62023CC0440
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 4. septembra 2025 (
1
)
Zadeva C‑440/23
FB
proti
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča, Malta))
„Predhodno odločanje – Svoboda opravljanja storitev – Člen 56 PDEU – Igre na srečo – Ponudniki iger na srečo s sedežem in koncesijo v državi članici A, ki ponujajo spletne igre na srečo v državi članici B – Prepoved spletnih iger na srečo v nacionalnem pravu države članice B – Civilna tožba, vložena v državi članici A, za razveljavitev pogodbe o igrah na srečo in restitucijo zastavljenih vložkov na podlagi nezakonitosti te pogodbe v skladu s pravom države članice B – Obrambni razlog, ki se nanaša na nezdružljivost tega zakona s členom 56 PDEU – Pristojnost sodišč države članice A, da opravijo nadzor nad združljivostjo prava države članice B s pravom Unije – Obrambni razlog, ki se nanaša na zlorabo prava Unije“
I. Uvod
1.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča, Malta), se nanaša na zahtevek, ki ga je pri tem sodišču vložil cesionar potrošnika z običajnim prebivališčem v Nemčiji zoper družbi s sedežem na Malti. Tožeča stranka zahteva povrnitev vložkov, ki jih je potrošnik stavil (in izgubil), ko je sodeloval pri igrah na srečo, ki sta jih ponujali ti družbi. V ta namen trdi, da ker so bile te igre ponujene v Nemčiji in v nasprotju z nemškimi pravili o igrah na srečo, je bila temeljna pogodba o igrah na srečo nezakonita in torej nična in neveljavna. Zato naj bi morali ti družbi te vložke povrniti.
2.
Toženi družbi zoper ta restitucijski zahtevek navajata dva obrambna razloga. Prvič, pogodba o igrah na srečo naj bi bila zakonita in zato veljavna. Nemška pravila glede iger na srečo naj se namreč v postopku v glavni stvari ne bi smela uporabljati, ker naj bi bila v nasprotju s svobodo opravljanja storitev iz člena 56 PDEU. Drugič, tak zahtevek naj bi vsekakor pomenil zlorabo prava Unije.
3.
Vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, se nanašajo na ta razloga. Vendar se bom na predlog Sodišča v teh sklepnih predlogih omejil na analizo (i) dopustnosti vprašanj, povezanih s prvim obrambnim razlogom, in v tem okviru občutljivega vprašanja, ali in v kolikšnem obsegu so sodišča države članice (v tem primeru Republike Malte) pristojna za opravljanje nadzora nad združljivostjo pravil druge države članice (v tem primeru Zvezne republike Nemčije) s pravom Unije, in (ii) drugega obrambnega razloga.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
4.
Člen 6 Uredbe (ES) št. 593/2008 (
2
) (v nadaljevanju: Uredba Rim I), naslovljen „Potrošniške pogodbe“, določa:
„1.   Brez poseganja v člena 5 in 7 se za pogodbo, ki jo fizična oseba sklene za namen, ki ga ni mogoče obravnavati kot poslovno ali poklicno dejavnost te osebe (‚potrošnik‘), z drugo osebo, ki opravlja svojo poslovno ali poklicno dejavnost (‚podjetnik‘), uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče, pod pogojem, da podjetnik:
[…]
(b)
na kakršen koli način usmerja take dejavnosti v to državo ali več držav, vključno s to državo,
in da pogodba spada v okvir takih dejavnosti.
2.   Ne glede na odstavek 1 lahko pogodbeni stranki za pogodbo, ki izpolnjuje pogoje iz odstavka 1, izbereta pravo, ki naj se uporablja v skladu s členom 3. Vendar pa taka izbira potrošnika ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavkom 1, če pogodbeni stranki ne bi izbrali drugega prava.“
B. Nemško pravo
5.
V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je člen 4 Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (državna pogodba o igrah na srečo v Nemčiji) z dne 15. decembra 2011 (v nadaljevanju: nemški zakon o igrah na srečo) določal:
„(1)   Javne igre na srečo se lahko prirejajo ali posredujejo z dovoljenjem pristojnega organa zadevne države. Prirejanje iger na srečo brez takega dovoljenja (nedovoljene igre na srečo) in udeležba pri plačilih v zvezi z nedovoljenimi igrami na srečo sta prepovedana.
[…]
(4)   Prirejanje javnih iger na srečo na internetu je prepovedano.
(5)   Ne glede na odstavek 4 lahko zvezne dežele dovolijo samodistribucijo in posredovanje loterij kot tudi prirejanje in posredovanje športnih stav na internetu […], zato da bolje dosežejo cilje člena 1.“
6.
Člen 134 Bürgerliches Gesetzbuch (v nadaljevanju: nemški civilni zakonik) določa, da je „[p]ravni posel, ki krši zakonsko prepoved, […] ničen, razen če zakon določa drugače“.
7.
Člen 812 nemškega civilnega zakonika določa, da „[k]dor je brez pravnega temelja obogaten z delom drugega ali kakor koli drugače na njegovo škodo, mu je prejeto dolžan vrniti.“ (
3
)
III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in postavljena vprašanja
8.
Iz predložitvene odločbe in odgovora predložitvenega sodišča na zahtevo Sodišča za podrobnejše podatke je razvidno, da družbi European Lotto and Betting Ltd in Deutsche Lotto Und Sportwetten Ltd (v nadaljevanju skupaj: toženi družbi) ponujata spletne „sekundarne loterije“ (vrsta stav na loterijska žrebanja, ki jih organizirajo ponudniki loterij) in spletne igralniške avtomate s svojega sedeža na Malti. Te družbe svojo dejavnost usmerjajo med drugim v Nemčijo, in sicer prek spletnega mesta Lottoland.com. V času dejanskega stanja sta bili toženi družbi imetnici koncesije za prirejanje iger na srečo, ki jo je v skladu z malteško zakonodajo izdal malteški organ za igre na srečo (Maltese Gaming Authority, MGA). Vendar pa v Nemčiji nista imeli koncesije za prirejanje iger na srečo v skladu z nemškim zakonom o igrah na srečo. (
4
)
9.
Potrošnik z običajnim prebivališčem v Erfurtu (Nemčija) (v nadaljevanju: igralec) je med 5. junijem 2019 in 12. julijem 2021 sodeloval pri „sekundarnih loterijah“ in igral spletne igralne avtomate na spletnem mestu toženih družb. V ta namen se je strinjal s splošnimi pogoji in dejansko sklenil pogodbo o igrah na srečo z eno od teh družb. (
5
) Na ta način je stavil (in izgubil) precejšen znesek denarja.
10.
Igralec je nato pri Landesgericht Erfurt (deželno sodišče v Erfurtu, Nemčija) zoper toženi družbi vložil zahtevek za restitucijo vložkov, ki jih je stavil pri teh igrah na srečo.
11.
Igralec je s pogodbo, sklenjeno 21. novembra 2022, ko je bil ta postopek še v teku, ta zahtevek odstopil cesionarju FB. Prvonavedeni je nato svoj zahtevek umaknil.
12.
Cesionar FB je 21. januarja 2023 pri Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča) zoper toženi družbi vložil restitucijski zahtevek, ki mu je bil odstopljen. Cesionar FB je v tem zahtevku trdil, da sta ti družbi v Nemčiji ponujali igre na srečo nezakonito, saj za to nista imeli koncesije, ki bi jima jo za to izdali nemški organi, kot zahteva nemški zakon o igrah na srečo. Tako naj bi bila pogodba o igrah na srečo, ki jo je sklenil igralec, nezakonita in kot taka na podlagi člena 134 nemškega civilnega zakonika nična in neveljavna. V skladu s tem naj bi bili ti družbi na podlagi člena 812 tega zakonika (neupravičena obogatitev) dolžni povrniti vložke, ki jih je igralec stavil.
13.
Toženi družbi sta predlagali, naj se zahtevek cesionarja FB zavrne kot neutemeljen. V zvezi s tem sta navedli dva obrambna razloga. Prvič, kot družbi s sedežem na Malti, ki delujeta na podlagi veljavne malteške koncesije za prirejanje iger na srečo, naj bi svoje storitve v Nemčiji opravljali zakonito na podlagi svobode opravljanja storitev iz člena 56 PDEU. Določbe nemškega zakona o igrah na srečo naj bi neupravičeno omejevale to svobodo in naj se torej ne bi smele uporabljati v postopku v glavni stvari. Zato naj bi bilo treba zadevno pogodbo o igrah na srečo šteti za zakonito, veljavno in izvršljivo. Drugič, tak restitucijski zahtevek naj bi pomenil zlorabo prava Unije, saj naj bi igralec prostovoljno iskal igre na srečo in pri njih sodeloval, pri čemer naj bi bil v celoti seznanjen z dejstvom, da jih ponujajo ponudniki s sedežem na Malti, ki v Nemčiji nimajo koncesije.
14.
V teh okoliščinah je Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvi senat civilnega sodišča) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.
Ali je treba [člen] 56 PDEU razlagati tako, da poseg v svobodo opravljanja storitev lastnikov igralnic, ki so v svoji izvorni državi (Malta) licencirani in regulirani, s splošno prepovedjo igralnih avtomatov v državi članici potrošnika (namembna država) ni mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu,
–
če namembna država članica sočasno dovoljuje vsesplošne igre na srečo v fizičnih igralnicah z licenciranimi igralnimi avtomati v salonih in restavracijah za zasebne ponudnike, bolj intenzivne igre na srečo v fizičnih igralnicah, licencirane državne loterije v več kot 20.000 poslovalnicah, [usmerjenih v javnost,] in
–
dopušča licencirane spletne igre na srečo za zasebne ponudnike športnih stav in stav na konjske dirke ter za zasebne spletne loterijske posrednike, ki prodajajo produkte državnih loterij in drugih licenciranih loterij,
hkrati pa ta ista država članica – v nasprotju s […] sodbami [Sodišča v zadevah] Deutsche Parkinson (C‑148/15, točka 35), Markus Stoß (C‑316/07) in Lindman (C‑42/02) – očitno ni predložila znanstvenih dokazov za to, da te igre pomenijo posebne nevarnosti, ki znatno pripomorejo k uresničevanju ciljev, ki jim sledi ureditev te države članice, zlasti preprečevanje problematičnega igranja iger na srečo, in da se zaradi teh nevarnosti omejitev prepovedi na spletne igralne avtomate – v nasprotju z vsemi ponudbami iger na srečo, ki so dovoljene za spletne in fizične igralne avtomate – lahko šteje za primerno, obvezno in sorazmerno za uresničitev regulativnih ciljev[?]
2.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da preprečuje uporabo popolne prepovedi spletnih igralniških iger na srečo iz člena 4(1) in (4) [nemškega zakona o igrah na srečo], če namen [tega zakona] v skladu [z njegovim] členom 1 […] ni popolna prepoved iger na srečo, temveč […] ‚usmerjanje zasvojenosti z igrami na srečo v urejene in nadzorovane kanale ter preprečevanje razvoja in širjenja nedovoljenih iger na srečo na črnem trgu‘, in če s strani igralcev obstaja znatno povpraševanje po spletnih igralnih avtomatih?
3.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da se splošna prepoved spletnih igralniških storitev ne more uporabiti, če
–
so se vlade vseh zveznih dežel te države članice že strinjale, da se je mogoče nevarnostim takih spletnih iger na srečo učinkoviteje zoperstaviti s sistemom predhodne uradne odobritve kot s popolno prepovedjo, in
–
so pripravile in sprejele prihodnji regulativni okvir z ustrezno državno pogodbo, ki popolno prepoved nadomesti s sistemom predhodne odobritve,
–
in se v pričakovanju te prihodnje ureditve odločijo sprejeti ustrezne ponudbe iger na srečo brez nemškega dovoljenja, če so do izdaje nemških dovoljenj spoštovane določene zahteve,
čeprav se v skladu s sodbo v zadevi […] Winner Wetten [(C‑409/06)] izvajanje prava Unije ne sme začasno prekiniti[?]
4.
Ali je treba člen 56 razlagati tako, da (namembna) država članica ne more utemeljiti nacionalne ureditve z nujnimi razlogi v splošnem interesu, če
–
ta ureditev potrošnikom prepoveduje, da v drugi (izvorni) državi članici polagajo licencirane čezmejne stave na licencirane loterije v namembni državi članici, ki so tam dovoljene in regulirane, in
–
če so te loterije licencirane v namembni državi članici, namen ureditve pa je zaščititi igralce in mladoletnike,
–
ter če je tudi v izvorni državi članici namen ureditve licenciranih stav na loterije to, da zaščiti igralce in mladoletnike, zagotavlja pa isto raven varstva kot ureditev loterij v namembni državi?
5.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da to pravilo preprečuje vrnitev zastavkov, izgubljenih med igranjem (sekundarnih) loterij, na podlagi zatrjevane nezakonitosti transakcij zaradi neobstoja dovoljenja v državi članici potrošnika, če
–
je tako dovoljenje za zasebne (sekundarne) loterije po zakonu izključeno
–
in če nacionalna sodišča to izključitev utemeljijo z zatrjevano razliko med stavo na razplet loterije, ki jo prireja država, pri državnem prireditelju in stavo na razplet državne loterije pri zasebnem prireditelju?
6.
Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da preprečuje vrnitev zastavkov, izgubljenih med igranjem (sekundarnih) loterij, na podlagi zatrjevane nezakonitosti transakcij zaradi neobstoja dovoljenja v državi članici potrošnika, če
–
je tako dovoljenje za zasebne (sekundarne) loterije izključeno iz prava
–
in če nacionalna sodišča to izključitev v korist državnih prirediteljev loterije utemeljijo z zatrjevano razliko med stavo na razplet loterije, ki jo prireja država, pri državnem prireditelju in stavo na razplet te iste državne loterije pri zasebnem prireditelju?
7.
Ali je treba člen 56 PDEU in prepoved zlorabe pravic ([…] Niels Kratzer [(C‑423/15)]) razlagati tako, da preprečujeta zahtevek za vračilo izgubljenih zastavkov, ki temelji na neobstoju nemškega dovoljenja in neupravičeni pridobitvi, kadar je prireditelj licenciran in nadzorovan s strani organov v drugi državi članici, varstvo igralčevega zahtevka in terjatve za izplačilo pa varuje pravo države članice, v kateri ima sedež prireditelj?“
15.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe z dne 11. julija 2023 je bil vložen 14. julija 2023. Pisna stališča so predložili cesionar FB, toženi družbi, malteška, češka, nemška, belgijska in italijanska vlada ter Evropska komisija. Te zainteresirane stranke, razen češke in italijanske vlade, so bile zastopane na obravnavi, ki je potekala 9. aprila 2025.
IV. Analiza
16.
Obravnavana zadeva spada v sklop zadev, ki se nanašajo na spletne igre na srečo, ki jih ponujajo družbe s sedežem na Malti. Običajno so spletna mesta, ki jih te družbe upravljajo, ne le dostopna iz drugih držav članic (vključno z, v tem primeru, Nemčijo), temveč so vanje tudi usmerjena (prek imen teh spletnih mest, uporabljenih jezikov, oglaševanja in tako dalje). Običajno te družbe opravljajo svoje storitve na podlagi koncesij za prirejanje iger na srečo, ki jih v skladu z malteškim pravom (ki naj bi zajemalo ponujanje iger na srečo ne le na Malti, ampak tudi z Malte) izdajo malteški organi. Vendar te družbe nimajo koncesije, ki bi jim jo podelili organi ciljnih držav članic, za ponujanje takih iger na njihovem ozemlju, kot to določajo pravila o igrah na srečo teh držav (ali za ponujanje iger na srečo, ki so v zadevni državi popolnoma prepovedane, kot so spletni igralni avtomati in „sekundarne loterije“ (
6
) iz postopka v glavni stvari).
17.
V takih spletnih igrah na srečo sodeluje precejšnje število potrošnikov iz teh ciljnih držav članic. Številni med njimi izgubijo precejšnje zneske denarja. V zadnjih letih so si taki igralci iger na srečo svoje izgube prizadevali nadomestiti tako, da so pred lokalnimi sodišči začeli (ali najeli specializirane odvetnike, da so v njihovem imenu začeli) civilne postopke zoper malteške družbe za prirejanje iger na srečo. Zahtevek je običajno tak: (i) potrošnik je stavil in vložke izgubil v igrah na srečo v okviru pogodbe o igrah na srečo, sklenjene z eno od teh družb; (ii) ker organi ciljne države članice zadevni družbi niso podelili koncesije, je bila ta pogodba nezakonita in torej nična ter neveljavna; (iii) zadevna družba mora zato te vložke vrniti na podlagi lokalnega zakona o neupravičeni obogatitvi. V Avstriji in Nemčiji naj bi bilo na tisoče takih zahtevkov obravnavanih ali pa so trenutno v postopku. (
7
) Zdi se tudi, da so ta sodišča doslej v večini primerov tem zahtevkom ugodila. (
8
)
18.
Ni presenetljivo, da malteške družbe za prirejanje iger na srečo izpodbijajo take restitucijske zahtevke. Zdi se, da pogosto zavračajo izpolnjevanje sodnih odločb, izdanih zoper njih, saj menijo, da so te sodbe očitno napačne. V zvezi s tem so prejele podporo malteškega zakonodajalca. Ker je ta zakonodajalec menil, (i) da ciljne države članice s tem, da malteškim družbam za prirejanje iger na srečo nalagajo svoja lokalna pravila o igrah na srečo, neupravičeno omejujejo svobodo teh družb pri opravljanja storitev v skladu s členom 56 PDEU in (ii) da bi taki zahtevki lahko imeli hude posledice za malteški sektor iger na srečo, je 12. junija 2023 sprejel zakonodajni akt, imenovan „Zakon 55“, s katerim je bil v malteški zakon o igrah na srečo dodan nov člen 56A. V tem členu je v bistvu navedeno, da so zahtevki igralcev, s katerimi se izpodbija zakonitost iger, ki jih ponujajo malteške družbe, pred malteškimi sodišči nedopustni in da se nobena tuja sodna odločba, s katero se takemu zahtevku ugodi, na Malti ne bo niti priznala niti izvršila iz razlogov javnega reda.
19.
V teh posebnih okoliščinah je obravnavana zadeva občutljiva, saj se nanaša na restitucijski zahtevek, ki ga ni vložil igralec pred svojim lokalnim (v tem primeru nemškim) sodiščem, ampak odvetnik, ki je ta zahtevek kupil in mu je bil odstopljen, pred malteškim sodiščem. Navedeno sodišče mora v okviru obrambnih razlogov, ki jih navajata toženi družbi, opraviti nadzor nad (i) združljivostjo nemškega zakona o igrah na srečo s svobodo opravljanja storitev iz člena 56 PDEU in (ii) nepoštenostjo takih restitucijskih zahtevkov. (
9
)
20.
Prvih šest vprašanj se osredotoča na prvi obrambni razlog. V razdelku A spodaj na predlog Sodišča ne bom obravnaval vsebine, temveč le dopustnost teh vprašanj, ki jo izpodbija več vlad, ki so predložile stališča. Sedmo vprašanje se nanaša na drugi obrambni razlog toženih družb, v skladu s katerim restitucijski zahtevek, kakršen je v obravnavani zadevi, pomeni zlorabo prava Unije. To vprašanje bom preučil v razdelku B spodaj.
A. Dopustnost prvih šestih vprašanj
21.
Malteška (nekoliko presenetljivo), nemška in italijanska vlada izpodbijajo dopustnost prvih šestih vprašanj glede na temeljni sodbi Sodišča Foglia I (
10
) in Foglia II. (
11
)
22.
Vredno je opozoriti, da se je zadeva, v kateri sta bili izdani ti zadevni sodbi, nanašala na pogodbeni spor med italijanskima državljanoma, ki je bil predložen italijanskemu sodišču in v okviru katerega se je posredno postavilo vprašanje združljivosti francoske dajatve s členom 95 EGS (sedaj člen 110 PDEU). To italijansko sodišče je Sodišču postavilo več vprašanj za predhodno odločanje, da bi mu pomagala pri presoji te združljivosti. V tem okviru je Sodišče menilo, da „mora biti še posebej pozorno“, kar zadeva dopustnost (
12
)„vprašan[j] za predhodno odločanje, s katerim[i] bi nacionalnemu sodišču dovolilo odločati o tem, ali je zakonodaja druge države članice skladna s pravom [Unije]“. (
13
) Sodišče poleg tega glede na okoliščine zadeve (in sicer dejstva, da se je zdelo, da sta se stranki v postopku v glavni stvari strinjali glede nezdružljivosti francoske dajatve s pravom Unije in tega nista izpodbijali pred francoskimi sodišči) ni želelo podati odgovora na postavljena vprašanja, ker naj bi ta zadeva pomenila „postopkovn[o] sredst[vo], dogovorjeno s strani strank“, da bi dosegli izvedbo nadzora italijanskega sodišča nad francoskim pravom in v tem okviru „spodbudili Sodišče k podajanju stališča o nekaterih težavah prava [Unije], ki niso skladne z nepristranskimi zahtevami, ki so del reševanja [dejanskega] spora“. (
14
)
23.
V obravnavani zadevi se ugovori malteške, nemške in italijanske vlade nanašajo zlasti na to, da (1) predložitvena odločba domnevno ne vsebuje zadostnih informacij, da bi Sodišče lahko ugotovilo, ali je njegov odgovor v zvezi z združljivostjo pravil, kot so pravila iz nemškega zakona o igrah na srečo, s členom 56 PDEU „potreben“, da bi predložitveno sodišče lahko izdalo sodbo v smislu člena 267 PDEU; (2) da tak odgovor nikoli ne bi mogel biti „potreben“, ker sodišča ene države članice domnevno niso pristojna za opravljanje nadzora nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije; in (3) da tudi če bi taka pristojnost obstajala, spor o glavni stvari, tako kot spor, v katerem sta bili izdani sodbi Foglia I in Foglia II, domnevno ni „resničen“. Te ugovore bom zaporedoma obravnaval v naslednjih razdelkih.
1.
Ali so predložene informacije zadostne?
24.
Ugovor same nemške vlade v zvezi z domnevno nezadostnostjo informacij, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, je dvojen.
25.
Na eni strani ta vlada trdi, da v predložitveni odločbi ni pojasnjeno, ali ima cesionar FB dejansko pravico do vložitve tožbe pred predložitvenim sodiščem. Prvič, v tej odločbi naj ne bi bilo nobenega indica, da je bil zadevni restitucijski zahtevek zakonito odstopljen cesionarju FB. Nasprotno, zdi se, da je bil na podlagi splošnih pogojev, ki so se uporabljali za temeljno pogodbo o igrah na srečo, igralcem prepovedan odstop njihovih pravic iz te pogodbe. Drugič, na podlagi člena 56A malteškega zakona o igrah na srečo naj bi bil tak restitucijski zahtevek pred malteškimi sodišči nedopusten. (
15
) Če naj bi bilo treba zahtevek cesionarja FB takoj zavrniti, ker nima take pravice do vložitve tožbe, ne bi bilo treba preučiti utemeljenosti tega zahtevka in bi bila postavljena vprašanja torej hipotetična.
26.
V zvezi s tem ugotavljam, da je predložitveno sodišče po zahtevi Sodišča za podrobnejše podatke te pomisleke zavrnilo in da v spisu, ki je na voljo Sodišču, nič ne kaže na to, da je zahtevek cesionarja FB očitno nedopusten. Prvič, v zvezi z zadevnimi splošnimi pogoji, predložitveno sodišče teh pogojev implicitno ni štelo za vprašljive in Sodišče na podlagi člena 267 PDEU ni pristojno, da preuči morebitni učinek takih pogodbenih pogojev. (
16
) Drugič, v zvezi s členom 56A malteškega zakona o igrah na srečo je predložitveno sodišče pojasnilo, da je bil zahtevek cesionarja FB vložen (21. januarja 2023) pred začetkom veljavnosti te določbe (12. junija 2023), da ta določba nima retroaktivnega učinka in da zato ne vpliva na dopustnost tega zahtevka. (
17
)
27.
Na drugi strani nemška vlada trdi, da predložitvena odločba ne vsebuje nobenega pojasnila, zakaj se za spor o glavni stvari uporablja nemško pravo. Očitno naj bi bilo, da če predložitvenemu sodišču dejansko ne bi bilo treba odločiti o tem sporu na podlagi nemškega prava, bi bil odgovor na prvih šest vprašanj v zvezi s tem „nepotreben“. (
18
)
28.
Čeprav bi lahko predložitveno sodišče v predložitveni odločbi bolje opredelilo to vprašanje, menim, da ta ugovor glede na (i) dejstva, navedena v tej odločbi, in (ii) upoštevni akt Unije, ki ureja to zadevo, ne vzdrži preizkusa.
29.
Naj spomnim, da se zahtevek cesionarja FB nanaša na domnevno neveljavnost zadevne pogodbe o igrah na srečo (zaradi njenega domnevno nezakonitega predmeta), kar bi za toženi družbi pomenilo obveznost vračila vložkov, ki jih je igralec stavil. V bistvu se nanaša na civilne in gospodarske zadeve, natančneje, na pogodbene zadeve. Pravo, ki ureja ta zahtevek, je treba določiti ob upoštevanju enotnih pravil iz Uredbe Rim I. V skladu s tem aktom ni dvoma, da mora predložitveno sodišče o različnih vprašanjih, ki se postavljajo s tem zahtevkom, odločiti na podlagi nemškega prava.
30.
Prvič, vprašanje, ali je določena pogodba neveljavna, če je njen predmet nezakonit, in ali ta neveljavnost za vsako stranko ustvarja pravico do restitucije koristi, ki jih je vsaka stranka prejela od druge stranke, spada na področje uporabe prava, ki se za zadevno pogodbo uporablja na podlagi člena 10(1) in člena 12(1)(e) Uredbe Rim I, zadevno pogodbo o igrah na srečo pa na podlagi člena 6(1) te uredbe ureja nemško pravo. (
19
) Dejstvo, da so, kot je nemška vlada poudarila pred Sodiščem, splošni pogoji, ki se uporabljajo za to pogodbo, vsebovali napotitev na malteško pravo, te ugotovitve ne spremeni. (
20
)
31.
Drugič, jasno mi je, da je treba za ugotovitev, ali je bil predmet zadevne pogodbe o igrah na srečo dejansko nezakonit, upoštevati prepovedi, določene v pravu države, v kateri je bilo treba to pogodbo izvrševati. V obravnavani zadevi je bila to Nemčija. Tudi če sta toženi družbi svoje storitve iger na srečo opravljali z Malte, je te storitve prejemal igralec v Nemčiji, od koder je sodeloval pri zadevnih igrah na srečo in stavil zadevne vložke. (
21
) Očitno je, da mora predložitveno sodišče pri odločanju o sporu upoštevati nemški zakon o igrah na srečo.
32.
Poleg tega bi bila ta ugotovitev po mojem mnenju enaka, če bi zadevno pogodbo o igrah na srečo urejalo malteško pravo. (
22
) Člen 9(3) Uredbe Rim I namreč sodišču, ki odloča o pogodbenem sporu, omogoča, da se „prevladujočim obveznim določbam (
23
) prava države, v kateri morajo biti ali so bile izpolnjene obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe, […] prizna učinek, kolikor te prevladujoče obvezne določbe izpolnitev pogodbe opredeljujejo kot nezakonito“, ne glede na pravo, ki se uporablja za pogodbo. Pravila, kakršno je tisto iz nemškega zakona o igrah na srečo, ki sledijo ciljem javnega reda, ki jih nacionalni zakonodajalec šteje za bistvene (glej točko 70 spodaj) in ki zaradi varovanja teh ciljev urejajo vse transakcije iger na srečo, ki se opravljajo (ali se šteje, da se opravljajo) na nacionalnem ozemlju, se brez težav opredelijo kot „prevladujoče obvezne določbe“. Poleg tega, čeprav imajo sodišča držav članic, ki odločajo o zadevi, načeloma določeno diskrecijsko pravico, kar zadeva prizna[vanje] učin[ka] takim „prevladujočim obveznim določbam“, (
24
) mislim, da bi v položaju, ko se nezakonitost določene pogodbe uveljavlja na podlagi kršitve takih „določb“druge države članice (kot v obravnavanem primeru), ta sodišča praviloma morala tako storiti. Priznavanje učinka tem „določbam“ je oprijemljiv dokaz iskrenega sodelovanja med državami članicami, ki je utemeljeno glede na „poseben odnos“, ki jih povezuje.
2.
Vprašanje, ali so sodišča ene države članice pristojna za opravljanje nadzora nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije
33.
V obravnavani zadevi je jasno (in ni sporno), da je predložitveno sodišče, ki je malteško sodišče, na podlagi akta Unije, ki ureja pristojnost sodišč držav članic v civilnih in gospodarskih zadevah, in sicer Uredbe (EU) št. 1215/2012 (
25
) (v nadaljevanju: Uredba Bruselj Ia), zlasti njenega člena 4(1), pristojno za obravnavo in odločanje o zahtevku cesionarja FB. (
26
) Vendar mora navedeno sodišče, kot je pojasnjeno v prejšnjem razdelku, na podlagi Uredbe Rim I to storiti v skladu z nemškim pravom. To je dejansko precej pogost položaj na področju prostosti, varnosti in pravice (OSVP).
34.
V zvezi z utemeljenostjo zahtevka cesionarja FB je prav tako jasno, da bi moralo predložitveno sodišče, če bi v tej zadevi uporabilo prepoved ponujanja spletnih iger na srečo, določeno v nemškem zakonu o igrah na srečo, šteti, da je zadevna pogodba o igrah na srečo nezakonita in torej nična in neveljavna, kot trdi cesionar FB (kar bi lahko ustvarilo pravico do restitucije vložkov, ki jih je igralec stavil). (
27
)
35.
Vendar opozarjam, da toženi družbi v odgovoru na tožbo trdita, da je ta prepoved (v delu, v katerem se uporablja za ponudnike iger na srečo, ki imajo sedež in koncesijo v drugih državah članicah, tako kot onidve) v nasprotju s členom 56 PDEU. Zato bi predložitveno sodišče (i) ne smelo uporabiti upoštevnih določb nemškega zakona o igrah na srečo, (ii) kot logično posledico moralo šteti, da je zadevna pogodba zakonita in veljavna, ter (iii) moralo zahtevek cesionarja FB zavrniti.
36.
Vprašanje združljivosti je torej predložitvenemu sodišču postavljeno kot predhodno vprašanje (v smislu mednarodnega zasebnega prava). Ker namreč zahtevek cesionarja FB predpostavlja, da je prepoved iz nemškega zakona o igrah na srečo izvršljiva, bi moralo navedeno sodišče po vsej logiki najprej obravnavati to vprašanje, da bi nato odločilo o glavnih vprašanjih, ali je pogodba o igrah na srečo veljavna ali ne in torej ali je cesionar FB upravičen do restitucije zastavljenih vložkov. Zato je bilo predloženih prvih šestih vprašanj.
37.
Italijanska vlada pa meni, da sodišča ene države članice niso pristojna za opravljanje nadzora nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije, niti v okviru predhodnega vprašanja (v smislu mednarodnega zasebnega prava) v civilnem ali gospodarskem sporu med posamezniki. To naj bi lahko storila le sodišča države članice, katere zakonodaja se izpodbija. V skladu s tem bi moralo predložitveno sodišče, ki je malteško sodišče, nemški zakon o igrah na srečo šteti za združljiv s pravom Unije (dokler nemška sodišča ne odločijo drugače).
38.
Seveda bi bilo v tem primeru prvih šest vprašanj povsem hipotetičnih. V obravnavani zadevi mora torej Sodišče preučiti to vprašanje pristojnosti. Poleg tega sodna praksa Sodišča v zvezi s tem ni povsem jasna. V sodbah Foglia I in Foglia II se je Sodišče zdelo skeptično glede zamisli, da bi lahko sodišča ene države članice opravljala nadzor nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije. Vendar čeprav je Sodišče navedlo, da bo „posebej pozorno“ v zvezi z dopustnostjo predlogov za sprejetje predhodne odločbe, vloženih v ta namen, ni izrecno zanikalo pristojnosti nacionalnih sodišč za opravljanje takega nadzora. Sodišče je namreč v več zadevah, ki so bile izdane pred navedenima sodbama in za njima, implicitno priznalo tako pristojnost sodišč držav članic, saj je take predloge sprejelo. (
28
) Sodišče je v sodbi Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (
29
) celo navedlo, da lahko sodišče države članice predloži vprašanja, „ki bi [mu] omogočila ugotovitev, […] ali so določbe države članice, ki ni država predložitvenega sodišča, združljive s pravom [Unije]“. Vendar Sodišče ni nikoli izrecno obravnavalo temeljnega vprašanja pristojnosti.
39.
Ta zadeva Sodišču ponuja idealno priložnost, da pojasni, da so sodišča držav članic ne le pristojna
za opravljanje nadzora nad združljivostjo prava drugih držav članic s pravom Unije, temveč da to tudi morajo storiti, če se to vprašanje (v smislu mednarodnega zasebnega prava) postavi v okviru predhodnega vprašanja v civilnem ali gospodarskem sporu, o katerem odločajo (a). Vendar morajo ta sodišča pri izvajanju te pristojnosti ravnati
zadržano (b).
a)
Sodišča ene države članice so pristojna za opravljanje nadzora nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije
40.
Po mojem mnenju je taka pristojnost sodišč držav članic podprta s splošnimi načeli materialnega prava Unije (1) in mednarodnega zasebnega prava Unije (2), pri čemer je ne izpodbijajo niti mednarodno običajno javno pravo (3), niti pomisleki glede pravic do obrambe države članice, katere pravo se uporablja za spor (4), niti praktični pomisleki v zvezi s to pristojnostjo (5).
1) Splošna načela materialnega prava Unije
41.
Sodišče je v temeljni sodbi van Gend & Loos (
30
) uvedlo splošno načelo, da določbe prava Unije, ki so dovolj jasne, natančne in brezpogojne, povzročajo neposreden učinek in kot take „ustvarjajo […] pravice“, ki jih posamezniki lahko uveljavljajo pred sodišči držav članic, tudi v sporih med posamezniki. Sodišča države članice, ki odločajo o takem sporu, so dolžna razsoditi v skladu s temi določbami. Poleg tega v skladu s sodno prakso od sodbe Simmenthal (
31
) dalje velja, da če stranka trdi, da je neko nacionalno pravilo, ki se načeloma uporablja za spor, dejansko nezdružljivo z določbo prava Unije, ki ima tak neposreden učinek, ta sodišča v skladu z načelom primarnosti prava Unije ne le, da so pristojna, da opravijo nadzor nad to združljivostjo, temveč so to tudi dolžna storiti, in da v primeru, da se ugotovi kolizija, teh nacionalnih določb ne uporabijo v postopkih, o katerih odločajo. Namen obeh načel je zagotoviti varovanje pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, in njegova enotna uporaba v državah članicah.
42.
Z vidika teh načel in njihove temeljne logike ne vidim razloga, da bi ločeval položaj v obravnavani zadevi, v kateri mora sodišče ene države članice odločiti o civilnem in gospodarskem sporu na podlagi prava druge države članice. Posamezniki bi morali imeti tudi zmožnost, da v takih okoliščinah pred temi sodišči uveljavljajo pravice, ki jih imajo na podlagi neposrednega učinka prava Unije. (
32
) Iz tega sledi, da je sodišče, ki odloča o zadevi, v primeru zatrjevanega nasprotja med pravili druge države članice in določbami prava Unije, ki imajo neposreden učinek, pristojno za obravnavanje tega vprašanja in ga tudi mora obravnavati, če je to potrebno za izid zadeve, v primeru, da se ugotovi nezdružljivost, pa zadevnih pravil ne sme uporabiti. V nasprotnem primeru bi bilo mogoče te pravice v okviru zadevnega postopka zavrniti.
43.
V obravnavani zadevi na primer ni sporno, da ima člen 56 PDEU, ki ga toženi družbi uveljavljata pred predložitvenim sodiščem, tudi v sporih med posamezniki neposreden učinek. (
33
) Če bi predložitveno sodišče opravilo nadzor nad združljivostjo nemškega zakona o igrah na srečo s členom 56 PDEU in ugotovilo kolizijo teh določb, bi lahko to sodišče zaščitilo pravice, ki jih imata toženi družbi na podlagi Pogodbe tako, da (i) tega zakona ne bi uporabilo, (ii) bi posledično razsodilo, da je zadevna pogodba o igrah na srečo veljavna, in (iii) bi zahtevek cesionarja FB zavrnilo kot neutemeljen. (
34
) Če pa to sodišče ne bi imelo takega pooblastila (in obveznosti) za nadzor, bi bili toženi družbi v celoti prikrajšani za glavni obrambni razlog zoper zahtevek cesionarja FB. Ker namreč navedeno sodišče prav tako ne bi moglo v sedanjem stanju prava Unije nemškim sodiščem postaviti predhodnega vprašanja o veljavnosti nemškega zakona o igrah na srečo, bi moralo ta zakon šteti za združljiv s pravom Unije in razsoditi v skladu s tem. Ta zahtevek bi tako lahko uspel kljub morebitnim pravicam na podlagi prava Unije. (
35
)
44.
Nasprotna rešitev bi prav tako ogrozila enotno uporabo prava Unije. Če bi nadzor nad združljivostjo nacionalnih pravil ene države članice s pravom Unije lahko opravljala le sodišča te države, bi to v praksi pomenilo, da bi se uporaba tega prava popolnoma razlikovala glede na to, ali je isti civilni in gospodarski spor predložen sodiščem v zadevni državi članici ali v drugi državi članici.
2) Splošna načela mednarodnega zasebnega prava Unije
45.
V zvezi z mednarodnim zasebnim pravom Unije naj spomnim, da so v skladu z načeli, ki urejajo spore o pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah na podlagi Uredbe Bruselj Ia, kadar so sodišča države članice na podlagi te uredbe pristojna za obravnavo in odločanje o sporu (kot je predložitveno sodišče v obravnavani zadevi), ta sodišča pristojna tudi za odločanje o vseh predhodnih vprašanjih (v smislu mednarodnega zasebnega prava), (
36
) ki se lahko postavijo v okviru tega spora. (
37
) Poleg tega imajo obveznost izvajati to pristojnost. Ne morejo zavrniti odločanja o sporu ali o nekaterih njegovih upoštevnih vidikih. (
38
) Namen obeh načel je zagotoviti učinkovito izvajanje sodne oblasti in pravno varnost za stranke.
46.
Glede na ta načela ne vidim razloga za to, da bi predhodno vprašanje (v smislu mednarodnega zasebnega prava), ki se nanaša na združljivost pravil druge države članice s pravom Unije, obravnavali drugače. Sodišča držav članic, ki so v skladu z Uredbo Bruselj Ia pristojna za obravnavo in odločanje o sporu, v katerem se postavlja tako vprašanje, so na podlagi tega akta pristojna tudi za odločanje o tem predhodnem vprašanju in so to dolžna storiti, kadar je to potrebno za rešitev spora.
47.
Z vidika kolizije zakonov je rezultat enak. Kadar mora namreč sodišče države članice na podlagi pravil Uredbe Rim I za spor „uporabiti“ pravo druge države članice, več mehanizmov, določenih s to uredbo, temu sodišču prav tako omogoča ali ga celo zavezuje, da po potrebi opravi nadzor nad združljivostjo tega nacionalnega prava s pravom Unije in da v primeru kolizije nacionalnega prava ne uporabi.
48.
Prvič, tako pooblastilo (in obveznost) sodišča, ki odloča o zadevi, bi bilo mogoče šteti za neločljivo povezano z nalogo „uporabe“ prava, določenega za spor. Kadar namreč pravila te uredbe določajo, da se neko tuje pravo „uporablja“, se nanašajo na tuj pravni red v celoti. Sodišče, ki odloča o zadevi, mora glede na različna pravila, ki sestavljajo ta pravni red, in njihovo hierarhijo odločiti o sporu, ki kar najbolj odraža odločitev, ki bi jo sprejelo sodišče zadevne države. (
39
) To je bistveno za doseganje ciljev pravne varnosti in mednarodne usklajenosti odločb, ki ji sledi Uredba Rim I. (
40
)
49.
Očitno je, da če je pravo države članice v Uredbi Rim I določeno kot pravo, ki se uporablja za spor, je pravo Unije sestavni del zadevnega pravnega reda in je na vrhu njegove hierarhije. Če bi moralo sodišče te države odločiti o istem sporu, bi moralo (kot je pojasnjeno v točki 41 zgoraj) opraviti nadzor nad nasprotujočim nacionalnim pravilom, ne pa ga uporabiti. Zato mora sodišče, ki odloča o zadevi, storiti enako. (
41
)
50.
Drugič, sodišče, ki odloča o zadevi, lahko opravi nadzor nad združljivostjo pravil druge države članice s pravom Unije in jih v primeru kolizije ne uporabi na podlagi določbe o javnem redu iz člena 21 Uredbe Rim I.
51.
Ta določba namreč sodišču, ki odloča o zadevi, omogoča, da ne uporabi določenega prava, če bi bila uporaba tega prava „očitno nezdružljiva z javnim redom države sodišča, pred katerim poteka postopek“. Jasno je, da je pravo Unije, tako kot je del pravnega reda države članice, katere pravo je določeno, da se uporablja za zadevo (v obravnavani zadevi Zvezne republike Nemčije), tudi sestavni del pravnega reda sodišča, ki obravnava zadevo (v obravnavani zadevi malteškega pravnega reda). Tako „očitna nezdružljivost“ s pravom Unije (ali vsaj z določenimi določbami, ki se v pravnem redu Unije štejejo za bistvene) upravičuje neuporabo nasprotujočih nacionalnih pravil v skladu s to klavzulo. (
42
)
52.
Nazadnje, kadar se pred predložitvenim sodiščem ene države članice sklicuje na pravila druge države članice kot na „prevladujoče obvezne določbe“ na podlagi člena 9(3) Uredbe Rim I, ima to sodišče na podlagi te določbe polno diskrecijsko pravico, da opravi nadzor nad združljivostjo teh pravil s pravom Unije in jim v primeru nezdružljivosti ne „prizna učinka“.
3) Mednarodno običajno javno pravo
53.
V nasprotju s tem, kar se včasih navaja v strokovni literaturi, menim, da pristojnost (in obveznost) sodišč države članice, da opravijo nadzor nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije, kadar se to vprašanje postavi kot predhodno vprašanje (v smislu mednarodnega zasebnega prava) v civilnem in gospodarskem sporu, ni v nasprotju z mednarodnim običajnim javnim pravom. Zlasti ni nikakršnega nezakonitega vmešavanja v pristojnost sodišč druge države članice. (
43
)
54.
Razume se, da sodišča države članice v skladu z načelom nevmešavanja ne morejo sprejeti odločbe o razveljavitvi zakona druge države članice zaradi nezdružljivosti s pravom Unije ali sprejeti ugotovitve erga omnes v zvezi s tem. Razlog za to je očiten: sodišča ene države nikakor ne morejo razveljaviti aktov organa druge države (v obravnavani zadevi zakonodajalca). Sodišča države, ki ji ta organ pripada, imajo v zvezi s tem izključno stvarno pristojnost na podlagi mednarodnega javnega prava. (
44
) Zato v obravnavani zadevi malteška sodišča niso mogla veljavno izdati odločbe, s katero bi bil nemški zakon o igrah na srečo razglašen za nezdružljiv s pravom Unije z učinkom erga omnes. To bi lahko storila le nemška sodišča.
55.
Vendar se sodišča ene države članice, kadar opravljajo nadzor nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije v okviru predhodnega vprašanja (v smislu mednarodnega zasebnega prava) v civilnem in gospodarskem sporu, omejijo na opravljanje takega nadzora in v primeru nezdružljivosti ne uporabijo nasprotujočih pravil v zadevnem sporu izključno z namenom, da sprejmejo odločitev o utemeljenosti zadevnega zahtevka. Taka odločba določa zasebne pravice strank in kot taka učinkuje le inter partes. Njen namen ni učinkovati na veljavnost prava druge države članice. Izključna pristojnost sodišč te države se spoštuje. (
45
)
56.
Za namene celovitosti naj spomnim, da so se države članice ob pristopu k Evropski uniji in odločitvi za sodelovanje v OSVP strinjale, da bodo spoštovale pravo Unije. Strinjale so se tudi s tem, da o civilnih in gospodarskih sporih, ki jih urejajo „njihova“ pravila (v skladu z Uredbo Rim I), odločajo sodišča drugih držav članic (v skladu z Uredbo Bruselj Ia). Glede na pojasnila iz prejšnjih dveh razdelkov to pomeni, da so se države članice implicitno strinjale tudi s tem, da ta druga sodišča v okviru predhodnega vprašanja (v smislu mednarodnega zasebnega prava) v takem sporu opravijo nadzor nad združljivostjo „njihovih“ pravil.
4) Pravica zadevne države članice do obrambe
57.
Zdi se, da je bilo Sodišče v sodbi Foglia II zaskrbljeno, da če bi sodišča ene države članice opravila nadzor nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije v okviru spora med posamezniki, pravice druge države članice do obrambe ne bi mogle biti v zadostni meri zagotovljene, saj ta ne bi bila zastopana pred sodišči prve države članice. (
46
) Pri tem vidiku je vztrajalo več vlad, ki so Sodišču predložile stališča v tej zadevi. Natančneje, navedle so, da mora v skladu s sodno prakso Sodišča zadevna država članica, kadar posameznik trdi, da določba nacionalnega prava omejuje svobodo opravljanja storitev na podlagi člena 56 PDEU, dokazati, da je to nacionalno pravo objektivno utemeljeno in sorazmerno. (
47
) Vendar naj bi bila v položaju, kakršen je v obravnavani zadevi, ta država članica prikrajšana za možnost, da to stori.
58.
Najprej, poudariti želim, da se ta sodna praksa nanaša na dokazno breme v postopkih zoper državo članico zaradi kršitve prava Unije o prostem pretoku (bodisi v postopkih za ugotavljanje kršitve bodisi v postopkih pred nacionalnimi sodišči). Če pa se tako vprašanje postavi posredno v postopku med posamezniki, je dokazno breme postopkovno vprašanje, ki ga ureja lex fori. (
48
)
59.
S tem pojasnilom menim, da pravica zadevne države članice do obrambe dejansko ni problematična. (
49
)
60.
Prvič, precej pogosto je, da država ni zastopana v postopku med posamezniki, v katerem se vprašanje veljavnosti nacionalnega prava postavi posredno. Zdi se, da v obravnavani zadevi nemška vlada tudi ne bi bila zastopana, če bi postopek tekel pred enim od njenih nacionalnih sodišč. Po mojem védenju je to utemeljeno z dejstvom, da ima odločba, ki jo je treba sprejeti, učinke samo inter partes in da zato ne bo zavezovala organov te države članice.
61.
Drugič, poleg tega, da lahko obstaja možnost, da zadevna država članica intervenira pred sodišči, ki odločajo o zadevi, v skladu s procesnim pravom, ki ga ta sodišča uporabljajo, (
50
) je s postopkom predhodnega odločanja na podlagi člena 267 PDEU zagotovljeno ustrezno in zadostno jamstvo za varstvo interesov te države.
62.
V zvezi s tem menim, da če sodišča države članice odločajo o civilnem ali gospodarskem sporu, o katerem je treba razsoditi glede na pravo druge države članice, in stranka izpodbija združljivost nacionalnega prava, ki se uporablja, s pravom Unije, je primerno, da ta sodišča vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU. Kadar je tak predlog vložen, ima zadevna država članica pravico predložiti pisno in ustno stališče, tudi če ni stranka v postopku v glavni stvari. Dejstvo, da ta država v okviru tega postopka nima širših možnosti obrambe, ki jih ima v okviru kontradiktornega postopka na podlagi člena 258 PDEU, po mojem mnenju ni upoštevno. Kot je namreč Sodišče že večkrat priznalo, se ta postopka po naravi razlikujeta. (
51
)
5) Praktični premisleki v zvezi s tako pristojnostjo
63.
Zainteresirane stranke, ki so bile zastopane na obravnavi, so na zahtevo senata razpravljale tudi o tem, ali so sodišča ene države članice s praktičnega vidika sposobna opravljati nadzor nad združljivostjo predpisov druge države članice s pravom Unije. Poleg jezikovnih in kulturnih razlik je tem sodiščem lahko težko z gotovostjo ugotoviti vsebino teh pravil. Nezdružljivost s pravom Unije bi se lahko domnevala na podlagi pomanjkljivega poznavanja teh pravil.
64.
Lahko je razumeti, od kod izvirajo ti dvomi. Tuje pravo se v postopkovnih pravilih sodišč držav članic tradicionalno obravnava kot drugačno od njihovega „lastnega“ prava. V zvezi s tem se načelo iura novit curia ne uporablja. Za ta sodišča se ne domneva, da poznajo pravo drugih držav. Tako se od strank, ki se sklicujejo na tuje pravo, običajno zahteva, da dejansko dokažejo vsebino tega zakona. Vendar te stranke tega pogosto ne storijo objektivno, prav tako pa ne dokončno. Nasprotno, tuje pravo pogosto predstavijo pristransko, pri čemer uporabljajo izjave strokovnjakov, ki jih same najamejo in plačajo. (
52
) Te težave se v določeni meri pojavljajo v postopku v glavni stvari. (
53
)
65.
Vendar je te pomisleke mogoče omiliti.
66.
Po mojem mnenju vprašanje, kako je treba določiti vsebino prava, ki se uporablja, po naravi spada na področje uporabe postopkovnih pravil vsake države članice. Vendar taka postopkovna pravila nasprotujočim pravilom iz Uredbe Rim I ne morejo odvzeti polnega učinka. Da bi se tuje pravo dosledno „uporabljalo“, kot se zahteva s pravili iz Uredbe Rim I, ter da bi se dosegla cilja pravne varnosti in mednarodne usklajenosti sodnih odločb, ki se uresničujeta s to uredbo, je treba tuje pravo pravilno določiti. To po mojem mnenju pomeni določeno dolžnost skrbnega ravnanja sodišča, ki odloča o zadevi, zlasti kadar se izpodbija združljivost tega tujega prava s pravom Unije.
67.
V zvezi s tem želim navesti, da postaja dostop sodišč države članice do prava drugih držav članic v okviru OSVP vse lažji. Vse več zakonov in odločb je zlahka dostopnih na spletu (zlasti na portalu e-pravosodje in v sistemu evropskega identifikatorja sodne prakse (ECLI)). Poleg tega različni mehanizmi sodelovanja tem sodiščem omogočajo, da od organov države članice, katere pravo se uporablja za spor, pridobijo pojasnila o vsebini tega prava, zlasti (i) Evropska konvencija o obvestilih o tujem pravu, sklenjena 7. junija 1968 v Londonu, in (ii) Evropska pravosodna mreža v civilnih in gospodarskih zadevah. (
54
) Menim namreč, da ta sodišča v skladu z načelom lojalnega sodelovanja v primeru dvoma o vsebini tega zakona morajo uporabiti te mehanizme (in da jim organi zadevne države članice morajo v zvezi s tem ustrezno pomagati).
b)
Sodišča držav članic morajo pri izvajanju zadevne pristojnosti ravnati zadržano
68.
Čeprav so sodišča držav članic pristojna za opravljanje nadzora nad združljivostjo prava drugih držav članic s pravom Unije v okviru predhodnega vprašanja (v smislu mednarodnega zasebnega prava), so preudarki glede legitimnosti (1) in vzajemnega zaupanja (2) jamstva, da ta sodišča v zvezi s tem ravnajo zadržano.
1) Pomisleki v zvezi z neobstojem legitimnosti
69.
Kot ugotavlja Komisija, opravljanje nadzora združljivosti prava druge države članice s pravom Unije ni vedno enako. Včasih je določeno področje harmonizirano in poenoteno s pravom Unije, ne da bi bila državam članicam puščena kakršna koli diskrecijska pravica. Nezdružljivost v obravnavanem primeru je mogoče določiti zgolj na podlagi dejstva, da dano nacionalno pravilo spada na področje uporabe zadevnega akta prava Unije in da ta akt takega pravila ne vsebuje niti ga ne dopušča. (
55
) Včasih pravo Unije nacionalnim organom pušča določeno diskrecijsko pravico pri sprejemanju zakonodaje, vendar so meje te diskrecijske pravice v celoti odvisne od skupnih meril, določenih s pravom Unije (na primer, ali določen postopkovni rok stranki omogoča, da se učinkovito brani v skladu s členom 47 Listine). (
56
)
70.
Nasprotno pa pravo Unije na drugih področjih nacionalnim organom priznava znatno diskrecijsko pravico. To je običajno tako, če pravo Unije določa zgolj negativno harmonizacijo. V obravnavani zadevi na primer ni sporno, da nemški zakon o igrah na srečo omejuje svobodo opravljanja storitev na podlagi člena 56 PDEU. Vendar je taka nacionalna zakonodaja dopustna, (i) če je utemeljena z nujnim razlogom v splošnem interesu (kar velja tudi v obravnavani zadevi, saj je ta zakon namenjen preprečevanju goljufij, zasvojenosti z igrami na srečo in tako dalje) in (ii) če je sorazmerna z zastavljenim ciljem (kar je resnično bistvo vprašanja združljivosti).
71.
Dalje, kot so navedle češka, belgijska in italijanska vlada, je Sodišče vedno priznalo, da je „ureditev iger na srečo eno od področij, na katerih med državami članicami obstajajo precejšnje moralne, verske in kulturne razlike“. Tako ima praviloma vsaka država članica široko diskrecijsko pravico pri urejanju tega področja, med drugim glede na njene zgodovinske, kulturne, gospodarske in družbenopolitične značilnosti. Sorazmernost sprejetih ukrepov bi bilo treba preučiti glede na te značilnosti. (
57
)
72.
V zvezi s tem je argument italijanske vlade, da so sodišča zadevne države članice najprimernejša za opravljanje takega nadzora, utemeljen. Kot sestavni del nacionalnega pravnega reda in ob najpopolnejšem poznavanju razmer v tej državi članici lahko bolje razumejo presojo nasprotujočih si interesov, ki jo je opravil zakonodajalec. (
58
) Nasprotno pa sodišča druge države članice za to niso najprimernejša. Pravzaprav bi zlahka rekli, da nimajo legitimnosti za opravljanje nadzora nad takimi suverenimi odločitvami druge države. (
59
)
73.
V obravnavani zadevi ugovor legitimnosti postane še toliko bolj veljaven, če se upošteva očitna razlika v pristopu (in interesih) obeh zadevnih držav članic: na eni strani Republika Malta kot država, v kateri imajo ponudniki storitev spletnih iger na srečo sedež in ki je sprejela zakonodajo v prid temu sektorju, na drugi strani pa Zvezna republika Nemčija, ki teh spletnih storitev ne želi prejemati. Poleg tega ni mogoče prezreti posebnega konteksta obravnavane zadeve, na katerega je bilo opozorjeno v točkah od 16 do 18 zgoraj. Glede na te elemente bi zamisel, da bi malteško sodišče opravilo nadzor nad sorazmernostjo nemškega zakona o igrah na srečo, zvenela neprimerno.
74.
Kljub temu menim, da je te pomisleke mogoče omiliti, če sodišča držav članic v položaju predložitvenega sodišča izkažejo določeno zadržanost pri opravljanju takega nadzora. Ustrezno bi morala upoštevati diskrecijsko pravico tujega zakonodajalca in glede na njihovo omejeno razumevanje konteksta ter njihovo omejeno legitimnost ne uporabiti prava druge države članice le v primeru očitne nezdružljivosti s pravom Unije (na primer, kadar je sodna praksa Sodišča ustaljena, obsežna in jasna glede tega, kaj države članice lahko storijo in česa ne morejo storiti na nekaterih področjih). Seveda bolj, kot je očitno, da so zadevna pravila nesorazmerna, manj se lahko tujemu sodišču očita nezakonit aktivizem. (
60
) V ta namen in kot sem pojasnil zgoraj, je primerno, da ta sodišča Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, da ne bi sprejela tako radikalnih ugotovitev sama in da bi bila zadevna država članica lahko ustrezno zaslišana.
2) Medsebojno zaupanje
75.
Po mojem mnenju ta pristop podpirajo tudi preudarki glede medsebojnega zaupanja. V zvezi s tem navajam, da načelo medsebojnega zaupanja, ki je v pravu Unije temeljnega pomena, zlasti v zvezi z OSVP zahteva, da vsaka od držav članic, razen v izjemnih okoliščinah, šteje, da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije. (
61
)
76.
Tako morajo sodišča države članice, kadar morajo v skladu z Uredbo Rim I v civilnem in gospodarskem sporu uporabiti pravo druge države članice, domnevati, da je to pravo združljivo s pravom Unije. Čeprav ta domneva ni neizpodbojna, (
62
) bi morala biti močna, sicer bi bilo ogroženo medsebojno zaupanje. Zato bi bilo treba opraviti nadzor nad pravom druge države članice le v primeru jasnih dokazov o njegovi nezdružljivosti s pravom Unije (
63
) in ga ne uporabiti le, če se po opravljenem nadzoru ugotovi očitno nasprotje z zadnjenavedenim.
77.
V zvezi s tem želim podati še zadnjo ugotovitev. Kot navaja belgijska vlada, kadar so sodišča države članice, ki je sprejela izpodbijana nacionalna pravila, že sprejela odločbe o njihovi združljivosti s pravom Unije, (
64
) se v skladu z načelom vzajemnega zaupanja od sodišč druge države članice, ki o tem vprašanju odločajo posredno, zahteva, da v okviru lastne presoje vprašanja ustrezno upoštevajo razloge, na katerih temeljijo take odločbe. (
65
) V obravnavani zadevi torej predložitveno sodišče ne more prezreti dejstva, da so nemška sodišča (kot se zdi) že razsodila, da je nemški zakon o igrah na srečo združljiv s členom 56 PDEU. Drugače bi lahko odločilo šele po natančni preučitvi razlogovanja nemških sodišč.
3.
Zatrjevana „umetna“ narava spora
78.
Zadnji ugovor, ki ga je treba preučiti, se nanaša na domnevno „umetno“ naravo spora o glavni stvari. Po mnenju italijanske vlade je ta spor lahko „postopkovni mehanizem, dogovorjen s strani strank“, za izpodbijanje združljivosti nemškega zakona o igrah na srečo s pravom Unije.
79.
Za Sodišče je v zvezi s tem potrebnih nekaj previdnostnih besed.
80.
Razumem zadržanost Sodišča v zadevi, v kateri sta bili izdani sodbi Foglia I in Foglia II, da bi italijanskemu sodišču pomagalo pri opravljanju nadzora nad združljivostjo francoskega davčnega zakona s pravom Unije. Poleg ugovorov, obravnavanih v prejšnjih razdelkih, je treba v tem kontekstu poudariti še en pomemben vidik. Večkrat sem navedel, da imajo v sporu med posamezniki odločbe sodišč držav članic le učinke inter partes, kar pripomore k temu, da se tak nadzor nad pravom druge države članice šteje za dopusten. Nasprotno pa imajo predhodne odločbe, ki jih sprejme Sodišče, učinke erga omnes, saj avtoritativno razlagajo upoštevne določbe prava Unije tako, kot so bile vedno mišljene. Čeprav s tako predhodno odločbo ni mogoče razglasiti določene določbe nacionalnega prava za nezdružljivo s pravom Unije, so elementi razlage prava Unije, ki jih je podalo Sodišče, lahko tako specifični, da je rezultat lahko dejansko enak. Taka predhodna odločba bi lahko nazadnje bistveno bolj vplivala na nacionalno pravo, nad katerim se opravlja nadzor.
81.
Glede na to dejstvo bi moralo biti po eni strani Sodišče dejansko posebej „previdno“ glede tega, da je njegov odgovor „potreben“, da predložitveno sodišče reši spor, o katerem to odloča, v smislu člena 267 PDEU. Glede na občutljivo naravo te tematike bi moralo nacionalno sodišče opraviti nadzor nad združljivostjo prava druge države članice s pravom Unije ne le za namene celovitosti, ampak kadar je to nujno potrebno. Sodišče ne bi smelo pomagati navedenemu sodišču in podati razlage prava Unije erga omnes, kadar to očitno ni potrebno. (
66
)
82.
Če se izkaže, da mora nacionalno sodišče za rešitev spora, o katerem odloča, neizogibno opraviti tak nadzor (kar se zdi, da drži v obravnavani zadevi) in da so s tem povezana vprašanja, ki jih je navedeno sodišče predložilo v predhodno odločanje, v tem smislu torej „potrebna“, bi Sodišče nanje moralo odgovoriti. Kot je bilo navedeno v prejšnjem razdelku, je dejansko primerno, da nacionalno sodišče v tem posebnem okviru vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe. Sodišče mora opraviti svojo nalogo. Ne more prepustiti predložitvenemu sodišču, da samo razlaga pravo Unije. To je po mojem mnenju pravi pristop v obravnavani zadevi.
83.
Vendar bi moralo Sodišče upoštevati občutljivost položaja in omejitve pristojnosti predložitvenega sodišča v načinu, kako odgovarja, kot je pojasnjeno v točkah od 70 do 74 zgoraj. Namesto da bi izčrpno preučilo vse elemente zadevnega nacionalnega prava, bi se po mojem mnenju moralo omejiti na to, da nacionalnemu sodišču zagotovi zadostne elemente razlage, da lahko nacionalno sodišče presodi, ali je zadevno nacionalno pravo očitno nezdružljivo s pravom Unije. Na splošno bi to v postopku v glavni stvari pomenilo pojasnilo, ali se glede na upoštevno sodno prakso pravila, kakršna so ta iz nemškega zakona o igrah na srečo, zdijo na splošno sprejemljiva ali, nasprotno, očitno nesorazmerna.
84.
Po drugi strani pa menim, da Sodišču ni treba preučiti „resničnosti“ zadevnega spora. Naj spomnim, da sta bili sodbi Foglia I in Foglia II še posebej kritizirani v zvezi s tem. (
67
) Sodišče namreč tega pristopa ni nikoli uporabilo v drugih zadevah, ki so se nanašale na spore med posamezniki, v katerih se je posredno izpodbijalo nacionalno pravo, tudi če je bila „umetna“ narava spora precej očitna. (
68
)
85.
Ne bom ponavljal vseh argumentov, ki so bili v pravni teoriji navedeni zoper tak nadzor. Spomnim naj le, da za vprašanje, ali je spor o glavni stvari „resničen“ ali pa gre za „testno zadevo“, ki jo je vložil malteški sektor iger na srečo, nedvomno ne bi smelo biti pristojno Sodišče. Za Sodišče je pomembno, ali mora nacionalno sodišče odločiti o sporu in ali bi odgovor na predložena vprašanja za predhodno odločanje temu sodišču pri tem pomagala. Nasprotno pa Sodišče v skladu s členom 267 PDEU ni pristojno za preverjanje namer, ki jih imajo stranke ob vložitvi tožbe. Tudi če bi to lahko storilo, bi bilo neobstoj „resničnosti“ izjemno težko (ali celo nemogoče) ugotoviti.
86.
V obravnavani zadevi, na primer, čeprav lahko okoliščine zadeve vzbujajo sum v zvezi s tem, noben element iz spisa ne zadostuje, da bi se z gotovostjo ugotovilo, da je spor „umeten“.
87.
Prvič, lahko bi špekulirali o igralčevem odstopu zahtevka. Cesionar FB je nemški odvetnik, vendar sta toženi družbi na obravnavi navedli, da je vpisan v malteško odvetniško zbornico. FB trdi, da je uveljavljanje takega potrošniškega zahtevka del njegovega „poslovnega modela“ in da je kupil zahtevke od „številnih igralcev“, vendar je na vprašanje senata, naj potrdi njihovo število, navedel, da „manj kot 10“ (kar bi nedvomno lahko pomenilo le zadevnega). Cesionar FB je imel prav tako težave s pojasnjevanjem, zakaj je kupil zahtevek, za katerega je vedel, da ga bo težko izterjati, saj malteške družbe take zahtevke zavračajo, Republika Malta pa je sprejela Zakon 55. Vendar bi bilo nemogoče z gotovostjo vedeti, kakšni so bili razlogi za njegovo odločitev.
88.
Drugič, tako kot italijanska vlada bi se lahko spraševali, zakaj se je postopek začel na Malti, ob upoštevanju razhajajočih interesov med to državo članico in Zvezno republiko Nemčijo v zadevnem položaju. Vendar, kot trdi Komisija, s tem ni nič zares narobe. Kot sem že navedel, so malteška sodišča na podlagi člena 4 Uredbe Bruselj Ia na splošno pristojna za odločanje o sporu. Dalje, čeprav lahko igralci začnejo postopek zoper malteške družbe za prirejanje iger na srečo pred svojo „domačo“ državo članico (v obravnavani zadevi Zvezno republiko Nemčijo) na podlagi pravil o varstvu potrošnikov, določenih v tej uredbi, zlasti njenega člena 18(1) (
69
), se cesionar FB na ta pravila ne bi mogel sklicevati, ker ni potrošnik. (
70
)
89.
Nazadnje, dejstvo, da sta se obe stranki strinjali, da predložitveno sodišče vloži ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, kot navaja italijanska vlada, prav tako ni prepričljiv dokaz o tajnem dogovarjanju. Poleg tega – in ne da bi bilo nasprotno samo po sebi dokaz – ugotavljam, da se stranke ne strinjajo glede odgovora, ki naj ga poda Sodišče.
B. Ali restitucijski zahtevki igralcev pomenijo zlorabo prava Unije? (Sedmo vprašanje)
90.
Sedmo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, se nanaša na drugi obrambni razlog, ki sta ga navedli toženi družbi. S tem vprašanjem se navedeno sodišče v bistvu sprašuje, ali načelo prepovedi zlorabe prava Unije v primeru, ko je potrošnik iz države članice, v kateri ima običajno prebivališče, sodeloval pri spletnih igrah na srečo, ki jih je v tej državi ponujal – brez koncesije, ki bi jo izdali organi te države – ponudnik iger na srečo s sedežem v drugi državi članici, nasprotuje temu, da ta potrošnik zoper tega ponudnika vloži civilno tožbo za restitucijo vložkov, ki jih je stavil, zaradi ničnosti temeljne pogodbe o igrah na srečo v skladu s pogodbenim pravom, ki se uporablja. (
71
)
91.
Menim, da je odgovor na to vprašanje precej preprost.
92.
Na eni strani, če bi iz odgovora Sodišča na prvih šest vprašanj izhajalo, da je nemški zakon o igrah na srečo (očitno) nezdružljiv s členom 56 PDEU, bi bilo treba restitucijski zahtevek takega igralca zavrniti kot neutemeljen. Ta zakon se namreč ne bi smel uporabljati in pogodbe o igrah na srečo, sklenjene med igralcem in družbo za prirejanje iger na srečo, torej ne bi bilo mogoče šteti za nezakonito in torej nično in neveljavno na podlagi pogodbenega prava, ki se uporablja (v obravnavani zadevi nemškega prava).
93.
Na drugi strani, če bi se ugotovilo, da so pravila iz nemškega zakona o igrah na srečo združljiva s členom 56 PDEU, pravo Unije ne bi nasprotovalo nikakršnim posledicam, ki jih nacionalno pravo določa za ponujanje iger na srečo (ali sodelovanje pri njih), ki so na podlagi teh pravil prepovedane. Tako bi bilo mogoče temeljno pogodbo o igrah na srečo šteti za nezakonito in torej nično in neveljavno na podlagi pogodbenega prava, ki se uporablja. Poudaril bi, da v nasprotju s trditvami toženih družb ta (tako rekoč) „sankcija“ ne bi pomenila ločene omejitve svobode opravljanja storitev, ki bi zahtevala ločeno presojo njene zakonitosti, temveč nujno in logično posledico nezakonitosti pogodbe. Vprašanje, ali in v kolikšnem obsegu razveljavitev pogodbe ustvarja pravico do restitucije koristi, ki jih je vsaka stranka prejela od druge stranke, bi bilo prav tako v pristojnosti prava, ki ureja zadevne pogodbe o igrah na srečo. (
72
)
94.
Nasprotno pa splošno načelo prepovedi zlorabe prava Unije v tem kontekstu ni upoštevno. Naj spomnim, da to načelo nasprotuje temu, da bi se stranke opirale na pravo Unije za namene zlorabe. (
73
) Vendar restitucijski zahtevki igralcev ne temeljijo na nobeni določbi prava Unije, temveč v celoti na nacionalnem pravu (in sicer v obravnavani zadevi na nemškem zakonu o igrah na srečo in nemškem civilnem zakoniku). (
74
)
95.
Precej ustvarjalne trditve, ki so jih navedle toženi družbi in malteška vlada, da bi Sodišče prepričale v nasprotno, ne vzdržijo preizkusa. Kot navajajo te zainteresirane osebe, je jasno, da ta položaj zaradi svoje čezmejne narave spada na področje uporabe člena 56 PDEU. Vendar v nasprotju s trditvami teh zainteresiranih oseb igralci, ki vložijo take restitucijske zahtevke, ne zlorabljajo pravice iz te določbe, da prejemajo storitve z Malte, saj jim je ta svoboda omogočila, da so sploh sklenili zadevne pogodbe o igrah na srečo. Prvič, sklenitev zadevnih pogodb ni bila odvisna od te svobode. To jim je omogočil sam obstoj interneta. Drugič, igralci se s tem, da zahtevajo razveljavitev teh pogodb, prav tako ne opirajo na to svobodo, ampak na nacionalna pravila, ki jo omejujejo. Nasprotno pa prvi obrambni razlog toženih družb temelji na členu 56 PDEU. Dejansko so te tiste, ki se sklicujejo na svobodo iz te določbe.
96.
Zato je vprašanje, ali ima igralec pravico do restitucije vložkov, ki jih je stavil, ali pa je treba tako restitucijo omejiti ali zavrniti, kot trdita toženi družbi in malteška vlada, ker ta zahtevek dokazuje njegovo slabo vero ali ker je igralec sam storil prekršek s tem, da se je odločil sodelovati pri zadevnih igrah na srečo (v skladu z načelom, kot je nemo auditur propriam turpitudinem allegans iz latinskega prava ali „estoppel“ iz anglosaškega sistema common law), kot je navedeno zgoraj, vprašanje, o katerem je treba odločiti izključno na podlagi nacionalnega prava, ki ureja zadevno pogodbo o igrah na srečo (torej nemškega prava).
97.
Kot je namreč med obravnavo pojasnila nemška vlada, se zdi, da v nemškem pravu obstaja določba, ki zajema to vprašanje, in sicer člen 817 nemškega civilnega zakonika. Ta vlada je tudi pojasnila, da so to določbo preučila nemška sodišča, ko so odločala o restitucijskih zahtevkih igralcev. Zdi se, da je večina sodišč zavrnila uporabo te določbe z obrazložitvijo, da čeprav je sodelovanje pri nezakonitih igrah na srečo prepovedano tudi z nemškim pravom, (
75
) igralci niso storili kaznivega dejanja, saj ob sodelovanju pri zadevnih igrah na srečo niso vedeli, da so bile te igre nezakonite v Nemčiji (ker jih je ponudnik storitev zavedel v nasprotno mišljenje). (
76
) Toženi družbi sta pred Sodiščem zanikali, da bi bili odgovorni za zavajanje igralcev, in se spraševali, ali bi morala biti seznanjenost z nezakonitostjo zares pogoj za uporabo člena 817 nemškega civilnega zakonika. Seveda je to, da odloči o takih dejanskih vprašanjih in razlagi nemškega prava, naloga predložitvenega sodišča, ne pa naloga Sodišča.
98.
Glede na navedeno je treba na sedmo vprašanje odgovoriti, da načelo prepovedi zlorabe prava Unije v primeru, ko je potrošnik iz države članice, v kateri ima običajno prebivališče, sodeloval pri spletnih igrah na srečo, ki jih je v tej državi ponujal – brez koncesije, ki bi jo izdali organi te države – ponudnik iger na srečo s sedežem v drugi državi članici, ne nasprotuje temu, da ta potrošnik zoper tega ponudnika vloži civilno tožbo za restitucijo vložkov, ki jih je stavil, zaradi ničnosti temeljne pogodbe o igrah na srečo v skladu s pogodbenim pravom, ki se uporablja.
V. Predlog
99.
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj:
–
vprašanja, ki jih je postavil Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvi senat sodišča za civilne zadeve, Malta), razglasi za dopustna;
–
na sedmo postavljeno vprašanje odgovori tako:
Načelo prepovedi zlorabe prava Unije v primeru, ko je potrošnik iz države članice, v kateri ima običajno prebivališče, sodeloval pri spletnih igrah na srečo, ki jih je v tej državi ponujal – brez koncesije, ki bi jo izdali organi te države – ponudnik iger na srečo s sedežem v drugi državi članici, ne nasprotuje temu, da ta potrošnik zoper tega ponudnika vloži civilno tožbo za restitucijo vložkov, ki jih je stavil, zaradi ničnosti temeljne pogodbe o igrah na srečo v skladu s pogodbenim pravom, ki se uporablja.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6).
(
3
)	Angleški prevod teh določb nemškega prava je predložitveno sodišče predložilo v predložitveni odločbi.
(
4
)	Čeprav je to vprašanje predmet razprave (glej točko 53 spodaj), se zdi, da toženi družbi v času dejanskega stanja nista mogli pridobiti take koncesije, ker so bile spletne igre na srečo praviloma prepovedane (glej člen 4(4) nemškega zakona o igrah na srečo). Čeprav je izjema omogočala izdajo koncesij za loterije (glej člen 4(5) tega zakona), se zdi, da (i) se „sekundarne loterije“ niso štele za dejanske loterije, temveč za obliko prepovedanih spletnih stav, in (ii) da so bile koncesije za prirejanje loterij vsekakor izdane le ponudnikom pod nadzorom nemških zveznih dežel (kar pa toženi družbi nista bili).
(
5
)	Iz predložitvene odločbe ni povsem jasno, s katero od toženih družb je bila ta pogodba sklenjena.
(
6
)	Glej opombo 4 zgoraj.
(
7
)	Glej Pena, P., Schumann, H., in Peigné, M., „EU citizens lose out as Malta regulatory ‚sledgehammer‘ protects gambling giants“, Investigate Europe, 6. marec 2025.
(
8
)	Čeprav ne vedno; glej razdelek B spodaj.
(
9
)	Glej točko 13 zgoraj.
(
10
)	Sodba z dne 11. marca 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73, v nadaljevanju: sodba Foglia I).
(
11
)	Sodba z dne 16. decembra 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, v nadaljevanju: sodba Foglia II).
(
12
)	Natančneje, Sodišče je v teh sodbah menilo, da če pogoji iz (sedanjega) člena 267 PDEU niso izpolnjeni, ni pristojno za odločanje o postavljenih vprašanjih (glej sodbi Foglia I (točka 13 in izrek) in Foglia II (točki 19 in 30)). Nasprotno pa je v drugih sodbah menilo, da so v takih okoliščinah vprašanja nedopustna (glej na primer sodbo z dne 3. aprila 2025, Swiftair (C‑701/23, EU:C:2025:237, točka 28 in navedena sodna praksa)). Ker v praksi oba pristopa vodita do enakega rezultata, tega razhajanja v obravnavani zadevi ni treba preučiti. Zaradi enostavnosti bom to vprašanje obravnaval kot vprašanje dopustnosti.
(
13
)	Sodba Foglia II (točka 30).
(
14
)	Sodba Foglia II (točka 18).
(
15
)	Glej točko 18 zgoraj.
(
16
)	Vsekakor je enostavno razumeti, zakaj predložitveno sodišče teh splošnih pogojev ni upoštevalo. Zahtevek cesionarja FB ne temelji na pravicah igralca na podlagi te pogodbe, ampak na domnevni ničnosti te pogodbe in na zakonu o neupravičeni obogatitvi.
(
17
)	Čeprav nekatere zainteresirane stranke, ki so Sodišču predložile stališča, dejansko ostro izpodbijajo združljivost te malteške zakonodaje s pravom Unije, tega vprašanja v obravnavani zadevi ni niti potrebno niti primerno obravnavati.
(
18
)	Glej po analogiji sodbo z dne 21. januarja 2003, Bacardi-Martini in Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41, točke od 45 do 54).
(
19
)	Natančneje, člen 6(1) te uredbe določa, da se za pogodbe, sklenjene med potrošniki in podjetniki, uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče (v tem primeru Nemčija), če trgovec usmerja svojo dejavnost v to državo in če pogodba spada v okvir te dejavnosti. V obravnavani zadevi (i) je bila zadevna pogodba o igrah na srečo sklenjena med potrošnikom (igralcem) in podjetnikom (eno od toženih družb). Dejstvo, da je igralec svoj restitucijski zahtevek zatem odstopil cesionarju FB (ki ni potrošnik), v zvezi s tem ni upoštevno. Tak odstop zahtevka namreč ne spremeni narave temeljne pogodbe. Poleg tega, če bi tak odstop povzročil spremembo prava, ki se za to pogodbo uporablja, bi bila ogrožena pravna varnost. Poleg tega (ii) sta toženi družbi svojo dejavnost ponujanja iger na srečo usmerjali v Nemčijo (glej točko 8 zgoraj) in (iii) je zadevna pogodba jasno spadala v obseg te dejavnosti. Nazadnje, izjema iz člena 6(4) te direktive, ki se nanaša na „pogodbe, […] če se storitve za potrošnika opravijo izključno zunaj države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče“, se v obravnavani zadevi ne uporablja, ker sta toženi družbi dogovorjene storitve v Nemčiji opravljali prek svojega spletnega mesta (glej točko 31 spodaj in po analogiji sodbo z dne 3. oktobra 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, točki 52 in 53)).
(
20
)	Čeprav člen 6(2) Uredbe Rim I strankam omogoča, da izberejo drugo pravo, taka izbira „potrošnika ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo [obvezne določbe prava države, v kateri ima običajno prebivališče]“. Dalje, ker sporazum o izbiri zakona, določen v zadevnih splošnih pogojih, v zvezi s tem ni bil pregleden (česar toženi družbi ne izpodbijata), se šteje za „nedovoljenega“ v smislu člena 3(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) in zato neveljavnega (glej sodbo z dne 28. julija 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, točka 71)).
(
21
)	Glej po analogiji moje sklepne predloge v zadevi NM in OU (C‑77/24, EU:C:2025:432, točki 65 in 66), ter sodbi z dne 3. oktobra 2019, Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, točka 53), in z dne 28. novembra 2024, VariusSystems digital solutions (C‑526/23, EU:C:2024:985, točka 22).
(
22
)	Ob predpostavki, da malteško pogodbeno pravo, tako kot nemško pogodbeno pravo, vsebuje pravilo, v skladu s katerim mora biti predmet pogodbe zakonit, kar zagotovo drži.
(
23
)	V členu 9(1) Uredbe Rim I je ta pojem opredeljen kot „določbe, katerih upoštevanje je po mnenju države bistvenega pomena za zaščito njenih javnih interesov, kot je na primer njena politična, socialna ali gospodarska ureditev, in sicer do take mere, da se te določbe uporabljajo za vse primere, ki sodijo na njihovo področje uporabe […]“.
(
24
)	Glej člen 9(3), drugi stavek, Uredbe Rim I.
(
25
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
(
26
)	V zvezi s tem opozarjam, da (i) člen 4(1) Uredbe Bruselj Ia podeljuje splošno pristojnost sodiščem države članice, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče oziroma sedež, in da (ii) imata toženi družbi sedež na Malti in se zato šteje, da imata tam „stalno prebivališče oziroma sedež“ (glej člen 63(1) te uredbe).
(
27
)	Vendar ne nujno. V zvezi s tem glej razdelek B spodaj.
(
28
)	Glej med drugim sodbe z dne 4. februarja 1965, Albatros (20/64, EU:C:1965:8); z dne 22. septembra 1976, Import Gadgets (22/76, EU:C:1976:126); z dne 30. novembra 1977, Cayrol (52/77, EU:C:1977:196); z dne 12. julija 1979, Union laitière normande (244/78, EU:C:1979:198); z dne 10. novembra 1982, Rau Lebensmittelwerke (261/81, EU:C:1982:382); z dne 23. novembra 1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594); z dne 9. junija 1992, Delhaize in Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250); z dne 5. junija 1997, Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277), in z dne 7. julija 2022, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527). Sodišče je v sodbah z dne 10. decembra 2002, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), in z dne 21. januarja 2003, Bacardi-Martini in Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41), tak predlog razglasilo za nedopusten, vendar zaradi nezadostno predloženih informacij in/ali očitno hipotetične narave postavljenih vprašanj.
(
29
)	Sodba z dne 23. novembra 1989 (C‑150/88, EU:C:1989:594, točka 12).
(
30
)	Sodba z dne 5. februarja 1963 (26/62, EU:C:1963:1, ECR, strani od 11 do 13).
(
31
)	Sodba z dne 15. decembra 1976 (35/76, EU:C:1976:180).
(
32
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Warnerja v zadevi Foglia (104/79, EU:C:1980:22, ECR, str. 764); Hatzopoulos, V., „De l’arrêt ‚Foglia-Novello‘ à l’arrêt ‚TWD Textilwerke‘ – La jurisprudence de la Cour relative à la recevabilité des renvois préjudiciels“, Revue trimestrielle de droit économique européen, zvezek 3, 1994, strani 206 in 207, in Bebr, G., „The possible implications of Foglia v. Novello II“, Common Market Law Review, zvezek 19, št. 3, 1982, strani od 437 do 439.
(
33
)	Glej sodbo z dne 18. decembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, točki 97 in 98). Glej po analogiji tudi sodbo z dne 9. junija 1992, Delhaize in Le Lion (C‑47/90, EU:C:1992:250, točki 28 in 29).
(
34
)	Tako lahko v nasprotju s tem, kar je Sodišče nakazalo v sodbi Foglia II (točka 28), sodišča države članice, ki odločajo o takem sporu v civilnih in gospodarskih zadevah, strankam zagotovijo učinkovito varstvo v zvezi s pravom druge države članice, če obstaja kolizija s pravom Unije (čeprav – kar je Sodišče verjetno imelo v mislih – ta sodišča ne morejo razveljaviti zadevnega nacionalnega prava (glej točko 54 spodaj)).
(
35
)	Jasno je, da bi lahko sodišča držav članic v nekaterih položajih prekinila odločanje, počakala, da stranke vložijo tožbo pred sodišči države članice, katere pravo se izpodbija, in da ta sodišča razglasijo združljivost ali nezdružljivost, ter nato ustrezno razsodila. Vendar stranke tega morda ne morejo vedno storiti in postopka ne bi bilo mogoče vedno prekiniti na tak način, ne da bi se s tem za stranke sodno varstvo zavleklo do te mere, da bi pomenilo njegovo kršitev.
(
36
)	Razen če se uporablja člen 24(4) Uredbe Bruselj Ia.
(
37
)	To drži tudi, če to vprašanje samo po sebi ne spada v „civilne in gospodarske zadeve“ (na primer javnopravno vprašanje, kot je prepoved ponujanja iger na srečo brez koncesije). Glej moje prve sklepne predloge v zadevi BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).
(
38
)	Glej sodbo z dne 1. marca 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, točka 37).
(
39
)	Glej Cerqueira, G., „La hiérarchie étrangère des normes devant le juge français“, v Société de législation comparée (ur.), L’application du droit étranger, zbirka „Colloques“, št. 36, 2018, strani od 95 do 129, na str. od 101 do 105, 110, 112 in 113, ter Bergé, J.-S., „Lieux et formes d’application du droit étranger soumis à un contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité“, v Société de législation comparée (ur.), Contrôle de constitutionnalité et de conventionnalité du droit étranger, zbirka „Colloques“, št. 34, 2017, strani od 17 do 35, na str. 20 in 32.
(
40
)	Glej v tem smislu uvodno izjavo 6 Uredbe Rim I.
(
41
)	Glej v tem smislu Neumayer, K. H., „Fremdes Recht und Normenkontrolle“, RabelsZ, 1958, zvezek 23, str. 585 in naslednje; H Kahn-Freund, O., General Problems of Private International Law, Sijthoff & Noordhoff, 2. izdaja, 1980, str. 306; ter Michaels, R., in Jansen, N., „Die Auslegung und Fortbildung ausländischen Rechts“, Zeitschrift für Zivilprozess, 2003, zvezek 116, št. 1, strani od 3 do 55, na str. 33.
(
42
)	Glej po analogiji sodbi z dne 1. junija 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, točke od 35 do 39), in z dne 28. marca 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, točka 37).
(
43
)	V skladu z načelom nevmešavanja se država ne more vmešati v zadeve, za katere je v bistvu pristojna druga država.
(
44
)	Glej po analogiji sodbo z dne 25. februarja 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, točka 73), in moje druge sklepne predloge v zadevi BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, točki 15 in 16).
(
45
)	Glej po analogiji sodbo z dne 25. februarja 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, točki 74 in 75), in moje druge sklepne predloge v zadevi BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:687, točki 17 in 18).
(
46
)	Sodba Foglia II (točka 29).
(
47
)	Glej med drugim sodbo z dne 10. julija 2025, INTERZERO Trajnostne rešitve za svet brez odpadkov in drugi (C‑254/23, EU:C:2025:569, točka 101 in navedena sodna praksa).
(
48
)	Ali lex causae na področju pogodbenih obveznosti v skladu s členom 18 Uredbe Rim I.
(
49
)	Ugotavljam, da se Sodišče po sodbi Foglia II s tem vidikom prav tako ni posebej ukvarjalo (glej v zvezi s tem sodno prakso, navedeno v opombi 28 zgoraj).
(
50
)	Glej Sodbo Foglia II (točka 24).
(
51
)	Glej sodbo z dne 3. aprila 1968, Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe (28/67, EU:C:1968:17). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Slynna v zadevi Foglia (244/80, EU:C:1981:175, ECR, str. 3074); Barav, A., „Preliminary censorship? The judgment of the European Court in Foglia v. Novello“, European Law Review, zvezek 5, 1980, str. od 443 do 468, na straneh od 465 do 467; Hatzopoulos, V., opomba 32, op. cit., str. 208; in Bebr, G., opomba 32, op. cit., strani 433 in 434.
(
52
)	Glej Mélin, F., „La cooperation internationale dans la recherche du droit étranger: les méthodes classiques“, v Société de législation comparée (ur.), L’application du droit étranger, opomba 39, op. cit., strani od 39 do 49, na str. 42.
(
53
)	Negotovost obstaja v zvezi s pravili, ki urejajo „sekundarne loterije“ na podlagi nemškega zakona o igrah na srečo. Toženi družbi trdita, da so na podlagi člena 4(5) tega zakona te „sekundarne loterije“ urejene kot loterije. Zato izpodbijata sorazmernost zahteve po koncesiji iz te določbe, zlasti dejstvo, da lahko tako koncesijo na podlagi člena 10 tega zakona pridobijo le ponudniki pod nadzorom države (glej vprašanja od 4 do 6 predložitvenega sodišča). Vendar nemška vlada trdi, da so „sekundarne loterije“ dejansko oblika spletnih stav, ki je s členom 4(4) tega zakona prepovedana. Tako naj ureditev, ki se uporablja za loterije v Nemčiji, ne bi bila upoštevna za rešitev spora o glavni stvari.
(
54
)	Glej člen 3(2)(b) in člen 5(2)(c) Odločbe Sveta 2001/470/ES z dne 28. maja 2001 o ustanovitvi Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 145), kakor je bila spremenjena z Odločbo št. 568/2009/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 (UL 2009, L 168, str. 35).
(
55
)	Glej za tak primer sodbo z dne 23. novembra 1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594).
(
56
)	Glej za tak primer sodbo z dne 7. julija 2022, LKW WALTER (C‑7/21, EU:C:2022:527).
(
57
)	Glej med drugim sodbi z dne 8. septembra 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional and Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, točka 57), in z dne 2. marca 2023, Recreatieprojecten Zeeland in drugi (C‑695/21, EU:C:2023:144, točka 15).
(
58
)	Glej na primer sodbo z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 78).
(
59
)	Glej Batiffol, H., in Lagarde, P., Droit international privé, zvezek 1, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 6. izdaja, št. 331, 1974. To zaznano pomanjkanje legitimnosti pojasnjuje, zakaj na primer v Združenem kraljestvu sodišča zavrnejo opravljanje nadzora nad suverenimi odločitvami v pravu druge države (v skladu s tako imenovano doktrino „Act of State doctrine“) (glej v zvezi s tem Dickinson, A., „Acts of State and the Fronters of private (international) law“, Journal of Private International Law, zvezek 14, izdaja 1, 2018, strani od 1 do 37).
(
60
)	Glej po analogiji de Vareilles-Sommières, P., „Le conflit hiérarchique étranger de normes devant le juge judiciaire français – Applications à la constitutionalité et à la conventionnalité de la loi étrangère“, v Société de législation comparée (ur.), opomba 39, op. cit., strani od 49 do 62, na str. 59 in 60.
(
61
)	Glej Mnenje 2/13 (Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točki 191 in 192).
(
62
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2011, N. S. in drugi (C‑411/10 in C‑493/10, EU:C:2011:865, točke 99, 100 in 105).
(
63
)	Glej po analogiji sodbo z dne 29. julija 2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, točka 78 in navedena sodna praksa).
(
64
)	Naj spomnim, da za te sodne odločbe ne morejo veljati mehanizmi priznavanja in izvrševanja iz Uredbe Bruselj Ia. Tuje sodbe, katerih predmet je veljavnost javnega prava, namreč ne spadajo med civilne in gospodarske zadeve.
(
65
)	Glej po analogiji sodbo z dne 19. junija 2025, KN (C‑219/25 PPU, EU:C:2025:456, točke od 45 do 52 in navedena sodna praksa).
(
66
)	Glej sodbi z dne 10. decembra 2002, der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:735), in z dne 21. januarja 2003, Bacardi-Martini in Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2003:41).
(
67
)	Glej med drugim Barav, A., opomba 51, op. cit.; Bebr, G., opomba 32, op. cit.; Hatzopoulos, V., opomba 32, op. cit.; in Albers-Llorens, A., „Judicial protection before the Court of Justice of the European Union“, v Peers, S., in Barnard, C. (ur.), European Union Law, 2. izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2017, str. 299.
(
68
)	Glej na primer sodbe z dne 9. februarja 1995, Leclerc-Siplec (C‑412/93, EU:C:1995:26); z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), in z dne 22. novembra 2005, Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709).
(
69
)	Člen 18(1) Uredbe Bruselj Ia določa, da lahko potrošnik začne postopek zoper podjetnika, med drugim, „pred sodišči v kraju, kjer ima potrošnik stalno prebivališče“ (forum actoris).
(
70
)	Glej sodbo z dne 19. januarja 1993, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, točke od 23 do 25).
(
71
)	Nemška vlada trdi, da je to vprašanje prav tako nedopustno, ker predložitvena odločba ne vsebuje zadostnih pojasnil glede razlogov, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom v zvezi s tem. S tem se ne strinjam. V tej odločbi je navedeno, da toženi družbi trdita, da je treba zahtevek cesionarja FB zavrniti (med drugim) zato, ker pomeni zlorabo prava Unije. V odločbi je tudi opisano, kaj zatrjevana zloraba s strani igralca pomeni (prostovoljno igrati spletne igre na srečo in nato zahtevati vračilo denarja na podlagi nezakonitosti teh iger). Tako ima Sodišče dovolj informacij, da (i) razume upoštevnost tega vprašanja in (ii) poda koristen odgovor.
(
72
)	Glej člen 12(1)(e) Uredbe Rim I.
(
73
)	Glej med drugim sodbo z dne 13. marca 2014, SICES in drugi (C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 29 in navedena sodna praksa).
(
74
)	Dejstvo, da se, kot trdita toženi družbi, igralci običajno opirajo na člen 18(1) Uredbe Bruselj Ia, da bi vložili svoje zahtevke pred svojimi „domačimi“ sodišči, v zvezi s tem ni upoštevno. To se nanaša na pristojnost, ne pa na materialne pravice, na katere se ti igralci sklicujejo v podporo svojim zahtevkom.
(
75
)	Glej člen 285 Strafgesetzbuch (nemški civilni zakonik).
(
76
)	Zdi se, da so sodišča v Nemčiji v nekaterih zadevah, na katere se sklicujeta nemška in belgijska vlada, tako restitucijo zavrnila na podlagi člena 817 civilnega zakonika.