62020CC0614
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
esitatud 10. märtsil 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑614/20
AS Lux Express Estonia
versus
Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tallinna Halduskohus (Eesti))
Eelotsusemenetlus – Avaliku reisijateveoteenuse osutamine raudteel ja maanteel – Määrus (EÜ) nr 1370/2007 – Üldeeskiri, millega on kehtestatud kohustus vedada teatud kategooriasse kuuluvaid reisijaid tasuta – Artikli 2 punkt e ja artikli 3 lõige 2 – Avaliku teenindamise kohustus – Õigus hüvitisele – Artikli 4 lõike 1 punkti b alapunkt i – Liikmesriigi õigus välistada hüvitise maksmine – Artikli 3 lõige 3 – Kohaldamisala – Väljajätmine
1.
Eesti õigusnormid panevad maanteeveoettevõtjatele kohustuse vedada teatud kategooriasse kuuluvaid reisijaid (kokkuvõtvalt: eelkooliealised lapsed ja puudega isikud) tasuta.
2.
Tallinna Halduskohus (Eesti) palub sisuliselt selgitada, kas see seadusest tulenev kohustus on hõlmatud mõistega „avaliku teenindamise kohustus“, mis on määratletud määruses (EÜ) nr 1370/2007 (
2
), ning kui jah, siis kas puudutatud ettevõtjatel on õigus hüvitisele saamata jäänud tulu eest.
I. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus. Määrus nr 1370/2007
3.
Artiklis 1 („Eesmärk ja reguleerimisala“) on ette nähtud:
„1.   Käesoleva määruse eesmärgiks on määratleda, kuidas pädevad asutused võivad kooskõlas ühenduse õiguse eeskirjadega sekkuda avaliku reisijateveo valdkonda, et tagada üldhuviteenuste osutamine, mis oleksid muuhulgas mitmekesisemad, turvalisemad, parema kvaliteediga või odavamad kui üksnes turuseaduste poolt reguleeritud teenused.
Selleks sätestatakse käesoleva määrusega tingimused, mille kohaselt pädevad asutused hüvitavad transpordiettevõtjale, kellele nad avaliku teenindamise kohustuseks teevad või kellega lepingu sõlmivad, sellega kaasnevad kulud ja/või annavad neile avaliku teenindamise kohustuse eest ainuõigused.
[…]“.
4.
Artiklis 2 („Mõisted“) on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„avalik reisijatevedu“ – üldist majandushuvi pakkuvad reisijateveoteenused, mida osutatakse avalikkusele mittediskrimineerivalt ja pidevalt;
[…]
e)
„avaliku teenindamise kohustus“ – pädeva asutuse määratletud või kindlaksmääratud nõue üldist huvi pakkuva avaliku reisijateveoteenuse osutamise tagamiseks, mida teenusepakkuja oma majanduslikest huvidest lähtuvalt ilma hüvituseta ei osutaks, või ei osutaks samas mahus või samadel tingimustel;
f)
„ainuõigus“ – õigus, millega antakse ühele avaliku teenuse osutajale õigus teatud avalike reisijateveoteenuste osutamiseks teataval liinil, teatavas võrgus või teatavas piirkonnas, välistades sealjuures mis tahes teise võimaliku teenusepakkuja;
g)
„avaliku teenindamise hüvitis“ – mistahes eelis, eelkõige rahaline, mida pädev asutus riiklikest vahenditest otseselt või kaudselt eraldab avaliku teenindamise kohustuse täitmise perioodi jooksul või selle perioodiga seoses;
[…]
l)
„üldeeskiri“ – meede, mida kohaldatakse diskrimineerimata kõikidele samalaadsetele reisijateveoteenustele pädeva asutuse vastutusalasse kuuluvas konkreetses territoriaalses piirkonnas;
[…]“.
5.
Artiklis 3 („Avaliku teenindamise lepingud ja üldeeskirjad“) on ette nähtud:
„1.   Kui pädev asutus otsustab valitud teenusepakkujale anda avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest ainuõiguse ja/või määrata ükskõik millise hüvitise, peab ta seda tegema avaliku teenindamise lepingu raames.
2.   Erandina lõikest 1 võib avaliku teenindamise kohustusi, mille eesmärgiks on maksimumtariifide kehtestamine kõikidele reisijatele või teatavatele reisijatekategooriatele, määratleda ka üldeeskirjadega. Vastavalt artiklitele 4 ja 6 ning lisas sätestatud põhimõtetele hüvitab pädev asutus avaliku teenuse osutajatele üldeeskirjadega kehtestatud tariifikohustuste täitmisest tulenevate kulude ja tulude positiivse või negatiivse finantsmõju sellisel viisil, mis väldib ülekompenseerimist. See ei piira pädevate asutuste õigust kaasata maksimumtariife kehtestavaid avaliku teenindamise kohustusi avaliku teenindamise lepingutesse.
3.   Ilma et see piiraks asutamislepingu artiklite 73, 86, 87 ja 88 sätete kohaldamist, võivad liikmesriigid käesoleva määruse reguleerimisalast välja jätta avaliku teenindamise kohustuste täitmise rahalisi hüvitisi käsitlevad üldeeskirjad, millega kehtestatakse maksimumtariifid õpilastele, üliõpilastele, praktikantidele ja liikumispuudega isikutele. Nendest üldeeskirjadest tuleb teatada vastavalt asutamislepingu artiklile 88. Selline teatamine peab sisaldama täielikku teavet meetme ja eelkõige arvutamismeetodi üksikasjade kohta.“
6.
Artiklis 4 („Avaliku teenindamise lepingute ja üldeeskirjade kohustuslik sisu“) on sätestatud:
„1.   Avaliku teenindamise lepingud ja üldeeskirjad:
a)
määravad selgelt kindlaks käesolevas määruses määratletud ning artikli 2a kohaselt täpsustatud avaliku teenindamise kohustused, mida avaliku teenuse osutaja peab täitma, ning asjaomased territoriaalsed piirkonnad;
b)
kehtestavad enne viisil, mis on objektiivne ja läbipaistev:
i)
näitajad, mille põhjal hüvitis (kui seda makstakse) tuleb arvutada, ja
ii)
ainuõiguste korral nende laadi ja ulatuse selliselt, et välditakse ülekompenseerimist.
[…]“.
7.
Artiklis 6 („Avalike teenuste hüvitamine“) on ette nähtud:
„1.   […] kõik üldeeskirjaga või avaliku teenindamise lepinguga seotud hüvitised [peavad] olema kooskõlas artikliga 4. […]“.
8.
Lisas („Hüvitamisele kohaldatavad eeskirjad artikli 6 lõikes 1 osutatud juhtudel“) on märgitud:
„1.   Vastavalt artikli 5 lõigetele 2, 4, 5 või 6 sõlmitud otselepingutega või üldeeskirjaga seotud hüvitisi peab arvutatama käesolevas lisas sätestatud eeskirjade kohaselt.
2.   Hüvitis ei või ületada summat, mis vastab avaliku teenindamise kohustuse täitmisest tulenevalt avaliku teenuse osutaja kulude ja tulude suhtes avalduvale kogu positiivse või negatiivse finantsmõjuga võrdsele finantsmõjule. Nimetatud mõju hindamiseks võrreldakse avaliku teenindamise kohustuse täitmise olukorda selle olukorraga, mis oleks olnud juhul, kui seda kohustust ei täidetaks. Netofinantsmõju arvutamisel juhindub pädev asutus alljärgnevast skeemist.
[…]
3.   Avaliku teenindamise kohustuse täitmisel võib olla mõju teenusepakkuja võimalikule transpordialasele tegevusele väljaspool kõnealust avaliku teenindamise kohustust/kohustusi. Ülekompenseerimise või puuduliku kompenseerimise vältimiseks tuleb netofinantsmõju arvestamisel võtta arvesse mõõdetavaid finantsmõjusid teenusepakkuja asjaomasele võrgule.
[…]“.
B.
Eesti õigus. Ühistranspordiseadus (
3
)
9.
Paragrahvis 34 on sätestatud:
„Riigisisesel liinil tee-, vee- ja raudteeliikluses on vedaja kohustatud tasuta vedama last, kes ei ole käimasoleva õppeaasta 1. oktoobriks saanud seitsmeaastaseks, samuti last, kelle koolikohustuse täitmise alustamine on edasi lükatud, puudega kuni 16-aastast isikut, sügava puudega 16-aastast ja vanemat isikut, raske nägemispuudega isikut, sügava või raske nägemispuudega isiku saatjat või puudega isikut saatvat juht- või abikoera. Nimetatud kategooriate sõitjate tasuta vedu vedajale ei hüvitata.“
II. Faktilised asjaolud, kohtuvaidlus ja eelotsuse küsimus
10.
Eesti Buss OÜ ja AS Lux Express Estonia – ettevõtjad, kes tegelevad reisijateveoga teeliikluses (
4
) – esitasid 5. juunil 2019 Eesti majandus- ja taristuministrile kahju hüvitamise avalduse summas, mis vastab ÜTS § 34 alusel saamata jäänud piletitulule.
11.
Majandus- ja taristuminister jättis 10. juulil 2019 avalduse rahuldamata, kuna ta leidis, et ÜTS § 34 kohaselt ei ole ettevõtjatel õigust hüvitisele selles paragrahvis nimetatud kategooriatesse kuuluvate sõitjate tasuta veo eest.
12.
Lux Express Estonia esitas 12. augustil 2019 Tallinna Halduskohtule (Eesti) kaebuse esimese võimalusena kahju hüvitise väljamõistmiseks (
5
) ja teise võimalusena rahalise hüvitise väljamõistmiseks kohtu äranägemisel õiglases ulatuses koos viivisega.
13.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib:
–
ÜTS §‑ga 34 on kehtestatud üldeeskiri määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkti l ja artikli 3 lõike 2 tähenduses, kuna selles on teatud reisijatekategooriatele ette nähtud maksimumtariif (tasuta vedu). Selle sätte eesmärk on tagada neile reisijatele odav transport. Ei ole tõenäoline, et ettevõtja pakuks ilma avaliku võimu sekkumiseta reisijatele tasuta vedu;
–
määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikest 2 ja artiklist 4 näib tulenevat, et vedajale tuleb maksta hüvitist, aga sama määruse artikli 4 lõike 1 punkti b alapunktiga i on liikmesriikidele antud pädevus riigisisese õiguse kohaselt välistada hüvitise maksmine;
–
määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõige 3 võimaldab liikmesriikidel jätta määruse kohaldamisalast välja avaliku teenindamise kohustuse täitmise rahalisi hüvitisi käsitlevad üldeeskirjad, millega kehtestatakse maksimumtariifid õpilastele, üliõpilastele, praktikantidele ja liikumispuudega isikutele.
14.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub lisaks selgitada, kas juhul, kui määrus nr 1370/2007 ei ole kohaldatav, võib hüvitamise alus tuleneda mõnest teisest liidu õigusaktist (näiteks Euroopa Liidu põhiõiguste hartast (edaspidi „harta“)) või tuleb vaidlus lahendada üksnes riigisisese õiguse alusel.
15.
Lõpuks, juhul kui vedajale tuleb maksta hüvitist, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi küsimuses, milliste tingimustega peab hüvitise suuruse kindlaksmääramisel arvestama, et hüvitis ei läheks vastuollu liidu riigiabi reeglitega.
16.
Neil asjaoludel esitas Tallinna Halduskohus Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhtumit, kus ärilistel alustel reisijate riigisisest liinivedu tee-, vee- ja raudteeliikluses teostavatele kõikidele eraõiguslikele ettevõtjatele pannakse seadusega ühetaoline kohustus vedada teatud kategooriasse kuuluvaid reisijaid (eelkooliealist last, puudega kuni 16-aastast isikut, sügava puudega 16-aastast ja vanemat isikut, raske nägemispuudega isikut, sügava või raske nägemispuudega isiku saatjat, puudega isikut saatvat juht- või abikoera) tasuta, tuleb käsitleda avaliku teenindamise kohustuse panemisena […] määruse (EÜ) nr 1370/2007 […] artikli 2 punkti e ja artikli 3 lõike 2 tähenduses?
2.
Kui tegemist on avaliku teenindamise kohustusega määruse nr 1370/2007 tähenduses, siis kas liikmesriigil on määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 1 punkti b alapunkti i alusel õigus siseriikliku seadusega välistada vedajale sellise kohustuse täitmise eest hüvitise maksmine?
Kui liikmesriigil on õigus välistada vedajale hüvitise maksmine, siis millistel tingimustel võib seda teha?
3.
Kas määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõige 3 võimaldab jätta määruse kohaldamisalast välja ka sellised üldeeskirjad, mis on suunatud teistele reisijatekategooriatele ette nähtud maksimumtariifide kehtestamisele kui viidatud normis nimetatud?
Kas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 järgne Euroopa Komisjoni teavitamise kohustus on ka juhul, kui maksimumtariife kehtestavad üldeeskirjad ei näe ette vedajale hüvitise maksmist?
4.
Kui praegusele juhtumile ei kohaldu määrus nr 1370/2007, siis kas hüvitise väljamõistmiseks võib tulla alus mõnest teisest Euroopa Liidu õigusaktist (näiteks Euroopa Liidu põhiõiguste hartast)?
5.
Millistele tingimustele peab vedaja kasuks väljamõistetav hüvitis vastama, et see oleks kooskõlas riigiabi reeglitega?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
17.
Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtus 18. novembril 2020.
18.
Lux Express Estonia, Eesti valitsus ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad.
19.
Kohtuistungi korraldamist ei peetud vajalikuks.
IV. Õiguslik hinnang
A.
Esimene eelotsuse küsimus
20.
Eesti Vabariigis reguleerib ühistranspordi korraldust ÜTS. Selle kohaldamisalasse kuulub teeliikluses teostatav reisijatevedu, mis võib toimuda liiniveo, juhuveo ja taksoveona.
21.
Avalikku bussiliinivedu teostatakse kas avaliku teenindamise lepingu alusel teostatava veona või kommertsliiniveona. (
6
)
22.
Kommertsliiniveo hinna kehtestab vedaja. Avaliku teenindamise lepingu alusel teostatava liiniveo sõidukilomeetri kõrgeima hinna või kõrgeima piletihinna kehtestab pädev asutus.
23.
ÜTS § 34 kohustab riigisisese liiniveo teenuse osutajat vedama teatud kategooriatesse kuuluvaid reisijaid – näiteks eelkooliealisi lapsi ja puudega isikuid – tasuta, nagu on kirjeldatud eespool (
7
). Teenuseosutaja ei saa nende reisijate tasuta vedamise eest mingit hüvitist.
24.
Esimese eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas Eesti õigusnormidega kehtestatud tasuta vedamise kohustus on hõlmatud avaliku teenindamise kohustuse mõistega määruse nr 1370/2007 tähenduses.
25.
„Avaliku teenindamise kohustus“ on määruse nr 1370/2007 tähenduses „pädeva asutuse määratletud või kindlaksmääratud nõue üldist huvi pakkuva avaliku reisijateveoteenuse osutamise tagamiseks, mida teenusepakkuja oma majanduslikest huvidest lähtuvalt ilma hüvituseta ei osutaks, või ei osutaks samas mahus või samadel tingimustel“. (
8
)
26.
Avaliku teenindamise kohustuste kehtestamine on pädevate asutuste viis sekkuda reisijateveo valdkonda, mis juba määrusega nr 1370/2007 on kvalifitseeritud üldist majandushuvi pakkuvaks teenuseks (artikli 2 punkt a). Seeläbi soovitakse „[…] tagada üldhuviteenuste osutamine, mis oleksid muuhulgas mitmekesisemad, turvalisemad, parema kvaliteediga või odavamad kui üksnes turuseaduste poolt reguleeritud teenused“. (
9
)
27.
Avaliku teenindamise kohustuse kehtestamiseks võimaldab määrus nr 1370/2007 kasutada kahte liiki õiguslikke vahendeid: avaliku teenindamise lepinguid ja üldeeskirju. (
10
)
28.
Üks avaliku teenindamise kohustustest, mida on määruses nr 1370/2007 näitena nimetatud, on just selline, „mille eesmärgiks on maksimumtariifide kehtestamine […] teatavatele reisijatekategooriatele“ üldeeskirjadega (määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõige 2).
29.
Eesti valitsus möönab, et ÜTS §‑ga 34 (
11
) on kommertsvedajatele pandud vaidlusalune kohustus eesmärgiga „soodustada väikelastega perede ning puudega isikute võimalusi ühistransporti kasutada, muutes selle nende jaoks […] soodsamaks ja kättesaadavamaks“. (
12
)
30.
Nendest Eesti valitsuse kinnitustest nähtub üheselt, et kommertsbussiliinidel teatud sotsiaalsetele gruppidele „nulltariifi“ kehtestamisega taotletakse üldistes huvides olevat eesmärki vastavalt sotsiaalsetele kriteeriumidele.
31.
Teenusepakkuja, keda huvitab üksnes kasu saamine oma äritegevusest, ei kataks sellist sotsiaalset huvi tasuta. Teenuse tasuta osutamine on turuloogikale võõras ja seetõttu muudab seadus tasuta vedamise kohustuse avaliku teenindamise kohustuseks, mis tuleb täita (käesoleval juhul kehtestatud „üldeeskirjaga“).
32.
ÜTS § 34 peegeldab seega tõelist avaliku teenindamise kohustust, mis lasub riigisisese liiniveo teenuse osutajatel ja mis seisneb teatud kategooriatesse kuuluvate reisijate tasuta vedamises. (
13
)
33.
Kuna ÜTS viib tariifide piiramise äärmuseni (suurus on „null“), pannakse selle tulemusel üldeeskirjaga vedajatele tõeline avaliku teenindamise kohustus, mille eesmärk on soodustada „teatud reisijatekategooriaid“.
34.
Eraldi küsimus on see, kas määruse nr 1370/2007 kohaselt peab selle kohustusega kaasnema vedajale hüvitise maksmine (
14
), ning seda teemat käsitleb teine eelotsuse küsimus.
B.
Teine eelotsuse küsimus
35.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab õigesti, et kui ÜTSiga on kehtestatud avaliku teenindamise kohustus määruse nr 1370/2007 tähenduses, tuleb vastavalt selle määruse artikli 3 lõikele 2 ja artiklile 4 seda kohustust täitvale vedajale üldjuhul hüvitist maksta.
36.
Sellegipoolest on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlus, kas liikmesriik võib määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 1 punkti b alapunkti i alusel riigisisese seadusega vältida vedajale hüvitise maksmist, ning kui jah, siis millistel tingimustel.
37.
Selle eelotsuse küsimuse analüüsimisel tuleb esimesena käsitleda hüvitisega seonduvat ja teisena selle võimalikku välistamist määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 1 punkti b alapunkti i alusel.
1. Vastutasu avaliku teenindamise kohustuste eest
38.
Määrusega nr 1370/2007 on kehtestatud vastutasu (
15
) puudutatud ettevõtjatel lasuvate avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest. Veoettevõtjal, kes täidab neid kohustusi, on õigus kas hüvitisele (
16
) või ainuõiguse saamisele. (
17
)
39.
Mõiste „avaliku teenindamise hüvitis“ seob eelise – mis on eelkõige rahaline – avaliku teenindamise kohustuse täitmisega, mis seisneb ärihuvita teenuste osutamises.
40.
Määruse nr 1370/2007 eelkäijad kasutasid sama lähenemisviisi, mida võiks nimetada „tasustavaks“:
–
nõukogu otsuse 65/271/EMÜ (
18
) artikli 6 kohaselt tuli maksta hüvitist finantskohustuste eest, mis tekkisid ühe või mitme teatava kategooria isikute huvides kehtestatud reisijateveohindade ja -tingimuste tõttu;
–
määruse (EMÜ) nr 1191/69 (
19
) artikli 1 lõikes 4 ja artiklis 9 oli ette nähtud sama säte. Artikli 1 lõikes 4 oli sätestatud, et „[f]inantskohustused, mis lasuvad vedajatel lõikes 2 nimetatud kohustuste säilitamise või lõikes 3 nimetatud veohindade ja -tingimuste kehtestamise tõttu [liikmesriigi poolt ühe või mitme sotsiaalse kategooria huvides], hüvitatakse käesolevas määruses ettenähtud korras“; (
20
)
–
määruse nr 1191/69 kohaselt oli tariifikohustus, mille kulu tuli vedajale hüvitada, kohustus, mis vastas kahele tingimusele, st sellega viidi sisse „erilised“ tariifisätted, mis olid mõeldud teatud kategooriatesse kuuluvatele reisijatele, ja see oli vastuolus ettevõtja ärihuvidega. (
21
)
41.
Põhimõte, mille kohaselt hüvitatakse avaliku teenindamise kohustustest tulenev koormus, väljendub nüüd määruse nr 1370/2007 mitmesugustes sätetes:
–
artikli 3 lõikes 2 on imperatiivses sõnastuses sätestatud, et „pädev asutus [hüvitab]“ avaliku teenindamise kohustused, mille avalik võim on ühepoolselt kehtestanud;
–
artikli 1 lõike 1 teine lõik on samamoodi sõnaselge, kui see viitab „tingimus[tele], mille kohaselt pädevad asutused hüvitavad transpordiettevõtjale, kellele nad avaliku teenindamise kohustuseks teevad […], sellega kaasnevad kulud […]“;
–
lisas hüvitamisele kohaldatavate eeskirjade kohta on punktis 3 arvesse võetud mõõdetavaid finantsmõjusid teenusepakkuja võrgule „puuduliku kompenseerimise vältimiseks“;
–
uue artikli 2a lõikes 2 (
22
) on viidatud „avaliku teenindamise kohustuste kirjeldustele ja avaliku teenindamise kohustuste netofinantsmõju hüvitamisele“.
42.
Sellega tagatakse, et kui avaliku teenindamise kohustused on kulukad, ei kahjusta need majanduslikult teenusepakkujaid, kes peavad neid täitma: neile kas – ma kordan – hüvitatakse kohustuste tõttu tekkinud kulud või antakse ainuõigused.
43.
Määruses nr 1370/2007 ei ole seega ette nähtud, et kulusid, mis kaasnevad avaliku teenindamise kohustustega, mis on kehtestatud teatud reisijatekategooriate huvides, peavad kandma ainult veoettevõtjad (mis juhul on tõenäoline, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ükski neist ei nõustu osutama teenust, millel iseenesest puudub ärihuvi).
44.
Kokkuvõttes peab nende kohustustega, mis võivad kajastuda avaliku teenindamise lepingus või – nagu käesoleval juhul – üldeeskirjas, kaasnema sobiv rahaline hüvitis või ainuõiguse andmine.
45.
On oluline täpsustada, et hindu puudutavad üldeeskirjad, nagu need, mis on käesoleval juhul vaidlustatud, ei ole samalaadsed nagu reisijate ohutuse, keskkonna- ja töökaitse või veoteenuste kvaliteedi nõuded. (
23
) Viimati nimetatud nõuete täitmine, kuivõrd need määravad kindlaks regulatiivse – mitte hindu puudutava – raamistiku, milles tegevus toimub, ei anna õigust hüvitisele.
2. Kas vastutasu välistamine on võimalik?
46.
Määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 1 punkti b alapunktis i on viidatud „näitaja[tele], mille põhjal hüvitis (kui seda makstakse (
24
)) tuleb arvutada“.
47.
Seda alapunkti, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus palub tõlgendada, ei tohi mõista nii, nagu annaks see liikmesriikidele õiguse otsustada, kas hüvitist maksta või mitte. See peegeldab pigem võimalust, et kui määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõike 1 alusel sõlmitakse avaliku teenindamise leping, siis „pädev asutus otsustab valitud teenusepakkujale anda […] ainuõiguse“ alternatiivina rahalisele hüvitisele.
48.
Kui vastavalt artikli 3 lõikele 1 tuleb kohustuslik vastutasu „avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest“ vormistada avaliku teenindamise lepingus, (
25
) ei ole see nii, kui maksimumtariifide kehtestamises seisnev kohustus on kehtestatud „üldeeskirjadega“ (määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõige 2).
49.
Viimati nimetatud olukorra kohta (mis on käesoleval juhul kõne all) olen juba märkinud, et vastavalt määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikele 2 „hüvitab pädev asutus avaliku teenuse osutajatele üldeeskirjadega kehtestatud tariifikohustuste täitmisest tulenevate kulude ja tulude positiivse või negatiivse finantsmõju sellisel viisil, mis väldib ülekompenseerimist“.
50.
Võiks vastu väita, et kuna avaliku teenindamise kohustus mõjutab kõiki vedajaid võrdselt, ei ole põhjust seda hüvitada, kuna see ei tekita ühtedele võrreldes teistega ebasoodsat konkurentsiolukorda.
51.
Ma ei leia siiski, et määrus nr 1370/2007 sellist seisukohta toetab.
52.
Euroopa Kohus on leidnud, et praegu kehtivale määrusele eelnenud määrus nr 1191/69 lubas „liikmesriikidel panna avaliku teenindamise kohustuse riigi osalusega ettevõtjale, kes osutab teatud omavalitsusüksuses ühistransporditeenust, ning et see [nägi] ette sellest kohustusest tulenevate finantskohustustega seotud hüvituse, mille suurus määratakse kindlaks vastavalt nimetatud määruse sätetele“. (
26
)
53.
Määrusega nr 1370/2007 on kehtestatud samaväärne alus selle seisukoha säilitamiseks. Asjaolu, et kohtuotsuse Antrop aluseks olnud kohtuasjas oli teenusepakkuja riigi osalusega ettevõtja ja käesolevas asjas on see eraettevõtja, ei tekita takistusi. (
27
) Vastupidi, koormava avaliku teenindamise kohustuse panemine äritegevusega tegelevatele eraõiguslikele üksustele, kes jäetakse ilma osast oma tasust, mis on omane nende tegevusele (
28
), annab põhjust kehtestada hüvitised, et tasakaalustada negatiivsed tagajärjed, mis võivad mõjutada tema konkurentsivõimet turul.
54.
Vastab tõele, et määrusega nr 1370/2007 soovitakse tagada, et ei toimuks ülekompenseerimist, mis kujutaks endast riigiabi, millele viitan allpool. Seetõttu on selles ette nähtud rida mehhanisme hüvitise piiramiseks (
29
), kuid see ei luba selliste avaliku teenindamise kohustuste kehtestamist ilma hüvitiseta, nagu on kõne all käesolevas asjas.
55.
Euroopa Kohus on käsitlenud hüvitiste suurust ja nende kooskõla riigiabi reguleerivate õigusnormidega. (
30
) Kui ma ei eksi, siis Euroopa Kohus ei ole võtnud seisukohta selliste riigisiseste õigusnormide suhtes, mis on käesolevas asjas kõne all ja mis reisijateveo sektoris lihtsalt välistavad hüvitise maksmise avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest.
56.
Kohtuotsuses Altmark (
31
) analüüsis Euroopa Kohus teatud selliste avalik-õiguslike toetuste õiguspärasust, mille eesmärk oli võimaldada liiniveo teostamist. Selle kindlakstegemisel, kas need toetused kuulusid ELTL artikli 107 kohaldamisalasse, tuli hinnata, kas need olid käsitatavad „hüvitisena, mida makstakse kui tasu abi saanud ettevõtja poolt avaliku teenindamise kohustuse täitmisel osutatud teenuse eest“. (
32
)
57.
Kohtuotsus Altmark eeldas seega, et ettevõtjal, kellele on tehtud ülesandeks selgelt määratletud avaliku teenindamise kohustuste täitmine, on õigus vastutasule (kulude katmisele), mille suurus ei või ületada taset, mis on vajalik avaliku teenindamise kohustuste täitmisega kaasnevate kulude täielikuks või osaliseks katmiseks. (
33
)
58.
Nii kinnitas kohtuotsus Altmark üldpõhimõtet (mille kohaselt makstakse vedajale hüvitist avaliku teenindamise kohustuse täitmise eest, mis on tema jaoks koormav) ning samas tõi esile nõuded, mis peavad olema täidetud „selleks, et niisugust hüvitist ei saaks konkreetsel juhul kvalifitseerida riigiabiks“. (
34
)
59.
Käesoleva kohtuasja eripära seisneb selles – nagu juba märkisin –, et riigisisese seadusega on hüvitise maksmine välistatud. Selles kontekstis on vaidluse all see, kas teenuseosutaja saab määruse nr 1370/2007 alusel liikmesriigi ametiasutustelt hüvitist nõuda.
60.
Minu hinnangul on õigus saada reisijatele teenuste osutamise eest hüvitist lahutamatult seotud äritegevusega teeliikluses toimuva reisijateveo sektoris, kui veoettevõtjal ei ole muud tulu peale piletitulu. (
35
) Tasu nende teenuste eest peavad maksma kas reisijad või ametiasutused, kes kohustavad neid seda teenust tasuta osutama.
61.
Pealegi ei puuduta kehtestatud piirang mitte „selliseid pelgalt kaubanduslikke huvisid või võimalusi, mille muutlikkus on majandustegevusele omane, vaid [see kehtib varalise väärtusega õiguste suhtes, mis õigussüsteemis loovad omandatud õigusliku seisundi, mis võimaldab nende õiguste omajal neid sõltumatult enda kasuks teostada]“. (
36
)
62.
Järelikult ei võimalda määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 1 punkti b alapunkt i vältida sobiva hüvitise maksmist sellises olukorras, nagu on kõne all käesoleval juhul.
C.
Kolmas eelotsuse küsimus
63.
Kolmanda eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõige 3 annab alust jätta määruse kohaldamisalast välja üldeeskirjad, millega on kehtestatud maksimumtariifid reisijatekategooriatele, mis erinevad nendest, mida on nimetatud selles sättes. (
37
)
64.
Vastavalt määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikele 3 võivad liikmesriigid selle kohaldamisalast välja jätta „avaliku teenindamise kohustuste täitmise rahalisi hüvitisi käsitlevad üldeeskirjad, millega kehtestatakse maksimumtariifid õpilastele, üliõpilastele, praktikantidele ja liikumispuudega isikutele“.
65.
Sellise võimaluse eeltingimus on see, et liikmesriik teatab komisjonile nendest üldeeskirjadest, andes „täielikku teavet meetme ja eelkõige arvutamismeetodi üksikasjade kohta“.
66.
Varasemates õigusnormides, mis sisaldusid määruses nr 1191/69, (
38
) oli ka analoogne võimalus, mis oli kohaldatav ettevõtjatele, kelle tegevus piirdus linna‑, lähi‑ või piirkondlike liinivedude teostamisega.
67.
Nagu ka teistes kohtuasjades, mida Euroopa Kohus on juba analüüsinud, (
39
) ei ole määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõike 3 tingimused ka käesoleval juhul täidetud, kui lähtuda eelotsusetaotluses esitatud teabest ja eelotsusemenetlusse astunud isikute seisukohtadest.
68.
Selles teabes ja nendes seisukohtades ei viita miski sellele, et Eesti Vabariik oleks avaldanud soovi jätta oma üldeeskirjad (teatud kategooriatesse kuuluvatele isikutele ette nähtud maksimumtariifide kohta) määruse nr 1370/2007 kohaldamisalast välja või oleks neist komisjonile teatanud.
69.
Neil asjaoludel on kolmas eelotsuse küsimus pigem hüpoteetiline (ja seetõttu vastuvõetamatu), kuna vaidluses ei esine faktilist olukorda, mida määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõike 3 kohaldamine eeldab.
70.
Igal juhul ei luba üldeeskirjade määruse nr 1370/2007 kohaldamisalast väljajätmise võimalus liikmesriikidel eirata nõudeid, mis tulenevad muudest liidu õiguse normidest ja põhimõtetest. Ma ei pea vajalikuks sellel küsimusel pikemalt peatuda, sest nagu ma juba märkisin, ei ole Eesti Vabariik seda võimalust kasutanud.
D.
Neljas eelotsuse küsimus
71.
Neljas eelotsuse küsimus on esitatud juhuks, „kui praegusele juhtumile ei kohaldu määrus nr 1370/2007“. Sellisel juhul palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas hüvitise väljamõistmiseks võib tulla alus mõnest teisest liidu õigusaktist, näiteks hartast.
72.
Vastus sellele küsimusele ei ole vajalik, kuna määrus nr 1370/2007 on vaidlusele kohaldatav ja selles kajastub kord, mis on kohaldatav üldeeskirjadega kehtestatud avaliku teenindamise kohustustele omaste hüvitiste suhtes.
73.
Seega ei ole vaja viidata hartale, et leida õiguslik alus käesolevas kohtuasjas vaidluse all olevatele hüvitistele.
74.
Hartat võib kasutada tõlgendusvahendina, sest nagu Eesti valitsus möönab, toob ÜTS § 34 kaasa vedajate põhiõiguste piiramise. Nimetatud valitsus kordab veel kord (
40
), et see paragrahv ei piira ettevõtlusvabadust (
41
) ja õigust omandile ülemäära, ning tunnistab seega, et piirang esineb.
75.
Põhiõiguste piirangud võivad olla lubatud, kui need vastavad harta artikli 52 lõikes 1 sätestatule. (
42
) Sektorite puhul, kus liit teostab oma pädevust, nagu teeliikluses toimuv reisijateveo valdkond, määrab põhiõiguse tunnustamise ja lubatavate piirangute (mis põhinevad üldistes huvides olevatel õiguspärastel eesmärkidel) vahelise tasakaalu vastavalt sellele harta artiklile kindlaks liidu seadusandja. (
43
)
76.
Mis puudutab teeliikluses toimuva reisijateveo sektoris avaliku teenindamise kohustuste eest makstavaid hüvitisi, siis on tasakaal saavutatud määruse nr 1370/2007 sätete abil.
E.
Viies eelotsuse küsimus
77.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub selgitada, „millistele tingimustele peab vedaja kasuks väljamõistetav hüvitis vastama, et see oleks kooskõlas riigiabi reeglitega“.
78.
Selliselt sõnastatud küsimus sarnaneb pigem arvamuse küsimise kui tõelise eelotsuse küsimusega, millega palutaks tõlgendada vaidlust mõjutavaid konkreetseid liidu õigusnorme.
79.
Vastus peab vältimatult olema sama abstraktne ja piirduma üksnes järgmise esiletoomisega:
–
ELTL artiklist 93, mis kuulub VI jaotisse („Transport“), nähtub, et „[t]oetused ei ole vastuolus aluslepingutega, kui need […] kujutavad endast avalike teenuste hulka kuuluvate teatud kohustuste täitmise kulude katmist“;
–
määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikes 2 on ette nähtud, et pädev asutus „hüvitab […] avaliku teenuse osutajatele üldeeskirjadega kehtestatud tariifikohustuste täitmisest tulenevate kulude ja tulude positiivse või negatiivse finantsmõju sellisel viisil, mis väldib ülekompenseerimist“;
–
hüvitis peab vastama määruse nr 1370/2007 artiklites 4 ja 6 ning lisas sätestatule. Lisa sisaldab õigusnorme, mis on kohaldatavad hüvitisele artikli 6 lõikes 1 nimetatud juhtudel (üldeeskirjadega kehtestatud avaliku teenindamise kohustused), mistõttu ei toimuks ülekompenseerimist; (
44
)
–
niivõrd, kuivõrd hüvitist üldeeskirjadega kehtestatud tariifikohustuste täitmise eest makstakse kooskõlas määrusega nr 1370/2007, on see siseturuga kokkusobiv ja vabastatud kohustusest komisjoni enne teavitada; (
45
)
–
üksnes juhul, kui tegemist on ülekompenseerimisega vastavalt arvutusparameetritele, mis on ette nähtud eespool viidatud sätetes, võib hüvitis endast kujutada riigiabi, millest liikmesriik peab komisjonile ELTL artikli 108 kohaselt teatama; (
46
)
–
lõpuks tuleb arvesse võtta kriteeriume, mille Euroopa Kohus töötas välja kohtuotsuses Altmark (
47
), et tuvastada, millal esineb riigiabi ELTL artikli 107 tähenduses. Riigiabi tuleb mõista sellisena, et see annab eelise, mitte ei ole üksnes hüvitis. „Riigiabi“ ELTL artikli 107 tähenduses ei ole sama nagu abi, millega üksnes hüvitatakse avaliku teenindamise kohustuste täitmine. (
48
)
80.
Nende kriteeriumide kohaldamine vaidluse suhtes ületab liidu õiguse tõlgendamise ülesannet, mis on ELTL artikliga 267 Euroopa Kohtule pandud. Seetõttu peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas kõnealusel juhul peaks hüvitise suurus lähtuma veoettevõtjal saamata jäänud tulust (lucrum cessans), arvutatuna pileti tavahinna alusel, või muudest parameetritest, mida kohus peab sobivaks. Määruse nr 1370/2007 lisa sätted, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma taotluse lõpuosas viitab, annavad talle selle ülesande täitmiseks juhiseid.
V. Ettepanek
81.
Eespool toodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tallinna Halduskohtule järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määruse nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70, artikli 2 punkti e ja artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et üldeeskiri, mis paneb kõigile teeliikluses reisijate liinivedu teostavatele ettevõtjatele kohustuse vedada teatud kategooriatesse kuuluvaid reisijaid tasuta, kujutab endast avaliku teenindamise kohustust.
2.
Määruse nr 1370/2007 artikli 4 lõike 1 punkti b alapunkt i ei võimalda riigisisese seadusega vältida sellise avaliku teenindamise kohustuse eest vedajale hüvitise maksmist.
3.
Vastavalt määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikele 3 võib liikmesriik määruse kohaldamisalast välja jätta avaliku teenindamise kohustuste täitmise rahalisi hüvitisi käsitlevad üldeeskirjad, millega kehtestatakse maksimumtariifid teatud kategooriatesse kuuluvatele reisijatele, tingimusel et ta teatab nendest eeskirjadest komisjonile ja esitab meetme kohta täieliku teabe.
4.
Hüvitis, mis kuulub tasumisele avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest, peab vastama määruse nr 1370/2007 artiklites 4 ja 6 ning lisas sätestatule. Kui hüvitist üldeeskirjadega kehtestatud tariifikohustuste täitmise eest makstakse kooskõlas määrusega nr 1370/2007, ei käsitata seda riigiabina ning see on siseturuga kokkusobiv ja sellest ei tule komisjoni enne teavitada.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määrus, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70 (ELT 2007, L 315, lk 1).
(
3
)	Ühistranspordiseadus (RT I, 23.3.2015, 2) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (RT I, 30.6.2020, 24). Edaspidi „ÜTS“.
(
4
)	Neil ettevõtjatel oli alates 2013. aasta augustist ja 2015. aasta märtsist reisijateveo teenuse osutamiseks ühenduse tegevusluba, mille alusel nad osutasid Eesti territooriumil kommertsliinivedu bussiga maanteel. Pärast nende ühinemist 29. juulil 2019 jätkas tegevust Lux Express Estonia.
(
5
)	Pärast kaebuse esitamist muudeti nõude suurust seoses selle ajalise ulatusega ning lõpuks hõlmas see ajavahemikku 1. jaanuarist 2016 kuni 31. jaanuarini 2020.
(
6
)	Eesti valitsus märgib (tema seisukohtade punktid 7 ja 9), et kui liinivedusid teostavad eraõiguslikud ettevõtjad oma vaba otsuse alusel, kannavad nad ise oma äririski ja valivad neid huvitava marsruudi ning taotlevad liiniveo teostamiseks liiniluba. Kui teatud liinide vastu esineb tarbijate huvi, kuid need liinid ei ole kommertsvedajatele majanduslikult huvipakkuvad, paneb pädev asutus avaliku teenindamise kohustuse avaliku teenindamise lepingu alusel. Lepingu sõlmimiseks korraldatakse üldjuhul avalik hange ning lepingus määratakse kindlaks liiniveo tingimused ja vastav toetus.
(
7
)	Käesoleva ettepaneku punkt 9.
(
8
)	Määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkt e. Määruse põhjendus 5 on sarnase sõnastusega: „mitmete üldise huvi seisukohalt vajalike riigisiseste reisijateveoteenuste osutamine [ei paku] majanduslikku huvi. Liikmesriikide pädevad asutused peavad suutma tagada selliste teenuste osutamise. Avalike reisijateveoteenuste osutamise tagamiseks saavad nad kasutada järgmisi mehhanisme: avaliku teenuse osutajatele ainuõiguste andmine, avaliku teenuse osutajatele rahalise hüvitise eraldamine ja kõikidele teenusepakkujatele kohaldatavate üldeeskirjade määratlemine avaliku transporditeenuse osutamise kohta“.
(
9
)	Määruse nr 1370/2007 artikli 1 lõige 1.
(
10
)	Millest esimene on määratletud määruse nr 1370/2007 artikli 2 punktis i ja teine punktis l. Avaliku teenindamise leping kajastab „kokkulepet pädeva asutuse ja avaliku teenuse osutaja vahel“. Üldeeskiri on „meede, mida kohaldatakse diskrimineerimata kõikidele samalaadsetele reisijateveoteenustele […] konkreetses territoriaalses piirkonnas“.
(
11
)	Eesti seadusandja kvalifitseerumine määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkti b tähenduses pädevaks asutuseks on väljaspool kahtlust.
(
12
)	Eesti valitsuse seisukohad, punkt 11. Selle valitsuse sõnul väljendub ÜTSis „Eesti põhiseaduses kokku lepitud ühiskonna eriline hool väikelastega perede ja puudega isikute suhtes ning sel eesmärgil põhiõiguste piiramist tuleb pidada legitiimseks. Seadusandjal on sotsiaalpoliitilistel eesmärkidel põhiõiguste piiramisel avar kaalumisruum“. Ta möönab nende õiguste piiramist korduvalt: nii oma seisukohtade punktis 11 (kaks korda) kui ka punktides 12, 22, 49 ja 50.
(
13
)	14. oktoobri 2021. aasta kohtuotsuses Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847) kvalifitseeris Euroopa Kohus avaliku teenindamise kohustuseks (Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivi 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ (ELT 2009, L 211, lk 55) artikli 3 lõike 2 tähenduses) sarnaste tunnustega kohustuse, st elektrit turustavate ettevõtjate kohustuse tarnida kaitsetumatele tarbijatele elektrit soodustariifiga.
(
14
)	14. oktoobri 2021. aasta kohtuotsuses Viesgo Infraestructuras Energéticas (C‑683/19, EU:C:2021:847) leidis Euroopa Kohus, et direktiiviga 2009/72 ei ole vastuolus „see, kui teatavatele kaitsetumatele tarbijatele soodustariifiga elektritarnes seisneva avaliku teenuse osutamise kohustuse rahastamiskord kehtestatakse […] ilma et oleks ette nähtud hüvitavat meedet“ (punkt 61).
(
15
)	Määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikes 1 on konkreetselt viidatud vastutasule „avaliku teenindamise kohustuste täitmise eest“.
(
16
)	Määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkti g kohaselt on hüvitis „mistahes eelis, eelkõige rahaline, mida pädev asutus riiklikest vahenditest otseselt või kaudselt eraldab avaliku teenindamise kohustuse täitmise perioodi jooksul või selle perioodiga seoses“.
(
17
)	Määruse nr 1370/2007 artikli 2 punkti f kohaselt on see „õigus, millega antakse ühele avaliku teenuse osutajale õigus teatud avalike reisijateveoteenuste osutamiseks teataval liinil, teatavas võrgus või teatavas piirkonnas, välistades sealjuures mis tahes teise võimaliku teenusepakkuja“.
(
18
)	13. mai 1965. aasta otsus teatavate raudtee‑, maantee‑ ja siseveetranspordi valdkonnas konkurentsi mõjutavate sätete ühtlustamise kohta (EÜT 1965, L 88, lk 1500).
(
19
)	Nõukogu 26. juuni 1969. aasta määrus raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (EÜT 1969, L 156, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 19).
(
20
)	Kuigi reformi käigus, mis viidi läbi nõukogu 20. juuni 1991. aasta määrusega (EMÜ) nr 1893/91, millega muudetakse määrust nr 1191/69 (EÜT 1991, L 169, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 314), määruse nr 1191/69 artikli 1 lõige 4 kustutati, jäeti artikkel 9 jõusse, mis tähendas, et säilis hüvitis seoses finantskohustustega, mis tekivad ettevõtjatele ühe või mitme teatava kategooria isikute huvides kehtestatud reisijateveohindade ja -tingimuste tõttu.
(
21
)	Hüvitamiskohustus ei laienenud seega „hinnapoliitika üldmeetmete[le]“ ega „veohindade ja ‑tingimustega üldiselt seotud meetmete[le], mille eesmärk on transpordituru või selle osa korraldamine“. Vt 27. novembri 1973. aasta kohtuotsus Nederlandse Spoorwegen (36/73, EU:C:1973:130), punktid 11–13.
(
22
)	Muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. detsembri 2016. aasta määrusega (EL) 2016/2338 (ELT 2016, L 354, lk 22).
(
23
)	Nendele viitab määruse nr 1370/2007 põhjendus 17.
(
24
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
25
)	Vt komisjoni teatis tõlgendamissuuniste kohta seoses määrusega (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel (ELT 2014, C 92, lk 1) (edaspidi „komisjoni teatis“), punkti 2.2.3 teine lõik.
(
26
)	7. mai 2009. aasta kohtuotsus Antrop jt (C‑504/07, EU:C:2009:290; edaspidi „kohtuotsus Antrop“), punkt 21.
(
27
)	Määruse nr 1370/2007 põhjendusest 12 nähtub, et „[ü]henduse õiguse seisukohalt ei ole oluline, kas neid avalikke reisijateveoteenuseid osutavad riiklikud või eraettevõtjad“.
(
28
)	Eesti valitsus ja Lux Express Estonia ei ole meetme tegelikule majanduslikule mõjule antava hinnangu suhtes ühel meelel. Eesti valitsuse arvates on see mõju „vähene“ (tema seisukohtade punkt 15), samas kui ettevõtja hinnangul koormab see märkimisväärselt tema käibe mahtu.
(
29
)	Artikkel 4, artikkel 6 ja lisa.
(
30
)	Kohtuotsus Antrop, punkt 23: „EÜ artikkel 73 kehtestab transpordi valdkonnas riigiabi üldsätetele kohaldatava erandi, sätestades, et toetused, kui need vastavad transpordi koordineerimise vajadusele või kujutavad endast avalike teenuste hulka kuuluvate teatud kohustuste täitmise kulude katmist, ei ole asutamislepinguga vastuolus“.
(
31
)	24. juuli 2003. aasta kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415; edaspidi „kohtuotsus Altmark“).
(
32
)	Ibidem, punkt 87.
(
33
)	Kohtuotsusest Altmark tulenevad nõuded näivad olnud ajendiks määruse nr 1370/2007 teatud sätete koostamisele.
(
34
)	Kohtuotsus Altmark, punkt 88.
(
35
)	Lux Express Estonia rõhutab (tema seisukohtade punkt 3), et tema ainus tuluallikas on piletimüük, kuna ta ei saa riigilt toetust. Ta lisab (tema seisukohtade punkt 28), et samuti ei saa ta muid hüvitisi, nagu ainuõigused.
(
36
)	3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. komisjon (C‑398/13 P, EU:C:2015:535), punkt 60. Nagu juba märkisin, on eraldi küsimus see, kuidas selle õiguse mahtu igal üksikjuhul kindlaks teha. Teatud kohustustel (näiteks sellel, mis puudutab väikelapsi, kes ei vaja istekohta) ei pruugi olla negatiivseid tagajärgi ettevõtja varalisele olukorrale.
(
37
)	Määruse nr 1370/2007 artikli 3 lõikes 3 sätestatud loetelu (õpilased, üliõpilased, praktikandid ja liikumispuudega isikud) võiks analoogia alusel hõlmata ÜTS §‑s 34 nimetatud kategooriaid. Viimati nimetatud säte viitab eelkooliealistele lastele ning nii alaealistele kui ka täisealistele puudega isikutele. Nagu Eesti valitsus märgib (tema seisukohtade punkt 41), peaksid ka üldeeskirjad, millega kehtestatakse maksimumtariifid artikli 3 lõikes 3 nimetatud isikutega sarnastele reisijatekategooriatele, kuuluma selle sätte kohaldamisalasse samadel üldisest huvist lähtuvatel põhjustel.
(
38
)	Artikli 1 lõike 1 teine lõik määrusega nr 1893/91 muudetud redaktsioonis.
(
39
)	3. aprilli 2014. aasta kohtuotsus CTP (C‑516/12–C‑518/12, EU:C:2014:220), punkt 20: „miski [ei viita] Euroopa Kohtule esitatud toimikus sellele, et Itaalia Vabariik on kasutanud määruse nr 1191/69 artikli 1 lõike 1 teises lõigus sätestatud võimalust jätta selle määruse reguleerimisalast välja ettevõtjad, kelle tegevus piirdub ainult linna- ja linnalähiliinide või piirkondlike liinide teenindamisega. Järelikult on selle määruse sätted põhikohtuasjade suhtes täiel määral kohaldatavad ja eelotsuse küsimust tuleb analüüsida nendest sätetest lähtudes“. Vt ka kohtuotsus Antrop, punkt 17.
(
40
)	Vt käesoleva ettepaneku 12. joonealune märkus.
(
41
)	Kui panna vedajale „koormus, mis võib mõjutada tema majandustegevust“, riivatakse õigust ettevõtlusvabadusele, mida kaitseb harta artikkel 16 (vt 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689), punkt 82), ning samas ka õigust omandile.
(
42
)	21. mai 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (kasutusvaldus põllumajandusmaale) (C‑235/17, EU:C:2019:432), punkt 88: „harta [artikli 52 lõike 1] kohaselt võib hartas tunnustatud õiguste teostamisele piiranguid seada tingimusel, et piirangud nähakse ette seadusega, need arvestavad nimetatud õiguste olemust ning on proportsionaalsuse põhimõtet järgides vajalikud ja vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldise huvi eesmärkidele või vajadusele kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi“.
(
43
)	Ilma et see muidugi piiraks kontrolli, mida Euroopa Kohus teostab liidu teiseste õigusnormide õiguspärasuse üle.
(
44
)	Hüvitis ei või teenuseosutajat asetada soodsamasse olukorda võrreldes tema konkurentidega turul. Seetõttu on määruse nr 1370/2007 lisa punktis 2 ette nähtud, et finantsmõju hindamiseks „võrreldakse avaliku teenindamise kohustuse täitmise olukorda selle olukorraga, mis oleks olnud juhul, kui seda kohustust ei täidetaks“. Kui netofinantsmõju piiri ületatakse, on seda ületav osa käsitatav riigiabina.
(
45
)	Komisjoni teatis, punkt 2.4.1: „Kui hüvitiste maksmine avaliku reisijateveoteenuse osutamise eest raudteel ja maanteel toimub kooskõlas määrusega (EÜ) nr 1370/2007, loetakse hüvitised siseturuga kokkusobivaks ning kõnealuse määruse artikli 9 lõike 1 kohaselt on hüvitised vabastatud EL toimimise lepingu artikli 108 lõikega 3 sätestatud eelneva teatamise kohustusest“.
(
46
)	Ibidem, punkt 2.2.4.
(
47
)	Ibidem, punkt 2.4.1: „Et hüvitis ei kujutaks endast riigiabi, peab see vastama neljale tingimusele, mille Euroopa Kohus sätestas Altmarki kohtuotsuses“.
(
48
)	Kohtuotsus Altmark, punkt 87.