62012CC0162
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2013 m. rugsėjo 26 d. (
1
)
Sujungtos bylos C‑162/12 ir C‑163/12
Airport Shuttle Express scarl ir Giovanni Panarisi (C‑162/12),
Società Cooperativa Autonoleggio Piccola arl ir
Gianpaolo Vivani (C‑163/12)
prieš
Comune di Grottaferrata
ir
sujungtos bylos C‑419/12 ir C‑420/12
Crono Service scarl ir kt.
prieš
Roma Capitale (C‑419/12)
ir
Anitrav
prieš
Roma Capitale ir Regione Lazio (C‑420/12)
(Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Priimtinumas — Savo šalies piliečių diskriminacija — Įsisteigimo laisvė — Transporto priemonės su vairuotoju nuomos paslauga — Nacionalinės teisės aktai, kuriais numatyta, kad ši paslauga, be kita ko, gali būti teikiama tik gavus leidimą ir laikantis tam tikrų reikalavimų, susijusių su transporto priemonės laikymo vieta“
I – Įvadas
1.
Šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su Italijos teisės aktais dėl tam tikrų įmonių, užsiimančių automobilių nuoma, teikiamų keleivių vežimo paslaugų (
2
). Tai įmonės, kurios keleiviams vežti naudoja transporto priemones, kuriose, be vairuotojo, yra vietos daugiausia aštuoniems asmenims (
3
). Kitaip nei nuomojant automobilį, kurį asmuo vairuoja pats, keleivis, pasirinkdamas šį specialų keleivių vežimo būdą, tam tikram maršrutui naudoja automobilių nuomos įmonės transporto priemonę su vairuotoju. Tokiu būdu „transporto priemonės su vairuotoju nuoma“ papildo viešojo transporto paslaugų, ypač reguliariųjų paslaugų, pasiūlą.
2.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Italijos teisės aktai, susiję su šios veiklos vykdymo būdais Lacijaus regione ir Romos mieste, yra suderinami su Sąjungos teise, ypač su įsisteigimo laisve. Vis dėlto, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos faktinės aplinkybės nepasižymi jokiais tarpvalstybiniais elementais, esama abejonių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo. Be to, kyla klausimas, ar Teisingumo Teismas taip pat turėtų nagrinėti draudimo diskriminuoti savo šalies piliečius aspektą, nors šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė jokių pastabų.
II – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
1997 m. gruodžio 11 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 12/98, nustatantis sąlygas, kuriomis vežėjai nerezidentai gali valstybėje narėje teikti vidaus keleivinio kelių transporto paslaugas (
4
)
3.
Nuo 2011 m. gruodžio 4 d. Reglamentas (EB) Nr. 12/98 buvo panaikintas ir pakeistas 2009 m. spalio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1073/2009 dėl bendrųjų patekimo į tarptautinę keleivių vežimo tolimojo susisiekimo ir miesto autobusais rinką taisyklių ir iš dalies keičiančiu Reglamentą (EB) Nr. 561/2006 (
5
).
4.
Remiantis Reglamento (EB) Nr. 12/98 2 straipsnio 4 punktu, šis reglamentas galiojo „motorin[ėms] transporto priemon[ėms], kurios pagal savo konstrukciją ir įrangą yra tinkamos vežti daugiau negu devynis asmenis, įskaitant vairuotoją, ir yra tam tikslui skirtos“.
B – Nacionalinė teisė
5.
„Automobilio su vairuotoju nuoma“ pagal Italijos teisę leidžiama tik turint leidimą. Reikiamą leidimą, taikydama viešą procedūrą, išduoda komuna (
6
). Leidimas yra skiriamas konkrečiai transporto priemonei. Tačiau įmonė gali gauti daugiau leidimų didesniam transporto priemonių skaičiui (
7
). Transporto įmonės biuro (
8
) ir transporto priemonių laikymo vieta būtinai turi būti komunos, kuri išdavė leidimą, teritorijoje (
9
). Laikymo vieta gali būti ir išsinuomota automobilio statymo vieta. Leidimas vežti keleivius nėra apribojamas komunos teritorija. Tačiau kelionė turi būti užsakoma ten, kur yra transporto priemonės laikymo vieta (
10
), į kurią, nuvežusi keleivius, transporto priemonė sugrįžta, nesvarbu vieta, kurioje keleivis įlipa ir išlipa (
11
).
6.
Lacijaus regiono teisės aktuose (
12
) keliamas papildomas reikalavimas, kad keleivį galima įsodinti leidimą išdavusios komunos teritorijoje.
7.
Be to, Romos miestui galioja specialiosios nuostatos. Šios nuostatos, be kita ko, numato, kad kitose komunose įregistruotos automobilių nuomos įmonės, teikiančios paslaugas Romos miesto apriboto eismo zonose, turi mokėti mokesčius.
III – Faktinės pagrindinių bylų aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
A – Sujungtos bylos C‑162/12 ir C‑163/12
8.
Ieškovai pagrindinėje byloje yra Italijoje gyvenantys fiziniai asmenys (toliau – automobilių nuoma užsiimantys verslininkai) arba pagal Italijos teisę įsteigtos kooperatinės bendrovės, kurių buveinės yra Italijoje. Šioje byloje aptariami automobilių nuoma užsiimantys verslininkai savo transporto priemonėms naudojo ne leidimą išdavusios Grotaferatos komunos (Italija, Lacijaus regionas) teritorijoje esančią laikymo vietą. Priešingai, jie savo transporto priemones laikė už Grotaferatos teritorijos ribų vienai kooperatinei bendrovei priklausančioje laikymo vietoje. Be to, šiai kooperatinei bendrovei jie leido naudoti minėtas transporto priemones, matyt, perleidę jiems išduotą keleivių vežimo leidimą (
13
). Šie veiksmai buvo apskųsti policijai ir 2011 m. vasario mėn. automobilių nuoma užsiimantiems verslininkams išduotų leidimų galiojimas buvo laikinai sustabdytas. Pagrindinėse bylose atitinkami verslininkai ginčija administracinius aktus, kuriais buvo sustabdytas jų leidimų galiojimas, be to, reikalauja atlyginti žalą ir, be kita ko, kaltina pažeidus Sąjungos teisę.
9.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.
Ar SESV 49 straipsniu, ESS 3, 4, 5 ir 6 straipsniais, SESV 101 ir 102 straipsniais, taip pat Reglamentu (EEB) Nr. 2454/92 ir Reglamentu (EB) Nr. 12/98 draudžiama taikyti 1992 m. Įstatymo Nr. 21 3 straipsnio 3 dalį ir 11 straipsnį, kiek juose atitinkamai numatyta: „3. Transporto įmonės buveinė ir transporto priemonių laikymo vieta būtinai turi būti leidimą išdavusios komunos teritorijoje“, o „<...> Užsakymai transporto priemonių nuomos įmonių teikiamoms vežimo su vairuotoju paslaugoms pateikiami atitinkamose laikymo vietose. Kiekvienos atskiros transporto priemonės su vairuotoju nuomos paslaugos teikimas turi prasidėti ir pasibaigti toje pačioje laikymo vietoje, esančioje leidimą išdavusioje komunoje, transporto priemonė turi būti grąžinama į tą pačią laikymo vietą, nors kliento paėmimo ir kelionės paskirties vieta gali būti kitų komunų teritorijoje.<...>“?
2.
Ar SESV 49 straipsniu, ESS 3, 4, 5 ir 6 straipsniais, SESV 101 ir 102 straipsniais, taip pat Reglamentu (EEB) Nr. 2454/92 ir Reglamentu (EB) Nr. 12/98 draudžiama taikyti 1993 m. spalio 26 d. Lacijaus regioninio įstatymo Nr. 58 5 ir 10 straipsnius, kiek juose numatyta, kad „<...> Klientas pasiimamas ir paslauga pradedama teikti leidimą išdavusios komunos teritorijoje“ ir „<...> klientas pasiimamas ir paslauga pradedama teikti tik licenciją ar leidimą išdavusios komunos teritorijoje ir vykstama į bet kurią paskirties vietą, tačiau paskirties vietų, esančių už komunos teritorijos ribų, atveju būtinas išankstinis vairuotojo sutikimas. <...>“?
B – Sujungtos bylos C‑419/12 ir C‑420/12
10.
Pagrindinių bylų dalykas yra prašymai panaikinti kelis su Romos miestu susijusius teisės aktus. Konkrečiai kalbama apie Romos miesto tarybos sprendimą Nr. 68/2011 dėl nemaršrutinio viešojo transporto paslaugų reglamentavimo taisyklių patvirtinimo, Romos miesto tarybos sprendimą Nr. 403/2011 dėl leidimų įvažiuoti į Romos komunos teritoriją ir zonas, kuriose eismas ribojamas, išdavimo tvarkos ir procedūros nuomai su vairuotoju skirtoms transporto priemonėms, kurioms leidimai išduoti kitose komunose, ir du kitus Romos savivaldybės aktus, kuriuose, be kita ko, numatyta, kad ne Romos mieste įregistruotos automobilių nuomos įmonės už leidimo įvažiuoti išdavimą turi mokėti nustatyto dydžio mokestį.
11.
Ieškovės pagrindinėse bylose yra Italijos automobilių nuomos įmonės, turinčios ne Romos miesto išduotus leidimus.
12.
Minėtų teisės aktų neteisėtumą jos grindžia, be kita ko, Sąjungos teise, pirmiausia įmonėms užtikrinama pagrindine laisve įsisteigti kiekvienoje Europos Sąjungos šalyje įkuriant antrąją buveinę, nes tam tikroje valstybėje narėje įsteigtos įmonės, pažeidžiant šią pagrindinę laisvę, būtų įpareigotos priimti vežimo užsakymus tik vienintelėje transporto priemonių laikymo vietoje, kuri būtinai turi būti leidimą išdavusios komunos teritorijoje, ir, be to, toje vietoje pradėti ir pabaigti teikti paslaugą.
13.
Šitaip susidaro sąlygos skirtingam įmonės veiklos vertinimui, grindžiamam tik geografine aplinkybe. Toks skirtingas vertinimas egzistuoja, pirma, lyginant automobilių nuomotojus, turinčius Romos miesto išduotus leidimus, ir automobilių nuomotojus, turinčius kitos komunos (Lacijaus regione) išduotus leidimus, ir, antra, lyginant pastaruosius su ne Lacijaus regione įsisteigusiais automobilių nuomotojais, kuriems negalioja regionis įstatymas ir kuriems dėl šios priežasties netaikomi su keleivių paėmimo vieta susiję apribojimai.
14.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
Ar SESV 49 straipsniu, ESS 3 straipsniu ir SESV 3, 4, 5, 6, 101 ir 102 straipsniais draudžiama taikyti 1992 m. Įstatymo Nr. 21 3 straipsnio 3 dalį, 8 straipsnio 3 dalį ir 11 straipsnį tiek, kiek juose atitinkamai numatyta, kad „transporto įmonės buveinė ir transporto priemonių laikymo vieta turi būti tik leidimą išdavusios komunos teritorijoje“, „norint gauti ir išlaikyti leidimą teikti transporto priemonės nuomos su vairuotoju paslaugą, privaloma turėti, remiantis galiojančiu teisiniu dokumentu, buveinę, transporto priemonių laikymo vietą arba automobilių stovėjimo aikštelę leidimą išdavusios komunos teritorijoje“ ir „užsakymai transporto priemonių nuomos įmonių teikiamoms vežimo su vairuotoju paslaugoms pateikiami atitinkamose laikymo vietose. Kiekvienos atskiros transporto priemonės nuomos su vairuotoju paslaugos teikimas turi prasidėti ir pasibaigti toje pačioje laikymo vietoje, esančioje leidimą išdavusioje komunoje, ir transporto priemonė turi būti grąžinama į tą pačią laikymo vietą, nors kliento paėmimo ir jo kelionės paskirties vieta gali būti kitų komunų teritorijoje“?
IV – Prejudicinių klausimų vertinimas
15.
Toliau reikia išnagrinėti prašymų priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą.
A – Prašymų priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas
16.
Prejudiciniai klausimai, viena vertus, susiję su dviem antrinės teisės aktais, t. y. su Reglamentu (EB) Nr. 12/98 ir Reglamentu (EEB) Nr. 2454/92 (
14
). Kita vertus, jie susiję su pirminės teisės nuostatomis, iš esmės su SESV 101 ir 102 straipsniais, skirtais antikonkurencinei praktikai, ir SESV 49 straipsniu, garantuojančiu įsisteigimo laisvę.
17.
Kyla abejonių dėl su antrine teise ir pirmine teise susijusių klausimų, nes jų svarba priimant sprendimą pagrindinėje byloje nėra akivaizdi.
18.
Iš esmės tik nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į konkrečias nagrinėjamos bylos aplinkybes, turi įvertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą sprendimui priimti ir Teisingumo Teismui pateikiamų prejudicinių klausimų svarbą. Tačiau Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, jeigu akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašymas išaiškinti Sąjungos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar ginčo dalyku, jeigu klausimas yra hipotetinis arba jeigu Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (
15
).
1. Sąsajos su teisinio ginčo dalyku nebuvimas, kiek tai susiję su Reglamentu (EEB) Nr. 2454/92 ir Reglamentu (EB) Nr. 12/98
a) Reglamentas (EEB) Nr. 2454/92
19.
Reglamentą (EEB) Nr. 2454/92 jau 1994 metais panaikino Teisingumo Teismas (
16
). Todėl šis reglamentas negali būti reikšmingas pagrindinei bylai, kurioje nagrinėjami įvykiai vyko 2011 metais. Akivaizdu, kad nėra sąsajų su pagrindinių bylų dalyku, todėl šiuo atžvilgiu prašymai priimti prejudicinį sprendimą nepriimtini.
b) Reglamentas (EB) Nr. 12/98
20.
Reglamentas (EB) Nr. 12/98 panaikintas 2011 m. gruodžio 4 d. (
17
) ir todėl, atsižvelgiant į jo taikymą laiko atžvilgiu, dar galėtų būti reikšmingas pagrindinėse bylose nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms. Tačiau šios faktinės aplinkybės su šiuo reglamentu nesietinos jau vien dėl to, kad pagal Reglamento (EB) Nr. 12/98 2 straipsnio 4 punktą šis reglamentas „[galiojo] motorinėms transporto priemonėms, kurios pagal savo konstrukciją ir įrangą yra tinkamos vežti daugiau negu devynis asmenis, įskaitant vairuotoją, ir yra tam tikslui skirtos“. Tačiau pagrindinėse bylose nagrinėjamais atvejais kalbama apie mažesnes transporto priemones, kuriomis, įskaitant vairuotoją, galima vežti ne daugiau nei devynis asmenis. Todėl akivaizdu, kad Reglamentas (EB) Nr. 12/98 taip pat nesusijęs su nagrinėjamų bylų dalyku, todėl prašymai priimti prejudicinį sprendimą nepriimtini.
2. Nepakankama faktinė ir teisinė informacija, kiek tai susiję su SESV 101 ir 102 straipsniais, siejamais su ESS 3, 4, 5 ir 6 straipsniais ir SESV 3, 4, 5 ir 6 straipsniais
21.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Italijos teisės aktai gali sudaryti sąlygas atskirti teritorijas ir iškraipyti konkurenciją. Atsižvelgdamas į tai, jis klausia, ar nagrinėjami Italijos teisės aktai prieštarauja SESV 101 ir 102 straipsniams, siejamiems su ESS 3, 4 ir 5 straipsniais ir SESV 3, 4, 5 ir 6 straipsniais. Taip pat jis šiame kontekste mini ESS 6 straipsnį, kuriame įtvirtinti Sąjungos įsipareigojimai pagrindinių teisių srityje.
22.
Vis dėlto prašymą priimti prejuducinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai nenurodo, kokią reikšmę minėtos pirminėje teisėje įtvirtintos taisyklės dėl kompetencijos turi jo pateiktiems prejudiciniams klausimams ir pagrindinei bylai. Tai galioja ir klausimui dėl Sąjungos įsipareigojimų pagrindinių teisių srityje.
23.
Be to, kiek tai susiję su SESV 101 ir 102 straipsniais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į svarstymų, kurie turi būti atliekami su konkurencijos teise susijusių faktinių aplinkybių atveju, sudėtingumą, turi Teisingumo Teismui konkrečiai nurodyti faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis kyla prejudiciniai klausimai, ir bent jau paaiškinti faktines prielaidas, kuriomis grindžiami šie klausimai (
18
).
24.
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informacija neatitinka šių reikalavimų. SESV 101 ir 102 straipsniai draudžia antikonkurencinius susitarimus ir praktiką ir piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi. Tačiau, atrodo, nė apie vieną iš šių dalykų pagrindinėse bylose nekalbama. Priešingai, jose nagrinėjamos nacionalinės arba regioninės teisės nuostatos, reglamentuojančios transporto priemonių su vairuotoju nuomą, bet ne įmonių veiksmus, kurie būtų kritikuotini konkurencijos teisės atžvilgiu. Kadangi jau pagrindinėse bylose nėra atitinkamų įmonių veiksmų, kuriais būtų pažeidžiama konkurencija, taip pat neįmanoma nustatyti, kiek tokius veiksmus skatina nagrinėjamos nacionalinės nuostatos ir kiek tai gali paveikti Sąjungos konkurencijos teisės veiksmingumą. Nepaisant to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytose faktinėse aplinkybėse nėra nieko, kas galėtų būti svarbu vidaus rinkai.
25.
Taigi, kadangi apie faktines ir teisines aplinkybes nėra pakankamai informacijos, kuria remiantis Teisingumo Teismui ir bylos šalims būtų įmanoma naudingai pareikšti nuomonę dėl minėtų nuostatų, kiek jos susijusios su pagrindinėmis bylomis, ir ši prašymų priimti prejudicinį sprendimą klausimų grupė nepriimtina.
3. Su SESV 49 straipsniu susijusių klausimų hipotetinis pobūdis
26.
Taip pat kyla klausimas, ar SESV 49 straipsnis gali būti reikšmingas šiems prašymams priimti prejudicinį sprendimą.
27.
Viena vertus, abejonių kyla todėl, kad pagrindinėse bylose nėra tarpvalstybinių elementų. Kita vertus, iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą nematyti, ar dėl reikalavimo taikyti nacionalinę teisę SESV 49 straipsnis galėtų būti reikšmingas, atsižvelgiant į tai, kad yra išimtinai vidaus situacija, ir jeigu taip, tai kiek.
a) Tarpvalstybinių elementų nebuvimas
28.
Įsisteigimo laisvės klausimas gali būti reikšmingas iš esmės tik tokiu atveju, jeigu yra Sąjungos teisės taikymą pateisinančių sąsajų (
19
). Tokių sąsajų yra, kai faktinėse aplinkybėse yra tarpvalstybinių elementų. Todėl Sutarties nuostatos, reglamentuojančios įsisteigimo laisvę, netaikomos situacijoms, kurių visi elementai susiję su vienintele valstybe nare (
20
).
29.
Šiomis aplinkybėmis kyla abejonių dėl nagrinėjamų pagrindinių bylų vertinimo pagal SESV 49 straipsnį. Pagrindinės bylos yra būtent visiškai itališko, netgi regioninio pobūdžio, net jeigu jose aptariami Italijos nacionalinės teisės aktai, kurie, remiantis jų tekstu, yra vienodai taikomi Italijos ir kitų valstybių narių ūkio subjektams, nes, atrodo, šios bylos apsiriboja Lacijaus regionu ir neturi jokio ryšio su ekonominiais santykiais tarp valstybių narių. Pagal Italijos teisės aktų formuluotes vis dėlto negalima atmesti galimybės, kad aptariamos automobilių nuomos įmonės galėtų naudoti savo transporto priemones ir kelionėms į kaimynines valstybes nares. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo klausimu nepateikė jokios informacijos. Tačiau jis Teisingumo Teismui nurodė aplinkybes, susijusias vien su keleivių vežimu Italijos viduje. Tai atitinka per teismo posėdį pareikštas bylos šalių pastabas, pagal kurias Italijoje automobilių nuomos įmonių paslaugomis paprastai naudojamasi vykstant trumpais maršrutais. Todėl galimos tarpvalstybinio keleivių vežimo problemos nėra pagrindinių bylų dalykas. Atvirkščiai, atrodo, kad, be kita ko, kalbama apie periferijoje įsikūrusių Italijos įmonių patekimą į Romos miesto rinką.
30.
Vis dėlto Teisingumo Teismas SESV 49 straipsniu kaip vertinimo kriterijumi rėmėsi ir tokiose pagrindinėse bylose, kuriose kitų valstybių narių piliečiai su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo įvertinti pateiktomis faktinėmis aplinkybėmis nebuvo susiję ir nebuvo iš viso jokių apčiuopiamų tarpvalstybinių elementų. Taip būdavo tokiais atvejais, kai, Teisingumo Teismo manymu, „jokiu būdu nebuvo galima atmesti galimybės“, kad, neatsižvelgiant į konkrečią procesinę padėtį, susidarius tokiai pačiai faktinei situacijai, su atitinkamos valstybės narės teisės aktais, kurie yra nagrinėjami pagrindinėje byloje, galėtų susidurti ir kitų valstybių narių piliečiai, įgyvendindami savo įsisteigimo laisvę (
21
).
31.
Iš pirmo žvilgsnio tai, kad vertinimui pakanka „jokiu būdu negalimų atmesti“ sąsajų su kitų valstybių narių piliečiais, kertasi su nuolatinės Teisingumo Teismo praktikos pagrindine taisykle, pagal kurią būtent Teisingumo Teismas negali prejudicinio sprendimo priėmimo procese aiškinti hipotetinių teisės klausimų, nes jie nėra reikšmingi pagrindinei bylai. Sričiai to, kas dar nėra realu, tačiau jau „jokiu būdu negali būti atmetama“ (ir todėl turi būti Teisingumo Teismo vertinama), taigi nebėra vien hipotetiška, reikia praktikoje pritaikomo išaiškinimo.
32.
Atrodo, kad savo naujesnėje praktikoje Teisingumo Teismas šį prieštaravimą tarp „hipotetinio“ ir „jokiu būdu neatmetamo“ iš dalies išsprendė. Teisingumo Teismas Sprendime Duomo Gpa ir kt. (
22
) neapsiriboja bendru, neargumentuotu ir nesukonkretintu konstatavimu, kad kitų valstybių narių piliečiai galėtų būti „suinteresuoti“ (
23
) pagrindinėje byloje nagrinėjama veikla, tačiau konkretizuoja šį „interesą“, dėl kurio, nurodant tam tikrus argumentus, atsiranda tarpvalstybinis elementas, taigi ir galimybė taikyti SESV 49 straipsnį. Šiuos argumentus Teisingumo Teismas suformuluoja remdamasis ne tik prašymais priimti prejudicinį sprendimą, bet ir iš proceso dalyvių pateiktų pastabų (
24
).
33.
Toks „sukonkretinantis“ požiūris sudaro galimybę Teisingumo Teismo praktikoje atskirti grynai hipotetinį klausimą nuo jokiu būdu negalimo atmesti klausimo. Galiausiai remiamasi Teisingumo Teismo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijos atskyrimu. Išskyrus akivaizdžius atvejus, Teisingumo Teismas negali, iš karto nenustatęs tarpvalstybinės situacijos, be pagrindo svarstyti, ar „jokiu būdu nebūtų galima atmesti galimybės“, kad kitų valstybių narių piliečiai atitinkamoje pagrindinėje byloje galėtų turėti tam tikrą „interesą“, ir jeigu nebūtų galima, tai kiek. Šiuo klausimu daug geresnes galimybes pateikti pastabas turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (
25
) ir, reikalui esant, bylos šalys, o prašymo priimti prejudicinį sprendimą atveju taip pat, reikalui esant, ir valstybės narės.
34.
Šiomis aplinkybėmis svarstomu atveju, viena vertus, reikia išnagrinėti, kokios svarbos yra aplinkybė, kad ginčijamos Italijos nacionalinės nuostatos (iš dalies) sukritikuotos Komisijai pateiktu skundu (i), ir, kita vertus, reikia iškelti klausimą, ar Italijos komunų vykdomas automobilių nuomos leidimų išdavimas per viešą procedūrą šiuo atžvilgiu galėtų būti reikšmingas (ii).
i) Europos Komisijos vykdomos procedūros EU Pilot 623/09/TREN svarba?
35.
Ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir ieškovai pagrindinėje byloje C‑162/12 nurodė Europos Komisijos vykdomą procedūrą EU Pilot 623/09/TREN. Ši procedūra iš esmės susijusi su tuo metu galiojusios redakcijos Įstatymo Nr. 21/1992 suderinamumu su įsisteigimo laisve. Kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos, ta procedūra susijusi su skundu, kurį Komisijai 2009 m., atrodo, pateikė Federnoleggio, šalis, įstojusi į bylą palaikyti ieškovų reikalavimų pagrindinėje byloje, dėl kurios buvo inicijuota byla C‑162/12. Teismo posėdyje dėl tos procedūros Komisija pareiškė savo poziciją. Komisija nurodė, kad procedūra buvo nutraukta po to, kai Italijos valdžios institucijos pranešė, kad ginčijamų nuostatų taikymas nutrauktas, o atitinkamos teisės nuostatos persvarstomos. Todėl, Komisijos manymu, nėra jokio pagrindo pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo (
26
).
36.
Abejotina, ar SESV 49 straipsnio taikymui pagrindinėje byloje, kurioje, jei nėra kitų duomenų, nagrinėjama išimtinai vidaus situacija, pakanka tokio Komisijai pateikto skundo.
37.
Priešingu atveju bylos šalys, pateikdamos skundą, galėtų savavališkai pasiekti, kad būtų taikomas SESV 49 straipsnis, ir taip suteikti pagrindą prašymui priimti prejudicinį sprendimą pateikti. Prejudicinio sprendimo priėmimo procesas ir procedūra Komisijos tarnybose turi būti vertinami atskirai. Procedūros Komisijos tarnybose vykdymas faktinėms bylos aplinkybėms dar nesuteikia tarpvalstybinio elemento, net jeigu joms būtų taikytinos nuostatos, kurios yra Komisijos atliekamo tyrimo dalykas.
38.
Kitokia faktinė padėtis susidarytų tuo atveju, jeigu kitų valstybių narių piliečiai Komisijai pateiktų su įsisteigimo laisvės tematika susijusį skundą ir šiuo atžvilgiu pareikštų pretenzijų dėl nacionalinės teisės nuostatų. Tokiu atveju būtų galima daryti išvadą, kad pareiškėjai iš tiesų yra suinteresuoti pasinaudoti įsisteigimo laisve tam tikroje srityje ir kad dėl to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, atrodo, „jokiu būdu negalima atmesti galimybės“, kad panašiose situacijose kitų valstybių narių piliečiai irgi galėtų būti susiję taip, kaip konkrečiai nagrinėjamos bylos šalys. Vertintina situacija praranda vien hipotetinį pobūdį ne tada, kai kitų valstybių narių piliečiai jau imasi atitinkamų priemonių tam, kad įsisteigtų kitoje valstybėje narėje, arba netgi teisme ginčija savo veiklos toje valstybėje narėje sąlygas. „Jokiu būdu negalima atmesti“„intereso“ pasinaudoti įsisteigimo laisve jau tada, kai kitų valstybių narių piliečiai tretiesiems asmenims galimu patikrinti būdu iš anksto ištiria faktinę ir teisinę situaciją ir turėdami ketinimų įsisteigti ginčija jiems nepalankias nuostatas.
39.
Tačiau procedūra EU Pilot 623/09/TREN turi tam tikrų ypatumų. Pirmiausia akivaizdu, kad minėtą procedūrą inicijavo Italijoje įsisteigusi Federnoleggio. Tačiau, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos, Federnoleggio įgaliotiniui, kuris, be to, tapo ir ieškovų pagrindinėje byloje C‑162/12 atstovu, norą prisidėti prie Federnoleggio skundo pareiškė ir keletas tuo pačiu verslu besiverčiančių ne Italijoje įsisteigusių įmonių (jos pateikė iš esmės identiškus raštus). Tačiau iš minėtų raštų neįmanoma nustatyti, kodėl jos taip pasielgė. Labiausiai trūksta nuorodų apie tai, kad atitinkamos įmonės nori įsisteigti Italijoje ir todėl įžvelgia skundžiamomis nuostatomis sudarytas kliūtis. Atvirkščiai, atkreiptinas dėmesys į tai, kad minėtuose raštuose pabrėžiama, jog visas galimas bylinėjimosi išlaidas turi sumokėti Federnoleggio. Tai labiau sudaro solidarizavimosi su pareiškėju iš Italijos įspūdį, nei leidžia spręsti apie tai, kad rėmėjai patys būtų kaip nors susiję su šia problematika. Todėl ir užsienio įmonių dalyvavimas atitinkamoje Komisijos procedūroje negali būti pagrįstas įrodymas to, kad „jokiu būdu negalima atmesti“ kitų valstybių narių piliečių intereso įgyvendinti savo turimą įsisteigimo laisvę Italijoje.
ii) Automobilių nuomos leidimų išdavimo per viešas procedūras reikšmingumas
40.
Remiantis konkrečiomis aplinkybėmis, kitų valstybių narių piliečių intereso įsisteigti Italijoje kaip automobilių nuoma užsiimančių verslininkų „jokiu būdu nebūtų galima atmesti“ galbūt tada, jeigu komunų leidimai būtų išduodami per Europos lygmeniu vykdomas leidimų išdavimo procedūras arba šių leidimų ekonominė vertė būtų tokia didelė, kad, nepaisant procedūros reklamos, reikėtų tikėtis užsienio valstybių firmų dalyvavimo. Prašymuose priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu nieko nenurodyta. Teismo posėdyje viena bylos šalis neatmetė galimybės, kad Europos lygmeniu gali egzistuoti interesas dėl minėtų leidimų išdavimo, tačiau tikslesnių detalių nepateikė.
41.
Tačiau automobilių nuomos leidimų išdavimo europinis lygmuo atrodo labai abejotinas jau vien dėl to, kad leidimai išduodami konkrečiam automobiliui ir dėl to atitinkama ekonominė nauda nėra labai didelė. Kitokia padėtis gali susidaryti Italijos pasienio regionuose, kuriuose vis dėlto, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir bylos šalys, nagrinėjamam verslui galioja nebūtinai tokie pat teisės aktai kaip Lacijaus regione ir kurie bet kuriuo atveju nėra šių pagrindinių bylų dalykas.
42.
Todėl dėl konkrečių tarpvalstybinių elementų trūkumo SESV 49 straipsnis nagrinėjamu atveju netaikytinas.
43.
Galiausiai reikia įvertinti, ar šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą suteikia galimybę įvertinti faktines aplinkybes remiantis savo šalies piliečių diskriminacijai taikomais principais ir, atsižvelgiant į tai, išnagrinėti SESV 49 straipsnį.
b) Ar diskriminuojami savo šalies piliečiai?
44.
Net jeigu aišku, kad visi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos aspektai susiję su viena valstybe nare, atsakymas į klausimus dėl pagrindinių laisvių vis dėlto gali būti naudingas, jeigu pagal nacionalinę teisę pagrindinėje byloje numatyta, kad šalies pilietis turi tokias pat teises, kokias, remiantis Sąjungos teise, turėtų kitos valstybės narės pilietis tokioje pačioje situacijoje (
27
).
45.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašymuose priimti prejudicinį sprendimą nenustatė, kad nagrinėjamu atveju Italijos nacionalinės teisės aktuose būtų įtvirtintas vadinamosios „atvirkštinės diskriminacijos“ arba savo šalies piliečių diskriminacijos (
28
) draudimas. Todėl pirmiausia reikia išsiaiškinti, kokias išvadas iš to galima padaryti vertinant įsisteigimo laisvę pagal Italijos teisės aktus.
46.
Teisingumo Teismas savo praktikoje iš dalies vien dėl konkrečiau nedetalizuotos galimybės, kad atitinkamoje nacionalinėje teisėje galėtų būti įtvirtintas savo šalies piliečių diskriminacijos draudimas, ir atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prerogatyvą įvertinti pateikiamų prejudicinių klausimų svarbą sprendimui priimti, ėmėsi nagrinėti pagrindinių laisvių klausimus ir tokiais atvejais, kai nėra tarpvalstybinio elemento (
29
).
47.
Vis dėlto, pastaruoju metu šiuo atžvilgiu matyti labiau ribojanti tendencija, kad Teisingumo Teismas tais atvejais, kai faktinės bylos aplinkybės akivaizdžiai nesusijusios su tarpvalstybiniu elementu, neapsiribodamas vien šio fakto paminėjimu, iš dalies intensyviau nagrinėja savo šalies piliečių diskriminacijos problematiką, kiek tai susiję su prašymų priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu.
48.
Taip Teisingumo Teismas 2013 m. vasario 21 d. sprendime „aiškų Sąjungos interesą“ dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo, jeigu nenustatyta kitaip, išimtinai vidaus (Italijos) situacijoje patvirtino tik konstatavęs, kad „iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog atvirkštinės diskriminacijos leidimas <...> prieštarauja nacionalinės teisės principams, patvirtintiems konstitucinių teismų praktikoje“ (
30
). Panašiai 2010 m. gruodžio 22 d. sprendime Teisingumo Teismas rėmėsi prašymo priimti prejudicinį sprendimą turiniu, iš kurio „nematyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį pateikęs teismas turi leisti Belgijoje įsisteigusioms įmonėms naudotis tokiomis pačiomis teisėmis, kokias panašioje situacijoje pagal Sąjungos teisę įgyja kitoje valstybėje narėje įsisteigusios įmonės“ (
31
). Tačiau 2012 m. birželio 21 d. Sprendime Teisingumo Teismas, nagrinėdamas vieno Suomijos teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, nusprendė, kad pakanka to, jog tik per teismo posėdį „ieškovų pagrindinėje byloje atstovas tvirtino, jog Suomijos administracinėje teisėje egzistuoja normos, užtikrinančios, kad Suomijos piliečiai nepatirs atvirkštinės diskriminacijos. Tokiomis aplinkybėmis nėra akivaizdu, kad <...> Sąjungos teisės išaiškinimas negali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui“ (
32
).
49.
Iš jau išdėstytos Teisingumo Teismo praktikos galima daryti išvadą, kad, darant prielaidą apie nacionalinėje teisėje įtvirtintą draudimą diskriminuoti savo šalies piliečius, pirmiausia svarbi informacija, kurią nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl reikšmingos teisinės situacijos savo valstybėje narėje. Tam, kad Teisingumo Teismas galėtų atlikti naudingą vertinimą, ši informacija turėtų būti kiek įmanoma detalesnė ir idealiu atveju joje turėtų būti nurodyta, kokios šalies vidaus situacijos dėl būtinumo taikyti nacionalinę teisę turi būti vertinamos kaip kokios situacijos, kurioms taikoma Sąjungos teisė.
50.
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia tokios informacijos, Teisingumo Teismui turi pakakti ir tos (neginčytinos) informacijos, kurią dėl savo šalies piliečių diskriminacijos pateikia bylos šalys.
51.
Tačiau, viena vertus, prašymą priimti prejuducinį sprendimą pateikęs teismas nėra pareiškęs nuomonės dėl savo šalies piliečių diskriminacijos. Kita vertus, bylos šalių pateikta informacija nesutampa. Airport Shuttle ir Crono Service atstovas remiasi 2008 m. liepos 7 d. Įstatymo Nr. 88 14bis straipsniu, pagal kurį Italijos teisės aktai, diskriminuojantys kitų valstybių narių piliečius, neturi būti taikomi Italijos piliečiams. O Italijos Respublikos atstovas mini kitus teisės aktus, nenurodydamas tikslaus jų turinio.
52.
Iš to galima daryti dvi išvadas: viena vertus, tam, kad būtų išvengta nesusipratimų ir neaiškumų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi bet kuriame prašyme priimti prejuducinį sprendimą, jeigu reikia, pats pateikti išsamią nuomonę savo šalies piliečių diskriminacijos klausimu, jeigu mano, kad priimant sprendimą svarbu, jog Teisingumo Teismas būtų išnagrinėjęs šį klausimą (
33
). Kita vertus, jeigu jis to nepadaro, klausimus dėl pagrindinių laisvių savo šalies piliečių diskriminacijos atžvilgiu Teisingumo Teismas gali palikti nenagrinėtus, jeigu bylos šalių nuomonės šiuo klausimu neaiškios arba prieštaringos.
53.
Būtent atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo ir nacionalinio teismo kompetencijos pasidalijimą Teisingumo Teismas negali pats imtis tirti ir pateikti svarstymų apie atitinkamą nacionalinę teisės sistemą ir jos vertinimų savo šalies piliečių diskriminacijos klausimais. Taip pat neatrodo naudinga, kad Teisingumo Teismas, neturėdamas pakankamai informacijos apie nacionalinę faktinę ir teisinę situaciją, dėl visa ko pateikia samprotavimų apie galimą savo šalies piliečių diskriminacijos draudimą, ypač tada, jeigu nėra susipažinęs su šioje srityje galiojančiomis nacionalinės teisės nuostatomis ir šiuo atžvilgiu gali vadovautis tik spėliojimais.
54.
Jeigu atitinkamame prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra pateikiama aiški, logiška ir su pagrindine byla konkrečiai susijusi informacija apie savo šalies piliečių diskriminaciją, tai yra pakankama priežastis neatlikti tokio vertinimo net tada, kai, pavyzdžiui, ankstesniuose su ta pačia valstybe nare susijusiuose prašymuose priimti prejudicinį sprendimą jau buvo patvirtinta, kad atitinkamoje nacionalinėje teisėje įtvirtintas draudimas diskriminuoti savo šalies piliečius. Teisingumo Teismo kompetencijai negali priklausyti šiuo klausimu nuolat stebėti kiekvienos valstybės narės nacionalinės teisės vystymąsi, kuris yra kintantis ir gali turėti daugybę niuansų ir savitų ypatybių. Atvirkščiai, kiekvienu konkrečiu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiančio teismo užduotis yra pateikti Teisingumo Teismui šiuo atžvilgiu aktualią, patikimą ir naudingą informaciją. Nagrinėjama byla iliustruoja priešingu atveju kylančią problematiką tiek, kad vienintelė (vienos bylos šalies) pažodžiui pacituota nacionalinės teisės nuostata dėl savo šalies piliečių diskriminacijos, kurios galiojimas prašymui priimti prejudicinį sprendimą dėl trūkstamos aiškios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pozicijos lieka neaiškus, nurodo vienodai vertinti savo šalies piliečius „diskriminacijos“ atveju, tačiau neaišku, kokios konkrečios teisės sritys ir situacijos turimos omenyje.
55.
Be to, jeigu Teisingumo Teismas, galbūt išmanydamas tam tikrą nacionalinę teisę, poziciją dėl savo šalies piliečių diskriminacijos draudimo išreikštų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui net ir nepateikus konkrečių nuorodų, kiltų grėsmė, kad ne visos valstybės narės būtų vertinamos vienodai, jeigu, pavyzdžiui, vienos valstybės narės teisinė situacija savo šalies piliečių diskriminacijos klausimu Teisingumo Teismui būtų žinoma, tačiau kitos valstybės narės – ne.
56.
Nepaisant to, taip pat dėl kitų priežasčių nėra visiškai aišku, kiek, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, SESV 49 straipsnis yra reikšmingas prašymui priimti prejudicinį sprendimą.
57.
Dėl bylų C‑419/12 ir C‑420/12 reikia paminėti, kad jose mažiau kalbama apie nuolatinio įsisteigimo Italijoje problematiką nei apie reikalavimus už Romos miesto ribų įsisteigusioms automobilių nuomos įmonėms, norinčioms kartais įvažiuoti į Romos miesto teritoriją. Jeigu tokio pobūdžio reikalavimai taikomi ir tokiu pačiu verslu užsiimantiems verslininkams iš kitų valstybių narių, atrodo, būtų logiškiau palyginimo kriterijumi laikyti laisvę teikti paslaugas, o ne įsisteigimo laisvę.
58.
Dėl bylų C‑162/12 ir C‑163/12 reikia paminėti, kad galima rasti panašumų su Sprendimu Sbarigia (
34
), kuriame Teisingumo Teismas pripažino nepriimtinu prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kuriame, esant išimtinai vidaus situacijai, buvo klausiama, be kita ko, dėl Italijos teisės aktų (dėl vaistinių vasaros atostogų) suderinamumo su pagrindinėmis laisvėmis. Tuo klausimu Teisingumo Teismas nurodė, kad įsisteigimo laisvė „nėra svarbi prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamai bylai“ jau vien dėl to, kad vaistinės savininkė, kuriai taikomi atostogas reglamentuojantys teisės aktai, „tarkime, kitos valstybės pilietė, jau nuolat verčiasi profesine veikla“, todėl „teisė įsisteigti akivaizdžiai netaikoma pagrindinėje byloje“. Šio požiūrio galima atitinkamai laikytis tuo atveju, kai kalbama apie nuolat automobilių nuomos verslu užsiimančius verslininkus, kurių leidimai buvo laikinai panaikinti dėl pareigos, susijusios su transporto priemonės laikymo vieta, pažeidimų.
59.
Galiausiai tas sprendimas rodo, kad Teisingumo Teismo pozicija akivaizdžiai tampa labiau ribojanti tuo atveju, jeigu su įsisteigimo laisve susijusių klausimų kyla išimtinai valstybės vidaus situacijoje. Be to, dėl ankstesniuose punktuose išdėstytų priežasčių ši tendencija atitinka nagrinėjamą problematiką.
60.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, su įsisteigimo laisve susiję klausimai yra nepriimtini ir visas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.
V – Išvada
61.
Todėl siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
Prašymai priimti prejudicinį sprendimą sujungtose bylose C‑162/12 ir C‑163/12 ir sujungtose bylose C‑419/12 ir C‑420/12 yra nepriimtini.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	Italijos teisės aktuose kalbama apie „automobilių su vairuotoju nuomą“.
(
3
)	Žr. prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑162/12 9 punktą ir ten esančią nuorodą į 1992 m. balandžio 30 d. Įstatyminio dekreto 47 straipsnį.
(
4
)	OL L 4, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 3 t., p. 501.
(
5
)	OL L 300, p. 88.
(
6
)	Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 1992 m. sausio 15 d. Įstatymo Nr. 21 (Legge quadro per il trasporto di persone mediante autoservizi pubblici non di linea, 1992 m. sausio 23 d. GURI Nr. 18), iš dalies pakeisto 2008 m. gruodžio 30 d.Decreto‑Legge Nr. 207 (2008 m. gruodžio 31 d. GURI Nr. 304) ir Įstatymu Nr. 14/2009 (2009 m. vasario 28 d. GURI Nr. 49, Supplemento Ordinario Nr. 28) (toliau – Įstatymas Nr. 21/1992), 8 straipsnio 1 dalis.
(
7
)	Įstatymo Nr. 21/1992 8 straipsnio 2 dalis.
(
8
)	Italijos teisės aktuose kalbama apie „sede“. Tačiau, vertinant kai kurių bylos šalių išsakytas nuomones, atrodo, kad pakanka įsteigti papildomą biurą, o tai, kaip, be kita ko, nurodo Italijos vyriausybės atstovas, leidžia vykdyti veiklą vienu metu skirtingose komunose.
(
9
)	Įstatymo Nr. 21/1992 3 straipsnio 3 dalis.
(
10
)	Įstatymo Nr. 21/1992 11 straipsnio 4 dalis.
(
11
)	Pagal Įstatymo Nr. 21/1992 11 straipsnio 4 dalį tai gali įvykti ir kitos komunos teritorijoje.
(
12
)	Žr. pagrindinėje byloje taikomos redakcijos Regioninio įstatymo Nr. 58/1993 5 straipsnį.
(
13
)	Žr. Įstatymo Nr. 21/1992 7 straipsnio 2 dalį ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑162/12 12 punktą.
(
14
)	1992 m. liepos 23 d. Tarybos Reglamentas (EEB) Nr. 2454/92, nustatantis sąlygas, kuriomis vežėjai nerezidentai valstybėje narėje gali teikti vidaus keleivinio kelių transporto paslaugas (OL L 251, p. 1).
(
15
)	2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra (C-379/98, Rink. p. I-2099, 39 punktas), 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimas Rüffler (C-544/07, Rink. p. I-3389, 37 punktas), 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Filipiak (C-314/08, Rink. p. I-11049, 41 punktas), 2011 m. liepos 7 d. Sprendimas Agafiţei ir kt. (C-310/10, Rink. p. I-5989, 26 punktas) ir 2013 m. sausio 15 d. Sprendimas Križan ir kt. (C‑416/10, 54 punktas).
(
16
)	1994 m. birželio 1 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą (C-388/92, Rink. p. I-2067).
(
17
)	Žr. Reglamento (EB) Nr. 1073/2009 30 ir 31 straipsnius.
(
18
)	2010 m. kovo 11 d. Sprendimas Attanasio Group (C-384/08, Rink. p. I-2055, 32 punktas).
(
19
)	Žr. 1990 m. spalio 3 d. Sprendimą Nino ir kt. (C-54/88, C-91/88 ir C-14/89, Rink. p. I-3537, 9‐11 punktai).
(
20
)	Žr., be kita ko, 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Gervais ir kt. (C-17/94, Rink. p. I-4353, 24‐26 punktai), 2012 m. birželio 21 d. Sprendimą Susisalo ir kt. (C‑84/11, 18 punktas) ir 2012 m. gegužės 10 d. Sprendimą Duomo Gpa ir kt. (C‑357/10‐C‑359/10, 26 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
21
)	Žr., be kita ko, su vaistinių verslu arba su kuro pardavimu susijusius 2010 m. birželio 1 d. Sprendimą Blanco Pérez ir Chao Gómez (C-570/07 ir C-571/07, Rink. p. I-4629, 40 punktas) ir 18 išnašoje minėto Sprendimo Attanasio Group 24 punktą.
(
22
)	Minėtas 20 išnašoje.
(
23
)	20 išnašoje minėto Sprendimo Duomo Gpa ir kt. 40 punktas.
(
24
)	Dėl Komisijos pastabų žr. 20 išnašoje minėto Sprendimo Duomo Gpa ir kt. 28 punktą.
(
25
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato N. Wahl 2013 m. rugsėjo 5 d. išvados sujungtose bylose Venturini ir kt. (C‑159/12‐C‑161/12) 38 punktą.
(
26
)	Prašymuose priimti prejudicinį sprendimą nėra konkrečių nuorodų apie Komisijos vykdomos procedūros tolesnę eigą ir Italijos Respublikos numatomų priemonių svarbą.
(
27
)	Žr., be kita ko, 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C-451/03, Rink. p. I-2941, 29 punktas).
(
28
)	Taigi pirmiausia trūksta konkrečios informacijos apie tai, ar pagrindinėse bylose reikšmingomis aplinkybėmis pagal Italijos konstitucinėje teisėje įtvirtintą lygybės principą galėtų būti reikalaujama remtis savo šalies piliečių diskriminacijos draudimo principu ir kokia apimtimi ir ar, pavyzdžiui, paskutiniame praėjusiojo amžiaus dešimtmetyje suformuota konstitucinių teismų praktika dėl EB 28 straipsnio galėtų būti taikoma šiai bylai ir kokia apimtimi. Dėl šios teismų praktikos žr. 2004 m. gegužės 6 d. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą byloje Carbonati Apuani (C-72/03, Rink. p. I-8027).
(
29
)	Dėl laisvo prekių judėjimo žr. 2010 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Guimont (C-448/98, Rink. p. I-10663, 21‐23 punktai), dėl laisvės teikti paslaugas žr. 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Cipolla ir kt. (C-94/04 ir C-202/04, Rink. p. I-11421, 30 ir 31 punktai), dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas žr. 27 išnašoje minėto Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti 29 ir 30 punktus, o dėl įsisteigimo laisvės žr. 21 išnašoje minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 36 punktą.
(
30
)	2013 m. vasario 21 d. Sprendimas Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia ir kt. (C‑111/12, 34 ir 35 punktai).
(
31
)	2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimas Omalet (C-245/09, Rink. p. I-13771, 17 punktas).
(
32
)	20 išnašoje minėto Sprendimo Susisalo ir kt. 21 punktas.
(
33
)	Šiuo klausimu žr. 25 išnašoje minėtos generalinio advokato N. Wahl išvados sujungtose bylose Venturini ir kt. 42 ir 45, 58 ir 60 punktus.
(
34
)	2010 m. liepos 1 d. Sprendimas Sbarigia (C-393/08, Rink. p. I-6337, 27 ir 28 punktai).