62009CP0403
STALIŠČE GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
YVESA BOTA,
predstavljeno 9. decembra 2009 (
1
)
Zadeva C-403/09 PPU
Jasna Detiček
proti
Mauriziu Sgueglii
„Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Zakonski spori in spori v zvezi s starševsko odgovornostjo — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Začasni ukrepi glede pravice do varstva in vzgoje otroka — Sodna odločba, izvršljiva v državi članici — Nezakonita premestitev otroka — Druga država članica — Drugo sodišče — Predodelitev varstva in vzgoje otroka drugemu od staršev — Pristojnost — Nujni postopek predhodnega odločanja“
1.
V tem postopku predhodnega odločanja je Sodišče pozvano, naj se izreče o vsebini člena 20 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (
2
).
2.
V tem členu je določeno, da lahko sodišče države članice v teh zadevah in v nujnih primerih sprejme začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja glede v tej državi nahajajočih se oseb ali premoženja, tudi če je po Uredbi št. 2201/2003 za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice.
3.
Dejansko stanje predložene zadeve je tako. Zakonca Jasna Detiček, slovenska državljanka, in Maurizio Sgueglia, italijanski državljan, sta živela v Italiji in imela hčer. Leta 2007 sta v Italiji začela postopek za razvezo zakonske zveze, italijansko sodišče, pristojno za odločanje o glavni stvari, pa je otroka zaupalo v začasno varstvo in vzgojo očetu. Isti dan, ko je italijansko sodišče izdalo začasno odredbo, je mati z otrokom odšla v Slovenijo in se tam nastanila. Nato je pri slovenskem sodišču predlagala in dosegla izdajo začasne odredbe, s katero sta bila varstvo in vzgoja hčere zaupana njej.
4.
Vprašanje je torej, ali lahko sodišče države članice, na ozemlju katere je otrok, v zgoraj navedenih okoliščinah sprejme tak začasni ukrep na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003.
5.
Sodišče je 27. oktobra 2009 odločilo, da bo zadevo obravnavalo po nujnem postopku v skladu s členom 23a Statuta Sodišča Evropskih skupnosti in členom 104 Poslovnika. V tem postopku so J. Detiček, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, M. Sgueglia, tožena stranka v postopku v glavni stvari, slovenska vlada in Evropska komisija kot edine stranke, pooblaščene za predložitev pisnih stališč, to tudi storile. Obravnava je bila 7. decembra 2009.
6.
S tem stališčem predlagam, naj Sodišče razsodi, da je treba člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da če je sodišče države članice, pristojno za odločanje o glavni stvari, sprejelo ukrep, s katerim je zaupalo otroka v začasno varstvo in vzgojo enemu od staršev, sodišču druge države članice ne dovoljuje, da po sprejetju odločbe prve države članice sprejme odločbo, s katero bi otroka v varstvo in vzgojo zaupalo drugemu od staršev.
7.
Prav tako pojasnjujem, kako se po mojem mnenju na podlagi veljavnih zakonodajnih besedil in z njimi povezanega skupnega izhodišča, in sicer otrokovih koristi, organizira in zahteva sodelovanje med sodišči na skupnem območju svobode, varnosti in pravice.
I – Pravni okvir
A – Haaška konvencija iz leta 1980
8.
Konvencija o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok je bila sklenjena v Haagu 25. oktobra 1980 (
3
) v okviru svetovne organizacije za čezmejno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah.
9.
Ta konvencija določa postopkovna pravila, ki se uporabljajo ob ugrabitvi otroka, da se zagotovi njegova čimprejšnja vrnitev v državo, v kateri ima stalno prebivališče, kot tudi varstvo pravice do osebnih stikov (
4
).
10.
Člen 12 Haaške konvencije iz leta 1980 določa:
„Če je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu, na dan, ko se je začel postopek pred sodnim ali upravnim organom pogodbenice, v kateri je otrok, pa je minilo manj kot leto dni od dneva, ko je bil nezakonito odpeljan ali zadržan, odredi pristojni organ takojšnjo vrnitev otroka.
Tudi če se je pravni postopek začel po poteku enoletnega roka iz prejšnjega odstavka, odredi sodni ali upravni organ vrnitev otroka, če se ne dokaže, da se je otrok prilagodil novemu okolju.
[…]“
11.
Člen 13 te konvencije določa:
„Sodnemu ali upravnemu organu države [članice, v katero je bil otrok odpeljan] ni treba odrediti vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže:
a)
da v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, oseba, institucija ali drugo telo, ki skrbi za otrokovo osebnost, ni dejansko uveljavljalo pravice do skrbi zanj, ali da se je strinjalo ali pozneje pristalo, da se otrok odpelje ali zadrži; [ali]
b)
da obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj.
Prav tako lahko sodni ali upravni organ zavrne, da odredi otrokovo vrnitev, če ugotovi, da otrok nasprotuje vrnitvi in da je dopolnil tisto starost in je na taki stopnji zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo mnenje.
[…]“
B – Pravo Skupnosti
12.
Namen Uredbe št. 2201/2003, ki je nadomestila Uredbo št. 1347/2000, je v okviru območja svobode, varnosti in pravice poenotiti pravila mednarodne sodne pristojnosti na področju razvez, prenehanja življenjske skupnosti ali razveljavitve zakonske zveze in na področju starševske odgovornosti.
13.
Medtem ko je Uredba št. 1347/2000 glede starševske odgovornosti veljala le za spore ob razdružitvi, je Uredba št. 2201/2003 razširila pravila sodne pristojnosti na vse odločbe o starševski odgovornosti, vključno z ukrepi za varstvo otrok, neodvisno od kakršne koli povezave s postopki v zakonskih sporih (
5
).
14.
V skladu s členom 1(1)(b) Uredbe št. 2201/2003 se ta uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti.
1. Splošno pravilo o pristojnosti in odstopanja
15.
Uredba št. 2201/2003 se sklicuje na največjo korist otroka in določa merilo bližine kot splošno pravilo krajevne pristojnosti sodišča, vendar hkrati določa izjemo, predvsem v nekaterih primerih spremembe prebivališča, kot je razvidno iz členov od 8 do 10 in 12 te uredbe.
16.
Tako člen 8(1) te uredbe določa, da je v zadevah starševske odgovornosti pristojno sodišče države članice, v kateri ima otrok običajno prebivališče, ko sodišče začne postopek, pri čemer postane nahajanje otroka – ta pojem se morda razlikuje od pojma običajno prebivališče – celo razlog za pristojnost, če ni drugih razlogov (
6
).
17.
To načelo pozna izjemo le v določenem primeru, in sicer kadar sodišče, ki je odločalo sprva, ostane pristojno bodisi zato, da se izogne tveganju spora, bodisi zato, da se zagotovi neprekinjeno nadaljevanje postopka, ki se je zakonito začel na podlagi merila krajevne pristojnosti v skladu z Uredbo št. 2201/2003, ki mu nobena stranka ni ugovarjala.
18.
To velja za pravico do stikov, kadar se otrok zakonito preseli iz ene države članice v drugo in tam pridobi novo običajno prebivališče. V tem primeru sodišče države članice prejšnjega otrokovega običajnega prebivališča še tri mesece po preselitvi obdrži pristojnost, da lahko spremeni sodno odločbo o pravicah do stikov z otrokom, ki je bila izdana v navedeni državi članici pred selitvijo (
7
).
19.
Poleg tega člen 12(1)(a) in (b) Uredbe št. 2201/2003 določa dogovor o pristojnosti v korist sodišča, ki odloča o razdružitvi. V skladu s to določbo ostane to sodišče države članice pristojno v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z zahtevkom za razdružitev, če ima vsaj en zakonec starševsko odgovornost do otroka in so zakonca in nosilci starševske odgovornosti pristojnost sodišč sprejeli izrecno ali drugače nedvoumno. Sicer pa mora biti ta pristojnost v otrokovo korist. Preneha takoj, ko sodna odločba, s katero se ugodi zahtevku za razdružitev, ali odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo postanejo pravnomočne (
8
).
20.
Če na podlagi členov od 8 do 13 Uredbe št. 2201/2003 niso pristojna sodišča nobene države članice, se pristojnost v vsaki državi članici določi v skladu z nacionalno zakonodajo (
9
).
21.
Največja korist otroka lahko upraviči tudi posebno odstopanje, tako da se sodišče ene države članice izreče za nepristojno v korist sodišča druge države članice.
22.
Tako člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 določa:
„[…] sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za zadevo, če menijo, da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve ali njenega dela in če je to v korist otroka, [lahko]:
a)
prekinejo obravnavo zadeve ali njenega dela ter pozovejo stranke, naj začnejo postopek pri sodišču te druge države članice […]; ali
b)
zaprosijo sodišče druge države članice, naj prevzame pristojnost […]“
23.
V skladu z odstavkom 2 člena 15 te uredbe se odstavek 1 uporabi na pobudo stranke ali po uradni dolžnosti ali celo na podlagi zahteve sodišča druge države članice, s katero je otrok posebej povezan (
10
), pri čemer se pri zadnjih dveh možnostih prenos opravi le, če se z njim strinja vsaj ena od strank.
2. Predpisi, ki se uporabijo v posebnem primeru nezakonite premestitve otroka
24.
Tudi za nezakonito premestitev otroka se uporabljajo pravila iz Haaške konvencije iz leta 1980. Dopolnjujejo jih določbe Uredbe št. 2201/2003, ki prevladajo nad določbami iz te konvencije (
11
).
25.
Člen 2(11) te uredbe določa:
„V tej uredbi:
[…]
‚neupravičena [nezakonita] premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar:
a)
je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem
in
b)
pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“
26.
Člen 10 Uredbe št. 2201/2003 določa, da sodišče države članice, v kateri je otrok običajno prebival pred premestitvijo, obdrži pristojnost.
27.
Vendar je v skladu z merilom bližine pristojnost prenesena na sodišča države članice, v katerih je otrok pridobil novo običajno prebivališče, če:
a)
vse osebe, institucije ali drugi organi, ki imajo pravico do varstva in vzgoje otroka, privolijo v premestitev ali zadržanje
ali
b)
otrok prebiva v drugi državi članici najmanj eno leto po tem, ko so bile ali bi morale biti osebe, institucije ali drugi organi, ki imajo pravico do varstva in vzgoje otroka, seznanjeni s krajem otrokovega bivanja in se je otrok vživel v novo okolje ter je bil izpolnjen najmanj eden od naslednjih pogojev:
i)
v enem letu, ko je ali bi lahko bil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka seznanjen s krajem bivanja otroka, ni bila vložena nobena zahteva za vrnitev pri pristojnih organih države članice, kamor je bil otrok premeščen ali kjer je zadržan;
ii)
zahteva za vrnitev, ki jo je vložil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka, je bila umaknjena in v roku iz odstavka (i) ni bila vložena nobena nova zahteva;
iii)
primer pred sodiščem v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred nezakonito premestitvijo ali zadržanjem, je bil zaključen na podlagi člena 11(7);
iv)
sodno odločbo o varstvu in vzgoji otroka, ki ne nalaga vrnitve otroka, so izdala sodišča države članice, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred nezakonito premestitvijo ali zadržanjem.
28.
Naslov člena 11 Uredbe št. 2201/2003 je „Vrnitev otroka“. Odstavek 1 tega člena določa, da kadar oseba, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, zahteva od pristojnih organov v državi članici izdajo sodne odločbe na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, da bi dosegla vrnitev premeščenega otroka, se uporabljajo odstavki od 2 do 8.
29.
Med drugim člen 11(6) te uredbe določa, da če je sodišče druge države članice na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980 izdalo sodno odločbo, da se otrok ne vrne, mora to sodišče poslati izvode te odločbe in ustreznih dokumentov pristojnemu sodišču ali osrednjemu organu v državi članici, v kateri je otrok običajno prebival pred nezakonito premestitvijo ali zadržanjem.
30.
Poleg tega je v skladu s členom 11(8) Uredbe št. 2201/2003 kakršna koli poznejša sodna odločba, s katero se odredi vrnitev otroka in jo izda na podlagi te uredbe pristojno sodišče, izvršljiva v skladu z oddelkom 4 poglavja III te uredbe, zlasti s členi 40, 42 in 43, da bi se zagotovila vrnitev otroka.
31.
Na podlagi člena 42 Uredbe št. 2201/2003 se ta sodna odločba, s katero se odredi vrnitev otroka, prizna in je izvršljiva v drugi državi članici, ne da bi bil za to potreben postopek za potrditev izvršljivosti in ne da bi bilo mogoče nasprotovati njenemu priznanju.
32.
Zato mora biti o sodni odločbi v državi članici izvora izdano potrdilo. Sodišče, pristojno za izdajo potrdila o sodni odločbi, s katero je bila odrejena vrnitev otroka, izda to potrdilo le, če so izpolnjeni trije kumulativni pogoji. Iz člena 42(2), prvi odstavek, točke od (a) do (c), Uredbe št. 2201/2003 je razvidno, da se lahko potrdilo izda le, če je otrok imel možnost izraziti svoje mnenje, razen če tak pogovor z otrokom ni primeren glede na njegovo starost ali stopnjo zrelosti, če so stranke imele možnost izreči se in če je sodišče pri izdaji sodne odločbe upoštevalo razloge in dokaze, na podlagi katerih je bila izdana odločba, da se otrok ne vrne.
3. Skupne določbe glede razdružitve in starševske odgovornosti
33.
Za blažitev kakršnega koli nujnega položaja člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 določa, da lahko države članice sprejmejo začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja glede v tej državi članici nahajajočih se oseb ali premoženja, tudi če je za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice.
34.
Ti ukrepi se v skladu s členom 20(2) te uredbe prenehajo uporabljati, ko sodišče, ki je pristojno za odločanje po vsebini, sprejme ukrepe, za katere meni, da so primerni.
4. Priznavanje in izvršitev odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo
35.
V skladu s členom 21(1) Uredbe št. 2201/2003 se sodna odločba, izdana v državi članici, v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo treba za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek. Člen 21(3) te uredbe določa, da lahko vsaka stranka zahteva izdajo odločbe o priznanju oziroma nepriznanju sodne odločbe.
36.
Razlogi za nepriznanje sodnih odločb o starševski odgovornosti so opredeljeni v členu 23 navedene uredbe. Sodna odločba v zvezi s starševsko odgovornostjo se med drugim ne prizna, če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom ali če je bila izdana, ne da bi bila otroku dana možnost izraziti svoje mnenje.
37.
Poleg tega se v skladu s členom 24 Uredbe št. 2201/2003 pristojnost sodišča države članice izvora ne sme preverjati (
12
).
38.
Nazadnje je v členu 28(1) navedene uredbe določeno, da se „[s]odna odločba o izvrševanju starševske odgovornosti glede otroka, izdana v državi članici in ki je izvršljiva v tej državi članici ter je bila vročena, […] izvrši v drugi državi članici, ko je na zahtevo katere koli od zainteresiranih strank razglašena za izvršljivo v tej državi“. Dalje lahko obe stranki zoper odločbo v zvezi z zahtevo za razglasitev izvršljivosti vložita pravno sredstvo (
13
).
5. Sodelovanje med osrednjimi organi v zadevah starševske odgovornosti
39.
V skladu s členom 53 Uredbe št. 2201/2003 vsaka država članica določi enega ali več osrednjih organov za pomoč pri uporabi te uredbe. Njihova naloga je sporočati podatke o nacionalni zakonodaji in postopkih ter ustrezno ukrepati, da se izboljša uporaba te uredbe in okrepi sodelovanje med različnimi osrednjimi organi držav članic (
14
).
40.
Člen 55 te uredbe določa, da osrednji organi sprejmejo vse ustrezne ukrepe, da bi zbrali in izmenjali podatke o položaju otroka, o vseh postopkih, ki potekajo glede starševske odgovornosti, in o sprejetih odločbah, ki se nanašajo na otroka. Med drugim morajo sprejeti vse ustrezne ukrepe za olajšanje komuniciranja med sodišči za uporabo členov 11(6) in (7) in 15 te uredbe.
C – Nacionalno pravo
41.
Člen 411, prvi odstavek, Zakona o pravdnem postopku (
15
) določa, da lahko sodišče med postopkom v zakonskih sporih in sporih iz razmerij med starši in otroki izda na predlog stranke ali po uradni dolžnosti začasne odredbe o varstvu in preživljanju skupnih otrok kot tudi začasne odredbe o odvzemu ali omejitvi pravice do stikov oziroma o načinu izvrševanja stikov.
42.
V skladu s členom 411, tretji odstavek, tega zakona se začasne odredbe iz prejšnjih odstavkov izdajo po določbah zakona, ki ureja zavarovanje.
43.
Člen 267 Zakona o izvršbi in zavarovanju (
16
) določa, da je mogoče začasno odredbo izdati pred uvedbo sodnega postopka, med postopkom, kot tudi po koncu postopka, vse dokler ni opravljena izvršba.
44.
Člen 105, tretji odstavek, Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (
17
) določa, da če se starša tudi ob pomoči centra za socialno delo ne sporazumeta o varstvu in vzgoji otrok, odloči sodišče na zahtevo enega ali obeh staršev, da so vsi otroci v varstvu in vzgoji pri enem od njiju ali da so eni otroci pri enem, drugi pri drugem od njiju. Sodišče lahko po uradni dolžnosti tudi odloči, da se vsi ali nekateri otroci zaupajo v varstvo in vzgojo drugi osebi.
II – Dejansko stanje in vprašanji za predhodno odločanje
45.
J. Detiček, slovenska državljanka, in M. Sgueglia, italijanski državljan, sta zakonca, ki sta 25 let živela v Rimu (Italija). Njuna hči Antonella, slovenska državljanka, se je rodila 6. septembra 1997.
46.
Pri Tribunale ordinario di Tivoli (okrožno sodišče v Tivoliju) (Italija) se je začel postopek za razvezo zakonske zveze. Z začasno odredbo z dne 25. julija 2007 je navedeno sodišče odločilo, da se otrok zakoncev zaupa v začasno izključno varstvo in vzgojo očetu M. Sgueglii ter začasno nastani v zavodu Sprejemna hiša kalasancijanskih sester v Rimu.
47.
Iz dokumentacije, ki jo je Višje sodišče v Mariboru poslalo Sodišču, je razvidno, da Tribunale ordinario di Tivoli ni želelo zaupati otroka v začasno varstvo in vzgojo J. Detiček, ker naj ta ne bi bila sposobna razločevati med koristmi njunega otroka in lastnimi koristmi. Poleg tega je italijansko sodišče ugotovilo, da Antonella ne želi videti očeta. Zato je odločilo, da začasno varstvo in vzgojo zaupa M. Sgueglii in nastani Antonello v zavod, da bi bila izvzeta iz spora med starši. V tej sodni odločbi, ki jo je izdalo italijansko sodišče, je še navedeno, da je J. Detiček sama predlagala in izbrala zavod.
48.
Na dan izdaje te odločbe je J. Detiček s hčerjo zapustila Italijo in odšla v Slovenijo, in sicer v Zgornje Poljčane, kjer živita še zdaj.
49.
Okrožno sodišče v Mariboru je s sklepom z dne 22. novembra 2007, ki je bil potrjen s sklepom Vrhovnega sodišča Slovenije z dne 2. oktobra 2008, sklep Tribunale ordinario di Tivoli z dne 25. julija 2007 razglasilo za izvršljiv na območju Republike Slovenije, pred Okrajnim sodiščem v Slovenski Bistrici pa poteka izvršilni postopek za izročitev otroka očetu in nastanitev otroka v zavod v Rimu. Izvršba je odložena do konca sodnega postopka o glavni stvari.
50.
J. Detiček je 28. novembra 2008 pri Okrožnem sodišču v Mariboru vložila predlog za izdajo začasne odredbe za predodelitev otroka v varstvo in vzgojo njej.
51.
Okrožno sodišče v Mariboru je s sklepom z dne 9. decembra 2008 ugodilo predlogu J. Detiček in ji Antonello zaupalo v začasno varstvo in vzgojo. Odločitev je obrazložilo s spremenjenimi okoliščinami in otrokovimi koristmi, vendar predložitveno sodišče teh okoliščin ni podrobneje opredelilo.
52.
Iz dokumentacije, predložene Sodišču, in tudi iz sklepa z dne 9. decembra 2008 je razvidno, da so se okoliščine spremenile tako: Antonella se je vživela v okolje v Sloveniji; slovensko sodišče meni, da bi vrnitev v Italijo z nastanitvijo v zavod nasprotovala njeni dobrobiti, ker naj bi ji povzročila nepopravljivo psihično in fizično škodo; poleg tega je sodišče 1. decembra 2008 opravilo pogovor z Antonello, ki je izjavila, da želi ostati pri materi.
53.
M. Sgueglia je zoper ta sklep pri istem sodišču vložil ugovor, ki ga je to s sklepom z dne 29. junija 2009 zavrnilo. To sodišče je sprejetje ukrepa zavarovanja utemeljilo s členom 20 Uredbe št. 2201/2003 v povezavi s členom 13 Haaške konvencije iz leta 1980.
54.
M. Sgueglia je zoper sklep z dne 29. junija 2009 vložil pritožbo pri Višjem sodišču v Mariboru, to pa je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je sodišče v Republiki Sloveniji […] v skladu z določbo člena 20 Uredbe [št. 2201/2003] pristojno izdati [začasne] ukrepe […] v primeru, če je sodišče druge države članice, ki je po Uredbi [št. 2201/2003] pristojno za odločanje o glavni stvari, že izdalo [začasni] ukrep […], ki je bil razglašen za izvršljiv v […] Sloveniji?
2.
V primeru pritrdilnega odgovora sledi vprašanje, ali lahko slovensko sodišče z uporabo nacionalnega prava (uporabo tega uzakonja člen 20 Uredbe [št. 2201/2003]) z izdajo [začasnega] ukrepa […] po določbi člena 20 Uredbe [št. 2201/2003] spremeni oziroma razveljavi pravnomočen in izvršljiv [začasni] ukrep […], izdan po sodišču v drugi državi članici, ki je po [navedeni] uredbi pristojno za odločanje o glavni stvari?“
III – Analiza
55.
Z vprašanjema za predhodno odločanje predložitveno sodišče sprašuje, ali je mogoče člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da če je sodišče ene države članice, ki je pristojno za odločanje o glavni stvari, že izdalo odločbo, s katero je otroka v začasno varstvo in vzgojo zaupalo enemu od staršev, lahko sodišče druge države članice po sprejetju odločbe prve države članice sprejme odločbo, na podlagi katere se otroka dodeli v varstvo in vzgojo drugemu od staršev.
A – Uvodne ugotovitve
56.
Menim, da je treba za uvod opozoriti na naslednje.
57.
Prvič, zdi se mi nesporno, da vprašanji, predloženi Sodišču, izvirata iz postopka, ki se je začel zaradi nezakonite premestitve otroka v smislu Uredbe št. 2201/2003.
58.
Po podatkih, predloženih Sodišču, je J. Detiček zapustila Italijo, državo običajnega prebivališča družine, in odšla v Slovenijo s skupnim otrokom, Antonello, tedaj staro 10 let, istega dne, ko je italijansko sodišče, ki je odločalo o razvezi zakonske zveze, izdalo odločbo, s katero je Antonello zaupalo v začasno varstvo in vzgojo očetu, M. Sgueglii. V nasprotju z očetovo voljo je položaj tak še danes.
59.
Zato so po mojem mnenju izpolnjeni pogoji iz člena 2(11) Uredbe št. 2201/2003, ki opredeljuje nezakonito premestitev otroka kot „kršitev pravic do varstva in vzgoje […] v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo […] pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve […] dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve […] ne bi prišlo“.
60.
Dalje, zdi se mi, da je treba že na začetku pojasniti, da medtem ko se določbe člena 11 te uredbe, ki urejajo sodelovanje sodišč v interesu otroka, očitno uporabljajo v okviru izvršilnega postopka za otrokovo vrnitev, ki ga je oče začel pri Okrajnem sodišču v Slovenski Bistrici, pa se nasprotno ne morejo uporabljati v postopku, ki ga je začela mati pri Okrožnem sodišču v Mariboru.
61.
Iz člena 11(1) te uredbe namreč izhaja, da je vrnitev otroka ob takem sodelovanju mogoča le, „[k]adar oseba, institucija ali drug organ, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, zahteva od pristojnih organov v državi članici, da izdajo sodno odločbo na podlagi [Haaške konvencije iz leta 1980], da bi dosegla vrnitev otroka, ki je bil neupravičeno [nezakonito] premeščen ali zadržan v drugi državi članici, ki ni država članica, kjer je običajno prebival neposredno pred neupravičeno [nezakonito] premestitvijo ali zadržanjem“.
62.
Iz dokazov, predloženih Sodišču, je razvidno, prvič, da na podlagi sklepa Tribunale ordinario di Tivoli, ki je bil izdan 25. julija 2007 in je postal izvršljiv na podlagi sklepa Vrhovnega sodišča z dne 2. oktobra 2008, otrok ni bil zaupan v varstvo in vzgojo – niti skupno – J. Detiček, ko je ta 28. novembra 2008 pri Okrožnem sodišču v Mariboru vložila predlog za izdajo začasne odredbe, da bi pridobila pravico do varstva in vzgoje, in, drugič, da se njen zahtevek ni nanašal na Antonellino vrnitev. Zato gre v tem primeru za predpostavko, ki ni le drugačna od predpostavke iz člena 11(1) Uredbe št. 2201/2003, temveč je z njo celo v nasprotju.
63.
Torej je treba to vprašanje, predloženo Sodišču, proučiti le s stališča avtonomnih določb člena 20 te uredbe.
64.
Bistvo, povezano z vprašanjem za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je namreč izvedeti, ali je v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, mogoče doseči izdajo sodne odločbe, ki jo na podlagi člena 20(1) te uredbe izda sodišče, ki postane krajevno pristojno šele po nezakoniti premestitvi otroka, in jo priznati kot odslej prevladujočo.
65.
Vsebina odgovora na to vprašanje je po mojem mnenju odvisna od odgovorov na naslednji vprašanji. Prvič, katero načelo Uredbe št. 2201/2003 je v zvezi s problematiko, predloženo Sodišču, temeljno? Drugič, kakšno mesto imajo določbe člena 20 te uredbe v sistematiki te uredbe?
B – Ureditev na podlagi Uredbe št. 2201/2003 v posebnem primeru nezakonite premestitve otroka
66.
Menim, da Uredba št. 2201/2003 temelji na spodnjih predpostavkah.
67.
Prvič, treba je opozoriti, da je njen namen prispevati k ustvarjanju resničnega skupnega pravosodnega prostora s postavitvijo pravil o pristojnosti v zakonskih sporih in v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter z olajšanjem priznavanja in izvrševanja sodnih odločb v teh zadevah.
68.
Zato je bistveno, da se odločbe, izdane v državah članicah, medsebojno priznavajo. Kot namreč izhaja iz uvodne izjave 2 Uredbe št. 2201/2003, je bilo načelo medsebojnega priznavanja sodnih odločb sprejeto kot temelj za oblikovanje resničnega pravosodnega prostora. To je razlog, da priznavanje in izvrševanje teh odločb temeljita na načelu medsebojnega zaupanja in da so razlogi, iz katerih jih ni treba priznati, čim bolj omejeni (
18
).
69.
Drugič, treba je spomniti, da je v tej uredbi poudarjeno, da so pravila o pristojnosti, ki jih določa, oblikovana tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka (
19
). Iz tega je po mojem mnenju nedvomno razvidno, da so bila pravila o pristojnosti, namenjena za boj proti nezakoniti premestitvi otrok, prav tako oblikovana v tem duhu.
70.
Nekoč preveč uveljavljena praksa ob razvezi zakonske zveze med zakoncema različnih državljanstev je bila, da se je tisti od staršev, ki je želel, da se mu otroka zaupa v varstvo in vzgojo, z otrokom oziroma otroki zatekel v svojo državo izvora in od nacionalnega sodišča zahteval, naj odloči o varstvu in vzgoji, pri čemer se, odvisno od primera, ni upoštevala odločitev, sprejeta v drugi državi.
71.
Posledica tega je bila dolgoletna ali celo dokončna prekinitev odnosov med otrokom in drugim od staršev, glede katere nikakor ni mogoče trditi, da je v skladu z interesom otroka ali – če navedem izraz, ki ga je Sodišče že uporabilo – z njegovim blagostanjem (
20
).
72.
S takim pristopom, v zvezi s katerim bližnja preteklost ali celo sedanjost daje pogoste in boleče primere, se je doseglo ali nadejalo doseči pozitiven odziv sodišča, ki je odločalo o zadevi, odzivu pa je botroval neke vrste sodni nacionalizem, dandanes popolnoma nezdružljiv s pojmom območja svobode, varnosti in pravice. Otrok je bil namreč prikrajšan za osnovne in resnično temeljne pravice. Poleg tega – kar si sicer zlahka predstavljamo – da so ga družinski pritiski, celo ko je dosegel zadostno stopnjo zrelosti, prikrajšali za svobodo izbire in možnost uresničevanja pravice do prostega gibanja, da bi obiskal drugega od staršev, je bil preprosto oropan temeljne pravice do vzdrževanja naravnih vezi z obema od staršev.
73.
Da bi se izognili tem za otroka zelo škodljivim praksam, je Uredba št. 2201/2003 uvedla obvezna pravila o pristojnosti, katerih prvi cilj je preprečevanje ravnanj, ki vodijo do takega rezultata in so dejansko protipravna.
74.
Konkretna prepoved navedenih praks pomeni torej popolno prepoved „forum shoppinga“. Edino učinkovito izhodišče je torej ohranitev in potrditev nedotakljive prvotne pristojnosti sodišča, ki odloča o glavni stvari.
75.
Menim, da zato Uredba št. 2201/2003 ob tem, da v otrokovo korist določa splošno pravilo o pristojnosti, ki temelji na merilu bližine (
21
), to pravilo – tudi v otrokovo korist – dopolnjuje z izjemami, od katerih se ena uporablja ob nezakoniti premestitvi otroka.
76.
V takem primeru, ki ga ureja člen 10 navedene uredbe, je pristojno sodišče države članice, na območju katere je otrok običajno prebival tik pred nezakonito premestitvijo. Sodišče države članice, v kateri se nahaja otrok, lahko postane pristojno le, če ta premestitev v primerih, predvidenih s to uredbo, postane zakonita z ureditvijo na izrecen ali impliciten način.
77.
V tem členu je tako naveden primer, v katerem oseba, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, privoli v premestitev (
22
), ali primer, v katerem sodišče, ki je obdržalo pristojnost zaradi nezakonite premestitve, izda sodno odločbo, s katero premestitev potrdi, ali pa odloči o varstvu in vzgoji tako, da ne nalaga vrnitve otroka (
23
). Navedeni člen tudi implicitno določa primer, v katerem oseba, ki lahko v enem letu zahteva vrnitev otroka, tega bodisi ne zahteva bodisi zahtevo umakne in ne vloži nove vloge za vrnitev otroka (
24
). V vseh teh primerih se pristojnost prenese na sodišče države članice, v katero je bil otrok premeščen.
78.
Iz dokumentacije, ki jo je predložitveno sodišče poslalo Sodišču, je očitno razvidno, da v tem primeru ni bilo tako. M. Sgueglia je namreč po tem, ko je zahteval in dosegel priznanje italijanskega ukrepa na slovenskem ozemlju, pri Okrajnem sodišču v Slovenski Bistrici vložil predlog za izvršitev ukrepa, da bi dosegel Antonellino vrnitev.
79.
Zato ni dvoma, da je v skladu z Uredbo št. 2201/2003 italijansko sodišče obdržalo pristojnost, s čimer je izključena vsakršna pristojnost drugih sodišč, kar priznava tudi predložitveno sodišče.
80.
Glede na navedeno je treba zdaj odgovoriti na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo predložitveno sodišče.
C – Mesto člena 20 Uredbe št. 2201/2003 v njeni splošni sistematiki
81.
Predložitveno sodišče želi z vprašanjema za predhodno odločanje namreč ugotoviti to mesto in v bistvu sprašuje, ali lahko na podlagi člena 20(1) Uredbe 2201/2003 – če je sodišče države članice, ki je pristojno za odločanje o glavni stvari, sprejelo ukrep, s katerim je zaupalo otroka v začasno varstvo in vzgojo enemu od staršev – sodišče druge države članice po sprejetju odločitve prve države članice sprejme odločitev, s katero zaupa otroka v varstvo in vzgojo drugemu od staršev.
82.
Najprej spominjam, da člen 20(1) te uredbe omogoča sodišču, ki ni pristojno za odločanje o glavni stvari, da izjemoma – če je nujno – sprejme začasni ukrep ali ukrep zavarovanja glede v tej državi nahajajočega se premoženja ali oseb.
83.
Menim, da ta določba ni merilo splošne pristojnosti, temveč dovoljenje za ravnanje pod dvojnim pritiskom, ki ga pomenita nevarnost za otroka in potreba po nujnem ukrepanju, da bi se ta nevarnost odvrnila.
84.
Kot je poudarila Komisija v točki 27 svojih stališč, člen 20 Uredbe št. 2201/2003 dejansko omogoča sklicevanje na pravo sodišča ne glede na merilo prvotne pristojnosti.
85.
Ugotovljeno je bilo, da so bila pravila o pristojnosti, vključno s členom 10 te uredbe, oblikovana tako, da kar najbolj upoštevajo otrokove koristi. Člen 20 te uredbe, ki od teh pravil popolnoma odstopa, se lahko uporabi le v izjemno težkih okoliščinah, ki so neposredno povezane z otrokovim položajem.
86.
Sodišče je že imelo priložnost opredeliti vsebino te določbe v zgoraj navedeni sodbi A. V tej je odločilo, da je uporaba člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003 podrejena trem kumulativnim pogojem, in sicer da morajo biti zadevni ukrepi nujni, da morajo biti sprejeti glede oseb ali premoženja, ki so v državi članici, v kateri ima sedež sodišče, ki odloča o zadevi, in da morajo biti začasni (
25
).
87.
Sodišče je v konkretnem primeru, o katerem je odločalo v omenjeni zadevi, navedlo, da „[se začasni ukrepi, sprejeti ob uporabi člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003,] uporabijo za otroke, ki imajo običajno prebivališče v eni državi članici, a začasno ali priložnostno bivajo v drugi državi članici, in so v položaju, ki lahko resno škodi njihovemu blagostanju oziroma njihovemu zdravju ali razvoju, kar upravičuje takojšnje sprejetje ukrepov zavarovanja“ (
26
).
88.
Primeru, ki ga je navedlo Sodišče, lahko dodam tistega, ki ga je predložila Komisija v praktičnem vodniku za izvajanje Uredbe št. 2201/2003 (
27
), ki po mojem mnenju dobro ponazarja mehanizem, uveden s členom 20 te uredbe.
89.
V tem vodniku je namreč opisan primer družine, ki se je vozila z avtom po ozemlju države članice, v kateri družina ni imela stalnega prebivališča. Po prometni nesreči so bili starši v komi in zato nesposobni izvrševati starševsko odgovornost. Organi države članice, v kateri je bila družina, so morali torej hitro sprejeti začasne ukrepe za varstvo otroka, ki v tej državi članici ni imel nobenega sorodnika. V takem primeru lahko ti ukrepi pomenijo nastanitev otroka v zavod.
90.
Očitno je, da je mogoče to izjemo od splošnega pravila o pristojnosti, ki je sicer nujna, upravičiti le v izjemnih okoliščinah, ki lahko izvirajo iz neposredne nevarnosti, ki jo je treba preprečiti z nujnim ukrepanjem v okolju, iz katerega ta nevarnost izvira oziroma okolju, ki te ne more odvrniti.
91.
Mislim, da v zadevi v glavni stvari ni tako.
92.
Zlahka si predstavljam zmedo, ki jo mora občutiti otrok v tovrstnih okoliščinah, zmedo, ki je na žalost skupna otrokom, katerih starši tudi po ločitvi nadaljujejo prepire, čeprav je ločitev namenjena prav zgladitvi odnosov, in tako ne opravljajo svoje temeljne starševske dolžnosti, in sicer varovati otroka, tudi pred posledicami lastnih nesoglasij.
93.
Vendar je treba ugotoviti, da ta zmeda ne ustreza zgoraj opisanim merilom, ki upravičujejo posredovanje sodišča, ki ne odloča o glavni stvari, predvsem za sprejetje ukrepa, ki bi bil – ker bi bil vsebinsko nasproten prejšnjemu – namenjen nadomestitvi vsebinskega ukrepa, ki ga je sprejelo pristojno sodišče.
94.
Razlaga, ki jo predlagam, se lahko zdi posebej ozka. Mislim, da mora biti tako ne le zato, ker je člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 izjema od pravil o pristojnosti, ki jih določa ta uredba, in ker se po tradiciji izjeme v pravu razlagajo ozko, ampak tudi zato, ker to razlago nalaga potreba, da se zagotovi polni učinek uredbe.
95.
V položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari in ki ustreza natanko temu, kar se je z uredbo skušalo preprečiti, je namreč treba izjeme razlagati pravno ozko in nikakor ne smejo predstavljati skritih vrat, skozi katera bi se vrnile stare prakse. To je namreč v interesu vseh otrok, katerih starši so različnih državljanstev in bi se morda zatekli k takim postopkom, če bi v sodni praksi našli povod za njihovo uporabo, ki bi temeljil na preširoki razlagi takih izjem.
96.
Sicer pa so ukrepi, sprejeti na podlagi člena 20(2) Uredbe št. 2201/2003, lahko le začasni in podrejeni odločitvi o glavni stvari.
97.
V zadevi, predloženi Sodišču, je položaj vsekakor drugačen. Ne le, da Okrožno sodišče v Mariboru ni ravnalo tako, da bi pomagalo sodišču, pristojnemu za odločanje o glavni stvari, temveč je sprejelo celo popolnoma nasprotno stališče, pri čemer je izdalo vsebinsko odločitev, ki je v nasprotju z odločitvijo pristojnega sodišča in s katero naj bi se ta nadomestila.
98.
Pogoji za uporabo člena 20(1) Uredbe št. 2201/2003 v tej zadevi torej niso izpolnjeni. Treba je ugotoviti, da sodišče prve stopnje, na katerega se je obrnila J. Detiček, ni pristojno za odločanje o njenem predlogu in izdanih odločb nikakor ne bi smelo sprejeti.
99.
Če bi pritrdili temu, da slovensko sodišče lahko sprejme začasni ukrep, ki se nanaša na isti predmet in isto zadevo, glede katere je ukrep sprejelo sodišče, pristojno za odločanje o glavni stvari, bi po mojem mnenju to dejansko pomenilo nepriznanje ukrepa, ki ga je sprejelo sodišče, pristojno za odločanje o glavni stvari, in obid pravil o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju, ki so bila določena z Uredbo št. 2201/2003.
100.
Načelo medsebojnega priznavanja sodnih odločb, ki temelji na načelu medsebojnega zaupanja med državami članicami, bi bilo tako resno ogroženo, sistem, postavljen s to uredbo, pa vprašljiv.
101.
Videli smo namreč, da želja po uveljavitvi skupnega pravosodnega prostora temelji na teh dveh načelih. Če bi pritrdili temu, da lahko sodišče druge države članice sprejme odločitev glede otroka, čeprav je sodišče prve države članice, pristojno za odločanje o glavni stvari, o zadevi že odločilo, bi bilo s tem porušeno medsebojno zaupanje, ki mora obstajati med pravosodnimi sistemi držav članic Evropske unije.
102.
Poleg tega glede nezakonite premestitve otroka, ki je v nasprotju z Uredbo št. 2201/2003 in Haaško konvencijo iz leta 1980, menim, da če bi bil pristop J. Detiček potrjen in začasni ukrep, ki ga je sprejelo slovensko sodišče, obravnavan kot veljaven, bi to pomenilo legaliziranje nezakonitega ravnanja. Cilj teh dveh instrumentov, ki je odvračanje staršev od ugrabitve svojega otroka, pa bi bil s tem izničen.
103.
Ali je treba torej prezreti spremenjen položaj, ki je nastal zaradi nezakonite premestitve Antonelle?
104.
Mislim, da ne. Treba ga je upoštevati, ker pomeni dejstvo, za katero otrok ni odgovoren, in ker sta proučitev in ocena tega položaja v njegovo korist. Kot je navedlo Sodišče v sodbi z dne 11. julija v zadevi Rinau (
28
), Uredba št. 2201/2003 izhaja iz pojmovanja, da je interes otroka najpomembnejši (
29
). Poleg tega je v uvodni izjavi 33 te uredbe navedeno, da je „[n]jen namen […] predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije[ (
30
)]“.
105.
Menim pa, da je treba to storiti ob upoštevanju Uredbe št. 2201/2003 in s postopki, ki jih ureja.
106.
Kot lahko razberem iz določb te uredbe, je dokaze glede koristi otroka, na podlagi katerih bi lahko italijansko sodišče ponovno pretehtalo svojo odločitev ali pa bi se zaradi njih na podlagi člena 15 te uredbe celo prenesla pristojnost, treba navajati in predložiti pri sodišču, pri katerem je M. Sgueglia vložil predlog za izvršitev sklepa Tribunale ordinario di Tivoli z dne 25. julija 2007.
107.
Menim, da ta izvršilni predlog v resnici pomeni ravnanje, katerega namen je vrnitev otroka in pri katerem je treba uporabiti jamstva iz člena 11 Uredbe št. 2201/2003.
108.
Ker je edini namen tega ravnanja vrnitev otroka z izvršitvijo sklepa z dne 25. julija 2007, ki ga je Vrhovno sodišče priznalo za izvršljivega, je treba to ravnanje pravilno opredeliti, saj so le tako lahko spoštovana jamstva, ki so enaka ne glede na izbrani postopek. Zdi se mi, da tako razlago zahteva največja otrokova korist.
109.
Različne postopkovne možnosti, ki jih zadevnim sodiščem ponuja člen 11 Uredbe št. 2201/2003, se morajo torej uporabiti ob upoštevanju narave območja svobode, varnosti in pravice. To ne povzroči konkurence, ampak pripelje do dialoga, ki mora naravno obstajati med sodišči pravosodnega območja, ki temelji na medsebojnem priznavanju, pri čemer ni vodilo nadaljnje razglabljanje in raziskovanje, temveč le rešitev, ki je kar najbolj prilagojena otrokovim koristim.
110.
To je tudi v duhu uredbe. Ta za primer nezakonite premestitve otroka v povezavi s Haaško konvencijo iz leta 1980 določa poseben mehanizem sodelovanja med zadevnimi sodišči, da bi se omogočila takojšnja vrnitev otroka v državo, v kateri je običajno prebival tik pred to premestitvijo, pri čemer narekuje kar največjo previdnost, ki jo morajo sodišča upoštevati v otrokovem interesu (
31
).
111.
Če bo Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici v zadevi, predloženi Sodišču, odločilo, da se otrok ne vrne, bo moralo v skladu s členom 11(6) Uredbe št. 2201/2003 takoj poslati izvode te odločbe in ustreznih dokumentov italijanskemu sodišču, ki bo moralo te upoštevati pri sprejetju dokončne odločbe.
112.
Če bo to sodišče kljub vsemu odredilo vrnitev otroka, bo ta odločitev, kot sem prikazal v točki 30 tega stališča, neposredno izvršljiva.
113.
Italijansko sodišče bo moralo torej v skladu s členom 42(2) Uredbe št. 2201/2003 Okrajnemu sodišču v Slovenski Bistrici, ki je sprejelo sodno odločbo, da se otrok ne vrne, izdati potrdilo, iz katerega bo razvidno, da je otrok imel možnost izraziti svoje mnenje, razen če to ni bilo mogoče zaradi njegove starosti ali stopnje zrelosti, da so tudi stranke imel možnost izreči se in da je pri izdaji sodne odločbe upoštevalo razloge in dokaze, na podlagi katerih je bila izdana odločba, da se otrok ne vrne.
114.
Tako bodo v okviru tega sodelovanja upoštevane spremenjene okoliščine, ki jih je navedla J. Detiček v utemeljitev svojega predloga.
115.
Nepojmljivo bi bilo, da bi bila dokončna odločitev sodišč, ki odločajo o usodi otroka, zaznamovana z nacionalnimi vzgibi.
116.
Sama narava sodne funkcije, to je naloga, ki jo ima v tej funkciji tisti, ki zadevo obravnava, nalaga sodišču, ki odloča o glavni stvari, da pri iskanju najboljše rešitve, ki bi omogočala varstvo otrokovih koristi – torej da se mu zagotovi stabilnost v čim boljšem okolju, vključno z normalnimi in mirnimi odnosi z vsakim od staršev –, upošteva zadevne dokaze, ne pa kakršnih koli drugih dejavnikov.
117.
Z vidika vsega navedenega menim, da je treba člen 20(1) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da če je sodišče države članice, pristojno za odločanje o glavni stvari, sprejelo ukrep, s katerim je zaupalo otroka v začasno varstvo in vzgojo enemu od staršev, sodišču druge države članice ne dovoljuje, da po sprejetju odločbe prve države članice sprejme odločbo, s katero bi otroka v varstvo in vzgojo zaupalo drugemu od staršev.
IV – Predlog
118.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Višje sodišče v Mariboru, odgovori:
Člen 20(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da če je sodišče države članice, pristojno za odločanje o glavni stvari, sprejelo ukrep, s katerim je zaupalo otroka v začasno varstvo in vzgojo enemu od staršev, sodišču druge države članice ne dovoljuje, da po sprejetju odločbe prve države članice sprejme odločbo, s katero bi otroka v varstvo in vzgojo zaupalo drugemu od staršev.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL L 338, str. 1.
(
3
)	V nadaljevanju: Haaška konvencija iz leta 1980.
(
4
)	Glej člen 1 navedene konvencije.
(
5
)	Glej uvodno izjavo 5 Uredbe št. 2201/2003.
(
6
)	Glej člen 13(1) Uredbe št. 2201/2003. Na podlagi te določbe velja, da „[k]adar ni mogoče ugotoviti otrokovega običajnega prebivališča in se pristojnosti ne da določiti na podlagi člena 12, so pristojna sodišča države članice, kjer se otrok nahaja“.
(
7
)	Člen 9(1) Uredbe št. 2201/2003.
(
8
)	Glej člen 12(2)(a) in (b) te uredbe.
(
9
)	Glej člen 14 te uredbe.
(
10
)	V skladu s členom 15(3) te uredbe je otrok posebej povezan z državo članico, če je na primer v njej pridobil običajno prebivališče, potem ko se je začel postopek pred sodiščem, ki je po vsebini pristojno za zadevo, če je v njej prejšnje običajno prebivališče otroka ali tudi če je v njej običajno prebivališče enega od nosilcev starševske odgovornosti.
(
11
)	Glej člen 60(e) te uredbe.
(
12
)	Na podlagi člena 2(5) te uredbe je država članica izvora tista država, v kateri je bila izdana sodna odločba, ki jo je treba izvršiti.
(
13
)	Glej člen 33(1) Uredbe št. 2201/2003.
(
14
)	Glej člen 54 Uredbe št. 2201/2003.
(
15
)	Kakor je bil spremenjen (Uradni list RS, št. 26/99).
(
16
)	Uradni list RS, št. 51/98.
(
17
)	Uradni list RS, št. 69/04.
(
18
)	Glej uvodno izjavo 21 te uredbe.
(
19
)	Glej uvodno izjavo 12 Uredbe št. 2201/2003.
(
20
)	Glej sodbo z dne 2. aprila 2009 v zadevi A (C-523/07, ZOdl., str. I-2805, točka 48).
(
21
)	Glej člen 8 te uredbe.
(
22
)	Glej člen 10(a) Uredbe št. 2201/2003.
(
23
)	Glej člen 10(b)(iv) te uredbe.
(
24
)	Glej člen 10(b)(i) in (ii) te uredbe.
(
25
)	Točka 47.
(
26
)	Točka 48.
(
27
)	Praktični vodnik za izvajanje nove uredbe Bruselj II (različica z dne 1. junija 2005).
(
28
)	C-195/08 PPU (ZOdl, str. I-5271).
(
29
)	Točka 51.
(
30
)	Ta člen določa:
„1.
Otroci imajo pravico do potrebnega varstva in skrbi za zagotovitev njihove dobrobiti. Svoje mnenje lahko svobodno izražajo. Njihovo mnenje se upošteva v stvareh, ki jih zadevajo, v skladu z njihovo starostjo in zrelostjo.
2.
Pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, se morajo upoštevati predvsem koristi otroka.
3.
Vsak otrok ima pravico do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema, če to ni v nasprotju z njegovimi koristmi.“
(
31
)	Glej uvodno izjavo 17 te uredbe in preambulo te konvencije.