62009CC0242_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tarybos direktyva 2001/23/EB(2) siekiama apsaugoti darbuotojų teises įmonės, kurioje jie dirba, perdavimo atveju, pirmiausia užtikrinant darbo santykių tęstinumą. Tam joje numatyta, kad perdavimo metu galiojusios darbo sutartys perdavėjo automatiškai perduodamos perėmėjui.
2. Šioje byloje reikia atsakyti į klausimą, ar Direktyva 2001/23 taikytina perduodant grupei priklausančią bendrovę, kai šioje bendrovėje nuolat dirbantys darbuotojai teisiškai įdarbinti kitoje šios grupės bendrovėje.
3. Šioje išvadoje nurodau, kad, atsižvelgiant į Direktyva 2001/23 siekiamą tikslą ir teismo praktiką, ji taikoma tokioje situacijoje.
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
4. Direktyva 2001/23 buvo kodifikuota Tarybos direktyva 77/187/EEB(3), iš dalies pakeista Tarybos direktyva 98/50/EB(4), kurios buvo panaikintos.
5. Vadovaujantis Direktyvos 2001/23 3 konstatuojamąja dalimi, ja siekiama garantuoti darbuotojų apsaugą pasikeitus darbdaviui, pirmiausia užtikrinant, kad būtų apsaugotos jų teisės.
6. Pagal Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies a punktą ji taikoma teisinio perdavimo arba susijungimo atveju perduodant įmonę, verslą arba įmonės ar verslo dalį kitam darbdaviui. Vadovaujantis šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies b punktu, perdavimu pripažįstamas perdavimas išlaikant ūkio subjekto tapatybę, t. y. išlaikant organizuotą išteklių grupę, kurios tikslas yra ūkinė veikla, nepriklausomai nuo to, ar ta veikla yra pagrindinė ar pagalbinė.
7. Direktyvos 2001/23 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos tokios sąvokos:
„a) „perdavėjas“ yra fizinis arba juridinis asmuo, kuris dėl 1 straipsnio 1 dalyje nurodyto perdavimo praranda darbdavio teises įmonėje, versle arba įmonės ar verslo dalyje;
b) „perėmėjas“ yra fizinis arba juridinis asmuo, kuris dėl 1 straipsnio 1 dalyje nurodyto perdavimo įgyja darbdavio teises įmonėje, versle arba įmonės ar verslo dalyje;
< ... >
d) „darbuotojas“ yra asmuo, kurį, kaip darbuotoją, atitinkamoje valstybėje narėje gina nacionalinė darbo teisė.“
8. Direktyvos 2001/23 2 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad ji nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose pateikto darbo sutarčių arba darbo santykių apibrėžimo.
9. Šios direktyvos 3 straipsnyje įtvirtinta:
„1. Perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodami perėmėjui.
Valstybės narės gali nustatyti, kad po perdavimo dienos perdavėjas ir perėmėjas yra solidariai atsakingi už įsipareigojimus, iki perdavimo dienos kilusius iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną.
2. Valstybės narės gali imtis atitinkamų priemonių, garantuojančių, kad perdavėjas praneš perėmėjui apie visas teises ir pareigas, kurios perėmėjui bus perduotos pagal šį straipsnį, jei perdavimo metu perdavėjas žinojo arba turėjo žinoti apie tas teises ir pareigas. Jeigu perdavėjas nepranešė perėmėjui apie tokią teisę ar pareigą, tai neturi įtakos tokios teisės ar pareigos perdavimui ir su ta teise ar pareiga susijusioms darbuotojų teisėms perėmėjo ir (arba) perdavėjo atžvilgiu.
3. Po perdavimo perėmėjas ir toliau vykdo kolektyvinės sutarties nuostatas ir sąlygas pagal tas pačias minėtose sutartyse perdavėjui taikomas sąlygas iki kolektyvinės sutarties pabaigos arba kitos kolektyvinės sutarties įsigaliojimo arba taikymo.
Valstybės narės gali apriboti tokių nuostatų ir sąlygų vykdymo laikotarpį, tačiau jis negali būti trumpesnis kaip vieneri metai.
< ... > “
10. Direktyvos 2001/23 4 straipsnyje numatyta:
„1. Įmonės, verslo arba įmonės ar verslo dalies perdavimas pats savaime nėra pagrindas, kuriuo remdamasis perdavėjas arba perėmėjas gali atleisti iš darbo. Ši nuostata netrukdo atleisti iš darbo dėl ekonominių, techninių arba organizacinių priežasčių, susijusių su darbo jėgos pasikeitimais.
Valstybės narės gali nustatyti, kad pirma šio straipsnio pastraipa netaikoma tam tikrų specialių kategorijų darbuotojams, kurie nenumatyti valstybių narių teisės aktuose arba praktikoje dėl apsaugos nuo atleidimo iš darbo.
2. Jeigu darbo sutartis arba darbo santykiai nutraukiami dėl to, kad perdavimas yra susijęs su esminiu darbo sąlygų pasikeitimu, nepalankiu darbuotojui, darbdavys yra atsakingas už darbo sutarties arba darbo santykių nutraukimą.“
B – Nacionalinė teisė
11. Burgerlijk Wetboek (Nyderlandų civilinis kodeksas) 7 knygos 610 straipsnio 1 dalyje darbo sutartis Nyderlandų teisės prasme apibrėžiama taip:
„Darbo sutartis yra sutartis, kuria viena šalis – darbuotojas – įsipareigoja nustatytą laiką ir už atlyginimą atlikti darbą kitai šaliai – darbdaviui.“
12. Nyderlandų civilinio kodekso 7 knygos 663 straipsnyje nustatyta:
„Perduodant įmonę, iš darbdavio ir šioje įmonėje įdarbinto darbuotojo darbo sutarties kylančios darbdavio teisės ir pareigos perdavimo metu savaime pereina perėmėjui. Vienus metus po perdavimo šis darbdavys ir perdavėjas lieka solidariai atsakingi už pareigų, kylančių iš prieš perdavimą sudarytų darbo sutarčių, laikymąsi.“
II – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
13. Visi įmonių Heineken grupėje dirbantys asmenys yra Heineken Nederlands Beheer BV (5) darbuotojai. HNB veikia kaip pagrindinis darbdavys ir komandiruoja darbuotojus į įmonių grupės Heineken atskiras vykdančiąsias bendroves Nyderlanduose.
14. Nuo 1985 m. liepos 17 d. iki 2005 m. kovo 1 d. J. Roest buvo įdarbintas HNB „viešojo maitinimo“ darbuotoju. Jis, kaip ir maždaug 70 kitų to paties departamento darbuotojų, buvo komandiruotas dirbti bendrovėje Heineken Nederland BV (6), kuri iki 2005 m. kovo 1 d. skirtingose vietovėse vykdė įmonių grupės Heineken darbuotojų maitinimo veiklą. Minėtai komandiruotei galiojo HNB kolektyvinė sutartis.
15. J. Roest priklauso FNV Bondgenoten (7), t. y. profsąjungai, kurios tikslas, be kita ko, ginti jos narių interesus darbo ir darbo užmokesčio srityse, pirmiausia sudarant kolektyvines sutartis.
16. Heineken Nederland
nutarė nuo 2005 m. kovo 1 d. perduoti maitinimo veiklą Albron Catering BV (8) .
17. Albron visoje Nyderlandų teritorijoje vykdo maitinimo veiklą, t. y. organizuoja ir teikia gastronomijos paslaugas, be kita ko, privačiose bei valstybinėse įmonių valgyklose pagal šiuo tikslu su užsakovu sudarytą sutartį.
18. Nuo 2005 m. kovo 1 d. J. Roest buvo įdarbintas Albron „įmonės restoranų“ departamento darbuotoju.
19. FNV ir J. Roest apskundė Albron Kantonrechter
(apylinkės teismas), reikalaudami, kad jis pripažintų, jog 2005 m. kovo 1 d. Heineken Nederland maitinimo teikimo veiklos perdavimas Albron yra įmonės perdavimas Direktyvos 2001/23 prasme ir jog HNB darbuotojai, komandiruoti dirbti Heineken Nederland
viešojo maitinimo darbuotojais, nuo šios datos buvo automatiškai įdarbinti Albron .
20. FNV ir J. Roest taip pat reikalavo, kad Albron būtų įpareigota arba jos ir J. Roest sudarytai darbo sutarčiai atgaline data nuo 2005 m. kovo 1 d. taikyti sąlygas, iki šios datos galiojusias santykiams tarp HNB ir J. Roest, kiek jos susijusios su nuo 2005 m. kovo 1 d. neišmokėtu darbo užmokesčiu, arba nurodyti Albron
sumokėti įstatymų numatytą 50 % padidinimą ir įstatymų nustatyto dydžio palūkanas, skaičiuojamas nuo skolos atsiradimo dienos. Galiausiai FNV ir J. Roest reikalavo iš Albron priteisti bylinėjimosi išlaidas.
21. 2006 m. kovo 15 d. sprendimu Kantonrechter patenkino šiuos reikalavimus, išskyrus reikalavimą sumokėti įstatymų numatytą 50 % padidinimą. Dėl šio sprendimo Albron
pateikė apeliacinį skundą.
22. Gerechtshof te Amsterdam
(Amsterdamo apeliacinis teismas) (Nyderlandai) nurodo, kad pagal vyraujančią nuomonę Nyderlandų civilinio kodekso 7 knygos 663 straipsnis taikomas su sąlyga, kad perdavėjas yra atitinkamų darbuotojų darbdavys.
23. Šiomis aplinkybėmis Gerechtshof te Amsterdam nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar Direktyva 2001/23 < ... > turi būti aiškinama taip, kad, remiantis 3 straipsnio 1 dalies pirmuoju sakiniu, teisės ir pareigos perėmėjui perduodamos tik tada, jeigu perduotos įmonės perdavėjas yra ir formalus susijusių darbuotojų darbdavys, arba ar direktyvoje numatyta darbuotojų apsauga lemia tai, kad, perduodant įmonę įmonių grupei priklausančiai vykdančiajai bendrovei, teisės ir pareigos šioje įmonėje dirbančių darbuotojų atžvilgiu pereina perėmėjui, jeigu visus įmonių grupėje dirbančius darbuotojus įdarbina (taip pat įmonių grupei priklausanti) už personalo valdymą atsakinga įmonė, veikianti kaip pagrindinis darbdavys?
2. Kaip būtų atsakyta į pirmojo klausimo antrą dalį, jeigu joje nurodyti darbuotojai, dirbantys įmonių grupei priklausančioje įmonėje, būtų įdarbinti kitoje, taip pat šiai įmonių grupei priklausančioje, įmonėje, kuri nėra
pirmajame klausime apibūdinta už personalo valdymą atsakinga įmonė?“
III – Vertinimas
24. Prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalies nuostatos taikytinos perduodant grupei priklausančią bendrovę, kai šioje bendrovėje nuolat dirbantys darbuotojai teisiškai buvo įdarbinti kitoje šios grupės bendrovėje.
25. Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad atsižvelgiant į tai, jog pagrindinėje byloje ginčas kilo tarp dviejų privačių šalių, nacionalinis teismas joje negali tiesiogiai taikyti Direktyvos 2001/23. Iš tiesų, vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, direktyva negali įpareigoti asmens ir todėl nėra „tiesiogiai horizontaliai“ taikoma, net jei jos nuostatos būtų aiškios ir tikslios(9) .
26. Vis dėlto pateiktų klausimų negalima pripažinti nereikšmingais, nes taip pat neginčijama, jog tokioje situacijoje nacionalinis teismas turi aiškinti nacionalinę teisę kuo labiau atsižvelgdamas į susijusios direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas(10) . Nusistovėjusioje teismų praktikoje taip pat įtvirtinta, kad kai direktyvoje, kuria suteikiamos teisės privatiems asmenims, numatytas rezultatas negali būti pasiektas aiškinimo būdu, Sąjungos teisė valstybes nares įpareigoja atlyginti žalą, kurią privatūs asmenys patyrė dėl netinkamo šios direktyvos perkėlimo(11) .
27. Taigi atsakant į klausimą, ar Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalies nuostatos yra taikytinos pagrindinėje byloje, reikia nustatyti, ar Nyderlandų teisė ir visų pirma Nyderlandų civilinio kodekso 7 knygos 663 straipsnis šioje byloje turėtų būti taikomi taip, kad būtų pasiektas direktyvoje įtvirtintas rezultatas.
28. Albron ir Nyderlandų vyriausybė teigia, kad nagrinėjamoje situacijoje Direktyva 2001/23 nėra taikytina dėl daugelio toliau apibendrintų motyvų.
29. Iš Direktyvos 2001/23 2 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su 3 straipsnio 1 dalimi, matyti, kad darbuotojas gali pasinaudoti direktyvos nuostatomis tik tuomet, jei yra sudaręs darbo sutartį su perduodama įmone ir vykdo veiklą toje įmonėje. Šios sąlygos buvo patvirtintos teismų praktikoje.
30. Atvejai, kai darbuotojai komandiruojami dirbti grupės viduje, yra prilyginami laikinųjų darbuotojų, kurie priklauso tarpinės bendrovės įsteigtam ūkio subjektui ir gali pasinaudoti Direktyva 2001/23 tik šio subjekto, bet ne jų darbu besinaudojančios bendrovės perdavimo atveju, situacijai. Remdamasi tais pačiais principais, Nyderlandų vyriausybė abejoja, ar komandiruotus darbuotojus būtų galima pripažinti priklausančiais nuolatiniam ūkio subjektui, ko reikalaujama iš perduodamos bendrovės.
31. Be to, įvairios tos pačios grupės bendrovės negali būti prilygintos vienam darbdaviui, nes Sprendime Allen ir kt. (12) buvo pripažinta, kad Direktyva 2001/23 taikytina perdavimui tos pačios bendrovių grupės viduje.
32. Galiausiai Direktyvos 2001/23 taikymo srities išplėtimas darbuotojų komandiravimo atvejams sukeltų didelį teisinį nesaugumą. Tuomet kiltų klausimai, ar toks sprendimas taikytinas tik komandiravimui grupės viduje ir po kiek laiko nuo komandiravimo pareigos būtų perduotos perėmėjui.
33. Nyderlandų vyriausybė pažymi, kad dėl tokio išplėtimo įmonės perėmimas taptų labai mažai patrauklus perėmėjui. Be to, taip komandiruotiems darbuotojams būtų suteikta dviguba apsauga, nes Direktyva 2001/23 jiems būtų taikoma ir šiuos darbuotojus teisiškai įdarbinusios bendrovės perdavimo atveju.
34. Šiems prieštaravimams nepritariu. Kaip atsakovės pagrindinėje byloje ir Europos Bendrijų Komisija, manau, kad Direktyva 2001/23 yra taikytina šioje situacijoje dėl toliau nurodomų motyvų.
35. Remiantis Direktyvos 2001/23 tekstu, t. y. pirmiausia šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtinta „perdavėjo“ sąvoka ir 3 straipsnio 1 dalimi, susijusia su darbuotojų teisių apsauga, negalima aiškiai ir tiksliai atsakyti į nagrinėjamą klausimą. Todėl, vadovaujantis teismo praktika, vertinant, ar Direktyva 2001/23 turėtų būti taikoma nagrinėjamoje situacijoje, reikia išanalizuoti jos sistemą ir siekiamus tikslus(13) .
36. Primenu, kad Direktyvos 2001/23 tikslas apsaugoti darbuotojų padėtį perdavimo atveju. Vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, ja siekiama užtikrinti ūkio subjekto darbo santykių tęstinumą, neatsižvelgiant į savininko pasikeitimą(14) . Būtent atsižvelgdamas į šį tikslą ir nuo tada, kai turėjo aiškinti Direktyvą 77/187, Teisingumo Teismas nustatė Sąjungos teisės taikymo sąlygas įmonės perdavimo srityje(15) .
37. Su šiomis taikymo sąlygomis susijusios teismo praktikos analizė leidžia padaryti tokias nagrinėjamam klausimui reikšmingas išvadas.
38. Pirma, Direktyva 2001/23 taikoma bet kokiam ūkio subjekto, t. y. iš ūkinę veiklą leidžiančių vykdyti asmenų ir išteklių sudarytos ir savarankiško tikslo siekiančios organizuotos grupės, perdavimui(16) .
39. Taigi galimybę pasinaudoti šios direktyvos darbuotojui pripažįstamomis teisėmis suteikia jo priklausomybė perduotam subjektui. Sprendime Botzen ir kt. (17) Teisingumo Teismas nusprendė, kad perdavus įmonės dalį Direktyva 77/187 suteikiamomis garantijomis gali pasinaudoti tik perduotai daliai priklausantys darbuotojai. Teisingumo Teismo teigimu, vienintelis kriterijus, kuriuo remiantis sprendžiama dėl darbuotojų teisių ir pareigų perdavimo, yra tai, ar buvo perduota darbo vieta, į kurią jie buvo paskirti dirbti ir kurioje organizaciniu požiūriu buvo įgyvendinami jų darbo santykiai(18) .
40. Antra, Direktyvos 2001/23 taisyklės yra imperatyvios, nes negalima nuo jų nukrypti darbuotojams nepalankiu būdu(19) . Perduotame subjekte galioję darbo santykiai nuo perdavimo dienos automatiškai perduodami perėmėjui. Taigi šių santykių perdavimas negali priklausyti nuo perdavėjo valios ir jis negali tam prieštarauti, atsisakydamas vykdyti savo pareigas(20) .
41. Atsižvelgiant į minėtas aplinkybes ir išnagrinėjus šios bylos situaciją, galima padaryti tokias išvadas.
42. Pirmiausia, darbuotoją, kuris dėl tai pačiai grupei priklausančių bendrovių tarpusavio santykių yra teisiškai įdarbintas vienoje šios grupės bendrovių ir paskirtas nuolat dirbti kitoje minėtos grupės bendrovėje, su antrąja bendrove, be abejo, sieja nuolatiniai santykiai, kuriuos didele dalimi galima palyginti su santykiais, kurie atsirastų, jei toks darbuotojas būtų tiesiogiai įdarbintas šioje įmonėje.
43. Iš tiesų, pirma, toks darbuotojas yra integruotas į paskyrimo dirbti bendrovės struktūrą ir prisideda prie jos ekonominės veiklos įgyvendinimo. Antra, dėl nuolatinio darbo pobūdžio darbo santykių su minėta bendrove trukmė sutampa su darbo sutarties, sudarytos su įdarbinančiąja bendrove, terminu. Todėl paskyrimo dirbti bendrovė gali naudotis darbuotojo paslaugomis neribotą laiką, kurį ji turi teisę nustatyti atsižvelgdama į savo poreikius. Ji taip pat naudojasi darbuotojo patirtimi, įgyta atliekant funkcijas šioje bendrovėje (tam tikrais atvejais) per visą tokio darbuotojo profesinę karjerą, kaip būtų ir tuomet, jei ši bendrovė būtų jo teisinis darbdavys.
44. Taigi tokie darbo santykiai aiškiai skiriasi nuo santykių, kurie bendrovę galėtų sieti su laikinu darbuotoju. Iš tiesų, laikinas darbuojas jo paslaugomis besinaudojančiai bendrovei yra skirtas tik laikinai(21) . Jį asmeniškai pasirenka ne ši bendrovė, bet tarpinė bendrovė, kuri jį išskiria iš kitų savo darbuotojų, atsižvelgdama į jo sugebėjimus vykdyti bendrovės, kuri naudosis jo paslaugomis, užsakyme nurodytus poreikius.
45. Minėtame Sprendime Jouini ir kt.
Teisingumo Teismo atlikto vertinimo, pagal kurį, atsižvelgiant į Direktyvos 2001/23 taikymo sąlygas, laikinasis darbuotojas yra susijęs su jį įdarbinusia laikinojo įdarbinimo bendrove, negalima pritaikyti šioje byloje nagrinėjamai darbuotojo, kuris buvo komandiruotas dirbti grupės viduje, situacijai.
46. Atsižvelgiant į Direktyvos 2001/23 tikslą ir sistemą, tokį darbo santykių organizavimo būdą bendrovių grupėje, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, mano manymu, reikia vertinti taip, lyg įdarbinančioji bendrovė sudarytų darbo sutartis su grupės darbuotojais kiekvienos vykdančiosios bendrovės, į kurias jie skiriami dirbti, vardu.
47. Todėl aplinkybė, kad perduotoje bendrovėje dirbančių darbuotojų darbo sutartys buvo sudarytos su kita grupės bendrove, neturėtų užkirsti kelio iš šių sutarčių kylančių pareigų perdavimui perėmėjui. Taip pat kaip įrodymu pasiremsiu tuo, kad šioje byloje įdarbinančioji bendrovė nuo perdavimo momento nutraukė perduotos bendrovės darbuotojų darbo sutartis.
48. Kitaip nei Albron ir Nyderlandų vyriausybė, nemanau, kad minėtame Sprendime Allen ir kt.
Teisingumo Teismo išreikštas požiūris prieštarautų tokiam vertinimui. Remiantis šia pozicija, į Heineken Nederland paskirtas dirbti darbuotojas taip pat galėtų pasinaudoti Direktyva 2001/23, jei ši bendrovė būtų perduota ne Albron, t. y. su Heineken
grupe nesusijusiai bendrovei, bet kitai vykdančiajai grupės bendrovei. Nežinau, kodėl aplinkybė, kad ši direktyva taip pat būtų taikoma tokioje situacijoje, turėtų užkirsti kelią jos taikymui perdavimo minėtai grupei nepriklausančiai bendrovei atveju. Atvirkščiai, galimybė taikyti minėtą direktyvą abiem atvejais atitinka jos tikslą apsaugoti darbuotojų teises visais jų įmonės perdavimo atvejais.
49. Galiausiai manau, kad nagrinėjamoje situacijoje Direktyvą 2001/23 būtina taikyti, siekiant išvengti to, kad, organizuodamos savo darbo santykius kaip Heineken grupė, bendrovės negalėtų išvengti šios direktyvos taikymo.
50. Reikia atsiminti, kad pagal Direktyvą 2001/23, numatant iš darbo santykių kylančių pareigų savaiminį perdavimą perėmėjui nuo perdavimo datos, jam tenka sąnaudos, sumažinančios ekonominį interesą atlikti šią operaciją. Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad ši direktyva netaikytina nagrinėjamu atveju, kiltų grėsmė, kad bendrovių grupės taikytų tokį darbo santykių organizavimo būdą, siekdamos išvengti direktyvos taikymo perdavimo atveju.
51. Taigi bendrovių grupėms būtų suteikta teisė taikyti Direktyvą 2001/23 savo nuožiūra, o tai prieštarautų jos imperatyviam pobūdžiui ir siekiamam tikslui.
52. Nemanau, kad kituose Albron
ir Nyderlandų vyriausybės prieštaravimuose pateikiamos priežastys, dėl kurių būtų galima pasiūlyti priešingą sprendimą.
53. Visų pirma, dėl rizikos, kad taip komandiruotiems darbuotojams būtų suteikta dviguba apsauga ir paskyrimo dirbti bendrovės, ir įdarbinančiosios bendrovės perdavimo atveju, net darant prielaidą, kad tai tiesa, nesuprantu, kodėl tai būtų reali problema. A priori tokia aplinkybė, jei ji būtų suderinama su Direktyva 2001/23, greičiau būtų darbuotojų apsaugos priemonė.
54. Dėl teisinio nesaugumo rizikos, kuri gali kilti taikant Direktyvą 2001/23 nagrinėjamoje situacijoje, atsižvelgdamas į galimybę išplėsti siūlomo sprendimo taikymą kitais komandiravimo atvejais, taip pat nemanau, kad tai galėtų būti kliūtis.
55. Matėme, kad nagrinėjamu klausimu pagrindinis Direktyvos 2001/23 taikymą apibrėžiantis kriterijus yra darbuotojo ir perduodamo ūkio subjekto ryšio stabilumas. Šioje byloje dėl tokio stabilumo vertinimo sunkumų nekyla, nes atitinkamas darbuotojas nuo įdarbinimo buvo paskirtas nuolat dirbti perduotoje bendrovėje. Prireikus Teisingumo Teismas vėliau turėtų patikslinti, ar ir kokiomis sąlygomis šis sprendimas turėtų būti pritaikytas kitiems komandiravimo atvejams. Aiškinant Sąjungos teisę įmonių perdavimo srityje, be kita ko, reikia nustatyti šios teisės taikymo sritį, atsižvelgiant į labai platų situacijų, kurias turi spręsti nacionaliniai teismai, ratą. Bet kuriuo atveju galimybė pritaikyti siūlomą sprendimą kitoms situacijoms negali būti pagrindas užkirsti kelią taikyti Direktyvą 2001/23 šioje byloje.
56. Reikia įvertinti paskutinį klausimą. Rašytinėse pastabose Albron prašė, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Direktyva 2001/23 yra taikytina šiuo atveju, tokio sprendimo veikimas atgaline data būtų apribotas tik jo nagrinėjamoms byloms.
57. Ji teigia, kad pateikta „nemažai“ prašymų prieš HNB ir kitas perdavimus atlikusias įmones ir kad HNB jau yra pervedusi išeitinę išmoką Albron
pradėjusiems dirbti darbuotojams. Ji taip pat nurodo, kad, atsižvelgiant į teismo praktiką, ūkio subjektams galėjo kilti teisėtų lūkesčių, jog Direktyva 2001/23 taikoma tik kai su perdavėju yra sudaryta darbo sutartis.
58. Nemanau, kad tokiam prašymui galima pritarti. Iš tiesų, pagal nusistovėjusią teismo praktiką tik išskirtiniu atveju, taikydamas Sąjungos teisės sistemos bendrąjį teisinio saugumo principą, Teisingumo Teismas gali apriboti bet kurio suinteresuotojo asmens galimybę remtis jo išaiškinta nuostata siekiant užginčyti gera valia pradėtus teisinius santykius(22) . Toks apribojimas visų pirma įmanomas tik jei įrodoma, kad dėl Teisingumo Teismo sprendimo taikymo atgaline data kiltų rimtų ekonominių pasekmių rizika(23) .
59. Albron
savo teiginiams paremti nepateikė jokių įrodymų, kad būtų kilusi tokia rizika. Bet kuriuo atveju tai, kad HNB jau pervedė išeitinę išmoką Albron
pradėjusiems dirbti darbuotojams, yra nereikšminga.
60. Atsižvelgdamas į visus minėtus motyvus, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, jog Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata yra taikytina grupei priklausančios bendrovės perdavimo atveju, kai šioje bendrovėje nuolat dirbantys darbuotojai buvo teisiškai įdarbinti kitoje grupės bendrovėje.
IV – Išvada
61. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūlau į Gerechtshof te Amsterdam pateiktus klausimus atsakyti taip:
„2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata yra taikytina grupei priklausančios bendrovės perdavimo atveju, kai šioje bendrovėje nuolat dirbantys darbuotojai buvo teisiškai įdarbinti kitoje grupės bendrovėje.“
(1) .
(2)  –	2001 m. kovo 12 d. Direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98).
(3)  –	1977 m. vasario 14 d. Direktyva dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, p. 26).
(4)  –	1998 m. birželio 29 d. direktyva, iš dalies keičianti Direktyvą 77/187/EEB (OL L 201, p. 88).
(5)  –	Toliau – HNB.
(6)  –	Toliau – Heineken Nederland .
(7)  –	Toliau – FNV.
(8)  –	Toliau – Albron .
(9)  –	1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Faccini Dori
(C‑91/92, Rink. p. I‑3325) 20 punktas ir 2010 m. sausio 19 d. Sprendimo Kücükdeveci
(C‑555/07, dar nepaskelbtas Rinkinyje) 46 punktas ir nurodyta teismo praktika.
(10)  –	Visų pirma žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt.
(C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835) 113 punktą ir nurodytą teismo praktiką.
(11)  –	2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt . (C‑212/04, Rink. p. I‑6057) 112 punktas.
(12)  –	1999 m. gruodžio 2 d. Sprendimas (C‑234/98, Rink. p. I‑8643).
(13)  –	2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Klarenberg
(C‑466/07, Rink. p. I‑803) 37 punktas.
(14)  –	2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Jouini ir kt.
(C‑458/05, Rink. p. I‑7301) 23 punktas.
(15)  –	Visų pirma žr. 1986 m. kovo 18 d. Sprendimo Spijkers
(24/85, Rink. p. 1119) 11 punktą ir minėto Sprendimo Klarenberg
43 punktą.
(16)  –	Minėto Sprendimo Jouini ir kt.
31 punktas.
(17)  –	1985 m. vasario 7 d. sprendimas (186/83, Rink. p. 519).
(18)  –	Ten pat, 14 punktas.
(19)  –	2009 m. birželio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C‑561/07, dar nepaskelbtas Rinkinyje).
(20)  –	1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Rotsart de Hertaing
(C‑305/94, Rink. p. I‑5927) 20 punktas.
(21)  –	Žr. 1991 m. birželio 25 d. Tarybos direktyvą 91/383/EEB, pateikiančią papildomas priemones, skatinančias gerinti terminuotuose arba laikinuose darbo santykiuose esančių darbuotojų saugą ir sveikatą darbe (OL L 206, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 418), ir 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2008/104/EB dėl darbo per laikinojo įdarbinimo įmones (OL L 327, p. 9).
(22)  –	2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Meilicke ir kt.
(C‑292/04, Rink. p. I‑1835) 35 punktas.
(23)  –	2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar
(C‑209/03, Rink. p. I‑2119) 69 punktas.