62005TO0295
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija) NUTARTIS
2007 m. rugsėjo 5 d. (
*1
)
Byloje T-295/05
Document Security Systems, Inc., įsteigta Rochester, Niujorkas (Jungtinės Valstijos), atstovaujama solisitorių L. Cohen, H. Sheraton ir B. Uphoff bei QC C. Stanbrook,
ieškovė,
prieš
Europos centrinį banką (ECB), atstovaujamą C. Zilioli ir P. Machado, padedamų advokatų E. Garayar Gutiérrez ir G. de Ulloa y Suelves,
atsakovą,
dėl ieškinio dėl pažeidimo, kuriuo siekiama pripažinti, kad ECB pažeidė teises, kurias Europos patentas suteikia ieškovei, ir dėl prašymo atlyginti žalą, kurią ieškovė tariamai patyrė dėl patento pažeidimo,
EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas J. D. Cooke, teisėjai R. García-Valdecasas ir V. Ciucă,
kancleris E. Coulon,
priima šią
Nutartį
Teisė
Bendrijos teisė
1
EB 235 straipsnyje nustatyta:
„Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso nagrinėti ginčus dėl žalos atlyginimo, numatyto 288 straipsnio antrojoje pastraipoje.“
2
EB 288 straipsnio antrojoje ir trečiojoje pastraipose numatyta:
„Deliktinės atsakomybės atveju Bendrija pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus atlygina bet kokią žalą, kurią, eidami savo pareigas, padaro jos institucijos ar jų tarnautojai.
Pirmesnė dalis tomis pačiomis sąlygomis taikoma žalai, kurią padaro ECB ar jo tarnautojai, eidami savo pareigas.“
3
Peržiūrėto ir pataisyto protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto, pridedamo prie Europos bendrijos steigimo sutarties (OL C 191, 1992, p. 68, toliau – ECB statutas), 35 straipsnio 3 dalyje numatoma:
„ECB taikomas atsakomybės režimas, numatytas šios Sutarties 288 straipsnyje. <…>“
Europos patentų konvencija
4
1973 m. spalio 5 d. Europos patentų suteikimo konvencija (taip pat vadinama „Europos patentų konvencija“ arba „Miuncheno konvencija“, toliau – EPK), iš dalies pakeista 1991 m. gruodžio 17 d. Aktu dėl EPK 63 straipsnio peržiūros ir 1978 m. gruodžio 21 d._1994 m. gruodžio 13 d., 1995 m. spalio 20 d., 1996 m. gruodžio 5 d., 1998 m. gruodžio 10 d. ir 2005 m. spalio 27 d. Europos patentų organizacijos administracinės tarybos sprendimais, kurią sudaro laikinai taikomos 2000 m. lapkričio 29 d. Akto dėl EPK peržiūros nuostatos, yra tarptautinė daugiašalė sutartis, nesanti Bendrijos teisės dalimi, kurios tikslas yra nustatyti supaprastintą patentinės apsaugos įgijimo tam tikram skaičiui šalių Europoje procedūrą. EPK įsigaliojo 1977 m. spalio 7 d., ir šiuo metu ją yra ratifikavusios 32 valstybės, tarp kurių yra visos Europos Sąjungos valstybės narės.
5
EPK 4 straipsniu įsteigiama Europos patentų organizacija, kuri turi suteikti Europos patentus. Šią užduotį vykdo viena iš jos institucijų – Europos patentų tarnyba (toliau – Tarnyba).
6
EPK 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „kiekvienoje Susitariančiojoje Valstybėje jai išduotas Europos patentas galioja pagal tuos pačius reikalavimus kaip ir tos valstybės išduotas nacionalinis patentas, ir jam taikomi tie patys reikalavimai, jei ši konvencija nenustato kitaip“.
7
EPK 64 straipsnyje numato:
„1.   Atsižvelgiant į 2 dalį, Europos patentas nuo jo išdavimo paskelbimo Europos patentų biuletenyje dienos kiekvienoje Susitariančiojoje Valstybėje, kuriai jis yra išduotas, savininkui suteikia tokias pačias teises, kokias jam suteiktų toje valstybėje išduotas nacionalinis patentas.
2.   Jei patentas susijęs su gamybos būdu, šiuo patentu suteiktos teisės taikomos tiesiogiai šiuo būdu gautiems gaminiams.
3.   Europos patento pažeidimai nagrinėjami pagal nacionalinius įstatymus.“
8
EPK yra kai kurios taisyklės, taikomos visoms Susitariančiosioms Valstybėms. Šios bendros taisyklės susijusios su patentavimo kriterijais (EPK 52–57 straipsniai), Bendrijos patento negaliojimo priežastimis (EPK 138 straipsnis, žr. toliau) ir su patento apsaugos taikymo sritimi bei trukme (EPK 63 straipsnis, 64 straipsnio 2 dalis ir 69 straipsnis).
9
EPK 138 straipsnyje numatyti atvejai, kai Europos patentai gali būti paskelbti negaliojančiais remiantis Susitariančiosios Valstybės teisės aktais tos valstybės teritorijoje.
Ginčo faktinės aplinkybės
10
Ieškovė yra Jungtinių Amerikos Valstijų teisės reglamentuojama bendrovė, kuri 2004 m. įsigijo Europos patentą, susijusį, be kita ko, su apsaugos nuo banknotų klastojimo elementais. Šis išradimas priklauso Ralph C. Wicker ir tai yra dokumentų, skirtų nustatyti klastojimą, kai jie kopijuojami skaitytuvu, naudojant nuskaitymo technologiją, gamybos metodas.
11
1989 m. sausio 18 d. R. Wicker pateikė prašymą užpatentuoti šį gamybos būdą Jungtinėse Valstijose. 1990 m. sausio 16 d. Tarnybai jis pateikė prašymą Europos patentui gauti.
12
R. Wicker prašymas Europos patentui gauti 1991 m. lapkričio 13 d. paskelbtas Europos patentų biuletenyje. 1995 m. liepos 18 d. minėtas prašymas buvo atmestas dėl išradybinės veiklos nebuvimo atsižvelgiant į technologinę situaciją. 1999 m. vasario 5 d. šis sprendimas buvo apskųstas, ir viena iš Tarnybos techninių apeliacinių kolegijų leido suteikti prašomą patentą, kuris galiausiai įsigaliojo 1999 m. lapkričio 24 d. numeriu 0 455 750 B1 ir pavadinimu „nenukopijuojamų dokumentų gamybos būdas“ (toliau – ginčijamas patentas).
13
Ieškovė tvirtina, kad ginčijamas patentas buvo patvirtintas ir tebeegzistuoja Prancūzijoje, Austrijoje, Jungtinėje Karalystėje, Vokietijoje, Belgijoje, Ispanijoje, Italijoje, Liuksemburge ir Nyderlanduose (toliau – atitinkamos valstybės). M. Wicker nurodė atitinkamas valstybes, pateikdamas ginčijamo patento prašymą. Ieškovė teigia, kad patentas taip pat buvo naudojamas Lichtenšteine, Danijoje, Švedijoje ir Šveicarijoje, valstybėse, nepatenkančiose į teritoriją, kurioje euras yra oficialūs pinigai (eurozona), kurios nespausdina euro banknotų ir į kurias neatsižvelgiama apeliaciniame skunde.
14
Ieškovės nuomone, ginčijamas patentas yra R. Wicker, mirusio 1997 m., nuosavybė, perduota jo teisių perėmėjams pagal Niujorko valstijos teisę, kol jie perleido ją ieškovei 2004 m. gruodžio 22 dieną. Perleidimas apima teisę pradėti veiksmus ir išieškoti dėl ankstesnių veiksmų patirtą žalą bei palūkanas.
15
Ieškovės manymu, ECB leido atlikti tris veiksmus, kurie pažeidžia ginčijamo patento suteikiamas teises. Pirmiausia, ECB sukūrė (arba paprašė sukurti jo vardu) euro banknotus naudodamas ginčijamą užpatentuotą metodą. Antra, ECB nurodymu šie banknotai buvo atspausdinti. Trečia, ECB pritarė jų emisijai ir naudojimui kaip teisėtos mokėjimo priemonės eurozonoje.
Procesas
16
2005 m. rugpjūčio 1 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.
17
Pirmiausia šiame ieškinyje ieškovė prašo Pirmosios instancijos teismo pripažinti, kad ECB, sukurdamas, spausdindamas ir išleisdamas euro banknotus, pažeidė ginčijamo patento suteiktas teises. Antra, ji prašo Pirmosios instancijos teismo priteisti patirtos žalos atlyginimą, nustatant priimtino dydžio mokestį atsižvelgiant į ECB sukčiavimo veiksmus.
18
2005 m. spalio 21 d. pateiktu aktu ECB pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį. 2005 m. gruodžio 29 d. ieškovė pateikė pastabas dėl šio prieštaravimo dėl priimtinumo.
19
2006 m. balandžio 6 d. ECB informavo Pirmosios instancijos teismą, kad 2006 m. kovo 23 d. jis pareiškė ieškinį dėl ginčijamo patento panaikinimo visose atitinkamose valstybėse, išskyrus Italiją, kurioje ieškinys dėl panaikinimo pareikštas kovo 27 d., ir Ispaniją. ECB teigimu, šiuose ieškiniuose ji teigia, kad ginčijamas patentas negalioja, nes jo apimtis yra akivaizdžiai didesnė nei nurodyta pirminiame prašyme, kad išradimas nėra naujas ir kad nėra išradybinės veiklos.
20
2006 m. liepos 7 d. ECB pranešė Pirmosios instancijos teismui, kad 2006 m. gegužės 12 d. jis pareiškė ieškinį dėl panaikinimo Ispanijoje.
21
2006 m. spalio 18 d. ieškovė išsiuntė Pirmosios instancijos teismui savo pastabas dėl dviejų ECB laiškų, susijusių su minėtų ieškinių dėl panaikinimo pareiškimu. Ji tvirtina, kad įvairių ieškinių dėl panaikinimo pareiškimas nacionaliniuose teismuose neturi jokios įtakos šiam ieškiniui ir kad Pirmosios instancijos teismas turi atmesti ECB prieštaravimą dėl priimtinumo ir išspęsti bylą iš esmės.
22
2007 m. balandžio 11 d. laišku ECB Pirmosios instancijos teismui pranešė, kad Jungtinėje Karalystėje ir Vokietijoje pareikšti ieškiniai dėl panaikinimo buvo išspręsti pirmojoje instancijoje.
23
Kalbant apie Jungtinėje Karalystėje pareikštą ieškinį dėl panaikinimo, ECB pažymėjo, kad 2007 m. kovo 26 d. Sprendime High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patent Court) (Aukščiausiasis Teisingumo Teismas (Anglija ir Velsas), Chancery Division (Patentų kolegija)) nusprendė, jog ginčijamas patentas negalioja, nes jo apimtis yra didesnė nei nurodyta pirminiame prašyme. ECB pranešė Pirmosios instancijos teismui, kad ieškovei buvo suteikta teisė apskųsti šį sprendimą Court of Appeal (England & Wales) (Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas)), o ECB buvo suteikta teisė pateikti priešpriešinį skundą.
24
Kalbant apie Vokietijoje pareikštą ieškinį dėl panaikinimo, ECB pažymėjo, kad 2007 m. kovo 27 d. Sprendime Bundespatentgericht (Federalinis patentų teismas, Vokietija) nurodė, jog ginčijamas patentas galioja. ECB taip pat pranešė Pirmosios instancijos teismui apie ketinimą apskųsti šį sprendimą.
Šalių reikalavimai
25
Savo ieškiniu ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
pripažinti, kad ECB pažeidė ginčijamo patento suteikiamas teises,
—
priteisti iš ECB žalos dėl ginčijamo patento suteikiamų teisių pažeidimo atlyginimą, kurio dydis turės būti nustatytas vėliau,
—
priteisti iš ECB bylinėjimosi išlaidas.
26
Prieštaravime dėl priimtinumo ECB Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
pripažinti ieškinį nepriimtiną,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
27
Savo pastabose dėl prieštaravimo dėl priimtinumo ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo,
—
pripažinti ieškinį priimtiną,
—
priimti ieškinyje prašomą deklaratyvų sprendimą.
Dėl ieškinio dėl patentų pažeidimo
Dėl priimtinumo
28
Pagal Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį Pirmosios instancijos teismas gali priimti sprendimą dėl priimtinumo nepradėdamas bylos nagrinėjimo iš esmės, jei šalis to prašė. Pagal to paties straipsnio 3 dalį likusi proceso dėl tokio prašymo dalis vyksta žodžiu, išskyrus atvejus, kai Pirmosios instancijos teismas nusprendžia kitaip. Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje yra užtektinai medžiagos ir žodinė proceso dalis nebūtina.
29
Prieštaravimą dėl priimtinumo ECB grindžia trimis pagrindais, susijusiais atitinkamai su tuo, kad ieškovė neturi teisės pareikšti ieškinio, kad Pirmosios instancijos teismas neturi kompetencijos nagrinėti šios bylos ir jos išspręsti, ir su tuo, kad ieškinyje nesilaikyta procedūrinių reikalavimų.
30
Pirmiausia reikia išnagrinėti pagrindą, susijusį su Pirmosios instancijos teismo kompetencijos nebuvimu.
Šalių argumentai
31
ECB tvirtina, kad nors ieškinys yra pagrįstas EB 235 ir 288 straipsniais, ieškovė prašo ne tik atlyginti žalą, bet pirmiausia reikalauja, kad būtų pripažinta, jog ECB pažeidė ginčijamą patentą, ir tik po to ji siekia žalos atlyginimo.
32
ECB mano, kad Pirmosios instancijos teismas nėra kompetentingas spręsti ieškinių dėl pažeidimo. Jis pabrėžia, kad tik nacionaliniai teismai gali pripažinti, jog ginčijamas patentas buvo pažeistas.
33
ECB teigia, kad norėdamas ieškinį pripažinti priimtiną, Pirmosios instancijos teismas turi pasinaudoti išimtine nacionaliniams teismams atitinkamos nacionalinės teisės suteikta kompetencija patentų pažeidimų srityje, o tai prieštarauja EPK, pagal kurią ginčai Europos patentų pažeidimo srityje patenka į Susitariančiųjų Valstybių nacionalinių teismų kompetenciją.
34
Remdamasis šiuo teiginiu, ECB tvirtina, kad kiekvieną kartą, kai Europos patentas suteikiamas ir pradeda galioti kiekvienoje iš nurodytų valstybių, atsiranda grupė nepriklausomų ir nacionalinių patentų. Todėl, ECB nuomone, kiekvienos valstybės teisė turi nustatyti tiek patento savo teritorijoje poveikį, tiek ginčo atveju taikomas procedūrines taisykles. ECB manymu, kadangi pažeidimą išimtinai reguliuoja nacionalinė teisė, Pirmosios instancijos teismas neturi kompetencijos spręsti šio klausimo.
35
ECB pabrėžia, kad kiekvienos valstybės nacionalinės teisės aktai patentų srityje:
—
numato skirtingas patentams taikomos nacionalinės apsaugos sąlygas,
—
suteikia tam tikriems teismams, dažniausiai specializuotiems, išimtinę kompetenciją dėl pažeidimo ir patentų paskelbimo negaliojančiais,
—
numato skirtingas procedūrines taisykles, įskaitant ir teisės pareikšti ieškinį apribojimus,
—
numato skirtingas žalos atlyginimo sąlygas, kurios turi būti tenkinamos,
—
numato skirtingus žalos atlyginimo bei ieškinio dėl pažeidimo senaties terminus.
36
ECB pabrėžia, kad ieškovei nedraudžiama pareikšti ieškinio kompetentingiems nacionaliniams teismams, kad būtų išspręstas galimo pažeidimo klausimas. ECB pažymi, jog pagal ECB statuto 35 straipsnio 2 dalį ginčų tarp ECB ir visų kitų asmenų nagrinėjimas priklauso kompetentingų nacionalinių teismų jurisdikcijai, išskyrus atvejus, kurie priskiriami Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
37
Pirmiausia ieškovė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas spręsti šį ieškinį remdamasis EB 235 straipsnio ir 288 straipsnio antrosios pastraipos nuostatomis, kurios suteikia Bendrijos teismui kompetenciją spręsti ginčus, susijusius su Bendrijos pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus bet kokios žalos, kurią deliktinės atsakomybės srityje padaro Bendrijos institucijos, atlyginimu. Ieškovė pastebi, kad ECB yra Bendrijos institucija ir kad EB 288 straipsnio trečioji pastraipa aiškiai nustato, jog Bendrija turi atlyginti žalą, kurią, eidami savo pareigas, padaro ECB ar jo tarnautojai.
38
Ieškovė mano, kad Pirmosios instancijos teismo kompetenciją reguliuoja tik Sutartis, o ne nacionalinės teisės aktai ar antrinė Bendrijos teisė. Ypač ji ginčija tai, kad Pirmosios instancijos teismo kompetencija galėtų būti reguliuojama 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1) (reglamentas, kuris nustato nacionalinių teismų kompetenciją civilinėse ir komercinėse bylose).
39
Ieškovė, be kita ko, pabrėžia, kad pagal Reglamento Nr. 44/2001 67 straipsnį jis netaikomas Bendrijos teisės aktais, kaip antai Sutartis, suteiktai teisminei kompetencijai.
40
Tačiau ieškovė mano, kad nacionalinių teismų kompetencija patentų pažeidimo atveju yra reguliuojama Reglamentu Nr. 44/2001. Iš principo valstybės narės, kurios teritorijoje yra įsisteigęs atsakovas, teismai yra kompetentingi, net jei pažeidimas įvyko kitos valstybės teritorijoje.
41
Ieškovė taip pat mano, kad remiantis Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsniu, teismas, kuriame buvo iškelta pirmoji byla dėl patento pažeidimo tarp dviejų šalių, turi išimtinę kompetenciją nagrinėti visas bylas tarp tų pačių šalių ir dėl to paties patento.
42
Kita vertus, ieškovė tvirtina, kad pagal teismų praktiką valstybės, kurios teritorijoje įregistruotas patentas, teismai naudojasi išimtine kompetencija tik tuo atveju, kai ginčai susiję su paties patento galiojimu arba deponavimo buvimu, arba įregistravimu (1983 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Duijnstee, C-288/82, p. 3663, 22 punktas). Todėl ECB tvirtinimas, kad kiekvienos atitinkamos valstybės teismai turi išimtinę kompetenciją, remdamiesi atitinkamais nacionaliniais įstatymais, spręsti ginčijamo patento pažeidimo savo teritorijoje klausimą, yra neteisingas.
43
Be to, ieškovė nurodo, kad daugelis tarptautinių konvencijų numato, jog patento pažeidimas yra civilinės teisės pažeidimas, už kurį turi būti atlyginama žala, ir šį principą taiko svarbiausios tautos prekybos srityje ir kad tuo grindžiama Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) veikla. Taigi, ieškovės nuomone, tai – principas, kuris yra esminis tiek Bendrijos, tiek nacionalinėje teisėje. Be to, ieškovė pabrėžia, kad Bendrija yra PPO narė nuo 1995 m. sausio 1 d. ir todėl ji turi laikytis Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (toliau – TRIPS) nuostatų. Ieškovė tvirtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Europos Sąjungos sudarytų sutarčių, kaip antai TRIPS, nuostatos yra neatskiriama Bendrijos teisinės sistemos dalis (1974 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas Haegeman, C-181/73, Rink. p. 449). Ieškovė mano, kad bet kuriuo atveju Europos Sąjungos valstybės narės taip pat yra PPO narės ir yra saistomos TRIPS. Taigi joje nurodyti principai yra kiekvienos valstybės narės nacionalinės teisės dalis.
44
Ieškovė pabrėžia, kad šiuo atžvilgiu ECB nurodytas sunkumas, atsirandantis Pirmosios instancijos teismui taikant keletą nacionalinių įstatymų, siekiant patikrinti, ar ECB pažeidė ginčijamą patentą, šioje byloje yra tinkamas. Ieškovė mano, jog tai, kad Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti ir taikyti nacionalinius įstatymus, neturi poveikio jo kompetencijai. Iš esmės ieškovė teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką (1986 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas Leussink ir kt. prieš Komisiją, C-169/83 ir C-136/84, Rink. p. 2801 ir 1990 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas Grifoni prieš Komisiją, C-308/87, Rink. p. I-1203) nacionalinėje teisėje nustatytų pareigų pažeidimas sukelia Bendrijos institucijų atsakomybę dėl asmenims padarytos žalos ir kad Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas priimti sprendimą.
45
Be to, ieškovė mano, kad pagal EB 288 straipsnį teisiniams ginčams, susijusiems su Bendrijos institucijų padaryta žala, taikoma teisė išplaukia iš valstybėms narėms bendrų teisinių principų. Todėl ECB pastabos dėl nacionalinės teisės skirtumų apskaičiuojant žalą patento pažeidimo atveju, anot ieškovės, yra netinkamos.
46
Ieškovė pabrėžia, kad ji nėra įpareigota išnaudoti nacionalinių procedūrų iki pareiškiant šį ieškinį. Ji teigia, kad šiam teiginiui patvirtinti ECB nurodyta teismų praktika yra susijusi su bylomis, kuriose valstybės narės neteisingai taiko arba perkelia Bendrijos teisę. Ieškovės manymu, tik šiomis aplinkybėmis kyla klausimas, ar iki pareiškiant ieškinį dėl žalos atlyginimo Bendrijai ieškovė turi išnaudoti nacionalines teisinės gynybos priemones, nukreiptas prieš pačią valstybę. Taigi ieškovė tvirtina, kad nėra teigiama, jog valstybė narė šioje byloje padarė klaidą, nes tik EBC yra kaltinamas minėtu pažeidimu.
47
Vis dėlto ieškovė pabrėžia, kad ECB pateiktas pasiūlymas pradėti procesus vienu metu daugelio valstybių narių teismuose gali sukelti sunkumų, pernelyg didelių išlaidų ir nepateisinamų vėlavimų dėl Reglamente Nr. 44/2001 nurodytų keblumų, susijusių su konkuruojančių teisminių kompetencijų vykdymu. Todėl Bendrija neįvykdė įsipareigojimų pagal TRIPS 41 straipsnį, kuriame reikalaujama, kad procedūros, kurios turi padėti laikytis intelektinės nuosavybės teisių, būtų teisingos, ne pernelyg sudėtingos ir nepateisinamai nevilkinamos.
48
Be to, ieškovė tvirtina, kad jei ji vienu metu turėtų pradėti procedūras nacionaliniuose teismuose, atsirastų rizika, kad ieškiniui dėl žalos atlyginimo Pirmosios instancijos teisme gali sueiti senatis.
49
Galiausiai ieškovė mano, kad Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas pripažinti, jog ECB pažeidė ginčijamą patentą, nes tokio konstatavimo poveikis būtų identiškas Pirmosios instancijos teismo sprendimui dėl Bendrijos atsakomybės, kalbant apie žalos atlyginimą. Taigi galimybę tai konstatuoti šiuo atveju Pirmosios instancijos teismui suteikia EB 288 straipsnis. Kita vertus, ieškovė teigia, kad teismų praktika aiškiai leido Pirmosios instancijos teismui priimti su žalos atlyginimu susijusius deklaratyvaus pobūdžio sprendimus, kai patirta žala dar negali būti apskaičiuota ar kai žala gali atsirasti ateityje (1976 m. birželio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas Kampffmeyer prieš Tarybą ir Komisiją, 56/74–60/74, Rink. p. 711). Pagaliau ieškovė teigia, kad TRIPS įpareigoja Bendriją pateikti „deklaratyvaus pobūdžio sprendimus ir atitinkamą kompensaciją“, jei pažeidžiamas patentas.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
50
Iš karto yra svarbu pabrėžti, kad Pirmosios instancijos teismas gali naudotis tik kompetencija, kurią jam suteikia Bendrijos teisė. Šis principas išplaukia iš EB 7 straipsnio, pagal kurį Bendrijos teismas turi veikti neviršydamas Sutartimi jam suteiktos kompetencijos ribų. EB 220 straipsnyje taip pat teigiama, jog Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas, kiekvienas pagal savo jurisdikciją, užtikrina, kad aiškinant ir taikant Sutartį būtų laikomasi teisės.
51
Nesant tokios kompetencijos, Pirmosios instancijos teismas negali nagrinėti ieškinio, neišplėsdamas savo jurisdikcijos ginčams, kuriuose viena iš šalių yra Bendrija ir kurių jurisdikcija pagal EB 240 straipsnį priklauso nacionaliniams teismams (žr. šiuo klausimu 1987 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Rau ir kt., 133/85–136/85, Rink. p. 2289, 10 punktą; 1997 m. spalio 3 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Mutual Aid Administration Servines prieš Komisiją, T-186/96, Rink. p. II-1633, 47 punktą; 2005 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Natexis Banques Populaires prieš RoboBAT, T-360/05, nepaskelbta Rinkinyje, 12 punktą ir 2007 m. sausio 26 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Theofilopoulos prieš Komisiją, T-91/06, nepaskelbta Rinkinyje, 16 punktą). ECB statuto 35 straipsnio 2 dalyje taip pat numatyta, kad ginčų tarp ECB ir visų kitų asmenų nagrinėjimas priklauso kompetentingų nacionalinių teismų jurisdikcijai, išskyrus atvejus, kurie priskiriami Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
52
Šioje byloje ieškovė prašo, jog pats Pirmosios instancijos teismas konstatuotų, kad ECB pažeidė įvairius nacionalinius patentus.
53
ECB nurodo, kad Europos patentas iš tikrųjų yra ne kas kita, kaip identiškų nacionalinių patentų, kuriuos išduoda kiekviena patento pareiškėjo prašyme nurodyta valstybė, visuma. EPK 2 straipsnyje ir 64 straipsnio 1 dalyje šiuo atžvilgiu numatyta, kad Europos patentas galioja pagal tuos pačius reikalavimus kaip ir kiekvienos nurodytos valstybės išduotas nacionalinis patentas ir kad jam taikomi tie patys reikalavimai kaip ir nacionaliniam patentui. EPK 64 straipsnio 3 dalyje taip pat teigiama, kad Europos patento pažeidimai nagrinėjami pagal nacionalinius įstatymus.
54
Kadangi ieškovė kaltina ECB ginčijamo patento pažeidimu devyniose valstybėse, kuriose jis buvo suteiktas, tai reiškia tą patį, kaip ir kaltinti ECB devynių nacionalinių patentų pažeidimu.
55
Kiekvienos iš atitinkamų devynių valstybių teisė draudžia trečiosioms šalims naudotis užpatentuotais išradimais, negavus savininko sutikimo, ir leidžia pastarajam teisme ginčyti tokį naudojimą. ECB neneigia savo pareigos laikytis atitinkamų valstybių patentų srityje nustatytų normų ir pripažįsta, kad šiuo atžvilgiu ieškovė galėjo pareikšti ieškinį dėl pažeidimo nacionaliniame teisme.
56
Taigi jokia Bendrijos teisės nuostata nesuteikia Pirmosios instancijos teismui kompetencijos priimti sprendimą patentų pažeidimo srityje. Ieškinys dėl patentų pažeidimo nėra viena iš teisių gynimo priemonių, kurių atžvilgiu EB 220–241 straipsniai Bendrijos teismams suteikia kompetenciją.
57
Be to, nacionalinė patentų teisė, kitaip nei kitos intelektinės nuosavybės teisės, pavyzdžiui, nacionalinė prekių ženklų teisė, nėra derinama Bendrijos lygmeniu. Kalbant apie sritį, kurioje Bendrija dar nėra priėmusi teisės aktų ir kuri dėl to priklauso valstybių narių kompetencijai, tam tikrų intelektinės nuosavybės, kaip antai patentai, teisių apsauga ir priemonės, kurių imasi teisminės institucijos, nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį (2000 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dior ir kt., C-300/98 ir C-392/98, Rink. p. I-11307, 48 punktas).
58
Nepaisant to, ieškovė teigia, kad bendrai paimtos EB 235 straipsnio ir 288 straipsnio antrosios pastraipos nuostatos leidžia Pirmosios instancijos teismui atlikti bet kokį vertinimą, reikalingą tam, kad būtų nustatyta, ar Bendrijos institucija padarė neteisėtus veiksmus, dėl kurių gali kilti Bendrijos atsakomybė, ir to neriboja nei nacionalinės normos, kurių pažeidimas gali būti konstatuotas, nei su nacionaline teise susiję vertinimai, kurie tam tikslui gali būti atlikti.
59
Be to, ieškovė mano, kad jei pažeidimas patenka į deliktinės atsakomybės taikymo sritį, Pirmosios instancijos teismas bet kuriuo atveju turi galėti nustatyti, ar jis iš tikrųjų įvyko. Minėtuose sprendimuose Leussink ir kt. prieš Komisiją ir Grifoni prieš Komisiją nustatyta, kad Bendrijos teismas yra kompetentingas spręsti ieškinius dėl atsakomybės, kai atlyginama žala, patirta dėl to, kad Bendrijos institucijos pažeidė nacionalinėje teisėje nustatytas pareigas, kaip antai esamų patentų laikymasis.
60
Tačiau ieškovės tvirtinimui negalima pritarti.
61
Pirmiausia ieškovė neįvertina to, kad ji pareiškė ieškinį dėl pažeidimo, kuris iš esmės skiriasi nuo jos taip pat pareikšto ieškinio dėl deliktinės atsakomybės. Pirmosios instancijos teismas neišvengiamai turi laikyti ieškinį dėl pažeidimo atskiru ieškiniu ir remtis teisės aktais, kurie apibrėžia į Bendrijos teismų kompetenciją patenkančius ieškinius.
62
Antra, iš ieškovės teiginio išplauktų, kad Pirmosios instancijos teismas turi spręsti bet kokį klausimą, kuriam taikoma nacionalinė teisė, jeigu tik jis tai daro siekdamas įvertinti, ar Bendrijos institucija padarė neteisėtus veiksmus ieškinio dėl žalos atlyginimo prasme. Taip Pirmosios instancijos teismas turėtų priimti sprendimą dėl klausimų, kurie nepriklauso jo kompetencijai, pasisavindamas išskirtinai nacionaliniam teismui priklausiančią kompetenciją. Be to, Pirmosios instancijos teismas neprivalo laikyti galimo nacionalinės teisės aktų pažeidimo tokiu teisės klausimu, kuris numato neribotą teisinę kontrolę, kurią vykdo nacionalinės institucijos (žr. šiuo klausimu 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AICS prieš Parlamentą, T-139/99, Rink. p. II-2849, 40 punktą, patvirtintas 2001 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo nutartimi AICS prieš Parlamentą, C-330/00 P, Rink. p. I-4809).
63
Ieškovė negali remtis teismų praktika, kurią ji nurodo grįsdama savo argumentus.
64
Kalbant apie bylą, kurioje priimtas minėtas sprendimas Leussink ir kt. prieš Komisiją, nagrinėjančią Komisijos pareigūno, sužeisto eismo įvykio metu Vokietijoje esant komandiruotėje ir keliaujant Komisijos automobiliu, vairuojamu šios institucijos vairuotojo, pareikštą ieškinį dėl žalos atlyginimo, reikia pabrėžti, kad, priešingai nei teigia ieškovė, minėtame sprendime nėra nuspręsta, jog Bendrijos teismas kompetentingas nustatyti, ar Bendrijos institucija pažeidė nacionalinės teisės normą. Atvirkščiai, Teisingumo Teismas, kuris priėmė sprendimą Komisijos nenaudai, aiškiai atmeta jos atsakomybės tokiu atveju nagrinėjimo atsižvelgiant į nacionalinę teisę galimybę (sprendimo 15 punktas).
65
Kalbant apie sprendimą Grifoni prieš Komisiją, kuriame nagrinėjamas verslininko, kuris, tikrindamas Komisijos pastato Ispra (Italija) stogą, atlikdamas priežiūros darbus, patyrė nelaimingą atsitikimą, pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo, reikia pabrėžti, kad, priešingai nei teigia ieškovė, pats Teisingumo Teismas nenagrinėjo elgesio, kuriuo kaltinama Komisija, t. y. apsaugos priemonių, reikalaujamų pagal valstybės, kurioje yra pastatas, teisę, neįgyvendinimo, atitikties taikytinoms nacionalinėms normoms. Tiesą pasakius, tai, kad Komisija pažeidė nelaimingų įvykių prevencijos nacionalines normas, pirma konstatavo nacionalinė institucija, kompetentinga tikrinti, kaip laikomasi minėtų normų, kuri nustatė, kad Komisija nesiėmė jokių prevencinių priemonių (generalinio advokato G. Tesauro išvados minėtame sprendime Grifoni prieš Komisiją, Rink. p. I-1203, 26 punktas). Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad neatsargus Komisijos elgesys, kuris pasireiškė neatsakingumu apsaugos priemonių, būtinų nelaimingo įvykio prevencijai, atžvilgiu, buvo įrodytas ir yra neteisėtumas, galintis lemti Bendrijos atsakomybę (sprendimo 13 ir 14 punktai), nes kitos sąlygos, reikalingos atsirasti Bendrijos atsakomybei, t. y. patirtos žalos realumas ir priežastinio ryšio tarp žalos ir neteisėto elgesio, kuriuo kaltinama atitinkama institucija, egzistavimas, buvo tenkinamos. Taigi ši situacija skiriasi nuo šioje byloje susiklosčiusios situacijos, kai kompetentingi nacionaliniai teismai nekonstatavo, kad ECB pažeidė įvairius atitinkamus nacionalinius patentus.
66
Pirmosios instancijos teismas laikėsi tokio paties požiūrio dviejose bylose, kuriose priimti atitinkamai minėtas 2000 m. liepos 6 d. Sprendimas AICS prieš Parlamentą bei 2002 m. birželio 11 d. Sprendimas AICS prieš Parlamentą (T-365/00, Rink. p. II-2719) ir kuriose abiejose nagrinėta ši situacija, kai Parlamentas sudarė viešą keleivių, susijusių su šia institucija, vežimo į Strasbūrą paslaugų pirkimo sutartį naudojant automobilius su vairuotojais. Vienas iš konkurso dalyvių, kurio pasiūlymas buvo atmestas, pareiškė ieškinį dėl Parlamento sprendimo, kurį jis laikė neteisėtu, sudaryti sutartį panaikinimo ir ieškinį dėl žalos atlyginimo šiai institucijai. Ieškinyje dėl panaikinimo ieškovė tvirtino, kad sutartis galiausiai pasirašyta tarp Parlamento ir įmonės, kurios kandidatūrai pritarta pažeidžiant Prancūzijos teisės aktus, taikomus taksi veiklai. Savo minėtu 2000 m. liepos 6 d. Sprendimu AICS prieš Parlamentą Pirmosios instancijos teismas atmetė prašymus dėl panaikinimo ir žalos atlyginimo remdamasis tuo, kad ieškovė neįrodė, jog Parlamentas padarė akivaizdžią klaidą, aiškindamas Prancūzijos teisės aktus (43 punktas). Tačiau minėtame 2002 m. birželio 11 d. Sprendime AICS prieš Parlamentą Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į tai, kad Strasbūro baudžiamasis teismas (tribunal correctionnel de Strasbourg) tuo metu priėmė 2000 m. balandžio 7 d. Sprendimą, kuriame teigė, kad Parlamento išaiškinimas prieštarauja Prancūzijos teisės aktams (sprendimo 65–71 punktai). Todėl Pirmosios instancijos teismas panaikino sprendimą sudaryti sutartį, nors ir atmetė prašymą atlyginti žalą, nes nebuvo pateikti tariamos žalos įrodymai (79 punktas).
67
Galiausiai reikia atsižvelgti į EPK 138 straipsnį, kuriame teigiama, kad Europos patentas gali būti paskelbtas negaliojančiu remiantis Susitariančiosios Valstybės teisės aktais ir tai galiotų tos valstybės teritorijoje, ir į Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio 4 dalį, kurioje remiamasi valstybės, kurios teritorijoje įregistruotas patentas, teismų išimtine kompetencija patentų galiojimo srityje, nes Teisingumo Teismas nurodė, kad šis išimtinumas taikomas nepaisant proceso, pagal kurį iškeliamas klausimas dėl patento galiojimo, t. y. neatsižvelgiant į tai, ar pareiškiamas ieškinys, ar prieštaravimas (žr. pagal analogiją 2006 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo GAT, C-4/03, Rink. p. I-6509, 25 punktą).
68
Dauguma atvejų patentų galiojimo klausimas yra lemiamas ieškinyje dėl pažeidimo, nes pažeidimu kaltinamas asmuo gali pareikšti priešieškinį dėl patento negaliojimo, siekdamas atgaline data atimti iš savininko patento jam suteiktas teises, kuriomis jis remiasi, taip siekdamas, kad prieš jį nukreiptas ieškinys dėl pažeidimo būtų atmestas. Be to, taip yra ir šioje byloje, nes ECB jau pareiškė ieškinius dėl ginčijamų patentų negaliojimo visuose atitinkamų valstybių teismuose.
69
Ši aplinkybė reiškia, kad patentai, kurių pažeidimu kaltinamas ECB, gali būti negaliojantys ir, vadinasi, neegzistuojantys. Šiuo atveju tai nėra tik hipotezė, nes 2007 m. kovo 26 d. Sprendime High Court of Justice nusprendė, kad ginčijamas patentas negalioja jo teritorijoje.
70
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas negali kelti klausimo dėl nacionalinės pramoninės nuosavybės teisės teisėtumo, nepažeisdamas lojalaus bendradarbiavimo principo, kuriuo turi remtis valstybių narių ir Bendrijos institucijų santykiai ir kuris pagal nusistovėjusią teismų praktiką ne tik įtvirtina pareigą valstybėms narėms imtis visų tinkamų priemonių užtikrinti Bendrijos teisės taikymą ir veiksmingumą, bet taip pat Bendrijų institucijoms įtvirtina abipuses lojalaus bendradarbiavimo pareigas (1990 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo nutarties Zwartveld ir kt., C-2/88, Rink. p. I-3365, 17 punktas ir 2003 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Airija prieš Komisiją, C-339/00, Rink. p. I-11757, 71 ir 72 punktai).
71
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad kompetencija nustatyti, ar nacionalinis patentas yra pažeidžiamas, priklauso nacionaliniams teismams, o ne Pirmosios instancijos teismui. Todėl ieškinys dėl pažeidimo turi būti atmestas kaip nepriimtinas dėl Pirmosios instancijos teismo kompetencijos nebuvimo.
72
Ieškovės argumentas, kad ji nėra įpareigota išnaudoti nacionalinių procedūrų iki pareiškiant ieškinį dėl žalos atlyginimo Pirmosios instancijos teisme, nes byloje nėra teigiama, kad valstybė narė yra atsakinga už pažeidimą, negali panaikinti šios išvados. Ji taip pat tvirtina, kad tai, jog procesai vienu metu pradėti daugelio valstybių narių teismuose, gali sukelti sunkumų ir nepagrįstą vėlavimą.
73
Pirma, ieškovės pareiga pradėti nacionalinius procesus vienu metu siekiant apginti savo subjektyvias teises, išplaukia ne iš valstybių narių institucijų bendros atsakomybės dėl tariamo pažeidimo, bet priklauso tik nuo to, kad Pirmosios instancijos teismas nėra kompetentingas nustatyti, ar ECB pažeidė nacionalinį patentą.
74
Antra, sunkumai ir vėlavimas, kuriuos ieškovė gali patirti dėl būtinybės pradėti paralelius procesus siekiant apginti savo teises, yra tiesiog pasekmė to, kad nėra patento Bendrijos mastu ir ši situacija yra bendra visiems išradimo, saugomo Bendrijoje skirtingų nacionalinių patentų, savininkams.
75
Galiausiai, kalbant apie ieškovės argumentą, jog Pirmosios instancijos teisme pareikštam ieškiniui ECB dėl žalos atlyginimo gali sueiti senaties terminas laukiant kompetentingų nacionalinių teismų sprendimų, reikia pabrėžti, kad ieškinio dėl deliktinės Bendrijos atsakomybės senaties terminas pradedamas skaičiuoti tik tada, kai tenkinamos visos sąlygos, nuo kurių priklauso pareiga atlyginti žalą (1982 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, C-256/80, C-257/80, C-265/80, C-267/80 ir C-5/81, Rink. p. 85, 10 punktas ir 2002 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo nutarties Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi prieš Komisiją, C-136/01 P, Rink. p. I-6565, 30 punktas). Šiuo atveju ieškovės ieškinio dėl deliktinės Bendrijos atsakomybės senaties terminas gali būti pradėtas skaičiuoti tik nuo to momento, kai kompetentingi nacionaliniai teismai konstatuos, jog pažeidimas, kuriuo ji kaltina ECB, egzistuoja.
Dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo
76
Pirmosios instancijos teismas, pritardamas ieškovei, mano, kad jis yra kompetentingas spręsti ieškinį dėl žalos atlyginimo pagal bendrai paimtas EB 235 straipsnio ir 288 straipsnio antrosios pastraipos nuostatas, kurios suteikia Bendrijos teismams kompetenciją spręsti teisinius ginčus, susijusius su žalos, kurią sukėlė Bendrijos institucijos deliktinės atsakomybės srityje, atlyginimu. EB 288 straipsnio trečioji pastraipa nustato, kad Bendrija turi atlyginti ECB padarytą žalą.
77
ECB taip pat pateikė prieštaravimą dėl priimtinumo, susijusį su prašymu dėl žalos atlyginimo. Tačiau Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis prašymas turi būti atmestas kaip visiškai neturintis teisinio pagrindo.
78
Šiuo atžvilgiu ECB tvirtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisė į atlyginimą pripažįstama, jei įgyvendintos trys sąlygos, tai yra: atitinkama institucija pažeidžia teisės normą, suteikiančią privatiems asmenims teises, žala yra reali ir egzistuoja priežastinis ryšis tarp atlikto pažeidimo ir sukeltos žalos. ECB priduria, kad jei viena iš sąlygų nėra tenkinama, Pirmosios instancijos teismas turi atmesti visą ieškinį, nenagrinėdamas, ar tenkinamos kitos sąlygos.
79
Remiantis Procedūros reglamento 111 straipsniu, jeigu ieškinys yra akivaizdžiai nepriimtinas ir akivaizdžiai neturi jokio teisinio pagrindo, Pirmosios instancijos teismas gali motyvuota nutartimi ir nesiimdamas jokių kitų veiksmų nagrinėjamoje byloje priimti sprendimą dėl šio ieškinio. Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad bylos medžiagoje užtektinai informacijos ir kad tęsti proceso nebereikia.
80
Reikia priminti, kad Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme už jos institucijų neteisėtus veiksmus kyla tuo atveju, kai tenkinamos visos sąlygos, t. y. kai veiksmai, kuriais kaltinamos institucijos, yra neteisėti, žala yra reali ir kai egzistuoja priežastinis ryšys tarp nurodytų veiksmų ir žalos (1982 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Oleifici Mediterranei prieš EEB, 26/81, Rink. p. 3057, 16 punktas; 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo International Procurement Servines prieš Komisiją, T-175/94, Rink. p. II-729, 44 punktas ir 1996 m. spalio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Efisol prieš Komisiją, T-336/94, Rink. p. II-1343, 30 punktas).
81
Šioje byloje pirmoji iš reikalaujamų sąlygų, tai yra veiksmų, kuriais kaltinamas ECB, neteisėtumas, kitaip tariant, ginčijamo patento pažeidimas, nėra įrodyta. Tiesą pasakius, kaip jau nuspręsta, pažeidimo buvimą turi konstatuoti kompetentingos nacionalinės institucijos. Ieškovė šiuo atžvilgiu nepateikė jokio įrodymo, tačiau ji paprašė, kad Pirmosios instancijos teismas tai konstatuotų. Taigi tik remdamasis kompetentingos nacionalinės institucijos sprendimu, kuriame nustatomas ECB atliktas pažeidimas, Pirmosios instancijos teismas galėtų nuspręsti, ar minėtas pažeidimas gali sukelti Bendrijos atsakomybę.
82
Šiomis sąlygomis reikia konstatuoti, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo akivaizdžiai neturi jokio teisinio pagrindo ir taikant Procedūros reglamento 111 straipsnį turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
83
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti ECB išlaidas pagal šio pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nutaria:
1.
Atmesti ieškinį dėl patentų pažeidimo kaip nepriimtiną.
2.
Atmesti ieškinį dėl žalos atlyginimo.
3.
Document Security Systems, Inc. padengia savo ir Europos centrinio banko patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Priimta 2007 m. rugsėjo 5 d. Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
J. D. Cooke
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.