Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 13 май 2026 година(1)
Дело C‑227/25 P
DR,
DS
срещу
Европейски орган за застраховане и професионално пенсионно осигуряване (ЕIОPA)
„ Обжалване — Публична служба — Иск за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Европейския съюз, предявен поради неизпълнение от институция на задължението ѝ да обезпечи защитата на личните данни — Неимуществена вреда, претърпяна от служителя и неговата съпруга — Правно основание на иска, предявен от съпругата на служителя — Недопустимост на иска, основан на членове
268 и 340 ДФЕС — Право или задължение на члена на семейството да предяви иска си на основание член 270 ДФЕС “
I.      Въведение
1.        Настоящата касационна жалба е подадена срещу определение на Общия съд на Европейския съюз от 17 януари 2025 г., DR и DS/ЕIОPA(2), с което последният отхвърля като недопустим иск за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Съюза, предявен от служител на Съюза, DR, както и от неговата съпруга, DS, поради твърдяно разкриване на личните им данни от Европейския орган за застраховане и професионално пенсионно осигуряване (ЕIОPA) в хода на етичния контрол и на административното разследване срещу DR.
2.        С настоящата касационна жалба от Съда се иска да се произнесе по последиците, които Общият съд извежда от принципите, формулирани от Съда в решение от 5 май 2022 г., Комисия/Missir Mamachi di Lusignano(3), и отнасящи се до условията за допустимост на исковете за обезщетение, предявени от членовете на семейството на длъжностно лице или служител във връзка със спор, в основата на който е служебното правоотношение между длъжностното лице или служителя и съответната институция.
3.        Ще предложа на Съда да уважи посочената касационна жалба и да отмени обжалваното определение, доколкото Общият съд е постановил, че искът на DS е недопустим, с мотива че същият е предявен на неправилна правна основа. Ще обясня причините, поради които считам, че това определение се основава на неправилно тълкуване на текста на посоченото решение, доколкото възможността за процесуална легитимация на основание член 270 ДФЕС, която Съдът предоставя на членовете на семейството на длъжностно лице или служител, е превърната в посоченото определение в задължение, чието неспазване води до отхвърлянето на иска като недопустим.
II.    Обстоятелствата по спора
4.        За целите на настоящата касационна жалба обстоятелствата по спора, посочени в точки 2—30 от обжалваното определение, могат да бъдат обобщени, както следва.
5.        На 16 септември 2017 г. DR е назначен като служител в служба „Надзор“ на ЕIОPA след попълнена от него декларация за конфликт на интереси. На 7 декември 2018 г. срещу него е започната процедура за етичен контрол, във връзка с която, с електронни писма от 14 януари 2019 г. и от 10 март 2019 г., той предоставя информация за дружествата A, B и C(4), като изтъква поверителния характер на представените данни и уточнява, че те не могат да бъдат разкривани на други лица в рамките на ЕIОPA без неговото предварително съгласие. На 22 юли 2019 г., след представянето на доклада за оценка от отговорника по етичните въпроси на ЕIОPA, изпълнителният директор на този орган започва административно разследване срещу DR, чиято цел е да се установи естеството на неговата външна дейност. Външното лице, натоварено да извърши това разследване, предава своя доклад на 30 септември 2019 г., а с решение от 17 декември 2019 г. DR е освободен от длъжността си в ЕIОPA.
6.        На 13 януари 2020 г. DR подава първа жалба до Европейския омбудсман, в която изтъква незаконосъобразния характер на уволнението си. Жалбата е отхвърлена като недопустима с мотива, че подателят ѝ не е изчерпал всички вътрешноправни способи за обжалване. Поради това, на 3 февруари 2020 г. DR подава жалба по административен ред срещу решението за уволнение до ЕIОPA, в която, първо, оспорва законосъобразността на прехвърлянето си в друга служба и на решението за уволнение, второ, посочва редица нередности, свързани с обработването на личните му данни, трето, твърди, че е бил подлаган на тормоз, и накрая, четвърто, иска да му бъде изплатено финансово обезщетение за вредите, които претендира, че е претърпял.
7.        С решение от 2 юни 2020 г. ЕIОPA отхвърля жалбата по административен ред срещу решението за уволнение.
8.        На 16 септември 2020 г. DR подава втора жалба до омбудсмана, който я отхвърля поради липса на достатъчно основания за започване на разследване.
9.        На 30 септември 2020 г. DR отправя искане до Европейския надзорен орган по защита на данните (ЕНОЗД), в което изтъква незаконосъобразното обработване от ЕIОPA на неговите лични данни, на тези на DS, както и на тези на засегнатите дружества.
10.      На 1 декември 2021 г. DR подава трета жалба до омбудсмана.
11.      С решение от 9 септември 2022 г. ЕНОЗД приема, че ЕIОPA е нарушил член 4, параграф 1, буква а) и член 15, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕС) 2018/1725(5), тъй като в хода на административното разследване не е информирал надлежно DR относно правната основа на обработването на личните му данни. Поради това ЕНОЗД решава да отправи официално предупреждение до ЕIОPA в съответствие с член 58, параграф 2, буква б) от този регламент.
12.      С решение от 25 май 2023 г., издадено в отговор на третата жалба на DR, омбудсманът приема, че когато го е назначавал, ЕIОPA не е разгледал с необходимото внимание въпроса, свързан с неговите конфликти на интереси, което представлява случай на лошо управление. Освен това омбудсманът отбелязва, че ЕIОPA не е извършил етичния контрол и административното разследване по достатъчно внимателен и стриктен начин.
III. Производството пред съдилищата на Съюза
А.      Производството пред Общия съд и обжалваното определение
13.      С акт, подаден в секретариата на Общия съд на 4 април 2024 г., жалбоподателите предявяват иск в приложение на член 268 ДФЕС и основан на член 340, втора алинея ДФЕС за обезщетение за неимуществените вреди, които твърдят, че са претърпели в резултат на противоправното поведение на ЕIОPA, свързано с обработването на личните им данни в рамките на етичния контрол и на административното разследване спрямо DR.
14.      С отделен акт, подаден в секретариата на Общия съд на 2 юли 2024 г., ЕIОPA повдига възражение за недопустимост. Той изтъква по-специално, че предявеният от DR и от съпругата му, DS, иск произтича от служебното правоотношение на първия, поради което предметът на този иск очевидно попада в обхвата на член 270 ДФЕС, както и на членове
90 и 91 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз(6), а не на член 268 ДФЕС и член 340, втора алинея ДФЕС. В становището си по това възражение за недопустимост жалбоподателите отново потвърждават и изрично защитават избора на това правно основание с оглед на разпоредбите на Регламент
2018/1725.
15.      С обжалваното определение, прието на основание член 130, параграфи
1 и 7 от Процедурния правилник, Общият съд отхвърля като недопустим иска, предявен както от DR, така и от DS.
Б.      Производството пред Съда и исканията на страните
16.      На 24 март 2025 г. жалбоподателите подават касационна жалба срещу обжалваното определение. В исканията си те молят Съда да отмени това определение, да уважи исканията, изложени от тях пред Общия съд, да постанови, че ЕIОPA е допуснал достатъчно съществено нарушение на правни норми, предоставящи права на частноправните субекти, и по-конкретно на членове
8 и 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз, както и на Регламент
2018/1725, и че като пряка последица от противоправното поведение на последния те са претърпели неимуществени вреди, да присъди обезщетение за тези вреди, да осъди ЕIОPA да заплати всички съдебни разноски по производствата в двете инстанции или, в противен случай, да върне делото на Общия съд за произнасяне по същество.
17.      ЕIОPA иска от Съда да отхвърли касационната жалба и да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
IV.    Анализ
18.      В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват две основания: първо, непълнота на мотивите в точка 74 от обжалваното определение, и второ, грешка при прилагането на правото, свързана с обхвата на понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, по смисъла на член 91, параграф 1 от него(7).
19.      Доколкото диспозитивът на това определение в частта, която се отнася до иска, предявен от DS, се основава на нейното качество на „лице, за което се прилага Правилникът“, ще разгледам, на първо място, второто основание за обжалване.
А.      По второто основание: неправилно тълкуване на обхвата на понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, по смисъла на член 91, параграф 1 от този правилник
1.      Обжалваното определение
20.      В точка 38 от обжалваното определение Общият съд констатира, най-напред, че жалбоподателите основават иска си на член 268 ДФЕС и на член 340, втора алинея ДФЕС.
21.      В точки 39—47 от това определение той излага принципите и релевантната съдебна практика, отнасящи се до обхвата на член 270 ДФЕС, като се позовава по-специално на решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano.
22.      Така в точка 43 от посоченото определение Общият съд припомня, че съгласно тази съдебна практика, когато спорът произтича от служебното правоотношение между длъжностно лице или служител и институция на Съюза, това длъжностно лице или служител, както и всяко друго лице, за което се прилага Правилникът, по смисъла на член 91, параграф 1 от него, „може да подаде жалба срещу институция на Съюза на основание член 270 ДФЕС, за да оспори законосъобразността на засягащ интересите му акт“.
23.      За да определи лицата, различни от длъжностните лица или служителите, за които може да се приеме, че „се прилага Правилникът“, в точка 44 от обжалваното определение Общият съд отбелязва, че съгласно посочената съдебна практика целта на Правилника и на Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“) е да уредят правоотношенията между институциите на Съюза и техните длъжностни лица или служители и че за постигането на тази цел те установяват не само редица реципрочни права и задължения между тези институции и техните длъжностни лица или служители, но и предоставят права и предимства на някои членове на техните семейства.
24.      Така в точка 45 от това определение Общият съд констатира, що се отнася до съпруга/съпругата на длъжностно лице или служител, че членове
42б и 55а от Правилника, както и член 16 от УРДС му/ѝ позволяват, в случай че страда от сериозно заболяване или увреждане, да се ползва от помощта на длъжностното лице или на служителя, давайки възможност на последните да упражнят правото си на отпуск по семейни причини или правото си да работят на непълно работно време. Освен това член 70 от Правилника и член 35 от УРДС предоставят при определени условия на преживелия съпруг право на плащания в случай на смърт на длъжностното лице или служителя.
25.      В точка 46 от посоченото определение въз основа на това Общият съд стига до извода, че съпругът/съпругата на длъжностно лице или служител е лице, за което се прилага Правилникът, по смисъла на член 91, параграф 1 от него, поради което, съгласно цитираната съдебна практика, той/тя „може“, също като длъжностното лице или служителя и в качеството си на негов съпруг/съпруга, да предяви иск за обезщетение срещу институция на Съюза на основание член 270 ДФЕС, когато спорът произтича от служебното правоотношение между това длъжностно лице или служител и посочената институция.
26.      В тази връзка в точка 47 от обжалваното определение Общият съд отбелязва, че по смисъла на тази съдебна практика „правото на лицата, за които се прилага Правилникът, на процесуална легитимация на основание член 270 ДФЕС не изисква тези лица действително да разполагат с предоставените им от Правилника и от УРДС права и предимства във всеки конкретен случай. Всъщност, достатъчно е, че по силата на връзките, които имат с длъжностно лице или служител, за тези лица да се прилага Правилникът“.
27.      Именно с оглед на тези принципи, изведени по-специално в решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano, в точка 48 от това определение Общият съд заключава, че „след като искът за обезщетение, предявен от длъжностно лице или служител, както и от неговия съпруг/неговата съпруга, произтича от служебното правоотношение между това длъжностно лице или този служител и институция на Съюза, той — за да бъде допустим — трябва да бъде основан на член 270 ДФЕС, въведен в изпълнение с член 91, параграф 1 от Правилника, и не може да бъде основан на член 340, втора алинея ДФЕС“.
28.      Следователно, за да прецени допустимостта на иска както по отношение на DR, така и по отношение на DS, в точки 51—61 от обжалваното определение Общият съд разглежда произхода на спора с цел да определи дали той се корени в служебното правоотношение между DR и ЕIОPA. След като установява, че случаят действително е такъв, в точка 62 от това определение Общият съд стига до извода, че в съответствие с цитираната съдебна практика искът трябва да бъде счетен за недопустим, доколкото се основава на член 340, втора алинея ДФЕС.
29.      В точка 63 от посоченото определение Общият съд отбелязва, че „[в]ъв всички случаи“, дори да може да се тълкува като основан на член 270 ДФЕС и независимо от това дали предметът му трябва или не трябва да бъде приравнен с този на жалбата по административен ред, отнасяща се до решението за уволнение на DR, искът би следвало да бъде обявен за недопустим, доколкото жалбоподателите не са инициирали досъдебна процедура пред ЕIОPA в съответствие с членове
90 и 91 от Правилника.
30.      В точка 64 от обжалваното определение Общият съд приема, че този извод не може да бъде опроверган от доводите, изтъкнати от жалбоподателите в становището им по възражението за недопустимост.
2.      Доводите на страните
31.      С второто си основание жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че на DS трябвало да се признае качеството на „лице, за което се прилага Правилникът“, по смисъла на член 91, параграф 1 от същия, и че в това си качество тя трябвало да предяви иска си за обезщетение на основание член 270 ДФЕС.
32.      Позовавайки се на точка 52 от решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano, жалбоподателите поддържат, че понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, по смисъла на член 91, параграф 1 от този текст, както е тълкувано от Съда, включва посочените в Правилника членове на семейството, тъй като са им предоставени специфични права и предимства и имат право да претендират за тези права и предимства, независимо дали жалбата им по административен ред е основателна или не. Така в делото, по което е постановено това решение, Правилникът изрично предоставя права и предимства на членовете на семейството на починало длъжностно лице. Случаят на DS обаче не бил такъв. Тя не изтъквала, нито твърдяла, че се ползва от право или от привилегия, предоставени ѝ от Правилника, а искът ѝ се свеждал до посочване на незаконосъобразното обработване на личните ѝ данни в нарушение на Регламент
2018/1725.
33.      ЕIОPA твърди, че това основание е явно необосновано. Първо, в качеството си на съпруга на бивш срочно нает служител на ЕIОPA DS черпела определен брой имуществени права съгласно Правилника, като правото да бъде осигурена от общата осигурителна схема за длъжностните лица и другите служители. Второ, това дали в случая DS претендира права и предимства на основание на Правилника нямало голямо значение, тъй като член 13 от последния се отнасял конкретно до съпрузите/съпругите на длъжностни лица(8).
3.      Правна оценка
34.      Считам това основание за обосновано. Всъщност мисля, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, квалифицирайки DS като „лице, за което се прилага Правилникът“, което е породило за нея задължението да предяви своя иск за отговорност на основание член 270 ДФЕС.
35.      Отбелязвам, че в точки 43, 44 и 47 от обжалваното определение всяко позоваване на точки 46—48 и 51—55 от решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano се предхожда от израза „вж. в този смисъл“. Констатирам обаче, че в това определение Общият съд надхвърля простото конкретно прилагане на това решение, тъй като разширява понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, така както е определено от Съда, и поставя условие за допустимост на предявените от тях искове за извъндоговорна отговорност на Съюза, като въвежда задължение за сезиране на Общия съд на основание член 270 ДФЕС. Трудността възниква при комбинирането на ефектите от тези два аспекта в посоченото определение: Общият съд извежда необосновани процесуални последици от това решение, тъй като нито една разпоредба или съдебна практика не изисква от съпруга/съпругата на длъжностно лице или служител да предявява иска си на такова правно основание. Макар жалбоподателите да не развиват втория от тези аспекти в подкрепа на второто си основание, той има тясна връзка с предмета на спора, изложен в точка 47 от жалбата им.
36.      Както отбелязват жалбоподателите, положението, разглеждано в настоящото дело, се различава от това, по което е постановено решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano. Както следва от точки 48, 51, 52 и 54 от това решение, Съдът определя понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, с оглед по-специално на „правата и предимствата“, които този правилник им предоставя, доколкото членовете на семейството на длъжностното лице действително получават специфични права и финансови предимства в случай на смърт на длъжностното лице. Съдът добавя, че не е необходимо да определя дали последните действително разполагат с тези права и с тези предимства в конкретния разглеждан случай, което отменя необходимостта от разглеждане на основателността на иска/жалбата преди произнасянето по компетентността на съда(9). При все това Съдът е могъл да ги приравни на „лица, за които се прилага Правилникът“, именно защото съгласно този правилник те са можели да се ползват от финансови предимства поради смъртта на длъжностното лице.
37.      В главното производство обаче Правилникът не предоставя на съпруга/съпругата на длъжностното лице или служителя никакво право или предимство, което да е свързано с обработването на личните му данни. В точка 45 от обжалваното определение Общият съд се позовава на разпоредбите на Правилника, които позволяват било на длъжностното лице или служителя да се възползва от право на отпуск по семейни причини или от право да работи на непълно работно време в случай на сериозно заболяване или увреждане на съпруга/съпругата, било на последния да получи плащания в случай на смърт на длъжностното лице или служителя. Тези разпоредби нямат никаква връзка с евентуално право или предимство, признато от Правилника на съпруга/съпругата на длъжностното лице или служителя при незаконосъобразно обработване на неговите/нейните лични данни. По същия начин в писмения си отговор ЕIОPA се позовава на член 13 от Правилника, съгласно който длъжностното лице е длъжно да декларира професионалната дейност, която съпругът/съпругата му упражнява срещу заплащане. Впрочем с този член се въвежда нормативно установено задължение за длъжностното лице или служителя, което трябва да бъде разграничено от право или предимство в полза на членовете на неговото семейство, на което стъпва практиката на Съда.
38.      Такова широко тълкуване на понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, и произтичащото от него разширяване на приложното поле ratione personae на член 270 ДФЕС нямаше да породи непременно особени трудности, ако не беше съпроводено, в обжалваното определение, с утежняване на условията за допустимост на исковете за обезщетение, предявени от членовете на семейството на длъжностно лице или служител(10). Всъщност възможността за процесуална легитимация на основание член 270 ДФЕС, която Съдът предоставя на членовете на семейството на длъжностно лице или служител, е превърната в задължение от Общия съд, което води до опорочаване на това определение поради грешка при прилагане на правото.
39.      Макар че в точка 46 от обжалваното определение Общият съд основателно отбелязва, че съпругът/съпругата на длъжностно лице или служител „може“ да предяви иск за обезщетение на основание член 270 ДФЕС, когато спорът произтича от служебното правоотношение между това длъжностно лице или този служител и институцията, а в точка 47 от него правилно се позовава на „правото на процесуална легитимация на основание член 270 ДФЕС, предвидено за лицата, за които се прилага Правилникът“, веднага в точка 48 от това определение той все пак приема, че този вид иск ще бъде счетен за недопустим по същество, ако не е предявен на основание на този член. Тези две твърдения обаче си противоречат: или става въпрос за възможност, или за задължение. Тъй като в решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano Съдът очевидно предпочита това да е обикновена възможност, предоставена на членовете на семейството на длъжностното лице, Общият съд, който превръща тази възможност в задължение, без да се мотивира, не се съобразява с практиката на Съда и така нарушава член 270 ДФЕС и член 91, параграф 1 от Правилника.
40.      Струва ми се, че този извод се подкрепя и от факта, че с широкото си тълкуване на процесуалната легитимация на членовете на семейството на длъжностно лице или служител съгласно член 270 ДФЕС Съдът не е имал намерение да установява условие за допустимост на предявените от тях искове за обезщетение. Ако не греша, формулировката, използвана в точки 55 и 62 от решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano, свидетелства единствено за волята на съда на Съюза да предостави на членовете на семейството на длъжностно лице или служител възможността да предявят иск за обезщетение на основание член 270 ДФЕС, стига спорът да произтича от служебното правоотношение, което обвързва това длъжностно лице или служител със съответната институция, а не да изключи напълно възможността да предявят този иск на основание член 268 ДФЕС и член 340, втора алинея ДФЕС.
41.      Текстът на това решение не е императивен, както личи от многократно използвания израз „могат […] да предявят иск“ („eine Schadensersatzklage erheben können“ на немски език, „may […]
bring an action“ на английски език или „possono […]
proporre un ricorso“ на италиански език (курсивът е мой). Този израз предполага предоставяне на възможност за избор. Макар членовете на семейството на длъжностно лице или служител да имат възможността да предявят иск за обезщетение на основание член 270 ДФЕС,
стига спорът да произтича от служебното правоотношение между последния и съответната институция, предявяването на този иск на такова правно основание по никакъв начин не представлява задължение предвид свободата на избор, с която същите разполагат в това отношение. Следователно те имат възможност да предявят иска си и на основание членове
268 и 340 ДФЕС. Както Общият съд наскоро припомни, „[с]амият правилник е самостоятелен инструмент, който има за единствена цел да уреди правоотношенията между институциите и длъжностните им лица чрез установяване на взаимни права и задължения“(11). С други думи, Правилникът има относително действие: той създава задължения само между страните по договора и не допуска налагането на задължения по силата на същия този договор на трети лица, които не са страни по него.
42.      Стриктното тълкуване, на което трябва да се подложат условията за допустимост на исковете пред съда, доколкото те обуславят достъпа до съд и ефективността на съдебната защита, както и императивната необходимост от наличие на ясни правила по този въпрос не позволяват глаголът „може“ да бъде приравняван на глагола „трябва“ и да бъде разбиран в смисъл, че изисква членовете на семейството на длъжностно лице или служител да предявят иска си на основание член 270 ДФЕС, за да не бъде отхвърлен като недопустим. Подобно развитие на съдебната практика би изисквало да се дадат поне минимални разяснения, доколкото то засяга тълкуването на условия за допустимост на исковете, предявявани от частноправните субекти пред Общия съд, чието правилно
тълкуване е от съществено значение за гарантирането на ефективността на съдебната защита.
43.      При особените обстоятелства по делото, по което е постановено решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano, целта на това широко тълкуване на компетентността на съда на Съюза да разглежда исковете за обезщетение, предявени на основание член 270 ДФЕС, е била да се осигури по-голяма защита на членовете на семейството на длъжностното лице предвид задълженията на институцията за полагане на грижа и оказване на съдействие. Целта му също така е била да се гарантира, че искове относно едно и също събитие, произтичащо от служебно правоотношение между длъжностно лице и институцията, от която то зависи или е зависело, могат да бъдат обединявани в едно-единствено съдебно производство пред един и същ съд.
44.      Макар да споделям усилията за обединяване на всички тези съдебни спорове, не мога да не отбележа, че в настоящото дело DS всъщност е лишена от възможността да предяви иск за обезщетение за претърпените лично от нея вреди и че причината за това е семейният ѝ статус. Това разрешение може да изглежда особено строго
в сравнение с процесуалното третиране, което Общият съд запазва за иска за обезщетение, предявен същия ден, за извършването на същите деяния от дружество, чийто собственик, учредител, законен представител и генерален директор е DR, и от още едно предприятие, притежавано от това дружество(12). Този иск, с който тези юридически лица претендират обезщетение за вредите, които твърдят, че са претърпели по време на етичния контрол и на административното разследване, на които DR е бил подложен
на основание членове
268 и 340
ДФЕС, е разгледан по същество от Общия съд в решение от 25 март 2026 г., DP и DQ/ЕIОPA(13).
45.      С оглед на тези обстоятелства считам, че обжалваното определение е опорочено от грешка при прилагане на правото, доколкото Общият съд е приел, че предявеният от DS иск е недопустим поради това, че е бил предявен на основание член 340, втора алинея ДФЕС.
46.      При тези обстоятелства няма нужда да се анализира първото основание, изведено от липсата на мотиви на това определение относно правното основание на предявения от DS иск.
47.      Въпреки това предлагам, освен по същество, това първо основание — изведено от липсата на мотиви на обжалваното определение относно правното основание на предявения от DR иск — да се разгледа и при условията на евентуалност, в случай че Съдът приеме за необосновано второто основание, а именно неправилното тълкуване на обхвата на понятието „лица, за които се прилага Правилникът“, по смисъла на член 91, параграф 1 от Правилника.
Б.      По първото основание: липса на мотиви на обжалваното определение относно правното основание на предявения от DR и DS иск
1.      Обжалваното определение
48.      В точки 64—78 от обжалваното определение Общият съд разглежда различните доводи, изтъкнати от жалбоподателите в становището им по възражението за недопустимост.
49.      По-специално, в точки 72—75 от това определение Общият съд разглежда втория довод относно наличието на прецеденти в съдебната практика, в които Общият съд приел за допустими искове за нарушение на Регламент
2018/1725(14), въпреки че същите не били подадени на основание член 270 ДФЕС.
50.      В точка 74 от посоченото определение Общият съд приема, че „по делото, по което е постановено решение от 1 декември 2021 г., JR/Комисия (T‑265/20, EU:T:2021:850), жалбоподателката, която е участвала във вътрешен конкурс в рамките на Комисията […] и която не е била включена в списъка с резерви, е поискала отмяна на решенията на Комисията, с които ѝ се отказва достъп до информация относно посочения конкурс. Така това решение се отнася до жалба за отмяна, подадена на основание член 263 ДФЕС, и няма отношение към преценката дали в конкретния случай ищците имат право да предявят иск срещу ЕIОPA на основание член 340, втора алинея ДФЕС“.
2.      Доводите на страните
51.      С първото основание жалбоподателите изтъкват липса на мотиви на обжалваното определение.
52.      Те твърдят, че точка 74 от това определение не им позволява да разберат защо съгласно съдебната практика, посочена от Общия съд в точки 39—41 от посоченото определение, способът за обжалване по спорове, свързани с публичната служба, бил член 270 ДФЕС. В тази връзка те поддържат, че в посоченото в точка 74 решение от 1 декември 2021 г., JR/Комисия(15), съдът на Съюза приел допустимостта на жалба за отмяна, основана на член 263 ДФЕС, в рамките на подобен спор, произтичащ от служебното правоотношение между длъжностното лице и съответната институция и отнасящ се до нарушение на Регламент 2018/1725.
53.      По-специално, макар да посочват, че прекрасно разбират, че жалбата за отмяна на основание член 263 ДФЕС е производство, чиито естество и обхват са различни от тези на иска за обезщетение на основание член 268 ДФЕС и член 340, втора алинея ДФЕС, жалбоподателите все пак считат, че Общият съд не е обяснил в достатъчна степен причината, поради която подобна процедурна разлика можела да предизвиква различни процесуални последици, що се отнася до допустимостта на тази жалба и на този иск, предявени поради нарушение на Регламент 2018/1725 от длъжностни лица или служители по спорове, произтичащи от служебното правоотношение, което ги обвързва със съответната институция.
54.      Жалбоподателите се позовават и на решение от 6 юли 2022 г., OC/ЕСВД(16), посочено в точка 70 от обжалваното определение, в което Общият съд по същество упреквал жалбоподателката, длъжностно лице в Европейската служба за външна дейност (ЕСВД), че не е подала жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС срещу решението на Комисията да изпрати само обобщен вариант на някои документи, съдържащи лични данни, в нарушение на Регламент 2018/1725.
55.      ЕIОPA твърди, че това основание е неотносимо, и във всички случаи, явно необосновано.
3.      Правна оценка
56.      Като начало припомням, че съгласно постоянната съдебна практика задължението за мотивиране, което има Общият съд по силата на член 36 във връзка с член 53 от Статута на Съда на Европейския съюз, представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава от въпроса за основателността на мотивите(17). Освен това мотивите на съдебното решение трябва да излагат по ясен и недвусмислен начин съображенията на Общия съд, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни своя контрол(18). Отбелязвам обаче, че задължението за мотивиране не изисква от Общия съд да направи изложение, което да следва изчерпателно и едно по едно всички логически разсъждения, направени от страните по спора, и мотивирането следователно може да бъде имплицитно, при условие че позволява на заинтересованите лица да установят причините, поради които Общият съд не е уважил доводите им, а на Съда — да разполага с достатъчно елементи, за да упражни своя контрол(19).
57.      В случая считам, че обжалваното определение е опорочено от непълнота на мотивите, тъй като не се произнася изрично по довода, представен от жалбоподателите в точка 42 от становището им по възражението за недопустимост. Всъщност последните се позовават на решение от 1 декември 2021 г., JR/Комисия(20), точно защото става въпрос за жалба за отмяна(21). Сбитият отговор на този довод не позволява да се прецени защо в точка 40 от обжалваното определение Общият съд им противопоставя принципа, съгласно който член 270 ДФЕС е способ за обжалване по спорове, свързани с публичната служба, който е различен от общия способ за обжалване, каквато е жалбата за отмяна, уредена в член 263 ДФЕС, след като в съдебната практика има прецеденти, доказващи, че този специфичен способ за защита не е изключителен(22).
58.      Този порок в мотивите обаче не засяга диспозитива на обжалваното определение в частта, в която се отнася до иска, предявен както от DR, така и от DS, и следователно основанието трябва да бъде обявено за неотносимо.
59.      Съгласно постоянната съдебна практика, след като един от изложените от Общия съд мотиви обосновава достатъчно диспозитива на неговото решение, пороците, които би могъл да има друг от мотивите, който се посочва във въпросното решение, във всички случаи не могат да се отразят на този диспозитив и следователно основанието, което се позовава на тях, е неотносимо и трябва да бъде отхвърлено(23).
60.      Освен това точка 74 от обжалваното определение е част от съждения, които Общият съд започва да излага в точка 63 от него с израза „във всички случаи“. Подобен израз впрочем посочва, че тези съждения представляват мотиви на това определение, изложени по съображения за изчерпателност, доколкото Общият съд основава недопустимостта на иска, предявен от DR и DS, на правните мотиви и на фактическите констатации, изложени съответно в точки 39—42 и 51—61 от посоченото определение, които жалбоподателите не са оспорили в касационната си жалба.
V.      Заключение
61.      С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отмени определение на Общия съд на Европейския съюз от 17 януари 2025 г., DR и DS/ЕIОPA (T‑182/24, EU:T:2025:62), доколкото Общият съд обявява предявения от DS иск за обезщетение за недопустим с мотива, че тя е трябвало да го предяви на основание член 270 ДФЕС, и да върне делото на Общия съд.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      T‑182/24, наричано по-нататък „обжалваното определение“, EU:T:2025:62.
3      C‑54/20 P, наричано по-нататък „решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano“, EU:C:2022:349.
4      DR е бил собственик и генерален директор на A, притежаващо 100 % от капитала на B и C, като през 2018 г. последните две дружества са се слели.
5      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2018 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Регламент (ЕО) № 45/2001 и Решение № 1247/2002/ЕО (ОВ L 295, 2018 г., стр. 39).
6      В редакцията му, приложима към настоящия спор (наричан по-нататък „Правилникът“).
7      Член 91, параграф 1 от Правилника предвижда, че „Съдът на Европейския съюз е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Съюза и лице, за което се прилага настоящият правилник, относно законосъобразността на акт, който засяга интересите на това лице по смисъла на член 90, параграф 2. По спорове от финансов характер Съдът има неограничена компетентност“.
8      Член 13 от Правилника предвижда по-специално, че „[а]ко съпругът на длъжностно лице осъществява професионална дейност срещу заплащане, длъжностното лице уведомява за това органа по назначаването на своята институция“.
9      Вж. решение Комисия/Missir Mamachi di Lusignano (т. 52 и 61). Точка 52 от това решение гласи следното: „Резултатът от подобно вземане предвид в Правилника на тези членове на семейството на длъжностното лице е, че те са лица, „за които се прилага Правилникът“, по смисъла на член 91, параграф 1 от последния, при това независимо дали в разглеждания случай жалбоподателят действително разполага с предоставено от Правилника право или предимство [в английската версия на посоченото решение тази част от изречението е формулирана по следния начин: „irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit“]. […] Всъщност определянето на компетентността ratione personae на юрисдикциите на Съюза по член 270 ДФЕС и член 91, параграф 1 от Правилника не зависи от въпроса дали действително е предоставено [„actual grant“ в текста на английски език] право или предимство на лицето, за което се прилага Правилникът, сезиращо тези юрисдикции“. Курсивът е мой.
10      Споделям усилията за осигуряване на възможност за обединяване на исковете, свързани с едно и също събитие, произтичащо от служебното правоотношение между длъжностно лице и съответната институция, в едно-единствено съдебно производство пред един и същ съд.
11      Вж. определение от 13 март 2025 г., RY/Комисия (T‑246/24, EU:T:2025:299, т. 30 и цитираната съдебна практика).
12      Така Общият съд е сезиран с два иска за извъндоговорна отговорност, предявени едновременно, във връзка с извършването на едно и също деяние, нарушаващо, от една страна, правилата относно защитата на личните данни (T‑182/24), и от друга страна, правилата относно защитата на поверителна търговска информация (T‑183/24).
13      T‑183/24, EU:T:2026:221.
14      Или за нарушение на Регламент (ЕО) № 45/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2000 година относно защитата на лицата по отношение на обработката на лични данни от институции и органи на Общността и за свободното движение на такива данни (ОВ L 8, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 30, стр. 142), който е заменен с Регламент 2018/1725.
15      T‑265/20, EU:T:2021:850.
16      T‑681/20, EU:T:2022:422.
17      Вж. решение от 4 октомври 2024 г., UPL Europe и Indofil Industries (Netherlands)/Комисия (C‑262/23 P, EU:C:2024:862, т. 134 и цитираната съдебна практика).
18      Вж. решение от 26 февруари 2026 г., Martinair Holland/Комисия (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, т. 78 и цитираната съдебна практика).
19      Вж. решение от 26 февруари 2026 г., Martinair Holland/Комисия (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, т. 79 и цитираната съдебна практика).
20      T‑265/20, EU:T:2021:850.
21      В точка 42 от това становище жалбоподателите изтъкват следния довод: „Освен това по делото [по което е постановено решение от 1 декември 2021 г., JR/Комисия (T‑265/20, EU:T:2021:850)] Комисията е била упрекната, че е нарушила няколко разпоредби на Регламент 2018/1725, сред които членове
14 и 17 от него, доколкото не е предоставила някои лични данни, свързани с оценките, получени в рамките на конкурс. Жалбата за отмяна, подадена от жалбоподателката, длъжностно лице на Комисията, е била основана на член 263 ДФЕС, но Общият съд не я е приел за недопустима“.
22      В определение от 24 февруари 2026 г., RY/Комисия (C‑336/25 P, EU:C:2026:138), Съдът припомня, че „през цялата [си] съдебна практика многократно [е постановявал], че член 270 ДФЕС […] създава способ за обжалване по спорове, свързани с публичната служба, който е различен от общите способи за обжалване, като уредената в член 263 ДФЕС жалба за отмяна и иска за обезщетение, уреден в член 268 ДФЕС и член 340, втора и трета алинея ДФЕС“ (т. 36 и цитираната съдебна практика).
23      Вж. решение от 13 ноември 2025 г., Al-Assad/Съвет (C‑779/24 P, EU:C:2025:880, т. 94 и цитираната съдебна практика).