Laikina versija
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2026 m. sausio 15 d.(1)
Byla C‑801/24 P
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
prieš
Europos Sąjungos Tarybą
„ Apeliacinis skundas – Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės, taikytinos atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi – Lėšų įšaldymas – Apeliantės pavadinimo įtraukimas į atitinkamų asmenų, subjektų ir organizacijų sąrašus ir palikimas juose – Sprendimo 2014/145/BUSP 2 straipsnio 1 dalies f punktas – Sąvoka „teikia materialinę arba finansinę paramą Rusijos Federacijos vyriausybei“ – Laisvė užsiimti verslu – Nuosavybės teisė – Proporcingumas “
I.      Įvadas
1.        Ši išvada pateikta dėl NKO AO National Settlement Depository (NSD)(2) apeliacinio skundo dėl 2024 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo NSD / Taryba (T‑494/22, EU:T:2024:607)(3) panaikinimo. Šiuo sprendimu Bendrasis Teismas atmetė apeliantės pagal SESV 263 straipsnį pareikštą ieškinį dėl:
–        2022 m. birželio 3 d. Tarybos sprendimo (BUSP) 2022/883, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/145/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 153, 2022, p. 92), ir 2022 m. birželio 3 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) 2022/878, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 153, 2022, p. 15)(4),
–        2023 m. kovo 13 d. Tarybos sprendimo (BUSP) 2023/572, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/145/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 75 I, 2023, p. 134), ir 2023 m. kovo 13 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) 2023/571, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 75 I, 2023, p. 1)(5), ir
–        2023 m. rugsėjo 13 d. Tarybos sprendimo (BUSP) 2023/1767, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/145/BUSP dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 226, 2023, p. 104), ir 2023 m. rugsėjo 13 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) 2023/1765, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 226, 2023, p. 3)(6),
tiek, kiek šiais teisės aktais apeliantės pavadinimas įtrauktas į prie jų pridėtus sąrašus. Šiais teisės aktais Europos Sąjungos Taryba įšaldė visas apeliantės lėšas ir ekonominius išteklius valstybių narių teritorijoje.
2.        Ši byla yra viena iš kelių Teisingumo Teisme
iškeltų apeliacinių
bylų dėl ribojamųjų priemonių, kurias Taryba nustatė 2022 m. Rusijos Federacijos ginkluotosioms pajėgoms įsiveržus į Ukrainą(7). Joje Teisingumo Teismas turi galimybę išaiškinti Sprendimo 2014/145/BUSP(8), iš dalies pakeisto Sprendimu (BUSP) 2022/329(9), 2 straipsnio 1 dalies f punkte ir Reglamento (ES) Nr. 269/2014(10), iš dalies pakeisto Reglamentu (ES) 2022/330(11), 3 straipsnio 1 dalies f punkte nustatytą įtraukimo į sąrašą kriterijų. Pagal šį kriterijų, paprastai vadinamą f kriterijumi, numatyta į sąrašą įtraukti, be kita ko, juridinius asmenis ir subjektus, kurie teikia materialinę arba finansinę paramą Rusijos Federacijos vyriausybei. Be to, Teisingumo Teismas turės galimybę išaiškinti, ar finansines paslaugas teikianti bendrovė gali remtis bendrojo proporcingumo principo pažeidimu dėl Sąjungos ribojamosios priemonės poveikio jos klientams.
II.    Faktinės aplinkybės ir procesas
A.      Ginčo aplinkybės
3.        Ginčo aplinkybės išdėstytos skundžiamo sprendimo 2–20 punktuose. Šioje išvadoje šias aplinkybes galima apibendrinti nurodant toliau išdėstytus neginčijamus faktus.
4.        Apeliantė yra pagal Rusijos teisę įsteigta bendrovė, kuri yra licencijuotas depozitoriumas, teikianti vertybinių popierių apskaitos ir saugojimo paslaugas kaip centrinis depozitoriumas, taip pat teikianti finansines paslaugas, be kita ko, kaip nebankinė kredito įstaiga, turinti licenciją, suteikiančią teisę teikti bankinio atsiskaitymo paslaugas.
5.        2014 m. kovo 17 d. Taryba, remdamasi ESS 29 straipsniu, priėmė Sprendimą 2014/145. Tą pačią dieną Taryba, remdamasi SESV 215 straipsnio 2 dalimi, priėmė Reglamentą Nr. 269/2014. Abu aktai reglamentavo ribojamąsias priemones, taikytinas atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi.
6.        2022 m. vasario 25 d. Taryba, atsižvelgdama į sudėtingą situaciją Ukrainoje, priėmė, pirma, Sprendimą 2022/329, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/145, ir, antra, Reglamentą 2022/330, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 269/2014, be kita ko, siekdama iš dalies pakeisti kriterijus, pagal kuriuos fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar įstaigoms gali būti taikomos nagrinėjamos ribojamosios priemonės.
7.        Sprendimo 2014/145, iš dalies pakeisto Sprendimu 2022/329(12), 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Visos lėšos ir ekonominiai ištekliai, kurie nuosavybės teise priklauso, kuriuos turi, valdo ar kontroliuoja:
<...>
f)      fiziniai arba juridiniai asmenys, subjektai ar organizacijos, kurie teikia materialinę arba finansinę paramą Rusijos Federacijos Vyriausybei, atsakingai už Krymo aneksiją ir Ukrainos destabilizaciją, arba gauna naudos iš jos;
<...> yra įšaldomi.
2.      Neleidžiama priede išvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams arba organizacijoms jų naudai tiesiogiai ar netiesiogiai naudotis lėšomis ar ekonominiais ištekliais.“
8.        Šių lėšų įšaldymo tvarka patikslinta kitose iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio dalyse.
9.        Reglamente Nr. 269/2014, iš dalies pakeistame Reglamentu 2022/330(13), reikalaujama priimti lėšų įšaldymo priemones ir išsamiai nustatyta šio lėšų įšaldymo tvarka, iš esmės tapati tai, kuri numatyta iš dalies pakeistame Sprendime 2014/145. Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies f punkte iš esmės pakartotas to sprendimo 2 straipsnio 1 dalies f punktas.
10.      2022 m. birželio 3 d. Taryba, atsižvelgdama į besitęsiantį Rusijos Federacijos agresijos karą prieš Ukrainą, priėmė pradinius aktus. Apeliantės pavadinimas buvo įtrauktas į iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 priede ir į iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 269/2014 I priede pateiktus sąrašus(14), remiantis šiais motyvais:
„[Apeliantė] yra Rusijos ne bankų finansų įstaiga ir Rusijos centrinis vertybinių popierių depozitoriumas. Ši įstaiga yra didžiausias Rusijos vertybinių popierių depozitoriumas, vertinant pagal nuosavo kapitalo ir saugomų skolos vertybinių popierių rinkos vertę, ir vienintelis depozitoriumas, turintis prieigą prie tarptautinės finansų sistemos.
Rusijos Federacijos vyriausybė ir centrinis bankas [apeliantę] pripažįsta kaip sisteminės svarbos Rusijos finansų įstaigą. Šiai įstaigai tenka itin svarbus vaidmuo užtikrinant Rusijos finansų sistemos veikimą ir jos ryšį su tarptautine finansų sistema, taigi ji tiesiogiai ir netiesiogiai sudaro sąlygas Rusijos Federacijos vyriausybei vykdyti savo veiklą, politiką ir sutelkti išteklius.
[Apeliantė] beveik visiškai nuosavybės teise priklauso „Moscow Exchange“ (Maskvos biržai), kurios užduotis – suteikti išsamią prieigą prie Rusijos finansų rinkų. Maskvos birža savo ruožtu dėl savo vaidmens ir akcininkų yra dideliu mastu kontroliuojama Rusijos Federacijos vyriausybės. Todėl [apeliantė] yra subjektas ar organizacija, materialiai ar finansiškai remianti Rusijos Federacijos vyriausybę, atsakingą už Krymo aneksiją ir padėties Ukrainoje destabilizavimą.“
11.      Pradiniuose aktuose, taikytuose iki 2023 m. kovo 15 d., apeliantei nustatytų priemonių taikymas buvo pratęstas 2023 m. kovo mėn. aktais dėl palikimo sąrašuose iki 2023 m. rugsėjo 15 d., o 2023 m. rugsėjo mėn. aktais dėl palikimo sąrašuose – iki 2024 m. kovo 15 d., nekeičiant jos pavadinimo įtraukimo į ginčijamus sąrašus motyvų.
B.      Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
12.      2022 m. rugpjūčio 12 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį dėl ginčijamų aktų panaikinimo.
13.      Grįsdama ieškinį dėl panaikinimo apeliantė nurodė keturis pagrindus: pirma, pareigos motyvuoti pažeidimą, antra, akivaizdžią vertinimo klaidą, trečia, neproporcingą apeliantės pagrindinių teisių pažeidimą ir, ketvirta, įrodymų nepakankamumą.
14.      Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą apeliantės ieškinį ir nurodė jai padengti savo bylinėjimosi išlaidas bei priteisė
Tarybos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
15.      Pirma, dėl ieškinio pagrindo, grindžiamo pareigos motyvuoti pažeidimu, Bendrasis Teismas nusprendė, kad visuose pradiniuose aktuose ir 2023 m. kovo mėn. bei 2023 m. rugsėjo mėn. aktuose dėl palikimo sąrašuose buvo nurodytos šių aktų priėmimo aplinkybės ir teisiniai pagrindai. Be to, išdėstydama apeliantei faktines aplinkybes Taryba pateikė pakankamai aiškius ir tikslius motyvus, leidžiančius jai suprasti priežastis, dėl kurių jos pavadinimas buvo įtrauktas į ginčijamus sąrašus ir vėliau juose paliktas, o Bendrajam Teismui – vykdyti kontrolę. Dėl apeliantės argumento, kad Taryba nenurodė priežasčių, dėl kurių ginčijamos ribojamosios priemonės apėmė jos klientų lėšų įšaldymą, Bendrasis Teismas konstatavo, kad pareiga motyvuoti nereiškia pareigos nurodyti visų ginčijamų aktų priėmimo pasekmių kitiems asmenims, juo labiau kad Taryba neįpareigojama nustatyti visų asmenų, kuriems apeliantei skirtos ribojamosios priemonės gali daryti netiesioginį poveikį.
16.      Antra, dėl ieškinio pagrindų, susijusių su akivaizdžia vertinimo klaida ir įrodymų nepakankamumu, kuriuos Bendrasis Teismas išnagrinėjo kartu, jis padarė išvadą, kad apeliantė neįrodė, jog Taryba padarė klaidą nuspręsdama, kad ji yra sistemiškai svarbi finansų įstaiga, atliekanti esminį vaidmenį Rusijos finansų sistemos veikimo srityje. Be to, Taryba nepadarė vertinimo klaidos nuspręsdama, kad apeliantė leido Rusijos vyriausybei vykdyti savo veiklą ir politiką, taip pat sutelkti išteklius. Atsižvelgdama į apeliantės teikiamų finansinių paslaugų svarbą tiek šiai vyriausybei, tiek Rusijos Federacijos centriniam bankui ir į bendresnį jos indėlį į tinkamą Rusijos finansų sistemos veikimą, Taryba galėjo pagrįstai manyti, kad apeliantė teikė didelę kiekybinę ir kokybinę materialinę ar finansinę paramą Rusijos Federacijos vyriausybei, leidžiančią jai sutelkti finansinius išteklius siekiant tęsti Ukrainos destabilizavimo veiksmus. Dėl konkrečių apeliantės pateiktų argumentų Bendrasis Teismas taip pat pažymėjo, kad pagal iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte numatytą kriterijų nereikalaujama nustatyti, ar Rusijos Federacijos vyriausybė kontroliuoja jai paramą teikiantį asmenį, subjektą ar įstaigą. Be to, pagal šią nuostatą nereikalaujama įrodyti ryšio, kuris apimtų daugiau nei materialinę ar finansinę paramą, numatytą pagal įtraukimo į sąrašus kriterijų, būtent ryšio tarp apeliantės ir Rusijos vyriausybės.
17.      Trečia, dėl ieškinio pagrindo, grindžiamo neproporcingu pagrindinių teisių pažeidimu, Bendrasis Teismas pirmiausia išnagrinėjo apeliantės argumentus, kad jai taikomos ribojamosios priemonės apima jos klientams priklausančių lėšų ar ekonominių išteklių įšaldymą, todėl šios priemonės pažeidė jų teisę į nuosavybę. Dėl to Bendrasis Teismas pažymėjo, kad grįsdama ieškinį dėl panaikinimo apeliantė negali remtis nuosavybės teise, kurios neturi, nes pagal jo jurisprudenciją subjektinės teisės pažeidimu iš esmės gali remtis tik tas asmuo, kurio teisė galimai buvo pažeista, o ne trečiasis asmuo. Apeliantės klientai turi teisių gynimo priemones nacionaliniuose teismuose, kuriuose gali, be kita ko, remtis teisės į nuosavybę, įtvirtintos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos(15) 17 straipsnyje, pažeidimu. Be to, dėl apeliantės argumento, kad iš dalies pakeistame Sprendime 2014/145 ir iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 269/2014 numatyta nukrypti leidžianti nuostata neleido jos klientams pasiekti, kad būtų nutrauktas jų lėšų ar ekonominių išteklių įšaldymas dėl nacionalinės valdžios institucijų neveikimo ar šių institucijų nustatytų pernelyg ribojančių sąlygų, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad šiuo argumentu apeliantė iš tikrųjų ginčijo nacionalinės valdžios institucijų įgyvendinant šią nukrypti leidžiančią nuostatą nustatytų priemonių teisėtumą, dėl kurio jurisdikciją turi tik nacionaliniai teismai. Kiek tai susiję su apeliantės klientais, kuriems netaikoma jokių ribojamųjų priemonių ir kurių lėšos ar ekonominiai ištekliai įšaldyti dėl jai nustatytų ribojamųjų priemonių, nacionalinės valdžios institucijos turi įsitikinti, kad šių klientų teisės į nuosavybę apribojimas atitinka Chartiją.
18.      Kiek tai susiję su argumentais, kuriais apeliantė grindė teiginius, kad jai taikomomis ribojamosiomis priemonėmis pažeistos jos pagrindinės teisės, t. y. laisvė užsiimti verslu ir teisė į nuosavybę, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas, įvertinęs Chartijos 52 straipsnyje numatytas sąlygas, atmetė apeliantės teiginius. Bendrasis Teismas visų pirma padarė išvadą, kad ginčijamų aktų nulemtas apeliantės teisių apribojimas negali būti laikomas neproporcingu.
Be to, atsakydamas į kitus konkrečius apeliantės argumentus Bendrasis Teismas pažymėjo, kad priimant ginčijamus aktus iš dalies pakeistame Sprendime 2014/145 ir iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 269/2014 įtvirtintose nukrypti leidžiančiose nuostatose buvo numatyta galimybė nacionalinės valdžios institucijoms leisti nutraukti apeliantės lėšų ar ekonominių išteklių įšaldymą, kad ji galėtų atlikti mokėjimą, t. y. grąžinti Sąjungoje įsteigtuose vertybinių popierių depozitoriumuose esančiose įšaldytose sąskaitose laikomus jos klientų vertybinius popierius.
III. Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
19.      Apeliaciniu skundu (jį Teisingumo Teismas gavo 2024 m. lapkričio 20 d.) apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        panaikinti ginčijamus aktus,
–        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
20.      2025 m. vasario 3 d. pateiktame atsiliepime į apeliacinį skundą Taryba, palaikoma Europos Komisijos, prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
IV.    Vertinimas
21.      Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė nurodo tris pagrindus – ji tvirtina, kad padarytos trys teisės klaidos dėl, pirma, Tarybos pareigos motyvuoti, antra, iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto aiškinimo ir, trečia, proporcingumo principo vertinimo.
22.      Teisingumo Teismas paprašė išnagrinėti konkrečius argumentus dėl iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto aiškinimo, kurie iš esmės susiję su apeliacinio skundo antruoju pagrindu. Be to, Teisingumo Teismas paprašė įvertinti apeliantės argumentus dėl proporcingumo principo, pateiktus trečiajame pagrinde. Taigi atlikdama vertinimą dėmesį sutelksiu į šiuos pagrindinius klausimus.
A.      Apeliacinio skundo antrasis pagrindas
23.      Apeliacinio skundo antrajame pagrinde apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą aiškindamas iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktą.
24.      Šį apeliacinio skundo pagrindą sudaro dvi dalys, grindžiamos, pirma, tuo, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte vartojamą žodžių junginį „teikia materialinę arba finansinę paramą Rusijos Federacijos Vyriausybei“, ir, antra, tuo, kad Bendrasis Teismas nesilaikė įrodymų pakankamumo reikalavimo.
1.      Apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirma dalis
25.      Antrojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktą aiškino plačiai, neaiškiai ir klaidingai. Šį teiginį ji grindžia dviem pagrindiniais argumentais.
26.      Pirma, apeliantė teigia, kad iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte nustatytas kriterijus turi būti aiškinamas siaurai, jį siejant tik su parama, kurią sudaro tiesioginis prekių tiekimas arba lėšų pervedimas Rusijos vyriausybei iš atitinkamo asmens ar subjekto finansinių išteklių. Šiuo klausimu apeliantė tvirtina, kad iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte vartojama materialinės ar finansinės paramos sąvoka turi būti aiškinama taip, kad atitiktų Reglamento (ES) Nr. 833/2014(16) 4 straipsnio 3 dalies b punkte vartojamą sąvoką „finansinė parama“, kuri pagal šį reglamentą apibrėžiama kaip bet koks veiksmas, kuriuo atitinkamas asmuo ar subjektas sumoka arba įsipareigoja sumokėti nuosavas lėšas ar ekonominius išteklius.
27.      Antra, apeliantė teigia, kad ji, kaip centrinis vertybinių popierių depozitoriumas, tiesiog teikia technines priemones, būtinas vyriausybės obligacijų emisijoms organizuoti. Bet kuriuo atveju negali būti laikoma, kad jos vykdoma veikla patenka į finansinės paramos sąvoką, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktą. Apeliantė pažymi, kad iš skundžiamo sprendimo visiškai nematyti, jog ji teikia tiesioginę finansinę paramą Rusijos vyriausybei, t. y. perveda pajamas valstybei.
28.      Taryba ir Komisija nesutinka su šiais argumentais.
29.      Kaip matyti iš šios išvados 7 punkto, iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte numatyta, kad įšaldomos visos lėšos ir ekonominiai ištekliai, kurie nuosavybės teise priklauso, kuriuos turi, valdo ar kontroliuoja „fiziniai arba juridiniai asmenys, subjektai ar organizacijos, kurie teikia materialinę arba finansinę paramą Rusijos Federacijos Vyriausybei, atsakingai už Krymo aneksiją ir Ukrainos destabilizaciją, arba gauna naudos iš jos“.
30.      Be to, skundžiamo sprendimo 57 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad pagal iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte nustatytą materialinės ar finansinės paramos Rusijos vyriausybei kriterijų nereikalaujama, kad atitinkami asmenys ar subjektai teiktų paramą, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusią su Krymo aneksija arba Ukrainos destabilizavimu. Toliau remdamasis 2016 m. balandžio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimu Central Bank of Iran / Taryba (C‑266/15 P, EU:C:2016:208)(17) Bendrasis Teismas nurodė, kad pagal šį kriterijų materialinę ar finansinę paramą reikia suprasti kaip bet kokią paramą, kuri dėl savo kiekybinės ar kokybinės reikšmės gali suteikti tai vyriausybei materialinių arba finansinių išteklių ar priemonių, leidžiančių jai tęsti Ukrainos destabilizavimo veiksmus.
31.      Pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į teisinį kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus. Taip yra, be kita ko, tuo atveju, kai atitinkamoje Sąjungos teisės nuostatoje nėra jokios aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, siekiant nustatyti šios nuostatos
reikšmę ir apimtį, o taip yra nagrinėjamu atveju, kiek tai susiję su iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktu(18).
32.      Dėl pažodinio aiškinimo pažymiu, kad iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte nepateikta sąvokos „teikia <...> paramą“ apibrėžties. Taigi pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją šios sąvokos reikšmė ir apimtis turi būti nustatyta atsižvelgiant į bendrą kontekstą, kuriam esant ji vartojama, ir į jos įprastą reikšmę bendrinėje kalboje(19).
33.      Šiuo klausimu sąvoka „teikia <...> paramą“, suformuluota iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte, atitinka veiksmažodžio „support“ („remti“) esamąjį laiką. Šis veiksmažodis apibrėžiamas įvairiai. Pirma, jis gali būti apibrėžtas kaip reiškiantis „to reinforce the position of [something] by one’s assistance“ („teikiant pagalbą sustiprinti [ko
nors] padėtį“). Antra, jį galima apibrėžti kaip reiškiantį „to provide resources for the maintenance of [something]“ („teikti išteklius, reikalingus [kam nors] palaikyti“)(20). Panašias reikšmes turi ir iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto kitose kalbinėse versijose vartojamas veiksmažodis „remti“(21). Be to, kadangi sąvoka „param[a]“ apibūdinama žodžių junginiu „materialin[ė] arba finansin[ė]“, ji gali būti aiškinama kaip reiškianti arba padėties sustiprinimą teikiant materialinę ar finansinę pagalbą, arba materialinių ar finansinių išteklių suteikimą.
34.      Svarbu pažymėti, kad atrodo, jog pirmoji veiksmažodžio „remti“ reikšmė patvirtina Tarybos ir Komisijos pasiūlytą iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto aiškinimą, kuris atitinka skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo pateiktą aiškinimą. Iš esmės abi institucijos teigia, kad žodžių junginys „teikia materialinę arba finansinę paramą Rusijos Federacijos Vyriausybei“ reiškia asmenis ar subjektus, kurie kokybiniu ar kiekybiniu požiūriu palengvina Rusijos vyriausybės karinius veiksmus prieš Ukrainą, nereikalaujant įrodyti tiesioginio išteklių perdavimo šiai vyriausybei. O antroji veiksmažodžio „remti“ reikšmė, ko gero, labiau atitinka apeliantės siūlomą aiškinimą, pagal kurį iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte nustatytas įtraukimo į sąrašą kriterijus turėtų apimti tik asmenis ar subjektus, kurie Rusijos vyriausybei teikia tiesioginę finansinę paramą arba materialinius išteklius jos veiksmams prieš Ukrainą.
35.      Darytina išvada, kad, kiek tai susiję su pažodiniu aiškinimu, iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto formuluotė pati savaime nėra lemiama nustatant, ar pirmenybė turėtų būti teikiama Tarybos ir Komisijos, ar apeliantės siūlomam aiškinimui. Taigi atsakymo į šį klausimą reikia ieškoti atsižvelgiant į teisinį kontekstą, kuris apima iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktą, ir į jo pagrindinius tikslus.
36.      Dėl kontekstinio aiškinimo, kaip ir savo išvadoje byloje Mazepin / Taryba (C‑35/24 P, EU:C:2025:412)(22), pažymiu, kad iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte numatytas įtraukimo į sąrašą kriterijus pirmą kartą buvo nustatytas Sprendimu 2022/329(23). Antrasis sprendimas buvo priimtas 2022 m. vasario 25 d., t. y. kitą dieną po to, kai Rusijos Federacijos prezidentas paskelbė karinę operaciją Ukrainoje ir Rusijos ginkluotosios pajėgos pradėjo šios šalies puolimą(24). Kaip teisingai pažymi Taryba, šiuo sprendimu išplėsta Rusijos Federacijai nustatytų individualių ribojamųjų priemonių taikymo sritis, išplečiant asmenų ir subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, ratą, be kita ko, nustatant naujus įtraukimo į sąrašą kriterijus(25).
37.      Be to, svarbu pažymėti, kad iki pakeitimo Sprendimu 2022/329 Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalyje jau buvo numatytas įtraukimo į sąrašą kriterijus, pagal kurį buvo galima imtis veiksmų prieš juridinius asmenis, galinčius teikti tiesioginę materialinę arba finansinę paramą Rusijos vyriausybės veiksmams, susijusiems su Krymo aneksija arba Ukrainos destabilizacija. Konkrečiai kalbant, šis kriterijus buvo įtrauktas į Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies b punktą, kuriame nurodyti „juridiniai asmenys, subjektai ar organizacijos, kurie materialiai ar finansiškai remia veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi“. Šis kriterijus paliktas iš dalies pakeistame Sprendime 2014/145, taigi manau, kad jo 2 straipsnio 1 dalies f punkto aiškinimas taip, kad pagal jį reikalaujama įrodyti paramą, teikiamą tiesiogiai finansuojant
Rusijos Federacijos vyriausybę arba tiekiant jai prekes (teikiant paslaugas), kaip iš esmės teigia apeliantė, būtų tiesiog perteklinis ir neatitiktų konteksto, nes dėl tokio aiškinimo Sprendimu 2022/329 padaryti daliniai Sprendimo 2014/145 pakeitimai taptų nereikšmingi.
38.      Vis dėlto apeliantė tvirtina, kad, siekiant su kontekstu susijusio nuoseklumo, iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte vartojama sąvoka „materialinė arba finansinė parama“ turi būti apibrėžta taip pat, kaip Reglamento Nr. 833/2014 4 straipsnio 3 dalies b punkte vartojama sąvoka „finansinė parama“. Pagal to paties reglamento 1 straipsnio o punkte pateiktą šios sąvokos apibrėžtį finansinė parama reiškia, kad atitinkamas asmuo arba subjektas skiria arba įsipareigoja skirti lėšas arba ekonominius išteklius.
39.      Vis dėlto, kaip iš esmės pažymi Komisija, pirma, Reglamento Nr. 833/2014 4 straipsnio 3 dalies b punkto ir, antra, iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto materialinė taikymo sritis visiškai skiriasi. Be kita ko, pirmojoje iš šių nuostatų konkrečiai kalbama apie Reglamento Nr. 833/2014 II priede išvardytas technologijas – nors teikti su jomis susijusį finansavimą arba finansinę paramą asmenims, subjektams arba organizacijoms Rusijoje nėra aiškiai uždrausta(26), tam reikia iš anksto gauti atitinkamos kompetentingos valdžios institucijos leidimą. O antrojoje iš šių nuostatų, kaip jau paaiškinta, nurodytas vienas iš įtraukimo į sąrašą kriterijų, lemiančių atitinkamo asmens ar subjekto lėšų ar ekonominių išteklių įšaldymą. Kadangi akivaizdu, kad Reglamento Nr. 833/2014 4 straipsnio 3 dalies b punkto ir iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte nustatyto įtraukimo į sąrašą kriterijaus nesieja joks materialinis ryšys, nemanau, kad galima nustatyti bendrą abiejų nuostatų elementą kaip turintį reikšmės jas aiškinant. Dėl tos pačios priežasties, priešingai, nei teigia apeliantė, 2017 m. kovo 28 d. Sprendime Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) Teisingumo Teismo pateiktas sąvokos „finansinė parama“ išaiškinimas neturi reikšmės.
40.      Darytina išvada, kad iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto kontekstinis vertinimas, ko gero, patvirtina Tarybos ir Komisijos siūlomą aiškinimą, aprašytą šios išvados 34 punkte, kuris iš esmės sutampa su skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo pateiktu aiškinimu.
41.      Dėl teleologinio aiškinimo savo išvadoje byloje Mazepin / Taryba taip pat pažymėjau, kad iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalyje nustatyti kriterijai yra teisės nuostatų, įtvirtinančių precedento neturinčias ribojamąsias priemones, kuriomis, kaip skundžiamo sprendimo 56 punkte teisingai pažymėjo Bendrasis Teismas, siekiama daryti maksimalų spaudimą Rusijos valdžios institucijoms ir Rusijos Federacijos ekonomikai, dalis. Galutinis šių teisės nuostatų tikslas – susilpninti Rusijos vyriausybės finansinį pajėgumą, taigi ir nutraukti karinę agresiją, kurią ši vyriausybė vykdo Ukrainoje(27). Reikia atsakyti į klausimą, ar šį pagrindinį tikslą galima veiksmingiau pasiekti vadovaujantis Tarybos ir Komisijos siūlomu iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto aiškinimu, o gal tuo, kurį siūlo apeliantė.
Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į tai, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją pirmenybė turi būti teikiama aiškinimui, kuris užtikrintų atitinkamos nuostatos praktinį veiksmingumą(28).
42.      Mano nuomone, akivaizdu, kad jeigu iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktas būtų aiškinamas taip, kad jis apima tik paramą teikiant tiesioginį finansavimą arba tiekiant materialinius išteklius Rusijos vyriausybei, kaip teigia apeliantė, tai, kaip jau paaiškinau(29), ne tik neatitiktų konteksto, bet ir labai apribotų šioje nuostatoje įtvirtinto kriterijaus veiksmingumą, nes pagal jį nebūtų galima kuo labiau padidinti spaudimo, kuris gali būti daromas Rusijos valdžios institucijoms siekiant nutraukti jų vykdomus veiksmus ir politiką Ukrainoje. Iš tiesų tokiu aiškinimu, užuot pakenkus Rusijos Federacijos vyriausybės finansiniam pajėgumui, geriausiu atveju būtų išlaikytas tas pats finansinis pajėgumas, kurį ši vyriausybė turėjo prieš priimant iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktą.
43.      O jeigu iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktas turėtų būti aiškinamas kaip apimantis bet kokią paramą, dėl savo kiekybinės ar kokybinės svarbos galinčią suteikti Rusijos vyriausybei išteklių ar priemonių, leidžiančių tęsti Ukrainos destabilizavimo veiksmus, nepaisant tiesioginio ar netiesioginio šios paramos ryšio su nurodytais veiksmais, toks aiškinimas tiesiogiai atitiktų teisės nuostatų, apimančių ir iš dalies pakeistą Sprendimą 2014/145, tikslus, taigi šie tikslai galėtų būti pagrįstai pasiekti veiksmingiau.
44.      Apeliantė ginčija ankstesnę išvadą ir teigia, kad tokį aiškinimą, kuris iš esmės išplaukia iš Sprendimo Central Bank of Iran, Teisingumo Teismas taikė dėl skirtingos individualių ribojamųjų priemonių sistemos, konkrečiai kalbant, dėl įtraukimo į sąrašą kriterijaus, kuris suformuluotas kitaip nei iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkte. Vis dėlto, nepaisant Sprendime Central Bank of Iran(30) išnagrinėto ir šioje byloje nagrinėjamo kriterijaus formuluočių skirtumų, abu šiuos kriterijus reikia aiškinti remiantis tuo pačiu požiūriu. Šiaip ar taip, kaip pažymėjau savo išvadoje byloje Timchenko / Taryba (C‑702/23 P, EU:C:2025:273)(31), šios Teisingumo Teismo jurisprudencijos
ratio decidendi(32) – sustiprinti galimybes nutraukti veiklą, kuriai taikomos nagrinėjamos ribojamosios priemonės, be kita ko, sumažinant tam skirtus materialinius ir finansinius išteklius, nepaisant tiesioginio ar netiesioginio atitinkamo teisės subjekto ir šios veiklos ryšio.
45.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, kad nei pagal iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto kontekstinį aiškinimą, nei pagal teleologinį šios nuostatos aiškinimą nereikalaujama, kaip teigia apeliantė, konstatuoti materialinės ir finansinės paramos, kurią sudaro tiesioginis atitinkamo asmens ar subjekto prekių tiekimas arba lėšų pervedimas Rusijos Federacijos vyriausybei. Atvirkščiai, pagal šią nuostatą tik reikalaujama, kad tas asmuo arba subjektas galėtų kiekybiniu arba kokybiniu požiūriu palengvinti Rusijos vyriausybės veiksmus Ukrainoje.
46.      Vadinasi, kadangi skundžiamo sprendimo 57 punkte Bendrasis Teismas savo vertinimą dėl ginčijamų aktų teisėtumo grindė šiuo aiškinimu, negalima teigti, kad šis teismas padarė teisės klaidą.
47.      Dėl iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto taikymo apeliantei svarbu pažymėti, kad centriniai vertybinių popierių depozitoriumai atlieka pagrindinį vaidmenį kiekvienos šalies kapitalo rinkoje ir finansų sistemoje, nes jie valdo infrastruktūrą, leidžiančią atsiskaityti už vertybinius popierius, kaip antai akcijas ar obligacijas, finansų rinkose(33). Taigi skundžiamo sprendimo 88 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad centriniai vertybinių popierių depozitoriumai, kaip antai apeliantė, yra sistemiškai svarbūs subjektai, turintys esminę reikšmę, be kita ko, veiksmingam pinigų politikos įgyvendinimui, valstybės skolos valdymo programos patikimumui, įkaito valdymui ir vertybinių popierių rinkų saugumui bei veiksmingumui. Be to, iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktu darant poveikį šių centrinių vertybinių popierių depozitoriumų veiklai gali būti apriboti finansiniai ištekliai, kuriuos Rusijos Federacijos vyriausybė gauna iš vyriausybės obligacijų emisijos, taip padidinant jos karinių veiksmų sąnaudas ir apribojant gebėjimą pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui bei nepriklausomybei(34).
48.      Taigi, mano nuomone, Bendrasis Teismas turėjo teisę, nepadarydamas teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 106 punkte konstatuoti, kad, atsižvelgiant į apeliantės teikiamų finansinių paslaugų svarbą tiek Rusijos vyriausybei, tiek Rusijos Federacijos centriniam bankui, ir bendresnį jos indėlį į tinkamą Rusijos finansų sistemos veikimą, apeliantė teikė didelę kiekybinę ir kokybinę materialinę ar finansinę paramą Rusijos Federacijos vyriausybei, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktą. Priešingai, nei teigia apeliantė, šią išvadą galima padaryti neišnagrinėjus, ar Rusijos vyriausybei tiesiogiai arba netiesiogiai priklausė kokia nors apeliantės akcijų dalis, nes, remiantis siūlomu iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punkto aiškinimu, tai tiesiog nėra aplinkybė, kuri turi būti konstatuota siekiant taikyti šioje nuostatoje įtvirtintą kriterijų.
49.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir į tai, kad, kaip nurodžiau šios išvados 46 ir 48 punktuose, Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos aiškindamas Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 1 dalies f punktą ir nuspręsdamas, kad apeliantė gali patekti į šioje nuostatoje vartojamos sąvokos „materialinė arba finansinė parama“ taikymo sritį, apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirmą dalį reikėtų atmesti.
2.      Apeliacinio skundo antrojo pagrindo antra dalis
50.      Apeliacinio skundo antrojo pagrindo antroje dalyje apeliantė ginčija įrodymų, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas vertino, ar ginčijamuose aktuose nurodyti motyvai yra pagrįsti, pakankamumą. Apeliantė teigia, kad, nesant aiškios teisės nuostatos (nagrinėjamu atveju šios aplinkybės nėra), Taryba negali būti tik įpareigota pateikti „pakankamai konkrečių, tikslių ir nuoseklių įrodymų visumą“.
51.      Komisija mano, kad ši apeliacinio skundo antrojo pagrindo dalis yra nepriimtina, nes nėra aišku, ar Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kurią nurodo apeliantė. Dėl esmės ir Taryba, ir Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas teisingai taikė Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją dėl įrodymų pakankamumo ribojamųjų priemonių srityje.
52.      Pirmiausia, kiek tai susiję su priimtinumu, svarbu priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją tam, kad apeliacinio skundo pagrindas ar jo dalis būtų priimtini iš esmės, jie turi atitikti dvi sąlygas(35). Pirma, reikalaujama, kad būtų tiksliai nurodytos skundžiamos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, dalys. Antra, būtina, kad teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys apeliacinį skundą arba jo dalį, būtų išdėstyti pakankamai aiškiai ir tiksliai. Jei kuri nors iš šių dviejų sąlygų nebūtų įvykdyta, Teisingumo Teismas negalėtų vykdyti teisėtumo kontrolės, taigi nagrinėjamas apeliacinio skundo pagrindas arba jo atitinkama dalis turėtų būti atmesti kaip nepriimtini(36).
53.      Vis dėlto nagrinėjamu atveju iš apeliantės rašytinių pastabų matyti, kad apeliacinio skundo antrojo pagrindo antroje dalyje ji ginčija skundžiamo sprendimo 50 punktą. Taigi apeliacinis skundas atitinka priimtinumo sąlygą, pagal kurią reikalaujama tiksliai nurodyti skundžiamą sprendimo, kurį apeliantė prašo panaikinti, dalį. Dėl teisinių argumentų, kuriais grindžiamas apeliacinio skundo pagrindas, nurodymo apeliantės rašytinėse pastabose taip pat pažymėta, kad ji nesutinka, jog nagrinėjamu atveju pakanka įrodymų, kuriais remiasi Bendrasis Teismas. Apeliantė tvirtina, kad pripažinti, jog šių įrodymų pakanka, būtų galima tik tuo atveju, jei tai būtų aiškiai nurodyta teisės akte. Nepaisant glaustos formuluotės, apeliantės argumentai yra pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad būtų galima suprasti jų apimtį ir esmę.
54.      Darytina išvada, kad apeliacinio skundo antrojo pagrindo antra dalis tenkina Teisingumo Teismo suformuotoje jurisprudencijoje nustatytas dvi sąlygas ir leidžia šiam teismui vykdyti teisminę kontrolę. Taigi Komisijos argumentas, kad ši dalis turi būti pripažinta nepriimtina, turėtų būti atmestas.
55.      Dėl esmės skundžiamo sprendimo 50 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kokių Tarybos pateiktų įrodymų pakaktų, kad būtų galima teigti, jog apeliantei nustatytos ir toliau taikomos ribojamosios priemonės yra pagrįstos pakankamai svariomis faktinėmis aplinkybėmis(37). Bendrasis Teismas mano, kad Taryba įvykdo jai tenkančią įrodinėjimo pareigą, jeigu Sąjungos teismui pateikia pakankamai konkrečių, tikslių ir nuoseklių įrodymų visumą, leidžiančią nustatyti, kad yra pakankamas subjekto, kuriam taikoma jo lėšų įšaldymo priemonė, ir šiam subjektui taikomo įtraukimo į sąrašą kriterijaus ryšys.
56.      Įrodymų pakankamumo sąvoka reiškia tam tikrai aplinkybei įrodyti reikalingų įrodymų kiekį ir rūšį. Ribojamųjų priemonių srityje individualus įtraukimas į sąrašą gali būti įrodytas remiantis tiesioginiais įrodymais, t. y. įrodymais, kurie patys gali patvirtinti Tarybos motyvuose nurodytus faktus(38), arba taip pat gana dažnai – netiesioginiais įrodymais, pavyzdžiui, prielaidomis arba vadinamąja „įrodymų visuma“(39). Antruoju atveju Bendrojo Teismo vertinimas nėra grindžiamas atskiru Tarybos pateiktų individualių įrodymų vertinimu. Veikiau šis vertinimas grindžiamas visų įrodymų analize, pripažįstant, kad nors atskiri įrodymai gali būti nepakankamai reikšmingi tam, kad būtų nustatyta pakankamai svarių faktinių aplinkybių motyvams pagrįsti, bendras visos įrodymų visumos poveikis vis dėlto gali atitikti įrodymų pakankamumo reikalavimus.
57.      Nagrinėjamu atveju skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo nustatyti įrodymų pakankamumo reikalavimai, kaip matyti ir iš šio sprendimo 50 punkte vartojamų formuluočių, grindžiami jo suformuota jurisprudencija. Bendrasis Teismas nuolat taiko šiuos įrodymų pakankamumo reikalavimus(40) nuo tada, kai Teisingumo Teismas juos pirmą kartą suformulavo 2015 m. balandžio 21 d. Sprendime Anbouba / Taryba (C‑605/13 P, EU:C:2015:248)(41). Tame sprendime Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) konstatavo, kad asmens įtraukimas į asmenų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašus gali būti laikomas pagrįstu, jeigu jis grindžiamas visuma įrodymų, susijusių, pavyzdžiui, su šio asmens padėtimi, pareigomis ir ryšiais, kiek tai susiję su režimu, kuriam tas asmuo priklauso(42). Paskui Teisingumo Teismas tuos pačius įrodymų pakankamumo reikalavimus taikė jurisprudencijoje(43) (be kita ko, visai neseniai) dėl ribojamųjų priemonių, numatytų atsižvelgiant į padėtį Ukrainoje(44).
58.      Taigi negalima teigti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes vertindamas, ar Tarybos dėl apeliantės nurodyti motyvai buvo pagrįsti pakankamai svariomis faktinėmis aplinkybėmis, jis galėjo remtis įrodymų visuma grindžiamais įrodymų pakankamumo reikalavimais. Nepaisant to, kad Sąjungos teisės akte nėra aiškios nuostatos, pakanka nurodyti, kad šie reikalavimai grindžiami Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija. Savo ruožtu apeliantė rašytinėse pastabose išsamiai nepaaiškina konkrečios taisyklės arba bendrojo teisės principo, kurie
dėl šios aplinkybės tariamai buvo pažeisti.
59.      Apeliacinio skundo antrojo pagrindo antrą dalį, taigi ir visą šį pagrindą, reikėtų atmesti.
B.      Apeliacinio skundo trečiasis pagrindas
60.      Apeliacinio skundo trečiajame pagrinde apeliantė iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą vertindamas proporcingumo principą.
61.      Šį pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje priekaištaujama dėl to, kad ieškinio pagrindas, susijęs su apeliantės pagrindinių teisių pažeidimu, nebuvo įvertintas atsižvelgiant į apeliantės klientų nuosavybės teisę; antroje dalyje ginčijama Bendrojo Teismo išvada, kad ginčijami aktai atitinka proporcingumo principą.
1.      Apeliacinio skundo trečiojo pagrindo pirma dalis
62.      Apeliacinio skundo trečiojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad vertinant apeliantės nurodytą pagrindinių teisių pažeidimą nereikėjo atsižvelgti į ginčijamų aktų pasekmes apeliantės klientų pagrindinei teisei į nuosavybę. Jos nuomone, analizuodamas proporcingumo principo laikymąsi Bendrasis Teismas turėjo ne vertinti įprastos subjektinės teisės įgyvendinimą, o patikrinti, ar laikomasi pagrindinio principo, be kita ko, išnagrinėdamas visas priemonės pasekmes. Apeliantė pažymi, kad jos pagrindinė užduotis Sąjungos rinkose yra vykdyti centrinio vertybinių popierių depozitoriumo, taigi ir Rusijos subjektams bei privatiems asmenims priklausančių vertybinių popierių turėtojos, vaidmenį. Vadinasi, sankcijos apeliantei reiškia sankcijas jos naudotojams, t. y. Rusijos finansų įstaigų tarpiniams ir galutiniams klientams.
63.      Taryba ginčija šios apeliacinio skundo trečiojo pagrindo dalies priimtinumą. Ji tvirtina, kad šioje dalyje apeliantė skundžiasi tuo, kad ginčijamuose aktuose laikomasi bendrojo proporcingumo principo, o ne Bendrojo Teismo atliktą šio principo vertinimą nagrinėjant apeliantės pagrindinių teisių pažeidimą. Tai būtų naujas pagrindas, kuris nebuvo nurodytas pirmojoje instancijoje. Kiek tai susiję su šio klausimo esme, ir Taryba, ir Komisija nesutinka su apeliantės pateiktais argumentais.
64.      Pirma, dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo pirmos dalies priimtinumo primenu, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją leisti šaliai jame pirmą kartą iškelti pagrindą ir argumentus, kurie nebuvo nurodyti Bendrajame Teisme, reikštų leisti jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio jurisdikcija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismo kompetencija apsiriboja pirmojoje instancijoje išnagrinėtų ieškinio pagrindų ir argumentų teisiniu vertinimu(45). Vis dėlto tai nereiškia, kad apeliantas negali pateikti pagrindų, išplaukiančių iš skundžiamo sprendimo, kurie skirti teisės požiūriu ginčyti jo pagrįstumą(46).
65.      Nagrinėjamu atveju iš skundžiamo sprendimo(47) matyti, kad Bendrajame Teisme apeliantė rėmėsi neproporcingu pagrindinių teisių pažeidimu grindžiamu pagrindu. Pateikdama šį ieškinio pagrindą apeliantė tvirtino, kad jai taikomos ribojamosios priemonės lėmė jos klientams priklausančių lėšų ar ekonominių išteklių įšaldymą, taigi šios priemonės taip pat pažeidžia jų teisę į nuosavybę. Savo ruožtu Bendrasis Teismas išnagrinėjo šiuos argumentus ir skundžiamo sprendimo 129 punkte padarė išvadą, kad grįsdama ieškinį dėl panaikinimo apeliantė negalėjo remtis teise į nuosavybę, kurios neturi. Pagal jurisprudenciją subjektinės teisės pažeidimu iš esmės gali remtis tik asmuo, kurio teisė tariamai pažeista, o ne tretieji asmenys. Be to, Bendrasis Teismas paaiškino, kad apeliantės klientai turi galimybę kreiptis į nacionalinius teismus, kuriuose, be kita ko, gali remtis Chartijos 17 straipsnyje įtvirtintos teisės į nuosavybę pažeidimu.
66.      Darytina išvada, kad apeliacinio skundo trečiojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantės pateikti argumentai susiję su vertinimu, kurį Bendrasis Teismas atliko skundžiamame sprendime, visų pirma nagrinėdamas pirmojoje instancijoje nurodytą ieškinio pagrindą dėl pagrindinių teisių pažeidimo. Vadinasi, nagrinėjamoje pirmoje dalyje nepateikta naujų argumentų, kurie pakeistų Teisingumo Teismo nagrinėjamos bylos dalyką, bet tai neturi įtakos atsakymui, kurį jis turi pateikti šioje byloje. Taigi, nepaisydama Tarybos prieštaravimo, siūlau pripažinti šią dalį priimtina.
67.      Antra, dėl esmės apeliantė ginčija skundžiamame sprendime nurodytos jurisprudencijos, pagal kurią, kaip minėta, ieškovas, grįsdamas ieškinį dėl panaikinimo, negali remtis trečiojo asmens subjektinės teisės pažeidimu, svarbą. Jos nuomone, ši jurisprudencija nebuvo suformuota nei dėl ribojamųjų priemonių, nei dėl proporcingumo principo laikymosi.
68.      Pažymėtina, kad siekdamas pagrįsti savo motyvus skundžiamo sprendimo 129 punkte Bendrasis Teismas nurodo du savo paties sprendimus, priimtus, pirma, ekonominės ir pinigų politikos ir, antra, antidempingo srityse(48). Nors nė vienas iš šių sprendimų nepatenka į ribojamųjų priemonių taikymo sritį, jie atitinka Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kurioje iš esmės numatyta, kad subjektinę teisę turinčios šalys turi veiksmingai ja pasinaudoti(49), neatsižvelgdamos į procedūros, pradėtos dėl šių šalių, pobūdį(50). Taigi Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai nusprendė, kad subjektinės teisės pažeidimu gali remtis tik asmuo, kurio teisė tariamai pažeista, o ne tretieji asmenys(51).
69.      Be to, svarbu pažymėti, kad, kaip Bendrasis Teismas paaiškino skundžiamo sprendimo 152 punkte, priimant pradinius teisės aktus Sprendime 2014/145 ir Reglamente Nr. 269/2014 buvo numatyta nukrypti leidžianti procedūra, pagal kurią apeliantės klientai galėjo prašyti kompetentingų nacionalinių institucijų nutraukti lėšų, įšaldytų dėl apeliantės įtraukimo į sąrašą, įšaldymą(52). Kaip matyti ir iš skundžiamo sprendimo 156 bei 159 punktų, vėliau iš dalies pakeistame Sprendime 2014/145 ir iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 269/2014 buvo padaryta naujų šios nukrypti leidžiančios procedūros pakeitimų, kuriais siekta palengvinti Sąjungoje įsteigtuose depozitoriumuose esančiose apeliantės įšaldytose sąskaitose turimų vertybinių popierių grąžinimą jos klientams(53).
70.      Darytina išvada, kad iš dalies pakeistame Sprendime 2014/145 ir iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 269/2014 nustatyta sistema, pagal kurią atskirta apeliantės, kaip centrinio vertybinių popierių depozitoriumo, ir jos klientų teisinė padėtis. Kiek tai susiję su klientais, kuriems netaikoma jokių ribojamųjų priemonių ir kurių lėšos arba ekonominiai ištekliai įšaldyti dėl apeliantei taikomų ribojamųjų priemonių, sprendimą nutraukti šių lėšų arba išteklių įšaldymą turi priimti nacionalinės valdžios institucijos. Taigi Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad dėl to, jog taikant šią procedūrą įgyvendinama Sąjungos teisė, pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį šios institucijos privalo laikytis Chartijos. Šis teismas taip pat teisingai pažymėjo, kad nagrinėjant ginčą, kylantį dėl šių nukrypti leidžiančių nuostatų taikymo, apeliantės klientai turi teisių gynimo priemonių nacionaliniuose teismuose, kuriuose jie, be kita ko, gali remtis savo teisės į nuosavybę, įtvirtintos Chartijos 17 straipsnyje, pažeidimu(54). Negalima atmesti galimybės, kad šiose bylose Teisingumo Teismui gali būti pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl Reglamente Nr. 269/2014 numatytų nukrypti leidžiančių nuostatų suderinamumo su Sąjungos teise(55).
71.      Taigi Bendrajam Teismui negalima priekaištauti dėl to, kad jis nusprendė, jog vertinant apeliantės nurodytą pagrindinių teisių pažeidimą nereikia atsižvelgti į ginčijamų aktų pasekmes apeliantės klientų pagrindinei teisei į nuosavybę.
72.      Mano nuomone, apeliacinio skundo trečiojo pagrindo pirmą dalį reikėtų atmesti.
2.      Apeliacinio skundo trečiojo pagrindo antra dalis
73.      Apeliacinio skundo trečiojo pagrindo antroje dalyje apeliantė iš esmės ginčija Bendrojo Teismo atliktą Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų vertinimą, kiek tai susiję su jos laisve užsiimti verslu ir teise į nuosavybę.
74.      Taryba ir Komisija nesutinka su šiais argumentais.
75.      Kaip pažymėta šios išvados 18 punkte, skundžiamo sprendimo 134–146 punktuose Bendrasis Teismas atmetė apeliantės teiginį, kad jai taikomomis ribojamosiomis priemonėmis neproporcingai pažeidžiamos jos pagrindinės teisės, t. y. laisvė užsiimti verslu ir teisė į nuosavybę. Konkrečiai Bendrasis Teismas nusprendė, kad apeliantei taikomų ribojamųjų priemonių sukelti nepatogumai negali būti laikomi neproporcingais, nes:
–        šios priemonės yra tinkamos atsižvelgiant į tokius tarptautinei bendrijai svarbius bendrojo intereso tikslus, kaip taikos išsaugojimas ir tarptautinis saugumas,
–        apeliantė nenurodė alternatyvios ir mažiau varžančios priemonės ir neįrodė, kad Taryba galėjo numatyti taikyti mažiau ribojančias priemones, kurios būtų tokios pat tinkamos kaip numatytosios ginčijamuose aktuose,
–        iš esamų interesų palyginimo matyti, kad ribojamųjų priemonių sukelti nepatogumai apeliantei nėra neproporcingi, atsižvelgiant į ypatingą taikos ir tarptautinio saugumo palaikymo svarbą,
–        ribojamųjų priemonių poveikis apsiriboja Sąjungos teritorija, todėl jos taikomos daugiausia tik daliai apeliantei priklausančių nuosavų lėšų ar ekonominių išteklių,
–        nagrinėjamomis ribojamosiomis priemonėmis neatimta apeliantės teisė pagal Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 6 dalies a punktą ir Reglamento Nr. 269/2014 7 straipsnio 2 dalies a punktą gauti palūkanas arba kitas pajamas iš jos įšaldytų sąskaitų, kuriose laikomos minėtos lėšos ir ištekliai, jeigu šios palūkanos ir kitos pajamos taip pat yra įšaldytos, ir
–        šiose priemonėse buvo numatyta galimybė leisti naudoti įšaldytas lėšas ar ekonominius išteklius siekiant patenkinti pagrindinius į ginčijamus sąrašus įtrauktų juridinių asmenų, subjektų ar organizacijų poreikius.
76.      Pirma, dėl apeliantės argumento, kad nagrinėjamos ribojamosios priemonės yra ne laikinos, o nuolatinės, nes galiojo ilgiau nei dvejus metus, pakanka pažymėti, kad pagal iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 6 straipsnį ginčijami aktai jai buvo taikomi ribotą laikotarpį. Šios priemonės taip pat buvo nuolat peržiūrimos. Be to, nors apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis atliko vertinimą
remdamasis „teoriniais
samprotavimais, bet ne konkrečiu veiksmingumu“, šis argumentas, kaip pažymi Taryba, nėra pagrįstas konkrečiais motyvais.
77.      Antra, kiek tai susiję su apeliantės priekaištais Bendrajam Teismui dėl to, kad vertindamas ginčijamų aktų proporcingumą jis neatsižvelgė į jos klientams daromą poveikį, jau pažymėjau, kad tas
teismas iš tikrųjų rėmėsi iš dalies pakeistame Sprendime 2014/145 įtvirtintomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis, pagal kurias priėmus pradinius teisės aktus, kuriais apeliantei nustatytos ribojamosios priemonės, nacionalinės valdžios institucijos galėjo leisti nutraukti apeliantės lėšų ar ekonominių išteklių įšaldymą, kad ji galėtų atlikti mokėjimą, t. y. grąžinti Europos Sąjungoje įsteigtuose vertybinių popierių depozitoriumuose esančiose įšaldytose sąskaitose laikomus klientų vertybinius popierius. Be to, nors apeliantė teigia, kad jos klientai „neturėjo nieko bendra su konfliktu Ukrainoje“, pakanka priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją ribojamosios priemonės iš esmės gali sukelti žalos šalims, kurios visiškai nėra atsakingos dėl padėties, lėmusios šias priemones(56).
78.      Trečia, dėl apeliantės argumento, kad įtraukdama ją į ginčijamuose aktuose pateiktus sąrašus Taryba iš tikrųjų siekė įšaldyti visų Rusijos investuotojų turtą, neįrašydama jų į sąrašus individualiai ir pagal reikalavimus nenurodydama jų tapatybės, pažymiu, kad tai yra konkretus argumentas, pirmą kartą pateiktas apeliacinėje instancijoje. Pagal šios išvados 64 punkte jau nurodytą suformuotą jurisprudenciją šis argumentas turėtų būti atmestas kaip nepriimtinas.
79.      Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos vertindamas, ar ginčijami aktai atitinka proporcingumo principą.
80.      Reikia atmesti apeliacinio skundo trečiojo pagrindo antrą dalį, taigi ir visą trečiąjį pagrindą.
V.      Išvada
81.      Atlikusi šioje išvadoje pateiktą analizę siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinį skundą, kiek tai susiję su antruoju ir trečiuoju pagrindais.
82.      Nepateiksiu išvados nei dėl likusių apeliantės nurodytų apeliacinio skundo pagrindų, nei dėl šalies, iš kurios turėtų būti priteistos bylinėjimosi išlaidos pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį.
1      Originalo kalba: anglų.
2      Toliau – apeliantė.
3      Toliau – skundžiamas sprendimas.
4      Toliau kartu – pradiniai aktai.
5      Toliau kartu – 2023 m. kovo mėn. aktai dėl palikimo sąrašuose.
6      Toliau kartu – 2023 m. rugsėjo mėn. aktai dėl palikimo sąrašuose, o kartu su pradiniais aktais ir 2023 m. kovo mėn. aktais dėl palikimo sąrašuose – ginčijami aktai.
7      Taip pat žr. 2025 m. kovo 13 d. Sprendimą Shuvalov / Taryba (C‑271/24 P, EU:C:2025:180); 2025 m. rugpjūčio 1 d. sprendimus Timchenko / Taryba (C‑702/23 P, EU:C:2025:605) ir Timchenko / Taryba (C‑703/23 P, EU:C:2025:608); ir 2025 m. spalio 16 d. Sprendimą Timchenko / Taryba (C‑805/24 P, EU:C:2025:792).
8      2014 m. kovo 17 d. Tarybos sprendimas dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 78, 2014, p. 16).
9      2022 m. vasario 25 d. Tarybos sprendimas, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2014/145 (OL L 50, 2022, p. 1).
10      2014 m. kovo 17 d. Tarybos reglamentas dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 78, 2014, p. 6).
11      2022 m. vasario 25 d. Tarybos reglamentas, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas Nr. 269/2014 (OL L 51, 2022, p. 1).
12      Toliau – iš dalies pakeistas Sprendimas 2014/145.
13      Toliau – iš dalies pakeistas Reglamentas Nr. 269/2014.
14      Toliau – ginčijami sąrašai.
15      Toliau – Chartija.
16      2014 m. liepos 31 d. Tarybos reglamentas dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (OL L 229, 2014, p. 1).
17      Toliau – Sprendimas Central Bank of Iran. Žr. visų pirma to sprendimo 44 ir 45 punktus.
18      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, 25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      Žr., be kita ko, 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimą Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
20      Žr., be kita ko, apibrėžtį, pateiktą
Oxford English Dictionary, paskelbtame https://www.oed.com/dictionary/support_v?tl=true.
21      Žr., pavyzdžiui, prancūzų kalbos veiksmažodžio „soutenir“ apibrėžtis, pateiktas Le Robert žodyne, paskelbtame https://dictionnaire.lerobert.com/definition/soutenir; vokiečių kalbos veiksmažodžio „unterstützen“ apibrėžtis, pateiktas Duden žodyne, paskelbtame https://www.duden.de/rechtschreibung/unterstuetzen_unterstuetzt; italų kalbos veiksmažodžio „supportare“ apibrėžtis, pateiktas Treccani žodyne, paskelbtame https://www.treccani.it/vocabolario/supportare/; ir ispanų kalbos veiksmažodžio „apoyar“ apibrėžtis, pateiktas Real Academia Española žodyne, paskelbtame https://dle.rae.es/apoyar.
22      Mano išvada byloje Mazepin / Taryba, visų pirma 42–44 punktai. Ši byla vis dar nagrinėjama Teisingumo Teisme.
23      Taip pat žr. mano išvadas bylose Pumpyanskiy / Taryba (C‑696/23 P, EU:C:2025:409, 39–41 punktai); Khudaverdyan / Taryba (C‑704/23 P, EU:C:2025:410, 43–45 punktai); Rashnikov / Taryba (C‑711/23 P, EU:C:2025:411, 45–47 punktai) ir Khan / Taryba (C‑111/24 P, EU:C:2025:413, 41–43 punktai). Šios bylos vis dar nagrinėjamos Teisingumo Teisme.
24      Žr. Sprendimo 2022/329 9 konstatuojamąją dalį.
25      Žr. Sprendimo 2022/329 11 konstatuojamąją dalį.
26      Žr. Reglamento Nr. 833/2014 4 straipsnio 1 ir 2 dalis, pagal kurias, be kita ko, draudžiama tiekti tam tikras prekes, technologijas ir teikti tam tikras paslaugas bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar organizacijai Rusijoje arba naudojimui Rusijoje.
27      Šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 123 punktas) ir 2020 m. birželio 25 d. Sprendimą VTB Bank / Taryba (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 59 punktas).
28      2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Sturgeon ir kt. (C‑402/07 ir C‑432/07, EU:C:2009:716, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
29      Žr. šios išvados 37 punktą.
30      Žr. 2010 m. liepos 26 d. Tarybos sprendimą dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinama Bendroji pozicija 2007/140/BUSP (OL L 195, 2010, p. 39), iš dalies pakeistą 2012 m. spalio 15 d. Tarybos sprendimu 2012/635/BUSP (OL L 282, 2012, p. 58), kuriame buvo numatytas įtraukimo į sąrašą kriterijus, taikomas „kit[iems] asmen[ims], subjekt[ams] arba įstaig[oms], teikiant[iems] paramą, pavyzdžiui, materialinę, logistinę arba finansinę paramą, Irano Vyriausybei, ir su jais susij[usiems] asmen[ims] ir subjekt[ams]“. Taip pat žr. 2012 m. kovo 23 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas (ES) Nr. 961/2010 (OL L 88, 2012, p. 1), 23 straipsnio 2 dalies d punktą.
31      Žr. visų pirma tos išvados 52 punktą.
32      Taip pat žr. 2016 m. kovo 1 d. Sprendimą National Iranian Oil Company / Taryba (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 79–83 punktai).
33      Dėl centrinių vertybinių popierių depozitoriumų sisteminės svarbos pagal Sąjungos teisę žr. 2014 m. liepos 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 909/2014 dėl atsiskaitymo už vertybinius popierius gerinimo Europos Sąjungoje ir centrinių vertybinių popierių depozitoriumų, kuriuo iš dalies keičiamos direktyvos 98/26/EB ir 2014/65/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 236/2012 (OL L 257, 2014, p. 1), 2, 4, 6, 35, 48 ir 69 konstatuojamąsias dalis, taip pat 19 ir 22 straipsnius. Taip pat žr. Europos Komisija, „Centriniai vertybinių popierių depozitoriumai (CVPD)“, adresu https://finance.ec.europa.eu/capital-markets-union-and-financial-markets/financial-markets/post-trade-services/central-securities-depositories-csds_en?prefLang=lt&etrans=en.
34      Pagal analogiją žr. mano išvadą byloje Mazepin / Taryba (47 punktas).
35      Žr. SESV 256 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punktą.
36      Žr., be kita ko, 2025 m. kovo 13 d. Sprendimą Shuvalov / Taryba (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2025 m. birželio 26 d. Sprendimą EVH ir kt. / Komisija (C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P ir C‑470/23 P, EU:C:2025:478, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37      Žr. skundžiamo sprendimo 49 punktą. Šiuo klausimu taip pat žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119 punktas).
38      Šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija ir kt. / Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 124 punktas).
39      Žr. Filpo, F., „Evidence standards in the judicial review of restrictive measures“, ERA Forum, Nr. 20, 2020, p. 620 ir 621.
40      Iš jo naujausių sprendimų žr., pavyzdžiui, 2024 m. gegužės 15 d. Sprendimą Anbouba / Taryba (T‑471/22, EU:T:2024:315, 54 punktas); 2024 m. birželio 12 d. Sprendimą Shammout / Taryba (T‑649/22, EU:T:2024:376, 64 punktas); 2024 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Mironovich Shor / Taryba (T‑489/23, EU:T:2024:912, 139 punktas) ir 2024 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Tauber / Taryba (T‑493/23, EU:T:2024:913, 133 punktas).
41      Toliau – Sprendimas Anbouba.
42      Žr., be kita ko, Sprendimo Anbouba 52 ir 54 punktus. Taip pat žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Anbouba / Taryba (C‑605/13 P ir C‑630/13 P, EU:C:2015:2, 208 punktas).
43      Žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Tomana ir kt. / Taryba ir Komisija (C‑330/15 P, EU:C:2016:601, 82 punktas) ir 2016 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Komisija / Ispanija (C‑139/15 P, EU:C:2016:707, 60 ir 61 punktai).
44      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Timchenko / Taryba (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, 39 punktas).
45      Žr., be kita ko, 2024 m. spalio 17 d. Sprendimą PT Pelita Agung Agrto ir PT Permata Hijau Palm Oleo / Komisija (C‑112/23 P, EU:C:2024:899, 67 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
46      Žr., be kita ko, 2014 m. balandžio 10 d. Sprendimą Komisija / Siemens Österreich ir kt. ir Siemens Transmission & Distribution / Komisija (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
47      Žr. šios išvados 13 ir 17 punktus.
48      Žr. atitinkamai 2019 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Zhejiang Jndia Pipeline Industry / Komisija (T‑228/17, EU:T:2019:619) ir 2022 m. birželio 22 d. Sprendimą Anglo Austrian AAB ir Belegging‑Maatschappij „Far-East“ / ECB (T‑797/19, EU:T:2022:389, 285 punktas).
49      Žr., be kita ko, 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Fliesen‑Zentrum Deutschland (C‑687/13, EU:C:2015:573, 73 punktas) ir 2023 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ir kt. / Komisija (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 223 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
50      2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Adler Real Estate ir kt. (C‑546/18, EU:C:2021:711, 59 punktas). Iš tiesų ši jurisprudencija išplėtota dėl teisės į gynybą, o ne dėl kitų pagrindinių teisių, kaip antai laisvės užsiimti verslu ar teisės į nuosavybę, su kuriomis susijusi ši byla. Vis dėlto Teisingumo Teismo jurisprudencijoje aiškiai plačiai kalbama apie „materialinio pobūdžio“ teises, o tai, mano nuomone, reiškia, kad ši jurisprudencija visiškai taikytina bylai dėl tariamo pagrindinės teisės pažeidimo, kaip antai nagrinėjamu atveju.
51      Kaip teisingai pažymi Taryba, požiūrį, kurio jurisprudencijoje laikosi Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas, pagal analogiją taip pat patvirtina Europos Žmogaus Teisių Teismo požiūris dėl 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 34 straipsnio, visų pirma kiek tai susiję su bendrovės akcininkų teisių įgyvendinimu. Šio teismo nuomone, iš esmės bendrovių akcininkai negali būti laikomi veiksmų ir priemonių, turinčių įtakos jų bendrovėms, „aukomis“, kaip tai suprantama pagal šios konvencijos 34 straipsnį.
52      Žr., be kita ko, Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 5 dalį ir Reglamento Nr. 269/2014 6 straipsnio 1 dalį.
53      Žr., be kita ko, iš dalies pakeisto Sprendimo 2014/145 2 straipsnio 19 ir 25 dalis ir iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 269/2014 6b straipsnio 5 ir 5a dalis.
54      Žr. visų pirma skundžiamo sprendimo 131–133, 155 ir 158 punktus.
55      Šiuo klausimu žr. 1986 m. balandžio 23 d. Sprendimą Les Verts / Parlamentas (294/83, EU:C:1986:166, 23 punktas).
56      Šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 149 punktas) ir 2020 m. birželio 25 d. Sprendimą VTB Bank / Taryba (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 81 punktas).