]z az elv, hogy több ügylet egyetlen összefonódásként kezelhető, csak akkor érvényes, ha egy vagy több vállalkozás felett az irányítást ugyanaz(ok) a személy(ek) vagy vállalkozás(ok) szerzi(k) meg.”
D. A Törvényszék eljárási szabályzata
12
A Törvényszék eljárási szabályzatának 91. cikke meghatározza a bizonyításfelvétel tárgyát, a 92. cikke pedig az arra vonatkozó eljárást.
13
Ezen eljárási szabályzat 93–95. cikke meghatározza a tanúbizonyítás eljárási szabályait.
14
Az említett eljárási szabályzat 96. cikke a szakértői véleményre vonatkozik.
II. A jogvita előzményei és a vitatott határozat
15
A jogvita előzményeit a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 2–18. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 2–16. pontja ismertette. A jelen eljárás szempontjából ezek a következőképpen foglalhatók össze.
A. Az összefonódás háttere
16
Az RWE AG a német jog szerint alapított társaság, amely a tervezett összefonódás bejelentésének időpontjában az energiaellátási lánc egészében – ideértve az energiatermelés, a nagykereskedelmi ellátás, a szállítás, az elosztás, a kiskereskedelem, valamint a fogyasztók számára nyújtott energetikai szolgáltatások (mint például számlakimutatás, elektromos mobilitás stb.) területét is – tevékenykedett (a továbbiakban: villamosenergia‑piac). Az RWE és leányvállalatai – ideértve az innogy SE‑t is – több tagállamban is működnek.
17
Az E.ON SE a német jog szerint alapított társaság, amely ugyanebben az időpontban a villamosenergia‑ellátási lánc egészében gyakorolta tevékenységeit, legyen szó akár a villamos energia termeléséről, nagykereskedelmi értékesítéséről, elosztásáról vagy kiskereskedelméről. Az E.ON több európai államban is villamosenergia‑termelő eszközöket birtokol és üzemeltet.
18
A fellebbezők a német jog hatálya alá tartozó közszektorbeli vállalkozások, amelyek mind hagyományos energiaforrásokból (a továbbiakban: hagyományos villamos energia), mind pedig megújuló energiaforrásokból állítanak elő villamos energiát, és amelyek termelési eszközei Németországban találhatók.
19
A jelen ügy tárgyát képező összefonódás az RWE és az E.ON közötti, a két érintett vállalkozás által 2018. március 11‑én és 12‑én bejelentett összetett eszközcsere keretébe illeszkedik (a továbbiakban: átfogó ügylet). Ez az eszközcsere egy első ügylet, vagyis a jelen ügy tárgyát képező összefonódás formáját öltötte, amelynek révén az RWE az E.ON bizonyos termelési eszközei feletti kizárólagos vagy közös irányítást kívánja megszerezni. A második összefonódási ügylet abban áll, hogy az E.ON megszerzi az innogy, vagyis az RWE által irányított társaság elosztással és kiskereskedelemmel kapcsolatos tevékenységei, valamint bizonyos termelési eszközei feletti kizárólagos irányítást. Végül egy harmadik összefonódási ügylet azt irányozza elő, hogy az RWE 16,67%‑os részesedést szerezzen az E.ON‑ban.
20
A fellebbezők 2018. április 17‑én, április 24‑én, április 25‑én, július 16‑án és november 13‑án küldött leveleikben tájékoztatták az Európai Bizottságot arról, hogy részt kívánnak venni az első és a második összefonódási ügyletre vonatkozó eljárásban.
21
2018. június 26‑án találkozóra került sor a C‑464/23. P., a C‑465/23. P., a C‑467/23. P. és a C‑470/23/P. sz. ügy fellebbezőinek képviselői és a Bizottság között, amelynek során e képviselők kifejezték a Bizottságnak az ügyfeleik első és második összefonódási ügylettel kapcsolatos aggályait, valamint azon szándékukat, hogy részt kívánnak venni az ezen összefonódásokkal kapcsolatos eljárásokban. 2018. augusztus 28‑án egyedi találkozókra került sor a Bizottság és e négy fellebbező mindegyike között, amelyeken e fellebbezők előterjesztették az ezen összefonódási ügyletekkel kapcsolatos észrevételeiket.
22
A második összefonódást (a továbbiakban: M.8870 összefonódás) 2019. január 31‑én jelentették be a Bizottságnak. A Bizottság ezen ügyletet illetően elfogadta az összefonódást (M.8870 – E.ON/Innogy ügy) a belső piaccal és az EGT‑Megállapodással összeegyeztethetőnek nyilvánító, 2019. szeptember 17‑i C(2019) 6530 final határozatot (HL 2020. C 379., 16. o.).
23
A harmadik összefonódást a Bundeskartellamtnak (szövetségi kartellhivatal, Németország) jelentették be, amely 2019. február 26‑i határozatával engedélyezte azt (B8–28/19. sz. ügy, a továbbiakban: B8–28/19 összefonódás).
B. A közigazgatási eljárás
24
2019. január 22‑én a Bizottság a 139/2004 rendelet 4. cikke alapján bejelentést kapott egy tervezett összefonódásról, amellyel az RWE e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében kizárólagos vagy közös irányítást kívánt szerezni az E.ON bizonyos termelési eszközei felett.
25
2019. január 31‑én a Bizottság a 139/2004 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének megfelelően az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétette ezen összefonódás előzetes bejelentését (M.8871 – RWE/E.ON Assets ügy) (HL 2019. C 38., 22. o.; a továbbiakban: M.8871 összefonódás).
26
Az E.ON azon termelési eszközei, amelyeket az RWE‑nek az M.8871 összefonódás keretében meg kell szereznie, magukban foglalják egyrészt a megújuló energiaforrásokból előállított energia ágazatában működő alábbi jogalanyokat és az azokban fennálló részesedéseket:
–
Climate & Renewables GmbH (Németország);
–
Amrum Offshore West GmbH (Németország);
–
Climate & Renewables UK Limited (Egyesült Királyság);
–
Climate & Renewables North America LLC (Egyesült Államok);
–
E.ON Wind Sweden AB (Svédország);
–
E.ON Climate & Renewables Italia Srl (Olaszország);
–
Arkona (Németország);
–
Delta Nordsee (Németország).
27
Ezenkívül az RWE 60,08%‑os részesedést szerez a Rampion NewCo‑ban (Egyesült Királyság), amely saját maga 50%‑os részesedéssel rendelkezik a Rampion Offshore Wind Limitedben (Egyesült Királyság), és így 30,1%‑os közvetett részesedést szerez a Rampion Offshore Windben.
28
Az E.ON azon termelési eszközei, amelyek az M.8871 összefonódás részét képezik, magukban foglalják másrészt a nukleáris eszközökben fennálló részesedéseket és kapcsolódó lehívási jogokat, nevezetesen:
–
12,5%‑os kisebbségi részesedés a Kernkraftwerke Lippe‑Ems GmbH‑ban (Németország);
–
25%‑os kisebbségi részesedés a Kernkraftwerk Gundremmingen GmbH‑ban (Németország), továbbá 25%‑os részesedés az ezen atomerőműhöz kapcsolódó nukleáris fűtőanyagban és nukleáris hulladékban, valamint ingatlanokban.
29
Az M.8871 összefonódás vizsgálata keretében a Bizottság piacvizsgálatot folytatott le, tehát bizonyos vállalkozásoknak, köztük a fellebbezőknek megküldött egy kérdőívet, amelyre ez utóbbiak 2019. január 30‑án válaszoltak.
30
2019. január 31‑i leveleikben a fellebbezők ismét kifejezték azon szándékukat, hogy részt vegyenek a Bizottság által folytatott eljárásban, ennek alkalmával pedig a Bizottság meghallgassa őket abban az esetben, ha úgy döntene, hogy a 139/2004 rendelet 6. cikke (1) bekezdése c) pontjának megfelelően megnyitja a részletes vizsgálati szakaszt.
C. A vitatott határozat
31
2019. február 26‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyben az M.8871 összefonódást a 139/2004 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.) 57. cikkében előírt vizsgálati szakasz során a belső piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánította.
III. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítéletek
32
A Törvényszék Hivatalához 2020. május 27‑én benyújtott öt keresetlevelükkel a fellebbezők keresetet indítottak a vitatott határozat megsemmisítése iránt.
33
Kereseteikben a fellebbezők – egymással lényegében megegyező megfogalmazásban – hat megsemmisítési jogalapot hoztak fel, amelyeket a következőkre alapítottak: az elsőt az átfogó ügylet elemzésének téves szétválasztására, a másodikat az indokolási kötelezettség megsértésére, a harmadikat a meghallgatáshoz való jog megsértésére, a negyediket a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésére, az ötödiket nyilvánvaló mérlegelési hibákra, a hatodikat pedig a gondossági kötelezettség megsértésére.
34
A megtámadott ítéletekben a Törvényszék a kereseteket elutasította.
IV. A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
35
A Bíróság Hivatalához 2023. július 21‑én benyújtott öt beadványukkal a fellebbezők előterjesztették a jelen fellebbezéseket.
36
Ugyanezen a napon e fellebbezők, akik egyébiránt a 2021. év folyamán öt keresetet nyújtottak be a jelen ítélet 22. pontjában említett határozat megsemmisítése iránt (T‑53/21., T‑55/21., T‑56/21., T‑61/21. és T‑62/21. sz. ügyek), amelyek 2023. július 21‑én még mindig folyamatban voltak a Törvényszék előtt, azt kérték, hogy a Bíróság függessze fel a jelen fellebbezések vizsgálatát mindaddig, amíg a Törvényszék ki nem hirdeti az ezen ügyekben hozandó ítéleteit.
37
2023. szeptember 19‑i határozatával a Bíróság elnöke, miután meghallgatta a feleket e felfüggesztés iránti kérelmekkel, valamint a jelen fellebbezések esetleges egyesítésével kapcsolatban, elutasította e kérelmeket, és elrendelte ezen egyesítést.
38
Fellebbezéseikben a fellebbezők – egymással megegyező megfogalmazásban – azt kérik, hogy a Bíróság az egyes fellebbezők vonatkozásában:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéleteket, és semmisítse meg a vitatott határozatot;
–
másodlagosan és mindenesetre, utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, és
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére, ideértve a Törvényszék előtti eljárás keretében felmerült ügyvédi és utazási költségeket is.
39
A Bizottság és a többi fél azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezéseket, és
–
a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
V. A fellebbezésekről
40
Fellebbezéseik alátámasztása érdekében a fellebbezők – egymással megegyező megfogalmazásban – négy jogalapra hivatkoznak, amelyeket az EUMSZ 101. cikk megsértésére és a fellebbezők eljárási jogainak megsértésére (első jogalap), a 139/2004 rendelet 3. cikkének téves alkalmazására (második jogalap), e rendelet 2. cikkének téves alkalmazására (harmadik jogalap) és a bizonyítási teher megoszlásával kapcsolatos elvek megsértésére (negyedik jogalap) alapítanak.
A. Az első, az EUMSZ 101. cikk megsértésére és a fellebbezők eljárási jogainak megsértésére alapított jogalapról
1.
Az elfogadhatóságról
a)
A felek érvei
41
A Bizottság azt állítja, hogy a fellebbezések nem jelölik meg a megtámadott ítéletek azon pontjait, amelyek téves jogalkalmazáson alapulnak, így e fellebbezések nem felelnek meg a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikkének (2) bekezdésében előírt követelményeknek.
b)
A Bíróság álláspontja
42
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből, az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből és a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából kitűnik, hogy a fellebbezésnek pontosan meg kell jelölnie a hatályon kívül helyezni kért ítélet vitatott elemeit, valamint azokat a jogi érveket, amelyek kifejezetten alátámasztják e kérelmet, a fellebbezés vagy az érintett jogalap elfogadhatatlanságának terhe mellett (2024. október 4‑ithyssenkrupp kontra Bizottság ítélet, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
Nem felel meg különösen e követelményeknek, és elfogadhatatlannak kell nyilvánítani azt a jogalapot, amelyre vonatkozó érvelés nem kellően egyértelmű és pontos ahhoz, hogy a Bíróság elvégezhesse a jogszerűség vizsgálatát, többek között azért, mert a jogalapot alátámasztó alapvető elemek nem tűnnek ki elég koherens és érthető módon a fellebbezés szövegéből, amely e tekintetben homályosan és többértelműen fogalmaz. A Bíróság azt is kimondta, hogy mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant el kell utasítani az olyan fellebbezést, amely nem rendelkezik koherens szerkezettel, általános állításokra korlátozódik, és nem jelöli meg pontosan a megtámadott határozat azon pontjait, amelyeket esetlegesen téves jogalkalmazás érint (2024. október 4‑ithyssenkrupp kontra Bizottság ítélet, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a fellebbezők pontosan megjelölték a megtámadott ítéletek azon pontjait, amelyeket az első jogalapjukkal kifogásolni kívánnak, továbbá pontosan és konkrétan kifejtették a Törvényszék által e pontokban állítólagosan elkövetett téves jogalkalmazásokat.
45
Ebből következően az első jogalap elfogadható.
2.
Az ügy érdeméről
a)
Az első részről
1) A felek érvei
46
A fellebbezők azt sérelmezik, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 393. és 394. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 392. és 393. pontjában kizárta az EUMSZ 101. cikk alkalmazhatóságát. Ez az „egy az egyben” történő kizárás nem tartalmaz semmiféle pontos indokolást, és téves. Mindenekelőtt, az EUMSZ 101. cikkben foglalt kartelltilalom hatékonyságát nem veszélyeztethetik a 139/2004 rendeletben szereplő eljárási előírások, így a Törvényszék e rendelkezés alkalmazásának mellőzése érdekében nem hivatkozhatott e rendeletre. Ezenkívül a Törvényszék által hivatkozott 2017. szeptember 7‑i Austria Asphalt ítéletből (C‑248/16, a továbbiakban: Austria Asphalt ítélet, EU:C:2017:643, 33. és 34. pont) nem következik, hogy valamely összefonódás a 139/2004 rendelet alapján anyagi jogi értelemben nem sértheti az EUMSZ 101. cikket. Ez az ítélet ugyanis valójában az egyrészt e rendeletben, másrészt pedig az 1/2003 rendeletben előírt eljárási követelmények közötti különbségtételre vonatkozik. Így az elsődleges jog alkalmazandó az összefonódási ügyletekre, ha az ügyletben részt vevő felek között – mint a jelen ügyben is – egyetértés áll fenn a verseny korlátozása tekintetében, ami kitűnik mind a 139/2004 rendelet történeti előzményeiből, mind pedig annak szövegéből és az ítélkezési gyakorlatból.
47
Szintén az ítélkezési gyakorlat szerint a 139/2004 rendelet alkalmazása nem zárja ki az elsődleges anyagi jog alkalmazását. A 2023. március 16‑iTowercast ítéletben (C‑449/21 P, EU:C:2023:207, 33. és azt követő pontok) a Bíróság megállapította, hogy jóllehet a 139/2004 rendelet 21. cikke kizárja az 1/2003 rendelet alkalmazhatóságát a 139/2004 rendelet 3. cikkében meghatározott összefonódások tekintetében, e blokkoló hatás maga a szövege alapján is csak a másodlagos jogi aktusokra vonatkozik. Végeredményben ezek az elvek azért alkalmazandók, hogy el lehessen kerülni az összefonódások ellenőrzésével kapcsolatos értékelésbeli eltéréseket.
48
A Bizottság, az RWE és az E.ON vitatja a fellebbezők érveit.
2) A Bíróság álláspontja
49
A fellebbezők által a Törvényszék ítéletének indokolásával kapcsolatban megfogalmazott kifogást illetően mindjárt az elején ki kell emelni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 296. cikk második bekezdésében előírt indokolásnak a szóban forgó jogi aktus jellegéhez kell igazodnia, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott indokok jellegére és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk második bekezdése követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (2024. július 29‑iRyanair és Laudamotion kontra Bizottság ítélet, C‑591/21 P, EU:C:2024:635, 166. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
A jelen ügyben a Törvényszék, miután a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 392. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 391. pontjában kifejtette, hogy a fellebbezők azt állítják, hogy az átfogó ügylet révén az RWE és az E.ON felosztották egymás között a németországi villamosenergia‑piaci értéklánc szakaszait, ami az EUMSZ 101. cikkel ellentétes versenykorlátozásnak minősül, a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 393. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 392. pontjában rámutatott arra, hogy a 139/2004 rendelet 21. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy e rendelet csak a 3. cikkében meghatározott összefonódásokra alkalmazandó, amelyek tekintetében az 1/2003 rendelet főszabály szerint nem alkalmazandó. A Törvényszék az Austria Asphalt ítéletre hivatkozva hozzátette, hogy ez utóbbi rendelet ezzel szemben továbbra is alkalmazandó a vállalkozások olyan magatartásaira, amelyek – anélkül, hogy a 139/2004 rendelet értelmében vett összefonódásnak minősülnének – e vállalkozások között az EUMSZ 101. cikkel ellentétes egyeztetéshez vezethetnek, és amelyek ezen okból a Bizottság vagy a nemzeti versenyhatóságok ellenőrzésének vannak alávetve.
51
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 394. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 393. pontjában a Törvényszék hozzátette: nem vitatott az a tény, hogy a vitatott határozat tárgya összefonódásra vonatkozott. E pontban a Törvényszék azt is megállapította, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 393. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 392. pontjában kifejtett értékelésére tekintettel a fellebbezőknek az EUMSZ 101. cikk megsértésére alapított érve hatástalan.
52
Ezáltal a Törvényszék a fellebbezők állításával ellentétben tiszteletben tartotta az EUMSZ 296. cikk alapján őt terhelő indokolási kötelezettséget. E tekintetben, amint az a fellebbezők fellebbezéseiből kitűnik, a fellebbezőknek módjukban állt érdemi kifogásokat előterjeszteni a megtámadott ítéletek e pontjaiban foglalt értékelésekkel szemben, a Bíróság által a jelen ítélet 54–58. pontjában kifejtett értékelések pedig azt bizonyítják, hogy a Bíróságnak módjában állt gyakorolni felülvizsgálati jogkörét.
53
A fellebbezők ezen értékeléssel kapcsolatos érdemi kifogásait illetően meg kell állapítani, hogy azok a megtámadott ítéletek téves értelmezéséből erednek.
54
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 394. pontjában, valamint a T 317/20 és T‑319/20 ítélet 393. pontjában a Törvényszék nem zárta ki, hogy az EUMSZ 101. cikk alkalmazható legyen az RWE és az E.ON között az M.8871 összefonódás céljából létrejött megállapodásokra.
55
E pontokban a Törvényszék lényegében azt állapította meg, hogy mivel a vitatott határozat tárgya a Bizottságnak bejelentett összefonódási ügylet vizsgálata volt, a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk tiszteletben tartását a 139/2004 rendeleten keresztül kellett ellenőriznie, és – helyesen – azon keresztül is ellenőrizte, amely rendelet tárgya az összefonódási ügyleteknek az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikkre tekintettel történő megelőző jellegű ellenőrzése (lásd ebben az értelemben: Austria Asphalt ítélet, 30. és 31. pont), nem pedig az 1/2003 rendeleten keresztül, amelynek tárgya a Szerződés ugyanezen rendelkezéseiben említett megállapodások, döntések, összehangolt magatartások és erőfölényes helyzetek ellenőrzése.
56
Márpedig a Törvényszék ennek megállapításával nem sértette meg az alkalmazandó szabályozást, a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 393. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 392. pontjában pedig helyesen hivatkozott az e szabályozással kapcsolatos, az Austria Asphalt ítélet 32. és 33. pontjában említett ítélkezési gyakorlatra.
57
A Törvényszék ezen értékelését nem kérdőjelezi meg a fellebbezők által hivatkozott 2023. március 16‑iTowercast ítélet (C‑449/21 P, EU:C:2023:207) sem. Ebben az ügyben az érintett összefonódási ügyletet, amely nem haladta meg a 139/2004 rendelet 1. cikkében meghatározott küszöbértékeket, nem jelentették be, így a 139/2004 rendeletet a jelen ügy tárgyát képező összefonódástól eltérően nem hajtották végre, a 21. cikkének (1) bekezdésében előírt blokkoló hatás pedig nem volt alkalmazható.
58
Amennyiben a fellebbezők azt állítják, hogy az RWE és az E.ON egyetértettek abban, hogy korlátozzák a versenyt egy olyan összetett ügylet révén, amely „tűzszünetet” keletkeztetett a „korábbi ádáz versenytársak” között, a Bizottság és a Törvényszék pedig nem vonatkoztathatott volna el e körülményektől, ki kell emelni, hogy jóllehet az ilyen körülmények vonatkozásában adott esetben előfordulhatott volna vagy előfordulhat, hogy azok egy panaszt követően a Bizottság által az 1/2003 rendelet alapján folytatott vizsgálat tárgyát képezzék, nem tartozhattak az összefonódási ügylet azon strukturális vizsgálata körébe, amelyet a Bizottság a vitatott határozatban a 139/2004 rendelet alapján folytatott, ezt követően pedig nem képezhették részét a Törvényszék által e határozat jogszerűségére vonatkozóan végzett felülvizsgálatnak sem.
59
A fenti megfontolásokból következik, hogy az első jogalap első része megalapozatlan.
b)
A második részről
1) A felek érvei
60
A fellebbezők kiemelik, hogy a Törvényszék az EUMSZ 101. cikkre vonatkozó álláspontja folytán nem vizsgálta meg, hogy a fellebbezők által benyújtott bizonyítékok az e 101. cikk által tiltott versenykorlátozásra utalnak‑e. Márpedig az iratanyagból kitűnik, hogy az RWE és az E.ON megállapodtak abban, hogy felosztják egymás között a villamosenergia‑piacot. A Törvényszék megtehette volna, hogy e piacfelosztást az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében tiltottnak minősítse, és ezt meg is kellett volna tennie. Ezenkívül nem vitatott, hogy a Bizottság egyáltalán nem ellenőrizte az M.8871 összefonódást az EUMSZ 101. cikk alapján, továbbá hogy az ezen ügyletben részt vevő felek a legcsekélyebb módon sem igazolták, hogy az említett ügylet az EUMSZ 101. cikk (3) bekezdése alapján kedvező hatásokkal járna.
61
A Bizottság, az RWE és az E.ON vitatja a fellebbezők érveit.
2) A Bíróság álláspontja
62
A jelen részben a fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy a Törvényszék nem vizsgálta meg, hogy a fellebbezők által az elsőfokú eljárások során benyújtott bizonyítékok az EUMSZ 101. cikkel ellentétes kartell fennállására utalnak‑e.
63
A jelen jogalap első részének vizsgálatából kitűnik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a Bizottság a szóban forgó összefonódást – helyesen – a 139/2004 rendeletben előírt megelőző jellegű ellenőrzés keretében vizsgálta, ezt követően pedig azt, hogy az EUMSZ 101. cikk értelmében vett versenyellenes kartell fennállására vonatkozó bármely körülmény adott esetben az 1/2003 rendelet keretében benyújtott panasz tárgyát képezhette volna vagy képezhetné.
64
Márpedig a Törvényszéknek nem feladata, hogy olyan értékeléseket végezzen, amelyek nincsenek összefüggésben az elé terjesztett megsemmisítés iránti kereset tárgyát képező határozat jogszerűségének felülvizsgálatával.
65
E feltételek mellett az első jogalap második részét hatástalanként el kell utasítani.
c)
A harmadik részről
1) A felek érvei
66
A fellebbezők lényegében azt állítják, hogy a Törvényszék megsértette a meghallgatáshoz való jogukat, mivel egyrészt azáltal, hogy az EUMSZ 101. cikk megsértésére alapított érv hatástalanságát állapította meg, a fellebbezők által az e rendelkezés megsértésének alátámasztása érdekében előadott valamennyi tényt tisztán formai okokból figyelmen kívül hagyta. Másrészt az, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 406–411. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 405–410. pontjában elutasította a fellebbezők által előterjesztett, személyes megjelenésre vagy tanúk meghallgatására irányuló kérelmet, sérti a fellebbezők meghallgatáshoz való jogát.
67
A Bizottság, az RWE és az E.ON vitatja a fellebbezők érveit.
2) A Bíróság álláspontja
68
A jelen részben a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék megsértette a meghallgatáshoz való jogukat azáltal, hogy figyelmen kívül hagyta az általuk előadott tényeket, továbbá nem rendelte el bizonyos tanúknak a tárgyaláson való személyes megjelenését vagy meghallgatását az RWE és az E.ON által tanúsított azon magatartást illetően, amely ellentétes lehet az EUMSZ 101. cikkel.
69
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hatékony bírói jogvédelem elve az uniós jog általános elve, amely immár az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében jut kifejezésre (2014. július 10‑iTelefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ez az elv magában foglalja a meghallgatáshoz való jogot is (lásd ebben az értelemben: 2024. szeptember 26‑iEnergotehnica ítélet, C‑792/22, EU:C:2024:788, 54. pont).
70
A meghallgatáshoz való jog magában foglalja, hogy az érintettnek lehetőséget kell biztosítani arra, hogy megfelelően kifejthesse álláspontját azon elemekkel kapcsolatban, amelyekre a hatáskörrel rendelkező hatóság az őt érintő határozatát alapítani kívánja. Egyébiránt a meghallgatáshoz való jog bírósági eljárás során való tiszteletben tartása nem azt jelenti, hogy a bíróságnak a felek által előadott minden állítást teljes egészében bele kell foglalnia a határozatába, hanem azt, hogy az állítások meghallgatását és a bizonyítékok vizsgálatát követően határoz a kereseti kérelmekről és indokolja a határozatát (lásd ebben az értelemben: 2023. november 9‑iGlobal Silicones Council és társai kontra ECHA ítélet, C‑559/21 P, EU:C:2023:842, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
71
Ezzel szemben e jog nem foglalja magában a Törvényszék azon kötelezettségét, hogy bizonyításfelvételt rendeljen el. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis a jogvitában részt vevő fél által előterjesztett, pervezető intézkedések, illetve bizonyításfelvétel iránti kérelmek első fokon eljáró bíróság általi értékelését illetően egyedül a Törvényszék dönthet abban a kérdésben, hogy adott esetben szükséges‑e kiegészíteni az előtte folyamatban lévő üggyel kapcsolatban rendelkezésére álló információkat. Kizárólag a Törvényszék feladata tehát annak értékelése, hogy a pervezető intézkedések iránti kérelem a jogvita tárgyára és a pervezető intézkedés elrendelésének szükségességére tekintettel releváns‑e (2020. november 12‑iFleig kontra EKSZ ítélet, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
72
Ebből következik, hogy a Bíróság által a fellebbezés keretében végzett felülvizsgálat során meg kell vizsgálni, hogy a feleknek ténylegesen lehetőségük volt‑e arra, hogy az írásbeli szakasz során előterjesszék állításaikat és az általuk felhozott jogalapokat, valamint adott esetben a szóbeli szakasz során az állításaik részleteit és az eljárásban részt vevő többi fél állításaira adott válaszaikat. Mindazonáltal a Törvényszék az első fokon hozott határozatában nem köteles megismételni a felek valamennyi írásbeli vagy szóbeli állítását, és nem köteles arra sem, hogy mindegyik állítással kapcsolatban állást foglaljon (2013. március 14‑iViega kontra Bizottság ítélet, C‑276/11 P, EU:C:2013:163, 35. és 36. pont).
73
A jelen ügyben egyrészt a Bírósághoz benyújtott iratanyagból kitűnik, hogy a fellebbezőknek a Törvényszék előtti eljárás során lehetőségük volt arra, hogy előadják minden érvüket az RWE és az E.ON közötti, az EUMSZ 101. cikkel ellentétes kartell fennállására vonatkozóan. E tekintetben az a körülmény, hogy valamely kifogást hatástalannak tekintenek, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a fellebbezőket nem hallgatták meg.
74
Másrészt, a Törvényszék nem volt köteles ezen érveket belefoglalni az érvelésébe, és nem volt köteles helyt adni a tanúk személyes megjelenése vagy meghallgatása iránti kérelemnek sem, még ha feltételezzük is, hogy e kérelem ratione temporis elfogadható, mivel ezek az érvek és e kérelem olyan kifogásra – nevezetesen az EUMSZ 101. cikkel ellentétes kartell fennállására alapított kifogásra – vonatkoztak, amelyet a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 392–394. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 391–393. pontjában – helyesen – hatástalannak tekintett.
75
Az első jogalap harmadik részét ezért el kell utasítani.
76
Ilyen feltételek mellett az első jogalapot el kell utasítani.
B. A második, a 139/2004 rendelet 3. cikkének téves alkalmazására alapított jogalapról
77
E jogalappal a fellebbezők azt állítják, hogy az M.8871, M.8870 és B8–28/19 ügyletek egyetlen összefonódás szerves részét képezik, ennélfogva pedig a Törvényszék megállapításával ellentétben ezen ügyleteket egyetlen, a 139/2004 rendeletben szabályozott összefonódás‑ellenőrzési eljárás keretében kellett volna megvizsgálni.
1.
Az első részről
a)
A felek érvei
78
A fellebbezők először is azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen nem foglalt állást a B8–28/19 összefonódás elbírálására vonatkozó saját hatásköréről, és tévesen támaszkodott arra az előfeltevésre, hogy a Bizottság nem volt köteles formálisan belefoglalni az M.8871 összefonódásra vonatkozó eljárásba az RWE által az E.ON tőkéjében való 16,67%‑os részesedésszerzést (a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 61–72. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 60–71. pontja), hogy aztán ebből azt a következtetést vonja le, hogy amennyiben a fellebbezők úgy ítélték meg, hogy a B8–28/19 összefonódás közösségi léptékű lehet, panaszt kellett volna benyújtaniuk a Bizottsághoz annak érdekében, hogy kérjék tőle ezen ügylet megvizsgálását.
79
Ugyanis sem a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 68. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 67. pontjában hivatkozott 2003. szeptember 25‑iSchlüsselverlag J. S. Moser és társai kontra Bizottság ítélet (C‑170/02 P, EU:C:2003:501, 27–30. pont), sem pedig bármely egyéb indok nem kötelezi a fellebbezőket arra, hogy külön panaszokat nyújtsanak be, adott esetben pedig külön kereseteket indítsanak. A Bizottság kötelezettsége, hogy ellenőrizze valamely összefonódás fennállását és terjedelmét.
80
Másodszor, a Törvényszék azáltal, hogy az irányításszerzés bizonyítékának hiányára hivatkozott (a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 70. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 69. pontja), elferdítette a tényeket. A fellebbezők ugyanis teljes körű magyarázattal szolgáltak az RWE által az E.ON‑on belül gyakorolt befolyásra és irányításra vonatkozóan. Ezenkívül az Investor Relationship Agreementet (befektetői kapcsolatokról szóló megállapodás, a továbbiakban: IRA), amelyre a Törvényszék ezen érvekkel szemben hivatkozik, soha nem közölték a fellebbezőkkel. Végül az IRA nem akadályozza meg az RWE‑t abban, hogy szavazati jogának gyakorlása során eltérjen e megállapodástól. Az említett megállapodás mindenesetre semmis, mivel sérti az Aktiengesetz (a részvénytársaságokról szóló német törvény) 134. §‑a (1) bekezdésének második mondatát, amit a tárgyaláson részletesen kifejtettek, a megtámadott ítéletek azonban nem tesznek róla említést.
81
Harmadszor és a fentiektől függetlenül, a Bizottságnak és a Törvényszéknek még akkor is meg kellett volna vizsgálnia az RWE‑nek az E.ON tőkéjéhez való 16,67%‑os részesedését, ha az önmagában véve nem minősült a 139/2004 rendelet értelmében vett összefonódásnak, mivel e rendelet (21) preambulumbekezdése értelmében a Bizottság megvizsgálhatja az összefonódás végrehajtásához kapcsolódó megállapodásokat.
82
A Bizottság, az RWE és az E.ON vitatja a fellebbezők érveit.
b)
A Bíróság álláspontja
83
A jelen részben, amely a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 61–72. pontjára, valamint a T‑317/20 ítélet 60–71. pontjára vonatkozik, a fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy a Törvényszék nem állapította meg, hogy a Bizottságnak a vitatott határozatban állást kellett volna foglalnia a hatásköréről, következésképpen pedig formálisan bele kellett volna foglalnia az M.8871 összefonódásra vonatkozó eljárásba az RWE által az E.ON tőkéjében történő kisebbségi részesedésszerzést, vagyis a B8–28/19 összefonódást. A fellebbezők azt is sérelmezik, hogy a Törvényszék elferdítette az ügy irataiban szereplő bizonyos ténybeli elemeket.
84
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 61. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 60. pontjában a Törvényszék kiemelte, hogy a Bizottság a vitatott határozatban emlékeztetett azon kötelezettségére, hogy bármely irányításszerzés versenyre gyakorolt hatásainak értékelése során figyelembe kell vennie a vevő esetleges kapcsolt vállalkozásokban fennálló kisebbségi részesedéseit is, továbbá hogy a Bizottság tehát megvizsgálta, hogy az RWE által az E.ON‑ban történő, a B8–28/19 összefonódás tárgyát képező részesedésszerzés alkalmas‑e arra, hogy csökkentse e felek ahhoz fűződő érdekét, hogy versenyezzenek egymással, illetve biztosítja‑e számukra, hogy képesek legyenek kizárni a versenytársakat, és érdekük fűződjön ehhez.
85
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 62. és 63. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 61. és 62. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság az M.8871 összefonódás hatásainak értékelése során figyelembe vette az RWE által az E.ON‑ban szerzett részesedést, de nem vizsgálta meg a B8–28/19 összefonódás 139/2004 rendelet szerinti, belső piaccal való összeegyeztethetőségét; a Törvényszék továbbá megjegyezte, hogy az illetékes német hatóság volt az, amely ezen összefonódás német jogszabályok szerinti összeegyeztethetőségét megvizsgálta.
86
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 64–66. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 63–65. pontjában a fellebbezők azon érveire válaszolva, amelyek szerint a Bizottságnak meg kellett volna vizsgálnia a B8–28/19 összefonódást, mivel az RWE által az E.ON‑ban történő kisebbségi részesedésszerzés lehetővé tette az RWE számára, hogy meghatározó befolyást gyakoroljon az E.ON‑ra, a Törvényszék emlékeztetett az „összefonódás” 139/2004 rendelet 3. cikke értelmében vett fogalmának meghatározására, és kiemelte, hogy a fellebbezők megítélése szerint a B8–28/19 ügylet ilyen összefonódásnak minősül, tehát azt kifogásolják, hogy a Bizottság azt nem vizsgálta meg.
87
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 67. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 66. pontjában a Törvényszék kifejtette, hogy az elé terjesztett kereset tárgya formálisan nem más, mint az M.8871 összefonódást a belső piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító vitatott határozat; továbbá, még ha e határozat tartalmaz is olyan információkat az RWE által az E.ON‑ban szerzett részesedésre vonatkozóan, amelyek lehetővé teszik azon indokok megértését, amelyek alapján a Bizottság nem tekintette a B8–28/19 összefonódást a 139/2004 rendelet 3. cikke értelmében vett összefonódásnak, e határozat nem rendelkezik kifejezetten erről a kérdésről, tágabban pedig a Bizottságnak az ezen összefonódás belső piaccal való összeegyeztethetőségének elbírálására vonatkozó hatásköréről. Ennélfogva a Törvényszék szerint a fellebbezők nem hivatkozhatnak az átfogó ügylet téves szétválasztására alapított jogalapra annak érdekében, hogy a Törvényszéktől olyan hatásköri kérdés eldöntését kérjék, amelyre a Bizottság a Törvényszék előtt ténylegesen megtámadott határozatban nem tért ki.
88
A Törvényszék azt is hangsúlyozta, hogy ha a fellebbezők úgy vélték, hogy a B8–28/19 összefonódás közösségi léptékű lehet, akkor panaszt kellett volna benyújtaniuk a Bizottsághoz, amely esetben a Bizottságnak magának az ellenőrzési hatósági hatáskörének elvéről kellett volna határoznia (a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 68. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 67. pontja).
89
A Törvényszék megjegyezte, hogy mindenesetre a kisebbségi részesedés megszerzése csak akkor vezethet irányításszerzéshez, ha e részesedéshez különleges jogok kapcsolódnak, amelyek de iure kizárólagos irányítást eredményeznek, vagy ha a kisebbségi részvényes sajátos körülmények folytán de facto kizárólagos irányítást szerez (a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 69. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 68. pontja). Márpedig egyrészt, a fellebbezők nem állították, hogy az RWE által megszerzett részesedéshez ilyen jogok kapcsolódnak (a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 70. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 69. pontja), másrészt pedig az RWE az IRA‑ra figyelemmel még csekély számú részvényes esetén sem szerezhet többséget az E.ON közgyűlésein. A Törvényszék megjegyezte, hogy ráadásul a fellebbezők nem hivatkoztak valószínűsítő körülményekre annak érdekében, hogy hihetővé tegyék bármely olyan összehangolás fennállását a [bizalmas] (
1
) és az RWE között az E.ON közgyűlésein, amely az RWE számára e közgyűléseken stabil többséget biztosíthatna. Következésképpen a Törvényszék szerint nem lehetett úgy tekinteni, hogy az RWE de facto kizárólagos irányítást szerzett az E.ON felett (a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 71. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 70. pontja), a fellebbezők pedig megalapozatlanul állították, hogy a B8–28/19 összefonódás a 139/2004 rendelet 3. cikke értelmében vett összefonódásnak minősül (a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 72. pontja, valamint a T‑317/20 ítélet 71. pontja).
90
Először is, ami azt a kifogást illeti, amely szerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg, hogy a Bizottságnak a vitatott határozatban állást kellett volna foglalnia a B8–28/19 összefonódás ellenőrzésére vonatkozó hatásköréről, emlékeztetni kell arra, hogy az összefonódások 139/2004 rendelet által létrehozott ellenőrzési rendszere magában foglalja a gazdasági szereplők azon kötelezettségét, hogy összefonódásaikat jelentsék be a Bizottságnak, valamint annak tilalmát, hogy ezen összefonódásokat azt megelőzően végrehajtsák, hogy a Bizottság megállapította volna azok közös piaccal való összeegyeztethetőségét. Ennek keretében a Bizottság a bejelentést annak kézhezvétele után azonnal megvizsgálja annak érdekében, hogy határozatot hozzon arról, hogy a bejelentett összefonódás nem tartozik e rendelet hatálya alá, vagy hogy nem támaszt komoly kétségeket a közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, vagy hogy ilyen kétségeket támaszt (az említett rendelet 6. cikkének (1) bekezdése), aminek következtében ez utóbbi esetben a Bizottság hivatalos vizsgálati eljárást indít, amely a bejelentett összefonódás összeegyeztethetőségéről (ugyanezen rendelet 8. cikkének (1) és (2) bekezdése) vagy annak összeegyeztethetetlenségéről szóló határozathoz (a 139/2004 rendelet 8. cikkének (3) bekezdése), vagy a már megvalósult és összeegyeztethetetlen vagy valamely feltételt sértő összefonódás esetében az ezen összefonódás megszüntetését elrendelő határozathoz (e rendelet 8. cikkének (4) bekezdése) vezet.
91
Az előző pontban hivatkozott rendelkezésekből kitűnik, hogy a Bizottság olyan összefonódást, amelyet az említett rendelet 4. cikkében előírt kötelezettség megsértésével nem jelentettek be neki, nem vizsgálhat annak érdekében, hogy azt esetlegesen a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítsa. Ugyanakkor abban az esetben, ha olyan panaszt nyújtanak be a Bizottsághoz, amelyben az ilyen tényeket a 139/2004 rendeletben említett, közösségi léptékű összefonódásnak minősülő tényekként kifogásolják, a Bizottság köteles határozni az e tények feletti ellenőrzési hatásköréről, adott esetben annak meghatározása érdekében, hogy e tények ilyen, a bejelentésének elmulasztása folytán jogellenes összefonódásnak minősülnek‑e, továbbá hogy ilyen esetben a 139/2004 rendelet 14. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján bírságot kell‑e kiszabni.
92
A jelen ügyben a Törvényszék megállapította, hogy a szövetségi kartellhivatal ellenőrzése alá tartozó B8–28/19 összefonódást nem jelentették be a Bizottságnak. Következésképpen, jóllehet a Bizottság megfelelően figyelembe vette az RWE által az E.ON‑ban történő kisebbségi részesedésszerzést azon versenykölcsönhatások értékelése során, amelyek a Bizottságnak bejelentett M.8871 összefonódásban részt vevő felek között e részesedésszerzésből eredhetnek, a B8–28/19 összefonódást illetően panasz hiányában nem kellett hivatalból döntenie saját hatásköréről.
93
Ebből következik, hogy anélkül, hogy meg kellene vizsgálni a 2003. szeptember 25‑iSchlüsselverlag J. S. Moser és társai kontra Bizottság ítélet (C‑170/02 P, EU:C:2003:501, 27–30. pont) Törvényszék által adott értelmezését, a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor elutasította a fellebbezők azon kifogását, amely szerint a Bizottságnak a vitatott határozatban állást kellett volna foglalnia a B8–28/19 összefonódásról.
94
Ezenkívül ki kell emelni, hogy ellentétben azzal, amit a fellebbezők a fellebbezéseikben sugallnak, a Törvényszék megemlítette és megvizsgálta az RWE által az E.ON‑ban történő kisebbségi részesedésszerzéssel kapcsolatban a Bizottság által végzett értékeléseket (lásd a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 61–71. pontját, valamint a T‑317/20 ítélet 60–70. pontját; lásd továbbá a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 269., 308. és 364. pontjának utolsó mondatait, valamint 370. és azt követő pontjait; a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 268., 307. és 363. pontjának utolsó mondatait, valamint 369. és azt követő pontjait).
95
Másodszor, ami az arra alapított kifogást illeti, hogy a Törvényszék elferdítette a tényeket, amennyiben – ellentétben azokkal a megállapításokkal, amelyeket ezen igazságszolgáltatási fórum a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 70. és 71. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 69. és 70. pontjában tett – a fellebbezők mindenekelőtt igenis magyarázatokkal szolgáltak az RWE által az E.ON‑on belül gyakorolt befolyásra és irányításra vonatkozó állításaik alátámasztása érdekében, továbbá az IRA‑t soha nem közölték velük, végül pedig e megállapodás nem akadályozta meg az RWE‑t abban, hogy a szavazati jogának gyakorlása során attól eltérjen, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a Törvényszék valamely határozatának mellékes indokolása ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, így azok hatástalanok (2021. október 28‑iVialto Consulting kontra Bizottság ítélet, C‑650/19 P, EU:C:2021:879, 86. pont).
96
Márpedig a Törvényszék által a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 65–68. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 64–67. pontjában kifejtett indokok elegendőek annak igazolásához, hogy a Törvényszék ezekben az ítéletekben elutasította az első jogalap első részét, amelyben a fellebbezők azt kifogásolták, hogy a Bizottság nem ellenőrizte a B8–28/19 összefonódást. Az, hogy mind a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 69. pontja, mind pedig a T‑317/20 ítélet 68. pontja úgy kezdődik, hogy „Mindenesetre”, megerősíti ezt az értékelést.
97
Mivel a fellebbezések szakaszában a fellebbezőknek a második jogalap jelen részének alátámasztása érdekében felhozott kifogásuk alkalmával nem sikerült bizonyítaniuk, hogy a megtámadott ítéletek e pontjai téves jogalkalmazáson alapulnak, a jelen kifogást el kell utasítani.
98
Harmadszor, ami a fellebbezők azon érvét illeti, amely szerint a Bizottságnak és a Törvényszéknek még akkor is meg kellett volna vizsgálnia az RWE által az E.ON tőkéjében történő 16,67%‑os részesedésszerzést, ha az önmagában véve nem minősült a 139/2004 rendelet értelmében vett összefonódásnak, a jelen ítélet 94. pontjában már megállapítást nyert, hogy a Bizottság értékelte e kisebbségi részesedésszerzést, amit a Törvényszék a megtámadott ítéletekben megfelelően megemlített és megvizsgált.
99
E körülmények között a második jogalap első részét megalapozatlanként el kell utasítani.
2.
A második részről
a)
A felek érvei
100
A fellebbezők kiemelik, hogy a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 74–119. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 73–118. pontjában a Törvényszék elutasította azon érveiket, amelyek szerint az M.8871, az M.8870 és a B8–28/19 ügylet egyetlen összefonódást képez. Az „összefonódás” 139/2004 rendelet értelmében vett fogalmának a Törvényszék általi ezen értelmezése sérti az EUM‑Szerződés célkitűzéseit és e rendelet (20) preambulumbekezdésének jelentőségét, valamint a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény szövegét. Még ha e (20) preambulumbekezdést az említett rendelet normaszövege nem is veszi át, e normaszövegben az uniós jogalkotó megerősíti, hogy az összefonódás fogalmának tág értelmezését fogadja el, anélkül hogy kizárná, hogy a szorosan összefüggő csereügyletek is egyetlen összefonódásnak minősülhessenek. Egyébiránt a 139/2004 rendelet 3. cikkének hasonlóan tág szövege lehetővé teszi több olyan ügylet egyetlen összefonódásnak minősítését, amelyek révén különböző vállalkozások szereznek irányítást különböző „más” vállalkozások felett, amit végső soron nem kérdőjelez meg a 139/2004 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdése. Ezt a Törvényszék a 2009. február 23‑iCementbouw Handel & Industrie kontra Bizottság ítéletében (T‑282/02, EU:T:2006:64, 111. és azt követő pontok) is megerősítette.
101
Ellentétben azzal, amit a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 84. és 85. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 83. és 84. pontjában megállapított, a csereügyletek együttes vizsgálatát nem zárta ki a jogalkotó tudatos döntése, mint ahogy e jogalkotó azt sem mondta ki, hogy kizárólag a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény lenne meghatározó. Márpedig a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21‑i 4064/89/EGK tanácsi rendelet felülvizsgálatáról szóló zöld könyvben (COM(2001) 745 final) (a továbbiakban: zöld könyv) a Bizottság amellett érvelt, hogy a csereügyleteket egy és ugyanazon összefonódásnak kell tekinteni. A jogalkotási eljárás során azonban a tervezett felülvizsgálat megvitatása azt eredményezte, hogy az „összefonódás” fogalmának a többszörös részesedésszerzés esetén történő alkalmazását a (20) preambulumbekezdés biztosítja.
102
Végeredményben a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény csupán egy belső közigazgatási intézkedés, amely nem köti a Törvényszéket. Kokott főtanácsnok az Austria Asphalt ügyre vonatkozó indítványában (C‑248/16, EU:C:2017:322) szintén pontosította, hogy e közlemény nem képezi részét a releváns jogi háttérnek. Következésképpen a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a csereügyletekre vonatkozó értékelését az említett közlemény 41. és 44. pontjára alapította annak megtagadása érdekében, hogy az M.8871, M.8870 és B8–28/19 ügyleteket egyetlen összefonódásnak tekintse.
103
A Bizottság, az RWE és az E.ON, valamint a német kormány vitatja a fellebbezők érveit.
b)
A Bíróság álláspontja
104
A második jogalap második részében, amely lényegében a Törvényszék által a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 74–86. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 73–85. pontjában kifejtett érvelésre vonatkozik, a fellebbezők azt kifogásolják, ahogyan a Törvényszék az „egyetlen összefonódás” fogalmát értelmezte. Álláspontjuk szerint egyetlen összefonódás több olyan ügyletet is magában foglalhat, amelyek révén különböző vállalkozások szereznek irányítást különböző más vállalkozások felett. Az „összefonódás” 139/2004 rendelet értelmében vett fogalmának Törvényszék általi értelmezése figyelmen kívül hagyja az EUM‑Szerződés célkitűzéseit és e rendelet (20) preambulumbekezdésének jelentőségét, valamint a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény szövegét.
105
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 74–77. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 73–76. pontjában a Törvényszék, miután megállapította, hogy az „egyetlen összefonódás” fogalma a 139/2004 rendeletnek kizárólag a (20) preambulumbekezdésében szerepel, egyrészt megjegyezte, hogy e (20) preambulumbekezdés nem tartalmazza azon feltételek kimerítő meghatározását, amelyek mellett két vagy több ügylet egyetlen összefonódást képez, másrészt pedig emlékeztetett arra, hogy a rendeletek preambulumbekezdései segíthetnek ugyan valamely jogszabály értelmezésének megvilágításában, viszont nem minősülhetnek ilyen jogszabálynak, és nem vezethetnek olyan meghatározáshoz, amely nincs összhangban azon rendelet rendelkezéseivel, amely preambulumának e preambulumbekezdések a részét képezik.
106
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 78. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 77. pontjában a Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy az „egyetlen összefonódás” fogalmát az „összefonódás” 139/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében meghatározott fogalmával összeegyeztethető módon kell értelmezni, e rendelkezés hatályának kiterjesztése nélkül.
107
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 79. és 80. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 78. és 79. pontjában a Törvényszék a 139/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdéséből azt a következtetést vonta le, hogy ahhoz, hogy két vagy több ügyletet az e rendelet értelmében vett egyetlen összefonódásnak lehessen tekinteni, az ezen ügyletek közötti, ilyen értelemben vett kölcsönös függőségen kívül többek között az is szükséges, hogy egyiket a másik nélkül ne hajtsák végre, továbbá hogy ezen ügyletek eredménye abban álljon, hogy egy vagy több vállalkozásnak gazdasági irányítást biztosítanak egy vagy több másik vállalkozás tevékenysége felett.
108
A T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 81–86. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 80–85. pontjában a Törvényszék válaszolt a fellebbezők azon érvére, amely szerint a 139/2004 rendelet (20) preambulumbekezdése konkretizálta a Bizottság által a zöld könyvben is kifejezésre juttatott azon szándékot, hogy az ügylet egésze koherens értékelésének biztosítása érdekében nagyon általános jelleggel egyetlen összefonódásnak tekintse az eszközcseréket; a Törvényszék ezzel együtt megjegyezte, hogy az uniós jogalkotó a 139/2004 rendeletben nem követte e szándékot, majd arra a következtetésre jutott, hogy a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 80. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 79. pontjában felidézett feltételekre figyelemmel az „egyetlen összefonódás” fogalma nem alkalmazandó abban az esetben, ha független vállalkozások – az eszközcsere esetéhez hasonlóan – eltérő célpontok felett szereznek irányítást.
109
A fellebbezők által kifejtett érvekkel ellentétben a Törvényszék ezen értékelései nem sértik sem az EUM‑Szerződés célkitűzéseit, sem a 139/2004 rendelet (20) preambulumbekezdésének jelentőségét, sem pedig a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény szövegét.
110
Mindenekelőtt, a Törvényszék – helyesen – megállapította, hogy a 139/2004 rendelet (20) preambulumbekezdése nem kötelező erejű, és nem vezethet az „egyetlen összefonódás” fogalmának olyan meghatározásához, amely nem felel meg e rendelet 3. cikkének.
111
Ezt követően a Törvényszék lényegében kiemelte – szintén helyesen –, hogy a 139/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontjából az következik, hogy két vagy több ügylet az összefonódások ellenőrzése szempontjából csak akkor minősülhet egyetlen összefonódásnak, ha – a szükséges kölcsönös függőségen túl – azt eredményezik, hogy egy vállalkozásnak kizárólagos irányítást, illetve két vagy több vállalkozásnak közös irányítást biztosítanak egy vagy több másik vállalkozás felett.
112
A Törvényszék akkor sem követett el hibát, amikor megállapította, hogy a zöld könyv célja konzultációs folyamat elindítása volt, és nem keletkeztetett kötelezettséget a Bizottság terhére, végül pedig, ami e zöld könyvnek az eszközcsere‑ügyletekre vonatkozó javaslatait illeti, e zöld könyvet az uniós jogalkotó nem konkretizálta a 139/2004 rendeletben.
113
Ami a fellebbezők által a 139/2004 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdésére történő hivatkozást illeti, meg kell jegyezni, hogy e rendelkezés csupán annyit tesz, hogy meghatározza azt az időpontot, amelytől kezdve több felvásárlási ügyletet egyetlen összefonódásnak kell tekinteni a forgalom kiszámítása szempontjából. Ezzel szemben az említett rendelkezés nem határozza meg magának az „összefonódásnak” a fogalmát.
114
Végül a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közleményt illetően ki kell emelni, hogy a fellebbezők állításával ellentétben a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 84. és 85. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 83. és 84. pontjában nem mondta ki, hogy kizárólag e közlemény lenne meghatározó az „egyetlen összefonódás” fogalmának meghatározása szempontjából. A Törvényszék ugyanis azt jelezte, hogy mivel a zöld könyvnek az eszközcsere‑ügyletekre vonatkozó javaslatait az uniós jogalkotó nem foglalta bele a 139/2004 rendelet végleges változatába, e javaslatok a jelen ügyben nem relevánsak, így e tekintetben kizárólag e rendelet és az említett közlemény releváns. Egyébiránt pusztán az a tény, hogy a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közleménynek nincs kötelező ereje, önmagában nem járhat azzal a következménnyel, hogy e közlemény Törvényszék általi figyelembevétele téves jogalkalmazást eredményezne a megtámadott ítéletekben, annál is inkább, mivel a fellebbezők nem bizonyítják, hogy a Bizottság által e közleményben elfogadott értelmezésnek a 139/2004 rendeletben ne lehetne alapja.
115
Az eddigi megfontolásokból következik, hogy a Törvényszék a T 312/20, T‑313/20, T‑315/20 és T‑319/20 ítélet 86. pontjában, valamint a T‑317/20 ítélet 85. pontjában helyesen állapította meg, hogy az „egyetlen összefonódás” fogalma nem alkalmazható, ha – amint az a jelen ügyben is történt – független vállalkozások egy eszközcsere során eltérő célpontok felett szereznek irányítást.
116
A második jogalap második részét tehát el kell utasítani.
117
Ebből következik, hogy a második fellebbezési jogalapot el kell utasítani.
C. A harmadik, a 139/2004 rendelet 2. cikkének téves alkalmazására alapított jogalapról
1.
Az első részről
a)
A felek érvei
118
A fellebbezők azt állítják, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 205–228. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 204–227. pontja téves jogalkalmazáson alapul, amennyiben helybenhagyják a Bizottság által az érintett piac értékelése során elkövetett nyilvánvaló hibát.
119
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 220. és 221. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 219. és 220. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy „a […] [piac] végül elfogadott meghatározásától függetlenül az összefonódás nem vet fel versenyjogi aggályokat”, továbbá hogy a fellebbezők nem terjesztettek elő „semmilyen konkrét érvet”, és nem adtak konkrét magyarázatot arra sem, „hogy a Bizottságnak milyen okokból kellett volna a […] [piacok] eltérő meghatározását elfogadnia”. Ez az ismertetés elferdíti a tényeket, és sérti a fellebbezőkkel szemben előírható bizonyítási követelményeket. Keresetleveleikben, valamint egy gazdasági tanácsadó vállalkozás által a felkérésükre készített és a Bizottságnak megküldött tanulmányban (a továbbiakban: Oxera‑tanulmány) ugyanis a fellebbezők pontosan kifejtették saját piacmeghatározásukat és az abból levont következtetéseket, mindezek alapján pedig azt kifogásolták, hogy a Bizottság elégtelen vizsgálatot folytatott, és/vagy nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amennyiben nyitva hagyta a piac meghatározását. A Törvényszék tehát minden bizonyítékkal rendelkezett ahhoz, hogy határozatot hozhasson.
120
A Törvényszék és a Bizottság nem hagyhatta volna figyelmen kívül a piac meghatározását. A vitatott határozat nem jelöli meg, hogy a Bizottság milyen alapon vélte úgy, hogy a fent említett bizonyítékok ellenére az RWE növekvő piaci ereje a villamos energia első értékesítésének piacán semmilyen problémát nem vet fel, függetlenül a piac lehetséges meghatározásaitól.
121
A Bizottság, az RWE, az E.ON és a német kormány vitatja a fellebbezők érveit.
b)
A Bíróság álláspontja
122
A harmadik jogalap első részében a fellebbezők azt állítják, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 205–228. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 204–227. pontja téves jogalkalmazáson alapul, mivel a Törvényszék nem bírálta felül az érintett piac értékelésével kapcsolatos azon nyilvánvaló hibát, amelyet a Bizottság a vitatott határozatban követett el.
123
A fellebbezés során a Bíróságra háruló felülbírálati kötelezettséget illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikk és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdése értelmében a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Ennélfogva kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére. A tények és bizonyítékok értékelése tehát – az elferdítésük esetét kivéve – nem minősül jogkérdésnek, amelyet mint ilyet fellebbezés keretében a Bíróságnak felül kellene vizsgálnia (2019. január 16‑iBizottság kontra United Parcel Service ítélet, C‑265/17 P, EU:C:2019:23, 11. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
124
Ezenkívül a tények és bizonyítékok Törvényszék általi elferdítésére hivatkozó fellebbezőnek pontosan meg kell jelölnie az állítólagosan elferdített bizonyítékokat, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek megítélése szerint a Törvényszéket ehhez az elferdítéshez vezették (2024. október 4‑ithyssenkrupp kontra Bizottság ítélet, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 102. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ez az elferdítés feltételezi, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte a bizonyítékok észszerű értékelésének korlátait (2024. július 4‑iPortugália kontra Bizottság [Madeira vámszabad terület] [Madeira vámszabad terület] ítélet, C‑736/22 P, EU:C:2024:579, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Nem elegendő tehát azt bemutatni, hogy valamely dokumentum másként is értelmezhető, mint ahogyan azt a Törvényszék értelmezte. Végül az elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése (2023. július 13‑iBizottság kontra CK Telecoms UK Investments ítélet, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 142. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
125
Egyébiránt a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel azon bizonyítékok vizsgálatára sem, amelyeket a Törvényszék az általa megállapított tényállás alátámasztása érdekében alapul vett, mivel kizárólag a Törvényszék feladata annak értékelése, hogy az elé terjesztett bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt tulajdonít (lásd ebben az értelemben: 2002. január 24‑iConserve Italia kontra Bizottság ítélet, C‑500/99 P, EU:C:2002:45, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel annak eldöntésére is, hogy e bizonyítékok elegendők‑e, vagy azokat ki kell‑e egészíteni (lásd ebben az értelemben: 2007. november 22‑iSniace kontra Bizottság ítélet, C‑260/05 P, EU:C:2007:700, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
126
A vitatott határozat Törvényszék általi felülvizsgálatának kritériumát illetően emlékeztetni kell arra, hogy hasonlóan ahhoz, amit a Bíróság a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21‑i 4064/89/EGK tanácsi rendelettel (HL 1989. L 395., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 31. o.; helyesbítés: magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 4. kötet, 137. o.) összefüggésben megállapított (2005. február 15‑iBizottság kontra Tetra Laval ítélet, C‑12/03 P, EU:C:2005:87, 38. pont), a 139/2004 rendelet anyagi jogi szabályai bizonyos diszkrecionális jogkört biztosítanak a Bizottságnak, különösen az összetett gazdasági jellegű értékeléseket illetően. Következésképpen az ilyen jogkör gyakorlásának felülvizsgálatakor – amely jogkör az összefonódásokra vonatkozó szabályok meghatározásakor nélkülözhetetlen – az uniós bíróságnak figyelembe kell vennie azt a mérlegelési mozgásteret, amely az összefonódásokra vonatkozó szabályozás részét képező gazdasági jellegű szabályok alapjául szolgál.
127
Hozzá kell tenni, hogy a Bizottság által végzett összetett gazdasági értékelések felett a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálat keretében a Törvényszék nem helyettesítheti a Bizottság gazdasági értékelését a sajátjával (lásd ebben az értelemben: 2010. szeptember 2‑iBizottság kontra Scott ítélet, C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64. és 66. pont; 2013. január 24‑iFrucona Košice kontra Bizottság ítélet, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, 75. pont). Ebből következik, hogy az a felülvizsgálat, amelyet a Törvényszék a Bizottság által azon mérlegelési jogkör gyakorlása keretében végzett összetett gazdasági értékelések felett folytat le, amelyet a 139/2004 rendelet ruház rá, az eljárási és az indokolási szabályok betartásának, a tények tárgyi pontosságának, valamint annak ellenőrzésére irányul, hogy nem követtek‑e el nyilvánvaló mérlegelési hibát, és nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés (2023. július 13‑iBizottság kontra CK Telecoms UK Investments ítélet, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 84. pont).
128
A jelen ügyben és a fentiek fényében meg kell állapítani, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 210. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 209. pontjában emlékeztetett arra, hogy az érintett piac meghatározása, amennyiben a Bizottság részéről összetett gazdasági értékeléseket foglal magában, a Törvényszék részéről csak korlátozott felülvizsgálat tárgyát képezheti.
129
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 219–228. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 218–227. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a vitatott határozat indokolását és a fellebbezők érvelését, és megállapította, hogy a fellebbezők nem bizonyították, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el az érintett piac meghatározása során.
130
Ami a fellebbezők azon kifogását illeti, amely szerint a Törvényszék annak megállapításával, hogy a fellebbezők nem terjesztettek elő semmilyen konkrét érvet a Bizottság azon értékelésének megkérdőjelezésére, amely szerint az összefonódás a piac végül elfogadott meghatározásaitól függetlenül nem vet fel versenyproblémát, elferdíti a tényeket, és figyelmen kívül hagyja az előírható bizonyítási követelményeket, e kifogást el kell utasítani. E pontok összességének a Bizottság összetett gazdasági értékelései felett a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálat korlátaira tekintettel történő olvasatából ugyanis kitűnik, hogy a Törvényszék e pontokban nem állította, hogy a hozzá benyújtott keresetek nem tartalmaznak a Bizottságnak az érintett piac meghatározására vonatkozó értékelését vitató érveket. E tekintetben a Törvényszék egyébiránt kifejezetten hivatkozott a fellebbezők azon érvelésére, amely szerint a 2014. július 21‑i Gesetz für den Ausbau erneuerbarer Energien (Erneuerbare‑Energien‑Gesetz – EEG 2017) (a megújuló energiáról szóló német törvény; BGBl. 2014. I, 1066. o.; a továbbiakban: EEG törvény) kedvezményeiben részesülő, megújuló energiaforrásokból származó villamos energia piaca önálló piac. A Törvényszék ugyanakkor lényegében azt állapította meg, hogy nincsenek a különböző energiaforrások sajátos jellemzőire, azok felcserélhetőségének hiányára, a versenyfeltételekre, valamint a kereslet és kínálat szerkezetére vonatkozó elemek, amelyek a Törvényszék által elvégzendő korlátozott felülvizsgálat keretében igazolnák annak megállapítását, hogy a Bizottság nyilvánvaló hibát követett el az érintett piac értékelése során. A fellebbezők állításával ellentétben a Törvényszék nem módosítja azokat a bizonyítási követelményeket, amelyek minden olyan féllel szemben fennállnak, aki valamely tényre hivatkozik, hanem a megtámadott ítéletek e pontjaiban csupán azt emeli ki, hogy a fellebbezők által előterjesztett bizonyítékok nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék a Bizottságnak az érintett termékpiacra vonatkozó értékeléseit.
131
E körülmények között meg kell állapítani, hogy kifogásukkal a fellebbezők valójában azt kívánják vitatni a Bíróság előtt, ahogyan a Törvényszék a rendelkezésére álló bizonyítékokat értékelte, és azt kérik, hogy a Bíróság újból vizsgálja meg a tényeket. Márpedig, amint az kitűnik a jelen ítélet 123. pontjából, a tények és bizonyítékok értékelése az elferdítés esetét kivéve – amely a jelen ügyben nem nyert bizonyítást – nem minősül a Bíróság felülvizsgálata alá tartozó jogkérdésnek.
132
A harmadik jogalap első részét ennélfogva el kell utasítani.
2.
A második részről
a)
A felek érvei
133
A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 229–259. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 228–258. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor helybenhagyta az összefonódás hatásainak jövőre vonatkozó azon elemzését, amely elégtelen amiatt, hogy időtartamát tekintve túl rövid.
134
Elsőként ugyanis a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 233. és 234. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 232. és 233. pontjában tévesen azt sugallta, hogy elegendő a piaci részesedések vizsgálata, míg a fellebbezők által előterjesztett bizonyítékok olyan „hipotetikus elemeknek” minősülnek, „amelyek gazdasági jelentősége nem értékelhető”„észszerű hibahatárral”.
135
Másodszor, a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 235–239. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 234–238. pontjában tévesen nem kifogásolta, hogy a Bizottság nem vette kellőképpen figyelembe az energetikai átállás és az atomenergia elhagyásának 2022. december 31‑i alakulását, amikor átfogó különbséget tett a 2022 előtti időszak és az azt követő időszak között azzal kapcsolatban, hogy az összefonódás milyen hatásokat gyakorol az RWE piaci részesedéseire. Egyrészt, a Törvényszék maga is megállapította, hogy e megfontolások az RWE piaci részesedéseire korlátozódtak, ami nem veszi figyelembe a villamos energia első értékesítése piacának sajátosságait. Másrészt, a vitatott határozat (30), (35), (62) és (65) preambulumbekezdésében a Bizottság nem vizsgálta meg kellőképpen az összefonódás 2022 utáni hatásait, hanem megelégedett annak kijelentésével, hogy az E.ON által átadott nukleáris kapacitások az atomenergia 2022‑es elhagyásával megszűnnek, és ezért az ilyen hatások korlátozottak. Márpedig ez nem felel meg a 139/2004 rendelet 2. cikkének, amely megköveteli, hogy a jövőre vonatkozó elemzést nagy figyelemmel végezzék el, mivel az E.ON potenciális versenyének tartós megszűnése és az átfogó ügylet a villamos energia első értékesítésének piacán még az atomerőművek termelési kapacitásai felhasználásának 2022. évi leállításán túl is érinti a versenyt. Harmadrészt, nem lehet szó a jövőre vonatkozó elemzés elkészítése során tanúsított gondosságról, mivel a vitatott határozatnak a megtámadott ítéletekben említett (62) preambulumbekezdésében maga a Bizottság is elismeri (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 236. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 235. pontja), hogy e tekintetben nem folytatott le kimerítő vizsgálatot. A tényeknek a megtámadott ítéletekben történő bemutatása, amennyiben ellentmond a vitatott határozat tartalmának, a fellebbezők hátrányára elferdíti e határozatot.
136
Harmadszor, a Törvényszék azáltal, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 240. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 239. pontjában jelezte, hogy „észszerű úgy tekinteni, hogy elemzésének elvégzéséhez [a Bizottság] az összefonódás 2019‑ben történt bejelentésétől számított három–öt éves időszakot vett alapul”, a tényállás elferdítésével olyan előrejelzéseket tulajdonít a Bizottságnak, amelyek a vitatott határozatból egyáltalán nem tűnnek ki.
137
Mindemellett ez a három–öt éves feltételezett perspektíva sem jelenthet óvatos előrejelzést, mivel ez az időszak egyértelműen túl rövid ahhoz, hogy meg lehessen vizsgálni az összefonódás által a villamos energia első értékesítésének piacára gyakorolt hatásokat. Ezenkívül a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság által más eljárásokban alapul vett tíz–tizenöt éves időszakok nem relevánsak, holott ezek az ügyek – mint a jelen ügy is – a villamosenergia‑termelés piacaival kapcsolatos előrejelzésekre vonatkoztak. Ugyanígy nem igaz, hogy a Bizottság nem rendelkezett olyan információkkal, amelyek lehetővé tették volna számára, hogy „időben távolabbi, jövőre vonatkozó elemzést végezzen” (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 246. és azt követő pontjai, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 245. és azt követő pontjai). Végül téves az is, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 257. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 256. pontjában tagadja azt a versenytorzulást, amelyet a fellebbezők azon tény folytán kifogásolnak, hogy a német kormány finanszírozza a szén RWE általi kivezetését; e tagadást a Törvényszék azzal indokolja, hogy e finanszírozást az SA.58181 ügyben az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezésekkel összeegyeztethetőnek nyilvánították.
138
A Bizottság, az RWE, az E.ON és a német kormány vitatja a fellebbezők érveit.
b)
A Bíróság álláspontja
139
A harmadik jogalap második részében – amely a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 229–259. pontjára, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 228–258. pontjára vonatkozik – a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helybenhagyta az összefonódás hatásainak jövőre vonatkozó azon elemzését, amely a fellebbezők szerint elégtelen amiatt, hogy időtartamát tekintve túl rövid.
140
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 231–235. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 230–234. pontjában a Törvényszék a 139/2004 rendelet 2. cikkének (2) és (3) bekezdésére hivatkozva emlékeztetett arra, hogy az összefonódások ellenőrzése során a Bizottságnak előrejelzést kell adnia a piac jövőbeli alakulásáról. A Törvényszék kiemelte, hogy ezt a jövőre vonatkozó elemzést nagy figyelemmel kell végezni, mivel nem a múlt eseményeinek vizsgálatáról van szó, amelyek kapcsán gyakran számos bizonyíték áll rendelkezésre, amelyek lehetővé teszik az okok megértését, hanem olyan események előrejelzéséről, amelyek a jövőben több‑kevesebb valószínűséggel bekövetkeznek, amennyiben nem születik a tervezett összefonódást tiltó vagy annak feltételeit meghatározó határozat. A Törvényszék pontosította, hogy az ilyen jövőre vonatkozó elemzés, amely annak vizsgálatában áll, hogy az összefonódás mennyiben módosíthatja az adott piacon a versenyhelyzetet meghatározó tényezőket, különböző ok‑okozati összefüggések mérlegelését teszi szükségessé, annak eldöntése végett, hogy melyek bekövetkezte a legvalószínűbb. Végül a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy valamely összefonódási ügylet értékelését kizárólag az ezen ügylet bejelentésének időpontjában fennálló ténybeli és jogi körülmények alapján kell elvégezni, nem pedig olyan hipotetikus elemek alapján, amelyek gazdasági jelentőségét az engedélyező határozat meghozatalának időpontjában nem lehet értékelni. A Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy a Bizottságtól elvárható, hogy az összefonódás hatásait olyan időszakra vonatkozóan értékelje, amelynek maximális időtartama nem haladhatja meg bizonyos események kellő bizonyossággal való bekövetkezésének időhorizontját. Nem várható tehát el a Bizottságtól, hogy olyan tényezők alapján végezze el a jövőre vonatkozó elemzést, amelyek hosszú távú hatásait észszerű hibahatárral nem képes előre látni.
141
A Törvényszék megjegyezte, hogy a vitatott határozatban a Bizottság két időszakot különböztetett meg, amelyek közül az első az összefonódás megvalósításától 2022. december 31‑ig, vagyis a német jogalkotó által az atomenergia elhagyására vonatkozóan kijelölt időpontig tart, a második pedig ezen időpontot követően kezdődik; a Törvényszék ezzel együtt kiemelte, hogy a Bizottság mindazonáltal nem határozta meg e második időszak maximális horizontját, továbbá észszerűnek tartotta annak megállapítását, hogy ezen intézmény az elemzésének elvégzéséhez olyan, három–öt éves időszakra támaszkodott, amely ezen összefonódás 2019. évi bejelentésének időpontjában vette kezdetét (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 236–240. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 235–239. pontja).
142
A fellebbezők azon kifogására, amely szerint a Bizottságnak a korábbi határozathozatali gyakorlatát követve a jövőre vonatkozó elemzés során inkább tizenöt–húsz éves időszakot kellett volna előirányoznia, figyelembe véve a fellebbezők szerint a villamosenergia‑piacra jellemző beruházási ciklusok időtartamát, valamint azokat a zavarokat, amelyekkel e piac az energetikai átállás és az atomenergia elhagyása miatt szembesül, a Törvényszék azt válaszolta, hogy e korábbi ügyekben a Bizottság rendelkezett olyan információkkal, amelyek lehetővé tették számára, hogy észszerű bizonyossággal megfontolhassa a piac ezen időszak alatti alakulását (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 245. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 244. pontja).
143
A Törvényszék megvizsgálta, hogy a jelen ügyben a Bizottság rendelkezett‑e olyan információkkal, amelyek lehetővé tették volna számára, hogy a jövőre vonatkozó olyan elemzést végezzen, amely időben távolabbra mutat, mint a vitatott határozatban elvégzett elemzés (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 246–258. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 245–257. pontja). E tekintetben a Törvényszék megjegyezte, hogy a fellebbezők csak a saját beruházási projektjeikre hivatkoztak, anélkül hogy megemlítették volna azokat a projekteket, amelyeket az RWE az összefonódást követően megvalósíthatna, továbbá hogy éppen ellenkezőleg, a fellebbezők azt jelezték, hogy az RWE és az E.ON elrettenhet attól, hogy az összefonódást követően jelentős beruházásokat hajtsanak végre. A Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy még ha feltételezzük is, hogy ezen ágazatban a beruházási ciklusok valóban tizenöt–húsz éves időszakokra terjednek ki – amint azt a fellebbezők állítják –, a Bizottság a jövőre vonatkozó elemzését kizárólag ezen okból nem alapozhatta volna egy ilyen időszakra (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 249. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 248. pontja). A szén kivonásának lehetséges hatását illetően a Törvényszék megállapította, hogy a 2020. augusztus 8‑i Gesetz zur Reduzierung und zur Beendigung der Kohleverstromung (a szénből származó villamosenergia‑termelés csökkentéséről és megszüntetéséről szóló törvény; BGBl. 2020. I, 1818. o.; a továbbiakban: a szén kivonásáról szóló törvény) a vitatott határozat elfogadását követően született, viszont egy olyan jelentést követően fogadták el, amely időben megelőzte a vitatott határozat elfogadását, és amely azt irányozta elő, hogy a szenet 2038 körülre kell kivezetni (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 250. és 251. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 249. és 250. pontja). A Törvényszék kiemelte, hogy az említett jelentésben nem szerepelt pontos dátum arra vonatkozóan, hogy mikor fogják bezárni az Uniper SE széntüzelésű erőműveit – amely társaság eltűnésére a fellebbezők annak alátámasztása érdekében hivatkoztak, hogy a piac szerkezete az RWE javára fog változni –, hanem azt tartalmazta, hogy az Unipert ellátó szénbánya üzemeltetője a 2030‑as évek közepéig tervezte a kitermelést (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 252. és 253. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 251. és 252. pontja). A Törvényszék – miután hivatkozott a német kormány 2020. január 15‑i sajtóközleményére, amelyből kitűnik, hogy a tartományokkal megállapodás jött létre a szén kivonásáról, továbbá az Uniper 2020. január 30‑i sajtóközleményére, amely említést tesz az Uniper azon szándékáról, hogy a szén használatával felhagyjon, valamint bizonyos olyan kilátásokra, hogy a Datteln 4 széntüzelésű erőművet ne helyezzék üzembe –, megjegyezte, hogy ebben az összefüggésben fogadták el a szén kivonásáról szóló törvényt, amelynek 4. §‑a, jóllehet a széntüzelésű erőművek kibocsátásának csökkentésére és megszüntetésére vonatkozó ütemtervet ír elő, az atomenergia elhagyásáról szóló törvénnyel ellentétben nem említi az érintett széntüzelésű erőművek nevét (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 253. és 254. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 252. és 253. pontja).
144
A Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy még ha a Bizottságnak tudomása is volt arról, hogy előkészítés alatt áll egy törvény a szén kivonásáról, az Uniper pedig be fogja szüntetni széntüzelésű erőműveinek üzemeltetését, a vitatott határozat elfogadásának időpontjában a Bizottság nem volt abban a helyzetben, hogy megismerje e törvény pontos részletszabályait, amelyek csak 2020 januárjában kerültek pontosításra. A Törvényszék azt is kiemelte, hogy a fellebbezőket csak az Uniper érdekelte, anélkül hogy figyelembe vették volna az említett törvénynek a széntüzelésű erőművekkel is rendelkező RWE‑re gyakorolt valószínű hatásait. A Törvényszék végül megállapította, hogy mivel az E.ON összefonódással érintett hagyományos villamosenergia‑termelési eszközei nukleáris eszközök, nem pedig széntüzelésű erőművek, a Bizottságnak nem kellett figyelembe vennie az ugyanezen törvény által a villamosenergia‑termelés és nagykereskedelmi ellátás piacán előidézett változásokat annak érdekében, hogy észszerű módon előre lássa az összefonódásnak az így újra meghatározott piacra gyakorolt hatásait. A Törvényszék hozzátette, hogy ez annál is inkább indokolt, mivel figyelembe véve, hogy a szén kivonásának 2038‑ig kell lezajlania, az ilyen feladat a Bizottságtól a nagyon távoli jövőre vonatkozó olyan előrejelzést követelt volna meg, amelyet előre még nem látható, de a piac szerkezetének módosítására alkalmas változások bekövetkezése jellemezhet (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 255. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 254. pontja).
145
Ami a fellebbezők azon érvét illeti, amely szerint a szén kivonásáról szóló törvény torzítja a versenyt, mivel a német kormány jelentős pénzügyi eszközöket biztosít az RWE‑nek, a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság nem minősítette a Németországi Szövetségi Köztársaság ajánlattételi mechanizmusát a verseny torzulásának, hanem arra a következtetésre jutott, hogy az e pénzügyi eszközökben álló támogatások összeegyeztethetők a belső piaccal (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 257. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 256. pontja).
146
A Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság nem rendelkezett olyan információkkal, amelyek lehetővé tették volna számára, hogy a jövőre vonatkozó olyan elemzést végezzen, amely az általa figyelembe vett időszaknál hosszabb időszakon alapul (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 258. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 257. pontja).
147
Mindjárt az elején ki kell emelni: az, ahogyan a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 231–233. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 230–232. pontja felidézi azokat a kötelezettségeket, amelyek az érintett piac jövőbeli alakulásának a Bizottság által elvégzendő, jövőre vonatkozó elemzését illetően hárulnak ezen intézményre, átfedésben van a Bíróság által a 2023. július 13‑iBizottság kontra CK Telecoms UK Investments ítélet (C‑376/20 P, EU:C:2023:561) 80–85. pontjában átvett értékelésekkel, továbbá hogy a fellebbezők nem hivatkoznak arra, még inkább pedig nem bizonyítják, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20, T‑317/20 és T‑319/20 ítélet említett pontjaiban tévesen alkalmazta volna a jogot. Ezzel szemben azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helybenhagyta az összefonódás hatásainak jövőre vonatkozó azon elemzését, amely álláspontjuk szerint elégtelen, mivel időtartamát tekintve túl rövid.
148
E tekintetben a fellebbezők első kifogása, amely szerint a Törvényszék azt sugallta, hogy a piaci részesedések vizsgálata elegendő – amint arra a jelen ítélet 134. pontja emlékeztet –, a megtámadott ítéletek téves értelmezéséből ered. A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 233. és 234. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 232. és 233. pontjában ugyanis a Törvényszék nem tett olyan utalásokat, amelyekből az következne, hogy a piaci részesedések vizsgálata elegendő lenne, és nem is kommentálta a fellebbezők által előterjesztett bizonyítékok minőségét, hanem csupán emlékeztetett a Bizottság vizsgálati kötelezettségének terjedelmére.
149
Ami a fellebbezők második, arra alapított kifogását illeti, hogy a Bizottság nem vette kellőképpen figyelembe az energetikai átállás és az atomenergia elhagyásának alakulását, ki kell emelni, hogy e kifogás a Bizottság által a vitatott határozatban elvégzett értékelésekre vonatkozik, nem pedig a Törvényszék megállapításaira. Ez utóbbiakat illetően az említett kifogás azon általános kijelentésekre szorítkozik, amelyek szerint egyrészt a Törvényszék nem vette figyelembe a villamos energia első értékesítése piacának sajátosságait, másrészt pedig a tények bemutatása, amennyiben ellentmond a vitatott határozat tartalmának, a fellebbezők hátrányára elferdíti e határozatot. E tekintetben azonkívül, hogy az elferdítésre vonatkozó állításnak – amint az kitűnik a jelen ítélet 124. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból – pontosan meg kell jelölnie az elferdített bizonyítékokat, és be kell mutatnia azokat az elemzési hibákat, amelyek a Törvényszéket ezen elferdítéshez vezették, ami a jelen ügyben nem teljesül, ki kell emelni, hogy kifogásukkal a fellebbezők valójában nem azt sérelmezik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, hanem azt, ahogyan a bizonyítékokat értékelte. Márpedig, amint azt a jelen ítélet 125. pontja is felidézi, kizárólag a Törvényszék feladata annak értékelése, hogy az elé terjesztett bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt tulajdonít.
150
A fellebbezők harmadik kifogását illetően, amely szerint a Törvényszék elferdítette a tényeket azáltal, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 240. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 239. pontjában olyan előrejelzéseket tulajdonított a Bizottságnak, amelyek a vitatott határozatból nem tűnnek ki, ki kell emelni, hogy az állítólagosan elferdített tények nincsenek egyértelműen azonosítva.
151
Ami a fellebbezők azon állítását illeti, amely szerint a háromtól öt évig terjedő előrejelzési időszak nem képezhetett elegendő horizontot, mivel ez az időszak a fellebbezők szerint túl rövid a villamos energia első értékesítésének piaca vonatkozásában, amely magas költségekkel jár, és amelyet egyértelműen hosszabb beruházási ciklusok jellemeznek, rá kell mutatni arra, hogy sem a 139/2004 rendelet 2. cikke, sem a fellebbezők által hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem határoz meg pontos időszakot a bejelentett összefonódási ügylet jövőbeli hatásainak a Bizottság általi, jövőre vonatkozó elemzése céljából. Ezenkívül e kifogással, valamint azon érvekkel, amelyek szerint a Bizottság rendelkezésére álltak olyan információk, amelyek lehetővé tették volna számára, hogy időben távolabbi jövőre vonatkozó elemzést végezzen, a fellebbezők végső soron azt kívánják elérni – anélkül azonban, hogy a Törvényszék általi bármilyen elferdítést vagy téves jogalkalmazást bizonyítanának –, hogy a Bíróság mérlegelje felül azt, ahogyan a Bizottság a tényeket mérlegelte, és ahogyan azt a Törvényszék a vitatott határozat jogszerűségének felülvizsgálata keretében helybenhagyta.
152
E körülmények között a harmadik jogalap második részét el kell utasítani.
3.
A harmadik részről
a)
A felek érvei
153
A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 260–336. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 259–335. pontjában tévesen alkalmazta a jogot az RWE piaci erejének értékelése során.
154
Mindenekelőtt ugyanis a Törvényszék tévesen minősítette az E.ON‑nak az RWE által megszerzett eszközei allokációját és jelentőségét. Először is, a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 286. és azt követő pontjai, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 285. és azt követő pontjai azt mutatják, hogy a Törvényszék tévesen kompenzálta az innogy kis erőműveiből származó, az E.ON‑ra átruházott kapacitásokat az RWE által megszerzett kapacitásokkal, ily módon adottnak véve, hogy az RWE tevékenysége hanyatlóban van (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 291. pontjának vége, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 290. pontjának vége). E hiba annak tudható be, hogy a Bizottság, amelyet e tekintetben a Törvényszék nem bírált felül, nem határozta meg a piacot. Márpedig e kis erőművek kapacitásait nem az első villamosenergia‑értékesítés piacához kellett volna kapcsolni, amelyen az RWE megerősíti az erőfölényét, hanem azon kiskereskedelmi tevékenységhez, amelyből az RWE a partnere, az E.ON javára kilépett. Másodszor, az RWE piaci részesedésének nominális növekedését, amely az atomenergia és a szén elhagyása, valamint a megújuló energiaforrásokból származó villamosenergia‑termelés egyidejű fejlesztése miatt látszólag csekély, nem lehet a 139/2004 rendelet 2. cikkére tekintettel „nem kritikusnak” tekinteni. A Bizottság maga is kötelezettséget vállalt arra, hogy „mindenesetre […] a piaci részesedéseket a piacon fennálló feltételek valószínűsíthető alakulásának fényében” értékeli. Így magának a Bizottságnak is folytatnia kellett volna a vizsgálatot, amire nem került sor.
155
Továbbá a reziduális ellátási index (Residual Supply Index, a továbbiakban: RSI) elemzése során a német hatóságok úgy vélik, hogy valamely szolgáltató akkor rendelkezik piaci erővel, ha vezető szerepet tölt be, vagyis a létesítményei nélkül a keresletet az adott év óráinak több mint 5%‑ában nem lehet kielégíteni (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 303. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 302. pontja). Márpedig a jelen ügyben éppen ez a helyzet, amint azt a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 310. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 309. pontjában hivatkozott Oxera‑tanulmány is mutatja. A Törvényszék mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy e változás a 139/2004 rendelet 2. cikke (2) és (3) bekezdésének alkalmazása szempontjából nem releváns, mivel álláspontja szerint az RWE vezető szerepének 1,5 (2019) vagy 1,3 (2022) százalékpontos növekedése nem tér el gyökeresen a harmadik személyek által benyújtott más tanulmányokban megállapított változástól. Márpedig ez nem érvényteleníti azt a megállapítást, hogy az RWE túllépte az erőfölény küszöbértékét, hanem csupán megerősíti az Oxera‑tanulmány érvényességét. A Törvényszék azt is elmulasztotta megállapítani, hogy nem vitatott, hogy a Bizottság saját maga nem készített semmilyen előrejelzést az RSI alapján, a vele szorosan együttműködő szövetségi kartellhivatal pedig a maga részéről csak történeti szempontból, nem pedig a jövőbeli alakulása szempontjából vizsgálta az RSI‑t, ami nem minősül gondos előrejelzésnek. Egyébiránt a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 300–311. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 299–310. pontjában a Törvényszék elvonatkoztatott attól a ténytől, hogy a szövetségi kartellhivatal nagymértékben megerősítette az Oxera‑tanulmány előrejelzéseinek relevanciáját.
156
Végül, ami az RWE azon erősödő potenciálját illeti, hogy az egyre növekvő erőműparkjának stratégiai felhasználására hagyatkozzon, a Törvényszék nem foglalkozott kellőképpen a fellebbezők ellenérveivel, a 139/2004 rendelet 2. cikkének téves értelmezésével pedig helybenhagyta a Bizottság érveit (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 312–329. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 311–328. pontja). A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 316–322. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 315–321. pontjában a Törvényszék megismétli a Bizottság által nyújtott azon pontatlan ismertetést, amely szerint a megújuló energiaforrásokból termelő erőművek esetében a határköltségeik alacsony szintje miatt általában „a legköltségesebb a visszatartás”, továbbá hogy az EEG törvény kedvezményeiben részesülő erőművek esetében jelentős mértékben csökkentett az a mérték, amelyben hasznot húznak a villamos energia első értékesítésének piacán történő áremelkedésből. Márpedig ezen állítást illetően maguk az alapjául szolgáló előfeltevések sem tükrözik a globális portfólió egyre növekvő stratégiai hasznosságát.
157
A Bizottság, az RWE, az E.ON és a német kormány vitatja a fellebbezők érveit.
b)
A Bíróság álláspontja
158
A harmadik jogalap harmadik részében, amely a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 260–336. pontjára, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 259–335. pontjára vonatkozik, a fellebbezők azt állítják, hogy az RWE piaci erejére vonatkozóan a Törvényszék által végzett értékelés téves jogalkalmazáson alapul.
159
Ami először is a fellebbezőknek a jelen ítélet 154. pontjában említett azon érveit illeti, amelyek szerint a Törvényszék tévesen minősítette az E.ON‑nak az RWE által megszerzett eszközei allokációját és jelentőségét, ki kell emelni, hogy a fellebbezők valójában a tényeknek és bizonyítékoknak a Bizottság, majd a Törvényszék általi értékelését vitatják, anélkül azonban, hogy bizonyítanák, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot. Ráadásul azon érveket illetően, amelyek szerint az innogy kis erőműveinek kapacitásai nem tartoznak a villamosenergia termelésének és első értékesítésének piacához, emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ítélet 122–132. pontjában elutasításra került a fellebbezők azon kifogása, amely az ellen irányult, hogy a Törvényszék miként vizsgálta felül a Bizottság piacmeghatározásra vonatkozó értékeléseit.
160
Másodszor, ami azt a kérdést illeti, hogy milyen intenzitású az RWE által a villamosenergia‑termelés és nagykereskedelmi ellátás piacán betöltött vezető szerep, vagyis hogy az RWE termelési kapacitásai mennyire nélkülözhetetlenek ahhoz, hogy a villamosenergia‑piacon kielégíthető legyen a kereslet, a fellebbezők az Oxera‑tanulmányra hivatkoznak, amely bizonyítja, hogy e vezető szerep az adott év óráinak több mint 5%‑ára nőtt. A fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy a Törvényszék e körülményből nem vonta le a következtetéseket annak kijelentéséhez, hogy a Bizottságnak meg kellett volna állapítania az RWE erőfölényének a bejelentett ügylet miatti megerősödését.
161
Ki kell emelni, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 300. és azt követő pontjaiban, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 299. és azt követő pontjaiban a Törvényszék megvizsgálta a Bizottság arra vonatkozó értékelését, hogy milyen terjedelmű az RWE által a villamosenergia‑termelés és nagykereskedelmi ellátás piacán betöltött vezető szerep. A Törvényszék lényegében kiemelte, hogy az RSI elemzése annak meghatározásából áll, hogy valamely társaság vezető szerepet játszik‑e, vagyis hogy elengedhetetlen‑e a kereslet kielégítéséhez. A gyakorlatban ennek az elemzésnek az a célja, hogy egy adott év minden órájára vonatkozóan felmérje, hogy a vizsgált jogalany versenytársainak termelési kapacitása elegendő‑e ahhoz, hogy e jogalany termelési kapacitásától függetlenül kielégítse a keresletet (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 302. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 301. pontja). A Törvényszék, miután hivatkozott a vitatott határozatban szereplő azon megállapításokra, amelyek értelmében a német versenyhatóságok szerint az 5%‑os vezető szerep a vizsgált jogalany piaci erejére utal, az RSI‑nek pedig vannak olyan korlátai, amelyek csökkentik annak hasznosságát az összefonódások ellenőrzése során, megállapította, hogy a Bizottság mindazonáltal figyelembe vette az RSI elemzéseit az értékelése során (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 304. és 305. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 303. és 304. pontja).
162
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 306–310. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 305–309. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a Bizottság által a vitatott határozatban ezen elemzésekkel, különösen pedig a fellebbezők által benyújtott Oxera‑tanulmányból eredő elemzéssel kapcsolatban tett megállapításokat. A Törvényszék kimondta, hogy alá volt támasztva a Bizottság azon megállapítása, amely szerint az e tanulmány alapjául szolgáló feltételezések, vagyis az, hogy az RWE visszatartja a szélerőművekből származó termelési kapacitásait, és ellenőrzést gyakorol az E.ON termelési kapacitásai felett, nem tükrözték a valóságot (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 308. és 309. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 307. és 308. pontja, amelyek a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 322. és 391. pontjára, illetőleg a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 321. és 390. pontjára utalnak).
163
Ezenkívül a Törvényszék kiemelte, hogy az RWE vezető szerepének az Oxera‑tanulmány szerinti növekedése nem tért el gyökeresen a harmadik személyek által benyújtott más tanulmányokban megállapított növekedéstől, továbbá hogy az RSI 2024‑re számított értékei azonosak voltak abból a szempontból, hogy milyen helyzet állna fenn az összefonódás hiányában, illetve az összefonódást követően, ami azt bizonyítja, hogy az RWE vezető szerepe az atomenergia 2022 végén történő elhagyását követően sem nő (a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 310. pontja, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 309. pontja).
164
A Törvényszék ebből azt a következtetést vonta le, hogy a fellebbezők nem bizonyították, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett volna el az RWE vezető szerepének elemzése során.
165
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság által lefolytatott értékelésnek a Törvényszék általi felülvizsgálata nem tartalmaz semmilyen téves jogalkalmazást, kifogásaikkal pedig a fellebbezők lényegében azt kívánják elérni, hogy a Bíróság újból vizsgálja meg a Törvényszék elé terjesztett tényeket és bizonyítékokat. Márpedig, amint az kitűnik a jelen ítélet 123. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból, a tények és bizonyítékok értékelése – az elferdítés esetét kivéve, amely a jelen ügyben nem nyert bizonyítást – nem minősül olyan jogkérdésnek, amely, mint ilyen, a Bíróság felülvizsgálata alá tartozna.
166
Harmadszor, a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 312–329. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 311–328. pontjában nem foglalkozott kellőképpen az általuk előadott azon ellenérvekkel, amelyek szerint az RWE erősödő potenciállal rendelkezik az egyre növekvő erőműparkjának stratégiai felhasználására, és tévesen hagyta helyben a Bizottság ezzel kapcsolatos érveit.
167
Ki kell emelni, hogy e pontokban a Törvényszék megvizsgálta azt a kérdést, hogy az RWE mennyire van ösztönözve kapacitás‑visszatartási stratégiák alkalmazására, valamint arra, hogy villamosenergia‑termelési portfóliója vonatkozásában egyéb stratégiai felhasználásokat irányozzon elő.
168
A Törvényszék mindjárt az elején emlékeztetett arra, hogy a Bizottság feladata, hogy átfogóan értékelje a valószínűsítő körülmények csoportjának a versenyhelyzet értékeléséhez alapul vett eredményét, továbbá hogy a Bizottság ezen átfogó értékelés alapján előnyben részesíthet bizonyos elemeket, míg másokat elutasíthat, valamint hogy a Törvényszéknek felül kell vizsgálnia e vizsgálat jogszerűségét és annak indokolását.
169
Ezt követően a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 316–319. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 315–318. pontjában a Törvényszék megvizsgálta az esetleges kapacitás‑visszatartási stratégia azon különböző vetületeit, amelyeket a Bizottság a vitatott határozat (49)–(65) preambulumbekezdésében értékelt, így különösen azt a tényt, hogy a megújuló energiaforrásokból villamos energiát termelő létesítmények a rugalmas termelési technológiák között a legalacsonyabb határköltségekkel, ennélfogva pedig a legmagasabb visszatartási költségekkel rendelkeznek. A Törvényszék hangsúlyozta, hogy a villamosenergia‑termelők megerősítették, hogy e létesítményeket rendszerint teljes kapacitással üzemeltetik, leállításuknak pedig csak negatív eladási árak esetén van értelme. A Törvényszék rámutatott a Bizottság azon értékelésére, amely szerint a szélerőműparkoknak az RWE által a bejelentett ügylet keretében történő megszerzése semmilyen meghatározó mértékben nem növelte az RWE visszatartási kapacitását, és amely szerint a szélenergiából származó villamos energiára alkalmazandó „közvetlen értékesítés” rendszere azzal a következménnyel jár, hogy jelentősen csökkenti a szél segítségével villamos energiát termelő létesítményeknek a nagykereskedelmi árak emelkedéséhez fűződő érdekét. A Törvényszék hivatkozott a Bizottság azon megállapítására is, amely szerint az RWE visszatartási kapacitásának a nukleáris kapacitások megszerzése miatti növekedése egyszerre volt ideiglenes és korlátozott, így tehát kevéssé valószínű, hogy érzékelhető hatást gyakorolna az RWE azon érdekére, hogy kapacitás‑visszatartási stratégiát folytasson. A Törvényszék hivatkozott a fellebbezők által benyújtott Oxera‑tanulmány Bizottság általi figyelembevételére, valamint azon értékelésére, amely szerint e tanulmány nem változtatta meg a következtetését.
170
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 320–324. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 319–323. pontjában a Törvényszék megvizsgálta, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett‑e el az RWE általi kapacitás‑visszatartás kockázatának elemzése során, és elutasította az ilyen hiba fennállását. Közelebbről, a Törvényszék emlékeztetett azon megállapítására, amely szerint a Bizottság nem követett el nyilvánvaló hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy az RWE piaci részesedésének növekedése nem volt jelentős, mindenesetre pedig ideiglenes volt. Ebből a Törvényszék azt a következtetést vonta le, hogy az összefonódásból az atomenergia 2022 végén történő elhagyásától kezdve nem származhat semmilyen további visszatartási kapacitás, amit az Oxera‑tanulmány is megerősít. Ami az RWE‑nek a kapacitások rövid távú, vagyis az atomenergia elhagyását megelőző visszatartására való esetleges ösztönzését illeti, a Törvényszék kiemelte a Bizottság azon megállapítását, amely szerint a megújuló energiaforrásokból működő létesítmények alacsony határköltségeikre tekintettel kevéssé alkalmasak a visszatartásra. A nem megújuló energiaforrásokból működő létesítményeket illetően a Törvényszék hivatkozott a Bizottság azon értékelésére, amely szerint az e létesítmények visszatartása által okozott esetleges áremelkedés azt jelentené, hogy csökkenne a megújuló energiát előállító létesítmények EEG törvény által biztosított díjazása. A Törvényszék egyébiránt megállapította: az, hogy az RWE kisebbségi részesedést szerez az Emsland és a Gundremmingen C atomerőművek tőkéjében, csak korlátozott és átmeneti hatással jár a kapacitás visszatartására való ösztönzés szempontjából. A Törvényszék kiemelte, hogy az Oxera‑tanulmány nem bizonyítja a visszatartásra való ösztönzések jelentős növekedését. A Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát az RWE arra való lehetőségének és ösztönzésének elemzése során, hogy az összefonódást követően termelési kapacitásokat tartson vissza.
171
A fentiekből következik, hogy a Törvényszék részletesen megvizsgálta, hogy a Bizottság miként elemezte az RWE termelési kapacitásainak az összefonódást követő visszatartásával kapcsolatos kockázat kérdését, és arra a következtetésre jutott, hogy az ügy iratanyaga és azon bizonyítékok alapján, amelyeket többek között a fellebbezők nyújtottak be, a Bizottság e tekintetben semmilyen nyilvánvaló mérlegelési hibát nem követett el. A fellebbezők által a Bíróság előtt előadott, a jelen ítélet 154–156. pontjában ismertetett érvek nem bizonyítják, hogy a Törvényszék a Bizottság értékelésének felülvizsgálata során tévesen alkalmazta volna a jogot, hanem végső soron arra irányulnak, hogy a Bíróság újból vizsgálja meg a tényeket, ami fellebbezés keretében nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.
172
E feltételek mellett a harmadik jogalap harmadik részét el kell utasítani.
4.
A negyedik részről
173
A harmadik jogalap negyedik részében, amely a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 337–395. pontjára, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 336–394. pontjára vonatkozik, és amely lényegében három kifogásra oszlik, a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék az RWE és az E.ON közötti versenyhelyzet értékelését illetően több szempontból is tévesen alkalmazta a jogot.
a)
Az első kifogásról
1) A felek érvei
174
A fellebbezők azt állítják, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 339–346. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 338–345. pontjában a Törvényszék azt feltételezte, hogy a Bizottság kellőképpen megvizsgálta azon vállalkozáscsoportok keresztrészesedéseinek összességét, amelyekhez az RWE és az E.ON tartozik, különösen pedig azt, hogy a Bizottság figyelembe vette leányvállalataik termelési kapacitásait. Márpedig nem vitatott, hogy a Bizottság a horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás 36. pontját figyelmen kívül hagyva nem vizsgálta meg, hogy e keresztrészesedések a beruházások és a piaci terjeszkedés terén milyen hatást gyakorolnak az összefonódásban részt vevő felek vagy versenytársaik magatartására. Az a tény, hogy mind az RWE, mind pedig az E.ON székhelye Essenben (Németország) található, amely a „német energiafőváros”, stratégiai előnyt jelent. E körülményt a Törvényszék mégis irrelevánsnak tekintette, miközben a Bizottság határozathozatali gyakorlata szerint a vállalkozások közös székhelyének fennállását azon versenyelőnyök szempontjából kellene elemezni, amelyek megszerzését az összefonódásban részt vevő felek remélik.
175
A Bizottság, az RWE és az E.ON vitatja a fellebbezők érveit.
2) A Bíróság álláspontja
176
Ami a horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás 36. pontjának a Törvényszék általi állítólagos megsértését illeti, amennyiben a Törvényszék nem állapította meg, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor elmulasztotta megvizsgálni az RWE és az E.ON vállalkozáscsoportjai közötti kölcsönös függőségnek az összefonódásban részt vevő felek vagy versenytársaik magatartására gyakorolt hatásait, emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a Törvényszék is kiemeli a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 349. és 350. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 348. és 349. pontjában – jóllehet a Bizottságot kötik az összefonódások ellenőrzése területén kibocsátott közleményei, a horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás nem követeli meg minden esetben a benne említett összes tényező vizsgálatát. E tekintetben a horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás 13. pontjából kitűnik, hogy a Bizottság által elvégzendő versenyelemzésnek nem azon kell alapulnia, hogy mechanikusan és minden esetben alkalmazzák az ezen iránymutatásban azonosított tényezőket, hanem azon, hogy átfogó jelleggel értékelik az összefonódás előrelátható hatásait, továbbá hogy az ezen iránymutatásban azonosított elemek nem mindegyike releváns a horizontális összefonódások minden esetében.
177
Márpedig, jóllehet a Törvényszéknek meg kell vizsgálnia, hogy a Bizottság esetleges mulasztásai milyen mértékben kérdőjelezhetik meg azt a következtetését, amely szerint az összefonódás nem támaszt komoly kétségeket a belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, e vizsgálatnak figyelembe kell vennie azt a mérlegelési mozgásteret, amellyel a Bizottság akkor rendelkezik, amikor a 139/2004 rendelet anyagi jogi szabályainak, különösen pedig a 2. cikkének alkalmazása céljából a jövőre vonatkozó olyan gazdasági elemzéseket végez, amelyek a legtöbb esetben összetett jellegűek. Ebből következik, hogy az összefonódások tárgyában hozott valamely bizottsági határozat uniós bíróság általi felülvizsgálatának annak ellenőrzésére kell vonatkoznia, hogy valószerűek‑e a tények, és nem követtek‑e el nyilvánvaló mérlegelési hibát (lásd ebben az értelemben: 2023. július 13‑iBizottság kontra CK Telecoms UK Investments ítélet, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 82–84. pont).
178
A jelen ügyben a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 341. és 342. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 340. és 341. pontjában a Törvényszék, miután megjegyezte, hogy a fellebbezők nem fejtették ki, hogy az RWE és az E.ON energiaágazatban fennálló részesedése milyen hatással lehet az összefonódáshoz kapcsolódó versenykorlátozások elemzésére, hanem megelégedtek azzal, hogy az RWE és az E.ON más vállalkozásokban fennálló részesedéseinek számáról tegyenek említést, anélkül hogy kifejtették volna, hogy e vállalkozások az érintett piacokon tevékenykedtek‑e, rámutatott, hogy a Bizottság az értékelése során figyelembe vette azon leányvállalatok és vállalkozások termelési kapacitásait, amelyek tőkéjében az RWE és az E.ON részesedéssel rendelkezik. Ezáltal, amint azt a Törvényszék is helyesen megállapította, a Bizottság igenis figyelembe vette az RWE és az E.ON közvetlen vagy közvetett részesedéseit.
179
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 343–346. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 342–345. pontjában a fellebbezők azon érvét illetően, amely szerint az E.ON és az RWE hasonlóan épül fel és helyezkedik el, a Törvényszék rámutatott arra, hogy a fellebbezők nem fejtették ki, hogy e vállalkozások tőzsdei árfolyamának alakulásával, valamint a megjelölt működési eredménnyel kapcsolatos párhuzam, vagy akár az a tény, hogy e vállalkozások székhelyei ugyanabban a városban találhatók, hogyan érintené az összefonódásokra vonatkozó jog alkalmazását, különösen pedig, hogy e körülmények hogyan befolyásolhatják az RWE erőfölényének létrehozását vagy megerősítését. A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy e körülmények csupán járulékos jellegűek; az, hogy a székhelyek ugyanabban a városban találhatók, nem releváns az összefonódás által a villamosenergia‑termelés és nagykereskedelmi ellátás piacára gyakorolt hatások értékelése szempontjából, a tőzsdei árfolyamok és eredmények párhuzamos alakulása pedig az ugyanazon ágazatban tevékenykedő két vállalkozás rendes fejlődésével magyarázható. A Törvényszék hozzátette, hogy a fellebbezők nem fejtették ki, hogy az RWE és az E.ON személyi állományának puszta földrajzi közelsége hogyan vezethet az uniós joggal ellentétes összehangolás létrejöttéhez. A Törvényszék tehát megállapította, hogy a Bizottság a kölcsönös függőségi viszonyokat, valamint az RWE és az E.ON közötti közelséget illetően nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát.
180
Ki kell emelni, hogy a fellebbezők érvei nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy ezen értékelések téves jogalkalmazáson alapulnak. Az, hogy a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék állítólag nem vizsgálta meg az E.ON‑csoport és az RWE‑csoport közötti kölcsönös függőség hatásait, valamint nem ellenőrizte, hogy az összefonódás milyen hatásokat gyakorol az összefonódásban részt vevő felek vagy a versenytársaik által a beruházások és a piaci terjeszkedés terén tanúsított magatartásra, nem elegendő annak megállapításához, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, figyelembe véve a Bizottság által a vitatott határozatban lefolytatott vizsgálat vonatkozásában a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálatot, amelynek egyszerre kell részletesnek lennie és a jelen ítélet 177. pontjában felidézett korlátok között maradnia. Ezenkívül a fellebbezők érvei valójában arra irányulnak, hogy a Bíróságtól a tények újbóli vizsgálatát kérjék, ami fellebbezés keretében nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.
181
Következésképpen az első kifogást el kell utasítani.
b)
A második kifogásról
1) A felek érvei
182
A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 351–355. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 350–354. pontjában tévesen alkalmazta a jogot. Először is, a jelen fellebbezések harmadik jogalapjának harmadik részében már említett okokból ilyen hibának minősül az a tény, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság az RWE piaci részesedései növekedésének korlátozott jellege miatt jogosan tartózkodott az RWE és az E.ON közötti versenyhelyzet vizsgálatától.
183
Másodszor, semmilyen igazolás nem támasztja alá a Törvényszék által a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 358. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 357. pontjában tett azon kijelentést, amely szerint a versenynyomás puszta csökkenése, amely abból ered, hogy eltűnik egy vállalkozás, amely jelentősebb szerepet játszik, mint amit a piaci részesedései sugallnak, nem elegendő a hatékony verseny jelentős akadályozásának bizonyításához.
184
Harmadszor, nem állja meg a helyét a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 359–363. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 358–362. pontjában tett azon kijelentés, amely szerint az E.ON‑nak a termelési ágazatból való kivonulása nem kizárólag az összefonódásnak tudható be, mivel az E.ON az M.8871 összefonódást megelőzően már átruházott egyes termelési tevékenységeket, ezen összefonódási ügylet keretében pedig e tevékenységeknek csak egyes részeit ruházta át. Mindenekelőtt a Törvényszék azáltal, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 357. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 356. pontjában kiemelte, hogy az M.8871 összefonódás nem magának az E.ON‑nak a megszerzésére vonatkozik, hanem csupán bizonyos eszközeinek az RWE általi átvételére, formalista okfejtést vezetett le, anélkül hogy az összefonódást a maga egészében figyelembe vette volna. Továbbá, a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 362. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 361. pontjában a Törvényszék kiemelte, hogy az E.ON az összefonódást követően is fenntart bizonyos termelési tevékenységet, anélkül hogy figyelembe vette volna azt a tényt, hogy itt csupán arról a termelési tevékenységről van szó, amelyet az ügyfeleknek kínált, a kiskereskedelmi tevékenységek körébe illeszkedő megoldások szerves részeként tulajdonítanak kizárólagos jelleggel az E.ON‑nak, amit a Bizottságnak és a Törvényszéknek is meg kellett volna állapítania, ha a piacot gondosan körülhatárolták volna.
185
A Bizottság, az RWE és az E.ON vitatja a fellebbezők érveit.
2) A Bíróság álláspontja
186
A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helybenhagyta a Bizottság azon értékelését, amely szerint az E.ON‑nak a termelési piacról való kivonulása nem képezte indokát az összefonódás megtiltásának.
187
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 349–351. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 348–350. pontjában a fellebbezők azon érvére tekintettel, amely szerint a Bizottság figyelmen kívül hagyta a horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás 27. pontját, a Törvényszék lényegében emlékeztetett először is arra, hogy jóllehet a Bizottságot kötik az összefonódások ellenőrzése tárgyában általa elfogadott közlemények, e közlemények nem követelik meg, hogy a Bizottság minden esetben megvizsgálja az általuk említett elemeket, vagyis a Bizottság olyan mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amely lehetővé teszi számára, hogy figyelembe vegye ezen elemek némelyikét, vagy sem, másodszor pedig, hogy a Törvényszék által végzett felülvizsgálat nem korlátozódhat kizárólag az említett elemek némelyikének a Bizottság általi figyelembevételére vagy figyelmen kívül hagyására, hanem a Törvényszéknek azt is meg kell vizsgálnia, hogy a Bizottság esetleges mulasztásai megkérdőjelezhetik‑e azon következtetését, amely szerint a bejelentett összefonódás nem támaszt komoly kétségeket a belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően.
188
A bizottsági közlemények érvényesülési körének és a Bizottság értékelései felett a Törvényszék által gyakorolt felülvizsgálat rendszerének a Törvényszék általi e felidézése nem tartalmaz semmilyen téves jogalkalmazást.
189
Ezenkívül a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 352. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 351. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az RWE összefonódás előtti piaci részesedése korlátozott volt, mint ahogy az összefonódást követő növekedésük is, annál is inkább, mivel az innogy bizonyos termelési eszközeit állandó jelleggel átruházták az E.ON‑ra. A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 353. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 352. pontjában a Törvényszék rámutatott a Bizottság által azzal kapcsolatban tett megállapításra, hogy a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia termelése szét van tagolva számos termelő között, továbbá az RWE piaci részesedései korlátozott jellegűek, az E.ON piaci részesedései pedig még inkább korlátozottak. A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 354. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 353. pontjában a Törvényszék emlékeztetett azon megállapítására, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor megállapította, hogy az RWE piaci részesedéseinek növekedése korlátozott és ideiglenes jellegű.
190
E megfontolásokra tekintettel a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 355. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 354. pontjában megállapította, hogy még ha a Bizottság elmulasztott is elemezni bizonyos, a horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás 27. pontja által megkövetelt elemeket, az ilyen mulasztások nem kérdőjelezhetik meg a Bizottság azon következtetését, amely szerint az összefonódás nem támaszt komoly kétségeket a belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően.
191
Ki kell emelni, hogy semmilyen szempontból nem minősül téves jogalkalmazásnak a Törvényszék ezen értékelése, amelyet helyesen vezethetett le a Bizottság azon megállapításaiból kiindulva – amelyek nyilvánvalóan téves jellegét a fellebbezők nem bizonyították –, amelyek szerint mind annak alapján, hogy a piaci részesedések és azoknak a bejelentett összefonódás folytán bekövetkező növekedései korlátozott jellegűek voltak, mind pedig annak alapján, hogy e növekedések ideiglenes jelleggel következtek be, meg lehetett állapítani, hogy az összefonódás nem támaszt komoly kétségeket a belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően. Végeredményben meg kell jegyezni – amint azt a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 364. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 363. pontjában a Törvényszék is tette –, hogy a Bizottság nem szorítkozott az összefonódásban részt vevő felek piaci részesedéseinek és azok ezen összefonódás következtében történő alakulásának vizsgálatára, hanem a vitatott határozat (48) és azt követő preambulumbekezdéseiben a villamosenergia‑termelés piacának sajátosságaira vonatkozó egyéb értékelési kritériumokat is figyelembe vett.
192
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 356–358. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 355–357. pontjában a Törvényszék lényegében azt is megjegyezte, hogy a fellebbezők tévesen értelmezik a horizontális összefonódásokról szóló iránymutatás tartalmát. A Törvényszék, miután emlékeztetett arra, hogy ezen iránymutatás a nem egyeztetett hatások vizsgálata során figyelembe veendő versenytényezők között említi először is azt, hogy az összefonódásban részt vevő felek közeli versenytársak‑e, másodszor, hogy az összefonódással létrejövő jogalany képes‑e a versenytársak terjeszkedését hátráltatni, illetve harmadszor, hogy az összefonódás kiiktatja‑e a verseny egyik fontos hajtóerejét, lényegében rámutatott arra, hogy a fellebbezők tévednek a szóban forgó ügylet tartalmát illetően, amely ügylet az E.ON‑nak csupán az eszközeit érintette, nem pedig magát az E.ON‑t. Így a Törvényszék először is hangsúlyozta, hogy az E.ON az összefonódás következtében nem szűnt meg. Másodszor, a Törvényszék rámutatott, hogy a kérdés tehát az volt, hogy egyrészt az E.ON‑nak az RWE által megszerzett eszközei, másrészt pedig az RWE közeli versenytársak voltak‑e, továbbá hogy ezek az eszközök és az RWE képesek voltak‑e hátráltatni a versenytársak terjeszkedését. Márpedig a fellebbezők abból a téves előfeltevésből indulnak ki, hogy az RWE kisebbségi részesedése révén az E.ON egészét megszerezte, ami – amint arra a Törvényszék is rámutatott – nem helytálló. Harmadszor, a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy ami az RWE‑re nehezedő versenynyomás megszűnését illeti, az ilyen nyomás puszta csökkenése, amely abból következne, hogy eltűnik egy vállalkozás, amely jelentősebb szerepet játszik, mint amit a piaci részesedései sugallnak, önmagában nem elegendő a hatékony verseny jelentős akadályozásának bizonyításához.
193
Meg kell állapítani, hogy a Törvényszék itt sem követett el hibát, és – a fellebbezők állításával ellentétben – nem vezetett le formális okfejtést, amikor emlékeztetett arra, hogy az RWE az M.8871 összefonódás keretében nem az E.ON‑t, hanem e vállalkozásnak csupán az eszközeit szerezte meg. Ami azt az állítást illeti, amely szerint a versenynyomás azon puszta csökkenése, amely egy olyan vállalkozás eltűnéséből eredhet, amely jelentősebb szerepet játszik, mint amit a piaci részesedései sugallnak, önmagában nem elegendő a hatékony verseny jelentős akadályozásának bizonyításához, ez az állítás egyáltalán nem minősül téves jogalkalmazásnak, különösen a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló, korlátozott piaci részesedésekre vonatkozó összefonódással összefüggésben.
194
A T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 359–361. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 358–360. pontjában a Törvényszék megjegyezte, hogy az E.ON termelési kapacitásának csökkenése nem csupán az összefonódás következménye volt. A Törvényszék szerint egyrészt az E.ON már meghozta azt a döntést, hogy hagyományos villamosenergia‑termelési tevékenységének lényeges részeit – lényegében az atomerőművek kapacitásai kivételével – átruházza korábbi leányvállalatára, az Uniperre, az utóbbi tőkéjében fennálló részesedését pedig eladja a Fortum Oyjnak. Másrészt, az E.ON atomerőműveinek legkésőbb 2022 végén történő bezárásáról a német jogalkotó döntött, így még ha az E.ON meg is őrizte volna ezeket az eszközöket, ettől az időponttól már nem tudta volna azokat üzemeltetni. Így a Törvényszék szerint az E.ON villamosenergia‑termelési tevékenysége már az összefonódás előtt is jelentősen csökkent, a szándék pedig az volt, hogy az összefonódást követően még tovább csökkenjen.
195
Márpedig a fellebbezők nem bizonyítják, hogy a Törvényszék ebben az összefüggésben mennyiben alkalmazta tévesen a jogot, amikor hivatkozott azokra a kezdeményezésekre, amelyeket az E.ON ténylegesen önálló módon tett a villamosenergia‑termelési tevékenységének csökkentése érdekében, valamint hivatkozott arra is, hogy hamarosan be fogják szüntetni a nukleáris eredetű villamosenergia‑termelési tevékenységeket, ami nem a bejelentett összefonódásból, hanem a német jogalkotó döntéséből ered.
196
Ezenkívül a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 362. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 361. pontjában a Törvényszék – helyesen – megállapította, hogy a vitatott határozatból, különösen pedig az e határozat (27)–(29) preambulumbekezdésében szereplő táblázatokból arra lehet következtetni, hogy az E.ON az összefonódás folytán nem szűnt meg versenytársként létezni. E határozatból ugyanis kitűnik, hogy az E.ON 2017. évi össztermelésének hozzávetőleg csupán [bizalmas] (
2
) szerzi meg az RWE az összefonódás miatt, továbbá hogy a hagyományos villamos energiához képest az E.ON e 2017. évi össztermelésének az RWE által megszerzett része hozzávetőleg csupán [bizalmas] (
3
) részt tesz ki, a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energiát illetően pedig az RWE az E.ON termelésének [bizalmas] (
4
) szerzi meg.
197
E tekintetben a fellebbezők azon észrevétele, amely szerint a Bizottság és a Törvényszék megállapíthatta volna – ha a piacot gondosan körülhatárolták volna –, hogy az E.ON által fenntartott termelési tevékenység az ügyfeleknek kínált azon megoldásoknak képezte szerves részét, amelyek a kiskereskedelmi tevékenységekbe, nem pedig a nagykereskedelmi villamosenergia‑termelési tevékenységekbe illeszkednek, hallgatólagosan ugyan, de szükségszerűen azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor nyitva hagyta a piacok meghatározását, a Törvényszék pedig tévesen alkalmazta a jogot, amikor e hibát helybenhagyta. Márpedig elegendő kiemelni, hogy ezt az előfeltevést a Bíróság a jelen ítélet 122–132. pontjában, a harmadik jogalap első részének vizsgálata keretében elutasította.
198
Ebből következik, hogy a jelen kifogás megalapozatlan.
c)
A harmadik kifogásról
1) A felek érvei
199
A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 366–391. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 365–390. pontjában az RWE‑nek az E.ON‑ban fennálló kisebbségi részesedése által biztosított, irányítást lehetővé tevő befolyás elégtelen elemzésére támaszkodott. Márpedig téves azt állítani, hogy az IRA hatékonyan korlátozza e befolyást, már csak azért is, mert e megállapodás semmis, és nem akadályozza meg az RWE‑t abban, hogy a szavazati jogának gyakorlása során attól jogszerűen eltérjen. Mindenesetre az RWE‑nek a versenytársában, az E.ON‑ban való keresztrészesedés‑szerzését még a 139/2004 rendelet 3. cikke értelmében vett irányításszerzés hiányában is figyelembe kellett volna venni, mivel az EUMSZ 101. cikkel összeegyeztethetetlen versenykorlátozásról van szó. Azt is meg kell jegyezni, hogy egyik fél sem vitatta, hogy az összefonódás keretében az RWE és az E.ON közös megegyezéssel a villamosenergia‑piac különböző szintjeire szakosodott. A tárgyaláson az E.ON kifejtette, hogy a két vállalkozáscsoport megegyezett a piac e felosztásában annak érdekében, hogy rendelkezhessenek a tevékenységeiknek az energetikai átállással összefüggésben történő fejlesztéséhez szükséges pénzügyi eszközökkel, továbbá hogy nem lett volna lehetőségük e források összegyűjtésére, ha versenyhelyzetük változatlan maradt volna.
2) A Bíróság álláspontja
200
Meg kell állapítani, hogy a jelen kifogással a fellebbezők lényegében megismétlik azon érveik némelyikét, amelyeket a második jogalap első részében fejtettek ki azon meghatározó befolyásra vonatkozóan, amelyet szerintük az RWE az E.ON felett szerzett. E tekintetben elegendő rámutatni arra, hogy ezeket az érveket a jelen ítélet 95–97. pontja mint hatástalanokat elutasította.
201
Ezenkívül, ami a fellebbezők azon érveit illeti, amelyekben azt állítják, hogy az RWE‑nek az E.ON‑ban való kisebbségi részesedésszerzését figyelembe kellett volna venni, mivel az az EUMSZ 101. cikkel összeegyeztethetetlen versenykorlátozásnak minősült, vagy akár azt, hogy az E.ON és az RWE felosztották egymás között a piacokat, a jelen ítélet 55. és 56. pontjában már megállapítást nyert, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk tiszteletben tartását a 139/2004 rendeleten keresztül kellett ellenőriznie, és – helyesen – azon keresztül is ellenőrizte, amely rendelet tárgya az összefonódási ügyletek megelőző jellegű ellenőrzése, nem pedig az 1/2003 rendeleten keresztül, amelynek tárgya a megállapodások, döntések, összehangolt magatartások és erőfölényes helyzetek ellenőrzése.
202
A Törvényszék tehát helyesen járt el, amikor a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 394. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 393. pontjában annak megállapításával, hogy a vitatott határozat tárgya egy összefonódási ügylet, hatástalanokként elutasította a fellebbezőknek az EUMSZ 101. cikk megsértésére alapított érveit.
203
Ebből következik, hogy a harmadik kifogás, ennélfogva pedig a harmadik jogalap negyedik része megalapozatlan.
204
E feltételek mellett, mivel a harmadik jogalap egyik része sem megalapozott, azt el kell utasítani.
D. A negyedik, a bizonyítási teher megosztására vonatkozó elvek megsértésére alapított jogalapról
1.
A felek érvei
205
A fellebbezők azt állítják, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 273., 278. és azt követő pontjaiban, továbbá a 328., 341., 344. és 382. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 272., 277. és azt követő pontjaiban, továbbá a 327., 340., 343. és 381. pontjában a Törvényszék részletesebb információkat kér arra vonatkozóan, hogy a Bizottságnak milyen konkrét eredményekre kellett volna jutnia, ha az általa végzett ellenőrzés helyes lett volna. Ezzel szemben a Törvényszék a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 406–411. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 405–410. pontjában már eleve elutasította az elé terjesztett bizonyítási indítványokat, különösen azokat, amelyek arra irányultak, hogy a csoportok korábbi vezetőit idézzék személyes megjelenésre, illetve hallgassák meg a piacok felosztásával kapcsolatban. E határozatok ellentétesek a bizonyítási teher megosztására vonatkozó, a Törvényszék eljárási szabályzatának 91–96. cikkében meghatározott elvekkel.
206
A Törvényszék által megkövetelt bizonyítási szint eltúlzott. A fellebbezők sem az általuk szolgáltatott adatoknál részletesebb adatokhoz nem fértek hozzá, sem pedig olyan vizsgálati jogkörökkel nem rendelkeznek, mint amilyenek a Bizottságot megilletik, például a villamosenergia‑termelőknek a Herfindahl‑Hirschman index (a továbbiakban: HHI) kiszámításához szükséges piaci részesedésére vonatkozóan. E követelmények mindenképpen eltúlzottak, mivel a fellebbezőktől a nyilvánvaló mérlegelési hibák bizonyításán kívül azt várják, hogy saját költségükön fejtsék ki olyan vizsgálatok vagy elemzések eredményét, amelyeket a Bizottság nem végzett el; ez annál is inkább így van, mivel a Törvényszék ezzel egyidejűleg korlátozza a fellebbezők által benyújtható beadványok terjedelmét. Azáltal, hogy a viták során csatolták az Oxera‑tanulmányt – amelyet a szövetségi kartellhivatal elemzései és a Changing Energy című összeállítás is megerősít –, a fellebbezők olyan szilárd bizonyítékokat terjesztettek elő, amelyek alátámasztják az összefonódásban részt vevő felek piaci erejének növekedését és a piac versenyellenes felosztását. Amint azt a Bíróság is pontosította, az összefonódást engedélyező határozatokra vonatkozó bizonyítási követelmények azonosak az összefonódás megtiltására vonatkozó követelményekkel. A bizonyítási teher mindenképpen a Bizottságra hárul. Jóllehet e teher kivételesen áthárítható az érintett felekre, ez azokra az esetekre vonatkozik, amikor az e felek számára kedvező körülmények ellentmondanak a bizottsági vizsgálat eredményeinek, és amikor e felek hozzáférhetnek a bizonyítékokhoz, ami a jelen ügyben nem így volt.
207
A Bizottság, az RWE és az E.ON vitatja a fellebbezők érveit.
2.
A Bíróság álláspontja
208
A jelen jogalappal a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék megsértette a bizonyítási teher megosztására vonatkozó, a Törvényszék eljárási szabályzatának 91–96. cikkéből eredő elveket.
209
Mindjárt az elején meg kell jegyezni, hogy e rendelkezésekből, amelyek megsértését a jelen jogalap keretében állítják, a bizonyítási teher megosztására vonatkozó egyetlen szabály sem következik, legyen szó akár a Bizottság közigazgatási eljárásáról, akár pedig az uniós bíróság előtti eljárásról. E rendelkezések a Törvényszék által elrendelhető bizonyításfelvétel, valamint a tanúk és szakértők meghallgatásának szabályait határozzák meg.
210
A jelen jogalap tehát, amennyiben a Törvényszék eljárási szabályzata 91–96. cikkének a Törvényszék általi megsértésén alapul, megalapozatlan.
211
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság az összefonódások ellenőrzésének területén nem köteles minden észszerű kétséget kizáróan bizonyítani, hogy valamely tervezett összefonódás nem vet fel problémát a belső piaccal való összeegyeztethetőséget illetően. A Bizottságnak valószínűségeket kell értékelnie, és attól függően kell állást foglalnia a tervezett ügylet mellett vagy ellen, hogy miként értékeli az ügyletnek tulajdonítható azon gazdasági fejleményt, amelynek a legnagyobb a valószínűsége. Ebben az összefüggésben a Bizottság az összetett gazdasági körülmények mérlegelése során széles mozgástérrel rendelkezik, amelyet a Törvényszék többek között nyilvánvaló hiba és a tények tárgyi pontosságával kapcsolatos hiba esetén bírálhat felül (lásd ebben az értelemben: 2023. július 13‑iBizottság kontra CK Telecoms UK Investments ítélet, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 84. pont). Mindemellett, ha valamely intézmény széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, alapvető fontosságú az eljárási garanciák tiszteletben tartása, amelyek között szerepel az intézmény azon kötelezettsége, hogy gondosan és pártatlanul vizsgálja meg az adott helyzet valamennyi releváns körülményét (2023. május 4‑iEKB kontra Crédit lyonnais ítélet, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
212
Amennyiben a Bizottság a határozatában részletesen kifejti álláspontját, a felperes feladata, hogy az ezen álláspont megcáfolására irányuló, szintén részletes bizonyítékokat terjesszen elő. E bizonyítási követelmény – ellentétben azzal, amit a fellebbezők a jelen ügyben állítanak – nem minősül a bizonyítási teher rájuk nézve hátrányos indokolatlan megfordításának, hanem az egyes felekre háruló azon terhet tükrözi, hogy a Törvényszék előtt alátámasszák álláspontjukat (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 21‑iNederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ítélet, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 181. pont).
213
Márpedig a jelen ügyben a Törvényszék lényegében annak megállapítására szorítkozott, hogy a fellebbezők nem támasztották alá kellőképpen a Bizottság által a vitatott határozatban elvégzett értékelések vitatását.
214
Így azon tényt illetően, hogy a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 273. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 272. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbezők nem nyújtották be a HHI‑re vonatkozó saját számításaikat annak bizonyítása érdekében, hogy ha a Bizottság azokat figyelembe vette volna, eltérő következtetésre jutott volna, a Törvényszékhez hasonlóan meg kell állapítani, hogy a Bizottság az értékelése során nem volt köteles figyelembe venni a HHI‑t, amennyiben pedig a fellebbezők e figyelembevétel elmulasztását kifogásolták vele szemben, nekik kellett volna kifejteniük, hogy ezen index alkalmazása mennyiben módosította volna a Bizottság értékelését. Ebből következik, hogy ha a fellebbezők csupán azt sérelmezik, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a HHI‑t, ez nem elegendő annak alátámasztásához, hogy a Bizottság hibát követett el, a Törvényszék pedig nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy a fellebbezők nem támasztották alá az ezzel kapcsolatos érvelésüket.
215
Egyébiránt a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 278–280. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 277–279. pontjában a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hiba alátámasztásához nem lehet elegendő, ha a fellebbezők a Bizottság által felhasznált adatoktól eltérő adatokat használnak fel, anélkül hogy konkrét bizonyítékot szolgáltatnának annak alátámasztására, hogy a Bizottság által felhasznált adatoknak a vitatott határozatban való figyelembevétele a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibájának minősül.
216
Ugyanez vonatkozik az RWE kapacitásnövekedésének hatásával, az RWE és az E.ON harmadik vállalkozásokban fennálló részesedéseinek hatásával, az E.ON és az RWE tőzsdei árfolyama és eredményei párhuzamos alakulásának, továbbá a székhelyek ugyanazon városban való elhelyezkedésének jelentőségével, valamint az RWE‑nek az E.ON‑ban fennálló kisebbségi részesedése hatásával kapcsolatos megfontolásokra, amelyek a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 328., 341., 344. és 382. pontjában, illetőleg a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 327., 340., 343. és 381. pontjában szerepelnek, és amelyek keretében a Törvényszék lényegében megállapította, hogy a fellebbezők, miközben a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibáit kifogásolták, a Törvényszék előtt nem szolgáltak semmilyen konkrét valószínűsítő körülménnyel vagy meggyőző magyarázattal az ilyen nyilvánvaló hibák fennállására vonatkozóan.
217
Ami azt a tényt illeti, hogy a Törvényszék nem tartotta szükségesnek a fellebbezők által indítványozott tanúk meghallgatását, a T‑312/20, T‑313/20 és T‑315/20 ítélet 410. pontjában, valamint a T‑317/20 és T‑319/20 ítélet 409. pontjában kifejtett, a Bíróság előtt érvényesen nem vitatott eljárási megfontolásokból, valamint abból a körülményből, hogy a jelen ítélet 71. pontjában említett ítélkezési gyakorlat értelmében kizárólag a Törvényszék jogosult határozni arról, hogy szükséges‑e személyes megjelenést vagy meghallgatást elrendelni, az következik, hogy a Törvényszék ezáltal nem alkalmazta tévesen a jogot.
218
A negyedik jogalapot tehát el kell utasítani.
E. Végkövetkeztetés
219
Mivel a jelen fellebbezések alátámasztása érdekében felhozott valamennyi jogalap elutasításra került, e fellebbezéseket teljes egészükben el kell utasítani.
VI. A költségekről
220
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a fellebbezők pervesztesek lettek, a Bizottság, az RWE és az E.ON kérelmének megfelelően kötelezni kell őket a saját költségeik viselésén felül a Bizottság, az RWE és az E.ON költségeinek viselésére.
221
Az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése, amelyet a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. Következésképpen a Németországi Szövetségi Köztársaság maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezéseket elutasítja.
2)
A C‑464/23. P. sz. ügyben az EVH GmbH saját költségein felül viseli az Európai Bizottság, az E.ON SE és az RWE AG részéről felmerült költségeket.
3)
A C‑465/23. P. sz. ügyben a Stadtwerke Leipzig GmbH saját költségein felül viseli az Európai Bizottság, az E.ON SE és az RWE AG részéről felmerült költségeket.
4)
A C‑467/23. P. sz. ügyben a TEAG Thüringer Energie AG saját költségein felül viseli az Európai Bizottság, az E.ON SE és az RWE AG részéről felmerült költségeket.
5)
A C‑468/23. P. sz. ügyben az EnergieVerbund Dresden GmbH saját költségein felül viseli az Európai Bizottság, az E.ON SE és az RWE AG részéről felmerült költségeket.
6)
A C‑470/23. P. sz. ügyben a GGEW, Gruppen‑Gas‑ und Elektrizitätswerk Bergstraße AG saját költségein felül viseli az Európai Bizottság, az E.ON SE és az RWE AG részéről felmerült költségeket.
7)
A Németországi Szövetségi Köztársaság maga viseli a C‑464/23. P., C‑465/23. P., C‑467/23. P., C‑468/23. P. és C‑470/23. P. sz. ügyben felmerült költségeit.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.
(
1
)	Kitakart bizalmas adatok.
(
2
)	Kitakart bizalmas adatok.
(
3
)	Kitakart bizalmas adatok.
(
4
)	Kitakart bizalmas adatok.