62024CJ0004
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 13. novembra 2025 (
*1
)
„Pritožba – Ekonomska in monetarna politika – Ekonomska in monetarna Unija – Bančna unija – Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij (EMR) – Enotni sklad za reševanje (ESR) – Uredba (EU) št. 806/2014 – Člen 69(1) – Člen 70(1) – Izvedbena uredba (EU) 2015/81 – Člen 7(1) do (3) – Zneski, plačani kot zavarovanje nepreklicnih zavez za plačilo – Odločitev Enotnega odbora za reševanje (EOR) o zavrnitvi vračila plačanih zneskov“
V zadevi C‑4/24 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 4. januarja 2024,
BNP Paribas Public Sector SA s sedežem v Parizu (Francija), ki jo zastopata A. Champsaur in A. Delors, avocates,
pritožnica,
druge stranke v postopku so
Enotni odbor za reševanje (EOR), ki so ga sprva zastopali C. De Falco, C. J. Flynn in K.‑Ph. Wojcik, agenti, skupaj z E. Brucom in F. Louisom, avocats, ter P. Geyem in H.‑G. Kamannom, Rechtsanwälte, nato pa C. De Falco in C. J. Flynn, agenta, skupaj z E. Brucom in F. Louisom, avocats, ter P. Geyem in H.‑G. Kamannom, Rechtsanwälte,
tožena stranka na prvi stopnji,
Francoska republika, ki jo zastopajo B. Fodda, S. Royon in B. Travard, agenti,
Fédération bancaire française s sedežem v Parizu (Francija), ki jo zastopajo C. Duriez, A. Gosset‑Grainville in M. Trabucchi, avocats,
intervenientki na prvi stopnji,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, J. Passer (poročevalec), E. Regan, D. Gratsias in B. Smulders, sodniki,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: D. Dittert, vodja oddelka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. decembra 2024,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. marca 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Pritožnica, družba BNP Paribas Public Sector SA, s pritožbo Sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 25. oktobra 2023, BNP Paribas Public Sector/EOR (T‑688/21, EU:T:2023:675; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeno tožbo, na prvem mestu, na podlagi člena 272 PDEU in člena 340, prvi odstavek, PDEU naj se ugotovi, prvič, da je Enotni odbor za reševanje (EOR) kršil obveznost vračila zneskov, ki ustrezajo zavarovanjem z denarnimi sredstvi, povezanimi z nepreklicnimi zavezami za plačilo, ki izhajajo iz določila 12.5 pogodb, ki zajemajo prispevna obdobja od leta 2016 do leta 2021 (v nadaljevanju: pogodbe NZP 2016–2021), in drugič, naj se vrnejo zneski, ki naj bi jih EOR zadržal v nasprotju z navedeno pogodbeno obveznostjo, ter vsi s tem povezani stroški, zamudne obresti in kakršni koli pripadki ter, podredno, na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, naj se povrne škoda, ki naj bi jo družba BNP Paribas Public Sector utrpela zaradi ravnanja EOR v zvezi z nepreklicnimi zavezami za plačilo, sklenjenimi za prispevna obdobja od leta 2016 do leta 2021, in na drugem mestu, na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, naj se povrne škoda, ki naj bi jo ta družba utrpela, ker ji je EOR zavrnil vračilo zavarovanja, ki krije nepreklicno zavezo za plačilo, ki jo je sklenila za prispevno obdobje leta 2015.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EU) št. 806/2014
2
Člen 3 Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 225, str.1), naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
34.
‚razpoložljiva finančna sredstva‘ pomeni denarna sredstva, vloge, sredstva in nepreklicne zaveze za plačilo, ki so na voljo [enotnemu] skladu [za reševanje (ESR)] za namene iz člena 76(1);
[…].“
3
Člen 69 te uredbe, naslovljen „Ciljna raven“, določa:
„1.   Do konca prvotnega obdobja osmih let od 1. januarja 2016 oziroma od datuma, na katerega se začne ta odstavek uporabljati na podlagi člena 99(6), razpoložljiva finančna sredstva [ESR] dosežejo vsaj 1 % zneska kritih vlog vseh kreditnih institucij z dovoljenjem v vseh sodelujočih državah članicah.
2.   V prvotnem obdobju iz odstavka 1 se prispevki v [ESR], izračunani v skladu s členom 70 in zbrani v skladu s členom 67(4), časovno razporedijo kar se da enakomerno, dokler ni dosežena ciljna raven, pri čemer pa se ustrezno upoštevata faza poslovnega cikla in morebitni vpliv procikličnih prispevkov na finančni položaj institucij, ki plačujejo prispevke.
[…]
4.   Če se po prvotnem obdobju iz odstavka 1 razpoložljiva finančna sredstva zmanjšajo pod ciljno raven iz navedenega odstavka, se redni prispevki, izračunani v skladu s členom 70, zbirajo, dokler ni dosežena ciljna raven. Ko se prvič doseže ciljna raven in kadar se razpoložljiva finančna sredstva nato zmanjšajo na manj kot dve tretjini ciljne ravni, se ti prispevki določijo tako, da se lahko cilj doseže v šestih letih. […]“
[…]“
4
Člen 70 navedene uredbe, naslovljen „Predhodni prispevki“, določa:
„1.   Posamezni prispevek vsake institucije se zbere vsaj na letni osnovi in se izračuna sorazmerno z zneskom njenih obveznosti (kapital ni vključen) brez kritih vlog, glede na celotno obveznost (kapital ni vključen) brez kritih vlog vseh institucij z dovoljenjem na ozemljih vseh sodelujočih držav članic.
2.   [EOR] vsako leto po posvetovanju z [Evropsko centralno banko (ECB)] ali pristojnim nacionalnim organom ter v tesnem sodelovanju z nacionalnimi organi za reševanje izračuna posamezne prispevke, da zagotovi, da prispevki, ki jih morajo plačati vse institucije z dovoljenjem na ozemlju vseh sodelujočih držav članic, ne presegajo 12,5 % ciljne ravni.
[…]
3.   Razpoložljiva finančna sredstva, ki jih je treba upoštevati, da se doseže ciljna raven iz člena 69, lahko vključujejo nepreklicne zaveze za plačilo, ki so v celoti zavarovane s sredstvi z nizkim tveganjem, ki niso obremenjena z nobenimi pravicami tretjih oseb, pri čemer so na voljo in namenjene izključno uporabi s strani odbora, in sicer za namene iz člena 76(1). Delež teh nepreklicnih zavez za plačilo ne presega 30 % celotnega zneska prispevkov, ki se zberejo v skladu s tem členom.
4.   Ustrezno prejeti prispevki vsakega subjekta iz člena 2 se tem subjektom ne povrnejo.
[…]
7.   Svet [Evropske unije] na predlog [Evropske k]omisije v okviru delegiranih aktov iz odstavka 6 sprejme izvedbene akte za določitev pogojev izvajanja odstavkov 1, 2 in 3 ter zlasti, kar zadeva:
(a)
uporabo metodologije za izračun posameznih prispevkov;
(b)
konkretne ureditve, na podlagi katerih se institucijam dodelijo dejavniki tveganja, opredeljeni v delegiranem aktu.“
Izvedbena uredba (EU) 2015/81
5
V uvodni izjavi 16 Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2015/81 z dne 19. decembra 2014 o določitvi enotnih pogojev za uporabo Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v enotni sklad za reševanje (UL 2015, L 15, str. 1) je navedeno:
„Uporaba nepreklicnih zavez za plačilo iz člena 70(3) Uredbe [št. 806/2014] na noben način ne bi smela vplivati na finančno zmogljivost in likvidnost [ESR]. Nepreklicne zaveze za plačilo bi bilo treba uporabiti le v primeru ukrepa za reševanje, ki zadeva [ESR]. V prvotnem obdobju bi moral odbor v normalnih okoliščinah razporediti uporabo nepreklicnih zavez za plačilo enakomerno med institucijami, ki jo zahtevajo. Te zaveze za plačilo bi morale biti v celoti zavarovane s sredstvi z nizkim tveganjem, ki niso obremenjena z nobenimi pravicami tretjih oseb, pri čemer so na voljo in namenjene izključno uporabi s strani odbora, in sicer za namene uporabe [ESR].“
6
Člen 7 te izvedbene uredbe, naslovljen „Uporaba nepreklicnih zavez za plačilo“, določa:
„1.   Uporaba nepreklicnih zavez za plačilo iz člena 70(3) Uredbe [št. 806/2014] na noben način ne vpliva na finančno zmogljivost in likvidnost [ESR].
2.   Če je v ukrep za reševanje vključen [ESR] v skladu s členom 76 Uredbe [št. 806/2014], odbor uporabi del nepreklicnih zavez za plačilo ali vse nepreklicne zaveze za plačilo, prenesene na podlagi Uredbe [št. 806/2014], da se v razpoložljivih finančnih sredstvih [ESR] ponovno doseže delež nepreklicnih zavez za plačilo, ki ga je določil odbor ob upoštevanju praga iz člena 70(3) Uredbe [št. 806/2014].
Ko [ESR] ustrezno prejme prispevek, povezan z uporabljenimi nepreklicnimi zavezami za plačilo, povrne zavarovanje, s katerim so krite te zaveze. Če [ESR] na prvi poziv ustrezno ne prejme zahtevanega zneska denarja, odbor zadrži zavarovanje, s katerim so krite nepreklicne zaveze za plačilo v skladu s členom 70(3) Uredbe [št. 806/2014].
3.   Nepreklicne zaveze za plačilo institucije, ki ne sodi več v področje uporabe Uredbe [št. 806/2014], se prekličejo in zavarovanje, s katerim so krite te zaveze, se povrne.“
7
Člen 8(3) navedene izvedbene uredbe določa:
„V prvotnem obdobju odbor v normalnih okoliščinah na zahtevo institucije dovoli uporabo nepreklicnih zavez za plačilo. Odbor razporedi uporabo nepreklicnih zavez za plačilo enakomerno med institucijami, ki jo zahtevajo. Razporejene nepreklicne zaveze za plačilo znašajo najmanj 15 % skupnih plačilnih obveznosti institucije. Pri izračunu letnih prispevkov vsake institucije odbor zagotovi, da v posameznem letu vsota navedenih nepreklicnih zavez za plačilo ne preseže 30 % skupnega zneska letnih prispevkov, zbranih na podlagi člena 70 Uredbe [št. 806/2014].“
Pogodbe, sklenjene med EOR in družbo BNP Paribas Public Sector
8
Pogodbe NZP 2016–2021 ureja luksemburško pravo in vsebujejo arbitražno klavzulo v smislu člena 272 PDEU.
9
Člen 2.1 pogodb NZP 2016–2021 določa:
„Institucija se nepreklicno zaveže, da bo EOR plačala najvišji znesek [nepreklicnih zavez za plačilo] po pozivu in zahtevku za plačilo, ki ju vloži EOR, v skladu z veljavnimi predpisi, vključno zlasti s členom 7(2) Izvedbene uredbe 2015/81.“
10
V določilu 12.5 NZP 2016–2021, na katero se sklicuje pritožnica, je navedeno, da „[t]a sporazum ne posega v uporabo člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81.“
Dejansko stanje
11
Splošno sodišče je dejansko stanje spora navedlo v točkah od 2 do 15 izpodbijane sodbe, in ga je mogoče povzeti tako.
12
Pritožnica je bila francoska kreditna institucija z dovoljenjem do 24. marca 2021, ko ji je ECB na njeno zahtevo vzela dovoljenje.
13
Pred začetkom izvajanja enotnega mehanizma za reševanje (EMR), ustvarjenega z Uredbo št. 806/2014, je pritožnica del svojega prispevka v nacionalno shemo financiranja za postopke reševanja za leto 2015 predložila v obliki nepreklicne zaveze za plačilo (v nadaljevanju: NZP 2015), ki jo je sklenila z EOR, Autorité de contrôle prudentiel et de résolution (organ za bonitetni nadzor in reševanje, Francija) ter Fonds de garantie des dépôts et de résolution (sklad za jamstvo za vloge in reševanje, Francija).
14
Pritožnica je za prispevna obdobja od leta 2016 do leta 2021 vsaj del svojih predhodnih prispevkov predložila v obliki nepreklicnih zavez za plačilo v smislu člena 70(3) te uredbe. Za to je z EOR za vsako od teh obdobij sklenila nepreklicne zaveze za plačilo (v nadaljevanju: NZP 2016–2021).
15
Pritožnica je z elektronskim sporočilom z dne 1. aprila 2021 EOR obvestila, da ji je ECB odvzela dovoljenje. Pritožnica je nato od EOR zahtevala informacije o ukrepih, ki jih je treba sprejeti za vračilo zavarovanj, povezanih z nepreklicnimi zavezami za plačilo, ki jih je sklenila.
16
EOR je z dopisom z dne 14. aprila 2021 pritožnico obvestil o formalnostih, ki jih je treba upoštevati za pridobitev vračila zavarovanj, ki krijejo te zaveze.
17
Pritožnica je 29. julija 2021 po več izmenjavah dopisov EOR obvestila o odpovedi NZP 2015 in NZP 2016–2021.
18
EOR je po novih izmenjavah dopisov z dopisom z dne 13. avgusta 2021 (v nadaljevanju: dopis z dne 13. avgusta 2021) pritožnico obvestil, da ji bo zavarovanja, ki krijejo NZP 2015 in NZP 2016–2021 vrnil po prejemu denarnih sredstev, ki ustrezajo zneskom prevzetih obveznosti na podlagi teh zavez.
19
EOR je v tem dopisu opozoril, da je pritožnica z njim sklenila več nepreklicnih zavez za plačilo. EOR je za vsako od njih določil znesek prevzetih obveznosti. Po naštetju teh zneskov je med drugim navedel, da sta ob upoštevanju člena 70(4) Uredbe št. 806/2014, v skladu s katerim se ustrezno prejeti prispevki subjektom ne povrnejo, in člena 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81, v skladu s katerim uporaba nepreklicnih zavez za plačilo na noben način ne vpliva na finančno zmogljivost in likvidnost ESR, razveljavitev NZP 2016–2021 in posledično vračilo zavarovanj, ki krijejo te zaveze, mogoča le po nakazilu zneskov, ki so enaki zneskom zadevne zaveze, v denarju. EOR je nato pritožnico pozval, naj mu nakaže celoten določen znesek in ga o tem obvesti po elektronski pošti. Po prejemu tega zneska naj bi ji zavarovanja, zmanjšana za znesek nateklih negativnih obresti, vrnil ob izteku roka štirinajstih bančnih delovnih dni od dneva prejema obvestila o odpovedi.
20
Pritožnica je 25. oktobra 2021 EOR v bistvu obvestila, da ji v skladu z njenim razumevanjem regulativnega okvira, ki se uporablja, ni treba nakazati denarja, ki ustreza celotnemu znesku prevzetih obveznosti iz naslova NZP 2015 in NZP 2016–2021, da bi dosegla vračilo zavarovanj, zato navedenega nakazila ne bo izvedla.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
21
Pritožnica je 25. oktobra 2021 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na prvem mestu predlagala, naj se razglasi ničnost dopisa z dne 13. avgusta 2021 na podlagi členov 256 in 263 PDEU, na drugem mestu, naj se ugodi njenemu predlogu, vloženemu na podlagi člena 272 PDEU in člena 340, prvi odstavek, PDEU, tako da se ugotovi, da je stališče, izraženo v tem dopisu, v nasprotju z določbami NZP 2016–2021, in EOR naloži, naj ji vrne zneske, ki ustrezajo zavarovanjem z denarnimi sredstvi, povezanim z nepreklicnimi zavezami za plačilo, ki jih je zadržal v nasprotju s svojimi pogodbenimi obveznostmi, in vse s tem povezane stroške, zamudne obresti in kakršne koli pripadke, na tretjem mestu, naj se ugodi njenemu predlogu, vloženemu na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, tako da se ugotovi, da to, da ji je EOR zavrnil vračilo zneskov, ki ustrezajo zavarovanjem z denarnimi sredstvi, povezanim z NZP 2015, pomeni neupravičeno obogatitev, in naj se EOR naloži, naj ji plača te zneske iz naslova odškodnine ter vse s tem povezane stroške, zamudne obresti in kakršne koli pripadke ter na četrtem mestu, podredno, naj se ugodi njenemu predlogu, vloženemu na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, tako da ugotovi, da to, da ji je EOR zavrnil vračilo zneskov, ki ustrezajo zavarovanjem z denarnimi sredstvi, povezanim z NZP 2016–2021, pomeni neupravičeno obogatitev, in naj se EOR naloži, naj ji plača te zneske iz naslova odškodnine ter vse s tem povezane stroške, zamudne obresti in kakršne koli pripadke.
22
Predlog za razglasitev ničnosti dopisa z dne 13. avgusta 2021 na podlagi člena 256 PDEU in člena 263 PDEU je pritožnica med postopkom umaknila.
23
Ker je Splošno sodišče zavrnilo vse druge predloge pritožnice, je tožbo v celoti zavrnilo.
24
Na prvem mestu, Splošno sodišče je v zvezi s predlogom pritožnice na podlagi člena 272 in člena 340, prvi odstavek, PDEU najprej poudarilo, da iz člena 70(1) Uredbe št. 806/2014 izhaja, da morajo kreditne institucije s sedežem v državi članici, ki sodeluje v EMR, kot je bilo v primeru pritožnice, dokler ni izstopila s področja uporabe te uredbe, za vsako prispevno leto plačati predhodni prispevek v ESR. Splošno sodišče je ugotovilo tudi, da je bilo v skladu s členom 69(1) navedene uredbe uvedeno letno pobiranje predhodnih prispevkov kreditnih institucij, da se zagotovi, da ob koncu prvotnega obdobja razpoložljiva finančna sredstva ESR dosežejo ciljno raven. Ob upoštevanju tega cilja je zakonodajalec Unije v členu 70(4) iste uredbe pojasnil, da se „ustrezno prejeti“ predhodni prispevki ne povrnejo.
25
Dalje, Splošno sodišče je menilo, da imajo kreditne institucije za izpolnitev obveznosti prispevka v ESR v skladu s členom 70(3) Uredbe št. 806/2014 možnost, da bodisi svoj prispevek nemudoma plačajo bodisi sklenejo nepreklicno zavezo za plačilo. Po mnenju Splošnega sodišča je posebnost teh zavez to, da gre za pogodbe, sklenjene za nedoločen čas, ki institucijam omogočajo, da odložijo plačilo svojega prispevka, in zanje velja posebna ureditev iz člena 7 Izvedbene uredbe 2015/81.
26
Poleg tega je Splošno sodišče navedlo, da je res, kot je pritožnica trdila pred njim, da člen 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 ne določa izrecno, da morajo kreditne institucije najprej plačati svoj predhodni prispevek, da bi se jim nato vrnili zneski, plačani iz naslova zavarovanja. Vendar je Splošno sodišče opozorilo, da iz člena 69(1) in člena 70(1) Uredbe št. 806/2014 izhaja, da morajo kreditne institucije s sedežem v državi članici, ki sodeluje v EMR, v prvotnem obdobju v ESR plačati letni predhodni prispevek, da bi ta na koncu tega obdobja dosegel ciljno raven. Iz tega naj bi sledilo, da če bi bilo zavarovanje, ki krije nepreklicno zavezo za plačilo, vrnjeno brez predhodnega prejema predhodnega prispevka, za katerega je bila ta zaveza sklenjena, potem kreditna institucija ne le, da ne bi izpolnila svoje obveznosti plačila celotnega prispevka za obdobje, v katerem je spadala na področje uporabe Uredbe št. 806/2014, ampak tudi predhodni prispevek v obliki nepreklicne zaveze za plačilo ne bi dosegel cilja, da se ESR zagotovijo finančna sredstva, ki ustrezajo ravni, ki jo je določil zakonodajalec Unije.
27
Nazadnje, Splošno sodišče je menilo, da okoliščina, da subjekt v prispevnem obdobju zaradi odvzema dovoljenja preneha opravljati dejavnosti kreditne institucije, ne vpliva na njegovo obveznost, da plača celoten znesek predhodnega prispevka, dolgovan za to prispevno obdobje. Člen 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81 naj bi izrecno določal, da uporaba nepreklicnih zavez za plačilo nikakor ne sme vplivati na finančno zmogljivost ali likvidnost ESR. Razveljavitev nepreklicne zaveze za plačilo, ki jo je povzročilo to, da je institucija izstopila s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, in vrnitev ustrezajočega zavarovanja, določena v členu 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, naj torej ne bi mogli biti izvedeni v škodo ESR. Cilj tega člena 7(3) naj torej ne bi bil omogočiti kreditnim institucijam, ki izstopijo s področja uporabe te uredbe, da se izognejo svoji obveznosti plačila celotnega dolgovanega predhodnega prispevka, temveč zagotoviti, da bodo finančna sredstva ESR čim prej na voljo EOR v primeru reševanja, to je zaščititi finančno sposobnost in likvidnost ESR.
28
Splošno sodišče je zlasti glede na navedeno presodilo, da niti določbe, ki se uporabljajo v obravnavani zadevi – vključno s členom 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 – niti določbe pogodb, sklenjenih med pritožnico in EOR, ne nasprotujejo stališču, ki ga je EOR izrazil v dopisu z dne 13. avgusta 2021, in sicer, da lahko zavarovanja z denarnimi sredstvi, ki krijejo nepreklicne zaveze za plačilo, vrne šele po plačilu celotnega zneska, ki ustreza znesku predhodnih prispevkov, za katere so bili ti instrumenti uporabljeni. Splošno sodišče je prav tako preučilo dodatne trditve, ki jih je pritožnica navedla v podporo razlagi, ki jo je predlagala, in jih zavrnilo kot neprepričljive.
29
Na drugem mestu, Splošno sodišče je v zvezi s predlogi pritožnice na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU menilo, da je odločitev EOR, da obdrži zneske, ki ustrezajo zavarovanjem z denarnimi sredstvi, povezanim z nepreklicnimi zavezami za plačilo, ki jih je sklenila pritožnica, temeljila na veljavni pravni podlagi, in sicer NZP 2015, NZP 2016–2021 in členu 70(1) Uredbe št. 806/2014, zato ni mogla povzročiti neupravičene obogatitve, ki bi upravičevala nadomestilo iz naslova odškodnine.
Predlogi strank
30
Pritožnica s pritožbo ob podpori Francoske republike in združenja Fédération bancaire française Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
ugodi predlogom, ki so bili podani na prvi stopnji, in
–
EOR naloži plačilo stroškov.
31
EOR Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
podredno, po potrebi nadomesti obrazložitev izpodbijane sodbe in zavrne pritožbo, ter
–
pritožnici naloži plačilo stroškov.
Pritožba
32
Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva razloga, pri čemer se prvi nanaša na napačno uporabo prava pri razlagi Uredbe št. 806/2014 in Izvedbene uredbe 2015/81, drugi pa na neobstoj obrazložitve.
Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri razlagi Uredbe št. 806/2014 in Izvedbene uredbe 2015/81
Trditve strank
33
Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom, ki je razdeljen na pet delov, izpodbija razlago, ki jo je Splošno sodišče podalo glede člena 69(1) in člena 70, od (1) do (4), Uredbe št. 806/2014 ter člena 7, od (1) do (3), Izvedbene uredbe 2015/81. Pritožnica v bistvu trdi, da bi moral EOR v nasprotju s tem, kar izhaja iz izpodbijane sodbe, zaradi izstopa kreditne institucije s področja uporabe Uredbe št. 806/2014 vrniti zavarovanja, ki krijejo nepreklicne zaveze za plačilo, ki jih je sklenila ta institucija, ne da bi bila slednji naložena kakršna koli dodatna obveznost.
34
V okviru prvega dela prvega pritožbenega razloga pritožnica izpodbija razlago Splošnega sodišča, navedeno v točkah od 24 do 28 te sodbe, pri čemer trdi, da Splošno sodišče neupravičeno ni analiziralo besedila člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81. Pritožnica zlasti navaja, da je to besedilo jasno in natančno, saj naj bi določalo, da se v primeru izstopa kreditne institucije s področja uporabe Uredbe št. 806/2014 nepreklicne zaveze za plačilo, ki jih je sklenila ta institucija, „prekličejo“, ne da bi bil za ta preklic določen kakršen koli pogoj. V tej določbi naj bi bile poleg tega navedene posledice tega preklica, in sicer, da se zavarovanje v zvezi z navedenimi zavezami „povrne“ in da tudi za to povračilo ni določen noben pogoj. Ker naj bi Splošno sodišče dalo prednost kontekstualni in teleološki razlagi člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, naj bi bilo v izpodbijani sodbi napačno uporabljeno pravo.
35
V okviru drugega dela prvega pritožbenega razloga pritožnica trdi, da je Splošno sodišče kršilo člen 70(1) Uredbe št. 806/2014 in člen 7(2) in (3) Izvedbene uredbe 2015/81 ter načelo enakega obravnavanja.
36
Prvič, pritožnica trdi, da člen 70(1) Uredbe št. 806/2014 ne ustvarja obveznosti „plačila“ predhodnih prispevkov, temveč obveznost „zbiranja“ teh prispevkov, pri čemer se to zbiranje lahko izvaja bodisi v obliki denarnega plačila bodisi pod pogoji iz člena 70(3) te uredbe v obliki sklenitve nepreklicne zaveze za plačilo. Splošno sodišče naj bi s tem, da se je v točkah 31 in 39 izpodbijane sodbe oprlo na točko 85 sodbe z dne 20. januarja 2021, ABLV Bank/EOR (T‑758/18, EU:T:2021:28), ki vsebuje sklicevanje na „obveznost[ plačila celotnega zneska] predhodnega prispevka“, storilo napako pri razlagi te sodbe, ki se je nanašala izključno na denarne prispevke, in ne na nepreklicne zaveze za plačilo.
37
Drugič, po mnenju pritožnice je besedilo člena 7(2) Izvedbene uredbe 2015/81 nedvoumno v tem smislu, da je nepreklicne zaveze za plačilo mogoče uporabiti le v primeru izvajanja ukrepa za reševanje, v katerega je vključen ESR. To razlago naj bi potrjevala uvodna izjava 16 te izvedbene uredbe. Pogojnost take obveznosti plačila naj nikakor ne bi omajala njene nepreklicnosti. Ker EOR v obravnavani zadevi v okviru ukrepa za reševanje ni uporabil ESR, naj bi Splošno sodišče kršilo člen 7(2) te izvedbene uredbe in določilo 2.1 pogodb NZP 2016–2021. Poleg tega naj bi Splošno sodišče navedlo, da je razlika med predhodnim denarnim prispevkom in nepreklicno zavezo za plačilo v tem, da se denarni prispevek plača „takoj“, medtem ko je denarno plačilo v okviru nepreklicne zaveze za plačilo, ki je prav tako obvezno, zgolj „odloženo“. S tem naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo pogojnosti nepreklicnih zavez za plačilo. Razlogovanje Splošnega sodišča o domnevni „odložni“ naravi obveznosti plačila, ki izhaja iz nepreklicne zaveze za plačilo, naj poleg tega ne bi imelo nobene pravne ali pogodbene podlage. Nazadnje, če bi imela vsaka kreditna institucija, ki sklene nepreklicne zaveze za plačilo, „odloženo“ obveznost plačila, če ne bi bilo ukrepa za reševanje, s katerim bi bil uporabljen ESR, naj bi bile kreditne institucije, ki so izstopile s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, v slabšem položaju kot kreditne institucije, ki so ostale na tem področju uporabe, kar bi ogrozilo enako obravnavanje institucij, ki so sklenile nepreklicne zaveze za plačilo.
38
Tretjič, pritožnica trdi, da je besedilo člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 jasno in da je Splošno sodišče to določbo razlagalo contra legem, s čimer je kršilo določilo 12.5 pogodb NZP 2016–2021.
39
Pritožnica v okviru tretjega dela prvega pritožbenega razloga trdi, da razlogovanje Splošnega sodišča v delu, v katerem temelji na členu 69(1) in členu 70(4) Uredbe št. 806/2014 za utemeljitev njegovega stališča, da ima kreditna institucija brezpogojno obveznost „plačati“ znesek nepreklicne zaveze za plačilo, kadar izstopi s področja uporabe te uredbe pred vračilom zavarovanj, nima pravne podlage. Splošno sodišče naj bi svoje razlogovanje utemeljilo s sklicevanjem na cilj doseganja ciljne ravni iz člena 69(1) navedene uredbe. Vendar v skladu s členom 3(1), točka 34, Uredbe št. 806/2014 „razpoložljiva finančna sredstva“ vključujejo „denarna sredstva, vloge, sredstva in nepreklicne zaveze za plačilo, ki so na voljo [ESR].“ Iz tega naj bi sledilo, da „razpoložljiva finančna sredstva“ iz člena 69(1) te uredbe po strukturi vključujejo same nepreklicne zaveze za plačilo, ne glede na kakršno koli plačilo denarnih zneskov. Ta člen 69(1) naj torej ne bi mogel biti pravna podlaga za kakršno koli brezpogojno obveznost plačila denarnih zneskov, ki ustrezajo tem obveznostim. Poleg tega, ker so nepreklicne zaveze za plačilo le eno od finančnih sredstev, ki so na voljo EOR, naj zadnjenavedenemu nič ne bi prepovedovalo, da prilagodi prihodnje posamezne prispevke drugih institucij, da bi se prepričal, da je ciljna raven v skladu s členom 69(2) in (4) Uredbe št. 806/2014 dosežena. Splošno sodišče naj bi torej s tem, da je navedlo, da se člen 70(4) te uredbe, ki določa prepoved vračila „ustrezno prejetih“ prispevkov, brez izjeme uporablja za vse predhodne prispevke, štelo, da so nepreklicne zaveze za plačilo „ustrezno prejeti prispevki“. Taka razlaga pa naj ne bi bila združljiva z izrazi, ki jih je uporabil zakonodajalec Unije. Prepoved „vračila“ takih zavez – tudi če bi šlo za smiseln koncept – nikakor ne bi mogla biti zadostna pravna podlaga za to, da se kreditni instituciji naloži pozitivna obveznost plačila zneskov, ki ustrezajo tem zavezam, če pogoj za plačilo teh zneskov ne bi bil izpolnjen.
40
Pritožnica v okviru četrtega dela prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče člen 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81 razlagalo tako, da je izkrivilo člen 7(2) in člen 7(3) te izvedbene uredbe, hkrati pa zadnjenavedeni določbi odvzelo polni učinek. Po navedbah Splošnega sodišča naj bi člen 7(1) navedene izvedbene uredbe pomenil, da razveljavitev nepreklicne zaveze za plačilo in vrnitev ustrezajočega zavarovanja, ki sta določena v tem členu 7(3), „torej ne moreta biti izvedena v škodo ESR“. Prvič, ta razlaga naj bi vodila do ugotovitve, da sta razveljavitev take zaveze in vrnitev ustrezajočih zavarovanj, kot sta določeni v navedenem členu 7(3), nujno sami po sebi taki, da lahko ogrozita finančno zmogljivost ali likvidnost ESR, in da torej tega člena 7(3) nikoli ne bi bilo mogoče uporabiti. Drugič, razlaga Splošnega sodišča naj bi izkrivila besedilo člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, kar naj bi bilo potrjeno v točki 44 izpodbijane sodbe, v kateri se Splošno sodišče dejansko sklicuje na ukrepe iz člena 7(2) in člena 7(1) te izvedbene uredbe, in ne na ta člen 7(3). Tretjič, razlaga Splošnega sodišča naj ne bi bila verodostojna. Obstajala naj bi izrecna določba, ki predvideva uporabo nepreklicne zaveze za plačilo in plačilo denarnega zneska kot predpogoj za vrnitev zavarovanj, in sicer člen 7(2) navedene izvedbene uredbe. Če bi bilo predvideno, da se ta mehanizem uporabi v primeru, v katerem kreditna institucija izstopi s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, določenega v členu 7(3) iste izvedbene uredbe, naj bi bila v to uredbo izrecno vstavljena določba v tem smislu.
41
Pritožnica v okviru petega dela prvega pritožbenega razloga podredno trdi, da je Splošno sodišče kršilo načelo lex specialis generalibus derogat s tem, da je splošnim določbam iz člena 70(4) Uredbe št. 806/2014 ter člena 7(1) in (4) Izvedbene uredbe 2015/81 dalo prednost pred posebnimi določbami iz člena 7(2) in (3) te izvedbene uredbe. Splošno sodišče naj bi s tem, da je razsodilo, da je „zakonodajalec Unije v [navedenem členu 70(4)] pojasnil, da se ‚ustrezno prejeti‘ predhodni prispevki ne povrnejo[, in da je z]akonodajalec Unije […] s to dikcijo določil pravilo brez izjem“, napačno dalo prednost pravilu, ki ga predstavlja kot splošno, pred posebnimi pravili za nepreklicne zaveze za plačilo iz člena 7(2) in (3) Izvedbene uredbe 2015/81. Prav tako naj bi Splošno sodišče členu 7(1) te izvedbene uredbe dalo prednost pred njenim členom 7(3), ker je presodilo, da je treba zadnjenavedeno določbo razlagati „ob upoštevanju“ prve določbe. Vendar naj bi ta člen 7(1) določal splošno načelo, v skladu s katerim se finančne zmogljivosti ESR ne smejo ogroziti, medtem ko naj bi člen 7(3) podrobno in operativno določal usodo nepreklicnih zavez za plačilo v zelo specifičnem primeru izstopa kreditne institucije s področja uporabe Uredbe št. 806/2014.
42
EOR te trditve prereka.
Presoja Sodišča
43
V zvezi s prvim delom prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na neupoštevanje besedila člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, je treba poudariti, da je Splošno sodišče, potem ko je citiralo besedilo člena 7 te uredbe, v točki 36 izpodbijane sodbe štelo, da v skladu s splošnim pomenom izraz „nepreklicen“ iz tega člena označuje stvari, ki jih ni mogoče izpodbijati, in da torej nepreklicna zaveza za plačilo pomeni obveznost – plačila zneska, za katerega je bila ta zaveza sklenjena – ki je ni mogoče izpodbijati. Splošno sodišče je poleg tega v točki 37 izpodbijane sodbe navedlo, da v besedilu člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 sicer res ni izrecno določeno, da morajo kreditne institucije, ki se odločijo izstopiti s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, najprej plačati svoj prispevek, da bi se jim nato zavarovanje vrnilo, vendar morajo te institucije v skladu s členoma 69 in 70 Uredbe št. 806/2014 v prvotnem obdobju v ESR plačati letni prispevek, da bi ta na koncu tega obdobja dosegel ciljno raven. Splošno sodišče je na podlagi tega sklepalo, da če bi bilo zavarovanje, ki krije nepreklicno zavezo za plačilo, vrnjeno brez predhodnega prejema prispevka, za katerega je bila ta zaveza sklenjena, potem institucija ne le, da ne bi izpolnila svoje obveznosti plačila celotnega prispevka za obdobje, v katerem je spadala na področje uporabe Uredbe št. 806/2014, ampak tudi predhodni prispevek v obliki nepreklicne zaveze za plačilo ne bi omogočal uresničitve cilja, da se ESR zagotovijo finančna sredstva, ki ustrezajo ravni, ki jo je določil zakonodajalec Unije.
44
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, podalo jezikovno razlago besedila člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81.
45
Poleg tega je treba v zvezi z očitkom, da je Splošno sodišče kršilo načela razlage prava Unije s tem, da je dalo prednost kontekstualni in teleološki analizi, čeprav je bilo besedilo člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 popolnoma jasno in natančno, opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse sicer res izhaja, da razlaga določbe prava Unije jasnemu in natančnemu besedilu te določbe ne sme odvzeti polnega učinka, vendar sodišču Unije ni odvzeta možnost, da v nekaterih položajih uporabi metode razlage, za katere meni, da so primerne za razjasnitev natančnega obsega določbe prava Unije, ki je na videz jasna, pri čemer je treba vsako določbo prava Unije postaviti v njen kontekst in jo razlagati glede na celoto tega prava, na njegove cilje in glede na stopnjo razvoja v trenutku, v katerem je treba zadevno določbo uporabiti (sodba z dne 3. septembra 2024, Illumina in Grail/Komisija, C‑611/22 P in C‑625/22 P, EU:C:2024:677, točki 126 in 127 ter navedena sodna praksa). Iz sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da je treba izvedbeno uredbo, če je mogoče, razlagati v skladu z določbami osnovne uredbe (sodba z dne 29. februarja 2024, cdVet Naturprodukte, C‑13/23, EU:C:2024:175, točka 60 in navedena sodna praksa).
46
Čeprav je v obravnavanem primeru besedilo člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 jasno glede posledic izstopa kreditne institucije s področja uporabe Uredbe št. 806/2014 za ohranitev njenih nepreklicnih zavez za plačilo, pa ni jasno glede posledic tega izstopa za prispevke v ESR, ki jih te zaveze pomenijo za obdobje, v katerem je ta kreditna institucija spadala na to področje uporabe.
47
Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 40 sklepnih predlogov, ker je Splošno sodišče preučilo besedilo člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 in svoje ugotovitve povezalo z upoštevnimi določbami Uredbe št. 806/2014, in sicer členoma 69 in 70 te uredbe, da bi presodilo, ali je to, kar izhaja iz domnevno jasne in natančne formulacije tega člena 7(3), na katero se sklicuje pritožnica, mogoče potrditi, mu torej ni mogoče očitati, da je kršilo načela razlage prava Unije. Ta prvi del prvega pritožbenega razloga je treba zato zavrniti kot neutemeljen.
48
V zvezi z drugim delom prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 70(1) Uredbe št. 806/2014, člena 7(2) in (3) Izvedbene uredbe 2015/81 ter načela enakega obravnavanja, je res, kot navaja pritožnica, da je v členu 70(1) Uredbe št. 806/2014 pri sklicevanju na predhodne prispevke, ki veljajo za kreditne institucije, ki spadajo na področje uporabe Uredbe št. 806/2014, uporabljen izraz „zbere“, in ne izraz „plača“.
49
Splošno sodišče pa je v točki 28 izpodbijane sodbe ugotovilo, da iz člena 70(1) Uredbe št. 806/2014 izhaja, da morajo kreditne institucije s sedežem v sodelujoči državi članici, kot to velja za pritožnico, za vsako prispevno leto „plačati“ svoj redni prispevek v ESR. Na tej podlagi je Splošno sodišče razsodilo, da morajo kreditne institucije, ki so uporabile nepreklicno zavezo za plačilo za prispevno leto, svoj predhodni prispevek vedno plačati v denarnem znesku za isto leto, če se odločijo, da bodo izstopile s področja uporabe Uredbe št. 806/2014. Po mnenju Splošnega sodišča je bila taka razlaga poleg tega v skladu s ciljem člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, ki je, kot je razvidno iz točke 44 izpodbijane sodbe, zagotoviti, da bodo finančna sredstva ESR čim prej na voljo EOR v primeru reševanja, to je zaščititi finančno zmogljivost in likvidnost ESR.
50
Vendar, kot je generalna pravobranilka navedla v točkah od 49 do 52 sklepnih predlogov, terminološko razlikovanje, ki ga je opravila pritožnica, v skladu s katerim se izraz „plača“ nanaša na denarni prispevek, medtem ko se izraz „zbere“ nanaša bodisi na denarno plačilo bodisi na sklenitev nepreklicne zaveze za plačilo, nikakor ne vpliva na razlago člena 70(1) Uredbe št. 806/2014 v povezavi s členom 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81.
51
Uporaba izraza „zbere“ v besedilu člena 70(1) Uredbe št. 806/2014 in izraza „plača“ v izpodbijani sodbi se namreč nanaša na dve plati iste obveznosti. Terminološko razlikovanje, ki ga pritožnica pripisuje tema izrazoma, poleg tega nima nobene podlage v besedilih Uredbe št. 806/2014 in Izvedbene uredbe 2015/81.
52
Natančneje, v nasprotju s tem, kar navaja pritožnica, iz točke 28 izpodbijane sodbe nikakor ne izhaja, da bi Splošno sodišče menilo, da obstaja „tako imenovana obveznost zadevne institucije, da v prvotnem obdobju ‚plača‘ letni prispevek v ESR v denarju“. Kot je namreč razvidno iz točk 39, 40, 50 in 55 izpodbijane sodbe, ki jih je sicer navedla pritožnica, se je Splošno sodišče vsakič sklicevalo na celoten letni prispevek, ki ga dolgujejo zadevne institucije, ne da bi razlikovalo med delom tega prispevka, ki ga je treba plačati v denarju, in delom, ki ga po potrebi krijejo nepreklicne zaveze za plačilo.
53
Iz tega sledi, da uporaba izraza „zbere“ v besedilu člena 70(1) Uredbe št. 806/2014 sama po sebi ne more izključiti razlage Splošnega sodišča, v skladu s katero morajo kreditne institucije, ki so uporabile nepreklicne zaveze za plačilo, plačati znesek svojih prispevkov v denarju, če se odločijo, da bodo izstopile s področja uporabe te uredbe.
54
V zvezi s tem je treba poudariti, da bi razlikovanje, kakršno predlaga pritožnica, v resnici ogrozilo besedilo te določbe, ker navedena določba govori o „zbranem“ posameznem letnem prispevku vsake zadevne institucije brez kakršnega koli razlikovanja.
55
V zvezi s trditvijo pritožnice, ki se nanaša na člen 7(2) Izvedbene uredbe 2015/81, in sicer, da je mogoče nepreklicne zaveze za plačilo uporabiti le v primeru ukrepa za reševanje, je treba poudariti, da EOR te določbe ni uporabil, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 54 izpodbijane sodbe. Ta zadeva se namreč ne nanaša na posledice poziva za plačilo ob reševanju kreditne institucije, temveč na posledice, ki jih je treba izpeljati iz razveljavitve nepreklicne zaveze za plačilo, ki jo je sklenila taka institucija, ki izstopa iz področja uporabe Uredbe št. 806/2014.
56
Okoliščina, da člen 7(2) Izvedbene uredbe 2015/81 določa obveznost plačila, kadar je v ukrep za reševanje vključen ESR, pa nikakor ne izključuje, da je podobna obveznost naložena ob upoštevanju obveznosti prispevka kreditnih institucij iz člena 70(1) Uredbe št. 806/2014 in načela enakega obravnavanja.
57
Natančneje, ob razveljavitvi nepreklicnih zavez za plačilo po izstopu kreditne institucije s področja uporabe te uredbe mora taka obveznost plačila veljati, ker ta razveljavitev ne more povzročiti zmanjšanja razpoložljivih finančnih sredstev ESR, ki ustrezajo znesku letnih prispevkov te institucije za obdobje, v katerem je spadala na področje uporabe Uredbe št. 806/2014. Kot je namreč razvidno iz členov 69 in 70 te uredbe, morajo letni prispevki kreditnih institucij ESR omogočiti, da ob koncu prvotnega obdobja dobi znesek, ki je enak ciljni ravni. Za to je v členu 70(4) navedene uredbe pojasnjeno, da se ti prispevki, ko so ustrezno prejeti, ne povrnejo in se torej poberejo v ESR. Ker pa se lahko navedeni prispevki opravijo v obliki nepreklicnih zavez za plačilo na podlagi člena 70(3) Uredbe št. 806/2014, dejstvo, da se te zaveze razveljavijo, če institucija ne spada več na področje uporabe te uredbe na podlagi člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, ne more omajati dejstva, da so zneski, ki ustrezajo tem prispevkom, pobrani v ESR.
58
Dalje, spomniti je treba, da splošno načelo enakega obravnavanja zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno. Ali so položaji primerljivi, je treba ugotavljati in presojati med drugim glede na cilj in namen akta, s katerim je uvedeno zadevno razlikovanje. Poleg tega je treba upoštevati načela in cilje področja, na katero spada ta akt (sodba z dne 11. septembra 2025, Cairo Network in drugi, od C‑764/23 do C‑766/23, EU:C:2025:691, točka 124 in navedena sodna praksa).
59
Glede na predmet urejanja Uredbe št. 806/2014, ki je določiti enotna pravila za reševanje kreditnih institucij v okviru EMR zlasti ob opori na ESR, ki se financira s prispevki, zbranimi od kreditnih institucij, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, je treba ugotoviti, da za obdobje, v katerem take institucije spadajo na področje uporabe navedene uredbe, načelo enakega obravnavanja zahteva, da te institucije, če so v primerljivem položaju, enako prispevajo v ESR.
60
Dejstvo, da ena od navedenih institucij izstopi s področja uporabe navedene uredbe, ne more povzročiti oprostitve plačila njenih prispevkov za obdobje, v katerem je spadala na področje uporabe navedene uredbe. Če se od kreditne institucije ne bi zahtevalo plačilo zneskov, enakovrednih njenim nepreklicnim zavezam za plačilo, kadar se na podlagi člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 te zaveze razveljavijo, ker ta institucija izstopi s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, bi to pomenilo, da bi bila ta institucija brez objektivne utemeljitve in v nasprotju z načelom enakega obravnavanja oproščena plačila svojih prispevkov v ESR za obdobje, v katerem je spadala na to področje uporabe.
61
Glede na naravo letnih prispevkov v ESR in načelo enakega obravnavanja razveljavitev nepreklicnih zavez za plačilo na podlagi člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 kreditni instituciji, ki izstopi s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, torej nalaga, da ESR pred to razveljavitvijo plača znesek, enakovreden tem zavezam.
62
Iz zgoraj navedenih razlogov Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da „ni upoštevalo pogojnosti“ nepreklicnih zavez za plačilo niti da je v točkah 33 in 55 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bilo denarno plačilo v okviru nepreklicne zaveze za plačilo v bistvu zgolj odloženo.
63
Pritožnica prav tako napačno trdi, da je Splošno sodišče s svojo razlago ustvarilo „manj ugoden položaj“ za kreditne institucije, ki so izstopile s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, v primerjavi s kreditnimi institucijami, ki so ostale na tem področju uporabe, ker imajo prve institucije obveznost plačila denarnih zneskov, ki ustrezajo nepreklicnim zavezam za plačilo, medtem ko druge take obveznosti nimajo, dokler v ukrep za reševanje ni vključen ESR, kot izhaja iz člena 7(2) Izvedbene uredbe 2015/81.
64
Glede na predmet urejanja Uredbe št. 806/2014 je treba namreč ugotoviti, da od trenutka, ko kreditne institucije izstopijo s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, te institucije in kreditne institucije, ki ostanejo na tem področju uporabe, niso več v primerljivem položaju glede obveznosti, ki jih imajo na podlagi Uredbe št. 806/2014. Iz tega sledi, da tudi če bi se izkazalo, da so prve v „manj ugodnem položaju“ v primerjavi z drugimi, ta položaj ne bi povzročil kršitve načela enakega obravnavanja.
65
Nazadnje, v delu, v katerem se pritožnica ponovno sklicuje na očitno jasnost in natančnost besedila člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, zadostuje napotiti na točke od 43 do 47 te sodbe.
66
Glede na navedeno je treba zavrniti tudi drugi del prvega pritožbenega razloga.
67
V zvezi s tretjim delom prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na neobstoj pravne podlage obveznosti plačila zneska nepreklicne zaveze za plačilo v primeru izstopa s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, je treba na prvem mestu poudariti, da se je Splošno sodišče oprlo na člen 69(1) te uredbe, da bi opisalo glavni cilj letnega pobiranja predhodnih prispevkov, ki je zagotoviti, da ob koncu prvotnega obdobja iz te določbe razpoložljiva finančna sredstva ESR dosežejo ciljno raven, ki jo ta določa. Na podlagi tega je Splošno sodišče v točki 41 izpodbijane sodbe upravičeno navedlo, da če bi se člen 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 razlagal tako, da kreditni instituciji, ki je izstopila s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, kot je pritožnica, omogoča, da ne plača z denarnimi sredstvi zneska, enakovrednega njeni nepreklicni zavezi za plačilo, ki jo je sklenila, bi bil s to določbo kršen cilj doseganja ciljne ravni, ki se uresničuje zlasti s členom 69 Uredbe št. 806/2014.
68
Poleg tega, glede na trditev pritožnice, ki se nanaša na opredelitev pojma „razpoložljiva finančna sredstva“, kot izhaja iz člena 3(1), točka 34, Uredbe št. 806/2014 v povezavi s členom 69(1) te uredbe, je treba ugotoviti, da ta trditev razlogovanje Splošnega sodišča podpira, ne pa mu nasprotuje. Ker so nepreklicne zaveze za plačilo namreč zajete s pojmom „razpoložljiva finančna sredstva“ v smislu Uredbe št. 806/2014 in se zato upoštevajo pri doseganju ciljne ravni ESR, mora njihovo razveljavitev nujno spremljati enakovredno denarno nadomestilo, ki ustreza tem zavezam.
69
Nazadnje, v delu, v katerem pritožnica trdi, da bi bilo bolje, če bi se izstop kreditne institucije s področja uporabe Uredbe št. 806/2014 kompenziral s prilagoditvami v predhodnih prispevkih kreditnih institucij, ki so ostale na tem področju uporabe, je treba navesti, da se na podlagi člena 70 te uredbe posamezni prispevki kreditnih institucij pobirajo letno glede na znesek obveznosti teh institucij brez kapitala in glede na profil tveganja navedenih institucij, ne da bi bilo mogoče upoštevati zmanjšanje prispevkov nekaterih kreditnih institucij, ki naj bi bilo posledica dejstva, da so te institucije izstopile s področja uporabe navedene uredbe.
70
Iz tega sledi, da je Splošno sodišče pravilno upoštevalo člen 69(1) Uredbe št. 806/2014 in cilj, ki se uresničuje s to določbo, da bi opredelilo obseg obveznosti plačila, naložene kreditnim institucijam, ki so izstopile s področja uporabe te uredbe.
71
Na drugem mestu, iz razlogov, navedenih v točkah od 56 do 61 te sodbe, je s presojo Splošnega sodišča v zvezi s členom 70(4) Uredbe št. 806/2014, ki določa, da se ustrezno prejeti prispevki vsake kreditne institucije tem institucijam ne povrnejo, prav tako mogoče podkrepiti njegovo razlago, po kateri se lahko zavarovanja, povezana z nepreklicnimi zavezami za plačilo, vrnejo šele po plačilu zneska, ki ustreza znesku prispevka, ki so ga te zaveze nadomestile.
72
V zvezi s tem s trditvami pritožnic, da pogodb, sklenjenih med kreditnimi institucijami in EOR za vpis nepreklicnih zavez za plačilo, po svoji naravi ni mogoče „prejeti“, ni mogoče uspeti.
73
Pri tem je treba namreč opozoriti, da je zakonodajalec Unije z jasnim besedilom člena 70(4) Uredbe št. 806/2014 želel na splošno izključiti vračilo predhodnih prispevkov, ki so bili prejeti v ustrezni obliki (sodba z dne 29. septembra 2022, ABLV Bank/EOR, C‑202/21 P, EU:C:2022:734, točka 54). Zato, kot trdi EOR, če se izraz „ustrezno prejeti“ brez razlikovanja nanaša na vse predhodne prispevke, se mora uporabljati ne glede na vrsto prispevka, vključno z nepreklicnimi zavezami za plačilo.
74
Glede na navedeno in v nasprotju s trditvami pritožnice Splošno sodišče ni kršilo niti člena 69(1) Uredbe št. 806/2014 niti člena 70(4) te uredbe.
75
Tretji del prvega pritožbenega razloga je treba zato zavrniti.
76
V zvezi s četrtim delom prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno razlago člena 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81, je treba poudariti, da je Splošno sodišče v točki 41 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je v tej določbi izrecno navedeno, da uporaba nepreklicnih zavez za plačilo nikakor ne sme ogroziti finančne zmogljivosti ali likvidnosti ESR. Taka zahteva je navedena tudi v uvodni izjavi 16 te izvedbene uredbe. Splošno sodišče je na tej podlagi razsodilo, da razveljavitev nepreklicne zaveze za plačilo in vračilo ustreznega zavarovanja nikakor ne moreta biti izvedena v škodo ESR.
77
V nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, pa ta razlaga členu 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 ne odvzema polnega učinka. Če bi se člen 7(3) razlagal tako, da kreditnim institucijam omogoča, da ne plačajo svojega predhodnega prispevka, preden jim je vrnjeno njihovo zavarovanje, bi bilo kršeno načelo, ki ga je zakonodajalec Unije določil v členu 7(1) te izvedbene uredbe in ki je usklajeno z zahtevo iz člena 69(1) Uredbe št. 806/2014.
78
Splošno sodišče zato ni storilo napake s tem, da je v točki 42 izpodbijane sodbe menilo, da se člen 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81 uporablja za obravnavo nepreklicnih zavez za plačilo kreditne institucije, ki je izstopila s področja uporabe Uredbe št. 806/2014, zaradi česar je treba člen 7(3) te izvedbene uredbe razlagati ob upoštevanju te določbe.
79
Glede dodatnih trditev pritožnice v zvezi s členom 7(2) in (3) Izvedbene uredbe 2015/81, v skladu s katerimi naj bi bila s tema določbama v bistvu naložena obveznost plačila le v primeru odločitve o reševanju, zadostuje napotiti na točke od 56 do 61 te sodbe.
80
Glede na navedeno in v nasprotju s trditvami pritožnice razlaga člena 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81, ki jo je podalo Splošno sodišče, ne izkrivlja odstavkov 2 in 3 člena 7 te izvedbene uredbe niti ne odvzema njihovega polnega učinka.
81
Četrti del je treba zato zavrniti kot neutemeljen.
82
V zvezi s petim delom prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načela lex specialis generalibus derogat in ki je naveden podredno, je treba ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 ni mogoče šteti za lex specialis, ki odstopa zlasti od člena 70(4) Uredbe št. 806/2014.
83
Kot je namreč generalna pravobranilka navedla v točki 87 sklepnih predlogov, je Uredba št. 806/2014 hierarhično višji normativni akt kot Izvedbena uredba 2015/81, tako da določbe iz Izvedbene uredbe 2015/81 ob neobstoju izrecnega odstopanja ali določitve v tem smislu ne morejo prevladati nad določbami, ki spadajo na področje uporabe Uredbe št. 806/2014.
84
Poleg tega je treba navesti, da člen 70(7) Uredbe št. 806/2014 Svet pooblašča za sprejetje izvedbenih aktov, kot je Izvedbena uredba 2015/81, za opredelitev pogojev izvajanja odstavkov od 1 do 3 tega člena 70. Kot pa izhaja iz sodne prakse Sodišča, Svet z izvedbenimi akti ne sme dopolniti ali spremeniti zakonodajnega akta, niti v njegovih nebistvenih elementih (sodba z dne 28. februarja 2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, točki 48 in 49). Svet torej z Izvedbeno uredbo 2015/81 ne more spremeniti člena 70(4) Uredbe št. 806/2014.
85
Kot trdi EOR, je treba ob upoštevanju analize, opravljene v okviru tretjega dela tega pritožbenega razloga, vsekakor ugotoviti, da med členom 70(4) Uredbe št. 806/2014 in členom 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 ni nikakršnega protislovja.
86
Poleg tega je iz točk od 76 do 80 te sodbe razvidno, da je treba člen 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 razlagati ob upoštevanju člena 7(1) te izvedbene uredbe in da razlaga tega člena 7(1), ki jo je podalo Splošno sodišče, odstavkov 2 in 3 navedenega člena 7 ne izkrivlja niti jima ne odvzema polnega učinka.
87
Iz teh elementov izhaja, da je treba peti del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
88
Ker noben del prvega pritožbenega razloga, ki ga je navedla pritožnica, ni bil sprejet, je treba ta pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog: pomanjkljiva obrazložitev
Trditve strank
89
Pritožnica trdi, da je izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena in da so v njej protislovni razlogi. Zlasti opozarja na protislovja v točkah 30, 33, 36, 41 in 43 te sodbe, v katerih je Splošno sodišče v bistvu razsodilo:
–
prvič, da so nepreklicne zaveze za plačilo „ustrezno prejeti“ prispevki v smislu člena 70(4) Uredbe št. 806/2014, čeprav niso plačani „takoj“;
–
drugič, da so te zaveze „nepreklicne“, pri čemer je nato trdilo, da je cilj člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, da zaveza „preneha“, „tako da se po izstopu [kreditne institucije] s področja uporabe Uredbe št. 806/2014 ne nadaljuje“;
–
tretjič, da je, kot že navedeno, cilj člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81, da nepreklicne zaveze za plačilo „preneha[jo]“, medtem ko Splošno sodišče trdi, da je cilj te določbe „zagotoviti, da bodo finančna sredstva ESR čim prej na voljo EOR v primeru reševanja“, ter
–
četrtič, da člena 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 ni mogoče uporabiti „v škodo ESR“ in tako, da bi posegal v njegovo „finančno zmogljivost ali likvidnost“, kot je določeno v členu 69(1) Uredbe št. 806/2014 in členu 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81, ne da bi ponazorilo, zakaj lahko uporaba tega člena 7(3) „ogrozi finančno zmogljivost ali likvidnost ESR“ oziroma cilj, da se doseže ciljna raven iz tega člena 69(1). Splošno sodišče naj nikakor ne bi ponazorilo, zakaj naj bi bila ta določba in člen 7(1) Izvedbene uredbe 2015/81 dovolj natančna, da bi preprečila jasen in natančen mehanizem vračila iz člena 7(3) te izvedbene uredbe ali naložila obveznost plačila pod pogoji, ki niso določeni v členu 7(2) navedene izvedbene uredbe, katerega besedilo naj bi bilo prav tako jasno in natančno.
90
EOR te trditve prereka.
Presoja Sodišča
91
Opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče, temu nalaga, da jasno in nedvoumno navede razlogovanje, ki mu je sledilo, tako da se lahko zadevne osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da Sodišče opravi sodni nadzor (sodba z dne 20. aprila 2023, Svet/El‑Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, točka 41 in navedena sodna praksa).
92
Protislovna ali nerazumljiva obrazložitev sodbe Splošnega sodišča pomeni neobstoj obrazložitve (sodba z dne 20. aprila 2023, Svet/El‑Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, točka 42 in navedena sodna praksa).
93
V obravnavani zadevi je treba najprej poudariti, kot je to storila generalna pravobranilka v točki 95 in naslednjih sklepnih predlogov, da v obrazložitvi ni nobenega protislovja med ugotovitvijo Splošnega sodišča v točki 33 izpodbijane sodbe, da nepreklicne zaveze za plačilo niso prispevki, ki so plačani „takoj“, ampak je njihovo plačilo „odloženo“, in trditvijo Splošnega sodišča v točki 30 izpodbijane sodbe, da nepreklicne zaveze za plačilo, ki jih je sklenila institucija, pomenijo „ustrezno prejete“ prispevke. Prepoved vračila predhodnih prispevkov iz člena 70(4) Uredbe št. 806/2014 namreč zajema vsa razpoložljiva finančna sredstva, vključno z nepreklicnimi zavezami za plačilo.
94
Dalje, prav tako ni protislovno zahtevati plačilo obveznosti, na kateri temelji nepreklicna zaveza za plačilo, tudi če je ta razveljavljena. Pravna obveznost plačila predhodnih prispevkov za dano prispevno obdobje namreč še naprej obstaja, nepreklicne zaveze za plačilo pa so le neobvezne ugodnosti, ki so za to na voljo kreditnim institucijam.
95
Poleg tega Splošno sodišče s tem, da šteje, da člen 7(3) Izvedbene uredbe 2015/81 omogoča, da bodo sredstva ESR na voljo „v primeru reševanja“, ne nasprotuje svojemu razlogovanju, v okviru katerega je menilo, da ima kreditna institucija brezpogojno obveznost plačila zneska, ki ustreza nepreklicni zavezi za plačilo. Zaradi te brezpogojne obveznosti taka institucija ne more biti oproščena plačila zneska, ki je zajet z nepreklicnimi zavezami za plačilo, kar omogoča, da so sredstva ESR, „v primeru reševanja“ na voljo takoj. Gre za razlog za obstoj ESR in cilja doseganja njegove ciljne ravni, kot je bila vzpostavljena z zakonodajo Unije.
96
Nazadnje, kot je razvidno iz odgovora na prvi pritožbeni razlog, je Splošno sodišče ustrezno obrazložilo, zakaj tveganje, ki ga nosi ESR, in cilj doseganja ciljne ravni nasprotujeta temu, da predhodni prispevki v obliki nepreklicne zaveze za plačilo izginejo zaradi izstopa kreditne institucije s področja uporabe Uredbe št. 806/2014.
97
Ker nobena od trditev, ki jih pritožnica navaja, da bi dokazala pomanjkljivost obrazložitve izpodbijane sodbe in protislovnost te obrazložitve, očitno ni utemeljena, je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
98
Nobeden od pritožbenih razlogov, ki jih je pritožnica navedla v utemeljitev svoje pritožbe, ni bil sprejet, zato je treba to pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
99
V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
100
Ker je EOR predlagal, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške EOR.
101
Člen 184(4) navedenega poslovnika določa, da če je intervenient na prvi stopnji sodeloval pri pisnem ali ustnem delu postopka pred Sodiščem, lahko to odloči, da nosi svoje stroške. V skladu s to določbo Fédération bancaire française nosi svoje stroške.
102
V skladu s členom 140(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja tudi za pritožbeni postopek, države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Francoska republika torej nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Družbi BNP Paribas Public Sector SA se naloži, da poleg svojih stroškov nosi stroške Enotnega odbora za reševanje (EOR).
3.
Fédération Bancaire Française in Francoska republika nosita vsaka svoje stroške.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.