62009CO0112
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (oсми състав)
14 януари 2010 година (
*1
)
По дело C-112/09 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда, подадена на 20 март 2009 г.,
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), установено в Мадрид (Испания), за което се явяват адв. R. Allendesalazar Corcho и адв. R. Vallina Hoset, abogados,
жалбоподател,
като другата страна в производството е:
Европейска комисия,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: г-жа C. Toader, председател на състав, г-н K. Schiemann (докладчик) и г-н L. Bay Larsen, съдии,
генерален адвокат: г-жа J. Kokott,
секретар: г-н R. Grass,
след изслушване на генералния адвокат,
постанови настоящото
Определение
1
Със своята жалба Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) иска отмяната на Определение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 13 януари 2009 г. по дело SGAE/Комисия (T-456/08, наричано по-нататък „обжалваното определение“), с което Първоинстанционният съд е отхвърлил като явно недопустима неговата жалба, целяща частичната отмяна на Решение C(2008) 3435 окончателен на Комисията от 16 юли 2008 г. относно производство по член 81 от Договора за ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело COMP/C-2/38.698 — CISAC, наричано по-нататък „спорното решение“), с мотив, че тази жалба е била подадена след изтичане на срока.
Обстоятелства, предхождащи спора и производството пред Първоинстанционния съд
2
Жалбоподателят е установено в Испания образувание за колективно управление на авторски права.
3
С писмо от 23 юли 2008 г. му е съобщено спорното решение относно картел в рамките на условията за управление на авторските права за публично изпълнение на музикални произведения, както и за предоставяне на съответните лицензии от дружествата за колективно управление за използването в споразуменията за взаимно представителство на ограниченията за членство, съдържащи се в типовия договор на Международната конфедерация на сдруженията на авторите и композиторите, или за прилагането de facto на тези ограничения на членството.
4
Жалбоподателят подава жалба срещу спорното решение с факс, получен в секретариата на Първоинстанционния съд на 6 октомври 2008 г. Оригиналът на жалбата бил внесен в секретариата на Първоинстанционния съд на 9 октомври същата година.
5
След като на 15 октомври 2008 г. с писмо на секретаря на Първоинстанционния съд жалбоподателят е уведомен, че неговата жалба срещу спорното решение не е била подадена в предвидения в член 230 ЕО срок, същият в писмото си от 27 октомври 2008 г. се позовава на извинима грешка, за да бъде направено изключениe от разпоредбите относно срока.
6
По-конкретно той изтъква, че е изчислил срока за обжалване, считано от 24 юли 2008 г., деня, следващ деня на получаването на спорното решение, като по този начин той стигнал до извода, че този срок изтича на 4 октомври 2008 г. Освен това, като се има предвид, че 4 октомври било събота, той счел, че в съответствие с член 101, параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд този срок изтичал на първия следващ работен ден, тоест в понеделник, 6 октомври 2008 г.
7
За тази цел жалбоподателят е тълкувал член 101, параграф 1, букви а) и б) и параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, като се доверил на метода на изчисляване на посочените от Комисията на Европейските общности срокове в хода на процедурата, довела до приемане на спорното решение, във връзка с член 3, параграфи 1 и 2 от Регламент ЕИО, ЕВРАТОМ) № 1182/71 на Съвета от 3 юни 1971 година за определяне на правилата, приложими за срокове, дати и крайни срокове (ОВ L 124, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 16). Тъй като съдържанието на двете разпоредби в основата си е идентично, посоченият от Комисията метод довел жалбоподателя до погрешния извод, според който по общностното право изчисляването на сроковете трябвало винаги да се извършва по един и същ начин, тоест като се добавя един допълнителен ден към срока, като се има предвид това, че денят на съобщаването не се включва в това изчисление. Тази грешка била в основата на просрочието при подаване на жалбата до Първоинстанционния съд.
8
Впрочем жалбоподателят бил положил усилия да провери дали неговото изчисление е правилно, като се обърнал към Комисията, за да получи писмено потвърждение на датата на съобщаване на спорното решение. След като получил това писмено потвърждение, той също се свързал със секретариата на Първоинстанционния съд, за да му се потвърди точността на извършеното от него изчисляване на срока. Било му отговорено, че не е възможно молбата му да бъде удовлетворена.
Обжалваното определение
9
С обжалваното определение Първоинстанционният съд отхвърля жалбата като недопустима с мотив, че тя не била подадена в предвидения за това срок.
10
Най-напред Първоинстанционният съд установява, че жалбата е просрочена, като посочва, че по силата на член 230, пета алинея ЕО, както и на член 101, параграф 1, букви а) и б) и параграф 2, и на член 102, параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд срокът за подаване на посочената жалба започнал да тече на 24 юли 2008 г. и изтекъл на 3 октомври 2008 г., като в този срок е включен срокът поради отдалеченост.
11
След като напомня общностната съдебна практика относно понятието за извинима грешка, по-нататък в точки 19—21 от обжалваното определение Първоинстанционният съд отхвърля доводите на жалбоподателя, основани върху наличието на такава грешка, по следния начин:
„19
При все това в конкретния случай не би могло да бъде признато наличието на извинима грешка, тъй като, на първо място, при изчисляването на срока за обжалване жалбоподателят не е приложил член 101, параграф 1, букви а) и б) от Процедурния правилник съгласно неговия ясен текст, а в съответствие с направено от друга институция тълкуване на друга разпоредба с различно съдържание, която се съдържа в друга правна уредба, приложима в рамките на процедура пред тази друга институция. Следва обаче да се приеме, независимо че жалбоподателят не твърди това, че поведението на съответната институция, а именно Първоинстанционния съд, не го е накарало да действа по този начин.
20
На второ място, правната уредба относно приложимите в конкретния случай срокове е ясна и не поражда особени затруднения при тълкуването […].
21
На трето място, жалбоподателят не е положил дължимата грижа, по-конкретно като поиска потвърждение от секретариата на Първоинстанционния съд за начина на изчисляване на срока, което той е направил с цел да подаде жалбата в определения срок. Всъщност служителите в секретариата нямат правомощия и компетенции да се произнасят по изчисляването на срока за подаване на жалба […]“
Искания на жалбоподателя
12
Със своята жалба жалбоподателят иска от Съда:
—
да приеме, че настоящата жалба е допустима и основателна, и да отмени обжалваното определение,
—
да приеме, че подадената до Първоинстанционния съд жалба е допустима и да върне делото на Първоинстанционния съд, за да продължи неговото разглеждане по същество, и
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски по настоящото производство по обжалване.
По жалбата
13
Съгласно член 119 от Процедурния правилник, когато жалбата е явно недопустима или явно неоснователна, Съдът може по всяко време въз основа на доклад на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат с мотивирано определение да отхвърли тази жалба, без да провежда устната фаза на производството, нито да връчва жалбата, ако има такава, на ответната страна.
14
В конкретния случай Съдът счита, че е придобил достатъчно информация от доказателствата по делото, за да отхвърли жалбата като явно неоснователна с такова мотивирано определение.
Доводи на жалбоподателя
15
В подкрепа на своята жалба жалбоподателят сочи три правни основания.
16
С първото си правно основание жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд, че в точка 19 от обжалваното определение приема, че той е „съответната институция“ по смисъла на съдебната практика относно извинимата грешка, тоест институцията, чието поведение трябва да е предизвикало разглежданата грешка. От тази съдебна практика обаче ясно се установявало, че тази съответна институция била винаги институцията, приела обжалвания акт, в конкретния случай Комисията.
17
С второто си правно основание жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд в пренебрегване на факта, че член 101, параграф 1 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд и член 3 от Регламент № 1182/71 трябва да бъдат тълкувани еднакво. В точка 19 от обжалваното определение Първоинстанционният съд погрешно приел, че направеното от Комисията тълкуване на посочения член 3 е ирелевантно, като го квалифицирал като „направено от друга институция тълкуване на друга разпоредба с различно съдържание, която се съдържа в друга правна уредба, приложима в рамките на процедура пред тази друга институция“. Според жалбоподателя обаче изчисляването на сроковете трябва да се прави по един и същ начин, независимо от това дали става въпрос за прилагане на Регламент № 1182/71 или на Процедурния правилник на Първоинстанционния съд.
18
С третото си правно основание жалбоподателят упреква Първоинстанционния съд в нарушение на съдебната практика относно извинимата грешка, доколкото той я приложил неправилно и прекомерно ограничително. Всъщност в конкретния случай условията за установяване на наличието на извинима грешка били налице. По-конкретно, от една страна, били налице изключителни обстоятелства, които можели в решаваща степен да породят допустимо объркване в съзнанието на правните субекти, и от друга страна, жалбоподателят положил цялата дължима грижа, която се изисква от лице с нормални познания.
Съображения на Съда
19
Следва трите повдигнати от жалбоподателя правни основания да бъдат разгледани заедно, доколкото всички те се отнасят до отказа на Първоинстанционния съд да приеме наличието на извинима грешка в конкретния случай.
20
Следва да се напомни, че в рамките на общностната правна уредба относно сроковете за обжалване понятието за извинима грешка, позволяващо да се направи изключение от нейните правила, се отнася само до изключителни обстоятелства, при които по-конкретно съответната институция е възприела поведение, което е от естество само по себе си или в решаваща степен да породи допустимо объркване в съзнанието на добросъвестен правен субект, положил цялата дължима грижа, която се изисква от оператор с нормални познания (вж. по-конкретно Решение от 15 декември 1994 г. по дело Bayer/Комисия, C-195/91 P, Recueil, стр. I-5619, точка 26). Всъщност ограничителното прилагане на тези правила отговаря на изискването за правна сигурност и на необходимостта да се избягва всяка форма на дискриминация или на произволно третиране в правораздаването (вж. в този смисъл Решение от 26 ноември 1985 г. по дело Cockerill-Sambre/Комисия, 42/85, Recueil, стр. 3749, точка 10, както и Определениe от 7 май 1998 г. по дело Ирландия/Комисия, C-239/97, Recueil, стр. I-2655, точка 7 и Определение от 8 ноември 2007 г. по дело Белгия/Комисия, C-242/07 P, Сборник, стр. I-9757, точка 16).
21
Налага се констатацията, че прилагането на тази съдебна практика от Първоинстанционния съд не е нито погрешно, нито прекалено ограничително. Първоинстанционният съд с основание е заключил, че в конкретния случай не би могло да се признае наличието на извинима грешка.
22
Наистина, както жалбоподателят с основание подчертава в своята жалба, визираната в тази съдебна практика „съответна институция“ е тази, която е приела обжалвания акт, в конкретния случай — Комисията.
23
При все това следва да се приеме, че същата не е възприела поведение, което е от естество само по себе си или в решаваща степен да предизвика допустимо объркване в съзнанието на добросъвестен правен субект, положил цялата дължима грижа, която се изисква от оператор с нормални познания.
24
Както Първоинстанционният съд правилно е констатирал в точки 19 и 20 от обжалваното определение, текстът на член 101, параграф 1, букви а) и б) от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд е ясен, разбираем и не поражда особени затруднения при тълкуването. Следователно за прилагането на тази разпоредба от оператор с нормални познания изобщо не се е налагало същият да прибягва до каквото и да е тълкуване от Комисията на друга подобна разпоредба като тази на член 3 от Регламент № 1182/71.
25
Поради това въпросът дали член 101 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд и член 3 от Регламент № 1182/71 трябва да бъдат тълкувани по един и същ начин е без значение за определянето на разглеждания срок за обжалване. Като последица от това следва да се приеме, че Първоинстанционният съд не е допуснал грешка, като не е пристъпил към разглеждане на този въпрос.
26
Във всеки случай оператор с нормални познания не би избрал тълкуване на Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, което явно е contra legem и е изведено от тълкуване от Комисията на друг регламент, без поне да провери точността на изчисляването на сроковете, произтичащо от прилагането на това тълкуване.
27
При това положение жалбоподателят не би могъл да поддържа успешно, че като е потърсил напразно потвърждение от страна на секретариата на Първоинстанционния съд за точността на своето изчисление той е положил цялата дължима грижа, която се изисква от оператор с нормални познания. Както Първоинстанционният съд правилно установява в точка 21 от обжалваното определение, служителите в секретариата нямат правомощия и компетенции да се произнасят по изчисляването на срока за подаване на жалба.
28
Впрочем следва да се приеме, че също без да допусне грешка, Първоинстанционният съд освен това е констатирал в точка 19 от обжалваното определение, че неговото поведение не е въвело в заблуждение жалбоподателя при изчисляването на срока за обжалване.
29
Въпреки че Първоинстанционният съд не е „съответната институция“, визирана в съдебната практика, посочена в точка 20 от настоящото определение, налага се да се подчертае, че извинимата грешка може да бъде следствие на всякакъв вид изключителни обстоятелства. Така извинимата грешка може да бъде следствие от поведение на самата юрисдикция, което е предизвикало объркване в съзнанието на правния субект. Следователно Първоинстанционният съд не е допуснал никаква грешка, като е разгледал накратко подобна хипотеза.
30
С оглед на всички гореизложени съображения трите повдигнати от жалбоподателя правни основания следва да се отхвърлят и поради това жалбата следва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
31
Съгласно член 69, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия регламент, Съдът се произнася по съдебните разноски в определението, с което слага край на производството.
32
Тъй като настоящото определение е прието, преди жалбата да бъде съобщена на ответната страна и следователно преди последната да е направила съдебни разноски, достатъчно е да се постанови, че жалбоподателят ще понесе направените от него съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (осми състав) определи:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) понася направените от него съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.