62019CC0282
GENERALINIO ADVOKATO
EVGENI TANCHEV IŠVADA,
pateikta 2021 m. kovo 18 d. (
1
)
Byla C‑282/19
YT,
ZU,
AW,
BY,
CX,
DZ,
EA,
FB,
GC,
IE,
JF,
KG,
LH,
MI,
NY,
PL,
HD,
OK
prieš
Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR
Ufficio Scolastico Regionale per la Campania,
dalyvaujant
Federazione GILDA‑UNAMS
(Tribunale di Napoli (Apygardos teismas, Neapolis, Italija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Darbas pagal terminuotas sutartis – Direktyva 1999/70/EB – Sutartys, sudarytos su viešajame sektoriuje dirbančiais katalikų tikybos mokytojais – Priemonių, kuriomis siekiama neleisti piktnaudžiauti sudarant terminuotas sutartis, nebuvimas – Prie Direktyvos 1999/70/EB pridėto Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalis – Objektyvios priežastys, pateisinančios terminuotų sutarčių atnaujinimą – Teisių gynimo priemonės – SESV 17 straipsnio 1 dalis dėl religinių grupių statuso – Pagrindinių teisių chartijos 20, 21 ir 47 straipsniai – Konstitucinės kliūtys taikyti Sąjungos teisę“
1.
Šis Tribunale di Napoli (Neapolio teismas, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra vienas iš daugelio pateiktų nagrinėjant ginčus dėl terminuotų darbo sutarčių sudarymo Italijos viešajame sektoriuje ir dėl nacionalinės teisės nuostatų, draudžiančių jas pakeisti į neterminuotas sutartis (
2
). Jis patenka į vieną tokių prašymų priimti prejudicinį sprendimą grupę, susijusią su valstybinių mokyklų mokytojų įdarbinimu (
3
), be to, jame keliamas klausimas, kokią įtaką šios bylos sprendimui turi SESV 17 straipsnio 1 dalis, pagal kurią Sąjunga gerbia ir nepažeidžia bažnyčių ir religinių asociacijų statuso, nustatyto pagal nacionalinę teisę. Šis klausimas kyla todėl, kad ieškovai pagrindinėje byloje yra katalikų tikybos mokytojai Italijos valstybinėse mokyklose.
2.
Darau išvadą, kad atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes neturi būti taikoma SESV 17 straipsnio 1 dalyje garantuojama religinių organizacijų statuso, nustatyto pagal nacionalinę teisę, apsauga. Šiomis aplinkybėmis ginčą pagrindinėje byloje galima išspręsti remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (
4
) (toliau – Bendrasis susitarimas), aiškinamos atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 21 straipsnyje nustatytą diskriminacijos dėl religijos arba tikėjimo draudimą ir teisę į veiksmingą priemonę užtikrinti, kad jo būtų laikomasi, pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą (
5
).
3.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui susirūpinimą kelia du pagrindiniai klausimai. Pirma, klausimas, ar pagrindinės bylos aplinkybės yra „objektyvios priežastys“, pateisinančios terminuotų sutarčių sudarymą, kaip numatyta Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a papunktyje. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar valstybės narės teisėje, kurią patvirtino Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas, Italija) (
6
), nustatytas draudimas jų terminuotas sutartis pakeisti į neterminuotas atitinka Bendrojo susitarimo 5 punktą, ar, atvirkščiai, yra nesuderinamas su Sąjungos teise, įskaitant Chartijos 21 straipsnį.
4.
Darau išvadą, kad, atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes, nekyla klausimų, turinčių įtakos Katalikų Bažnyčios „statusui“ pagal SESV 17 straipsnio 1 dalį, ir kad nėra „objektyvių priežasčių“, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a papunktį, pateisinančių terminuotų darbo sutarčių sudarymą paeiliui.
5.
Vis dėlto, kadangi Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalis neatitinka tiesioginio veikimo sąlygų (
7
) ir pagal valstybės narės teisę aiškiai draudžiama ieškovų terminuotas sutartis pakeisti į neterminuotas (
8
), Teisingumo Teismo jurisprudencijoje valstybių narių teismams nustatytas įpareigojimas atitinkamas nacionalines nuostatas aiškinti taip, kad būtų užtikrintas 5 punkto veiksmingumas (
9
), negali būti pagrindas aiškinti valstybės narės teisę contra legem, taip pažeidžiant teisinį saugumą arba negaliojimo atgal principą (
10
).
6.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo pakeisti ieškovų terminuotas sutartis į neterminuotas tik tuo atveju, jeigu yra pažeista Chartijos 21 straipsnyje saugoma jų teisė nebūti diskriminuojamiems dėl religijos arba tikėjimo ir Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta teisė į veiksmingą priemonę tai neteisingai padėčiai ištaisyti, laikantis Teisingumo Teismo sprendime Egenberger (
11
) nustatytų principų. Jeigu būtų nustatyta, kad taip yra, pagal Sąjungos teisę būtų reikalaujama panaikinti draudimą pakeisti aptariamas terminuotas sutartis tuo atveju, jeigu nagrinėjamoje nacionalinės teisės sistemoje nebūtų vienos arba daugiau teisinės gynybos priemonių (
12
), kuriomis būtų galima (net ir netiesiogiai) užtikrinti ieškovų teises pagal Chartijos 21 ir 47 straipsnius (
13
).
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
7.
SESV 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Sąjunga gerbia ir nepažeidžia valstybių narių bažnyčių ir religinių asociacijų ar bendruomenių statuso, nustatyto pagal nacionalinę teisę.“
8.
Bendrojo susitarimo 5 punktas pavadintas „Piktnaudžiavimo prevencijos priemonės“. Jo 1 dalyje nustatyta:
„Kad būtų neleidžiama piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius tais atvejais, kai nėra lygiaverčių teisinių priemonių, neleidžiančių piktnaudžiauti, valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ar praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į konkrečių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų reikmes, nustato vieną ar kelias iš toliau nurodytų priemonių:
a)
objektyvias priežastis, pateisinančias tokių sutarčių ar santykių atnaujinimą;
b)
maksimalią bendrą paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių ar nustatomų darbo santykių trukmę;
c)
tokių sutarčių ar santykių atnaujinimo skaičių.“
B.
Valstybės narės teisė
9.
Legge del 18 luglio 2003, n. 186 – Norme sullo stato giuridico degli insegnanti di religione cattolica degli istituti e delle scuole di ogni ordine e grado (2003 m. liepos 18 d. Įstatymas Nr. 186 dėl visų tipų ir lygių įstaigų ir mokyklų katalikų tikybos mokytojų teisinį statusą reglamentuojančių nuostatų; GURI, Nr. 170, 2003 m. liepos 24 d., toliau – Įstatymas Nr. 186/2003) 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad kandidatai, norėdami dalyvauti atvirame konkurse nuolatinei katalikų tikybos mokytojo vietai užimti, turi gauti atitinkamos teritorijos vyskupo ordinaro išduotą tinkamumo patvirtinimą. Pagal 3 straipsnio 8 dalį neterminuotas darbo sutartis su konkursą laimėjusiais kandidatais sudaro regiono vadovas, pasitaręs su tos teritorijos kompetentingu vyskupu ordinaru. 3 straipsnio 9 dalyje nustatyta, kad kompetentingo vyskupo ordinaro išduoto tinkamumo patvirtinimo dokumento atšaukimas yra pagrindas nutraukti darbo santykius.
10.
Decreto legislativo del 6 settembre 2001, n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (2001 m. rugsėjo 6 d. Įstatyminis dekretas Nr. 368, kuriuo įgyvendinama Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis; GURI, Nr. 235, 2001 m. spalio 9 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001) 5 straipsnio 4bis dalyje nustatyta:
„<…> kai paeiliui sudarant terminuotas sutartis lygiavertėms pareigoms vykdyti to paties darbdavio ir to paties darbuotojo darbo santykių, įskaitant pratęsimus ir atnaujinimus, bendra trukmė viršija 36 mėnesius, nepaisant pertraukų nuo vienos sutarties iki kitos, darbo santykiai laikomi neterminuotais <…>“ (
14
).
11.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 10 straipsnio 4bis dalį to paties įstatyminio dekreto 5 straipsnio 4bis dalis netaikoma terminuotoms sutartims su pavaduojančiais mokytojais, administracijos, techniniais ir pagalbiniais darbuotojais, kuriomis užtikrinamas nuolatinis mokymo ir švietimo paslaugų teikimas (
15
).
12.
Decreto legislativo del 30 marzo 2001, n. 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (2001 m. kovo 30 d. Įstatyminis dekretas Nr. 165 dėl darbo viešosios valdžios institucijose organizavimo bendrųjų taisyklių; GURI, Nr. 106 paprastasis priedas, 2001 m. gegužės 9 d.; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 165/2001) 36 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad viešajame sektoriuje paprastai gali būti įdarbinama tik pagal neterminuotas sutartis. Vis dėlto pagal 36 straipsnio 2 dalį laikino arba išimtinio įdarbinimo atvejais gali būti naudojamos teisės aktuose nustatytos lanksčios sutarties formos. 36 straipsnio 5 dalyje įtvirtinta, kad „bet kuriuo atveju, viešojo administravimo institucijoms pažeidus imperatyvias nuostatas dėl darbuotojų įdarbinimo ar darbo, negali būti nustatomi neterminuoti darbo santykiai su tomis institucijomis; tai nedaro poveikio joms galinčiai kilti atsakomybei bei taikytinoms sankcijoms. Atitinkamas darbuotojas turi teisę į žalos, atsiradusios dėl pažeidžiant imperatyvias nuostatas atlikto darbo, atlyginimą. <…>“
13.
Decreto legislativo del 16 aprile 1994, n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (1994 m. balandžio 16 d. Įstatyminis dekretas Nr. 297 dėl švietimo srities teisės aktų, susijusių su visų tipų ir lygių mokyklomis, konsoliduotos redakcijos patvirtinimo, GURI, Nr. 115, 1994 m. gegužės 19 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 297/1994) 309 straipsnio dėl katalikų tikybos mokymo 1 dalyje nustatyta, kad katalikų tikybos mokymas visų tipų ir lygių neuniversitetinėse valstybinėse mokyklose yra reglamentuojamas Italijos Respublikos ir Šventojo Sosto susitarimu, jo papildomu protokolu, ratifikuotu 1985 m. kovo 25 d. Įstatymu Nr. 121, ir to protokolo 5 punkto b papunktyje numatytais susitarimais. Pagal 309 straipsnio 2 dalį „mokymo įstaigos vadovas katalikų tikybos mokytojus skiria vienų metų laikotarpiui, pasitaręs su vyskupu ordinaru“. Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 297/1994 309 straipsnio 3 dalį katalikų tikybos mokytojai yra mokyklų pedagoginio personalo dalis ir turi tokias pačias teises ir pareigas kaip kiti mokytojai. Vis dėlto jie dalyvauja tik atliekant katalikų tikybos pamokas lankiusių mokinių periodinį ir galutinį vertinimą. Įstatyminio dekreto Nr. 297/1994 309 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad katalikų tikybos mokytojai nevertina mokinių pažymiais ir nerengia egzaminų, o parengia ir šeimoms pateikia specialų įvertinimą, kuris pridedamas prie ataskaitos arba pažymių knygelės ir kuriame pateikiama informacija apie mokinio dėmesį šioms pamokoms ir jose padarytą pažangą.
14.
2015 m. liepos 13 d.Legge n. 107 – Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (Įstatymas Nr. 107 dėl nacionalinės švietimo ir mokymo sistemos reformos ir delegavimo priemonių, skirtų galiojančių teisės aktų nuostatoms pertvarkyti, GURI, Nr. 162, 2015 m. liepos 15 d., toliau – Įstatymas Nr. 107/2015) 1 straipsnio 95 dalyje nurodyta, kad 2015–2016 mokslo metais Ministero dell’Istruzione dell’università e della ricerca (Švietimo, aukštojo mokslo ir mokslo tyrimų ministerija, Italija) pavedama parengti specialųjį pedagogų įdarbinimo neterminuotam laikotarpiui visų tipų ir lygių valstybinėse mokymo įstaigose planą.
15.
Pagal 2007 m. lapkričio 27 d.CCNL (Contratto collettivo nazionale di lavoro) Scuola (Mokyklų nacionalinė kolektyvinė darbo sutartis, toliau – CCNL) 40 straipsnio 5 dalį „katalikų tikybos mokytojai įdarbinami vadovaujantis [Įstatyminio dekreto Nr. 297/1994] 309 straipsnio nuostatomis, su jais sudarant metines darbo sutartis, kurios laikomos patvirtintomis, jeigu tebetenkinamos taikytinuose teisės nuostatose numatytos sąlygos ir reikalavimai“.
16.
1984 m. vasario 18 d. Italijos valstybės ir Šventojo Sosto susitarimo (toliau – 1984 m. vasario 18 d. susitarimas) 1 straipsnyje nustatyta:
„Italijos Respublika ir Šventasis Sostas dar kartą patvirtina, kad valstybė ir Katalikų Bažnyčia yra nepriklausomos bei suverenios kiekviena savo srityje ir visiškai laikosi šių principų tarpusavio santykiuose ir bendradarbiaudamos, siekdamos kiekvieno žmogaus ir šalies gerovės.“
17.
1984 m. vasario 18 d. susitarimo 9 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta:
„Italijos Respublika, pripažindama religinės kultūros vertę ir atsižvelgdama į tai, kad katalikybės principai yra italų tautos istorinio paveldo dalis, ir toliau, siekdama mokymo tikslų, užtikrins katalikų tikybos mokymą valstybinėse mokyklose, išskyrus visų kategorijų ir lygių universitetus.
Gerbiant sąžinės laisvę ir tėvų pareigas švietimo ir mokymo srityje, užtikrinama kiekvieno asmens teisė pasirinkti šį mokymą arba jo atsisakyti.
Mokiniai arba jų tėvai pasinaudoja šia teise priėmimo į mokymo įstaigą momentu ir dėl šio pasirinkimo negali būti taikoma jokia diskriminacija.“
18.
1985 m. gruodžio 16 d. pasirašyto Intesa tra l’Autorità scolastica e la Conferenza Episcopale italiana per l’insegnamento della religione cattolica nelle scuole pubbliche (Italijos švietimo valdžios institucijos ir Italijos vyskupų konferencijos susitarimas dėl katalikų tikybos mokymo valstybinėse mokyklose) 2 straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad mokyti katalikų tikybos gali mokytojai, turintys vyskupo ordinaro išduotą ir jo neatšauktą tinkamumo patvirtinimą, paskirti pagal nacionalinės teisės aktus remiantis vyskupo ordinaro ir kompetentingų švietimo institucijų susitarimu“ (
16
).
19.
Pagal Kanonų teisės kodekso (
17
) 804 kanono 2 dalį vietos ordinaras privalo rūpintis, kad mokytojai, skiriami dėstyti tikybą mokyklose, taip pat ir nekatalikiškose, pasižymėtų teisinga doktrina, krikščioniško gyvenimo liudijimu bei pedagoginiais gabumais.
II. Faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
20.
YT ir 18 kitų asmenų (toliau – ieškovai) yra katalikų tikybos mokytojai, kuriuos ministerija atsakovė įdarbino pagal terminuotas darbo sutartis. Darbo santykiai grindžiami paskyrimu eiti pareigas vienus metus; paskyrimas automatiškai vėl patvirtinamas pagal 2007 m. lapkričio 27 d. CCNL 40 straipsnio 5 dalį (šios išvados 15 punktas). Visi ieškovai turi vyskupo ordinaro išduotus tinkamumo patvirtinimus.
21.
Ieškovus į pareigas paskyrė švietimo institucija, remdamasi vyskupo ordinaro pasiūlymu. Kiekvienos aptariamos terminuotos sutarties bendra galiojimo trukmė viršija 36 mėnesius (žr. šios išvados 10 punktą). Kai kurios sutartys galioja daugiau kaip 20 metų (
18
).
22.
2015 m. liepos 31 d. ieškovai pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, prašydami: i) pakeisti terminuotas darbo sutartis į neterminuotas, o nepatenkinus šio reikalavimo; ii) atlyginti žalą. Į bylą įstojo ir Federazione GILDA‑UNAMS (GILDA‑UNAMS federacija) – 2007 m. lapkričio 27 d. CCNL pasirašiusi profesinė sąjunga.
23.
Ministerija atsakovė ginčijo ieškinį.
24.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Direktyva 1999/70 į Italijos teisę perkelta Įstatyminiu dekretu Nr. 368/2001 (šios išvados 10 ir 11 punktai). Tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos aplinkybės, galiojusios redakcijos 5 straipsnio 4bis dalyje, be kita ko, buvo nustatyta, kad, jeigu tam pačiam darbdaviui ir tam pačiam darbuotojui paeiliui sudarant terminuotas sutartis terminuoti darbo santykiai iš viso trunka ilgiau kaip 36 mėnesius, jie keičiami į neterminuotus darbo santykius (
19
).
25.
Vis dėlto tos nuostatos, būtent reikalavimas pakeisti sutartį į neterminuotą, netaikomos viešojo sektoriaus darbuotojams. Kaip jau nurodyta (šios išvados 12 punktas), dėl šių darbuotojų Įstatyminio dekreto Nr. 165/2001 36 straipsnyje, be kita ko, nustatyta, kad valdžios institucijos gali samdyti darbuotojus pagal terminuotas sutartis tik siekdamos patenkinti laikinus arba išimtinius poreikius ir kad pažeidus imperatyvias nuostatas negali būti sukurti neterminuoti darbo santykiai. Tokiu atveju darbuotojai turi teisę reikalauti iš valdžios institucijų atlyginti patirtą žalą.
26.
Vis dėlto Įstatyminis dekretas Nr. 165/2001 netaikomas terminuotoms sutartims, sudarytoms mokyklų sektoriuje su pavaduojančiais mokytojais, administracijos, techniniais ir pagalbiniais (ATP) darbuotojais (šios išvados 11 punktas).
27.
Taigi, Italijos teisėje numatyti draudimai pakartotinai sudaryti terminuotas sutartis ir už tai nustatytos sankcijos netaikomi mokyklų sektoriui.
28.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad ieškovų darbo santykiai yra visiškai neužtikrinti ir neapsaugoti. Įstatyminio dekreto Nr. 297/1994 309 straipsnyje iš tikrųjų nustatyta, kad švietimo įstaigų vadovai vieniems metams skiria katalikų tikybos mokytojus, remdamiesi susitarimu su vyskupu ordinaru, kaip nustatyta Italijos Respublikos ir Šventojo Sosto susitarimo ir Italijos švietimo institucijos ir Italijos vyskupų konferencijos susitarimo dėl katalikų tikybos mokymo valstybinėse mokyklose nuostatose (šios išvados 13 punktas). Šiuose susitarimuose nustatyta, kad katalikų tikybos mokytojai turi turėti vyskupo ordinaro išduotą ir neatšauktą jų tinkamumo patvirtinimą ir kad juos, remdamiesi susitarimu su vyskupu ordinaru, skiria kompetentingi mokyklų vadovai (šios išvados 18 punktas).
29.
Jeigu kompetentingas vyskupas ordinaras atšaukia katalikų tikybos mokytojui, įdarbintam po vienintelio kada nors surengto atviro konkurso, išduotą patvirtinimą, tai taip pat yra pagrindas nutraukti darbo santykius pagal Įstatymo Nr. 186/2003 3 straipsnio 9 dalį (šios išvados 9 punktas).
30.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, ką jis laiko prieštaravimu tarp Teisingumo Teismo sprendime Sciotto (
20
) suformuotos jurisprudencijos, susijusios su Bendrojo susitarimo 5 punkto aiškinimu, ir Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) jurisprudencijos; pastarasis teismas Sprendime 248/18 (
21
) konstatavo, jog „vadovaujantis suformuota Sąjungos ir Italijos jurisprudencija galima tik patvirtinti, kad neįmanoma visame viešajame sektoriuje terminuotų darbo santykių paversti neterminuotais“. Taigi darytina išvada, kad nacionalinis teismas niekada negali nustatyti neterminuotų darbo santykių įvairiuose viešojo administravimo sektoriuose, net jeigu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nėra jokių tai draudžiančių priemonių, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą.
31.
Sprendime Nr. 248/2018 buvo atlikta Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 (šios išvados 11 punktas) 10 straipsnio 4bis dalies ir Įstatyminio dekreto Nr. 165/2001 (šios išvados 12 punktas) 36 straipsnio 5, 5ter ir 5quarter dalių konstitucinė peržiūra, remiantis 2018 m. kovo 7 d. Sprendimu Santoro (
22
) ir 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimu Marrosu ir Sardino (
23
).
32.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl Italijos teisės aktų, kuriais įgyvendinama Direktyva 1999/70, visų pirma Bendrojo susitarimo 5 punktas, suderinamumo su Chartijos 21 straipsniu ir 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (
24
), ir dėl skirtingo požiūrio į katalikų tikybos mokytojus, palyginti su kitais mokytojais.
33.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal 2015 m. liepos 13 d. Įstatyme Nr. 107 nustatytą specialų įdarbinimo planą (šios išvados 14 punktas) visi mokytojai, išskyrus katalikų tikybos mokytojus, tapo etatiniais darbuotojais, todėl dabar su jais sudarytos neterminuotos sutartys, ir jam kyla klausimas, ar pagal Chartijos 21 straipsnį, Bendrojo susitarimo 4 punktą ir Direktyvos 2000/78 1 straipsnį galima netaikyti nacionalinių nuostatų, draudžiančių automatiškai pakeisti terminuotą sutartį į neterminuotą tais atvejais, kai darbo santykių trukmė viršija tam tikrą laikotarpį.
34.
Dėl šių priežasčių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo atsakyti į šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar skirtingas požiūris, taikomas tiktai katalikų tikybos mokytojams, kaip antai ieškovams, yra diskriminacija dėl religijos, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnį ir Direktyvą 2000/78/EB, ar vis dėlto aplinkybė, kad darbuotojui išduotas tinkamumo patvirtinimas gali būti atšauktas, yra pakankama priežastis katalikų tikybos mokytojus, kaip antai ieškovus, vertinti kitaip nei kitus mokytojus ir netaikyti nė vienos 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis priede pateikto 1999 m. kovo 18 d. sudaryto bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 5 punkte numatytos piktnaudžiavimo prevencijos priemonės?
2.
Jeigu pagal Direktyvos 2000/78/EB 2 straipsnio 2 dalies a punktą būtų pripažinta, kad yra tiesioginė diskriminacija dėl religijos (1 straipsnis), kaip tai suprantama pagal Chartiją, Teisingumo Teismas turėtų atsakytų, kokiomis priemonėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų pašalinti jos padarinius, atsižvelgdamas į tai, kad visiems mokytojams, išskyrus katalikų tikybos mokytojus, pagal Įstatymą Nr. 107/2015 dabar taikomas specialus įdarbinimo planas, jie tapo etatiniais darbuotojais, todėl su jais sudarytos neterminuotos darbo sutartys? Ar todėl šis teismas turėtų nustatyti neterminuotus darbo santykius su administracija atsakove?
3.
Ar Direktyvoje 1999/70/EB išdėstyto Bendrojo susitarimo 5 punktas turėtų būti aiškinamas taip, kad pagal jį yra draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama šioje byloje, pagal kurią darbo santykius reglamentuojančios bendrosios teisės nuostatos, kuriose už piktnaudžiavimą paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis numatyta sankcija – automatiškai pakeisti terminuotą darbo sutartį į neterminuotą, kai darbo santykiai tęsiasi ilgiau nei tam tikrą laikotarpį – nėra taikomos mokyklinio ugdymo sektoriui, būtent katalikų tikybos mokytojams, todėl leidžiama paeiliui sudaryti terminuotas darbo sutartis neribotą laiką? Visų pirma, ar reikalavimą gauti vyskupo ordinaro patvirtinimą galima laikyti objektyvia priežastimi, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a papunktį, ar, atvirkščiai, ši aplinkybė pagal Chartijos 21 straipsnį turi būti laikoma draudžiama diskriminacija?
4.
Jeigu į trečiąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnį, Direktyvoje 1999/70/EB išdėstyto Bendrojo susitarimo 4 punktą ir (arba) Direktyvos 2000/78/EB 1 straipsnį leidžiama netaikyti nuostatų, pagal kurias terminuota darbo sutartis negali būti automatiškai pakeista į neterminuotą darbo sutartį, jeigu darbo santykiai tęsiasi ilgiau nei nustatyta tam tikra data?“
35.
Rašytines pastabas Teisingumo Teisme pateikė GILDA‑UNAMS federacija (kuriai priklauso visi aštuoniolika ieškovų), Italijos Respublika ir Europos Komisija. Teismo posėdis nebuvo surengtas.
III. Analizė
A.
Pirminės pastabos
1. SESV 17 straipsnio 1 dalies reikšmė sprendžiant ginčą
36.
Priešingai, nei rašytinėse pastabose nurodo Italijos Respublika, pagrindinės bylos aplinkybės neturi įtakos religinės organizacijos „statusui“, nustatytam pagal valstybės narės teisę, kaip nurodyta SESV 17 straipsnio 1 dalyje. Taigi Italijos Respublikos argumentą dėl priimtinumo reikia atmesti.
37.
Pirma, kaip pažymėta Komisijos rašytinėse pastabose, katalikų tikybos mokytojų tinkamumo patvirtinimas neturi įtakos sutarties termino nustatymui. Taip yra todėl, kad šį patvirtinimą turi gauti ir katalikų tikybos mokytojai, dirbantys pagal terminuotas sutartis, ir tie, su kuriais sudarytos neterminuotos sutartys (žr. šios išvados 9 ir 18 punktus). Be to, tais atvejais, kai vyskupas ordinaras jį atšaukia, pagal abiejų rūšių sutartis dirbantiems mokytojams kyla vienodos pasekmės.
38.
Dar daugiau, dviejuose ankstesniuose sprendimuose, kuriuose aiškinama SESV 17 straipsnio 1 dalis, aiškiai nurodyta, kad, jeigu religinėms organizacijoms būtų taikomos atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos, jos prarastų SESV 17 straipsnio 1 dalyje nurodytą „statusą“ (
25
), nes SESV 17 straipsnio 1 dalyje numatytas „atleidimas“ nuo tokio taikymo. Vis dėlto pagrindinėje byloje aptariamu atveju taip nėra. Ne tik nėra ginčijami vyskupo ordinaro įgaliojimai išduoti tinkamumo patvirtinimą, bet ir jis šių įgaliojimų neprarastų, nesvarbu, ar ieškovams pavyktų pakeisti terminuotas sutartis į neterminuotas.
39.
Italijos rašytinėse pastabose išreikšto bendro susirūpinimo dėl bažnyčių nepriklausomumo pagal valstybės narės Konstituciją (žr. šios išvados 16 punktą) ir jos nurodyto bažnyčios vaidmens tvirtinant katalikų tikybos mokytojus (žr. šios išvados 9, 13 ir 18 punktus) nepakanka tam, kad būtų taikoma SESV 17 straipsnio 1 dalis.
40.
Italijos Respublika taip pat nurodo, kad, jeigu 30 % katalikų tikybos mokytojų nedirbtų pagal terminuotas sutartis (tai praktiškai lemia šios išvados I dalies B skirsnyje aprašyta teisės aktuose nustatyta sistema), kiltų pavojus šios tikybos mokymui Italijos valstybinėse mokyklose, nes jam užtikrinti būtinas lankstumas. Vis dėlto visi ieškovai yra ilgalaikiai nuolatiniai atsakovės darbuotojai (
26
), o kai kurie iš jų dirba daugiau kaip 20 metų. Šiuo atveju taip pat nėra savaime aišku, kokia grėsmė kyla SESV 17 straipsnio 1 dalyje nurodytam „statusui“, nes praktiškai šių darbuotojų nuolat reikia.
41.
Bendrojo susitarimo taikymas pagrindinės bylos aplinkybėms nereiškia požiūrio į katalikų tikybos mokymo Italijos valstybinėse mokyklose laisvą pasirinkimą, kaip teigiama Italijos Respublikos rašytinėse pastabose. Jis veikiau susijęs su pasirenkamojo dalyko mokytojų darbo sąlygomis.
42.
Taigi, nors Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad SESV 17 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas Sąjungos neutralumas valstybėms narėms reglamentuojant santykius su bažnyčiomis ir religinėmis asociacijomis ar bendruomenėmis (
27
), jis taip pat yra konstatavęs, kad nacionalinės teisės nuostatomis, kuriomis norima suteikti darbuotojams, tam tikrų bažnyčių nariams, papildomą švenčių dieną, sutampančią su toms bažnyčioms svarbia religine švente, nesiekiama reglamentuoti valstybės narės santykio su tomis bažnyčiomis (
28
). Nacionalinėmis nuostatomis, pagal kurias valstybėje narėje 30 % tam tikros tikybos mokytojų gali būti įdarbinti pagal terminuotas sutartis, net ir Bendrojo susitarimo 5 punkte nurodyto piktnaudžiavimo atveju šių sutarčių negalima pakeisti į neterminuotas sutartis, taip pat nesiekiama reglamentuoti valstybės narės santykio su Katalikų Bažnyčia.
2. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą nėra nepriimtinas pagal SESV 351 straipsnį
43.
Priešingai, nei nurodyta Italijos Respublikos rašytinėse pastabose, nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo negalima ginčyti remiantis SESV 351 straipsnio pirma pastraipa. Pagal šią nuostatą Sąjungos teisė neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš tarptautinės viešosios teisės susitarimų, sudarytų iki įstojimo į Sąjungą dienos tarp valstybės narės ir Sąjungai nepriklausančios šalies. Vis dėlto pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas neturi įtakos su Šventuoju Sostu sudarytiems ar su juo susijusiems susitarimams, nes jie susiję su vyskupų ordinarų įgaliojimais išduoti ir atšaukti tinkamumo patvirtinimus (žr. šios išvados 9 ir 18 punktus) – Bendrojo susitarimo 5 punktas šiems įgaliojimams įtakos neturi. Pagal SESV 351 straipsnį valstybė narė gali pasirinkti toliau laikytis dar prieš įstojant į Europos Sąjungą pagal tarptautinę viešąją teisę prisiimtų įsipareigojimų (
29
). Vis dėlto SESV 351 straipsnis susijęs tik su tarptautiniais susitarimais, kurie daro poveikį Sąjungos teisės taikymui (
30
). Pagrindinėje byloje aptariamu atveju taip nėra.
3. Direktyva 2000/78 yra papildomas teisės aktas, į kurį reikia atsižvelgti sprendžiant pagrindinę bylą
44.
Veikiau ne Direktyva 2000/78, o Bendrasis susitarimas yra pagrindinė Sąjungos teisės priemonė, taikoma pagrindinei bylai. Pagrindinės bylos aplinkybėmis kylantys tariamos diskriminacijos ir teisinės gynybos priemonės klausimai sprendžiami remiantis pirmine Sąjungos teise, t. y. atitinkamai Chartijos 21 ir 47 straipsniais.
45.
Jurisprudencija dėl Bendrojo susitarimo 5 punkto yra svarbus šaltinis pagrindinės bylos sprendimui. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar dėl Chartijos 21 straipsnyje (t. y. nuostatoje, kurią Bendrojo susitarimo 5 punktas turi atitikti) įtvirtinto diskriminacijos dėl religijos draudimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo pašalinti Italijos teisėje nustatytą įstatyminį bloką, neleidžiantį ieškovų terminuotų sutarčių pakeisti į neterminuotas. Toliau, atsižvelgiant į tai, kad Bendrojo susitarimo 5 punktas neatitinka tiesioginio taikymo sąlygų (
31
), pagrindinėje byloje reikalinga analizė, remiantis Teisingumo Teismo sprendimu byloje Egenberger (
32
). Toje byloje taip pat nebuvo tiesioginio veikimo, nes tai buvo horizontalus dviejų privačių šalių ginčas; šalys rėmėsi Chartijos 21 ir 47 straipsniais, stengdamosi pašalinti teisinę kliūtį pasinaudoti teisinės gynybos priemone. (
33
)
46.
Iš bylos medžiagos matyti, kad skirtingą vertinimą, kuriuo skundžiamasi, rodo aplinkybė, kad 30 % katalikų tikybos mokytojų dirba pagal terminuotas sutartis, kurios pagal valstybės narės teisę negali būti pakeistos į neterminuotas sutartis, todėl šiems mokytojams yra sukurtos diskriminacinės galimybės pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis, palyginti su kitais viešajame sektoriuje dirbančiais mokytojais. Be to, nesutariama dėl objektyvios priežasties, pateisinančios terminuotų sutarčių sudarymą paeiliui, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a papunktį.
47.
Vis dėlto pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją šiuos klausimus reglamentuoja Bendrojo susitarimo 5 punktas (dar žr. šios išvados 59–62 punktus). Atsižvelgiant į tai, kad ginčo esmė – klausimas, ar valstybės narės teisės aktų, kuriais draudžiama ieškovų sutartis pakeisti į neterminuotas, pagal Sąjungos teisę reikia netaikyti, ir koks Bendrojo susitarimo 5 punkto vaidmuo sprendžiant dėl to, ieškovo argumentus, susijusius su diskriminacija dėl religijos, reikia vertinti remiantis Sąjungos pirmine teise, būtent Chartijos 21 straipsniu (
34
), ir vienodo požiūrio principu, įtvirtintu Chartijos 20 straipsnyje (
35
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 1 ir 2 klausimai dėl Direktyvos 2000/78 iškelti tik dėl teisinių priemonių tiesioginės diskriminacijos atveju (
36
). Sąjungos pirmine teise, būtent Chartijos 20 ir 21 straipsniais, suteikta apsauga bet kuriuo atveju apima netiesioginę diskriminaciją (šios išvados 71–75 punktai). Teisingumo Teismo jurisprudencijoje nustatyta, kad laikantis vienodo požiūrio principo, įtvirtinto Chartijos 20 straipsnyje (
37
), reikia aiškinti ir visus Sąjungos teisės aktus, ir valstybės narės įstatymus, kuriais įgyvendinamos Sąjungos teisės priemonės (
38
).
48.
Be to, šioje byloje palaikomą požiūrį patvirtina Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, kurioje konstatuota, kad pažeisti Chartijos 20 ir 21 straipsniai, bet netaikoma Direktyva 2000/78. Sprendime Léger (
39
) Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar valstybė narė 2004 m. kovo 22 d. Komisijos direktyvos 2004/33/EB, įgyvendinančios Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/98/EB dėl tam tikrų kraujo ir kraujo komponentų techninių reikalavimų (
40
), III priedo 2.1 punktą įgyvendino taip, kad ieškovas buvo diskriminuojamas dėl seksualinės orientacijos, ir rėmėsi Chartijos 20 ir 21 straipsniais.
49.
Panašiai Teisingumo Teismo sprendime Glatzel (
41
) nagrinėjant tariamą Chartijos 20, 21 ir 26 straipsnių pažeidimą dėl diskriminacijos dėl neįgalumo Direktyva 2000/78 buvo aptarta tik tiek, kiek būtina sąvokos „neįgalumas“ reikšmei nustatyti (
42
). Tai lėmė aplinkybė, kad nevienodas požiūris tariamai buvo taikomas, kai valstybė narė įgyvendino 2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų (
43
) III priedo 6.4 punktą (tariamai negaliojančios nuostatos), taigi diskriminacija buvo vertinama nurodant Chartijos 20 ir 21 straipsnius.
50.
Pažymėtina, kad Direktyva 2000/78 nėra vienintelis Sąjungos teisės aktas, saugantis nuo neteisėtos diskriminacijos, nesvarbu, ar dėl religijos, seksualinės orientacijos, ar remiantis kuriuo nors kitu Chartijos 21 straipsnyje nurodytu pagrindu. Sprendimas Léger ir kiti sprendimai pagrindinei bylai svarbūs tuo, kad iš jų matyti, jog visas Bendrojo susitarimo nuostatas, įskaitant 5 punktą ir su juo taikomas teisių gynimo priemones (dar žr. šios išvados 63–77 punktus) reikia aiškinti atsižvelgiant į Chartijos 20 straipsnyje įtvirtintą vienodo požiūrio principą ir Chartijos 21 straipsnio 1 dalyje minimus draudimus, įskaitant draudimą diskriminuoti dėl religijos ar tikėjimo, nes jis nustatytas Sąjungos pirminės teisės nuostatoje, t. y. Chartijos 21 straipsnyje (
44
). Tą patį galima pasakyti apie Chartijos 47 straipsnį, atsižvelgiant į suformuotos jurisprudencijos dėl su Bendrojo susitarimo 5 punktu siejamų ir į 47 straipsnio taikymo sritį patenkančių teisių gynimo priemonių svarbą sprendžiant ginčą (
45
).
51.
Be to, pagal Chartijos 51 straipsnį valstybės narės privalo laikytis Chartijos, įskaitant 20, 21 ir 47 straipsnius, kai „įgyvendina“ Bendrojo susitarimo 5 punktą (
46
); šis įpareigojimas taikomas ir teisių gynimo priemonių nustatymui (
47
). Taigi, Italijos Respublika privalo nustatyti teisių gynimo priemones nuo piktnaudžiavimo sudarant terminuotas sutartis, nepažeisdama ieškovų teisės nebūti diskriminuojamiems dėl religijos arba tikėjimo, garantuojamos Chartijos 21 straipsnyje, ir užtikrinti, kad nustatytos teisių gynimo priemonės būtų veiksmingos, kaip reikalaujama Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje.
52.
Chartijos 21 ir 47 straipsnių vaidmuo sprendžiant šią bylą detaliau aptariamas toliau (63–77 punktai).
53.
Taigi bus atsakyta tik į 3 ir 4 klausimus.
4. Požiūris, kurio laikomasi atsakant į 3 ir 4 klausimus
54.
3 klausimu siekiama išsiaiškinti, ar yra objektyvių priežasčių, pateisinančių terminuotų sutarčių sudarymą paeiliui (
48
). ir kokių su teisių gynimo priemonėmis susijusių pasekmių kiltų, jeigu būtų nustatyta, kad objektyvių priežasčių nėra? 4 klausimas užduotas siekiant išsiaiškinti, kaip reikia elgtis su valstybės narės įstatymais, įskaitant konstitucines nuostatas, kurie trukdo pasinaudoti Sąjungos teisėje reikalaujama teisių gynimo priemone. Todėl į 3 ir 4 klausimus bus atsakyta kartu.
55.
Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ieškovai visų pirma skundžiasi dėl to, kad jie diskriminuojami, palyginti su mokytojais, kuriems buvo naudinga pagal Įstatymą Nr. 107/2015 įvykdyta reforma (šios išvados 14 punktas), per kurią mokytojų terminuotos sutartys buvo pakeistos į neterminuotas.
56.
Vis dėlto pažymėtina, kad konkrečiame Įstatymo Nr. 107/2015 kontekste (šios išvados 14 punktas) Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, jog „dviejų kategorijų darbuotojų pagal terminuotą darbo sutartį skirtingą vertinimą lėmusi reforma nepatenka į Bendrojo susitarimo 4 punkte įtvirtinto nediskriminavimo principo taikymo sritį“ (
49
). Atsižvelgiant į tai, 4 punktas neturi reikšmės pagrindinei bylai ir jis nebus minimas atsakant į 4 klausimą.
57.
Vis dėlto šiuo klausimu Teisingumo Teismo padaryta išvada niekaip nesumažina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo platesnės pareigos užtikrinti ieškovų teisę nebūti diskriminuojamiems dėl religijos, saugomą pagal Chartijos 20 ir 21 straipsnius, kai pirmasis iš jų yra Sąjungos teisėje įtvirtinto bendrojo vienodo požiūrio principo išraiška (taip pat žr. šios išvados 63–77 straipsnius).
B.
Atsakymas į prejudicinius klausimus
58.
Į 3 ir 4 klausimus reikia atsakyti taip, kad katalikų tikybos mokytojams, norintiems dirbti valstybinėse mokyklose, nustatytas reikalavimas gauti vyskupo ordinaro patvirtinimą nėra objektyvi priežastis, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a papunktį, pateisinanti terminuotų sutarčių atnaujinimą. Pagrindinės bylos aplinkybėmis ir todėl, kad Bendrojo susitarimo 5 punktas neatitinka tiesioginio veikimo sąlygų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo netaikyti nacionalinės teisės aktuose nustatyto absoliutaus draudimo pakeisti terminuotas darbo sutartis į neterminuotas, tik jeigu jų taip nepakeitus asmenys būtų diskriminuojami dėl religijos arba tikėjimo pažeidžiant Chartijos 21 straipsnį ir, siekiant ištaisyti tokia neteisingą padėtį, nebūtų galima pasinaudoti teise į veiksmingą teisinę gynybą, ir taip būtų pažeista Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa; tai turi išsiaiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tokiu atveju reikia netaikyti visų valstybės narės teisės nuostatų, įskaitant konstitucines nuostatas, kurių negalima aiškinti taip, kad būtų laikomasi Chartijos 21 straipsnyje nustatyto draudimo diskriminuoti dėl religijos arba tikėjimo, o jo pažeidimo atveju – užtikrinama teisė į teisinę gynybą, garantuojamą Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje.
1. Įvadas
59.
Bendrasis susitarimas taikomas švietimo sektoriuje įdarbintam personalui (
50
). Italijos Respublika nėra nustačiusi priemonių, ribojančių maksimalią bendrą sutarčių trukmę arba jų atnaujinimų skaičių, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies b ir c papunkčius. Taip pat Italijos teisės aktuose nėra jokios Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalyje numatytosioms lygiavertės priemonės (
51
). Vis dėlto, siekiant užkirsti kelią piktnaudžiavimui paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius, pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį valstybės narės įpareigojamos imtis bent vienos iš joje nurodytų veiksmingų ir privalomų priemonių tais atvejais, kai jų vidaus teisėje nėra lygiaverčių teisinių priemonių (
52
). Taigi 5 punkto 1 dalies a papunktyje nurodytos „objektyvios priežastys, pateisinančios tokių sutarčių ar santykių atnaujinimą“, turi būti laikomos piktnaudžiavimo prevencijos priemone (
53
).
2. Objektyvios atnaujinimo priežasties nebuvimas
60.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją „sąvoka „objektyvios priežastys“ turi būti suprantama kaip reiškianti apibrėžtas ir konkrečias aplinkybes, apibūdinančias konkrečią veiklą, todėl – tokiomis konkrečiomis aplinkybėmis galinčias pateisinti terminuotų darbo sutarčių sudarymą paeiliui. Šias aplinkybes gali lemti, be kita ko, ypatingas užduočių, kurioms atlikti tokios sutartys buvo sudarytos, pobūdis ir savybės arba atitinkamais atvejais – teisėto valstybės narės socialinės politikos tikslo siekimas“ (
54
).
61.
Būtina patikrinti, ar tokių sutarčių atnaujinimas iš tiesų atitinka tikrą poreikį, leidžia pasiekti numatytą tikslą ir yra tam reikalingas (
55
). Vis dėlto kriterijai negali būti „objektyvūs“, jeigu jie iš esmės nesiskiria nuo kriterijų, taikomų pagal neterminuotas sutartis dirbantiems darbuotojams, kurie atlieka tą pačią užduoti kaip ir pagal terminuotas sutartis dirbantys darbuotojai. Čia kalbu apie reikalavimą katalikų tikybos mokytojams turėti vyskupo ordinaro išduotą galiojantį tinkamumo patvirtinimą, kuris taikomas ir tiems katalikų tikybos mokytojams, kurie dirba pagal terminuotas sutartis, ir tiems, kurie dirba pagal neterminuotas sutartis (žr. šios išvados 9 ir 18 punktus). Tokių veiksnių, kaip specialios katalikų tikybos besimokančių mokinių vertinimo taisyklės (žr. šios išvados 13 punktą), ir aplinkybės, kad šis dalykas yra pasirenkamasis (žr. šios išvados 17 punktą), nepakanka tam, kad šio dalyko mokytojus būtų galima atskirti nuo kitų mokytojų, kiek tai susiję su pagrindinėmis užduotimis (šios išvados 13 punktas).
62.
Nors 3 klausime tai nepaminėta, Italijos Respublika remiasi tuo, kad mokant pasirenkamojo dalyko reikia lankstumo (
56
). Vis dėlto praktiniu požiūriu sunku pripažinti, kad lankstumo poreikis (
57
) yra „tikras“, nes daug ieškovų pagal terminuotas sutartis dirba daugiau kaip 20 metų. Netenkinami jokie laikinieji poreikiai (
58
) – tai patvirtina „su tuo pačiu asmeniu ar tam pačiam darbui atlikti paeiliui sudarytų sutarčių skaičius“ (
59
). Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad terminuotos darbo sutartys negali būti atnaujinamos siekiant nuolat ir ilgą laiką vykdyti užduotis, kurios priklauso tam tikrame sektoriuje įprastai veiklai (
60
). Pagrindinėje byloje aptariamų darbo santykių trukmė rodo, kad paeiliui sudarant terminuotas sutartis siekiama patenkinti darbdavės atsakovės „nuolatinius ir ilgalaikius <…> poreikius turėti darbuotojų“, nepaisant to, kad katalikų tikyba yra pasirenkamasis dalykas (
61
). Galiausiai nagrinėjamos teisės nuostatos nenumato jokios sąlygos, pagal kurią reikėtų konkrečiai patikrinti, ar paeiliui atnaujinant terminuotas darbo sutartis siekiama patenkinti laikinus poreikius (
62
), be to, jomis nesiekiama socialinės politikos tikslų (
63
).
3. Su teisių gynimo priemonėmis susijusios pasekmės
63.
Pagrindinės bylos sudėtingumą lemia toliau nurodyti trys aspektai. Pirma, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą galima daryti išvadą, kad pagal valstybės narės teisę ieškovai neturi jokių teisių gynimo priemonių, kad galėtų įgyvendinti savo teises, kylančias iš Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies, nes jame nurodyta, kad jie neturi teisės nei pakeisti savo sutarčių į neterminuotas, nei reikalauti žalos atlyginimo (šios išvados 27 punktas) (
64
). Todėl, antra, taikoma Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa. Trečia, taikomas Chartijos 21 straipsnio 1 dalyje nustatytas diskriminacijos dėl religijos draudimas ir Chartijos 20 straipsnyje garantuojama vienodo požiūrio garantija, nes Bendrojo susitarimo 5 punktą reikia aiškinti atsižvelgiant į Chartijos nuostatas (
65
) ir valstybės narės privalo paisyti 20 straipsnio ir 21 straipsnio 1 dalies, kai nustato bet kurias priemones, įgyvendinančias 5 punktą (
66
), įskaitant teisių gynimo priemones (
67
). Nacionalinės teisės aktų leidėjo „priemonėmis, priimtomis siekiant nubausti už piktnaudžiavimą privataus sektoriaus darbdaviams sudarant [terminuotas] sutartis, įgyvendinama Sąjungos teisė“ (
68
). Ieškovai skundžiasi dėl pagal valstybės narės teisę jiems taikomos nepalankios teisių gynimo tvarkos, palyginti su taikoma kitiems viešojo sektoriaus mokytojams, kurie dirba pagal terminuotas sutartis daugiau kaip 36 mėnesius. Ieškovai tvirtina, kad šis skirtingas vertinimas siejamas su jų religija.
64.
Jeigu nebūtų šių trijų aplinkybių, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal Bendrąjį susitarimą visiškai neprivalėtų panaikinti akivaizdžių teisės aktuose nustatytų kliūčių pakeisti ieškovų terminuotas sutartis į neterminuotas. Reikia priminti, kad Įstatyminio dekreto Nr. 165/2001 36 straipsnio 5 dalyje nustatyta, jog „pažeidus imperatyvias nuostatas dėl darbuotojų įdarbinimo ar darbo viešosios valdžios institucijose, negali būti nustatomi neterminuoti darbo santykiai su tomis valdžios institucijomis ir šioms institucijoms turi būti taikoma visa nustatyta atsakomybė bei sankcijos“ (šios išvados 12 punktas, išskirta mano). Be to, vargu ar 2015–2016 m. numatytos reformos (šios išvados 14 punktas) gali būti aiškinamos taip, kad jos taikomos ieškovams.
65.
Baudimo už piktnaudžiavimą sudarant terminuotas sutartis principai įtvirtinti jurisprudencijoje. Nacionalinės valdžios institucijos turi taikyti sankcijas, kurios būtų proporcingos, pakankamai veiksmingos bei atgrasančios nuo pažeidimo (
69
), kad būtų panaikintos Sąjungos teisės pažeidimo pasekmės (
70
). Bendrajame susitarime nėra bendros pareigos valstybėms narėms numatyti terminuotų sutarčių pakeitimą į neterminuotas. Vis dėlto atitinkamos valstybės narės vidaus teisėje turi būti kitų veiksmingų priemonių, skirtų išvengti piktnaudžiavimui paeiliui sudaromomis terminuotomis darbo sutartimis arba prireikus už jį nubausti (
71
). Tai yra nacionalinio proceso autonomijos, kuriai taikomi lygiavertiškumo (
72
) ir veiksmingumo (
73
) principai, klausimas. Užduotis šiuo aspektu aiškinti valstybės narės teisės nuostatas tenka vien prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris turi nustatyti, ar valstybės narės teisė tinkamai užkerta kelią piktnaudžiavimui sudarant terminuotas sutartis, kuris draudžiamas pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą, ir ar pagal ją už tai tinkamai baudžiama (
74
). Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas gali pateikti paaiškinimų (
75
).
66.
Tais atvejais, kai nekalbama apie iš Chartijos kylančias teises, jurisprudencijoje nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pareigos aiškinti apribojimai; šiuos apribojimus lemia tai, kad 5 punktas neatitinka tiesioginio veikimo sąlygų (
76
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti „visus veiksmus“ pagal savo kompetenciją, „atsižvelgdamas į visą vidaus teisės sistemą ir taikydamas joje pripažintus aiškinimo metodus, siekdamas užtikrinti“ Bendrojo susitarimo visišką veiksmingumą (
77
). Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neturi contra legem netaikyti valstybės narės teisės nuostatų, kaip antai šios išvados 64 punkte nurodytos nuostatos, pagal kurią ieškovai aiškiai neturi teisės pakeisti sutarčių į neterminuotas sutartis, nes tokia pareiga būtų nesuderinama su teisiniu saugumu ir Sąjungos teisės negaliojimu atgal (
78
). Atrodytų, kad žodžio „negali“ (žr. šios išvados 64 punktą) neįmanoma aiškinti laikantis teisinės gynybos pasekmių, kylančių, kai nevykdomos Bendrojo susitarimo 5 punkte numatytos pareigos. Teisingumo Teismas neseniai patvirtino, kad „jei nacionalinis teismas nuspręstų, kad nebuvo įmanoma terminuotų darbo sutarčių pakeisti į neterminuotas darbo sutartis <…>, nes dėl to Graikijos Konstitucijos 103 straipsnio 7 ir 8 dalys būtų aiškinamos contra legem, šis teismas turėtų patikrinti, ar šiuo klausimu Graikijos teisėje yra kitų veiksmingų priemonių“ (
79
). Jeigu nebūtų jokių kitų aplinkybių, pritarčiau Corte costituzionale (Konstitucinis Teismas) teiginiui, kad „galima tik pakartoti, jog neįmanoma visame viešajame sektoriuje terminuotų darbo santykių paversti neterminuotais, kaip nurodyta Sąjungoje ir Italijoje suformuotoje jurisprudencijoje“ (
80
).
67.
Vis dėlto, kai taikomi Chartijos 21 ir 47 straipsniai, valstybių narių teismai privalo padaryti daugiau. Teisingumo Teismo Sprendime Egenberger (
81
) nustatyta, jog vien Chartijos 21 ir 47 straipsnių pakanka, kad privatiems asmenims būtų suteikta teisė, kuria galima remtis, ir jų nereikia tikslinti Sąjungos ar nacionalinės teisės nuostatomis (
82
). Vadinasi, Sprendime Egenberger konstatuota, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėjo netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, jeigu tai buvo būtina siekiant užtikrinti pagal Chartijos 21 ir 47 straipsnius saugomų teisių veiksmingumą (
83
). Šie principai taikomi pagrindinei bylai, nepaisant to, kad Bendrojo susitarimo 5 punktas nėra tiesioginio veikimo (
84
), nes Sprendime Egenberger išnagrinėtas ginčas buvo dviejų privačių šalių horizontalaus pobūdžio ginčas, kuriame tiesioginis veikimas taip pat nebuvo svarbus (
85
).
68.
Taigi, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas įvykdytų pareigą pagal savo kompetenciją atlikti „visus veiksmus“, „atsižvelgdamas į visą vidaus teisės sistemą ir taikydamas joje pripažintus aiškinimo metodus, siekdamas užtikrinti“ Bendrojo susitarimo visišką veiksmingumą (
86
), ir vis tiek pagal valstybės narės teisę negalėtų užtikrinti ieškovo teisių, kylančių iš Chartijos 21 straipsnio, arba jų teisinės gynybos pagal 47 straipsnį, jis turėtų netaikyti atitinkamos valstybės narės teisės nuostatų. Jeigu vienintelė valstybės narės teisėje numatyta teisių gynimo priemonė, kuria remiantis galima užtikrinti Chartijos 21 straipsnio 1 dalyje nustatyto diskriminacijos dėl religijos draudimo ir ją papildančios Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytos teisės į veiksmingą teisinę gynybą įgyvendinimą, yra terminuotų sutarčių pakeitimas į neterminuotas, turi būti sudaryta galimybė pasinaudoti šia teisių gynimo priemone.
69.
Reikia pabrėžti, kad iki šiol suformuota jurisprudencija dėl su teisių gynimo priemonėmis susijusių pasekmių, kylančių, kai piktnaudžiaujama sudarant terminuotas sutartis, ir taip pažeidžiamas Bendrojo susitarimo 5 punktas, tais atvejais, kai nekyla klausimų dėl Chartijoje numatytų teisių įgyvendinimo, tebėra aiški. Joje nenumatyta teisė pakeisti terminuotas sutartis į neterminuotas (
87
). Kaip neseniai pažymėjo generalinė advokatė J. Kokott, jei nacionaliniams teismams būtų suteikta galimybė baudžiant už piktnaudžiavimą kaskart konkrečiu atveju patvirtinti, kad pagal terminuotą darbo sutartį dirbantis tarnautojas dirba nuolatiniu etatu, būtų padarytas didelis poveikis įsidarbinimui visoje valstybės tarnyboje ir suabejota valstybės tarnautojų atrankos konkursų paskirtimi (
88
). Vis dėlto atitinkamos valstybės narės vidaus teisėje turi būti kita veiksminga priemonė, skirta išvengti piktnaudžiavimui paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir prireikus už tokį piktnaudžiavimą nubausti (
89
).
70.
Taigi, šioje byloje siūloma terminuotų sutarčių pakeitimą į neterminuotas tais atvejais, kai piktnaudžiaujama sudarant terminuotas sutartis, ir taip pažeidžiamas Bendrojo susitarimo 5 punktas, taikyti tik esant neįprastoms aplinkybėms, kai nepakeitus sutarties būtų pažeista Chartijos 21 straipsnio 1 dalis ir iš to kylantis reikalavimas užtikrinti veiksmingą teisinę gynybą pagal 47 straipsnio pirmą pastraipą.
71.
Kiek tai susiję su Chartijos 21 straipsnio 1 dalimi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar, esant pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, ieškovų teisei nebūti diskriminuojamiems dėl religinių įsitikinimų kyla pavojus dėl šioje byloje nagrinėjamos Italijoje taikomos teisių gynimo tvarkos. Draudimas diskriminuoti dėl religijos yra privalomas bendrasis Sąjungos teisės principas (
90
), jo valstybės narės turi laikytis, kai įgyvendina Sąjungos teisę pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį (
91
).
72.
Kaip Teisingumo Teismas neseniai pabrėžė, be kita ko, dėl Chartijos 21 straipsnio, „diskriminacijos draudimas yra tik konkreti bendrojo lygybės principo, kuris yra pagrindinių Sąjungos teisės principų dalis, išraiška ir <…> pagal šį principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pagrįstas“ (
92
). Bendrasis draudimas diskriminuoti įtvirtintas Chartijos 21 straipsnio 1 dalyje (
93
). Direktyva 2000/78 yra tik jo išraiška vienoje srityje (
94
).
73.
Šią analizę turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam yra nurodytos visos svarbios visų 18 ieškovų faktinės aplinkybės ir kuris gali įvertinti nagrinėjamos teisių gynimo tvarkos praktinį poveikį ieškovų vertinimui pagal jų religinius įsitikinimus. Vis dėlto rekomenduočiau vadovautis toliau pateiktomis gairėmis.
74.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar dėl valstybės narės apribojimų, taikomų teisių gynimo priemonėms, kuriomis gindamiesi nuo piktnaudžiavimo sudarant terminuotas sutartis gali pasinaudoti ieškovai, šie faktiškai arba teisiškai dėl religijos vertinami kitaip nei panašiai grupei priklausantys asmenys, ir tai nėra objektyviai pateisinama (
95
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar egzistuoja tiesiogiai arba netiesiogiai religija grindžiamas skirtingas požiūris (
96
). Skirtingas vertinimas yra pateisinamas, „jeigu jis pagrįstas objektyviu ir protingu kriterijumi, t. y. jeigu susijęs su nagrinėjamomis nuostatomis siekiamu teisėtu tikslu ir jei šis skirtumas yra proporcingas tokiu vertinimu siekiamam tikslui“ (
97
). Vis dėlto, kaip pažymėta šioje išvadoje, jau esu atmetęs teiginį, kad vyskupų ordinarų išduodamus tinkamumo patvirtinimus (šios išvados 61 punktas), katalikų tikybos, kaip siūlomo mokymo dalyko, pasirenkamąjį pobūdį (šios išvados 61 punktas) ir tariamą lankstumo poreikį, dėl kurio 30 % katalikų tikybos mokytojų, įskaitant ieškovus, turi dirbti pagal terminuotas sutartis (šios išvados 62 punktas), galima laikyti „objektyviomis priežastimis“ pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a papunktį. Atrodo, kad tas pat pasakytina apie objektyvų pateisinimą, nors tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
75.
Nors reikia pripažinti katalikų tikybos mokymo vaidmens ypatumus, kaip antai jo pasirenkamąjį pobūdį (šios išvados 17 punktas), taikomą atskirą ir skirtingą vertinimo sistemą (šios išvados 13 punktas) ir mokytojų skyrimą bendradarbiaujant su Katalikų Bažnyčios institucijomis (šios išvados 9, 18 ir 19 punktai), lemiamą reikšmę turi tai, kad katalikų tikybos mokytojai priskiriami prie mokyklų pedagoginio personalo ir turi tas pačias teises ir pareigas kaip kiti mokytojai (šios išvados 13 punktas). Todėl atrodo, kad į ieškovus panašių asmenų grupę sudaro valstybinių mokyklų mokytojai, išdirbę pagal terminuotas sutartis daugiau nei 36 mėnesius.
76.
Galiausiai atrodo, kad pagrindinė byla yra neįprasta tuo, kad į Chartija užtikrinamą teisę, būtent Chartijos 21 straipsnio 1 dalyje numatytą draudimą diskriminuoti dėl religijos arba tikėjimo, atsižvelgiama kaip į kriterijų, pagal kurį vertinamas valstybių narių lygmeniu suteiktų teisių gynimo priemonių, kurias taikant galima pasinaudoti Sąjungos teisės materialine nuostata, t. y. Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalimi, suderinamumas su Sąjungos teise. Paprastai teisių gynimo priemonių atitiktis Chartijai vertinama atsižvelgiant į 47 straipsnį. Siekiant išsamumo pažymėtina, kad valstybių narių įpareigojimas laikytis Chartijos 21 straipsnyje nustatytų draudimų, kai nustatomos Sąjungos teisėje numatytoms teisėms užtikrinti skirtos teisių gynimo priemonės, nėra ESS 6 straipsniui bei Chartijos 51 straipsnio 2 daliai prieštaraujantis Sąjungos kompetencijos išplėtimas remiantis Chartija (
98
). Taip yra todėl, kad Sąjungos teisėje kriterijus, taikomus valstybių narių diskrecijai nustatyti Sąjungos teisės vykdymo procedūrines taisykles ir teisių gynimo priemones, pradėta nustatyti gerokai prieš Chartijai tampant privalomai 2009 m. – dar 1976 m. (
99
). Taigi, neatrodo, kad šioje išvadoje siūlomas sprendimas galėtų išplėsti Sąjungos kompetenciją, nesilaikant Chartijos 51 straipsnio 2 dalies (
100
).
77.
Dėl teisės į veiksmingą teisinę gynybą pagal 47 straipsnį pažymėtina, kad Sprendime Sciotto Teisingumo Teismas iš esmės konstatavo, kad jeigu darbuotojai, nukentėję nuo piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, pagal nacionalinę teisę negali reikalauti nei pakeisti jų sutartį į neterminuotą, nei atlyginti žalą, laikydamasis savo kompetencijos ribų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti kokią nors kitą teisių gynimo priemonę, kuri būtų pakankamai veiksminga ir atgrasoma, kad būtų užtikrintas visiškas pagal Bendrąjį susitarimą priimtų normų veiksmingumas (
101
). Jeigu valstybės narės teisės aktuose apskritai nebūtų numatyta jokių teisių gynimo priemonių, dėl tokios padėties galėtų būti pažeisti Bendrojo susitarimo 5 punkto tikslas ir veiksmingumas (
102
). Šiomis aplinkybėmis pagal Sprendime Egenberger (
103
) suformuluotus principus valstybės narės teisės nuostatos, trukdančios pakeisti terminuotas sutartis į neterminuotas, turėtų būti netaikomos.
IV. Išvada
78.
Taigi, darau išvadą, kad į Tribunale di Napoli (Neapolio teismas, Italija) pateiktus 3 ir 4 klausimus reikia atsakyti taip:
Katalikų tikybos mokytojams, siekiantiems mokyti valstybinėse mokyklose, taikomas reikalavimas gauti vyskupo ordinaro išduotą patvirtinimą nėra objektyvi priežastis, kaip tai suprantama pagal prie 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis pridėto Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a papunktį, pateisinanti terminuotų darbo sutarčių atnaujinimą. Pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis, kadangi Bendrojo susitarimo 5 punktas neatitinka tiesioginio veikimo sąlygų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo netaikyti valstybės narės teisės aktuose nustatyto absoliutaus draudimo pakeisti terminuotas darbo sutartis į neterminuotas, tik jeigu jų taip nepakeitus asmenys būtų diskriminuojami dėl religijos arba tikėjimo, o tai nesuderinama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 straipsniu, ir nebūtų galima siekiant ištaisyti tokią neteisingą padėtį pasinaudoti veiksminga teisine gynyba, o tai nesuderinama su Chartijos 47 straipsnio pirma pastraipa; tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tokiu atveju reikia netaikyti visų valstybės narės teisės nuostatų, įskaitant konstitucines nuostatas, kurios negali būti aiškinamos taip, kad būtų suderinamos su diskriminacijos dėl religijos arba tikėjimo draudimu, nustatytu Chartijos 21 straipsnyje, ir teise dėl tokio draudimo pažeidimo pasinaudoti teisine gynyba, garantuojama pagal Chartijos 47 straipsnio pirmą pastraipą.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Žr., be kita ko, 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Marrosu ir Sardino (C‑53/04, EU:C:2006:517); 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimą Vassallo (C‑180/04, EU:C:2006:518); 2018 m. kovo 7 d. Sprendimą Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166). Taip pat žr. 2010 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį Affatato (C‑3/10, nepaskelbta Rink., EU:C:2010:574) ir 3 išnašoje nurodytą jurisprudenciją. Dėl darbo ginčų privačiajame sektoriuje žr. 2014 m. liepos 3 d. Sprendimą Fiamingo ir kt. (C‑362/13, C‑363/13 ir C‑407/13, EU:C:2014:2044) ir 2018 m. spalio 25 d. Sprendimą Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859). Pažymėtina, kad pastarojo sprendimo 43 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad darbdavio privatus arba viešasis pobūdis „neturi poveikio darbuotojų apsaugai, kuri jiems numatyta pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą“.
(
3
)	2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Mascolo ir kt. (C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 ir C‑418/13, EU:C:2014:2401) ir 2019 m. gegužės 8 d. Sprendimas Rossato ir Conservatorio di Musica F.A. Bonporti (C‑494/17, EU:C:2019:387).
(
4
)	OL L 175, 1999, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368.
(
5
)	Tarp daugelio sprendimų dėl taisyklės, pagal kurią Sąjungos antrinės teisės aiškinimas turi atitikti Chartiją, žr. 2019 m. kovo 19 d. Sprendimą Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 78 punktas) ir 2021 m. sausio 14 d. Sprendimą Okrazhna prokuratura – Haskovo ir Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 52 punktas).
(
6
)	2018 m. spalio 23 d. Sprendimas Nr. 248/18.
(
7
)	2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 119 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimą Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 79 punktas). Taip pat žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64 punktas).
(
8
)	Žr. šios išvados 12 ir 14 punktuose pateiktas nuostatas.
(
9
)	2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 121, 122 ir 124 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 65, 66 ir 68 punktai).
(
10
)	2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 123 punktas). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 67 punktas).
(
11
)	2018 m. balandžio 17 d. sprendimas (C‑414/16, EU:C:2018:257).
(
12
)	2013 m. spalio 3 d. Sprendimas Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 104 punktas), kuriame daroma nuoroda į 2007 m. kovo 13 d. Sprendimą Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 40 punktas). Žr. 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 70 punktas), pacituotą šios išvados 66 punkte.
(
13
)	Tai vadinama atskiru ieškiniu, kuriuo visų pirma būtų siekiama užginčyti nacionalinės teisės nuostatų atitiktį Sąjungos teisės normoms. Žr. neseniai priimtą 2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą YS (Vadovaujančių darbuotojų profesinės pensijos) (C‑223/19, EU:C:2020:753, 96 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
14
)	Decreto legislativo del 15 giugno 2015, n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro (2015 m. birželio 15 d. Įstatyminis dekretas Nr. 81 dėl darbo sutartims taikomos pagrindinės tvarkos, GURI, Nr. 144, 2015 m. birželio 24 d.; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 81/2015) 19 straipsniu buvo panaikintas ir pakeistas Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001 ir iš esmės pakartota Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 5 straipsnio 4bis dalis.
(
15
)	Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 10 straipsnio 4bis dalis buvo panaikinta Įstatyminiu dekretu Nr. 81/2015 ir iš esmės pakartota Įstatyminio dekreto Nr. 81/2015 29 straipsnio 2 dalyje.
(
16
)	Taip pat; žr. 1984 m. vasario 18 d. susitarimo papildomo protokolo 5 punktą.
(
17
)	Tai katalikų bažnytinės, o ne valstybės narės teisės nuostata.
(
18
)	Ieškovų rašytinėse pastabose nurodyta, kad jie pareigas eina 8–30 metų.
(
19
)	Kaip nurodyta šios išvados 14 išnašoje, ši nuostata buvo iš esmės pakartota Įstatyminio dekreto Nr. 81/2015 19 straipsnyje.
(
20
)	2018 m. spalio 25 d. sprendimas (C‑331/17, EU:C:2018:859).
(
21
)	Šios išvados 6 išnaša.
(
22
)	C‑494/16, EU:C:2018:166.
(
23
)	C‑53/04, EU:C:2006:517.
(
24
)	OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79.
(
25
)	2018 m. balandžio 17 d. Sprendime Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257) išnagrinėtu atveju atsakovė siekė apsaugoti Vokietijos teisėje numatytą ribotą teismo kontrolę, taikomą pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalį bažnyčių priimamiems sprendimams dėl to, ar darbdavys, kaip antai Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV, arba jo vardu veikianti bažnyčia gali galutinai nuspręsti, kad kandidato išpažįstama tam tikra religija dėl veiklos pobūdžio arba dėl aplinkybių, kuriomis ji vykdoma, atsižvelgiant į Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV veiklos normas, yra esminis, teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas. Taip pat žr. 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą ir (C‑68/17, EU:C:2018:696), kuriame prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo abejonių dėl to, ar bažnyčios arba kitos valstybinės arba privačios organizacijos, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija arba įsitikinimais, gali pačios galutinai nustatyti, ką reiškia sąžiningai ir ištikimai laikytis „organizacijų veiklos normų“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, ir ar jos taip pat savarankiškai gali nustatyti, – nes pagal Vokietijos konstitucinę teisę jos turi teisę tai daryti, – ištikimumo pareigos laipsnį tas pačias vadovaujamas pareigas einantiems asmenims vien pagal darbuotojų išpažįstamą tikėjimą.
(
26
)	Žr. šios išvados 18 išnašą.
(
27
)	2019 m. sausio 22 d. Sprendimas Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, 33 punktas), kuriame daroma nuoroda į 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimą Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 58 punktas) ir 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą ir (C‑68/17, EU:C:2018:696, 48 punktas).
(
28
)	Ten pat.
(
29
)	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:135, 97 punktas), kurioje daroma nuoroda į 1995 m. kovo 28 d. Sprendimą Evans Medical ir Macfarlan Smith (C‑324/93, EU:C:1995:84, 27 punktas); 1997 m. sausio 14 d. Sprendimą Centro-Com (C‑124/95, EU:C:1997:8, 56 punktas) ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864, 61 punktas).
(
30
)	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:135, 96 punktas). Dar žr. 2017 m. gegužės 16 d. Nuomonę 2/15 (Europos Sąjungos ir Singapūro laisvosios prekybos susitarimas) (EU:C:2017:376, 253–256 punktai).
(
31
)	2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 118 ir 119 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimą Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 80 punktas). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64 punktas).
(
32
)	2018 m. balandžio 17 d. Sprendimas (C‑414/16, EU:C:2018:257).
(
33
)	Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjama kitokia situacija nei tais atvejais, kai Teisingumo Teismas Bendrąjį susitarimą nagrinėjo kartu su Direktyva 2000/78 ir kai nekilo nei Sąjungos pirminės teisės, kaip antai Chartijos nuostatos, nagrinėjimo klausimas, nei reikalavimas netaikyti direktyvai prieštaraujančios valstybės narės nuostatos. Pavyzdžiui, žr. 2020 m. spalio 8 d. Sprendimą Universitatea Lucian Blaga Sibiu ir kt. (C‑644/19, EU:C:2020:810) ir 2018 m. vasario 28 d. Sprendimą John (C‑46/17, EU:C:2018:131).
(
34
)	2020 m. spalio 29 d. Sprendimas Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872), ir 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Centraal Israëlitisch Consistorie van België ir kt. (C‑336/19, EU:C:2020:1031).
(
35
)	Pavyzdžiui, žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Centraal Israëlitisch Consistorie van België ir kt. (C‑336/19, EU:C:2020:1031); 2020 m. spalio 29 d. Sprendimą Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872) ir 2021 m. vasario 3 d. Sprendimą Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89).
(
36
)	Dėl tiesioginės diskriminacijos pagal Direktyvą 2000/78 žr. 2019 m. sausio 22 d. Sprendimą Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43).
(
37
)	Kaip klasikinį pavyzdį žr. 2011 m. kovo 1 d. Sprendimą Association Belge des Consommateurs Test-Achats ir kt. (C‑236/09, EU:C:2011:100).
(
38
)	Pavyzdžiui, žr. 2021 m. vasario 3 d. Sprendimą Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89, 95 punktas). Kiek tai susiję būtent su diskriminacija dėl religijos žr. 2020 m. spalio 29 d. Sprendimą Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 34 ir 35 punktai).
(
39
)	2015 m. balandžio 29 d. sprendimas (C‑528/13, EU:C:2015:288).
(
40
)	OL L 91, 2004, p. 25; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 8 t., p. 272.
(
41
)	2014 m. gegužės 22 d. sprendimas (C‑356/12, EU:C:2014:350).
(
42
)	Ten pat, 45 punktas.
(
43
)	OL L 403, 2006, p. 18; klaidų ištaisymas OL L 19, 2009, p. 67. Taip pat žr. 2017 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo sprendimą Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513) dėl 2011 m. lapkričio 3 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 1178/2011, kuriuo pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 216/2008 nustatomi su civilinės aviacijos orlaivių įgula susiję techniniai reikalavimai ir administracinės procedūros (OL L 311, 2011, p. 1), I priedo FCL.065 nuostatos b punkto galiojimo ginčijimo. Jis buvo ginčijamas remiantis Chartijos 21 straipsnyje nustatyto draudimo diskriminuoti dėl amžiaus pažeidimu. 42 punkte Teisingumo Teismas darė nuorodą į Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 5 dalį ir 4 straipsnio 1 dalį, bet tik siekdamas priminti, kad jis yra nusprendęs, jog tikslas užtikrinti oro eismo saugumą yra teisėtas tikslas pagal šias nuostatas. Teisingumo Teismas rėmėsi 2011 m. rugsėjo 13 d. Sprendimu Prigge ir kt. (C‑447/09, EU:C:2011:573, 58 ir 69 punktai).
(
44
)	Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją Sąjungos antrinės teisės aktai turi būti aiškinami taip, kad būtų paisoma Chartijos. Žr., pavyzdžiui, 2021 m. sausio 14 d. Sprendimą Okrazhna prokuratura – Haskovo ir Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 52 punktas) ir 2019 m. kovo 19 d. Sprendimą Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 78 punktas).
(
45
)	Žr., pavyzdžiui, generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Santoro (C‑494/16, EU:C:2017:822, 53 punktas), joje daroma nuoroda į tris bylas, kuriose teisė į veiksmingą teisminę gynybą buvo svarbi taikant Bendrojo susitarimo 5 punktą. Tai 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimas Angelidaki ir kt. (C‑378/07–C‑380/07, EU:C:2009:250, 176 punktas); 2008 m. birželio 12 d. Nutartis Vassilakis ir kt. (C‑364/07, nepaskelbta Rink., EU:C:2008:346, 149 punktas) ir 2009 m. balandžio 24 d. Nutartis Koukou (C‑519/08, nepaskelbta Rink., EU:C:2009:269, 101 punktas).
(
46
)	2015 m. balandžio 29 d. Sprendimas Léger (C‑528/13, EU:C:2015:288, 40 punktas). Dėl Sąjungos teisės įgyvendinimo sąvokos žr., pavyzdžiui, neseniai priimtą 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą État luxembourgeois (Teisinė apsauga nuo prašymo suteikti informaciją mokesčių teisės srityje) (C‑245/19 ir C‑246/19, EU:C:2020:795, 45 ir 46 punktai).
(
47
)	2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimas DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811). Žr., pavyzdžiui, naujesnę generalinio advokato P. Pikamäe išvadą sujungtose bylose R.N.N.S. ir K.A. (C‑225/19 ir C‑226/19, EU:C:2020:679, 119 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
48
)	Italijos Respublikos rašytinėse pastabose teigiama, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis paeiliui sudarant terminuotas sutartis nepiktnaudžiaujama. Kadangi šiuo aspektu klausimų nebuvo keliama, siūlau bet kokią dėl jo likusią abejonę palikti išsiaiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris žino visas reikšmingas faktines aplinkybes.
(
49
)	2019 m. gegužės 8 d. Sprendimas Rossato ir Conservatorio di Musica F.A. Bonporti (C‑494/17, EU:C:2019:387, 44 punktas), kuriame daroma nuoroda į 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Viejobueno Ibáñez ir de la Vara González (C‑245/17, EU:C:2018:934, 50 ir 51 punktai). Plg. 2020 m. spalio 8 d. Sprendimą Universitatea „Lucian Blaga“ Sibiu ir kt. (C‑644/19, EU:C:2020:810).
(
50
)	2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Mascolo ir kt. (C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 ir C‑418/13, EU:C:2014:2401, 69 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
51
)	Ten pat, 84 ir 85 punktai.
(
52
)	2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Dar žr., pavyzdžiui, 2020 m. kovo 19 d. Sprendimą Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 55 punktas). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 54 punktas).
(
53
)	2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Mascolo ir kt. (C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 ir C‑418/13, EU:C:2014:2401, 86 punktas), kuriame daroma nuoroda į 2006 m. liepos 4 d. Sprendimą Adeneler ir kt. (C‑212/04, EU:C:2006:443, 67 punktas) ir 2014 m. liepos 3 d. Sprendimą Fiamingo ir kt. (C‑362/13, C‑363/13 ir C‑407/13, EU:C:2014:2044, 58 punktas). Taip pat žr. 2018 m. spalio 25 d. Sprendimą Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 38 punktas).
(
54
)	2018 m. spalio 25 d. Sprendimas Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
55
)	Pavyzdžiui, žr. 2018 m. spalio 25 d. Sprendimą Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 28 punktas).
(
56
)	Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad švietimo sektoriuje tai teisėta. 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Mascolo ir kt. (C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 ir C‑418/13, EU:C:2014:2401, 95 punktas).
(
57
)	Ten pat, 97, 99, 104 ir 108 punktai. 2018 m. spalio 25 d. Sprendimas Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 57 punktas).
(
58
)	2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Mascolo ir kt. (C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 ir C‑418/13, EU:C:2014:2401, 91 ir 100 punktai).
(
59
)	Ten pat, 102 punktas. Taip pat žr. 2012 m. sausio 26 d. Sprendimą Kücük (C‑586/10, EU:C:2012:39, 40 punktas).
(
60
)	2018 m. spalio 25 d. Sprendimas Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 49 punktas).
(
61
)	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą sujungtose bylose Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2019:874, 50 punktas), kurioje daroma nuoroda į 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Pérez‑López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 49 punktas).
(
62
)	2018 m. spalio 25 d. Sprendimas Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 50 ir 51 punktai).
(
63
)	Suformuotoje jurisprudencijoje jie apima nėštumo ir motinystės apsaugą ir galimybių vyrams ir moterims sudarymą suderinti savo profesines pareigas su pareigomis šeimai. Pavyzdžiui, 2014 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Mascolo ir kt. (C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 ir C‑418/13, EU:C:2014:2401, 93 punktas).
(
64
)	Plg., pavyzdžiui, situaciją, kurią Teisingumo Teismas išnagrinėjo 2018 m. spalio 25 d. Sprendime Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 63 punktas) – šioje byloje Italija tvirtino, kad vadovų patraukimas atsakomybėn gali būti veiksminga teisių gynimo priemonė.
(
65
)	Žr., pavyzdžiui, 2021 m. sausio 14 d. Sprendimą Okrazhna prokuratura – Haskovo ir Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, 52 punktas) ir 2019 m. kovo 19 d. Sprendimą Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 78 punktas).
(
66
)	2015 m. balandžio 29 d. Sprendimas Léger (C‑528/13, EU:C:2015:288, 40 punktas); 2020 m. spalio 29 d. Sprendimas Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 34 ir 35 punktai) ir 2021 m. vasario 3 d. Sprendimas Fussl Modestraße Mayr (C‑555/19, EU:C:2021:89). Dėl Sąjungos teisės įgyvendinimo sąvokos žr. neseniai priimtą 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą État luxembourgeois (Teisinė apsauga nuo prašymo suteikti informaciją mokesčių teisės srityje) (C‑245/19 ir C‑246/19, EU:C:2020:795, 45 ir 46 punktai).
(
67
)	2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimas DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811). Žr., pavyzdžiui, naujesnę generalinio advokato P. Pikamäe išvadą sujungtose bylose R.N.N.S. ir K.A. (C‑225/19 ir C‑226/19, EU:C:2020:679, 119 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
68
)	2018 m. kovo 7 d. Sprendimas Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166, 40 punktas).
(
69
)	2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
70
)	Pavyzdžiui, 2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 88 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
71
)	2021 m. vasario 11 d. Sprendimas M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
72
)	Lygiavertiškumo principas neleidžia daryti išvados, kad ieškovo padėtis yra „panaši“ į viešajame sektoriuje dirbančių mokytojų, kurių terminuotos sutartys jau pakeistos į neterminuotas, padėtį. Taip yra todėl, kad lygiavertiškumo principas susijęs su vien tik vidaus pobūdžio nacionaliniais reikalavimais, o ne su priemonėmis, kurių imasi valstybė narė, siekdama įgyvendinti iš Sąjungos teisės kylančias teises. Žr. 2018 m. kovo 7 d. Sprendimą Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
73
)	Ten pat, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija. Taip pat žr., pavyzdžiui, 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
74
)	2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 34 ir 35 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr., pavyzdžiui, 2020 m. kovo 19 d. Sprendimą Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 89 ir 90 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
75
)	2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Pérez López (C‑16/15, EU:C:2016:679, 36 punktas). Taip pat žr., pavyzdžiui, 2020 m. kovo 19 d. Sprendimą Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 91 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
76
)	2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 119 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimą Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 79 punktas). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64 punktas).
(
77
)	2008 m. balandžio 15 d. Sprendimas Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 101 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr., pavyzdžiui, 2011 m. kovo 10 d. Sprendimą Deutsche Lufthansa (C‑109/09, EU:C:2011:129, 56 punktas); 2018 m. spalio 25 d. Sprendimą Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 69 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija); 2020 m. kovo 19 d. Sprendimą Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 121–124 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija); žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 65 ir 66 punktai).
(
78
)	2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 123 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 67 punktas).
(
79
)	2021 m. vasario 11 d. Sprendimas M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 70 punktas).
(
80
)	Šios išvados 30 punktas.
(
81
)	2018 m. balandžio 17 d. sprendimas (C‑414/16, EU:C:2018:257).
(
82
)	Ten pat, 78 punktas. Taip pat, kiek tai susiję su Chartijos 21 straipsnio 1 dalyje nustatytu draudimu diskriminuoti dėl religijos arba tikėjimo, žr. 2020 m. spalio 29 d. Sprendimą Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
83
)	Ten pat, 79 punktas.
(
84
)	2020 m. kovo 19 d. Sprendimas Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 119 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimą Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 79 punktas). Žr. neseniai priimtą 2021 m. vasario 11 d. Sprendimą M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 64 punktas).
(
85
)	Dėl tolesnio direktyvų horizontalaus tiesioginio veikimo draudimo žr., be kita ko, 2017 m. spalio 10 d. Sprendimą Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745) ir 2018 m. rugpjūčio 7 d. Sprendimą Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631).
(
86
)	2008 m. balandžio 15 d. Sprendimas Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 101 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr., pavyzdžiui, 2011 m. kovo 10 d. Sprendimą Deutsche Lufthansa (C‑109/09, EU:C:2011:129, 56 punktas); 2018 m. spalio 25 d. Sprendimą Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 69 punktas) ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimą Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2020:219, 121–124 punktai).
(
87
)	2021 m. vasario 11 d. Sprendimas M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
88
)	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą sujungtose bylose Sánchez Ruiz ir kt. (C‑103/18 ir C‑429/18, EU:C:2019:874, 84 punktas).
(
89
)	2021 m. vasario 11 d. Sprendimas M.V. ir kt. (Viešajame sektoriuje paeiliui sudaromos terminuotos sutartys) (C‑760/18, EU:C:2021:113, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
90
)	2020 m. spalio 29 d. Sprendimas Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 36 punktas).
(
91
)	Ten pat, 34 punktas.
(
92
)	Žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Centraal Israëlitisch Consistorie van België ir kt. (C‑336/19, EU:C:2020:1031, 85 punktas), kuriame daroma nuoroda į 1977 m. spalio 19 d. Sprendimą Ruckdeschel ir kt. (117/76 ir 16/77, EU:C:1977:160, 7 punktas) ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt. (C‑127/07, EU:C:2008:728, 23 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą byloje Marrosu ir Sardino (C‑53/04, EU:C:2005:569, 37 punktas). Generalinis advokatas rėmėsi 1989 m. liepos 13 d. Sprendimu Wachauf (5/88, EU:C:1989:321, 19 punktas) ir 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimu Arnold André (C‑434/02, EU:C:2004:800, 68 punktas). Taip pat žr. 2018 m. lapkričio 21 d. Sprendimą Diego Porras (C‑619/17, EU:C:2018:936, 60 punktas).
(
93
)	2018 m. balandžio 17 d. Sprendimas Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, 47 punktas).
(
94
)	Ten pat. Išskirta mano.
(
95
)	Žr., pavyzdžiui, koks Teisingumo Teismo požiūris į diskriminacijos klausimus, pateiktas 2014 m. gegužės 22 d. Sprendime Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350); 2014 m. liepos 5 d. Sprendime Werner Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513) ir 2015 m. balandžio 29 d. Sprendime Léger (C‑528/13, EU:C:2015:288).
(
96
)	2020 m. spalio 29 d. Sprendimas Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 40 punktas). Taip pat žr. generalinio advokato G. Hogan išvadą (EU:C:2020:325, 75 punktas). Nors prašyme priimti prejudicinį sprendimą minima tik tiesioginė diskriminacija dėl religijos arba tikėjimo pagal Direktyvą 2000/78, neseniai Teisingumo Teismo įvertintą 2019 m. sausio 22 d. Sprendime Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43), vis dar reikšminga jurisprudencija, susijusi su netiesiogine diskriminacija dėl religijos pagal Direktyvą 2004/78, atsižvelgiant į tai, kad tokia diskriminacija taip pat draudžiama pagal Chartijos 21 straipsnį. Pavyzdžiui, žr. 2017 m. kovo 14 d. Sprendimą Bougnaoui ir ADDH (C‑188/15, EU:C:2017:204, 32 punktas); jame Teisingumo Teismas nusprendė, kad būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įsitikinti, ar „A. Bougnaoui atleidimas iš darbo buvo pagrįstas įmonėje galiojančios darbo tvarkos taisyklės, pagal kurią buvo draudžiama nešioti visus matomus filosofinių, religinių ar politinių įsitikinimų simbolius, nesilaikymu, ir, jeigu būtų nustatyta, kad dėl šios, atrodo, neutralios taisyklės iš tikrųjų tam tikrą religiją išpažįstantys ar turintys tam tikrų įsitikinimų asmenys, kaip antai A. Bougnaoui, patektų į tam tikru atžvilgiu prastesnę padėtį, reikėtų pripažinti, kad yra netiesioginis nevienodas požiūris dėl religijos ar įsitikinimų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies b punktą <…> (šiuo klausimu žr. šios dienos Sprendimo G4S Secure Solutions, C‑157/15, 30 ir 34 punktus)“.
(
97
)	2020 m. spalio 29 d. Sprendimas Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872, 37 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
98
)	Dėl šio klausimo žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe atliktą išsamią analizę byloje Komisija / Vengrija (Žemės ūkio paskirties žemės uzufruktas) (C‑235/17, EU:C:2018:971, 64–112 punktai).
(
99
)	1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Comet (45/76, EU:C:1976:191).
(
100
)	Lemiamą reikšmę turi tai, ar su Chartija susiję klausimai kyla įgyvendinant Sąjungos teisę. Pavyzdžiui, žr. 2018 m. spalio 25 d. Sprendimą Anodiki Services EPE (C‑260/17, EU:C:2018:864, 38 ir 39 punktai).
(
101
)	2018 m. spalio 25 d. Sprendimas Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 63–70 punktai).
(
102
)	2018 m. spalio 25 d. Sprendimas Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859, 66 punktas).
(
103
)	2018 m. balandžio 17 d. Sprendimas Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257).