62024CJ0291
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
29. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamine – Direktiiv (EL) 2015/849 – Sanktsioonid – Artikkel 58 – Juriidilise isiku vastutus – Artikkel 59 – Juriidilise isiku vastutus oma kohustuste rikkumise eest, mille on toime pannud füüsilised isikud – Tingimused – Artikkel 60
Kohtuasjas C‑291/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Bundesverwaltungsgerichti (föderaalne halduskohus, Austria) 25. aprilli 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 25. aprillil 2024, menetluses
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL,
TR
versus
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA),
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president I. Jarukaitis, kohtunikud M. Condinanzi (ettekandja) ja N. Jääskinen,
kohtujurist: T. Ćapeta,
kohtusekretär: ametnik I. Illéssy,
arvestades kirjalikku menetlust ja 9. aprilli 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG, KL ja TR, esindajad: Rechtsanwälte S. Ficulovič ja B. Fletzberger,
–
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA), esindajad: D. Wagner ja P. Wanek,
–
Saksa valitsus, esindaja: J. Möller,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Manzaneque Valverde ja G. von Rintelen,
olles 3. juuli 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/849, mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 648/2012 ja tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/60/EÜ ja komisjoni direktiiv 2006/70/EÜ (ELT 2015, L 141, lk 73), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/843 (ELT 2018, L 156, lk 43) (edaspidi „direktiiv 2015/849“), artikli 58 lõikeid 1–3, artikli 59 lõiget 1 ning artikli 60 lõikeid 5 ja 6.
2
Taotlus on esitatud ühelt poolt Steiermärkische Bank und Sparkassen AG, KLi ja TRi ning teiselt poolt Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA) (finantsturu järelevalveasutus, Austria) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kas otsus, millega viimati nimetatu määras Steiermärkische Bank und Sparkassenile halduskaristuse, on õiguspärane.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2015/849
3
Direktiivi 2015/849 põhjendustes 1 ja 59 on märgitud:
„(1)
Ebaseadusliku raha vood võivad kahjustada finantssektori terviklikkust, stabiilsust ja mainet ning ohustada [Euroopa L]iidu siseturgu ja samuti rahvusvahelist arengut. Rahapesu, terrorismi rahastamine ja organiseeritud kuritegevus on jätkuvalt teravad probleemid, millega tuleks tegeleda liidu tasandil. […] Lisaks kriminaalõigusel põhineva lähenemisviisi edasiarendamisele liidu tasandil on finantssüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise sihipärane ja proportsionaalne tõkestamine asendamatu ja see võib anda täiendavaid tulemusi.
[…]
(59)
Kuna rahapesu‑ ja terrorismi rahastamise vastane võitlus on väga oluline, peaksid liikmesriigid sätestama siseriiklikes õigusaktides tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad halduskaristused ja ‑meetmed nende suhtes, kes rikuvad käesolevat direktiivi ülevõtvaid siseriiklikke sätteid. […]“.
4
Direktiivi artikli 1 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiivi eesmärk on tõkestada liidu finantssüsteemi kasutamist rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil.
2.   Liikmesriigid tagavad, et rahapesu ja terrorismi rahastamine on keelatud.“
5
Direktiivi artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse järgmiste kohustatud isikute suhtes:
1)
krediidiasutused;
2)
finantseerimisasutused;
3)
järgmised füüsilised või juriidilised isikud nende kutsetegevuse puhul:
[…]“.
6
Sama direktiivi artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiiviga reguleeritud valdkonnas rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamiseks võtta vastu või jätta kehtima käesoleva direktiivi sätetest rangemad sätted, kui seda tehakse liidu õiguse piires.“
7
Direktiivi 2015/849 VI peatükis „Põhimõtted, protseduurid ja järelevalve“ on 4. jagu „Karistused“, mis sisaldab direktiivi artikleid 58–62. Artikli 58 lõigetes 1–3 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et kohustatud isikuid saab võtta vastutusele käesolevat direktiivi üle võtvate siseriiklike sätete rikkumise korral kooskõlas käesoleva artikliga ja artiklitega 59–61. Kõik kohaldatavad karistused ja meetmed peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
2.   Ilma et see piiraks liikmesriikide õigust näha ette ja mõista kriminaalkaristusi, kehtestavad liikmesriigid halduskaristusi ja ‑meetmeid käsitlevad õigusnormid ning tagavad, et nende pädevad asutused võivad määrata kõnealuseid karistusi ja võtta meetmeid, mida kohaldatakse käesolevat direktiivi üle võtvate siseriiklike sätete rikkumise korral, ning tagavad nende kohaldamise.
Liikmesriigid võivad otsustada mitte kehtestada halduskaristusi või ‑meetmeid käsitlevaid õigusnorme, kui asjaomastele õigusrikkumistele kohaldatakse siseriiklikus õiguses kriminaalkaristusi. Sellisel juhul edastavad nad [Euroopa K]omisjonile asjakohased kriminaalõiguse normid.
Lisaks tagavad liikmesriigid, et kui nende pädevad asutused tuvastavad rikkumisi, mille suhtes kohaldatakse kriminaalkaristusi, teavitavad nad sellest õigeaegselt õiguskaitseasutusi.
3.   Liikmesriigid tagavad, et kui kohustusi kohaldatakse juriidiliste isikute suhtes, siis võib käesolevat direktiivi üle võtvate siseriiklike sätete rikkumise korral kohaldada karistusi ja meetmeid juhtorgani liikmete ja teiste füüsiliste isikute suhtes, kes on siseriikliku õiguse alusel õigusrikkumise eest vastutavad.“
8
Direktiivi artiklis 59 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et käesolevat artiklit kohaldatakse vähemalt selliste kohustatud isikute poolt toimepandud õigusrikkumiste suhtes, mis on rasked, korduvad, süstemaatilised või kui on tegemist nende kombinatsiooniga, ning mis on seotud järgmistes artiklites sätestatud nõuetega:
a)
artiklid 10–24 (kliendi suhtes rakendatavad hoolsusmeetmed),
b)
artiklid 33, 34 ja 35 (teatamine kahtlastest tehingutest),
c)
artikkel 40 (andmete säilitamine) ning
d)
artiklid 45 ja 46 (sisekontroll).
2.   Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 osutatud juhtudel hõlmavad kohaldatavad halduskaristused ja ‑meetmed vähemalt järgmist:
a)
avalik teadaanne, milles on märgitud füüsiline või juriidiline isik ja õigusrikkumise laad;
b)
korraldus, millega nõutakse, et füüsiline või juriidiline isik lõpetaks asjaomase tegevuse ja hoiduks selle tegevuse kordamisest;
c)
tegevusloa kehtetuks tunnistamine või peatamine kohustatud isiku puhul, kellel peab olema tegevusluba;
d)
kohustatud isikus juhtimiskohustusi täitva isiku suhtes või õigusrikkumise eest vastutava muu füüsilise isiku suhtes kehtestatud ajutine keeld täita kohustatud isikutes juhtimisülesandeid;
e)
maksimaalne rahaline halduskaristus, mis on vähemalt sama suur kui kahekordne kasu, mis saadi õigusrikkumise tulemusel, mille puhul on võimalik kasu kindlaks määrata, või vähemalt 1000000 euro ulatuses.
3.   Liikmesriigid tagavad, et erandina lõike 2 punktist e, võib juhul kui kohustatud isik on krediidiasutus või finantseerimisasutus, kohaldada ka järgmisi karistusi:
a)
juriidilise isiku puhul maksimaalne rahaline halduskaristus vähemalt 5000000 euro ulatuses või 10% aastasest kogukäibest viimase kättesaadava raamatupidamisaruande järgi, mille on heaks kiitnud juhtorgan[…];
b)
füüsilise isiku puhul maksimaalne rahaline halduskaristus vähemalt 5000000 euro ulatuses või liikmesriigis, kus euro ei ole ametlik vääring, vastava summa ulatuses omavääringus 25. juuni 2015 seisuga.
4.   Liikmesriigid võivad anda pädevatele asutustele õiguse kehtestada lisaks lõike 2 punktides a–d sätestatud karistustele täiendavaid karistuste liike või määrata rahalisi halduskaristusi, mis ületavad lõike 2 punktis e ja lõikes 3 osutatud summasid.“
9
Direktiivi artikli 60 lõiked 5 ja 6 on sõnastatud järgmiselt:
„5.   Liikmesriigid tagavad, et juriidilisi isikuid on võimalik võtta vastutusele artikli 59 lõikes 1 osutatud õigusrikkumiste eest, mille pani nende kasuks toime isik, kes tegutses üksinda või juriidilise isiku organi osana ja kellel on juriidilises isikus juhtiv positsioon tulenevalt mis tahes järgmisest alusest:
a)
õigus esindada juriidilist isikut,
b)
õigus teha otsuseid juriidilise isiku nimel või
c)
õigus kontrollida juriidilist isikut.
6.   Lisaks tagavad liikmesriigid, et juriidilisi isikuid saab võtta vastutusele juhul, kui käesoleva artikli lõikes 5 osutatud isiku puuduliku järelevalve või kontrolli tõttu on osutunud võimalikuks, et juriidilise isiku alluvuses olev isik on juriidilise isiku kasuks pannud toime mõne artikli 59 lõikes 1 osutatud õigusrikkumise.“
Määrus (EL) 2016/679
10
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta määruse (EL) 2016/679 füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) (ELT 2016, L 119, lk 1) artikli 58 lõikes 2 on sätestatud:
„Järelevalveasutusel on järgmised parandusvolitused:
[…]
i)
määrata artikli 83 kohaselt trahve lisaks käesolevas lõikes osutatud meetmetele või nende asemel, sõltuvalt konkreetse juhtumi asjaoludest,
[…]“.
11
Sama määruse artikli 83 lõigetes 1–6 on sätestatud:
„1.   Järelevalveasutus tagab, et käesoleva artikli kohane trahvide määramine lõigete 4, 5 ja 6 kohaste käesoleva määruse rikkumiste eest on igal üksikul juhul tõhus, proportsionaalne ja heidutav.
2.   Trahve kohaldatakse üksiku juhtumi asjaoludest sõltuvalt kas lisaks artikli 58 lõike 2 punktides a–h ja j osutatud meetmetele või nende asemel. Otsustades igal konkreetsel juhul trahvi määramise ja selle suuruse üle, pööratakse asjakohast tähelepanu järgmisele:
[…]
3.   Kui vastutav töötleja või volitatud töötleja rikub samade või seonduvate isikuandmete töötlemise toimingute puhul tahtlikult või hooletusest mitut käesoleva määruse sätet, ei ületa trahvi kogusumma summat, mis on sätestatud seoses raskeima rikkumisega.
4.   Kooskõlas lõikega 2 võib järgmiste sätete rikkumise eest määrata trahvi, mille suurus on kuni 10000000 eurot või ettevõtja puhul kuni 2% tema eelneva majandusaasta ülemaailmsest aastasest kogukäibest, olenevalt sellest, kumb summa on suurem:
[…]
5.   Kooskõlas lõikega 2 võib järgmiste sätete rikkumise eest määrata trahvi, mille suurus on kuni 20000000 eurot või ettevõtja puhul kuni 4% tema eelneva majandusaasta ülemaailmsest aastasest kogukäibest, olenevalt sellest, kumb summa on suurem:
[…]
6.   Artikli 58 lõikes 2 osutatud järelevalveasutuse korralduse täitmatajätmise korral määratakse kooskõlas käesoleva artikli lõikega 2 trahv, mille suurus on kuni 20000000 eurot või ettevõtja puhul kuni 4% tema eelneva majandusaasta ülemaailmsest aastasest kogukäibest, olenevalt sellest, kumb summa on suurem.“
Austria õigus
12
26. juuli 2017. aasta finantsturu rahapesu seaduse (Finanzmarkt-Geldwäschegesetz; BGBl. I, 118/2016) 28. mai 2021. aasta redaktsioonis (BGBl. I, 17/2018; edaspidi „FM‑GwG“) on §‑s 34 ette nähtud:
„(1)   Isik, kes kohustatud isiku [(halduskaristuste seaduse (Verwaltungsstrafgesetz; edaspidi „VStG“) § 9)] eest vastutava isikuna rikub kohustusi, mis on sätestatud:
[…]
2.
§‑des 5–12 (kliendi suhtes rakendatavad hoolsusmeetmed) […];
[…]
8.
§ 23 lõigetes 1–3 või 6 (sisekord);
[…]
paneb toime haldusrikkumise ja FMA määrab talle kuni 150000 euro suuruse trahvi.
(2)   Kui lõike 1 punkti 2 kohaste kohustuste rikkumine […] on raske, korduv või süstemaatiline või kui sellel on mitu nimetatud omadust, võib määrata trahvi kuni 5000000 eurot või summas, mis vastab kuni kahekordsele kohustuste rikkumisest saadud kasule, juhul kui see on mõõdetav.
(3)   Isik, kes vastutab (VStG § 9) kohustatud isiku eest,
1.
jätab [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määruse] (EL) 2015/847[, mis käsitleb rahaülekannetes edastatavat teavet ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1781/2006 (ELT 2015, L 141, lk 1),] artikleid 4–6 rikkudes korduvalt või süstemaatiliselt esitamata nõutava teabe tellija või soodustatud isiku kohta;
2.
ei taga määruse [2015/847] artikli 16 kohaselt nõutavat andmete säilitamist ja see kujutab endast korduvat, süstemaatilist ja rasket rikkumist;
3.
ei rakenda tõhusaid riskipõhiseid meetmeid ja rikub seeläbi määruse [2015/847] artiklit 8 või 12, või
4.
kui kohustatud isik on makseteenuse vahendaja määruse [2015/847] artikli 3 punkti 5 tähenduses, rikub märgatavalt määruse [2015/847] artiklit 11 või 12,
paneb toime haldusrikkumise ja FMA peab talle määrama trahvi kuni 5000000 eurot või summas, mis vastab kahekordsele tulule, mis on saadud kohustuse täitmata jätmisest, kui seda on võimalik arvuliselt väljendada.
[…]“.
13
FM‑GwG §‑s 35 on sätestatud:
„(1)   FMA võib määrata juriidilistele isikutele trahve, kui isik, kes tegutseb iseseisvalt või asjaomase juriidilise isiku organi liikmena ja kes on juriidilises isikus juhtival kohal, on rikkunud nende nimel § 34 lõigetes 1–3 sätestatud kohustust ühel järgmistest alustest:
1.
õigus esindada juriidilist isikut,
2.
õigus teha otsuseid juriidilise isiku nimel või
3.
juriidilise isiku sisese kontrolli õigus.
(2)   Juriidilist isikut saab § 34 lõigete 1–3 kohase kohustuse rikkumise eest vastutusele võtta ka juhul, kui lõikes 1 osutatud isiku puuduliku järelevalve või kontrolli tõttu on osutunud võimalikuks, et juriidilise isiku nimel tegutsev isik on juriidilise isiku kasuks toime pannud mõne § 34 lõigetes 1–3 osutatud kohustuse rikkumise.
[…]“.
14
Sama seaduse § 36 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas föderaalseaduses ette nähtud haldusrikkumiste puhul kohaldatakse vastutusele võtmiseks kehtiva tähtaja asemel kolmeaastast tähtaega (VStG § 31 lõige 1). Karistuse määramiseks kehtiv aegumistähtaeg (VStG § 31 lõige 2) on nendel juhtudel viis aastat.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
15
FMA määras 29. veebruari 2024. aasta otsusega FM‑GwG § 35 lõigete 1 ja 2 alusel Steiermärkische Bank und Sparkassenile karistuse põhjendusel, et viimane oli rikkunud rahapesuga seotud hoolsuskohustust.
16
Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus, Austria), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellele esitati selle otsuse peale kaebus, liigitab selle karistuse „halduskaristuseks“ ja täpsustab, et juriidiliste isikute kriminaalvastutus ei kuulu Austria „halduskaristusõiguse“ valdkonda. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on FM‑GwG § 35 lõiked 1 ja 2 – millega võeti Austria õigusesse üle direktiivi 2015/849 artikli 59 ning artikli 60 lõigete 5 ja 6 sätted – üks esimesi sätteid, milles on Austria õiguses sätestatud juriidiliste isikute kriminaalvastutus.
17
Nimetatud § 35 lõikes 1 on siiski kehtestatud juriidilisele isikule karistuse määramiseks lisatingimus, et füüsiline isik on juriidilise isiku nimel „rikkunud § 34 lõigetes 1–3 sätestatud kohustusi“.
18
KL ja TR on kaks füüsilist isikut, kelle teod on omistatavad Steiermärkische Bank und Sparkassenile. Nad on menetlusaluste isikutena ka põhikohtuasja pooled.
19
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et Verwaltungsgerichtshofi (Austria kõrgeim halduskohus) kohtupraktika kohaselt on selleks, et juriidiline isik oleks karistatav, esiteks vaja, et füüsiline isik, kelle tegu tuleb omistada sellele juriidilisele isikule, oleks ise olnud asjaomase menetluse pool ja teda ei koheldud selles menetluses mitte pelgalt tunnistajana, vaid menetlusaluse isikuna koos kõigi selle seisundiga seotud õigustega; teiseks, et selle juriidilise isiku suhtes tehtud karistuse määramise otsuse resolutsioonis on märgitud nõuetekohaselt tuvastatud füüsilise isiku või juriidilise isiku seadusliku esindaja õigusvastane ja süüline tegu, mis on käsitatav rikkumisena, ja kolmandaks, et see tegu pannakse resolutsioonis süüks asjaomasele juriidilisele isikule.
20
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, ega need lisanõuded ei piira direktiivi 2015/849 artikli 60 lõike 5 ulatust. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused tulenevad peamiselt asjaolust, et selles direktiivis ette nähtud „halduskaristused ja ‑meetmed“ peavad olema tulenevalt direktiivi põhjendusest 59 ja artikli 58 lõikest 1 „tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad“. Pealegi on kõnealused menetlused keerulised, nende aluseks olevad asjaolud on sageli läbipaistmatud ja seega ei ole need ametiasutusele teada, samas kui nende menetluste suhtes kohaldatakse viieaastast aegumistähtaega alates asjaomaste asjaolude toimumise kuupäevast.
21
Lõpuks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tema menetluses oleva vaidluse lahendamisel võib olla asjakohane kohtupraktika, mis tuleneb 5. detsembri 2023. aasta kohtuotsusest Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950), milles Euroopa Kohus otsustas, et määruse 2016/679 artikli 58 lõiget 2 ja artikli 83 lõikeid 1–6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt saab juriidilisele isikule kui vastutavale töötlejale määrata artikli 83 lõigetes 4–6 nimetatud rikkumise eest trahvi üksnes siis, kui see rikkumine on enne omistatud identifitseeritud füüsilisele isikule.
22
Neil asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas liidu teisese õigusega (eelkõige [direktiivi 2015/849] artikli 60 lõigetega 5 ja 6, artikli 58 lõigetega 1–3 ja artikli 59 lõikega 1) ning liidu õiguse üldpõhimõtetega (eelkõige soovitava toime põhimõttega) on vastuolus [FM‑GwG] § 35 lõiked 1–3 (rahalise karistuse määramine juriidilistele isikutele) ja § 36 (aegumistähtaja pikendamine), mis Verwaltungsgerichtshofi (kõrgeim halduskohus) tõlgenduses nõuavad, et juriidilisele isikule rahatrahvi määramiseks on tingimata vajalik, et juriidilise isiku organi liikmele või muule juriidilise isiku nimel tegutsenud füüsilisele isikule oleks menetluses kõigepealt ametlikult antud menetlusaluse isiku staatus (pidades rangelt kinni poole kõikidest õigustest) ja et lisaks peab juriidilise isiku suhtes tehtud trahviotsuse resolutsioonis olema tuvastatud, et selles konkreetselt nimetatud füüsiline isik (või juriidilise isiku organi liige) on tegutsenud rikkumise koosseisu tunnustele vastavalt, õigusvastaselt ja süüliselt, et seda käitumist saaks seejärel omistada juriidilisele isikule, kusjuures aegumistähtaeg vastutusele võtmiseks on kolm aastat alates rikkumise toimepanemise lõpetamisest ning aegumistähtaeg rahalise karistuse määramiseks on viis aastat?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
23
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2015/849 artikli 58 lõikeid 1–3, artikli 59 lõiget 1 ning artikli 60 lõikeid 5 ja 6, arvestades soovitava toime põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on:
–
juriidilise isiku karistamiseks nõutud, et kõigepealt antakse füüsilisele isikule ametlikult menetlusaluse isiku staatus; seda juriidilist isikut karistava otsuse resolutsioonis on nimeliselt märgitud see füüsiline isik ning tuvastatakse, et see füüsiline isik on toime pannud teo, mis kujutab endast samale juriidilisele isikule süüks pandavat õigusrikkumist, mis on õigusvastane ja süüline, ning
–
ette nähtud, et aegumistähtaeg on vastavalt kolm aastat ja viis aastat alates rikkumise lõppemise kuupäevast, kui tegemist on vastavalt vastutusele võtmise ja karistuse määramisega.
Juriidilise isiku vastutuse tekkimise tingimused direktiivi 2015/849 alusel
24
Kõigepealt olgu tõdetud esitatud küsimuse esimese osa kohta, milles käsitletakse juriidilise isiku vastutuse tekkimise tingimusi, et direktiivi 2015/849 peamine eesmärk – nagu nähtub selle pealkirjast ja artikli 1 lõigetest 1 ja 2 – on tõkestada finantssüsteemi kasutamist rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil. Konkreetsemalt on direktiivi sätete eesmärk riskipõhise lähenemise kohaselt näha ette ennetavate ja hoiatavate meetmete kogum, et võidelda tõhusalt rahapesu ja terrorismi rahastamisega, vältimaks – nagu nähtub selle direktiivi põhjendusest 1 –, et ebaseadusliku raha vood võiksid kahjustada liidu finantssektori terviklikkust, stabiilsust ja mainet ning ohustada liidu siseturgu ja samuti rahvusvahelist arengut (19. juuni 2025. aasta kohtuotsus Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
25
Direktiivi 2015/849 artikli 2 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda direktiivi „kohustatud isikute“ suhtes. Artikli 2 lõike 1 punktide 1–3 kohaselt on need isikud vastavalt krediidiasutused, finantseerimisasutused ning punktis 3 osutatud füüsilised või juriidilised isikud nende kutsetegevuse puhul.
26
Järelikult lasuvad direktiiviga 2015/849 kohustatud isikutele pandud kohustused nii juriidilistel kui ka füüsilistel isikutel, tingimusel et neid isikuid saab pidada kohustatud isikuks direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses.
27
Direktiivi 2015/849 artiklis 59 ette nähtud karistuste kohta – mida kohaldatakse artikli 59 lõike 1 alusel vähemalt selliste isikute toime pandud raskete, korduvate või süstemaatiliste rikkumiste või rikkumiste suhtes, millel on mitu nimetatud omadust – olgu rõhutatud, et direktiivi artikli 58 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et kohustatud isikuid saab võtta vastutusele direktiivi üle võtvate riigisiseste õigusnormide rikkumise eest.
28
Miski artikli 58 lõikes 1 ei võimalda aga asuda seisukohale, et kohustatud isiku vastutus sama direktiivi alusel võiks juhul, kui ta on juriidiline isik, sõltuda füüsilise isiku vastutuse tekkimisest riigisisese õiguse alusel.
29
Kui kohustatud isik on juriidiline isik, siis kuivõrd niisugune isik saab tegutseda üksnes selliste füüsiliste isikute kaudu, kelle teod on talle omistatavad, on direktiivis 2015/849 piirdutud niisuguste normide kehtestamisega, mis võimaldavad täpsustada, missugustel tingimustel tuleb esiteks liikmesriigi õiguse alusel omistada juriidilisele isikule vastutust kaasa toovad rikkumised ka füüsilistele isikutele, kes nende eest vastutavad, ja missugustel tingimustel võib teiseks teatavate füüsiliste isikute tegevus kaasa tuua juriidilise isiku vastutuse.
30
Nii tagavad liikmesriigid direktiivi artikli 58 lõike 3 kohaselt esiteks, et kui kohustusi kohaldatakse juriidiliste isikute suhtes, siis võib direktiivi üle võtvate riigisiseste sätete rikkumise korral kohaldada karistusi ja meetmeid juhtorgani liikmete ja teiste füüsiliste isikute suhtes, kes riigisisese õiguse alusel õigusrikkumise eest vastutavad. Nimetatud sättest ei nähtu aga, et juriidilisele isikule kui kohustatud isikule karistuse määramiseks tuleb enne tuvastada, et kõnealuse rikkumise pani toime füüsiline isik. Vastupidi, füüsiliste isikute vastutus riigisisese õiguse alusel üksnes täiendab asjaomase juriidilise isiku vastutust direktiivi 2015/849 alusel.
31
Teiseks tagavad liikmesriigid direktiivi 2015/849 artikli 60 lõigete 5 ja 6 kohaselt, et juriidilist isikut saab võtta vastutusele nii rikkumiste eest, mille pani tema kasuks toime kas üksinda või juriidilise isiku organi osana tegutsenud isik, kui ka juhul, kui juriidilise isiku puuduliku järelevalve või kontrolli tõttu oli juriidilise isiku kontrolli all oleval isikul võimalik panna toime rikkumine sama juriidilise isiku kasuks.
32
Artikli 60 lõigetes 5 ja 6 – nagu tõdevad FMA ja komisjon – on sätestatud vaid see, missuguste füüsiliste isikute tegevuse või tegevusetuse eest võib juriidilise isiku vastutusele võtta. Seevastu ei tulene sellest, et riigisisese õiguse alusel saaks neid füüsilisi isikuid vastutusele võtta ja et nad tuleks identifitseerida otsuse – millega määratakse karistus juriidilisele isikule – resolutsioonis ning omistada neile vastutus asjaomase rikkumise eest.
33
Direktiivi 2015/849 artiklite 58–60 tõlgendus, mille kohaselt võivad liikmesriigid seada juriidilise isiku vastutuse sõltuvusse varasemast tuvastamisest, et rikkumise pani toime füüsiline isik, oleks pealegi vastuolus direktiivi artikli 58 lõikes 1 ette nähtud nõudega, et kõik kohaldatavad karistused ja meetmed, mis tulenevad kohustatud isikute vastutusest seda direktiivi üle võtvate riigisiseste sätete rikkumise eest, peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Nimelt võib selline nõue nõrgendada nende karistuste tõhusust ja hoiatavat mõju, mis on direktiiviga 2015/849 otse ette nähtud juriidilistele isikutele kui kohustatud isikutele (vt analoogia alusel 5. detsembri 2023. aasta kohtuotsus Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, punkt 51).
34
Veel olgu esiteks täpsustatud, et kuigi nimetatud direktiiviga ühtlustatakse riigisisest õigust vaid vähesel määral (18. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Citadeles nekustamie īpašumi, C‑22/23, EU:C:2024:327, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika), ei saa liikmesriigid siiski piirata selle vastutuse ulatust, mis on pandud direktiivi artikli 58 lõikega 1 neile kohustatud isikutele, sealhulgas juriidilistele isikutele.
35
Euroopa Kohus tõdes pealegi, et kuigi direktiivi 2015/849 artikliga 59 on jäetud liikmesriikidele võimalus näha ette muid karistusi ja meetmeid kui need, mis on loetletud artikli 59 lõikes 1, peavad nad ikkagi vähemalt karistama selles sättes nimetatud rikkumiste eest, mille on toime pannud kohustatud isikud, ja kehtestama vähemalt artikli 59 lõigetes 2 ja 3 sätestatud halduskaristused ja ‑meetmed (vt selle kohta 19. juuni 2025. aasta kohtuotsus Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, punkt 37).
36
Teiseks, kuna – nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 19 – eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et juriidiliste isikute vastutusele võtmise tingimused direktiivi 2015/849 üle võtvate riigisiseste õigusnormide alusel tulenevad Verwaltungsgerichtshofi (kõrgeim halduskohus) kohtupraktikast, siis tuleb veel korrata, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peavad liikmesriigi kohtud riigisisese õiguse kohaldamisel tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses asjasse puutuva direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, et saavutada direktiivis ette nähtud tulemus ning seeläbi täita ELTL artikli 288 kolmanda lõigu nõudeid. Riigisisese õiguse kooskõlalise tõlgendamise kohustus on nimelt omane EL toimimise lepingu süsteemile, kuna see võimaldab liikmesriigi kohtutel tagada oma pädevuse piires kohtuvaidluste lahendamisel liidu õiguse täieliku toime (26. juuni 2025. aasta kohtuotsus Makeleio ja Zougla, C‑555/23 ja C‑556/23, EU:C:2025:484, punkt 85 ja seal viidatud kohtupraktika).
37
Kooskõlalise tõlgendamise põhimõte nõuab, et liikmesriigi kohtud teeks kõik, mis on nende pädevuses, arvestades riigisisest õigust tervikuna ning kasutades riigisiseses õiguses tunnustatud tõlgendusmeetodeid, et tagada asjasse puutuva direktiivi täielik toime ja saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (26. juuni 2025. aasta kohtuotsus Makeleio ja Zougla, C‑555/23 ja C‑556/23, EU:C:2025:484, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika).
38
Käesoleval juhul on järelikult eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne tõlgendada FM‑GwG asjakohaseid sätteid kooskõlas direktiiviga 2015/849.
Aegumistähtajad
39
Esitatud küsimuse teise osa kohta – mis puudutab aegumistähtaegade kehtestamist riigisiseses õiguses – olgu tõdetud, et kui puuduvad liidu õiguse eeskirjad, säilitavad liikmesriigid õiguse kohaldada oma riigisiseses õiguskorras ette nähtud menetlusnorme, eeskätt aegumistähtaegu, tingimusel et järgitakse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid (vt selle kohta 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Selleks et kontrollida, kas põhikohtuasjas on võrdväärsuse põhimõttest kinni peetud, tuleb uurida, kas lisaks niisugusele aegumisnormile, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mida kohaldatakse nõuetele, mille eesmärk on tagada liikmesriigi õiguses isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, on olemas ka aegumisnorm, mida kohaldatakse riigisisestele õiguskaitsevahenditele, ning kas nende kahe normi eset ja põhitunnuseid arvestades võib neid pidada sarnaseks (20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
41
Mis puutub tõhususe põhimõttesse, siis tuleb korrata, et liikmesriikidel on kohustus tagada igal juhul liidu õigusega antud õiguste tõhus kaitse ning et see põhimõte nõuab eeskätt, et liikmesriikide ametiasutused ei muudaks liidu õiguskorraga antud õiguste teostamist tegelikult võimatuks ega ülemäära raskeks (vt selle kohta 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
42
Euroopa Kohus on leidnud, et liidu õigusega on kooskõlas, kui kehtestatakse mõistlikud õiguskaitsevahendi kasutamise tähtajad õiguskindluse huvides. Näiteks peeti kolme‑ või kaheaastast aegumistähtaega tõhususe põhimõttega kooskõlas olevaks (vt selle kohta 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
43
Järelikult tuleb põhimõtteliselt pidada liidu õigusega kooskõlas olevaks seda, kui pädevatel asutustel on õigus isikut vastutusele võtta kolmeaastase aegumistähtaja jooksul alates eeldatava rikkumise lõppemise kuupäevast ja õigus sellest kuupäevast alates viieaastase aegumistähtaja jooksul määrata karistus, nagu on kõne all põhikohtuasjas (vt selle kohta 13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Napfény-Toll, C‑615/21, EU:C:2023:573, punkt 37).
44
Euroopa Kohtu käsutuses olevas toimikus ei ole siiski ühtegi asjaolu, mis tõendaks, et FM‑GwG §‑s 36 ette nähtud kolmeaastane ja viieaastane aegumistähtaeg ei pruugi olla kooskõlas võrdväärsuse ja tõhususe põhimõttega.
45
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2015/849 artikli 58 lõikeid 1–3, artikli 59 lõiget 1 ning artikli 60 lõikeid 5 ja 6, arvestades soovitava toime põhimõtet, tuleb tõlgendada nii, et
–
nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on juriidilise isiku karistamiseks nõutud, et kõigepealt antakse füüsilisele isikule menetlusaluse isiku staatus, ning nähtud ette, et juriidilist isikut karistava otsuse resolutsioonis on see füüsiline isik nimeliselt nimetatud ja tuvastatud, et sama füüsiline isik on toime pannud teo, mis kujutab endast sellele juriidilisele isikule omistatavat õigusrikkumist, mis on õigusvastane ja süüline, ning
–
nendega ei ole vastuolus see, kui neis õigusnormides on ette nähtud, et aegumistähtaeg on kolm aastat ja viis aastat alates kõnealuse rikkumise lõppemise kuupäevast, mis puudutab vastavalt vastutusele võtmist ja karistuse määramist.
Kohtukulud
46
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/849, mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 648/2012 ja tunnistatakse kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/60/EÜ ja komisjoni direktiiv 2006/70/EÜ, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2018. aasta direktiiviga (EL) 2018/843, artikli 58 lõikeid 1–3, artikli 59 lõiget 1 ning artikli 60 lõikeid 5 ja 6, arvestades soovitava toime põhimõtet,
tuleb tõlgendada nii, et
–
nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on juriidilise isiku karistamiseks nõutud, et kõigepealt antakse füüsilisele isikule menetlusaluse isiku staatus, ning nähtud ette, et juriidilist isikut karistava otsuse resolutsioonis on see füüsiline isik nimeliselt nimetatud ja tuvastatud, et sama füüsiline isik on toime pannud teo, mis kujutab endast sellele juriidilisele isikule omistatavat õigusrikkumist, mis on õigusvastane ja süüline, ning
–
nendega ei ole vastuolus see, kui neis õigusnormides on ette nähtud, et aegumistähtaeg on kolm aastat ja viis aastat alates kõnealuse rikkumise lõppemise kuupäevast, mis puudutab vastavalt vastutusele võtmist ja karistuse määramist.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.