62012CP0192_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Докато в художествените произведения за фон често се използват действителни събития, много рядко се случва реалността да повтори художествената измислица. Като че ли именно такъв е настоящият случай обаче, в който става дума за лице, срещу което в редица държави членки са водени наказателни производства и са постановени осъдителни присъди за еднакви по рода си деяния — кражби на редки старинни карти от различни обществени библиотеки(2) .
2. Делото дава повод на Съда за пръв път да тълкува разпоредбите на член 28 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки(3), който определя случаите и условията, при които държавата членка, издала европейската заповед за арест, може на свой ред да предаде съответното лице на друга, различна от изпълняващата заповедта държава членка (последващо предаване).
3. По-точно издалата европейската заповед за арест държава членка може впоследствие да предаде посоченото в заповедта лице на друга, различна от изпълняващата държава членка само след като получи „съгласието“ на тази изпълняваща държава членка, макар че има и някои изключения.
4. Разглежданата разпоредба, в която се говори за „изпълняващата държава членка“ в единствено число, обаче не урежда въпроса как трябва да действа механизмът за това „съгласие“, когато — както в случая в главното производство — става дума за второ искане за последващо предаване, а и по-общо когато е издадена поредица от европейски заповеди за арест и едно след друго са изпратени множество искания за последващо предаване. Трябва ли тогава да се получат толкова съгласия, колкото държави членки са изпълнили заповедта? Не трябва ли, напротив, да е достатъчно съгласието само на една изпълняваща държава членка? В последната хипотеза коя трябва да е тази изпълняваща държава членка?
5. Така представен, преюдициалният въпрос по това дело налага Съдът да запълни видимата празнота в нормативната уредба, което според мен е възможно само чрез телеологично и систематично тълкуване на Рамково решение 2002/584.
I – Правна уредба
А – Правото на Съюза
6. Съображения 5, 6, 8, 9 и 12 от Рамково решение 2002/584 гласят:
„(5) Целта за превръщане на Съюза в пространство на свобода, сигурност и правосъдие изисква премахване на екстрадицията между държавите членки и заместването ѝ със система за предаване между съдебните органи. Освен това въвеждането на нова опростена процедура за предаване на осъдени или заподозрени лица за изтърпяване на наказание или за наказателно преследване дава възможност за премахване на сложността и евентуалното забавяне, присъщо на настоящата процедура по екстрадиция. Преобладаващите до момента традиционни отношения на сътрудничество между държавите членки трябва да бъдат заменени от система на свободно движение на съдебни решения по наказателни дела, обхващащи едновременно предварителни и окончателни решения в рамките на пространство на свобода, сигурност и правосъдие.
(6) Европейската заповед за арест съгласно настоящото рамково решение е първата конкретна мярка в областта на наказателното право, която прилага принципа за взаимно признаване, който Европейският съвет определя като „крайъгълния камък“ на съдебното сътрудничество.
[…]
(8) Решенията за привеждане в изпълнение на заповедите за арест трябва да бъдат предмет на достатъчен контрол, което означава, че съдебният орган на държавата членка, в която издирваното лице е задържано, следва да вземе решение за неговото предаване.
(9) Ролята на централните органи при изпълнението на европейската заповед за арест трябва да бъде ограничена до практическа и административна помощ.
[…]
(12) Настоящото рамково решение спазва основните права и се съобразява с принципите, признати в член 6 от Договора за Европейския съюз и отразени в Хартата на основните права на Европейския съюз, и по-специално глава VI от нея. Никоя разпоредба от настоящото рамково решение не може да се тълкува като забраняваща отказа да се предаде лице, за което е издадена заповед за арест, когато са налице почиващи на обективни елементи основания да се счита, че въпросната заповед е издадена с цел преследване или наказване на лице поради неговия пол, раса, религия, етническа принадлежност, националност, език, политически убеждения или сексуална ориентация, или че неговото положение [може да бъде засегнато поради] някое от тези основания.
Настоящото рамково решение не е пречка държава членка да приложи своите конституционни норми, свързани със справедливия процес, свободата на сдружаване, свободата на печата и свободата на словото в други медии“.
7. Член 27 от Рамково решение 2002/584 предвижда:
„1. Всяка държава членка може да нотифицира генералния секретариат на Съвета, че в отношенията си с други държави членки, направили нотификация в същия смисъл, се предполага съгласието за извършване на наказателно преследване, осъждане или задържане с оглед изтърпяване на наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане за престъпление, извършено преди това от лицето, обект на предаване, различно от това, за което се извършва предаване, освен когато в конкретния случай изпълняващият съдебен орган постанови друго в решението си за предаване.
2. С изключение на посочените в параграфи 1 и 3 случаи лицето, което се предава, [не] може да […] бъде наказателно преследвано, осъдено или по друг начин лишено от свобода за предходно престъпление, различно от това, за което се иска предаване.
3. Параграф 2 не се прилага в следните случаи:
a) когато лицето е имало възможност да напусне територията на държава членка, в която е предадено, но не е направило това в рамките на 45 дни от окончателното си освобождаване или се е завърнало на тази територия;
б) за престъплението не се предвижда наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане;
в) наказателното производство не изисква прилагане на мерки, свързани с ограничаване на личната свобода;
г) когато на лицето може да бъде наложено наказание или мярка, която не е свързана с лишаване от свобода, а именно глоба или свързана с нея мярка, дори когато те могат да доведат до лишаване от свобода;
д) когато лицето даде съгласие за предаване, а когато е възможно едновременно и отказ от прилагане на специално правило в съответствие с член 13;
е) когато лицето, след като е предадено, изрично се откаже от прилагането на специално правило, свързано с определени престъпления, предхождащи предаването. Отказът следва да бъде направен пред компетентен съдебен орган на издаващата държава членка и отразен съгласно националното ѝ право. От начина на изразяването му следва да личи, че е доброволно и при пълно съзнаване на неговите последици. За тази цел лицето има право да бъде представлявано от защитник;
ж) когато изпълняващият съдебен орган, извършил предаване на лицето даде своето съгласие съгласно параграф 4.
4. Искане за съгласие се предоставя на изпълняващия съдебен орган, придружено с посочената в член 8, параграф 1 и преведена съгласно член 8, параграф 2 информация. Съгласие трябва да се даде, когато престъплението, за което е искано, е само по себе си [основание за] предаване в съответствие с настоящото рамково решение. Съгласие следва да бъде отказано в случаите, изброени в член 3, а в останалите — единствено на основанията, посочени в член 4. Решение следва да се вземе не по-късно от 30 дни от получаване на искането.
[…]“.
8. Член 28 от Рамково решение 2002/584 гласи:
„1. Всяка държава членка може да нотифицира генералния секретариат на Съвета, че в отношенията си с други държави членки, направили нотификация в същия смисъл, се предполага съгласието за предаване на лице на държава членка, различна от изпълняващата държава членка въз основа на европейска заповед за арест, издадена за престъпление, извършено преди предаването, освен когато в конкретния случай изпълняващият съдебен орган постанови друго в решението си за предаване.
2. Във всеки случай лице, което е предадено на издаващата държава членка въз основа на европейска заповед за арест, може без съгласието на изпълняващата държава членка да бъде предадено на държава членка, различна от нея, въз основа на европейска заповед за арест, издадена за престъпление, извършено преди предаването в следните случаи:
a) когато издирваното лице е имало възможност да напусне територията на държава членка, в която е предадено, но не е направило това в рамките на 45 дни от окончателното си освобождаване или се е завърнало на тази територия;
б) когато издирваното лице се съгласи да бъде предадено на държава членка, различна от изпълняващата държава членка, съгласно европейската заповед за арест. Съгласие трябва да се даде пред компетентен съдебен орган на издаващата държава членка и да се отрази съгласно националното ѝ право. От начина на изразяването му следва да личи, че е доброволно и при пълно съзнаване на неговите последици. За тази цел лицето има право да бъде представлявано от защитник;
в) когато издирваното лице не е обект на специално правило в съответствие с член 27, параграф 3, букви а), д), е) и ж).
3. Изпълняващият съдебен орган дава съгласие за предаване в друга държава членка въз основа на следните правила:
a) искането на съгласие се предоставя в съответствие с член 9, придружено с посочената в член 8, параграф 1 и преведена съгласно член 8, параграф 2 информация;
б) съгласие се дава когато престъплението, за което е искано предаване, също е [основание за] предаване в съответствие с настоящото рамково решение;
в) решение следва да се вземе не по-късно от 30 дни от получаване на искането;
г) съгласие следва да бъде отказано в случаите, изброени в член 3, а в останалите — единствено на основанията, посочени в член 4.
По отношение на посочените в член 5 случаи издаващата държава членка е длъжна да предостави гаранциите, предвидени в него.
4. Въпреки параграф 1 лице, което е предадено въз основа на европейска заповед за арест, не може да бъде екстрадирано в трета страна, без съгласие на компетентния съдебен орган на държавата членка, която е предала лицето. Това съгласие следва да се даде в съответствие с конвенциите, по които същата е страна, както и с нейното вътрешно право“.
9. Както личи от информацията във връзка с датата на влизане в сила на Договора от Амстердам, публикувана в Официален вестник на Европейските общности
от 1 май 1999 г.(4), Република Финландия е направила декларация по член 35, параграф 2 ЕС, с която приема компетентността на Съда да се произнася по преюдициални запитвания по реда на член 35, параграф 3, буква б) ЕС.
Б – Финландското право
10. Рамково решение 2002/584 е транспонирано във финландското право със Закон 1286/2003 от 30 декември 2003 г. за предаването между Република Финландия и останалите държави — членки на Европейския съюз (rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Suomen ja muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä annettu laki (1286/2003)(5) .
11. Съгласно член 61, параграф 1 от финландския закон за предаването лице, което е предадено на Република Финландия от държава членка, не може да бъде предадено на друга държава членка или на държава, която не е част от Европейския съюз. Параграф 2 от същия член обаче предвижда, че забраната по параграф 1 не се прилага в частност когато предалата лицето държава членка даде съгласие за това.
12. Член 62 от финландския закон за предаването предвижда, че ако държава членка поиска предаването на лице, предадено на Република Финландия от друга държава членка, и ако това последващо предаване е невъзможно поради наличието на някоя от хипотезите по член 61, параграф 2, точки 1—3 или 5 от същия закон, компетентният прокурор отправя искане за съгласие до предалата лицето държава членка.
II – Фактите и главното производство
13. Видно от акта за преюдициално запитване, от писмените и устните становища на участниците в производството, както и от отговорите им на поставените от Съда въпроси, жалбоподателят в главното производство г-н West, британски гражданин, е бил осъден в редица държави членки и поради това срещу него са били издадени редица европейски заповеди за арест, довели до последователното му предаване между държавите членки на основание на Рамково решение 2002/584. Тъй като разглежданият в главното производство спор възниква във връзка с тези действия на съдебните органи и с тези последователни процедури за предаване, по-нататък ще изложа основните факти по спора в главното производство именно с оглед на тях.
А – Предисторията на спора
14. Тъй като предисторията на спора е доста сложна, ще я представя по държави членки.
1. Във Франция
15. На 15 март 2001 г. Националната библиотека на Франция подава сигнал срещу г-н West за кражби на редки старинни географски карти, извършени на 26 октомври 1999 г. и 5 септември 2000 г.
16. Впоследствие на 14 март 2005 г. френските съдебни органи издават първата европейска заповед за арест на г-н West, разпространена чрез Шенгенската информационна система, докато същият по това време е задържан в Обединеното кралство. Заповедта е предадена на органите на Обединеното кралство на 1 април 2005 г.
17. На 28 април 2005 г. органите на Обединеното кралство уведомяват френските органи, че г-н West може да бъде условно освободен на 27 юли 2005 г., и искат допълнителна информация и пояснения.
18. На 23 юни 2005 г. френските органи отговарят на искането на органите на Обединеното кралство, но последните намират отговора за непълен.
19. На 27 юли 2005 г. британският магистрат за връзка във Франция моли спешно да бъде изпратена нова европейска заповед за арест, съдържаща поисканата информация. Тъй като нова заповед не е издадена, искането за предаване не е изпълнено.
20. На 15 февруари 2007 г. г-н West е осъден на три години лишаване от свобода със задочна присъда на наказателен състав на Tribunal de grande instance de Paris (Франция) за кражбата на географските карти от Националната библиотека на Франция.
21. На 31 август 2007 г. френските съдебни органи издават втора европейска заповед за арест срещу г-н West (№ 0233123012), разпространена чрез Шенгенската информационна система на 21 септември 2007 г., като искат да бъде предаден за изтърпяване на наказанието, което му е наложено с присъдата от 15 февруари 2007 г.
22. На 9 февруари 2012 г. адвокатът на г-н West, нарочно упълномощен за целта, подава искане за възобновяване на наказателното дело, завършило с присъдата, постановена на 15 февруари 2007 г. от наказателен състав на Tribunal de grande instance de Paris. В резултат Tribunal de grande instance de Paris насрочва съдебно заседание за 7 юни 2012 г.
2. Във Финландия
23. През април 2001 г. г-н West е задържан в Обединеното кралство, като у него са намерени 400 старинни географски карти, а след това е екстрадиран във Финландия, където на 4 септември 2001 г. е осъден на 18 месеца лишаване от свобода за кражба на карти от Хелзинкския университет през февруари 2001 г.
24. На 31 май 2002 г. Helsingin hovioikeus (Хелзинкски апелативен съд) (Финландия) потвърждава осъдителната присъда на г-н West за кражбата и наложеното му наказание от 18 месеца лишаване от свобода.
25. На 9 декември 2009 г. финландските съдебни органи издават европейска заповед за арест № R01/3078 срещу г-н West, като искат да бъде предаден за изтърпяване на наложеното му на 31 май 2002 г. наказание.
3. В Унгария
26. На 16, 17 и 18 август 2000 г. г-н West поврежда няколко изключително ценни атласа от XVII век, пазени в Националната библиотека „Сечени“, като открадва осем гравюри с географски карти.
27. На 1 април 2010 г. Budai Központi kerületi bíróság (Районен съд Буда) (Унгария) издава европейска заповед за арест с искане за предаването на г-н West.
28. На 5 юли 2011 г. Budai Központi kerületi bíróság осъжда г-н West на година и четири месеца лишаване от свобода за деянията, извършени на 16, 17 и 18 август 2000 г.
Б – Процедурите за предаване
29. За да може по-лесно да се откроят основните събития, различните процедури за предаване също ще бъдат представени по държави членки.
1. Процедурата за предаване от Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия на Унгария
30. Въз основа на европейската заповед за арест, издадена от унгарските съдебни органи на 1 април 2010 г., съдебните органи на Обединеното кралство предават г-н West на Унгария, но точната дата на предаването му не се установява от данните по преписката. Не е било поставено условие за изпълнението на тази заповед за арест.
2. Процедурата за последващо предаване от Унгария на Република Финландия
31. На 27 януари 2011 г. компетентният унгарски съдебен орган — Fővárosi Bíróság (Будапещенски съд) (Унгария), постановява решение, с което разпорежда г-н West да бъде предаден на Република Финландия в десетдневен срок, считано от освобождаването му, предвидено за 29 август 2011 г.(6)
32. Запитващата юрисдикция Korkein oikeus (Върховен съд) (Финландия) посочва, че макар в това решение да било отбелязано, че са налице условията за предаването на г-н West както въз основа на изпратената от Република Финландия заповед за арест, така и по заповедта за арест, изпратена от Френската република, унгарският съд не уточнява дали впоследствие Република Финландия трябва да предаде г-н West на Френската република.
33. На 5 септември 2011 г. Fővárosi Bíróság постановява ново решение, в което посочва, че в решението си от 27 януари 2011 г. е пропуснал да съобрази обстоятелството, че предаването на г-н West на Република Финландия зависи от съгласието на Обединеното кралство.
34. На 9 септември 2011 г. компетентният съдебен орган на Обединеното кралство дава съгласие a posteriori за предаването на г-н West от Унгария на Република Финландия. Съгласието е дадено без условия.
35. На 15 септември 2011 г. Унгария предава г-н West на Република Финландия.
36. На 24 януари 2012 г. финландската прокуратура получава писмо, с което унгарското министерство на публичната администрация и правосъдието я уведомява за решението от 27 януари 2011 г. В писмото се уточнява, че съгласно решението на Fővárosi Bíróság „след приключването на финландското производство лицето следва да бъде предадено на френските органи“.
3. Процедурите за последващо предаване на Френската република
37. На 28 декември 2010 г. унгарските органи уведомяват френските органи, че на г-н West е наложена мярка за неотклонение задържане под стража с оглед на предаването му, и искат да им бъде изпратена европейската заповед за арест.
38. На 30 декември 2010 г. френските съдебни органи изпращат на унгарските съдебни органи заверено копие от европейската заповед за арест на френски език, а след това на 7 януари 2011 г. изпращат и текста на унгарски.
39. На 4 март 2011 г. унгарските органи уведомяват френските съдебни органи за решението от 27 януари 2011 г. В съобщението се пояснява, че е разпоредено г-н West да бъде предаден както на Френската република, така и на Република Финландия, че г-н West ще трябва да бъде предаден на Френската република след приключването на производството във Финландия и че самото предаване е отложено поради висящо производство в Унгария.
40. На 28 юни 2011 г. унгарските органи изпращат на органите на Обединеното кралство искане за съгласие за предаването на г-н West на Френската република, но то остава без отговор.
41. На 7 ноември 2011 г. Република Финландия уведомява френските органи, че г-н West се намира в затвор във Финландия и че за дата на освобождаването му е определен 29 април 2012 г.
42. На 9 февруари 2012 г. компетентният финландски прокурор внася искане пред Helsingin käräjäoikeus (Хелзинкски първоинстанционен съд) (Финландия) за предаването на г-н West на Френската република, като посочва, че Унгария е дала съгласие за това.
43. На 17 февруари 2012 г. Helsingin käräjäoikeus постановява решение, с което уважава искането за предаване въпреки възраженията на г-н West. Тогава г-н West обжалва това решение пред Korkein oikeus.
III – Преюдициалният въпрос и искането за разглеждането му по реда на спешното производство
44. При тези обстоятелства с акт от 24 април 2012 г., постъпил в Съда на същия ден, Korkein oikeus спира производството и отправя до Съда следния преюдициален въпрос:
„За целите на прилагането на член 28, параграф 2 от Рамково решение [2002/584] следва ли под „изпълняваща държава членка“ да се разбира държавата членка, от която дадено лице е предадено първоначално на друга държава членка въз основа на европейска заповед за арест, или следва да се разбира тази друга държава членка, от която лицето е предадено на трета държава членка, като понастоящем от последната държава членка е поискано да предаде лицето на четвърта държава членка? Обратно, необходимо ли е евентуално съгласието и на двете държави членки?“.
45. С отделен акт, постановен и изпратен на Съда също на 24 април 2012 г., Korkein oikeus иска делото да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 23а от Статута на Съда на Европейския съюз и уредено в член 104б от Процедурния правилник на Съда.
46. В това отношение Korkein oikeus пояснява, че тъй като е изтърпял наказанието от година и шест месеца лишаване от свобода, което му е наложено от Helsingin hovioikeus на 31 май 2002 г., г-н West трябва да бъде освободен на 29 април 2012 г. Тази юрисдикция обаче посочва, че с решение от същия ден е наложила на г-н West мярка за неотклонение задържане под стража. В този смисъл същият все още е лишен от свобода и затова според запитващата юрисдикция разглеждането на запитването по реда на спешното производство е абсолютно необходимо с оглед на правната сигурност.
47. С акт от 3 май 2012 г. Съдът (втори състав) уважава искането за образуване на спешно преюдициално производство. Освен това на основание член 24 от Статута на Съда и член 54а от Процедурния правилник Съдът приканва Френската република, Унгария и Обединеното кралство да дадат определена информация и да представят някои документи.
48. Финландската прокуратура, Република Финландия и Европейската комисия представят писмени становища. Френската република, Унгария и Обединеното кралство отговарят на въпросите на Съда в определения срок.
49. В съдебното заседание от 4 юни 2012 г. са изслушани устните становища на жалбоподателя в главното производство и финландската прокуратура, както и на Република Финландия, Френската република и Комисията.
IV – Резюме на становищата
50. Позициите, изложени от различните участници в писмените и/или устните им становища, дават пълна представа за възможните отговори на въпроса, който стои в главното производство. По-нататък те ще бъдат изложени накратко, като се има предвид, че с предлаганите решения участниците се стремят да установят коя е изпълняващата държава членка или кои са изпълняващите държави членки (това е и целият въпрос), чието съгласие е необходимо при последващо предаване по смисъла на член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 в случай като разглеждания в главното производство, който се характеризира с наличието на поредица от европейски заповеди за арест между повече от три държави членки, които една след друга се явяват първо издаваща, после изпълняваща държава членка.
51. Жалбоподателят в главното производство смята, че всяка следваща изпълняваща държава членка трябва да даде съгласието си за последващото предаване на друга държава членка, поради което в случая е необходимо съгласие както от Унгария, така и от Обединеното кралство.
52. Като цяло това становище споделя и Република Финландия.
53. Финландската прокуратура посочва, че винаги е тълкувала Рамково решение 2002/584 и транспониращата го финландска уредба в смисъл, че е достатъчно съгласието на последно предалата лицето изпълняваща държава членка, доколкото всеки подход, който предполага съгласие от всички изпълняващи държави членки, би могъл само да утежни проверките и да накърни ефикасността и бързината на механизма на европейската заповед за арест.
54. Френската република в съдебното заседание също поддържа, че всяка изпълняваща държава членка трябва да има възможност да дава съгласие за последващото предаване, като се има предвид обаче, че всяка издаваща държава членка трябва да изпраща такова искане за съгласие само до изпълняващата държава членка, с която има пряка връзка по европейската заповед за арест. В резултат при обстоятелствата по случая в главното производство Република Финландия би следвало да поиска съгласие от Унгария, която пък би трябвало да поиска съгласие от Обединеното кралство.
55. Последно, Комисията смята, че под изпълняваща държава членка трябва да се разбира последната изпълняваща държава членка, доколкото това тълкуване позволява да се укрепи принципът на взаимно признаване и взаимно доверие между държавите членки, като същевременно улеснява и ускорява съдебното сътрудничество помежду им, без да накърнява правата на съответните лица.
V – Анализ
А – Предварителни бележки
56. Преди всичко останало и с риск да се повторя намирам за необходимо съвсем накратко и този път последователно да изложа хронологията на събитията, за да откроя основните факти, които са от значение за отговора на преюдициалния въпрос.
57. На 14 март 2005 г. във Франция е издадена първата европейска заповед за арест срещу г-н West с оглед предаването му на съд за деяния, извършени между 26 октомври 1999 г. и 5 септември 2000 г. Тъй като Обединеното кралство отказва да изпълни тази европейска заповед за арест по съображения, които не се установяват от преписката по делото, на 15 февруари 2007 г. г-н West е задочно осъден във Франция. В резултат на 31 август 2007 г. е издадена втора европейска заповед за арест с оглед предаването му за изтърпяване на наложеното наказание. Тази заповед е изпратена на Унгария на 30 декември 2010 г.
58. Задържан в Обединеното кралство на 14 април 2001 г. и после екстрадиран във Финландия, г-н West е осъден на 4 септември 2001 г. в последната държава на 18 месеца лишаване от свобода. Това наказание е потвърдено след обжалване на 31 май 2002 г., но не е приведено в изпълнение, тъй като междувременно г-н West напуска Финландия, както обясни адвокатът му в съдебното заседание. Едва на 9 декември 2009 г., тоест седем години по-късно, Република Финландия издава европейска заповед за арест срещу г-н West, за да ѝ бъде предаден за изтърпяване на това наказание.
59. По-късно, на 1 април 2010 г., и Унгария издава европейска заповед за арест, като иска г-н West да ѝ бъде предаден, за да бъде съден за кражби, извършени на 16, 17 и 18 август 2000 г. Предаден безусловно от Обединеното кралство на Унгария, г-н West е съден там и на 5 юли 2011 г. е осъден на 16 месеца лишаване от свобода. На 15 септември 2011 г. Унгария предава г-н West на Република Финландия, а на 29 април 2012 г. той е трябвало да бъде освободен, но запитващата юрисдикция му налага мярка за неотклонение задържане под стража до постановяването на решението на Съда по преюдициалното запитване.
60. От така изложените факти се открояват няколко обстоятелства, на които трябва да се обърне особено внимание.
61. Най-напред е безспорно, че в разглеждания в главното производство случай са налице условията за прилагане на член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, тъй като европейската заповед за арест, въз основа на която Френската република иска Република Финландия да ѝ предаде г-н West, е издадена за престъпление, извършено преди предаването му от Унгария на Република Финландия и дори преди предаването му от Обединеното кралство на Унгария. За сметка на това тази поредица от европейски заповеди за арест свързва само държави — членки на Съюза.
62. Безспорно е също така, че Обединеното кралство предава г-н West на Унгария без условия и че на 9 септември 2011 г. дава съгласие за последващото му предаване на Република Финландия, но не е давало съгласие за последващото му предаване на Френската република. В това отношение Обединеното кралство уточнява, че Република Финландия наистина е поискала съгласието му за последващото предаване на лицето на Френската република, но Унгария не е. От преписката по делото не се установява изпълняващият съдебен орган на Обединеното кралство да е давал съгласие на основание член 27, параграф 3, буква ж) от Рамково решение 2002/584 и по реда на член 27, параграф 4 от това рамково решение за отказ от специалното правило в ущърб на г-н West нито при предаването му на Унгария, нито при последващото му предаване на Република Финландия. За сметка на това Унгария дава съгласие за предаването на г-н West от Република Финландия на Френската република. Г-н West обаче възразява срещу това предаване, като пред запитващата юрисдикция поддържа именно че предаването му зависи от съгласието на Обединеното кралство.
63. Накрая, безспорно е, че два пъти държави членки са били изправени пред конкуренция на европейски заповеди за арест по смисъла на член 16 от Рамково решение 2002/584. Обединеното кралство е трябвало да избира между предаването на г-н West на Френската република (европейска заповед за арест от 31 август 2007 г.), на Република Финландия (европейска заповед за арест от 9 декември 2009 г.) или на Унгария (от 1 април 2010 г.). След като Обединеното кралство предава г-н West на Унгария през април 2010 г., Унгария е трябвало на свой ред да избере дали впоследствие да го предаде на Френската република или на Република Финландия въз основа на същите европейски заповеди за арест, издадени от тези две държави членки. Все пак Съдът разполага с твърде оскъдни данни за съображенията, по които двете държави членки са направили този избор, а и при всички положения настоящото дело не повдига въпроси във връзка с член 16 от Рамково решение 2002/584.
Б – Елементарната хипотеза: систематично и телеологично тълкуване на член 28 от Рамково решение 2002/584
64. За да може добре да се разбере сложната хипотеза на поредицата от предавания, до която се отнася отправеният до Съда въпрос на запитващата юрисдикция, и за да може да се отговори на този въпрос, член 28 от Рамково решение 2002/584 трябва да се анализира по същество систематично и телеологично от гледна точка на елементарната хипотеза, предвидена изрично в тази разпоредба. Така погледнато, систематичният анализ ще трябва да се съсредоточи най-вече върху двойката свързани разпоредби, образувана от специалното правило (член 27 от това рамково решение) и правилото за съгласие от изпълняващата европейската заповед за арест държава членка за всяко последващо предаване (член 28 от посоченото рамково решение). Телеологичното тълкуване пък ще изисква непрекъснато да се държи сметка за основната цел на Рамково решение 2002/584, а именно ефикасното и бързо функциониране на първата „конкретна мярка“ от съдебното пространство в Съюза, гарант на основните права и свободи.
65. Наистина членове 27 и 28 от Рамково решение 2002/584 отразяват в системата на европейската заповед за арест два традиционни аспекта на режима на екстрадицията, а именно специалното правило и неговото следствие — правилото за забрана на последващите предавания(7), но същевременно установените с тях правила са „приспособени“ към логиката на самата европейска заповед за арест, която е инструмент за съдебно сътрудничество въз основа на принципа на взаимно признаване(8) и взаимно доверие(9) между държавите членки, предназначен да замени класическите механизми за сътрудничество по международното право(10) и също адаптиран към специфичната цел за изграждането на пространство на свобода, сигурност и правосъдие, следвана от Съюза(11) като гарант на основните права на съответните лица(12) .
66. Тук трябва да се подчертае, че съгласно практиката на Съда установеното с европейската заповед за арест взаимно признаване, „крайъгълен камък“ на съдебното сътрудничество между държавите членки(13), и укрепването на ефикасното и бързо функциониране на предвидения с нея механизъм за предаване, от една страна, а от друга, гаранцията за стриктно спазване на основните права и интереси на лицата, в частност предоставяна от съдебните органи на държавите членки, на които е възложен контролът за изпълнението на европейските заповеди за арест(14), трябва да съставляват водещите принципи за тълкуването на Рамково ре шение 2002/584.
67. Член 28 от Рамково решение 2002/584 закрепва правилото за съгласието на изпълняващата европейската заповед за арест държава членка с всяко последващо предаване на посоченото в заповедта лице от издаващата държава членка на друга държава членка, различна от изпълняващата, като същевременно предвижда няколко изключения от този принцип съответно в букви a), б) и в) от член 28, параграф 2, от които буква в) препраща към разпоредбите на член 27, параграф 3, букви a) и д)—ж) от посоченото рамково решение. Смисълът и целта на изискването за съгласие трябва да се издирват най-напред именно в тези разпоредби, в съотношението им като общи и специални норми и в последиците от препращанията между тях.
68. Членове 27 и 28 от Рамково решение 2002/584, които не са били предвидени в първоначалното предложение на Комисията(15), са включени в една и съща глава, уреждаща последиците от предаването (на лицето въз основа на европейска заповед за арест), и между тях е налице структурна връзка(16) и концептуална близост(17) . С учудване констатирам, че специалното правило, което уж уреждат всичките разпоредби на член 27, всъщност е закрепено само в параграф 2 от този член, докато параграф 1 предвижда възможно изключение от правилото. Структурата на член 28 от Рамково решение 2002/584 е още по-удивителна, доколкото уреденото с него правило е „изчезнало“ в хода на законодателния процес и понастоящем следва само имплицитно, a contrario sensu, от цялостния режим по този член(18) .
69. Следва най-напред да се обърне внимание на обстоятелството, че поради систематичното си място и съдържанието си член 27, параграф 1 и член 28, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 са много важни и без съмнение оказват влияние върху значението на специалното правило и неговото следствие в системата на посоченото рамково решение.
70. Тези два параграфа предвиждат, че държавите членки могат с нотификация до Съвета да заявят предварително съгласието си съответно за отказ от прилагане на специалното правило (член 27, параграф 1 от Рамково решение 2002/584) или за последващото предаване на държава членка, различна от изпълняващата (член 28, параграф 1 от това рамково решение), като обаче това съгласие ги обвързва само спрямо държави членки, които са направили същата нотификация, а и изпълняващият съдебен орган винаги може да постанови друго за конкретния случай.
71. Би могло да се допусне, че с установяването на този механизъм за нотификация в самото начало на членове 27 и 28 от Рамково решение 2002/584 законодателят на Съюза е искал — напълно в духа на принципа на взаимно доверие — енергично да подкани държавите членки реципрочно да се откажат от специалното правило и от забраната на последващите предавания, макар и с резервата изпълняващият съдебен орган да има право на преценка според конкретния случай, за да се гарантира изцяло спазването на правата на съответните лица.
72. Донякъде би могло да се твърди, че тези параграфи са замислени да бъдат общото правило, което напълно отговаря на двата упоменати по-горе водещи принципа. Това обаче не е така, защото, както подчертава Комисията в писменото си становище, само една държава членка е използвала предвидената в тези разпоредби възможност. Доколкото обаче могат да породят действие само между държави членки, всяка от които е нотифицирала съгласието си, поне засега тези разпоредби остават практически безполезни въпреки голямото си значение.
73. Като оставим настрана корените им в международното право, които тук не е необходимо да анализираме(19), в системата на европейската заповед за арест и в светлината на упоменатите по-горе водещи принципи за тълкуване специалното правило, изрично предвидено в член 27, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, и неговото следствие — правилото за съгласието на изпълняващата държава членка за всяко последващо предаване, имплицитно формулирано в член 28, параграф 2 от посоченото рамково решение, отразяват особената отговорност на изпълняващата европейската заповед за арест държава членка за защитата на правата и интересите на предаваното лице(20), намиращо се към момента на предаването под нейна юрисдикция, и в известен смисъл контрола ѝ върху съдбата на предаваното лице, който обслужва целите на социалната реинтеграция(21) .
74. В това отношение не трябва да се забравя, че издаващата европейската заповед за арест държава членка изисква от изпълняващата държава членка драстична намеса в свободата на съответното лице. Най-малкото лицето остава временно лишено от правото да пребивава свободно в изпълняващата държава членка(22) . Освен в хипотезата на член 28, параграф 2, буква a) от Рамково решение 2002/584 лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест и е предадено на друга държава членка, по правило(23) след края на процеса, независимо дали е било предсрочно освободено, или е изтърпяло наказанието си, има „право на завръщане“ в държавата членка, която го е предала.
75. Ето защо съгласно Рамково решение 2002/584 именно законът на изпълняващата държава членка урежда условията за предаване и последиците от това в издаващата държава членка, сред които в края на този процес е и последващото предаване. Специалното правило ограничава правомощията на издаващата държава членка, която остава компетентна само за престъпленията, за които е издадена европейската заповед за арест, а правилото за съгласието на изпълняващата държава членка в известен смисъл потвърждава това ограничение в частния случай на последващо предаване, като въвежда условие за предаването на съответното лице от издаващата държава членка на трета държава членка.
76. Значението на този контрол изпъква в разпоредбите на член 28, параграф 3, букви б) и в) от Рамково решение 2002/584, доколкото изпълняващата държава членка може да откаже да предаде лицето в случаите по член 3 и член 4 от това рамково решение, от една страна, или трябва да даде съгласие, когато престъплението, във връзка с което е поискано съгласието, предполага задължение за предаване по смисъла на Рамковото решение.
77. В това отношение особено внимание следва да се обърне на член 4, точка 6 и член 5, точка 3 от Рамково решение 2002/584, които предоставят определени правомощия на изпълняващата държава членка не само по отношение на гражданите ѝ, но и по отношение на пребиваващите в нея лица(24) .
78. Компетентният съдебен орган на изпълняващата държава членка може първо съгласно националното право и в съответствие с член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 да откаже да изпълни европейската заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, ако тази държава членка се ангажира с изпълнението на наказанието или на мярката. Компетентният съдебен орган на изпълняващата държава членка може освен това съгласно националното право и в съответствие с член 5, точка 3 от посоченото рамково решение да изпълни европейската заповед за арест, издадена за целите на наказателното преследване, под условието лицето след изслушването му да бъде върнато в изпълняващата държава членка, за да изтърпи там наложеното му в издаващата държава членка наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане.
79. Наистина специалното правило, както и правилото за съгласието на изпълняващата държава членка за всяко последващо предаване не зависят нито от гражданството, нито от местопребиваването, нито дори от местоживеенето на лицето, предавано въз основа на европейска заповед за арест.
80. Това не променя факта, че двете правила са част от този контрол върху условията за и последиците от предаването, който трябва да се разглежда като обслужващ в най-общ смисъл ролята на изпълняващата държава членка за социалната реинтеграция на предаденото въз основа на европейска заповед за арест лице след края на процеса(25) . Тази роля обаче има значение, както ще видим в подробности по-нататък, само доколкото лицето, срещу което е издадена европейската заповед за арест, може да докаже безспорна степен на интеграция в обществото на тази държава членка(26) .
81. Все пак именно изключенията от имплицитното правило за съгласието на изпълняващата държава членка за всяко последващо предаване позволяват най-добре да се откроят смисълът и значението на разпоредбите на член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584.
82. Всички тези изключения, предвидени в член 28, параграф 2, букви a)—в) от Рамково решение 2002/584, а чрез препращане и в член 27, параграф 3, букви a) и д)—ж) от посоченото рамково решение, се основават на наличието на съгласие(27) — пряко или косвено (чрез изключенията от специалното правило(28) ), изрично или мълчаливо — или на лицето, срещу което е издадена европейската заповед за арест, или на изпълняващата държава членка.
83. Най-напред самото лице, срещу което е издадена европейска заповед за арест, може да даде изрично съгласие за последващото му предаване както пряко(29) пред компетентните съдебни органи на издаващата държава членка и съобразно правото на тази държава, така и косвено(30), ако предварително, още при предаването му на издаващата държава членка, изрично се е отказало от специалното правило пред съдебния орган на изпълняващата държава членка съгласно член 13 от Рамково решение 2002/584 или ако впоследствие, след предаването, също изрично се е отказало от това правило, но пред съдебния орган на издаващата държава членка и съгласно правото на тази държава, както е предвидено в член 27, параграф 3, буква е) от посоченото рамково решение.
84. В тези хипотези лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, е съгласно да бъде предадено на издалата заповедта държава членка, като условията за последващото му предаване при това поло жение се уреждат от правото на тази държава членка. Първоначалната отговорност на изпълняващата държава членка спрямо това лице е прехвърлена по волята на последното върху издаващата държава членка, която съответно „може“ на основание член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 да реши впоследствие да го предаде на трета държава членка, но също така може евентуално и да откаже да го предаде съобразно разпоредбите на посоченото рамково решение.
85. Освен това съвсем логично се презумира, че съдебният орган на изпълняващата европейската заповед за арест държава членка косвено се е съгласил с последващото предаване на съответното лице на държава членка, различна от изпълняващата(31), ако е дал съгласие за неприлагане на специалното правило(32) . В тази хипотеза всъщност изпълняващата държава членка прехвърля особената си отговорност спрямо съответното лице върху издаващата държава членка. Последната вече не е обвързана от специалното правило и съответно може съгласно своето право и в съответствие с Рамково решение 2002/584 да предаде или да откаже да предаде лицето на трета държава членка.
86. Последно, доброволното присъствие на съответното лице на територията на издаващата държава членка(33) е последното изключение от правилото за съгласието на изпълняващата държава членка за всяко последващо предаване. При това изключение издаващата европейската заповед за арест държава членка не е обвързана от специалното правило, нито трябва да търси съгласие от изпълняващата държава членка за последващото предаване, ако съответното лице е останало на нейна територия в продължение на 45 дни(34), въпреки че е било свободно и е имало право да я напусне или да се върне. При тези обстоятелства се смята, че с действията си посоченото лице мълчаливо и безусловно се е съгласило да остане под юрисдикцията на тази държава членка(35) .
87. В заключение, в елементарната хипотеза, изрично предвидена в член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, изискването за съгласие от изпълняващата държава членка за всяко последващо предаване има за цел главно да ѝ позволи да запази своя контрол по отношение на целта на предаването на лицето на друга държава членка, най-вече доколкото е първостепенен гарант за спазването на правата и свободите на лицето, което подлежи на предаване и спрямо което се прилагат неизбежно произтичащите от предаването ограничения.
88. Именно затова предаваното лице може във всеки момент и независимо от условията за предаването му да избегне съгласието на изпълняващата държава членка било чрез пряко или косвено волеизявление, било чрез конклудентни действия (доброволно пребиваване, дори и краткосрочно, или доброволно завръщане в издаващата държава членка). По този начин съответното лице не само „избягва“ евентуалното участие на изпълняващата държава членка в процеса на последващо предаване, но и най-вече се поставя под властта на издаващата държава членка, която от момента на това волеизявление носи отговорността да гарантира спазването на неговите права и свободи.
89. Ако се приеме това тълкуване на член 28 от Рамково решение 2002/584 за елементарните случаи, сравнително лесно ще може да се изведе и смисълът на тази разпоредба при по-сложни хипотези, които не са изрично предвидени в нея.
В – Съгласието на изпълняващата държава членка в сложни случаи
1. Отхвърляне на тезата за необходимост от съгласие от всички изпълняващи държави членки по поредицата от европейски заповеди за арест
90. Евентуално тълкуване на член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 в смисъл, че за последващото предаване на лицето на последната издаваща държава членка се изисква съгласието на всички изпълняващи държави членки по поредицата от европейски заповеди за арест, трудно би могло да се съвмести с изискването за ефикасност и бързина, което трябва да характеризира механизма на европейската заповед за арест.
91. Този извод е правилен независимо от това какви биха могли да бъдат правилата за изпращането на искания за съгласие — дали трябва да се разпратят едновременно от издаващата държава членка до всички отделни изпълняващи държави членки, или трябва да се изпращат поетапно, първо от издаващата държава членка, която трябва да се произнесе по последващото предаване, до държавата членка, която ѝ е предала съответното лице, след това от последната държава членка до тази, която пък преди това е предала лицето на нея, и така нататък до първата изпълняваща държава членка, както предложи френското правителство в устното си становище.
92. Всъщност и в двата случая механизмът на предаване ще бъде забавен въпреки 30-дневния срок по член 28, параграф 3, буква в) от Рамково решение 2002/584 и същевременно, което е най-важно, ще бъде сериозно застрашен, защото всяка изпълняваща държава членка ще може да се противопостави на последващото предаване на основание член 28, параграф 3, буква г) от Рамково решение 2002/584, дори и никакви правни или социални съображения да не оправдават това.
93. Наистина, от една страна, различните изпълняващи държави членки по дефиниция са обвързани в общия случай от специалното правило, без което би се прилагало изключението по член 28, параграф 2, буква в) от Рамково решение 2002/584. Извън предвидените изключения необходимостта от съгласие от изпълняващата държава членка е оправдана единствено за онази държава членка, която трябва да разполага с контрол върху предаването на съответното лице в смисъла, който изясних по-горе. Освен това, ако правомощието за съгласие се предостави на всяка изпълняваща държава членка по поредицата от европейски заповеди за арест, ще трябва едновременно да се прилагат също толкова национални законодателства, макар и в съответствие с Рамково решение 2002/584, и ще се отворят също толкова възможности за противопоставяне на предаването, което рязко би застрашило ефикасността на механизма.
94. От друга страна, освен в някои съвсем особени случаи различните изпълняващи държави членки не могат едновременно да носят особена отговорност за социалната реинтеграция на едно и също лице, каквато отговорност би оправдала необходимостта от съгласието им за последващото предаване.
95. В заключение намирам, че член 28 от Рамково решение 2002/584 не бива да се тълкува като допускащ множество съгласия, нито дори двойно съгласие за целите на последващото предаване на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест.
2. Определяне на изпълняващата държава членка, която има право на съгласие за всяко последващо предаване при сложни случаи
96. След като стигнах до предходния извод, става очевидно, че изпълняващата държава членка, която трябва да дава съгласие за всяко последващо предаване по смисъла на член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, може да бъде само тази, която отговаря на изложената по-горе логика на това съгласие.
97. По принцип това е първата изпълняваща държава членка по поредицата от европейски заповеди за арест, първоначалната, изходната изпълняваща държава членка, доколкото само тя не е едновременно и издаваща държава членка в тази поредица и съответно по дефиниция не е обвързана от специалното правило. Може да се каже, че тя е изпълняващата държава членка в тесен смисъл, тъй като би могла изцяло да упражнява юрисдикцията си спрямо посоченото в заповедите лице, докато правомощията на следващите изпълняващи държави членки се изчерпват с прилагането на техния ius puniendi.
98. От тази гледна точка при обстоятелства като разглежданите в главното производство по принцип само Обединеното кралство трябва да даде съгласие за последващото предаване на г-н West от Република Финландия на Френската република — подход, който намира допълнителна подкрепа в обстоятелството, че именно с първата държава членка заинтересованото лице видимо има най-тясна връзка. Като се има предвид впрочем, че Обединеното кралство е дало съгласие, макар и a posteriori, за последващото предаване на г-н West от Унгария на Република Финландия, трудно би могло да се обоснове необходимост да се търси съгласието на Унгария за последващото му предаване от Република Финландия на Френската република.
99. Трябва да се добави и още нещо — обстоятелствата по случая в главното производство сочат нецелесъобразността на евентуалното прехвърляне на „правото на съгласие“ от Обединеното кралство към Унгария. Всъщност характерното в този случай е, че опитите на Френската република да издейства предаването на г-н West от Обединеното кралство всеки път са оставали безуспешни.
100. Тази логика би довела до същите последици и в хипотезата на участие на повече от четири държави членки, при която по принцип изпълняващата държава членка в тесен смисъл ще трябва да дава съгласие, а междинните държави членки — не. Обратно, ако пак в хипотеза на участие на повече от четири държави членки лицето, срещу което са издадени европейските заповеди за арест, се е отказало — с изрично волеизявление или чрез конклудентни действия — от съгласието на изпълняващата държава членка в тесен смисъл, това логично би трябвало да доведе до необходимост първата издаваща държава членка да дава съгласие, освен ако не следва да се приложи някое от изключенията по член 28 от Рамково решение 2002/584.
101. Тази последица би могла да се формулира като абстрактно правило, например по следния начин:
„В случай на поредица от европейски заповеди за арест, издадени срещу едно и също лице, предполагащи участието на над три държави членки и включващи поредица от последователни искания за предаване, изискваното a contrario sensu от член 28 от Рамково решение 2002/584 съгласие за последващо предаване има право да даде само първата държава членка в обратен хронологичен ред, която е предала съответното лице, без да е трябвало и тя въз основа на тези разпоредби да иска предварително съгласие“.
102. Въпреки това, доколкото случаят в главното производство засяга само четири държави членки, предлагам решението да се формулира опростено, а именно че член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 трябва да се тълкува в смисъл, че в случаи като разглеждания в главното производство съгласие за всяко последващо предаване на заинтересованото лице на всяка друга издаваща държава членка трябва евентуално, тоест ако не се прилага някое от изключенията по тази разпоредба, да може да даде единствено първата изпълняваща държава членка по поредицата от европейски заповеди за арест и съответно никоя от следващите изпълняващи държави членки.
103. По-конкретно смятам, че при обстоятелствата по случая в главното производство и доколкото не следва да се прилага някое от изключенията, предвидени в член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584, което запитващата юрисдикция следва да установи, трябва да се приеме, че за предаването на г-н West от Република Финландия на Френската република е необходимо съгласие само от Обединеното кралство, което Република Финландия е длъжна да поиска, а съгласието на Унгария в случая нито е необходимо, нито дори е желателно.
VI – Заключение
104. В заключение предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос на Korkein oikeus, както следва:
Член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г., трябва да се тълкува в смисъл, че в случаи като разглеждания в главното производство съгласие за всяко последващо предаване на заинтересованото лице на всяка друга издаваща държава членка трябва евентуално, тоест ако не се прилага някое от изключенията по тази разпоредба, да може да даде единствено първата изпълняваща държава членка по поредицата от европейски заповеди за арест и съответно никоя от следващите изпълняващи държави членки.
(1) .
(2)  –	Harvey, M. The Island of Lost Maps: A True Story of Cartographic Crime. Broadway, 2001.
(3)  –	ОВ L 190, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (ОВ L 81, стр. 24, наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“).
(4)  –	ОВ L 114, стр. 56.
(5)  –	Наричан по-нататък „финландският закон за предаването“.
(6)  –	Наричано по-нататък „решението от 27 януари 2011 г.“.
(7)  –	Bouloc, B. Le principe de la spécialité en droit pénal international. Mélanges dédiés à Dominique Holleaux. Litec, 1990, p. 7 et 20; Semmelman, J. The Doctrine of Specialty in Criminal Cases. — New York Law Journal, 2008, Vol. 239, No 2.
(8)  –	В това отношение вж. съображение 6 от Рамково решение 2002/584.
(9)  –	В това отношение вж. съображение 10 от Рамково решение 2002/584.
(10)  –	В това отношение вж. съображения 5 и 11 от Рамково решение 2002/584.
(11)  –	В това отношение вж. съображения 5 и 6 от Рамково решение 2002/584.
(12)  –	В това отношение вж. съображение 12 от Рамково решение 2002/584.
(13)  –	По израза в съображение 6 от Рамково решение 2002/584; вж. също Решение от 1 декември 2008 г. по дело Leymann и Pustovarov (C-388/08 PPU, Сборник, стр. I-8983, точка 49).
(14)  –	В това отношение вж. съображение 8 от Рамково решение 2002/584.
(15)  –	Сред документите от процедурата по приемането на Рамковото решение, които обаче не позволяват да се направи категорично заключение, вж. предложението на Комисията от 25 май 2001 г. (COM (2001) 522 окончателен/2); срв. предложенията за членове 22 и 23 в бележката на председателството на Съвета до комитета по член 36 от 31 октомври 2001 г. (документ № 13425/01, COPEN 65 и CAT 33), в бележката на председателството на Съвета до комитета по член 36 от 19 ноември 2001 г. (документ № 14207/01, COPEN 69 и CATS 37) и в бележката на Корепер до Съвета от 4 декември 2001 г. (документ № 14867/01, COPEN 79 и CATS 50).
(16)  –	Препращането в член 28, параграф 2, буква в) от Рамково решение 2002/584 към член 27, параграф 3, букви a) и д)—ж) от това рамково решение създава тясна връзка между двете норми, както ще видим и по-нататък.
(17)  –	Първият параграф в двете разпоредби е формулиран доста сходно и е много важен.
(18)  –	Тук обаче трябва да се отбележи, че в първоначалната си редакция параграф 1 от двете разпоредби е съдържал еднаква диспозиция, както сочат документите от процедурата по приемането на акта. Докато в крайна сметка специалното правило, макар и преминало от параграф 1 в параграф 2 на член 27 от Рамково решение 2002/584, все пак е изрично запазено, аналогичната изрична формулировка на правилото за съгласието на изпълняващата държава членка за всяко последващо предаване отпада от член 28, параграф 2 от посоченото рамково решение. Вж. член 22, параграф 1 и член 23, параграф 1 от предложението за рамково решение в упоменатата по-горе бележка на председателството на Съвета до комитета по член 36 от 19 ноември 2001 г., която впрочем съдържа бележка под линия, уточняваща, че „[ч]лен 23 и член 22 [за специалното правило] се основават на една и съща философия. Затова делегациите, които са подкрепяли запазването на специалното правило, са поддържали и становището, че първата изпълняваща държава трябва по принцип винаги да има право на съгласие“.
(19)  –	Вж. по-специално член 14 от Европейската конвенция за екстрадиция от 13 декември 1957 г. В това отношение вж. цитираните по-горе трудове от доктрината.
(20)  –	В това отношение Съдът пояснява, че специалното правило, свързано със суверенитета на изпълняващата държава членка, предоставя на издирваното лице правото да не бъде преследвано, осъждано или лишено от свобода за престъпления, които не са били основание за предаването му; вж. Решение по дело Leymann и Pustovarov, посочено по-горе (точка 44).
(21)  –	По този въпрос вж. точка 80 от настоящото становище.
(22)  –	Включително ако към момента на предаването му лицето е било лишено от свобода в изпълняващата държава членка, стига в конкретния случай да е налице връзка между лицето и тази държава.
(23)  –	Освен в хипотезата, която ще имам повод да разгледам по-нататък и в която лицето е предадено от държава членка, в която е задържано на основание на европейска заповед за арест, но нито живее, нито пребивава там, нито има каквато и да било връзка с тази държава, накратко казано, хипотезата на задържане на лицето по време на бягство.
(24)  –	А в хипотезата на член 4, точка 3 от Рамково решение 2002/584 и по отношение на лицата, които се намират на нейна територия.
(25)  –	Вж. в този смисъл Решение от 17 юли 2008 г. по дело Kozłowski (C-66/08, Сборник, стр. I-6041, точка 45) и Решение от 6 октомври 2009 г. по дело Wolzenburg (C-123/08, Сборник, стр. I-9621, точка 62).
(26)  –	Решение по дело Wolzenburg, посочено по-горе (точка 67).
(27)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Leymann и Pustovarov, посочено по-горе (точка 68).
(28)  –	Впрочем тези изключения възпроизвеждат традиционните изключения от специалното правило в международния режим на екстрадицията; в този смисъл Franchimont, M. et al. Manuel de procédure pénale. Larcier, 2. ed., p. 1297; Huet, A. et Koering-Joulin, R. Droit pénal international. PUF, 2005, 3. ed., No 294, p. 486.
(29)  –	Член 28, параграф 2, буква б) от Рамково решение 2002/584.
(30)  –	Член 13, член 27, параграф 3, букви д) и e) и член 28, параграф 2, буква в) от Рамково решение 2002/584.
(31)  –	Разбира се извън правилото, конкретно предвидено в член 28, параграф 2 от Рамково решение 2002/584.
(32)  –	Член 27, параграф 3, буква ж) и член 28, параграф 2, буква в) от Рамково решение 2002/584.
(33)  –	Това изключение действа както пряко (член 28, параграф 2, буква a) от Рамково решение 2002/584), така и косвено, като изключение от специалното правило (член 28, параграф 2, буква в) във връзка с член 27, параграф 3, буква a) от посоченото рамково решение).
(34)  –	Този 45-дневен срок е обичайният; вж. например член 14, параграф 3 от Резолюция 45/116 на Общото събрание на ООН от 14 декември 1990 г., озаглавена „Типов договор за екстрадиция“.
(35)  –	В този смисъл Bouloc, B. Op.cit.