62002CC0037_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
VI –	Sklepi
I – Uvod
1. Zadevni predlog za sprejem predhodne odločbe se nanaša na ureditev uvoza banan, natančneje na veljavnost izvedbene uredbe – spremenjenega besedila –, sprejete na podlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 z dne 13. februarja 1993 o skupni ureditvi trga za banane.(2)
II – Pravni okvir
2. Skupnostna ureditev uvoza banan temelji pravno gledano na Uredbi Sveta in na pripadajočih izvedbenih določbah, ki jih sprejme Komisija. Od uvedbe ureditve leta 1993 je na obeh ravneh prišlo do več sprememb.
A – Uredbe Sveta
1. Uredba Sveta (EGS) št. 404/93
3. Z Uredbo Sveta (EGS) št. 404/93, ki se je uporabljala od 1. julija 1993, je bila vzpostavljena skupna ureditev uvoza banan (členi od 15 do 20). Ta ureditev razlikuje med bananami iz Skupnosti, bananami iz držav AKP in bananami iz ostalih tretjih držav. Pri bananah iz AKP je razlika med tradicionalnimi in netradicionalnimi. Prvotno je ta sistem določal letno tarifno kvoto za banane iz tretjih držav in za netradicionalne banane iz AKP. Ta kvota je bila razdeljena na uvoznike, ki so prodajali banane iz tretjih držav in/ali netradicionalne banane iz AKP (kategorija A), uvoznike, ki so prodajali banane iz Skupnosti in/ali tradicionalne banane iz AKP (kategorija B), in uvoznike, ki so leta 1992 začeli drugačno prodajo banan kot zadnjenavedeni (kategorija C).
4. 13. in 15. uvodna izjava se glasita:
„(13) ker je zaradi uskladitve z zgoraj naštetimi cilji in ob upoštevanju posebnih značilnosti prodaje banan treba pri vodenju carinske kvote razlikovati med subjekti, ki so že trgovali z bananami iz tretjih držav in netradicionalnimi bananami iz držav AKP, in subjekti, ki so že trgovali z bananami, pridelanimi v Skupnosti, ter hkrati določeno količino dati na voljo novim uvoznikom, ki so šele pred kratkim začeli trgovinsko dejavnost ali pa nameravajo začeti trgovinsko dejavnost na tem področju;
[…]
(15) ker se pri sprejemanju dodatnih meril, ki jih morajo upoštevati uvozniki, Komisija ravna po načelu, da je treba fizičnim ali pravnim osebam, ki so prevzele poslovno tveganje prodaje banan, izdati dovoljenja in da je treba preprečevati motnje normalnih trgovinskih odnosov med osebami, ki se nahajajo na različnih točkah prodajne verige.“
2. Uredba Sveta (ES) št. 1637/98
5. Sporazumi, sklenjeni v okviru Svetovne trgovinske organizacije, so bili udejanjeni z Uredbo Sveta (ES) št. 1637/98 z dne 20. julija 1998 o spremembi Uredbe (EGS) št. 404/93 o skupni ureditvi trga za banane.(3) Pri tem se je ohranilo razlikovanje med različnimi skupinami uvoznikov.
6. Člen 16(2) Uredbe (EGS) št. 404/93, spremenjene z Uredbo Sveta (ES) št. 1637/98, določa:
„1. ‚tradicionalni uvoz iz držav AKP‘ pomeni uvoz banan po poreklu iz držav, naštetih v prilogi k tej uredbi, v Skupnost, največ do količine 857.700 ton (neto teža) letno; te banane se označijo kot ‚tradicionalne banane iz AKP‘;
2. ‚netradicionalni uvoz iz držav AKP‘ pomeni uvoz banan po poreklu iz držav AKP v Skupnost, ki niso zajete v opredelitvi iz točke 1; te banane se označijo kot ‚netradicionalne banane‘;
3. ‚uvoz iz tretjih držav, ki niso članice AKP‘ pomeni uvoz banan po poreklu iz tretjih držav, razen držav AKP, v Skupnost; te banane se označijo kot ‚banane iz tretjih držav‘.“
3. Uredba Sveta (ES) št. 216/2001
7. Glede na težave, povezane s STO, je Svet z Uredbo Sveta (ES) št. 216/2001 z dne 29. januarja 2001 o spremembi Uredbe (EGS) št. 404/93 o skupni ureditvi trga za banane(4) sprejel nove določbe za uvoz, ki so se uporabljale od 1. julija 2001.
8. Člen 17 spremenjenega besedila določa:
„Za uvoz banan v Skupnost do potrebnega obsega je treba predložiti uvozno dovoljenje, ki ga države članice izdajo vsem zainteresiranim stranem, ne glede na njihov sedež v Skupnosti in brez poseganja v posebne določbe, ki so bile sprejete za uporabo členov 18 in 19.
Ta uvozna dovoljenja veljajo po vsej Skupnosti [...]“
9. Člen 18 predvideva za banane iz vseh tretjih držav odprtje tarifnih kvot (kvot A, B in C).
10. Člen 19 Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 v spremenjenem besedilu Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001 določa:
„(1) Tarifne kvote se lahko upravljajo v skladu z metodo, ki temelji na upoštevanju tradicionalnih trgovinskih tokov (‚tradicionalni izvajalci/novinci‘), in/ali drugimi metodami.
(2) Sprejeta metoda mora ustrezno upoštevati potrebo po ohranjanju ravnovesja na trgu Skupnosti.“
11. Komisija v skladu s členom 20(a) po postopku iz člena 27 sprejme izvedbene določbe, ki se nanašajo zlasti na pravila za upravljanje tarifnih kvot, omenjenih v členu 18.
B – Izvedbene določbe Komisije
1. Uredba Komisije (EGS) št. 1442/93
12. Komisija je za uporabo Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 in na podlagi njenega člena 20 sprejela Uredbo (EGS) št. 1442/93 z dne 10. junija 1993 z izvedbenimi določbami za uvozni režim banan na območje Skupnosti.(5) V njej so, ob sklicevanju na referenčno obdobje, opredeljena merila za določitev uvoznikov iz kategorij A in B.
2. Uredba št. 2362/98
13. Komisija je za uporabo Uredbe št. 1637/98 28. oktobra 1998 sprejela Uredbo (ES) št. 2362/98 o spremembi Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 o skupni ureditvi trga za banane v območje Skupnosti.(6) S to uredbo je bila odpravljena razdelitev kvot med tri skupine uvoznikov in vzpostavljeno razlikovanje med tradicionalnimi in novimi dobavitelji.
14. Tradicionalni dobavitelji so gospodarski subjekti, ki so v letih 1994, 1995 in 1996 iz tretjih držav in/ali držav AKP uvažali določeno najmanjšo količino. Novi dobavitelji pa so nasprotno gospodarski subjekti, ki so v enem od treh let, neposredno pred letom, za katerega so zaprosili za registracijo, izvajali samostojno gospodarsko dejavnost kot uvozniki in opravljali uvoze z deklarirano carinsko vrednostjo najmanj 400.000 ECU. Medtem ko so bili tradicionalni dobavitelji udeleženi pri letni referenčni količini na podlagi dejansko uvoženih banan v referenčnem obdobju, so novi dobavitelji dobili zgolj količino, določeno na podlagi vseh vloženih zahtevkov za udeležbo in skupne količine, dodeljene tej skupini dobaviteljev.
3. Uredba Komisije (ES) št. 896/2001
15. Z Uredbo Komisije (ES) št. 896/2001 z dne 7. maja 2001 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 so bile glede ureditve uvoza banan v Skupnost(7) sprejete izvedbene določbe za uporabo Uredbe št. 216/2001. Ta uredba je bila objavljena 8. maja 2001 in se uporablja od 1. julija 2001.
16. Ta uredba v skladu z njenim členom 1 določa izvedbene določbe za ureditev uvoza banan, ki se po eni strani uporabljajo pri tarifnih kvotah, določenih v členu 18(1) Uredbe št. 404/93, po drugi strani pa zunaj teh kvot.
17. S to uredbo se je razlikovanje med tradicionalnimi in novimi dobavitelji nadomestilo z razlikovanjem med tradicionalnimi in netradicionalnimi dobavitelji, pri čemer se tradicionalni dobavitelji delijo na tradicionalne dobavitelje A/B (banane iz tretjih držav in/ali netradicionalne banane AKP) in tradicionalne dobavitelje C (tradicionalne banane AKP).
18. 7. uvodna izjava določa:
„(7) Izkušnje večletne uporabe uvoznega režima Skupnosti za banane kažejo na potrebo po zaostritvi meril za netradicionalne dobavitelje in meril upravičenosti za nove dobavitelje, da bi se izognili registraciji zgolj navideznih subjektov in odobritvi dodeljenih količin za lažne ali špekulativne zahtevke. Zlasti je upravičeno zahtevati minimalne izkušnje z uvozom svežih banan. […] Iz istega razloga bi moral za odobritev letno dodeljene količine v naslednjih letih veljati pogoj minimalne stopnje porabe predhodne letno dodeljene količine.“
19. Člen 3 določa predvsem:
„Za namene te uredbe:
1. ‚tradicionalni dobavitelji‘ pomeni gospodarske subjekte, bodisi fizične ali pravne osebe, posamezne subjekte ali skupine s sedežem v Skupnosti, ki so za svoj račun od proizvajalcev kupili minimalno količino banan s poreklom iz tretjih držav, ali, kadar je ustrezno, so take proizvode proizvedli, dostavili in prodali v Skupnosti v obdobju določanja referenčnih količin.
Dejavnosti, kot jih navaja prejšnji pododstavek, se v nadaljnjem besedilu imenujejo ‚primarni uvoz‘.
[...]
2. ‚tradicionalni dobavitelji A/B‘ pomeni tradicionalne dobavitelje, ki so primarno uvozili minimalno količino ‚banan iz tretjih držav‘ in/ali ‚netradicionalnih banan AKP‘ v skladu z opredelitvami iz člena 16 Uredbe (EGS) št. 404/93, kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1637/98;
3. ‚tradicionalni dobavitelji C‘ pomeni tradicionalne dobavitelje, ki so primarno uvozili minimalno količino ‚tradicionalnih banan AKP‘ v skladu z opredelitvami omenjenega člena 16, kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1637/98.“
20. 5. uvodna izjava določa:
„(5) Referenčno obdobje, ki se bo uporabljalo za opredelitev kategorij dobaviteljev in določitev referenčnih količin tradicionalnih dobaviteljev, bi moralo biti triletno obdobje od 1994 do 1996. To triletno obdobje od 1994 do 1996 je zadnje obdobje, za katerega ima Komisija dovolj zanesljive podatke o primarnem uvozu. Uporaba tega obdobja lahko tudi reši spor z nekaterimi trgovinskimi partnerji Skupnosti, ki traja že vrsto let. Glede na razpoložljive podatke, ki so jih uporabljali za upravljanje kvot, določenih leta 1998, tradicionalnih dobaviteljev ni treba registrirati.“
21. Člen 4 določa predvsem:(8)
„(1) Referenčna količina za vsakega tradicionalnega dobavitelja A/B, ki vloži pisni zahtevek najpozneje do 11. maja 2001, se določi na podlagi povprečja primarnega uvoza banan iz tretjih držav in/ali netradicionalnih banan AKP v letih 1994, 1995 in 1996, ki se je upoštevalo za leto 1998 za namene upravljanja carinske kvote za uvoz banan iz tretjih držav in netradicionalnih banan AKP, v skladu z določbami člena 19(2) Uredbe (EGS) št. 404/93, ki so se leta 1998 uporabljale za kategorijo dobaviteljev iz odstavka 1(a) navedenega člena.
[…]
(2) Referenčna količina za vsakega tradicionalnega uvoznika C, ki vloži pisni zahtevek najpozneje do 11. maja 2001, se določi na podlagi povprečja primarnega uvoza tradicionalnih banan AKP v letih 1994, 1995 in 1996, ki se je uporabilo za leto 1998, kot tradicionalna količina banan AKP.
[…]“
22. 10. uvodna izjava določa:
„(10) Za namene izvajanja režima carinskih kvot na dan 1. julija 2001 je primerno ohraniti upravne predpise, ki temeljijo na obdobjih, kot jih uvaja Uredba Komisije (ES) št. 2362/98 z dne 28. oktobra 1998 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 v zvezi z uvozom banan v Skupnost, kot je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 1632/2000, s potrebnimi prilagoditvami. Ta pravila se zlasti nanašajo na določitev okvirnih količin za prva tri četrtletja, na zgornje omejitve za posamezne zahtevke, pogostost vložitve zahtevkov za dovoljenja in izdajo dovoljenj ter izdajo dovoljenj za ponovno koriščenje neizrabljenih količin. Vendar dejstvo, da se carinske kvote A in B na eni strani ter C na drugi strani upravljajo ločeno glede na delež, ki je dodeljen tradicionalnim dobaviteljem, pomeni, da lahko ti dobavitelji vložijo zahtevke za dovoljenja samo v okviru tiste carinske kvote, ki jim je bila dodeljena in zanjo odobrena referenčna količina.“
23. Člen 5 določa:
„(1) Države članice najpozneje do 15. maja 2001 uradno obvestijo Komisijo o vsoti referenčnih količin iz člena 4(1) in (2).
(2) Na podlagi informacij, prejetih v skladu z odstavkom 1, in glede na skupne količine, ki so na voljo v skladu s carinskimi kvotami A/B in C, Komisija, kadar je ustrezno, določi en sam izravnalni koeficient, ki se uporablja za vsako referenčno količino posameznega dobavitelja. < 0}
(3) Kadar se uporablja odstavek 2, pristojni organi najpozneje do 7. junija 2001 obvestijo vsakega dobavitelja o njegovi referenčni količini, kot je bila prilagojena z izravnalnim koeficientom. < 0}
(4) Pristojni organi v vsaki državi članici so navedeni v prilogi. Ta seznam Komisija spremeni na zahtevo zadevnih držav članic.“
24. Člen 6 določa:
„Za namene te uredbe „netradicionalni dobavitelji“ pomeni gospodarske subjekte, ki imajo ob času svoje registracije sedež v Skupnosti in ki:
(a) so neodvisno in za svoj račun delovali v gospodarski dejavnosti uvoza svežih banan, ki sodijo pod oznako KN 0803 00 19 v Skupnost v enem od dveh let pred letom, v zvezi s katerim so zaprosili za registracijo;
b) so s to dejavnostjo uvozili pridelke do deklarirane carinske vrednosti 1.200.000 EUR ali več med obdobjem iz točke (a); in
c) nimajo referenčne količine kot tradicionalni dobavitelji po carinski kvoti, za katero prosijo za registracijo v skladu s členom 7, in niso fizične ali pravne osebe, ki so v smislu člena 143 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 povezane s tradicionalnim dobaviteljem.“
25. Člen 143 Uredbe št. 2454/93(9) v besedilu Uredbe Komisije (ES) št. 46/1999 z dne 8. Januarja 1999 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o vzpostavitvi carinskega zakonika Skupnosti(10) določa predvsem:
„(1) V smislu Naslova II Poglavja 3 zakonika in določb tega naslova se štejeta osebi za povezani, samo:
a) če je ena od njiju član vodstva ali uprave podjetja drugega in obratno;
b) če pravno nastopata kot družbenika;
[...]
d) če katera koli oseba neposredno ali posredno poseduje, nadzoruje ali ima 5 ali več odstotkov deležev ali delnic z glasovalno pravico obeh oseb;
e) če ena od njiju neposredno ali posredno nadzira drugo;
f) če obe neposredno ali posredno nadzira tretja oseba;
g) če skupaj neposredno ali posredno nadzirata tretjo osebo;
[...]
(2) Za namene tega naslova osebi, ki sta v poslu med seboj povezani tako, da je ena od njiju edini zastopnik, edini distributer ali edini koncesionar druge, se štejeta za medsebojno povezani samo, če zanju velja katero od meril iz odstavka 1.“
26. Člen 31 Uredbe št. 896/2001 določa razveljavitev Uredbe št. 2362/98 s 1. julijem 2001, vendar se še naprej uporablja za uvozna dovoljenja, ki so bila izdana za leto 2001. Kot druge prehodne določbe člen 28 določa predvsem:
„(1) Količine, na voljo za drugo polovico leta 2001, so:
– za carinski kvoti A/B: 1.137.159 ton;
– za carinsko kvoto C: 509.359 ton.
(2) Za drugo polovico leta 2001 se referenčna količina za vsakega tradicionalnega dobavitelja, določena v skladu s členom 4 in po uporabi člena 5(2), pomnoži s koeficientom 0,4454 v primeru tradicionalnih dobaviteljev A/B in s koeficientom 0,5992 v primeru tradicionalnih dobaviteljev C.
[...]“
III – Dejansko stanje, postopka v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
27. Italijanski družbi Adriano Di Lenardo Srl in Dilexport Srl (v nadaljevanju: Di Lenardo in Dilexport) sta dejavni v sektorju uvoza in trgovanja s svežimi bananami iz tretjih držav. Od leta 1993 sta v Italiji priznani in registrirani kot uvoznika, ki lahko sodelujeta pri dodelitvi carinskih kvot v smislu Uredbe št. 404/93 in izvedbenih določb Komisije. V tej obliki sta bili dejavni do 30. junija 2001. Kot izhaja iz predloženega sklepa, je treba Di Lenarda in Dilexport šteti za povezani podjetji v smislu člena 143 Uredbe št. 2454/93, ker sta povezani po določenih osebah, ki nastopajo kot družbeniki.
28. Z uporabo člena 4 Uredbe št. 896/2001 sta Di Lenardo in Dilexport 11. maja 2001 pri Ministeru del Commercio con l’estero (ministrstvu za zunanjo trgovino) zaprosila za udeležbo pri carinskih kvotah A/B za drugo polletje 2001 (določenih na 1.137.159 ton) in prosila za obvestilo o dodeljenih količinah najpozneje do 7. junija 2001.
29. Minister za zunanjo trgovino je z odločitvijo z dne 17. maja 2001 zavrnil navedene zahtevke zaradi neizpolnjevanja pogojev iz člena 4(1) Uredbe št. 896/2001, ker naj bi se izkazalo, da v letih 1994, 1995 in 1996 ni bil opravljen primarni uvoz banan.
30. Zato sta Di Lenardo in Dilexport pri Tribunalu amministrativo regionale per il Veneto vložila tožbo za razglasitev ničnosti odločitve in za ugotovitev, da jima je ministrstvo za zunanjo trgovino dolžno kot tradicionalnima dobaviteljema omogočiti dodelitev carinskih kvot A/B za drugo polovico leta 2001. V podporo tožbi navajata, da Uredba št. 896/2001 krši Uredbo št. 404/93, člena 5 in 7 ES, načeli pravne varnosti in upravičenih pričakovanj ter člen 6 EU, zato je neveljavna.
31. Ministrstvo za zunanjo trgovino meni, da je odločitev o zavrnitvi utemeljena, ker Di Lenardo in Dilexport na trgu nista nikoli nastopala kot primarna uvoznika, ampak kot sekundarna uvoznika oziroma imetnika zorilnic, in sta bila kot taka udeležena pri dodelitvi carinskih kvot leta 1998.
32. Tribunale amministrativo regionale per il Veneto je z dvema predložitvenima sklepoma na Sodišče v skladu s členom 234 ES naslovilo naslednja vprašanja:
1. Ali so, prvič, členi 1, 3, 4, 5 in 31 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001, glede na načelo ločitve nalog in pristojnosti institucij Skupnosti (zlasti Sveta in Komisije) v nasprotju s Pogodbo ES, zlasti s členom 7 Pogodbe ES (nekdanji člen 4) in z drugimi določbami ali načeli Pogodbe?
2. Ali zgoraj navedene določbe Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 kršijo načelo prepovedi povratne veljavnosti zakonov in z njo povezani načeli varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti?
3. Ali so določbe Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 v nasprotju z Uredbo Sveta (EGS) št. 404/93 z dne 13. februarja 1993 (s poznejšimi spremembami in dopolnitvami), predvsem s členom 20 te uredbe?
4. V primeru, da je odgovor na postavljena vprašanja negativen: Ali člen 6 zgoraj navedene uredbe Komisije, zlasti določba točke c, v skladu s katero so osebe, ki so povezane s tradicionalnimi dobavitelji, izključene iz dodelitve carinskih kvot tudi kot netradicionalni dobavitelj, krši načelo svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti, v tem primeru gospodarsko svobodo opravljanja trgovinske dejavnosti?
IV – Prvo, drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje
33. Prvo, drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje se nanašajo na veljavnost istih določb, in sicer členov 1, 3, 4, 5 in 31 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001, zato se lahko obravnavajo skupaj.
A – Trditve strank
1. Bistvene trditve Di Lenarda
in Dilexporta
34. Stranki k prvemu vprašanju za predhodno odločanje, to je glede pristojnosti institucij Skupnosti in Pogodbe ES, navajata, da lahko v skladu s členom 7 ES vsaka institucija deluje le v mejah pristojnosti, ki jih ima na podlagi Pogodbe, in da člen 20 Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 v različici, kot izhaja iz Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001, pooblašča Komisijo, da sprejme izvedbene določbe. S sprejetjem Uredbe (ES) št. 896/2001 pa naj bi Komisija nadomestila Svet kot zakonodajalca. V zvezi s tem se tožeči stranki v postopku v glavni stvari sklicujeta na uvedbo koncepta primarnega uvoza v smislu člena 3 te uredbe ter na predpostavko, da naj bi le primarni uvoznik veljal za tradicionalnega dobavitelja. S tem naj bi bil kršen cilj Uredbe št. 404/93, v skladu s katerim naj ne bi bile prekinjene trgovske vezi med različnimi stopnjami trgovanja.
35. Člen 1 Uredbe št. 896/2001 naj bi zato po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari kršil načelo delitve pristojnosti in s tem člen 7 ES. Posledica nezakonitosti člena 3 Uredbe št. 896/2001 naj bi bila tudi nezakonitost členov 4, 5 in 31 te uredbe.
36. K drugemu vprašanju za predhodno odločanje, to je k tistemu, ki obravnava vprašanje načel prepovedi povratne veljavnosti, varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti, Di Leonardo in Dilexport zatrjujeta, da naj bi zgoraj omenjene novosti povzročile revolucijo sistema iz Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93, saj naj bi bila podjetja z več kot 20-letnimi izkušnjami izključena s trga. S tem nesorazmernim ukrepom naj bi Komisija ogrozila temeljne pravice, kot sta varstvo lastnine in pravica do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti ter kršila člen 5 ES.
37. Uporaba novega pojma „tradicionalni dobavitelj“ v referenčnih letih od 1994 do 1996 naj bi kazala na povratno veljavnost in s tem kršila načeli varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti.
38. K tretjemu vprašanju za predhodno odločanje, to je morebitnemu nasprotju med Uredbo št. 896/2001 in Uredbo št. 404/93, Di Leonardo in Dilexport zatrjujeta, da naj bi Komisija v Uredbi št. 896/2001 vzpostavila razdelitev, ki naj bi bila popolnoma tuja Uredbi št. 404/93. S tem naj ne bi kršila le člena 7 ES, ampak tudi Uredbo št. 404/93, predvsem pa temelj za pristojnost, določen v členu 20.
2. Bistvene trditve Komisije
39. Po mnenju Komisije so v postopku v glavni stvari upoštevni le členi 3, 4, 5 in 6 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001. Ker vseh teh predpisov ni mogoče presojati glede na iste določbe oziroma načela, Komisija ne glede na formulacijo prvega, drugega in tretjega vprašanja za predhodno odločanje priporoča, da se vsaka določba presodi posebej.
40. Glede veljavnosti člena 3 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 Komisija meni, da je treba kot merilo za presojo uporabiti člen 7(1) ES, člen 211, četrta alinea, ES, in člen 20(a) v različici iz Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001.
41. V skladu s sodno prakso Sodišča je treba izraz „izvedba“ na področju kmetijstva in temelj za pristojnost iz člena 20 Uredbe št. 404/93 razlagati široko. Ta pravila naj bi bila spoštovana.
42. Uredba Sveta (EGS) št. 404/93 naj bi podrobnosti o gospodarskih subjektih vsebovala le v uvodnih izjavah in ne v uredbenem delu; razlikovala pa naj bi po vrsti uvoza. Iz tega bi lahko izhajalo, da naj Svet ne bi želel določiti strogih meril za dodelitev uvoznih dovoljenj. Zato naj bi bila podrobna določitev subjektivnih meril nujna. Komisija pa naj bi upoštevala različne vrste uvoza in upravljanje carinskih kvot glede na vrsto dobaviteljev (tradicionalni ali novi) in pri tem zagotavljala oskrbo skupnega trga.
43. Opredelitev pojma „tradicionalni dobavitelj“ naj bi temeljila na konceptu primarnega uvoza in naj bi bila združljiva z Uredbo št. 404/93. Ta uredba naj bi bila celo izrecno navedena pri opredelitvi „tradicionalnih dobaviteljev A/B“ in „tradicionalnih dobaviteljev C“. Odprava primarnih uvozov naj bi prispevala k razvoju trgovskih struktur in naj bi izboljšala preglednost trgovskih povezav.
44. Pojem „primarni uvoz“ naj ne bi bil nov. K temu pravilu naj bi se vrnili zaradi negativnih učinkov, ki naj bi jih s seboj prinesla Uredba št. 2362/98. Poleg tega naj bi bilo določeno prehodno obdobje osmih let.
45. O veljavnosti člena 4 in 5 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 glede na načela prepovedi povratne veljavnosti, varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti Komisija poudarja, da je sklicevanje na časovni referenčni okvir nujno potrebno za razlikovanje med tradicionalnimi in netradicionalnimi dobavitelji.
46. Glede povratne veljavnosti Komisija opozarja, da naj ne bi šlo za povratni učinek, saj je bilo mogoče zahtevke na podlagi ureditve, določene v Uredbi št. 896/2001, vložiti, še preden se je začela uporabljati.
47. Komisija glede varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti, sklicujoč se na sodno prakso Sodišča, trdi, da bi se lahko gospodarski subjekti pravočasno in na podlagi jasnih določb seznanili s svojimi pravicami in dolžnostmi. Predvideni časovni načrt naj bi želel zagotoviti spoštovanje posameznega položaja tradicionalnega dobavitelja in „neboleč“ prehod.
B – Presoja
48. Predložitveno sodišče s prvim, drugim in tretjim vprašanjem za predhodno odločanje zastavlja vprašanje o veljavnosti členov 1, 3, 4, 5 in 31 Uredbe št. 896/2001. Kot Komisija upravičeno navaja, je treba najprej presoditi, ali so vse te določbe upoštevne v postopkih v glavni stvari in ali naj jih Sodišče posledično presoja.
49. Ne glede na formulacijo predložitvenega sodišča in navedbe Komisije je treba določbe, ki se morajo presoditi v okviru prvega, drugega in tretjega vprašanja za predhodno odločanje, preučiti ločeno glede na uporabljeno merilo presoje.
1. Določbe, ki so predmet presoje
50. Najprej je treba obravnavati stališče Komisije, v skladu s katerim se ni treba izreči o določbah členov 1 in 31 Uredbe št. 896/2001, ki sta izrecno omenjena v prve m vprašanju za predhodno odločanje in navedena v drugem in tretjem vprašanju za predhodno odločanje. Za vprašanje, ali naj Sodišče presodi veljavnost obeh predpisov, je bistveno, ali je treba ta člena uporabiti za rešitev spora v postopkih v glavni stvari.
51. Dejstvo, da pomembnost členov 1 in 31 Uredbe št. 896/2001 za postopka v glavni stvari ne izhaja iz obeh predložitvenih sklepov, kaže na to, da ti določbi nista odločilni.
52. Vseeno naj bi bilo odločilno, ali se člena 1 in 31 sploh uporabljata.
53. Ker člen 1 določa le, da Uredba št. 896/2001 uvaja izvedbene določbe ureditve uvoza banan, ne da bi določila druga normativna pravila, bi bilo treba, v soglasju s Komisijo, zanikati upoštevnost te določbe za postopka v glavni stvari.
54. Člen 31 vsebuje dve normativni določbi: razveljavitev stare izvedbene uredbe Komisije in njeno nadaljnjo uporabo za uvozna dovoljenja, ki so bila izdana za leto 2001. Člen 31 se s tem kaže kot ena izmed ključnih določb za uporabo Uredbe št. 896/2001 rationae temporis . Navedbe Komisije glede neuporabnosti bi se morale nanašati na še neki drugi predpis, in sicer na člen 32, ki ureja začetek veljavnosti.
55. Časovni vidik je predmet tega postopka. Tako drugo vprašanje za predhodno odločanje zadeva prepoved povratne veljavnosti in načeli varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti. Ker se postopka v glavni stvari nanašata na izdajo dovoljenj od druge polovice leta 2001, naj del člena 31, v skladu s katerim dovoljenja za uvoz, izdana na podlagi stare uredbe, veljajo naprej, za postopka v glavni stvari ne bi smel imeti nobenega pomena.
2. Presoja členov 3, 4, 5 in 31 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 ob upoštevanju pravne podlage
a) Člen 3
56. Pomisleki glede veljavnosti člena 3 Uredbe št. 896/2001 se nanašajo na pravno opredelitev „tradicionalnega dobavitelja“, in sicer natančneje na pojem primarnega uvoza, uvedenega s to določbo. S tem, da le primarni uvozniki veljajo za tradicionalne dobavitelje, se je krog oseb zmanjšal, kar je vplivalo in še vpliva na Dilexport in Di Lenarda.
57. Kot merilo presoje veljavnosti sporne določbe je treba uporabiti temeljno uredbo Sveta, in sicer Uredbo (EGS) št. 404/93 v različici, ki izhaja iz Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001.
58. To navodilo je pomembno zato, ker je bil glede tega izražen dvom o združljivosti cilja „preprečevati motnje normalnih trgovinskih odnosov med osebami, ki so na različnih točkah prodajne verige“, ki je zajet v 15. uvodni izjavi Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93, in hkrati s tem o združljivosti s členom 20 temeljne ureditve uredbe Sveta.
59. Glede tega je treba opozoriti, da je bila temeljna uredba Sveta od Uredbe št. 404/93 večkrat spremenjena, kar ne more ostati brez vpliva na obseg uvodnih izjav. Uvodne izjave kot take med drugim ne morejo biti merilo za presojo, ampak dobijo normativni pomen šele v povezavi z uredbenim delom.
60. Problem, ki se postavlja v obravnavanem primeru, se v bistvu nanaša na vprašanje, ali je bila Komisija pooblaščena za sprejetje člena 3 Uredbe št. 896/2001, to pomeni, ali gre pri tem za predpis, ki ga je mogoče opredeliti kot izvedbeno določbo.
61. Po ustaljeni sodni praksi Sodišča glede izvedbenih pooblastil Komisije na splošno v skladu s četrto alineo člena 211 ES ta, da bi zagotovila ustrezno delovanje in razvoj skupnega trga, izvaja pooblastila, ki jo nanjo prenese Svet za izvajanje njegovih predpisov.(11)
62. V skladu z ustaljeno sodno prakso iz konteksta Pogodbe, v katerega je treba postaviti člen 211 ES, in iz zahtev prakse izhaja, da je treba izraz „izvajanje“ razlagati široko. Ker lahko samo Komisija stalno in pozorno sledi razvoju kmetijskih trgov in ustrezno hitro ukrepa, lahko Svet na tem področju nanjo prenese široke pristojnosti. Zato je treba meje teh pristojnosti presojati predvsem glede na temeljne splošne cilje obravnavane ureditve trga.(12)
63. Tako je Sodišče razsodilo, da je Komisija na področju kmetijstva pooblaščena za sprejemanje vseh potrebnih ali primernih ukrepov za izvedbo temeljne uredbe, če ji ne nasprotujejo oziroma ne nasprotujejo predpisom o uporabi, ki jih je sprejel Svet.(13)
64. Zadevna temeljna uredba Sveta na tem področju, to je Uredba (EGS) št. 404/93 v različici, ki izhaja iz Uredbe Komisije (ES) št. 216/2001, v členu 20 izrecno določa pristojnost Komisije za sprejetje določb za izvajanje Naslova IV(14) temeljne uredbe Sveta. Ta določba Komisiji nalaga celo dolžnost, da sprejme določene predpise.
65. Na ureditev Komisije, ki določa različne vrste uvoznikov, je mogoče gledati v povezavi z ureditvijo, ki jo je sprejel Svet o različnih vrstah uvoza, kot je bila določena v členu 16 v različici Uredbe št. 1637/98. Vendar to ne pomeni, da ta predpis ustvarja merilo za presojo veljavnosti ureditve Komisije. Dejansko je člen 16 z Uredbo št. 216/2001 dobil novo vsebino.
66. Pristojnost Komisije je treba tako presojati v smislu spremenjene temeljne uredbe, zlasti glede na okoliščino, da Svet sam ni natančneje določil vrst uvoznikov oziroma uvozov.
67. Nasprotno, Svet je s členom 19, spremenjenim z Uredbo Sveta (ES) št. 216/2001, določil, kako lahko poteka upravljanje tarifnih kvot. Ker mora podrobnosti upravljanja vseeno podrobno določiti Komisija, je izrecno predviden člen 20(a). Na določeni točki torej člen 19 podrobneje opredeljuje izvedbena pooblastila Komisije.
68. Vendar ta podrobna opredelitev upravljanja tarifnih kvot, določena v členu 19(1), ne vsebuje nobenega strogega pogoja. Tako lahko upravljanje poteka po metodi tradicionalnih trgovinskih tokov ali po kateri drugi metodi. S to možnostjo je Komisiji dodeljeno široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku. To pooblastilo je sicer v členu 19(2) ponovno omejeno. V skladu z njim mora izbrana metoda Komisije ustrezno upoštevati potrebo po ohranjanju ravnovesja na trgu.
69. Iz potrebe po zagotavljanju delovanja ureditve uvoza lahko Komisija, ki je odgovorna za upravljanje skupne ureditve trga v sektorju banan, podrobneje določi pojem uvoznika tudi tako, da zajema le primarne uvoznike.
70. S spremembo temeljne uredbe Sveta z Uredbo št. 216/2001 je imela Komisijo tudi možnost uvesti drugačen sistem, kot je veljal do takrat.
71. Glede tega je treba poudariti, da noben cilj, ki ga zasleduje temeljna ureditev, ne pomeni ovire za uvedbo pojma primarnega uvoznika.
72. Če se določba člena 3 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001, torej pravna opredelitev „tradicionalnega dobavitelja“, ne uvršča pod „pravila za upravljanje tarifnih kvot“, navedenih v členu 20(a) Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001, to še ne pomeni, da Komisija ni bila pristojna za sprejetje sporne določbe. Tako ji besedilo člena 20 ne preprečuje, da bi sprejela tudi take izvedbene določbe, ki sicer v tej določbi niso izrecno omenjene, vendar so nujne za delovanje uvozne ureditve.(15)
b) Člena 4 in 5
73. Pri členih 4 in 5 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 je treba najprej opozoriti, da gre pri tem za določitev referenčnega obdobja. Ker je ta vidik sporen le glede združljivosti z določenimi pravnimi načeli, je treba napotiti k odgovoru na drugo vprašanje za predhodno odločanje.
74. Glede člena 5 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 je potrebno dodatno opozorilo, da ta določba predvideva različne dolžnosti sporočanja in dolžnost Komisije, da določi izravnalni koeficient in spremembo seznama. V obravnavanem primeru gre torej za značilne vidike upravljanja tarifnih kvot. Ker temelj za pristojnost Komisije, določen v členu 20(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93, v besedilu Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001, izrecno navaja pravila za upravljanje tarifnih kvot kot predmet izvedbenih določb, ni dvoma, da imajo določbe člena 5 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 podlago v temeljni uredbi Sveta.
c) Člen 31
75. Člen 31 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 ureja določene vidike področja uporabe te uredbe. Glede na razveljavitev Uredbe št. 2362/98 s 1. julijem 2001 je Komisija, zaradi pomanjkanja posebnih postopkovnih določb, pristojna za razveljavitev svojih uredb. Enako velja za v členu 31 določeno ohranjanje veljavnosti dovoljenj, izdanih na podlagi razveljavljene uredbe. Tako lahko Komisija sprejema določbe, s katerimi omejuje učinek razveljavitve na primere, obravnavane na podlagi razveljavljenih uredb, vsekakor pa takrat, ko gre za, kot v obravnavanem primeru, ohranitev prejšnjega pravnega položaja v korist imetnikov „starih“ dovoljenj.
76. Z razveljavitvijo stare uredbe in uporabo nove s 1. julijem 2001 je Komisija med drugim spoštovala pogoje iz člena 2 Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001. V skladu s tem členom je lahko Komisija začetek veljavnosti uredbe Sveta odložila do 1. julija 2001. To možnost je Komisija uporabila že prej.(16)
77. Pri presoji prvega in tretjega vprašanja za predhodno odločanje tako ni bil ugotovljen vpliv na veljavnost členov 3, 4, 5 in 31 Uredbe št. 896/2001.
3. Presoja v smislu prepovedi povratne veljavnosti in načel varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti
78. Predložitveno sodišče v drugem vprašanju za predhodno odločanje navaja vrsto načel, ki bi po njegovem mnenju morala pomeniti merilo za presojo veljavnosti, natančneje prepoved povratne veljavnosti in načelo varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti. Najprej je treba obravnavati vprašanje, ali bi lahko ta načela vsakokrat oblikovala samostojno merilo. Pri razmerjih med načeli obstajajo različna pojmovanja. Tako je lahko prepoved povratne veljavnosti po eni strani poseben izraz načela pravne varnosti, po drugi strani pa povezana z varstvom zaupanja v pravo. Sodna praksa Sodišča ne zajema le elementov, ki napeljujejo na to, da je prepoved povratne veljave le pojavna oblika načela pravne varnosti,(17) ampak tudi elemente, ki kažejo na to, da jo je treba obravnavati kot samostojno načelo.(18) Vsem pojmovanjem je tako skupno, da gre za samostojna načela. V nadaljevanju sledi presoja spornih določb Uredbe št. 896/2001, ločeno glede prepovedi povratne veljavnosti in glede načel varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti.
a) Načelo prepovedi povratne veljavnosti
79. Pri povratni veljavnosti je treba razlikovati med pravo in navidezno povratno veljavnostjo.
80. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča(19) ima pravni akt resnični učinek povratne veljavnosti takrat, ko začne veljati še pred objavo. Tak učinek je načeloma prepovedan. Ker je bila zadevna uredba objavljena 8. maja 2001, vendar se je uporabljala šele od 1. julija 2001, vsekakor ni prave povratne veljavnosti.
81. Negotovo je, ali gre pri Uredbi Komisije (ES) št. 896/2001 za navidezno povratno veljavnost. Kot navidezno povratno veljavnost razumemo uporabo nove ureditve za prihodnje učinke dejanskega stanja, ki je nastalo med veljavnostjo prejšnje ureditve. Tak primer bi bil, če bi se Uredba št. 896/2001 uporabljala za postopke, ki bi se začeli pred njeno veljavnostjo, vendar na tej točki še ne bi bili končani.
82. Vendar v obravnavanem primeru zadevne določbe nimajo niti takega navideznega učinka povratne veljavnosti. Edino dejansko stanje, ki pride v poštev in je nastalo pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 896/2001, je uvoz v referenčnih letih. Vendar gre pri tem za končana dejstva. Stara dovoljenja ostajajo nespremenjena in so bila zaključena, to pomeni, da so bile pogodbe že izpolnjene.
83. Navidezna povratna veljavnost bi vsekakor obstajala, če bi se dovoljenja, izdana na podlagi stare ureditve in še niso bila uporabljena, uporabila v novi ureditvi. Vendar niti tak učinek, torej navidezna povratna veljavnost, po ustaljeni sodni praksi Sodišča(20) praviloma ne bi bil nedopusten.
84. Tako kot jasno izhaja iz člena 31, se Uredba Komisije (ES) št. 896/2001 uporablja samo za prihodnja dejanska stanja, to pomeni, da se nanaša le na izdajo uvoznih dovoljenj, ki naj bi se zgodila šele v drugi polovici leta 2001. V tem se obravnavani primer posledično razlikuje od zadeve Biegi,(21) v kateri je šlo za uporabo nove ureditve za preteklo dejansko stanje.
85. Le referenčno obdobje je postavljeno v preteklost. Vendar kot je upravičeno opozorila Komisija, je to značilno za ureditev, ki temelji na referenčnih količinah in letih. Take pravne konstrukcije med drugim celo ustvarjajo bistveni element ureditve kmetijskih trgov Skupnosti in tudi Sodišče je presodilo, da so načeloma dopustne.(22)
b) Varstvo zaupanja v pravo in pravna varnost
86. V zvezi z varstvom zaupanja v pravo in pravno varnostjo je treba najprej razčleniti vez med načeloma in določiti, ali gre pri tem za samostojni merili za presojo, ki ju je treba obravnavati posebej.
87. Sodna praksa se sklicuje na to, da Sodišče načelo varstva zaupanja v pravo izvaja iz pravne varnosti.(23) Razliko med načeloma je treba videti bolj v tem, da je načelo pravne varnosti utemeljeno na objektivnem elementu, medtem ko načelo varstva zaupanja v pravo temelji na subjektivnem.
88. Načelo pravne varnosti zahteva, da so pravna pravila jasna in določena in da zagotavljajo predvidljivost dejanskih stanj in pravnih razmerij.(24) Prvi vidik, jasnost, v tem postopku nima nobene vloge. Odločilen je drugi element, in sicer ohranitev obstoječega pravnega razmerja.
89. Vendar varstvo obstoječega ne pomeni nespremenljivosti prava. Sam obstoj pravnega pravila še ne zadošča, to pomeni, da sam zase še ne utemeljuje legitimnega pričakovanja. Zaradi svobode, ki jo ima zakonodajalec, gospodarski subjekti v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namreč niso upravičeni, da bi legitimno pričakovali ohranitev obstoječega položaja, ki bi ga lahko institucije Skupnosti v okviru pooblastil za odločanje po prostem preudarku spremenile.(25)
90. Načelo varstva zaupanja v pravo zajema tri predpostavke. Prvič je potrebno, da je institucija Skupnosti, objektivno gledano, ustvarila položaj legitimnega pričakovanja.(26) To bi bila lahko tudi utemeljena pričakovanja, ki jih je povzročila institucija Skupnosti.(27)
91. V tem primeru je bila posledica Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 za določena podjetja omejitev v primerjavi s prejšnjo pravno podlago. Ker pa se Uredba Komisije (ES) št. 896/2001 v skladu z njenim členom 31 ne uporablja za stara uvozna dovoljenja, se v zvezi s to določbo vsekakor ne postavlja vprašanje varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti.
92. Ne glede na to spremembo pravnega položaja so se ohranili določeni bistveni elementi prejšnje ureditve. Tako se je ohranil sistem referenčnih obdobij in količin, pri čemer naj bi bilo odločilno isto referenčno leto.
93. Vendar moramo z uvedbo omejitev računati, glede na to, da „njihov cilj na področje, kot je skupna ureditev trga, prinaša stalno prilagajanje spremembam gospodarskega položaja.“(28)
94. Ravno to velja na področju uvoza banan iz tretjih držav. Glede na pravni razvoj od sprejetja Uredbe št. 404/93 in razvoj v okviru STO ter glede na večkratno spreminjanje te uredbe Sveta bi lahko zainteresirani gospodarski krogi nadaljnje spremembe celo pričakovali. Tu glede tega ne bi smelo biti nobene pričakovane stabilnosti.
95. Glede predpostavke, da morajo položaj ustvariti institucije Skupnosti, je treba poudariti, da niti Svet niti Komisija nista ustvarila položaja, ki bi lahko vzbudil zaupanje. Tem manj lahko trdimo, da sta – kot zahteva sodna praksa(29) – pravne subjekte spodbudila k določenemu ravnanju.
96. Iz navedenega sledi, da prva predpostavka načela varstva zaupanja v pravo, namreč legitimno pričakovanje uvoznika, ki ga zadeva poslabšanje, ni izpolnjena.
97. Celo če bi gospodarskim subjektom priznali legitimno pričakovanje, bi morala biti izpolnjena še druga predpostavka: Ali bi lahko prvi zaupali? Pri tem je treba v skladu s sodno prakso upoštevati tudi pričakovanja, ki bi jih lahko imela družba, ki pripada zadevnemu gospodarskemu sektorju.(30) Pri tem se uporablja objektivno merilo. Ni torej odločilno, ali sta v tem primeru Di Lenardo in Dilexport imela določena pričakovanja, ampak kaj bi moral predvideti „razsoden in preudaren dobavitelj“,(31) to pomeni, kaj bi lahko tak – standardni – dobavitelj pričakoval. Di Lenardo in Dilexport ne bi smela pričakovati, da bo ostal njun pravni položaj nespremenjen.
98. Ker ni izpolnjena niti prva niti druga predpostavka načela varstva zaupanja v pravo, tretje predpostavke, namreč ali interes Skupnosti prevlada nad interesom posameznika, ni treba presojati.
99. Na drugo vprašanje za predhodno odločanje je zato treba odgovoriti, da preučitev v smislu načela prepovedi povratne veljavnosti in načel varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti ni pokazala ničesar, kar bi lahko vplivalo na veljavnost členov 3, 4, 5 in 31 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001.
V – Četrto vprašanje za predhodno odločanje: Člen 6 Uredbe št. 896/2001
A – Bistvene trditve strank
100. Di Lenardo in Dilexport navajata, da se Komisija z Uredbo št. 896/2001 ni omejila na spremembo opredelitve tradicionalnega dobavitelja, ampak je v členu 6 uvedla bistveno omejitev za netradicionalne dobavitelje. To naj bi veljalo zlasti za pravilo iz člena 6(c) za osebe, ki naj bi bile „povezane“ s tradicionalnim dobaviteljem v smislu člena 143 Uredbe št. 2454/93. S tradicionalnimi dobavitelji povezane družbe, kot sta na primer Di Lenardo in Dilexport, naj bi bile izključene s trga banan, ne da bi lahko dokazale svojo neodvisnost. To naj bi bilo v nasprotju z Uredbo št. 216/2001 in naj ne bi spoštovalo pravice do obrambe in pravice do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti.
101. Komisija opozarja, da naj bi opredelitev netradicionalnih dobaviteljev v členu 6 Uredbe št. 896/2001 ustrezala opredelitvi novih dobaviteljev iz Uredbe št. 2362/98. Omejitev za povezane družbe naj bi ustrezala cilju zaostritve meril za upravičenost, navedenemu v 7. uvodni izjavi. Poleg tega naj bi bila nova ureditev posledica novega odnosa do imetnikov zorilnic in odziv na trgovanje z uvoznimi dovoljenji, s katerimi naj bi bile oskrbovane zlasti povezane družbe.
102. Glede zatrjevanega omejevanja svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti Komisija opozarja, da bi Di Lenardo in Dilexport lahko še naprej opravljala dejavnost, saj sta povezana s tradicionalnim dobaviteljem, ki lahko pridobi dovoljenja. Nova ureditev naj bi se nanašala samo na špekulacije z dovoljenji. Omejitve dejavnosti družbe naj bi bile pod določenimi pogoji dopustne. Končno v kontekstu dodeljevanja dovoljenj v okviru carinskih kvot ne bi mogli govoriti o pridobljenih pravicah.
B – Presoja
103. Četrto vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na veljavnost člena 6 Uredbe št. 896/2001, zlasti točke (c) tega člena, v smislu temeljne pravice do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti.
104. Kljub temu v okviru postopka za sprejem predhodne odločbe naloga Sodišča ni ugotavljanje obravnavanega dejanskega stanja ali uporaba določb prava Skupnosti za to dejansko stanje. Vprašanje, kako sta Di Lenardo in Dilexport povezana, in presoja, ali gre pri tem za povezani družbi v smislu člena 143 Uredbe št. 2454/93, je zato naloga predložitvenega sodišča. Kot izhaja iz predloženega sklepa, je nacionalno sodišče opravilo ustrezno opredelitev. Dalje, Sodišče ne preučuje niti tega, ali sta Di Lenardo in Dilexport, in če, koliko, samostojna. Končno v tem postopku ni treba preučiti niti tega, ali bi bila v preteklosti družbama lahko očitana kakršna koli zloraba glede dovoljenj.
105. Iz teh postopkovnih razlogov se zdi vprašljivo, ali je treba preučiti neizpodbitno domnevo člena 143 Uredbe št. 2454/93. Res je, da se je Sodišče z dopustnostjo take domneve ukvarjalo, vendar se je to nanašalo na čisto drugačne primere. Predmet enega izmed njih je bila ureditev držav članic, to je skladnost domnev iz te ureditve z direktivami, ki jih je bilo treba prenesti, ali primarnim pravom.(32) Drugi se je nanašal na postopek pred Komisijo na področju konkurence oziroma protidampinga, in sicer na preiskave, ki so jih pri družbah opravile institucije Skupnosti.(33) V bistvu je šlo za pravice do obrambe. Njihovo kršitev uveljavljata tudi Di Lenardo in Dilexport v tem postopku oziroma pred nacionalnim sodiščem.
106. Predmet četrtega vprašanja za predhodno odločanje pa je vendarle zatrjevana kršitev pravice do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti, torej drugačna, materialna temeljna pravica.
107. Glede na načela spoštovanja pravic do obrambe, ki ga uveljavljata Di Lenardo in Dilexport, zlasti pravice biti slišan v postopku, je treba opozoriti, da je Sodišče v postopku za sprejem predhodne odločbe načeloma vezano na zastavljena vprašanja za predhodno odločanje in ne more širiti predmeta, odvisno od trditev stranke v postopku v glavni stvari. To velja tudi za vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na veljavnost aktov institucij.
108. Presoja se je morala zato omejiti na skladnost člena 143 Uredbe št. 2454/93 s pravico do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti.
109. V skladu z ustaljeno sodno prakso spada temeljna pravica do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti med splošna načela prava Skupnosti. Svobodno opravljanje poklicne dejavnosti „sicer nima nobene neomejene veljavnosti, ampak“ se mora „upoštevati glede na njegovo družbeno vlogo. Posledično je [mogoče] svobodno opravljanje poklicne dejavnosti, zlasti pri skupni ureditvi trgov, omejiti, če te omejitve ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki ga zasleduje Skupnost, in glede na zasledovani cilj ne pomenijo čezmernega in neznosnega posega v bistvo tako zagotovljenih pravic“.(34)
110. V vprašanju za predhodno odločanje se gospodarska svoboda („libertà di impresa“) opravljanja trgovinske dejavnosti izrecno upošteva kot oblika svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti. Če je Sodišče uporabilo enkrat pojem gospodarske svobode(35) in drugič pojem svobodnega trgovanja(36) kot temeljne pravice, ne bi smeli v tem videti pravice, ki se razlikuje od pravice do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti oziroma gospodarske svobode opravljanja trgovinske dejavnosti,(37) ampak nasprotno, neenotno terminologijo.
111. Najprej je treba odločiti, ali člen 6 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 sploh posega na področje varstva načela svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti. Ta določba vsebuje pravno opredelitev „netradicionalnega dobavitelja“. Ker Uredba določa posebne predpise o dodelitvi dovoljenj za to skupino dobaviteljev, je pravna opredelitev odločilnega pomena. Kdor ni zajet v opredelitvi, ne more sodelovati pri podelitvi dovoljenj. Tako podjetje zato tudi ne more opravljati določenih gospodarskih dejavnosti. Člen 6 torej posega na področje varstva načela svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti.
112. Vendar člen 6 Uredbe št. 896/2001 ne posega v bistvo pravice do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti, ki jo uveljavljata Di Lenardo in Dilexport, ker se nanaša le na način izvajanja take pravice, ne da bi ogrožal njen obstoj. Člen 6 namreč ne povzroči izključitve možnosti za uvoz banan. Take možnosti pa nimajo vse družbe, kakor koli so že povezane po pravu družb.
113. V nadaljevanju je treba presoditi, ali cilji iz člena 6 Uredbe št. 896/2001, zlasti točka (c), zasledujejo splošni interes, ali ne pomenijo čezmernega posega in ali torej Svet v tem primeru ni prekoračil meja pristojnosti.
114. V skladu s 6. uvodno izjavo Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 želi člen 6 zagotoviti, da se določen delež carinskih kvot pridrži za netradicionalne dobavitelje. Ta delež mora dobaviteljem, ki v referenčnem obdobju niso opravili nobenega primarnega uvoza, omogočiti opravljanje trgovinske dejavnosti in prilagoditev na nove določbe oziroma dobaviteljem dovoliti vstop na trg uvoza banan, da bi bila s tem spodbujena zdrava konkurenca.
115. V vprašanju za predhodno odločanje posebej zajeto določbo člena 6(c) je mogoče razumeti kot odziv Komisije na določena nezaželena dejanja družb. Iz 7. uvodne izjave izhaja, da želi ta določba določiti strožja merila za upravičenost netradicionalnih dobaviteljev, da bi se bilo tako mogoče izogniti registraciji zgolj navideznih subjektov in odobritvi dodeljenih količin za lažne ali špekulativne zahtevke. Namen te določbe je poleg izogibanja špekulacijam z dovoljenji tudi to, da bi se izključila možnost, da bi dobavitelj, ki je že prejel dovoljenje, po eni od z njim povezanih družb ponovno sodeloval pri dodelitvi dovoljenj.
116. Cilj, ki ga zasleduje člen 6 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001, torej služi splošnemu interesu, saj preprečuje nezaželena dejanja.
117. V členu 6(c) določena omejitev opravljanja gospodarske dejavnosti določenih podjetij, to je povezanih podjetij, je bila poleg tega potrebna zato, da bi se preprečilo izigravanje ureditve in odpravile ugodnosti povezanih podjetij. Brez take ureditve bi obstajala nevarnost, da cilja redne oskrbe skupnega trga iz Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001 – temelji na Uredbi Komisije (ES) št. 896/2001 – ne bi bilo mogoče doseči na primeren način. V vsakem primeru, zaradi presoje skladnosti s temeljno pravico do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti dejstva, da se je Komisija sklicevala na določbo carinskega prava in da je zato povzela vsebino te določbe, za katero gre v tem primeru, ni treba še naprej presojati.
118. Različno obravnavanje tako upravičuje različni položaj povezanih in nepovezanih dobaviteljev banan. Izključitve določenih podjetij iz dodelitve dovoljenj, ki jo je povzročila sporna določba, v teh okoliščinah ni mogoče šteti za nesorazmeren ukrep Komisije. Kajti ravno povezana podjetja imajo, z ustreznimi prilagoditvami znotraj skupine podjetij, katerim pripadajo, možnost razviti gospodarske dejavnosti.
119. V prid primernosti določbe člena 6(c), vključno s členom 143 Uredbe št. 2454/93, na katerega napotuje, govori, da predhodna določba, to je člen 11 Uredbe št. 2362/98, ki je bila manj stroga, očitno ni bila dovolj učinkovita. Dalje omejitev pravice do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti samo v določenih, zelo posebnih, primerih pripelje do tega, da se ne more dodeliti nobeno uvozno dovoljenje več.
120. Iz navedenega sledi, da v členu 6 Uredbe št. 896/2001 določen poseg v pravico do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti netradicionalnih dobaviteljev banan iz tretjih držav ustreza ciljem Skupnosti, ki služijo splošnemu interesu, in ne posega v samo njeno bistvo. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Komisija s sprejetjem te določbe ni prekoračila meja proste presoje.
121. Na podlagi vseh elementov je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti, da pri presoji četrtega vprašanja ni bil ugotovljen vpliv na veljavnost člena 6 Uredbe št. 896/2001.
VI – Sklepni predlogi
122. Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na vprašanja za predhodno odločanje odgovoriti:
1. Pri obravnavanju prvega in tretjega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen vpliv na veljavnost členov 3, 4, 5 in 31 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 z dne 7. maja 2001 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 glede režimov uvoza banan v Skupnost.
2. Pri obravnavanju prepovedi povratne veljavnosti in načel varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti ni bil ugotovljen vpliv na veljavnost členov 3, 4, 5 in 31 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001.
3. Pri obravnavanju četrtega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen vpliv na veljavnost člena 6 Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001.
(1) .
(2) –	UL L 47, str. 1, večkrat spremenjena.
(3)
–	UL L 210, str. 28.
(4)
–	UL L 31, str. 2.
(5)
–	UL L 142, str. 6, popravljena z UL L 153, str. 62.
(6) –	UL L 293, str. 32.
(7)
–	UL L 126, str. 6.
(8) –	Spremenjen z Uredbo Komisije (ES) št. 2351/2001 z dne 30. novembra 2001 o spremembi Uredbe (ES) št. 896/2001 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 glede ureditve uvoza banan na območje Skupnosti (UL L 315, str. 46).
(9)
–	Uredba Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1).
(10) –	UL L 10, str. 1.
(11)
–	Sodba z dne 17. oktobra 1995 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, Recueil, str. I‑3081, točka 29.
(12) –	Sodba z dne 29. junija 1989 v zadevi Vreugdenhil in drugi, 22/88, Recueil, str. 2049, točka 16; v zadevi C-478/93 (navedena v opombi 11), točka 30, in z dne 4. februarja 1997 v združenih zadevah Belgija in Nizozemska proti Komisiji, C‑9/95, C-23/95 in C-156/95, Recueil, str. I‑645, točka 36.
(13)
–	Sodba z dne 15. maja 1984 v zadevi Zuckerfabrik Franken, 121/83, Recueil, str. 2039, točka 13, v zadevi C-478/93 (navedena v opombi 11), točka 31, v združenih zadevah C‑9/95, C‑23/95 in C-156/95 (navedene v opombi 12), točka 37, in z dne 6. julija 2000 v zadevi Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen, Recueil, str. I‑5461, točka 24.
(14)
–	Nemška različica člena 20 Uredbe Sveta (ES) št. 216/2001 je napačna v delu, v katerem govori o izvedbenih določbah „k temu členu“. Da gre pri tem za upravičeno zmoto, kaže najprej primerjava z vsemi drugimi jezikovnimi različicami in drugič, da nima smisla sprejemati izvedbenih določb k členu, ki sam vsebuje le pristojnost za izvrševanje.
(15) –	Sodba v zadevi Nizozemska proti Komisiji (navedena v opombi 11, točka 32).
(16) –	Uredba Komisije (ES) št. 395/2001 z dne 27. februarja 2001 o določitvi določenih okvirnih količin in posameznih zgornjih mej pri izdaji uvoznih dovoljenj banan v Skupnost za drugo četrtletje leta 2001 v okviru tarifne kvote in količine tradicionalnih banan iz AKP (UL L 58, str. 11).
(17)
–	Sodbe z dne 25. januarja 1979 v zadevi Racke, 98/78, Recueil, str. 69; v zadevi Decker, 99/78, Recueil, str. 101, in z dne 14. julija 1983 v zadevi Meiko, 224/82, Recueil, str. 2539, točka 12.
(18)
–	Sodba z dne 24. januarja 2002 v zadevi Conserve Italia proti Komisiji, Recueil, str. I‑867, točka 90.
(19)
–	Sodbe v zadevi Racke, 98/78 (navedena v opombi 17), v zadevi Decker, 99/78 (navedena v opombi 17), in v zadevi Meiko, 224/82 (navedena v opombi 17, točka 12).
(20)
–	Sodba z dne 29. junija 1999 v zadevi Butterfly Music, Recueil, str. I‑3939, točka 25; primerjaj tudi s sodbo z dne 14. januarja 1987 v zadevi Nemčija proti Komisiji, 278/84, Recueil, str. 1, točka 36; z dne 20. septembra 1988 v zadevi Španija proti Svetu, 203/86, Recueil, str. 4563, točka 19, in z dne 22. februarja 1990 v zadevi Busseni, Recueil, str. I‑495, točka 35).
(21)
–	Sodba z dne 28. marca 1979 v zadevi Biegi, 158/78, Recueil, str. 1103.
(22) –	Glej obsežno sodno prakso o mlečnih kvotah.
(23)
–	Sodba z dne 15. februarja 1996 v zadevi Duff in drugi, Recueil, str. I‑569, točka 20.
(24)
–	Sodba v zadevi Duff in drugi (navedena v opombi 23, točka 20).
(25)
–	Sodbe z dne 15. julija 1982 v zadevi Edeka, 245/81, Recueil, str. 2745, točka 27; z dne 28. oktobra 1982 v zadevi Faust, 52/81, Recueil, str. 3745, točka 27; z dne 17. junija 1987 v povezanih zadevah Frico in drugi, 424/85 in 425/85, Recueil, str. 2755, točka 33; z dne 14. februarja 1990 v zadevi Delacre proti Komisiji, Recueil, str. I‑395, točka 33; z dne 7. maja 1992 v povezanih zadevah Pesquerias De Bermeo in Naviera Laida proti Komisiji, Recueil, str. I‑2901, točka 34, in z dne 14. oktobra 1999 v zadevi Atlanta in drugi proti Komisiji in Svetu, Recueil, str. I‑6983, točka 52.
(26)
–	Sodbe z dne 10. januarja 1992 v zadevi Kühn, Recueil, str. I‑35, točka 14, in v zadevi Duff in drugi (navedena v opombi 23, točka 20); z dne 15. aprila 1997 v zadevi Irish Farmers Association in drugi, Recueil, str. I‑1809, točka 19 f, in z dne 29. oktobra 1998 v zadevi Zaninotto, Recueil, str. I‑6629, točka 50.
(27)
–	Sodba v zadevi C-22/94 (navedena v opombi 26), točka 25.
(28) –	Sodbe v zadevi Delacre in drugi proti Komisiji (navedena v opombi 25, točka 33), v povezanih zadevah Pesquerias De Bermeo in Naviera Laida proti Komisiji (navedena v opombi 25, točka 34), v zadevi Duff in drugi (navedena v opombi 23, točka 20) in v zadevi C-104/97 P (navedena v opombi 25, točka 52).
(29)
–	Ob takih okoliščinah glej sodbo z dne 28. aprila 1988 v zadevi von Deetzen, 170/86, Recueil, str. 2355.
(30) –	Sodbi v zadevi Duff in drugi (navedena v opombi 23, točka 23) in v zadevi Irish Farmers Association (navedena v opombi 26, točka 22).
(31) –	Sodbi z dne 11. marca 1987 v zadevi Van den Bergh en Jurgens proti Komisiji, 265/85, Recueil, str. 1155, točka 44, in v zadevi Irish Farmers Association in drugi (navedena v opombi 26, točka 25).
(32)
–	Sodbi z dne 28. oktobra 1999 v zadevi Vestergaard, Recueil, str. I‑7641, in z dne 4. decembra 1997 v povezanih zadevah Kampelmann in drugi, Recueil, str. I‑6907.
(33)
–	Sodbi z dne 8. julija 1992 v zadevi P Hüls AG proti Komisiji, Recueil, str. I‑4287, in z dne 27. junija 1991 v zadevi Al-Jubail Fertilizer Company in drugi proti Svetu, Recueil, str. I‑3187.
(34)
–	Sodbe z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold proti Komisiji, 4/73, Recueil, str. 491, točka 14; z dne 11. julija 1989 v zadevi Schräder, 265/87, Recueil, str. 2237, točka 15; z dne 13. julija 1989 v zadevi Wachauf, 5/88, Recueil, str. 2609, točka 18, in v zadevi Kühn in drugi (navedena v opombi 26, točka 16); z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Nemčija proti Svetu, Recueil, str. I‑4973, točka 78; z dne 13. decembra 1994 v zadevi SMW Winzersekt, C‑306/93, Recueil, str. I‑5555, točka 22; z dne 17. oktobra 1995 v zadevi National Federation of Fishermen’s Organizations in drugi, C-44/94, Recueil, str. I‑3115, točka 55, in z dne 28. aprila 1998 v zadevi Metronome Musik GmbH, C-200/96, Recueil, str. I‑1953, točka 21.
(35)
–	Sodba z dne 22. aprila 1999 v zadevi Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH proti Komisiji, Recueil, str. I‑2057, točka 101.
(36) –	Sodba v zadevi 4/73 (navedena v opombi 34, točka 14), in z dne 7. februarja 1985 v zadevi ADBHU, 240/83, Recueil, str. 531, točka 9.
(37)
–	Sodba z dne 21. februarja 1991 v zadevi Zuckerfabrik Süderdithmarschen in Zuckerfabrik Soest, C-143/88 in C-92/89, Recueil, str. I-415, točka 77.