62005CC0446
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
YVES BOT
esitatud 22. novembril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-446/05
Kriminaalasi
süüdistuses
Ioannis Doulamise
„EÜ artikkel 81 koostoimes EÜ artikliga 10 — Liikmesriigi õigusnormid, mis keelavad hambaraviteenuste reklaami”
1.
Käesoleva eelotsusemenetluse eesmärk on võimaldada eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata, kas siseriiklik seadus, mis keelab hambaraviteenuste osutajatel oma teenuseid üldsusele reklaamida, on ühenduse õigusega kokkusobiv.
2.
Menetluse aluseks on Belgias I. Doulamise vastu algatatud kriminaalmenetlused; nimetatud isik peab selles liikmesriigis hambalaboratooriumi ja -kliinikut ning teda süüdistatakse selle laboratooriumi ja kliiniku reklaamimises infokataloogis Belgacom.
3.
Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgia; Brüsseli esimese astme kohus) küsib, kas nende süüdistuste aluseks olev seadus on kooskõlas EÜ artikliga 81 koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga, ning esitab Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse nende sätete tõlgendamise kohta.
4.
Käesolevas ettepanekus ma märgin, et kõnesolev seadus ei kuulu minu arvates nimetatud sätete kohaldamisalasse ja seega tuleb neid tõlgendada nii, et see seadus ei ole nendega vastuolus.
5.
Ma selgitan samuti, et selle seaduse ühenduse õigusega kokkusobivust tuleb kontrollida asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust käsitlevate EÜ artiklite 43 ja 49 alusel.
6.
Märgin, et hambaraviteenuste igasugune üldsusele reklaamimise keeld piirab neid vabadusi. Ma põhjendan, mille poolest see piirang on minu arvates rahvatervise kaitse seisukohast õigustatud, kuivõrd kõnesolev siseriiklik õigusakt ei keela hambaraviteenuste osutajal lihtsalt nimetada, ilma et see oleks kuidagi köitev või innustav, telefonikataloogis või muudes üldsusele kättesaadavates teabevahendites andmeid, mis annavad teada tema kutsealal tegutsemisest.
I. Õiguslik raamistik
A. Siseriiklik õigus
7.
15. aprilli 1958. aasta seaduse hambaravialase reklaami kohta (
2
) paragrahv 3 karistab käitumist, mis on vastuolus selle seaduse paragrahviga 1, mis sätestab:
„Keegi ei või teha otseselt või kaudselt mis tahes reklaami Belgias või välisriigis kvalifitseeritud või kvalifitseerimata isiku teenustele suu ja hammastega seonduvate tervisehäirete, haavade või anomaaliate ravimiseks või ravida laskmiseks, sealhulgas reklaamtahvlite või märkide, reklaamkirjade või siltidega, mis võivad olla pakutava teenuse seaduslikkuse suhtes eksitavad; prospektide, ringkirjade, voldikute ja brošüüridega; ajakirjanduses, levivahendites ja kinos, mis tahes laadi lubaduste või eeliste andmisega, näiteks soodushindade, patsientide tasuta transpordi või sooduskampaaniasse kaasatud isikute või müügimeeste abil.
Käesolevas paragrahvis määratletud reklaamiks ei loeta kindlustussüsteemidega seotud kliinikute ja polikliinikute teateid oma kindlustatutele visiidikuupäevade ja -kellaaegade kohta, vastuvõtuarstide nime ja sellealaste muudatuste kohta.”
B. Ühenduse õigus
1. EÜ asutamisleping
8.
EÜ artikli 81 lõike 1 kohaselt on ühisturuga kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.
9.
EÜ artikli 10 teine lõik kohustab liikmesriike hoiduma kõigist meetmetest, mis võiksid kahjustada asutamislepingu eesmärkide saavutamist.
10.
EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g sätestab, et Euroopa Ühenduse tegevus hõlmab asutamislepingu tingimustel ja vastavalt selles esitatud ajakavale süsteemi, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata.
11.
EÜ artikkel 43 keelab piirangud, mis kitsendavad liikmesriigi kodaniku asutamisvabadust teise liikmesriigi territooriumil. EÜ artikli 43 teise lõigu kohaselt hõlmab asutamisvabadus õigust alustada ja jätkata tegutsemist füüsilisest isikust ettevõtjana ning asutada ja juhtida ettevõtjaid.
12.
Vastavalt EÜ artikli 47 lõikele 3 sõltub meditsiini-, meditsiiniga seotud ning farmaatsiaerialade puhul asutamisvabadusele kehtestatud piirangute järkjärguline kaotamine nendel aladel töötamise tingimuste kooskõlastamisest eri liikmesriikides. Hambaravi valdkonda reguleerivad direktiivid 78/686/EMÜ (
3
) ja 78/687/EMÜ (
4
).
13.
EÜ artikliga 49 keelatakse ühenduse piires teenuste osutamise vabaduse piirangud liikmesriikide kodanike suhtes, kes asuvad mõnes teises ühenduse riigis kui see isik, kellele teenuseid pakutakse.
14.
Vastavalt EÜ artiklitele 46 ja 55 ei takista EÜ artiklid 43 ja 49 rahvatervise huvides õigustatud piirangute kohaldamist.
2. Reklaamialane teisene õigus
15.
Reklaamialane teisene õigus hõlmab üldist korda ja erimääruseid, mis on kohaldatavad ühelt poolt konkreetsete toodete suhtes ja teiselt poolt konkreetsete teabekandjate suhtes.
16.
Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtiv üldine kord oli ette nähtud direktiivis 84/450/EMÜ (
5
), mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamist. Seda õigusakti muudeti direktiiviga 97/55/EÜ (
6
), millega laiendati selle kohaldamisala võrdlevale reklaamile, ja direktiiviga 2005/29/EÜ (
7
). Direktiiv 84/450 tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiviga 2006/114/EÜ (
8
).
17.
Direktiivis 84/450 määratletakse reklaam kui kaubanduse, äri, käsitöö või kutsealaga seotud teave, mis on esitatud mis tahes vormis selleks, et edendada kaupade või teenuste müüki, sealhulgas kinnisvara, õigused ja kohustused. (
9
)
18.
Sama direktiivi kohaselt loetakse eksitavaks reklaamiks iga reklaami, mis ükskõik millisel viisil, kaasa arvatud esitlusviis, petab või võib petta isikuid, kellele see on suunatud või kelleni see jõuab, ja mis võib oma petliku iseloomu tõttu mõjutada nende majanduskäitumist või nimetatud põhjustel kahjustab või võib kahjustada konkurenti. (
10
)
19.
Võrdlev reklaam on samas reklaam, mis selgesõnaliselt või kaudselt identifitseerib konkurendi või konkurendi pakutavad kaubad või teenused. (
11
) See on lubatav vaid siis, kui see vastab mitmele tingimusele. (
12
)
20.
Liikmesriigid peavad võtma asjakohased meetmed eksitava reklaami vastu võitlemiseks ning võrdleva reklaami lubatavuse tingimuste täitmiseks. Peale selle on neil lubatud eksitava reklaami vastu võitlemiseks võtta direktiivis 84/450 sätestatutest ulatuslikumaid kaitsemeetmeid.
21.
Eespool nimetatud määratlused ja sätted on võetud direktiivi 2006/114.
22.
Paralleelselt selle üldise korraga võttis ühenduse seadusandja vastu sätted, mis käsitlevad konkreetsete toodete reklaamimist, näiteks tubaka- ja ravimireklaami. (
13
) Ravimite osas võetavad meetmed põhinevad rahvatervise kaitsel. Need näevad ette selge ja lihtsa üldsusele suunatud ravimireklaami keelu, näiteks ainult arstiretsepti alusel müüdavate ravimite suhtes, ning ka tingimused, millele peab vastama teiste kategooriate ravimite reklaam ja tervishoiuspetsialistidele mõeldud reklaam.
23.
Ühenduse seadusandja on samuti kooskõlastanud liikmesriikide telereklaami- (
14
) ja elektroonilise reklaami seadused (
15
). Direktiiv 89/552 näeb ette, et telereklaam ja otsepakkumised ei või soodustada tervist või ohutust kahjustavat käitumist. (
16
) Selle direktiivi artikli 14 lõike 1 kohaselt on keelatud selliste ravimite ja raviteenuste telereklaam, mis on liikmesriigis, kelle jurisdiktsiooni alla ringhäälinguorganisatsioon kuulub, kättesaadavad üksnes arsti ettekirjutuse alusel. Sama direktiivi artikli 14 lõike 2 kohaselt on selliste ravimite otsepakkumine, mille turustamiseks on vaja luba, ja raviteenuste otsepakkumine keelatud. Direktiivi 89/552 artikli 3 lõike 1 alusel võivad liikmesriigid nende jurisdiktsiooni all olevate televisiooniorganisatsioonide suhtes kohaldada käesoleva direktiiviga reguleeritud valdkondades üksikasjalikumaid või rangemaid eeskirju.
II. Põhikohtuasja asjaolud
24.
I. Doulamis peab hambalaboratooriumi ja -kliinikut Saint-Gilles’ kommuunis pealinna Brüsseli piirkonnas Belgias.
25.
1996. aasta novembris algatas Union des Dentistes et Stomatologistes de Belgique (Belgia hambaarstide ja stomatoloogide liit) tsiviilhagejana kohtuasja I. Doulamise vastu, keda ta süüdistas hambaravi õigusvastases praktiseerimises ja reklaamkuulutuste panemises infokataloogi Belgacom.
26.
Tsiviilhageja poolt süüdistuse esitamisele järgnenud sandarmeeriajuurdluse raames märkis I. Doulamis, et ta on hambatehnik, et ta läbis hambaproteesija-tehniku eksami 1981. aastal, sai ärijuhtimise erialadiplomi 1985. aastal ning et tal on Chambre des Métiers et Négoces de la province du Brabant’i (Brabant’i provintsi ameti- ja ärikoda) tõend, mis kinnitab, et ta vastab hambatehniku erialal tegutsemise nõuetele.
27.
Juurdluse tulemusel selgus, et I. Doulamis oli pannud infokataloogi Belgacom kolm reklaamkuulutust: üks hambalaboratooriumi ja kaks hambakliiniku kohta. Need kuulutused toodi ära eelotsusetaotluses ja need on esitatud järgmise kirjelduse kohaselt.
28.
Hambalaboratooriumi kohta pandud kuulutus sisaldab umbes 10 cm × 7 cm mõõtudega kandilise raami sees suurte tähtedega kirjutatud pealkirjade „Jean Doulamis” ja „Hambalaboratoorium” all, tähise kõrval, värvilisel ribal kirjutatud märget „Parandus kohe, ühe tunniga” ja järgmisi märkeid: „Kõik suust eemaldatavad ja fikseeritud proteesid – Keraamikatööd – Büügelproteesid – Hambakivi eemaldamine – Proteeside uuendamine – Tasuta kontroll ja nõuanded – Personaalne teenindus – Kojukutsed”, millele järgnevad laboratooriumi aadress, telefoninumber ja lahtiolekuajad.
29.
Esimene kuulutus hambakliiniku kohta sisaldab umbes 4 cm × 8 cm mõõtudega kandilise raami sees ülevalt alla suurte tähtedega kirjutatud pealkirju „Jean Doulamis”, „Hambakliinik” ja „Porte de Hal”, seejärel sama tähist mis eelmises ja sellele järgnevaid märkeid „Täiskasvanute ja laste hambaravi – Suust eemaldatavad ja fikseeritud proteesid – Ortodontia – Iluravi – Igemeravi”, mille all on kliiniku aadress, kaks telefoninumbrit, märge „Laboratoorium kohapeal” ning lahtiolekuajad.
30.
Teine kuulutus kliiniku kohta sisaldab umbes 4 cm × 2 cm mõõtudega kandilise raami sees suurte tähtedega pealkirju „Doulamis Jean” ja „Hambakliinik”, seejärel märkeid „Hambaravi: täiskasvanud ja lapsed – Proteesid – Ortodontia”, millele järgnevad lahtiolekuajad, aadress ja telefoninumber.
31.
I. Doulamis väitis enda kaitseks, et 1958. aasta seadus on vastuolus vaba konkurentsi põhimõtetega nii riiklikul kui ka rahvusvahelisel tasandil. Ta viitas EÜ artiklile 81 ja 21. septembri 1988. aasta otsusele kohtuasjas Van Eycke (
17
), milles Euroopa Kohus otsustas, et EÜ artikkel 81 koostoimes EÜ artikliga 10 sätestab kohustuse hoiduda võtmast või jõus hoidmast meetmeid, k.a seadusandlikke või haldusmeetmeid, mis võiksid välistada ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju. (
18
) I. Doulamis nimetas ka Euroopa Ühenduste Komisjoni aruannet konkurentsi kohta kutseteenuste sektoris. (
19
)
III. Eelotsuse küsimus
32.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ütleb, et ta peab lahendama järgmised küsimused.
33.
EÜ artikli 81, artikli 3 lõike 1 punkti g ja EÜ artikli 10 teise lõigu koostoimest tuleneb, et liikmesriik ei või võtta ega hoida jõus meetmeid, mis võivad kahjustada ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasulikku mõju.
34.
I. Doulamist, kes tegutseb vabakutselisena ja peab hambakliinikut, võib käsitada ettevõtjana.
35.
Ei saa välistada, et selline õigusakt nagu 1958. aasta seadus võib mõjutada liikmesriikidevahelist kauplemisvabadust ühisturu rajamisele vastupidiselt. Selle kohta tuleneb kohtujurist F. G. Jacobsi ettepanekust kohtuasjas, milles tehti 12. septembri 2000. aasta kohtuotsus Pavlov jt (
20
), et vabakutseliste tegevuse heterogeensust ja nende kutsealade turgude eripära arvestades ei ole võimalik kohaldada üldist reeglit. (
21
) Seega näib vajalik hinnata igal juhul eraldi, kas tegutsemisvabaduse piirangust kujuneb konkreetsel turul konkurentsipiirang EÜ artikli 81 tähenduses, võttes vajadusel arvesse tervise- ja tarbijakaitsevajadust.
36.
Neid kaalutlusi silmas pidades otsustas Tribunal de première instance de Bruxelles menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas EÜ artiklit 81 koosmõjus EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik seadus, käesoleval juhul [1958. aasta seadus], mis keelab (mis tahes isikutel ja) hambaraviteenuste osutajatel eraettevõtjana või hambaravikabineti kaudu otseselt või kaudselt tegeleda hambaravialase reklaamiga?”
IV. Õiguslik analüüs
A. Eelotsuse küsimuse vastuvõetavus
37.
Belgia ja Itaalia valitsused väidavad, et eelotsuse küsimus on vastuvõetamatu.
38.
Belgia valitsus põhjendab vastuvõetamatust argumendiga, mille kohaselt EÜ artikkel 81 ei ole 1958. aasta seaduse suhtes kohaldatav, sest hambaravialane reklaam on tema arvates keelatud sotsiaalsetel põhjustel ja elanike heaolu kaitsmiseks.
39.
Belgia valitsus järeldab sellest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus ei ole põhikohtuasja lahendamiseks asjassepuutuv ning on puhthüpoteetiline.
40.
Itaalia valitsus märgib, et eelotsuse küsimus on hüpoteetiline sellepärast, et sellega soovitakse täpsustada, kas igasuguse hambaravialase reklaami üldine keeld on EÜ artikliga 81 kokkusobiv, kuigi 1958. aasta seadus ei keela igas vormis reklaami, vaid ainult selle seaduse paragrahvis 1 osutatud reklaami.
41.
Ma leian, et nende valitsuste argumendid ei tõenda eelotsuse küsimuse vastuvõetamatust.
42.
Tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus tema menetluses oleva kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult juhul, kui siseriiklike kohtute esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse sätte tõlgendamist, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud neile vastama. (
22
)
43.
Euroopa Kohus on küll samuti otsustanud, et erandlikel asjaoludel on tema kohustus kontrollida asjaolusid, mille alusel siseriiklik kohus esitas talle eelotsusetaotluse. Nagu eelotsustes pidevalt meenutatakse, tähendab koostöö, mis on eelotsusemenetluses esmatähtis, nimelt seda, et siseriiklik kohus arvestab Euroopa Kohtule usaldatud ülesandega, mis seisneb liikmesriikide õigusemõistmisele kaasaaitamises, mitte üldistele või hüpoteetilistele küsimustele nõuandvate arvamuste koostamises. (
23
)
44.
Nii leidis Euroopa Kohus, et ta ei saa vastata siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele, kui on ilmne, et ühenduse õigusnormi tõlgendamine või kehtivuse hindamine, mida siseriiklik kohus palub, ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikud faktilised või õiguslikud asjaolud, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele.
45.
Sama kehtib juhtudel, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus on olemuselt hüpoteetiline. (
24
) Sellega võib tegemist olla näiteks siis, kui kohtu esitatud eelotsuse küsimus puudutab õiguslikku või faktilist olukorda, mis ei vasta põhikohtuasja tegelikele asjaoludele. (
25
)
46.
Sellega võib samuti tegemist olla juhul, kui Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimuse eesmärk on võimaldada eelotsusetaotluse esitanud kohtul hinnata teise liikmesriigi õigusakti kokkusobivust ühenduse õigusega, samas kui kohtu küsimus põhineb õigusakti tõlgendamisel lihtsalt oletustel. (
26
)
47.
Tribunal de première instance de Bruxelles’i eelotsuse küsimuse puhul ei ole minu arvates tegemist ühegi sellise vastuvõetamatuse juhuga.
48.
Seega ei ole see küsimus vastupidiselt Belgia valitsuse väitele põhikohtuasja lahendamiseks ilmselgelt asjassepuutumatu ning see ei ole hüpoteetiline. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendab EÜ artikli 3 lõike 1 punkti g ja EÜ artikli 10 teist lõiku koostoimes EÜ artikliga 81 nii, et nendega on vastuolus selline siseriiklik õigusakt nagu 1958. aasta seadus, tähendaks see, et ta peab selle seaduse kõrvale jätma ja I. Doulamise süüst vabastama. Eelotsuse küsimus on seega põhikohtuasja lahendamiseks igati asjassepuutuv.
49.
Ka asjaolu, et asjaomasel juhul ei ole EÜ artikkel 81 koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga sellise seaduse suhtes kohaldatav, ei muuda vaadeldavat eelotsuse küsimust hüpoteetiliseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus põhjendas oma kahtlusi selle artikli kohaldamise suhtes antud juhul ning need põhjendused põhinevad faktilistel ja õiguslikel asjaoludel, mis vastavad nimetatud kohtu kirjeldatud õiguslikule ja faktilisele kontekstile.
50.
Asjaolu, et käsitletaval juhul ei ole EÜ artikkel 81 koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga sellise siseriikliku õigusakti nagu 1958. aasta seaduse osas kohaldatav, tuleneb nende sätete tõlgendamisest ning seetõttu ei saa eelotsuse küsimuse vastuvõetavust kahtluse alla seada.
51.
Mis puudutab seejärel Itaalia valitsuse argumenti, et eelotsuse küsimus on tema arvates hüpoteetiline, sest see ei vasta 1958. aasta seaduse sisule, siis tuleb meenutada, et EÜ artiklis 234 ette nähtud kohtuliku koostöö menetluses on Euroopa Kohtu ja eelotsusetaotlusi esitavate kohtute ülesanded üksteisest selgelt eraldatud ning üksnes viimane on pädev tõlgendama siseriiklikke õigusakte. (
27
)
52.
Seega peab Euroopa Kohus võtma arvesse eelotsusetaotluses kirjeldatud õiguslikku konteksti, nagu selle on kindlaks määranud eelotsusetaotluse esitanud kohus, ja seda isegi siis, kui kohtu asukohariik ise vaidlustab selle õiguslikku raamistiku märkustes, mis ta esitab Euroopa Kohtule. (
28
)
53.
Kuna Tribunal de première instance de Bruxelles märkis oma eelotsusetaotluses, et 1958. aasta seadust tuleb mõista tähenduses, et sellega on keelatud igasugune reklaam hambaravi valdkonnas, ei ole Euroopa Kohtul ega Itaalia valitsusel õigust sellist tõlgendamist vaidlustada.
54.
Seetõttu olen ma arvamusel, et vaadeldav eelotsuse küsimus on vastuvõetav ning sellele tuleb vastata.
B. Eelotsuse küsimus
55.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas EÜ artiklit 81 koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklik seadus, mis keelab (mis tahes isikutel ja) hambaraviteenuste osutajatel eraettevõtjana või hambaravikabineti kaudu otseselt või kaudselt tegeleda hambaravialase reklaamiga.
56.
Ühenduse seadusandja ei ole tänini vastu võtnud tervishoiualase reklaami tegemise võimalust reguleerivat või ühtlustavat õigusakti, eelkõige hambaraviteenuste osas. Direktiiv 78/686, mille eesmärk on hõlbustada hambaarstide tegevusega seotud asutamisõiguse ja teenuste osutamise kasutamist, (
29
) ei sisalda selle kohta ühtegi sätet. (
30
) Seega tulebki käesoleval juhul sellise siseriikliku õigusakti nagu 1958. aasta seaduse kokkusobivust ühenduse õigusega kontrollida asutamislepingu sätete alusel.
57.
Siinkohal tuleb vastuseks Belgia valitsuse seisukohale märkida, et asjaolu, et 1958. aasta seaduse – mis keelab hambaraviteenuste osutajatel oma teenuseid reklaamida – eesmärk on rahvatervise kaitse, ei tähenda, et sellega võib kahjustada asutamislepingu eesmärkide saavutamist. Kuigi EÜ artikli 152 kohaselt kuuluvad tervishoiumeetmed põhiliselt liikmesriikide pädevusse ja ühendus on selles valdkonnas pädev vaid nende meetmeid täiendama, tuleb liikmesriikidel oma pädevuse kasutamisel ikkagi järgida ühenduse õigust. (
31
)
58.
Arstiabi või meditsiiniline toiming, näiteks hambaraviteenuste osutamine, on siseturu eeskirjadele alluv majandustegevus. Seega ei või ühes liikmesriigis hambaraviteenuste osutajate poolt oma teenuste reklaamimise võimaluste reguleerimiseks võetud meetmed kahjustada asutamislepingu konkurentsieeskirju. Need ei või olla ka vastuolus liikumisvabadusega. (
32
)
59.
Seega ei jää 1958. aasta seadus selle eesmärgi tõttu iseenesest EÜ artikli 81 (koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga) kohaldamisalast välja. Just selle seaduse tunnuste ja põhikohtuasja asjaolude seisukohast tulebki hinnata, kas seadus kuulub või ei kuulu nende sätete kohaldamisalasse.
60.
Olen komisjoniga samal arvamusel, et EÜ artikli 81 sätted koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punkti g ja EÜ artikli 10 teise lõigu sätetega ei ole kohaldatavad sellise siseriikliku õigusakti nagu 1958. aasta seaduse suhtes.
61.
Seevastu on hambaraviteenuste osutajatele kehtestatud keeld reklaamida oma teenuseid üldsusele minu arvates asutamisvabaduse ning teenuste osutamise vabaduse piirang. Märgin siiski, et selline keeld võib olla õigustatud rahvatervise kaitse eesmärkidel ning on sedavõrd minu arvates selle eesmärgiga proportsionaalne.
62.
Hindan järgemööda kõiki neid punkte.
1. 1958. aasta seaduse kokkusobivus EÜ artikliga 81 koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga
63.
Tuleb meenutada, et EÜ artikli 81 eesmärk on ettevõtjate ja mitte liikmesriikide käitumise reguleerimine. See keelab ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevuse, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mis on konkurentsivastased.
64.
Tõsi küll, et Euroopa Kohus on tunnistanud, et sellele artiklile koostoimes EÜ artikliga 10 võib tugineda liikmesriigi kehtestatud õigusnormi vastu. Seega, kuigi EÜ artikkel 81 käsitleb kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt üksnes ettevõtjate käitumist, mitte liikmesriikide seadusandlikke või haldusmeetmeid, paneb see artikkel koostoimes EÜ artikliga 10 liikmesriikidele siiski kohustuse hoiduda võtmast või jõus hoidmast meetmeid, k.a seadusandlikke või haldusmeetmeid, mis võiksid välistada ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju. (
33
)
65.
Siiski ei ole EÜ artikli 81 kohaldamisala liikmesriigi aktidele laiendamise eesmärk laiendada seda kõigile riiklikele õigusaktidele, millel võib olla konkurentsivastane mõju.
66.
Euroopa Kohus on nimelt otsustanud, et EÜ artikleid 10 ja 81 rikutakse kahel juhul: esiteks siis, kui liikmesriik nõuab või soodustab EÜ artikliga 81 vastuolus olevaid kokkuleppeid, otsuseid ja kooskõlastatud tegevust või tugevdab nende mõju, ja teiseks siis, kui ta võtab oma õigusnormidelt nende riikliku iseloomu sel teel, et ta delegeerib eraõiguslikele majandustegevuses osalejatele vastutuse majandushuve puudutavate otsuste tegemiseks. (
34
)
67.
Nendel kahel juhul peetakse riiklikku õigusakti EÜ artikli 10 alusel EÜ artikli 81 sätetega vastuolus olevaks, sest see näeb ette või seadustab EÜ artikli 10 tingimustega vastuolus oleva ettevõtjate kokkuleppe või otsuse. EÜ artiklit 81 kohaldatakse koosmõjus EÜ artikliga 10 seega riiklike õigusaktide suhtes ühel nendest juhtudest vältimaks, et riiklik meede vähendaks olematuseni või nõrgendaks EÜ artiklis 81 ettevõtjatele seatud piirangute ulatust. Sellega püütakse ka takistada, et ettevõtjate kokkulepped või otsused, millel on konkurentsivastane mõju, vabaneksid üksnes oma õigusliku vormi tõttu sellest artiklist tulenevatest karistustest. (
35
)
68.
Sellegipoolest on EÜ artikkel 81 koosmõjus EÜ artikliga 10 liikmesriigi seadusandliku või haldusmeetme suhtes kohaldatav ainult juhul, kui see meede soodustab või tugevdab ettevõtjatele omistatavat akti või selle seadustab.
69.
Asjaolu, et need eespool nimetatud kaks juhtu ei ole ammendavad, sest paljudes Euroopa Kohtu otsustes eelneb neile määrsõna „eelkõige” (
36
), ei muuda minu arvates siin toodud hinnangut. Selles veendumiseks piisab, kui uurida nende kahe juhu tõlgendamist Euroopa Kohtus, et täheldada, et Euroopa Kohus tahtis vastupidi piiritleda EÜ artiklite 81 ja 10 koosmõjus kohaldamise ulatuse kitsalt, nagu ma just näitasin.
70.
Nii käsitles 19. veebruari 2002. aasta kohtuotsuses Arduino (
37
) Euroopa Kohus liikmesriigi õigusakti, millega kiideti advokaatide kutseorganisatsiooni koostatud projekti alusel heaks tasumäärad, millega määrati kindlaks selle kutseala ettevõtjatele makstava tasu alam- ja ülemmäärad. Olles tuvastanud, et see siseriiklik meede võis kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust EÜ artikli 81 tähenduses, (
38
) otsustas Euroopa Kohus, et nimetatud meede ei kuulu selle sätte kohaldamisalasse koosmõjus EÜ artikliga 10. Euroopa Kohus leidis, et ühelt poolt ei ilmnenud, et asjaomane liikmesriik oleks delegeerinud eraõiguslikele majandustegevuses osalejatele vastutuse majandusvaldkonda mõjutavate otsuste tegemise eest, mille toimel oleks põhikohtuasjas kõne all olevatelt õigusnormidelt võetud nende riiklik iseloom, ja teiselt poolt, et liikmesriik ei nõudnud ega soodustanud EÜ artikliga 81 vastuolus olevaid kokkuleppeid ega tugevdanud nende mõju. (
39
)
71.
Tuleb tõdeda, et käesolevas kohtuasjas ei ole ühtegi elementi, mis tõendaks, et 1958. aasta seadus soodustab, tugevdab ettevõtjate kokkulepet või otsust või seadustab neid.
72.
Seega, nagu märgib komisjon, ei nõua ega soodusta see seadus, millega keelatakse igasugune hambaravialane reklaam, EÜ artikliga 81 vastuolus olevate kokkulepete sõlmimist.
73.
Kohtutoimikus ei ole ka tõendeid, mis annaks alust arvata, et kõnesolev seadus tugevdaks eelnevalt olemasolevat kokkulepet. Lõpuks ei anna eelotsusetaotluse esitanud kohus mingeid viiteid 1958. aasta seaduse vastuvõtmise asjaolude kohta, mis võimaldaksid eeldada, et Belgia Kuningriik on delegeerinud ettevõtjatele vastutuse hambaravialast reklaami puudutavate otsuste tegemiseks ning et 1958. aasta seadus on üksnes selle seadustamine.
74.
Sellega seoses tuleb täheldada, et põhjused, mis ajendasid eelotsusetaotluse esitanud kohut vaatlusalust eelotsuse küsimust Euroopa Kohtule esitama, ei puuduta sugugi kohtupraktikas kinnitatud EÜ artiklite 10 ja 81 koostoimes kohaldamise juhtusid. Meenutan, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkis nende artiklite põhikohtuasjas kohaldamise suhtes küsimus 1958. aasta seaduse võimalike tagajärgede tõttu liikmesriikidevahelisele konkurentsile ja seetõttu, et I. Doulamist võib kohtupraktikas antud „ettevõtja” mõiste kohaselt käsitada ettevõtjana.
75.
Seetõttu olen ma arvamusel, et 1958. aasta seadus ei kuulu EÜ artikli 81 kohaldamisalasse koostoimes EÜ artikliga 10. Teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et EÜ artiklit 81 koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik seadus, mis keelab hambaraviteenuste osutajatel eraettevõtjana või hambaravikabineti kaudu otseselt või kaudselt tegeleda hambaravialase reklaamiga.
2. 1958. aasta seaduse kokkusobivus asutamisvabadusega ja teenuste osutamise vabadusega
76.
Meditsiiniala ja meditsiiniga seotud tegevusalad, eelkõige hambaravialane tegevus kuulub seega liikumisvabadust tagavate asutamislepingu sätete kohaldamisalasse. Seda analüüsi kinnitavad EÜ artikli 47 lõike 3 sätted asutamisvabaduse kohta. See on kooskõlas ka väljakujunenud kohtupraktikaga nii selle põhivabaduse (
40
) kui teenuste osutamise vabaduse osas (
41
).
77.
Mõistagi on neid liikumisvabadusi käsitlevate asutamislepingu sätete kohaldamise tingimuseks välismaise elemendi olemasolu. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei ole need sätted kohaldatavad olukordadele, mille kõik asjakohased elemendid on ainult ühe liikmesriigi sisesed. (
42
) Nii ei saa liikmesriigi kodanik tugineda ühenduse õigusele, kui ta ei ole tegutsenud oma kutsealal või omandanud väljaõpet Euroopa Liidu teises riigis. (
43
)
78.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabest ei nähtu, et põhikohtuasjas oleks seoseid ühenduse õigusega. Selle teabe kohaselt tegutseb I. Doulamis Belgias, kus ta on asutatud, ja teda süüdistatakse reklaamkuulutuste panemises siseriiklikku infokataloogi selles liikmesriigis. Pealegi tuleneb toimiku dokumentidest, et ta sai hambatehniku ja ärijuhtimise diplomid Belgias. Lõpuks ei märgi eelotsusetaotluse esitanud kohus, et I. Doulamis oleks oma kutsealal tegutsemiseks ühenduse piires asukohta vahetanud.
79.
Euroopa Kohtule esitatud andmete põhjal on ainus Belgia-väline faktiline asjaolu I. Doulamise sünnikoht, mis on Kreeka. Asjaomase isiku kodakondsuse kohta andmete puudumisel ei piisa aga ainult sünnikohast, et teha kindlaks, kas tema puhul kehtib tingimus, et ta on ühenduse kodanik, kes soovib tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana teises liikmesriigis kui tema päritoluriik. Seda punkti tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul, samuti kontrollida, kas I. Doulamis on mõne teise liikmesriigi ja mitte Belgia Kuningriigi kodanik.
80.
Kui see aga nii ei ole, siis asjaolu, et põhikohtuasjas ei ole antud juhul välismaist elementi, ei vabasta siiski Euroopa Kohut kohustusest anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule vajalikud elemendid 1958. aasta seaduse kooskõla hindamiseks EÜ artiklitega 43 ja 49.
81.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb nimelt, et Euroopa Kohus nõustub tõlgendama asutamislepinguga tagatud liikumisvabaduste ulatust isegi siis, kui põhikohtuasi ei sisalda välismaiseid elemente, põhjusel, et see tõlgendus võib olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule vajalik arutamisel oleva põhikohtuasja lahendamiseks eeldusel, et siseriiklik õigus nõuab, et sellistes menetlustes nagu põhikohtuasjas peavad teise liikmesriigi kodanikul olema samad õigused, mis tuleneksid mõne teise liikmesriigi kodanikule samas olukorras ühenduse õigusest. Seda kohtupraktikat, mis kujundati välja 5. detsembri 2000. aasta otsuses kohtuasjas Guimont (
44
) kaupade vaba liikumise kohta, kohaldati teisi liikumisvabadusi käsitlevas kohtupraktikas. (
45
)
82.
Peale selle võib eelotsusetaotluse põhjendustest järeldada, et Tribunal de première instance de Bruxelles püüab hinnata oma siseriikliku õigusakti kokkusobivust ühenduse õigusega mitte ainult EÜ artikli 81 seisukohast koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga g ja EÜ artikli 10 teise lõiguga, vaid ka ühisturu rajamiseks kehtestatud ühisturu reeglitega, mis hõlmavad tingimata liikumisvabaduse eeskirju.
83.
Lõpuks tuleb meenutada, et EÜ artiklis 234 ette nähtud koostöömenetluste raames on Euroopa Kohtu ülesanne anda siseriiklikule kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks tal pooleliolevat kohtuasja lahendada, (
46
) ning et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab Euroopa Kohus esitama siseriiklikule kohtule kõik ühenduse õiguse tõlgendamise juhtnöörid, mida saab kasutada siseriikliku kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel, olenemata sellest, kas see kohus on selliseid sätteid Euroopa Kohtule esitatud küsimustes otseselt maininud – tingimusel, et ta esitas tõlgendamiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud andmed. (
47
)
84.
Olen niisiis arvamusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohtule tuleb anda põhikohtuasja lahendamiseks tarvilik vastus EÜ artiklite 43 ja 49 ulatuse kohta. Seetõttu selgitan ma järgnevalt, mille poolest on selline liikmesriigi seadus nagu 1958. aasta seadus – kuivõrd see keelab hambaraviteenuste osutajatel teha mis tahes reklaami üldsusele – piiranguks nende artiklite tähenduses. Seejärel täpsustan ma, mil määral võib selline piirang olla õigustatud.
a) Piirangu olemasolu EÜ artiklite 43 ja 49 tähenduses
85.
EÜ artikliga 43 kehtestatud asutamisvabadus hõlmab õigust alustada tegevust ja tegutseda alaliselt füüsilisest isikust ettevõtjana teises liikmesriigis. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale ei sätesta see artikkel mitte üksnes diskrimineerivate meetmete keelu; seda kohaldatakse Euroopa Kohtus sageli kasutatud väga laia tähendusega väljendi kohaselt ka kõikide meetmete suhtes „mis keelavad, takistavad või muudavad nimetatud vabaduse kasutamise vähem huvipakkuvaks” (
48
).
86.
Selliste EÜ artiklis 43 osutatud piirangute hulka kuuluvad meetmed, mis on küll ühetaoliselt kõikidele kohaldatavad, kuid pärsivad konkreetsel tegevusalal tegutsemist ja takistavad ettevõtjal tõhusa konkurentsivahendi kasutamist turulepääsuks. (
49
)
87.
Nii tundub minu arvates olevat liikmesriigi õigusakti puhul, mis keelab igasuguse reklaami hambaravi valdkonnas.
88.
Reklaami olulisust turulepääsul on Euroopa Kohus varem korduvalt rõhutanud seoses kaupade vaba liikumisega.
89.
Nii leidis Euroopa Kohus 9. juuli 1997. aasta otsuses De Agostini ja TV-Shop (
50
), et ei saa välistada, et ühes liikmesriigis seaduslikult turustatava toote reklaamimise täielikul keelul võib olla tugev mõju teistest liikmesriikidest pärit toodetele.
90.
8. märtsi 2001. aasta kohtuotsuses Gourmet International Products (
51
) otsustas Euroopa Kohus õigusakti üle, mis keelas alkohoolsete jookide reklaami edastamise tarbijatele mõnede tähtsusetute eranditega. Ta leidis, et selline reklaamikeeld mõjutab teistest liikmesriikidest pärit toodete müüki suuremal määral kui kodumaiste toodete müüki ning et seda tuleb seega pidada liikmesriikidevahelise kaubanduse takistuseks, mis kuulub EÜ artikli 28 kohaldamisalasse. (
52
)
91.
Euroopa Kohus tugines selles analüüsis kaalutlusele, mille kohaselt võib selliste toodete puhul nagu alkohoolsed joogid, mille tarbimine on seotud ühiskondlike tavade ning kohalike harjumuste ja kommetega, igasuguse reklaami keeld, mis on suunatud tarbijatele ajakirjanduses, raadios ja televisioonis ning soovimatu materjali otseedastuse või avalikus kohas ülespaneku kaudu, takistada teiste liikmesriikide päritolu toodete turulepääsu rohkem kui kodumaiste toodete puhul, millega tarbijad on iseenesest paremini tuttavad. (
53
)
92.
15. juuli 2004. aasta kohtuotsuses Douwe Egberts (
54
) jõudis Euroopa Kohus samale järeldusele nagu eespool viidatud kohtuotsuses Gourmet International Products siseriikliku seaduse suhtes, mis keelas täielikult kasutada toiduainete reklaamis viiteid salenemisele ja arstlikule soovitusele, tunnistusele, avaldusele, arvamusele või heakskiidule.
93.
Põhjused, mille pärast Euroopa Kohus jõudis sellisele järeldusele EÜ artikli 28 tõlgendamisel seoses kaupade reklaamimise keeluga, on minu arvates ülekantavad EÜ artikli 43 tõlgendamisele seoses liikmesriigi õigusaktiga, mis keelab hambaraviteenuste osutajatel oma teenuseid mis tahes viisil reklaamida.
94.
Nimelt on patsienti raviteenuste osutajaga siduv suhe minu arvates palju tugevam kui lihtsalt tarbimistavadest tulenev seos tootega. See suhe raviteenuste valdkonnas põhineb patsiendi usaldusel teenuseosutaja või raviasutuse vastu ning puudutab teenuseid, mille puhul kvaliteedinõue on loomulikult kõrgem. See usaldus põhineb esialgu tervishoiuspetsialisti või raviasutuse mainel ja üldiselt kasvab sedamööda, kuidas patsiendile teenuseid osutatakse.
95.
Selle nõude taset väljendab tervishoius eelkõige asjaolu, et tervishoiuerialad on liikmesriikides traditsiooniliselt olnud väga rangelt reguleeritud. Sellisest rangest reguleerimisest ajendatult võttiski ühenduse seadusandja sel tegevusalal vastu esimesed sektoridirektiivid nendel elukutsetel töötamiseks vajalike diplomite tunnustamise ja nende diplomite saamiseks nõutava väljaõppe ühtlustamise kohta. (
55
)
96.
Tervishoid on seega valdkond, kus spetsialistide vabale liikumisele on seatud olulisi tõkkeid ja kus vastastikune tunnustamine on nõudnud ühenduse seadusandjalt väga ulatuslikku ühtlustamist.
97.
Seetõttu olen ma arvamusel, et ühest liikmesriigist pärit füüsilisest või juriidilisest isikust tervishoiuspetsialisti pääs teise liikmesriigi tervishoiuturule on kindlasti raskem kui teistel tegevusaladel, näiteks panganduses või kindlustuses, kus teenusekasutaja jaoks on kaalul vähem ja kus teenuseosutaja ja -kasutaja usaldussuhe ei ole sama tähtis.
98.
Järelikult takistab igasuguse raviteenuste edendamiseks tehtava reklaami keeld minu arvates teiste liikmesriikide spetsialiste rohkem kui vastuvõtva liikmesriigi spetsialiste. Selline liikmesriigi seadus nagu 1958. aasta seadus kujutab endast minu arvates seega piirangut EÜ artikli 43 tähenduses.
99.
Sellist meedet võib käsitada ka piiriüleste teenuste osutamise vabaduse piiranguna.
100.
Nimelt nõuab EÜ artikkel 49, nagu ka EÜ artikkel 43, teenuste osutamise vabaduse kõikide piirangute kaotamist, isegi kui need piirangud kehtivad ühetaoliselt nii kodumaiste kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajate suhtes, kui nendega keelatakse või muul viisil takistatakse teises liikmesriigis asuva ja seal seaduslikult analoogseid teenuseid osutava teenuseosutaja tegevust. Lisaks sellele on teenuste osutamise vabadus kasulik nii teenuseosutajatele kui ka teenusekasutajatele. (
56
)
101.
Igasuguse hambaravialase reklaami keeld, nagu on sätestatud 1958. aasta seaduses, ei luba teistes liikmesriikides peale Belgia asutatud reklaamipakkujatel pakkuda oma teenuseid selles liikmesriigis asutatud spetsialistidele. See keelab ka spetsialistidel, nagu I. Doulamis, kasutada selliste reklaamipakkujate teenuseid.
102.
Nüüd tuleb kontrollida, kas see piirang on õigustatud.
b) Piirangu õigustatus
103.
Belgia valitsus põhjendas, miks kehtestati hambaraviteenuste osutajatele igasuguse reklaami keeld. Selle valitsuse sõnul on propaganda abil patsientide võitmiseks mõeldud reklaamitavad rahvatervise ja ametiväärikuse kaitse nõuetega lepitamatud. Sellised tavad võivad tema arvates hoopis kahjustada hambaraviteenuste osutaja ja patsiendi vahelist usaldust ning eriala praktiseerijate kvaliteeti ja puutumatust.
104.
Itaalia valitsus viitas samas tähenduses direktiivi 2001/83 sätetele, mis keelavad reklaamida üldsusele ainult arstiretseptiga müüdavaid ravimeid ja mis lubavad liikmesriikidel keelata ravikindlustusega hüvitatavate ravimite reklaami. Ta tuletas nendest sätetest, et liikmesriikidel on õigus keelata igasugune reklaam tervishoiu valdkondades, kus puuduvad ühtlustamismeetmed selle küsimuse kohta.
105.
Itaalia valitsuse sõnul peab üldsuse teavitamine tervishoiu valdkonnas toimuma objektiivsete allikate kaudu ning teenuseosutajate endi tehtav reklaam ei vasta sellele objektiivsuse tingimusele.
106.
Ma arvan sarnaselt Belgia ja Itaalia valitsustele, et liikmesriikidel on õigus keelata hambaraviteenuste osutajatel oma teenuste reklaamimine üldsusele tingimusel, et see piirang piirdub tõepoolest teenuste müügi edendamisega. Selles hinnangus tuginen ma järgmistele põhjendustele.
107.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib liikumisvabaduse kasutamise piirang, mis tuleneb ühetaoliselt kohaldatavast siseriiklikust meetmest, olla õigustatud juhul, kui see vastab olulistele üldiste huvidega seotud vajadustele, on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. (
57
)
108.
Esimene nendest tingimustest on ilmselgelt täidetud. Rahvatervise kaitse on nimetatud põhjuste hulgas, mis võivad teiste liikmesriikide kodanike suhtes diskrimineerivat meedet õigustada. Euroopa Kohus on selles suhtes otsustanud, et inimeste tervis ja elu on liikumisvabaduste piiramise keelust võimalikke erandeid sätestavate asutamislepingu sätetega kaitstud huvide hulgas esikohal. (
58
) Rahvatervise kaitse on ka üldisest huvist tulenevate ülekaalukate põhjuste hulgas, mis võivad õigustada asutamislepinguga tagatud liikumisvabaduse piiranguid. (
59
)
109.
Samuti ei ole kahtlust, et ka kohtupraktikas nõutav teine tingimus on täidetud. Teenuseosutajatele kehtestatud keeld oma teenuseid igasugusele üldsusele mis tahes kujul reklaamida on täiesti sobiv selleks, et takistada propagandaaktsioone, mis võiksid kahjustada patsientide usaldust teenuseosutajate vastu, rikkudes nende ametiväärikust ja ohustades seeläbi raviteenuste kvaliteeti.
110.
Käesoleva kohtuasja keskne küsimus on tegelikult, kas selline keeld ei ole eesmärkide suhtes ebaproportsionaalne ehk teisisõnu, kas neid eesmärke saab saavutada sama tõhusalt vähem piiravate meetmetega.
111.
See küsimus kerkib esile seda enam, et juba põhikohtuasjas käsitletud asjaolude toimumise ajal olid olemas ühenduse õigusaktid, mille eesmärk on kaitsta tarbijaid ülemäärase reklaami eest, eelkõige eksitava reklaami ja tervistkahjustavat käitumist soodustada võiva telereklaami eest.
112.
Kuna selline õigusakt on olemas, kontrollin ma, kas rahvatervise kaitse ja ametiväärikuse kaitse seisukohast on õigustatud, et hambaraviteenuste osutajatel keelatakse teha reklaami samadel tingimustel, nagu seda teevad kõik teised teenuseosutajad, see tähendab edendada oma teenuste osutamist kõikides sidevahendites, et innustada tarbijat neid ostma. Küsimus on selles, kas need põhjused õigustavad igal kujul üldsusele suunatud reklaami keeldu.
113.
Ma leian, et rahvatervise kaitse võib õigustada igasuguse üldsusele huvi pakkuva või innustava suhtlemisvormi keeldu ja seda järgmistel põhjustel.
114.
Esiteks ei ole raviteenuste osutamine võrdväärne muude teenuste osutamisega. Need teenused mõjutavad teenusekasutaja füüsilist puutumatust ja vaimset tasakaalu. Peale selle kasutab patsient neid tungivast vajadusest, milleks on oma tervise taastamine ja vajadusel ka elu kaitse. Nende vajaduste olulisust arvestades ei ole patsiendil, kui tal tuleb otsustada raviteenuste kasutamise üle, samasugust valikuvabadust, mis tal on teiste teenuste kasutamisel. Kui ta kasutab raviteenuseid, siis ei rahulda patsient soovi, vaid vajadust.
115.
Teiseks on hambaravi, nagu kogu tervishoid, üks neid valdkondi, kus teenuseosutaja ja -kasutaja vahelise „teabe asümmeetria” – nagu väljendub komisjon oma eespool viidatud aruandes konkurentsi kohta kutseteenuste sektoris (
60
) – tase on minu arvates kõige kõrgem. See tähendab, et teenuseosutajal on oma tegevusalal palju suurem pädevus kui teenusekasutajal, nii et viimane ei ole võimeline ostetava teenuse kvaliteeti tegelikult hindama.
116.
Arvestades pädevusetaseme asümmeetriat ja raviteenuste kasutamise otsuse tähtsust patsiendi jaoks, leian ma, et patsiendi ja tervishoiuspetsialisti usaldussuhe on põhiline. Teisisõnu peab patsient olema veendunud, et kui arst annab talle nõu või soovitab kasutada raviteenuseid, lähtub see nõuanne või soovitus üksnes tema tervise kaitsest.
117.
Seetõttu jagan ma Belgia ja Itaalia valitsuse arvamust, kui nad märgivad, et see usaldussuhe oleks kindlasti ohus, kui hambaraviteenuste osutajatel oleks lubatud oma teenuseid üldsusele reklaamida. Sellisel juhul oleks õigustatud patsiendi kartus, et kui arst annab talle nõu või soovitab tal kasutada raviteenuseid, on see nõuanne või soovitus kasvõi osaliselt ajendatud arsti majanduslikust huvist. Patsient võiks siis kahelda selle nõuande või soovituse väärtuses ja nii oma tervisliku seisundi ohtu seada, keeldudes soovitatud teenusest või sellega mitte nõustudes.
118.
Järelikult olen ma seisukohal, et rahvatervise kaitse võib nõuetekohaselt õigustada hambaraviteenuste osutajatele kehtestatud keeldu oma teenuseid üldsusele reklaamida nende teenuste edendamiseks. Kuivõrd hambaravialase reklaami kohta puuduvad ühised või ühtlustatud eeskirjad, on iga liikmesriigi otsustada, millisel tasemel rahvatervise kaitset ta vajalikuks peab ja kuidas seda saavutada – mõistagi proportsionaalsuse põhimõtet järgides, (
61
) ning ma olen arvamusel, et selline keeld ei ole vastuolus EÜ artiklitega 43 ja 49.
119.
See keeld ei pruugi aga olla piiranguteta. Hambaraviteenuste osutajatel, nagu ka teistel tervishoiuerialade spetsialistidel, on oma erialal tegutsemiseks vaja, et üldsus oleks nende olemasolust teadlik. See eeldab, et üldsus saab teada füüsilisest või juriidilisest isikust teenuseosutaja nime; teenused, mida tal on õigus osutada, tegevuskoha, vastuvõtuajad ning kontaktandmed, näiteks telefoni-, faksinumbrid või veebiaadressi.
120.
Üldsuse juurdepääs sellisele objektiivsele teabele on seega tervishoiuspetsialistide liikumisvabaduse teostamiseks vajalik. See on kooskõlas ka rahvatervise parema kaitsega, soodustades patsientide liikumist liidus. Euroopa Kohtu praktika areng alates eespool viidatud kohtuotsustest Decker (
62
) ja Kohll näitab, et patsiendid soovivad üha enam end ravida lasta teistes liikmesriikides. See tendents on tingitud erinevatest asjaoludest. Nii võib see tulla sellest, et patsiendid soovivad saada teenuseid soodsamalt või teenuseid, mida nende elukohariigis ei pakuta, või saada ravi kiiremini kui oma elukohariigis. Kuivõrd selline patsientide liikumine võimaldab neile paremat juurdepääsu ravile kui oma liikmesriigis, aitab see samuti kaasa rahvatervise kaitsele.
121.
Siseriiklik seadus, mis keelab hambaraviteenuste osutajatel otseselt või kaudselt reklaamida oma teenuseid üldsusele, ei või minna nii kaugele, et neil on keelatud lihtsalt nimetada, ilma et see oleks kuidagi köitev või innustav, telefonikataloogis või muudes üldsusele kättesaadavates teabevahendites andmeid, mis annavad teada nende tegutsemisest kutsealal, näiteks nime, tegevusalasid, millega neil on õigus tegeleda, tegevuskohta, tööaegu ja kontaktandmeid.
122.
Siseriikliku kohtu pädevuses on otsustada, kas antud juhul ületavad infokataloogis Belgacom avaldatud I. Doulamise kuulutused neid piire, arvestades eelkõige kuulutuste esitlusviisi ja selliseid märkeid nagu „Parandus kohe, ühe tunniga”, „Tasuta kontroll ja nõuanded”, „Personaalne teenindus” ja „Kojukutsed”.
123.
Neid põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et siseriiklik seadus, mis keelab hambaraviteenuste osutajatel eraettevõtjana või hambaravikabineti kaudu otseselt või kaudselt tegeleda üldsusele suunatud hambaravialase reklaamiga, piirab asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust EÜ artiklite 43 ja 49 tähenduses. Selline piirang on aga rahvatervise kaitse seisukohast õigustatud, kuivõrd kõnesolev siseriiklik õigusakt ei keela teenuseosutajatel lihtsalt nimetada, ilma et see oleks kuidagi köitev või innustav, telefonikataloogis või muudes üldsusele kättesaadavates teabevahendites andmeid, mis annavad teada nende kutsealal tegutsemisest, näiteks oma nime, tegevusalasid, millega neil on õigus tegeleda, tegevuskohta, tööaegu ja kontaktandmeid.
V. Ettepanek
124.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen ettepaneku vastata Tribunal de première instance de Bruxelles’i eelotsuse küsimusele järgmiselt:
EÜ artiklit 81, EÜ artikli 3 lõike 1 punkti g ja EÜ artikli 10 teist lõiku tuleb koostoimes tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik seadus, mis keelab hambaraviteenuste osutajatel eraettevõtjana või hambaravikabineti kaudu otseselt või kaudselt tegeleda hambaravialase reklaamiga oma teenuste reklaamimiseks üldsusele.
Selline õigusakt piirab siiski asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust EÜ artiklite 43 ja 49 tähenduses.
Selline piirang on aga rahvatervise kaitse seisukohast õigustatud, kuivõrd kõnesolev siseriiklik õigusakt ei keela teenuseosutajatel lihtsalt nimetada, ilma et see oleks kuidagi köitev või innustav, telefonikataloogis või muudes üldsusele kättesaadavates teabevahendites andmeid, mis annavad teada nende kutsealal tegutsemisest, näiteks oma nime, tegevusalasid, millega neil on õigus tegeleda, tegevuskohta, tööaegu ja kontaktandmeid.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Edaspidi „1958. aasta seadus”.
(
3
)	Nõukogu 25. juuli 1978. aasta direktiiv, mis käsitleb hambaarstide diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist ja mis sisaldab meetmeid asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabaduse tulemusliku rakendamise hõlbustamiseks (EÜT L 233, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 67).
(
4
)	Nõukogu 25. juuli 1978. aasta direktiiv hambaarstide tegevust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 233, lk 10; ELT eriväljaanne 06/01, lk 76). See direktiiv, samuti direktiiv 78/686 tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiviga 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta (ELT L 255, lk 22).
(
5
)	Nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiiv, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamist (EÜT L 250, lk 17; ELT eriväljaanne 15/01, lk 227).
(
6
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. oktoobri 1997. aasta direktiiv, millega muudetakse direktiivi 84/450 (EÜT L 290, lk 18; ELT eriväljaanne 15/03, lk 365).
(
7
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiv, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse direktiivi 84/450, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv; ELT L 149, lk 22, edaspidi „direktiiv 84/450”).
(
8
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv eksitava ja võrdleva reklaami kohta (ELT L 376, lk 21).
(
9
)	Artikli 2 punkt 1.
(
10
)	Artikli 2 punkt 2.
(
11
)	Direktiivi 84/450 artikli 2 punkt 2a.
(
12
)	Võrdlev reklaam on sisuliselt lubatav nimelt siis, kui see ei ole eksitav, kui selles võrreldakse kaupa või teenuseid, mis rahuldavad samu vajadusi või on mõeldud samaks otstarbeks, võrreldakse kõnealuste kaupade või teenuste ühte või mitut peamist, asjakohast, kontrollitavat ja tüüpilist omadust; sealhulgas võib selleks olla ka hind, kui reklaam ei tekita usaldamatust konkurendi suhtes ega halvusta konkurenti, ei tekita konkurendiga segiajamist ning kui reklaamis ei kasutata ebaõiglaselt ära konkurendi kaubamärgi või ettevõtte nime mainet.
(
13
)	Vt nõukogu 31. märtsi 1992. aasta direktiiv 92/28/EMÜ inimtervishoius kasutatavate ravimite reklaami kohta (EÜT L 113, lk 13), mis tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiviga 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta (EÜT L 311, lk 67; ELT eriväljaanne 13/27, lk 69).
(
14
)	Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv 89/552/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta direktiiviga 97/36/EÜ (EÜT L 202, lk 60; ELT eriväljaanne 06/02, lk 321; edaspidi „direktiiv 89/552”).
(
15
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta; EÜT L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399).
(
16
)	Artikli 12 punkt d.
(
17
)	21. septembri 1988. aasta kohtuotsus 267/86 (EKL 1988, lk 4769).
(
18
)	Punkt 16.
(
19
)	KOM(2004) 83 (lõplik)/2.
(
20
)	Liidetud kohtuasjad C-180/98–C-184/98 (EKL 2000, lk I-6451).
(
21
)	Punkt 89.
(
22
)	Vt eelkõige 21. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-318/00: Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins (EKL 2003, lk I-905, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
23
)	Ibidem (punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
24
)	Ibidem (punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
25
)	Vt eelkõige 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-13/01: Safalero (EKL 2003, lk I-8679, punktid 38–40) ja 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-165/03: Längst (EKL 2005, lk I-5637, punkt 34).
(
26
)	10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-153/00: Der Weduwe (EKL 2002, lk I-11319, punktid 33–39).
(
27
)	Vt eelkõige 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-295/97: Piaggio (EKL 1999, lk I-3735, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
28
)	13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-153/02: Neri (EKL 2003, lk I-13555, punkt 35).
(
29
)	Teine põhjendus.
(
30
)	Direktiiv 2005/36, millega tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiv 78/686, esitab kuuendas põhjenduses, or „[t]teenuste osutamise hõlbustamisel tuleks hoolikalt suhtuda rahva tervise ja ohutuse ning tarbijakaitse küsimustesse. Seetõttu tuleks rahva tervise ja ohutusega seotud ja piiriülest teenust kas ajutiselt või episoodiliselt osutavate reguleeritud kutsealade suhtes kehtestada erisätted”.
(
31
)	Vt selle kohta 23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-56/01: Inizan (EKL 2003, lk I-12403, punktid 16 ja 17).
(
32
)	Vt selle kohta 18. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C-260/89: ERT (EKL 1991, lk I-2925, punkt 12).
(
33
)	9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-198/01: CIF (EKL 2003, lk I-8055, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
34
)	Ibidem (punkt 46).
(
35
)	Vt kohtujurist M. Poiares Maduro ettepanek liidetud kohtuasjades, milles tehti 5. detsembri 2006. aasta otsused C-94/04 ja C-202/04: Cipolla jt (EKL 2006, lk I-11421, punkt 32).
(
36
)	Vt eelkõige 17. veebruari 2005. aasta määrus kohtuasjas C-250/03: Mauri (EKL 2005, lk I-1267, punkt 30) ja eespool viidatud kohtuotsus Cipolla jt (punkt 47).
(
37
)	Kohtuasi C-35/99 (EKL 2002, lk I-1529).
(
38
)	Punkt 33.
(
39
)	Punkt 43.
(
40
)	Vt eelkõige 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-108/96: Mac Quen jt (EKL 2001, lk I-837, punkt 24).
(
41
)	Vt meditsiiniliste tegevusalade kohta 31. jaanuari 1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 286/82 ja 26/83: Luisi ja Carbone (EKL 1984, lk 377) ning hambaravi kohta, konkreetsemalt ortodontilise ravi kohta 28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-158/96: Kohll (EKL 1998, lk I-1931) seoses ortodontilise raviga.
(
42
)	Vt eelkõige 16. veebruari 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-29/94–C-35/94: Aubertin jt (EKL 1995, lk I-301, punkt 9); 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-97/98: Jägerskiöld (EKL 1999, lk I-7319, punkt 42 ja selles viidatud kohtupraktika) ja 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-60/00: Carpenter (EKL 2002, lk I-6279, punkt 28).
(
43
)	Vt terapeudi kohta 3.oktoobri 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-54/88, C-91/88 ja C-14/89: Nino jt (EKL 1990, lk I-3537, punkt 11).
(
44
)	Kohtuasi C-448/98 (EKL 2000, lk I-10663, punkt 23).
(
45
)	Vt kapitali vaba liikumise kohta 5. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-515/99, C-519/99–C-524/99 ja C-526/99–C-540/99: Reisch jt (EKL 2002, lk I-2157, punkt 26) ja 15. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-300/01: Salzmann (EKL 2003, lk I-4899, punkt 33). Vt asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse kohta 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-451/03: Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (EKL 2006, lk I-2941, punkt 29) ja eespool viidatud kohtuotsus Cipolla jt (punkt 30).
(
46
)	Vt eelkõige 8. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-45/06: Campina (EKL 2007, lk I-2089, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
47
)	Vt eelkõige 21. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-152/03: Ritter-Coulais (EKL 2006, lk I-1711, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
48
)	Vt eelkõige 5. oktoobri 2004 aasta otsus kohtuasjas C-442/02: CaixaBank France (EKL 2004, lk I-8961, punkt 11 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
49
)	Vt nõudehoiuse kontode intressikeeldu puudutava Prantsuse õigusnormi kohta eespool viidatud kohtuotsus CaixaBank France (punkt 12).
(
50
)	Liidetud kohtuasjad C-34/95–C-36/95 (EKL 1997, lk I-3843, punkt 42).
(
51
)	Kohtuasi C-405/98 (EKL 2001, lk I-1795).
(
52
)	Punkt 25.
(
53
)	Punkt 21.
(
54
)	Kohtuasi C-239/02 (EKL 2004, lk I-7007, punkt 53).
(
55
)	Esimene meditsiinidiplomite tunnustamise kord võeti vastu 1975. aastal. Sellele järgnesid veel viies konkreetses sektoris ajavahemikul 1977–1985 direktiividega 78/686 ja 78/687 kehtestatud korrad meditsiiniõdede, hambaarstide, loomaarstide, ämmaemandate ja apteekrite kohta. Need direktiivid tunnistati kehtetuks ja asendati direktiiviga 2005/36.
(
56
)	13. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-262/02: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2004, lk I-6569, punkt 22 ja selles viidatud kohtupraktika).
(
57
)	Eespool viidatud kohtuotsus CaixaBank France (punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
58
)	10. novembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-320/93: Ortscheit (EKL 1994, lk I-5243, punkt 16).
(
59
)	Idem.
(
60
)	Punkt 25.
(
61
)	Vt selle kohta 25. juuli 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-1/90 ja C-176/90: Aragonesa de Publicidad Exterior ja Publivía (EKL 1991, lk I-4151, punkt 16).
(
62
)	28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-120/95 (EKL 1998, lk I-1831). Eespool viidatud kohtuotsuse Kohll faktiline taust seisnes selles – tuletan meelde –, et ei rahuldatud Luksemburgi kodaniku taotlust saada luba oma alaealise tütre ravimiseks Trieris (Saksamaa) asutatud ortodondi juures.