62023CJ0156
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
17 октомври 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Имиграционна политика — Връщане на незаконно пребиваващи в държава членка граждани на трети страни — Директива 2008/115/ЕС — Член 5 — Принцип на забрана за връщане — Изпълнение на решение за връщане, прието в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила, вследствие на незаконното пребиваване на съответния гражданин на трета страна, произтичащо от отхвърлянето на молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване — Задължение за административния орган да прецени съответствието на изпълнението на такова решение с принципа на забрана за връщане — Член 13 — Правни средства за защита срещу решения, свързани с връщане — Задължение за националния съд да установи служебно нарушението на принципа на забрана за връщане при изпълнението на решение за връщане — Обхват — Член 4, член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз“
По дело C‑156/23 [Ararat] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия) с акт от 13 март 2023 г., постъпил в Съда на 14 март 2023 г., в рамките на производство по дело
K,
L,
M,
N
срещу
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: K. Jürimäe, председател на втори състав, изпълняващ функциите на председател на трети състав, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия от трети състав, N. Jääskinen, M. Gavalec и N. Piçarra (докладчик), съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: L. Carrasco Marco, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 21 март 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за K, L, M и N, от C. M. G. M. Raafs, advocaat,
–
за нидерландското правителство, от M. K. Bulterman и A. Hanje, в качеството на представители,
–
за датското правителство, от D. Elkan, в качеството на представител,
–
за германското правителство, от J. Möller и A. Hoesch, в качеството на представители,
–
за швейцарското правителство, от V. Michel, министър, и L. Lanzrein, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от A. Katsimerou, S. Noë и F. Wilman, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 16 май 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и член 5 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между K, L, M и N, граждани на трета държава, от една страна, и Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Държавен секретар по въпросите на правосъдието и сигурността, Нидерландия), от друга страна, относно законосъобразността на решение, с което се отхвърля молбата им за издаване на предвидено в нидерландското право разрешение за пребиваване и се установява, че пребиваването им на територията на Кралство Нидерландия е незаконно, както и относно изпълнението вследствие на това на решение за връщане, прието преди това в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 6, 8, 15 и 23 от Директива 2008/115 гласят:
„(6)
Държавите членки следва да следят за това прекратяването на незаконния престой на граждани на трети страни да се извършва по справедлива и прозрачна процедура. В съответствие с общите принципи на законодателството на ЕС, решенията съгласно настоящата директива следва да се вземат индивидуално и въз основа на обективни критерии, което означава, че незаконният престой не следва да е единственото обстоятелство, което трябва да се вземе предвид. […]
[…]
(8)
Признава се законното право на държавите членки да връщат граждани на трети страни, които са в незаконен престой, при наличие на справедливи и ефикасни системи за убежище, които изцяло да зачитат принципа на „забрана за връщане“ (non-refoulement).
[…]
(15)
Държавите членки следва да имат правото да решават дали при оспорване на решение, свързано с връщане, на преразглеждащия или проверяващия орган се предоставят правомощия да вземе самостоятелно решение, свързано с връщането, което да замени предходното решение.
[…]
(23)
Изпълнението на настоящата директива не засяга задълженията, произтичащи от [Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 150, № 2545 (1954), допълнена и изменена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. (наричана по-нататък „Женевската конвенция“]“.
4
Съгласно член 1 от посочената директива:
„Настоящата директива определя общите стандарти и процедури, които се прилагат в държавите членки по отношение на връщането на граждани на трети страни, които са в незаконен престой [на територията на държава членка], в съответствие с основните права, които се явяват общи принципи на правото на Общността, както и на международното право, включително задълженията в областта на защитата на бежанците и правата на човека“.
5
В член 2, параграф 1 от тази директива се уточнява, че тя се прилага по отношение на граждани на трети страни, които са в незаконен престой на територията на държава членка.
6
Член 3 от същата директива предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
2)
„незаконен престой“ е всяко присъствие на територията на държава членка на гражданин на трета страна, който не отговаря или е престанал да отговаря на условията за влизане, изложени в член [6] от [Регламент (ЕС) 2016/399 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно Кодекс на Съюза за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници) (ОВ L 77, 2016 г., стр. 1)] или на други условия за влизане, престой или пребиваване в тази държава членка;
3)
„връщане“ e процесът на връщане на гражданин на трета страна — при доброволно или принудително изпълнение на задължение за връщане — в:
–
неговата страна на произход, или
–
страна на транзитно преминаване в съответствие със споразумения на Общността или двустранни споразумения за обратно приемане или други договорености, или
–
трета страна, в която гражданинът на трета страна доброволно решава да се върне и в която ще бъде приет;
4)
„решение за връщане“ e административно или съдебно решение или друг акт, което[/който] определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане;
5)
„извеждане“ e принудителното изпълнение на задължението за връщане и по-специално физическото транспортиране извън държавата членка;
[…]“.
7
Член 5 от Директива 2008/115, озаглавен „Принцип на „забрана за връщане“, висши интереси на детето, семеен живот и здравословно състояние“, гласи:
„При прилагането на настоящата директива държавите членки надлежно вземат предвид:
a)
висшите интереси на детето;
б)
семейния живот;
в)
здравословното състояние на засегнатия гражданин на трета страна,
и спазват принципа на „забрана за връщане“.
8
Член 6 от тази директива е озаглавен „Решение за връщане“ и предвижда в параграфи 1, 4 и 6:
„1.   Държавите членки издават решение за връщане на всеки гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, без да се засягат изключенията, посочени в параграфи 2—5.
[…]
4.   Държавите членки могат във всеки един момент да вземат решение да предоставят на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на престой, поради хуманни, хуманитарни или други причини. В този случай не се издава решение за връщане. В случай, че решение за връщане вече е издадено, то се оттегля или се спира изпълнението му за срока на валидност на разрешението за пребиваване или на друго разрешение, с което се дава право на престой.
[…]
6.   Настоящата директива не препятства държавите членки да приемат решение за прекратяване на законния престой, заедно с решение за връщане и/или решение за извеждане и/или забрана за влизане в рамките на едно административно или съдебно решение или акт, съгласно националното им законодателство, без да се засягат процедурните гаранции, предвидени в глава III и в други приложими разпоредби на общностното и националното законодателство“.
9
Член 9 от тази директива е озаглавен „Отлагане на извеждането“ и предвижда в параграф 1:
„Държавите членки отлагат извеждането:
a)
когато това би нарушило принципа на „забрана за връщане“ или
б)
за продължителността на разрешено спиране на изпълнението в съответствие с член 13, параграф 2“.
10
Съгласно член 12, параграф 1, първа алинея от същата директива „[р]ешенията за връщане и — в случай че бъдат издадени — решенията за забрана за влизане и решенията за извеждане се издават в писмена форма и посочват фактическите и правните основания, както и информация относно съществуващите правни средства за защита“.
11
Член 13 от Директива 2008/115 е озаглавен „Средства за защита“ и предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Засегнатият гражданин на трета страна има право на ефективни средства за защита, които му позволяват да обжалва или да иска преразглеждане на решенията, свързани с връщане, посочени в член 12, параграф 1, пред компетентен съдебен или административен орган, или пред компетентен орган, съставен от членове, които са безпристрастни и чиято независимост е гарантирана.
2.   Посоченият в параграф 1 орган има правомощието да преразглежда решенията за връщане, посочени в член 12, параграф 1, включително възможността за временно спиране на принудителното им изпълнение, освен ако временното спиране не е вече приложимо съгласно националното законодателство“.
Нидерландското право
12
Член 8:69 от Algemene wet bestuursrecht (Административен кодекс), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Административен кодекс)“, гласи:
„1.   Сезираният съд се произнася въз основа на жалбата, представените доказателства, предварителното и съдебното следствие.
2.   Съдът допълва служебно правните основания.
3.   Съдът може да допълва служебно фактите“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
13
На 16 март 2011 г. двете сестри K и L, и техните родители — M и N, и четиримата граждани на трета страна, подават молба за предоставяне на международна закрила. На 9 август 2012 г. тази молба е отхвърлена с влязло в сила решение, придружено от решение за връщане (наричано по-нататък „решението от 9 август 2012 г.“). Последното решение е прието след преценка на компетентния административен орган, в приложение на принципа на забрана за връщане, на евентуалния риск от изтезания или нечовешко или унизително отношение или наказание, на който биха били изложени жалбоподателите в главното производство в случай на изпълнение на посоченото решение и на извеждане в тази трета страна.
14
На 10 май 2016 г. жалбоподателите в главното производство подават молба за издаване на разрешение за пребиваване, предвидено в национален режим, приложим за дългосрочно пребиваващи деца. Тази молба е отхвърлена с решение от 16 юни 2016 г., което е влязло в сила след отхвърлянето на жалбите им срещу това решение на 17 януари 2017 г.
15
На 18 февруари 2019 г. те подават нова молба за издаване на разрешение за пребиваване въз основа на друг национален режим, приложим за дългосрочно пребиваващите деца. С решение от 8 октомври 2019 г. държавният секретар по въпросите на правосъдието и сигурността отхвърля тази молба. Съответно, той установява, от една страна, че пребиваването на жалбоподателите в главното производство на територията на Кралство Нидерландия е незаконно, и от друга страна, че решението от 9 август 2012 г. трябва да бъде изпълнено.
16
Жалбоподателите в главното производство подават жалба по административен ред срещу решението от 8 октомври 2019 г., която е отхвърлена с решение от 12 ноември 2020 г. (наричано по-нататък „решението от 12 ноември 2020 г.“), и обжалват това решение пред Rechtbank Den Haag zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия), който е запитващата юрисдикция. Последният уважава молбата им за постановяване на временни мерки, които да им позволят да изчакат изхода от производството по тази жалба на територията на страната, и спира изпълнението на решението от 9 август 2012 г.
17
Запитващата юрисдикция уточнява, че административният орган, приел решението от 12 ноември 2020 г., предмет на спора в главното производство, не е преценил дали изпълнението на решението от 9 август 2012 г., постановено по отношение на жалбоподателите в главното производство, е съобразено с принципа на забрана за връщане.
18
Освен това тази юрисдикция отбелязва, от една страна, че с молбата си от 18 февруари 2019 г. за издаване на предвиденото в националното право разрешение за пребиваване жалбоподателите в главното производство са искали да получат разрешение да продължат да водят личния си живот в Нидерландия. Тя отбелязва, от друга страна, че един от доводите в подкрепа на тази молба е, че K и L са „възприели западния начин на живот“, тъй като са израснали в Кралство Нидерландия и са приели преобладаващите в тази държава членка норми и ценности, поради което се опасяват, че ако трябва да се завърнат в страната си на произход, ще се окажат в положение, което принципът на забрана за връщане, прогласен в член 5 от Директива 2008/115, забранява.
19
Запитващата юрисдикция отбелязва, че подобен довод не е бил изтъкнат в подкрепа на молбата за предоставяне на международна закрила, подадена на 16 март 2011 г., но може да бъде разгледан с оглед на правилата в областта на международната закрила и следователно да доведе компетентния да извърши такова разглеждане орган дотам да признае евентуално на K и L статут на бежанец по смисъла на Женевската конвенция. В това отношение посочената юрисдикция препраща към делото, по което е постановено решение от 11 юни 2024 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Жени, които се отъждествяват с ценността за равенство между половете) (C‑646/21, EU:C:2024:487), което е било висящо пред Съда към датата на отправяне на преюдициалното запитване по настоящото дело.
20
Тя добавя, че K и L са решили да не подават нова молба за предоставяне на международна закрила, с която да представят пред такъв орган довода за твърдяното „възприемане на западния начин на живот“ от тях, а оттам и за опасенията им от преследване поради този факт, дори да им е предоставена такава възможност, докато е висяща жалбата, свързана с молбата им за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване. Запитващата юрисдикция уточнява още, че националното право не изключва възможността K и L да изтъкнат такъв довод в подкрепа на заявлението си за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване и че органът, взел решението от 12 ноември 2020 г., е могъл на това основание да им издаде „обикновено разрешение за пребиваване“.
21
В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи, на първо място, дали член 5 от Директива 2008/115, който във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата „съдържа ясно формулирано задължение без изключения или уговорки за държавите членки“ да спазват принципа на забрана за връщане при прилагането на тази директива, трябва да се тълкува в смисъл, че когато компетентният административен орган установи, че гражданин на трета страна пребивава незаконно и разпореди по отношение на него изпълнението на прието преди това в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила решение за връщане, този орган е длъжен да преразгледа това решение за връщане с оглед на принципа на забрана за връщане, като извърши актуализирана преценка на риска адресатът му да бъде изложен на изтезание или на нечовешко или унизително отношение или наказание в случай на извеждане в тази трета страна.
22
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, от една страна, че съгласно националната правна практика извеждането не се разпорежда с решение или акт, различен от решението за връщане. Следователно последното налага не само задължение за връщане на гражданина на трета страна, който е негов адресат, но и задължение за компетентния административен орган да извърши физическото транспортиране извън държавата членка в случай на отказ да се изпълни това задължение за връщане.
23
Тази юрисдикция подчертава, от друга страна, че макар съгласно националната практика опасността от нарушаване на принципа на забрана за връщане системно да се преценява в рамките на процедурата за предоставяне на международна закрила, това не е така в случай като разглеждания в главното производство, характеризиращ се с отхвърлянето на молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване. Всъщност това отхвърляне водело до незаконност на пребиваването на съответния гражданин на трета страна и налагало на последния задължение за връщане.
24
На второ място, доколкото евентуалното потвърждаване от запитващата юрисдикция на законосъобразността на решението от 12 ноември 2020 г., с което се отхвърля предвиденото в националното право разрешение за пребиваване, ще определи незаконния характер на пребиваването на жалбоподателите в главното производство на територията на съответната държава членка и оттам изпълнението на решението от 9 август 2012 г., чието спиране се прекратява поради това обстоятелство, тази юрисдикция иска да се установи дали член 5 от Директива 2008/115, във връзка не само с член 19, параграф 2 от Хартата, но и с член 47 от нея, я задължава да упражни контрол за спазването на принципа на забрана за връщане от административния орган, който е определил изпълнението на това решение за връщане, и евентуално да разгледа служебно опасността от нарушаване на този принцип.
25
В това отношение запитващата юрисдикция изразява съмнения относно приложимостта в разглежданата област на член 8:69 от Административния кодекс, който определя по общ начин правомощията на административния съд да действа ex officio. Тя отбелязва също, че в националната практика юрисдикциите не са длъжни служебно да установяват нарушение на принципа на забрана за връщане, гарантиран от член 5 от Директива 2008/115.
26
Поради това запитващата юрисдикция иска да се установи дали мотивите, поради които в решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858), Съдът е постановил, че в рамките на извършвания от него контрол дали са спазени произтичащите от правото на Съюза условия за законност на задържането на гражданин на трета страна, съдебният орган трябва въз основа на известните му по делото обстоятелства, така както са допълнени или изяснени в състезателното производство пред него, служебно да установява евентуалното неспазване на непосочените от съответното лице условия за законност, се прилагат по аналогия към задължението за спазване на принципа на забрана за връщане при изпълнението на решение за връщане като разглежданото в главното производство. Освен това тя се пита дали обхватът на задължението за служебно установяване на нарушението на принципа на забрана за връщане, ако се приеме за доказано, варира в зависимост от това дали то е изпълнено в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила, или на процедура като разглежданата в главното производство, образувана по молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване.
27
При всички положения запитващата юрисдикция счита, че както принципът на забрана за връщане, който има абсолютен характер, така и основното право на ефективни правни средства за защита пред съд, предвидено в член 47 от Хартата, са напълно гарантирани само ако съдебният орган е длъжен да провери служебно, евентуално прилагайки член 8:69 от Административния кодекс, дали изпълнението на решение за връщане като разглежданото в главното производство няма да изложи гражданите на трети страни, които са негови адресати, на риск от изтезание или на нечовешко или унизително отношение или наказание в тази трета страна. Според нея национална правна практика, при която съдебният контрол се свежда до преценка на изрично изтъкнатите от съответния гражданин на трета страна доводи и мотиви, не е съвместима с абсолютния характер на принципа на забрана за връщане, гарантиран от правото на Съюза.
28
При тези обстоятелства Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 47 от [Хартата] във връзка с член 4 [и] член 19, параграф 2 от [Хартата], както и [с] член 5 от Директива [2008/115] да се тълкува в смисъл, че съдилищата — въз основа на известните им по делото обстоятелства, допълнени или изяснени в състезателно производство пред тях — са задължени служебно да установяват неспазването на принципа на забрана за връщане? Зависи ли обхватът на посоченото задължение от това дали състезателното производство е образувано по молба за предоставяне на международна закрила, и съответно различен ли е обхватът на това задължение, когато рискът от връщане се преценява в контекста на приемане в държава членка и когато той се преценява в контекста на връщане?
2)
Трябва ли член 5 от Директива [2008/115] във връзка с член 19, параграф 2 от [Хартата] да се тълкува в смисъл, че когато решение за връщане се приема в производство, което не е образувано по молба за предоставяне на международна закрила, преценката дали принципът на забрана за връщане не допуска връщане, трябва да се направи преди приемането на решението за връщане и допуска ли установен риск от връщане приемането на решение за връщане, или при това положение установен риск от връщане представлява пречка за извеждане?
3)
Възобновява ли се изпълнението на решение за връщане, ако то е спряно заради ново производство, което не е образувано по молба за предоставяне на международна закрила, или член 5 от Директива [2008/115] във връзка с член 19, параграф 2 от [Хартата] трябва да се тълкува в смисъл, че ако в производството, в резултат на което отново е установено незаконно пребиваване, не е извършена преценка на риска от връщане, трябва да се извърши актуална преценка на този риск и да се издаде ново решение за връщане? Различен ли е отговорът на този въпрос, ако е налице не спряно изпълнение на решение за връщане, а решение за връщане, което за дълъг период от време е останало неизпълнено от гражданина на трета страна или от органите?“.
По преюдициалните въпроси
По третия въпрос
29
С третия си въпрос, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че задължава административния орган, който отхвърля молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване, и в резултат на това констатира, че съответният гражданин на трета страна пребивава незаконно на територията на съответната държава членка, да се увери, че е спазен принципът на забрана за връщане, като преразгледа във връзка с този принцип решението за връщане, което е прието преди това срещу този гражданин в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила и спирането на чието изпълнение е приключило след подобно отхвърляне.
30
В самото начало следва да се припомни, че основната цел на Директива 2008/115, както следва от съображения 2 и 4 от нея, е да се установи ефективна политика за извеждане и репатриране при пълно зачитане на основните права и достойнството на засегнатите лица (решения от 19 юни 2018 г., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 48, и от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 88).
31
Съгласно текста на член 2, параграф 1 от Директива 2008/115 и при спазване на изключенията, предвидени в член 2, параграф 2 от тази директива, последната се прилага за всеки гражданин на трета страна, който пребивава незаконно на територията на държава членка. Освен това от член 3, точка 2 във връзка по-специално с член 1 от тази директива следва, че гражданин на трета страна, който се намира на територията на държава членка, без да отговаря на условията за влизане, престой или пребиваване в нея, е в незаконен престой поради самия този факт и попада в приложното поле на посочената директива (вж. в този смисъл решения от 19 юни 2018 г., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 39, от 3 юни 2021 г., Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, т. 43 и 44, и от 9 ноември 2023 г., Odbor azylové a micrční politiky MV (Приложно поле на Директивата за връщане), C‑257/22, EU:C:2023:852, т. 36).
32
От това следва, че приложното поле на Директива 2008/115 се определя единствено от наличието на незаконен престой на гражданин на трета страна, независимо от причините за това положение или от мерките, които могат да бъдат приети спрямо този гражданин (решение от 3 юни 2021 г., Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, т. 45).
33
Освен това, след като гражданин на трета страна попада, подобно на жалбоподателите в главното производство, в приложното поле на тази директива, по принцип спрямо него трябва се прилагат предвидените в нея общи стандарти и процедури за връщането му, и то докато престоят му не бъде евентуално узаконен (вж. в този смисъл решения от 24 февруари 2021 г., M и др. (Прехвърляне в държава членка), C‑673/19, EU:C:2021:127, т. 31, и от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане—Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 52).
34
Във връзка с това, от една страна, от член 6, параграф 1 от Директива 2008/115 следва, че след като е установена незаконността на престоя, по отношение на всеки гражданин на трета страна — без да се засягат изключенията, предвидени в параграфи 2—5 от този член, и при стриктно спазване на изискванията по член 5 от тази директива — се издава решение за връщане, което трябва да определи в коя от посочените в член 3, точка 3 от въпросната директива трети държави той трябва да бъде изведен (решения от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 53, и от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 46).
35
Член 5 от Директива 2008/115, който представлява общо правило, обвързващо държавите членки от момента на прилагането на тази директива, задължава компетентния национален орган да спазва на всички етапи от процедурата за връщане принципа на забраната за връщане, гарантиран като основно право в член 18 от Хартата във връзка с член 33 от Женевската конвенция, както и в член 19, параграф 2 от Хартата (решения от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане—Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 55, и от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 49). Следователно с оглед на преследваната от него цел посоченият член 5 не може да се тълкува стеснително (вж. в този смисъл решение от 11 март 2021 г., État belge (Връщане на родител на ненавършило пълнолетие лице), C‑112/20, EU:C:2021:197, т. 35). Накрая, посоченият член 5 има директен ефект и следователно частноправен субект може да се позове на този член, а административните органи и съдилищата на държавите членки могат да го прилагат (решение от 27 април 2023 г., M.D. (Забрана за влизане в Унгария), C‑528/21, EU:C:2023:341, т. 97).
36
Член 19, параграф 2 във връзка с член 4 от Хартата обаче забранява по абсолютен начин, независимо от поведението на засегнатото лице, извеждането, експулсирането или екстрадицията в държава, в която съществува сериозен риск това лице да бъде осъдено на смърт, да бъде подложено на изтезание или на нечовешко или унизително отношение или наказание. Следователно държавите членки не могат да изведат, експулсират или екстрадират чужденец, когато са налице сериозни и потвърдени основания да се смята, че в държавата, в която се изпраща, ще е изложен на реална опасност от третиране, което е забранено от тези две разпоредби от Хартата (вж. в този смисъл решения от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 36, и от 18 юни 2024 г., Generalstaatsanwaltschaft Hamm (Молба за екстрадиция на бежанец в Турция), C‑352/22, EU:C:2024:521, т. 61). Тази забрана отразява една от основните ценности на Съюза и на неговите държави членки, прогласени в член 2 ДЕС, и абсолютният ѝ характер е тясно свързан със зачитането на човешкото достойнство, предвидено в посочения член 2 и в член 1 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 5 април 2016 г., Aranyosi и Căldăraru, C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, т. 85 и 87).
37
Освен това държавите членки са длъжни да позволят на съответните лица да се позоват на всяка промяна в обстоятелствата, настъпила след приемането на решението за връщане, която би могла да окаже значително въздействие върху преценката на положението на засегнатия гражданин на трета страна с оглед по-специално на член 5 от Директива 2008/115 (вж. в този смисъл решение от 19 юни 2018 г., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 64).
38
От изложеното по-горе следва, че в положение като разглежданото в главното производство член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 4 и член 19, параграф 2 от Хартата задължава националния орган, преди да изпълни решението за връщане, да извърши актуализирана оценка на рисковете гражданинът на трета страна да бъде изложен на абсолютно забранено от тези две разпоредби на Хартата третиране. Тази оценка, която трябва да бъде отделна и самостоятелна спрямо оценката, извършена към момента на приемане на посоченото решение за връщане, трябва да позволи на националния орган да се увери, като вземе предвид всяка настъпила промяна в обстоятелствата, както и всяко ново, евентуално изтъкнато от този гражданин на трета страна обстоятелство, че няма сериозни и потвърдени основания да се смята, че в случай на връщане в трета страна посоченият гражданин на трета страна би бил изложен на реална опасност в последната да бъде осъден на смърт, да бъде подложен на изтезание или на нечовешко или унизително отношение. Всъщност само такава актуализирана оценка може да позволи на този орган да се увери, че извеждането отговаря на законовите изисквания, и по-специално на изискванията, определени в член 5 от Директива 2008/115.
39
В случай че след тази преценка компетентният национален орган стигне до извода, че извеждането на съответния гражданин на трета страна го излага на сериозна опасност да бъде осъден на смърт, да бъде подложен на изтезание или на нечовешко или унизително отношение или наказание, този орган трябва в съответствие с член 9, параграф 1, буква а) от тази директива да отложи извеждането, докато продължава да съществува такава опасност (вж. в този смисъл решения от 3 юни 2021 г., Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, т. 59, и от 22 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Извеждане — Медицински канабис), C‑69/21, EU:C:2022:913, т. 58 и 59).
40
От гореизложеното следва също, че национална разпоредба или практика, по силата на която проверката за спазване на принципа на забрана за връщане може да се извършва само в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила, би била в противоречие с член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата. Всъщност, както следва от точки 30—34 от настоящото решение, тази директива, включително член 5 от нея, се прилага по отношение на всеки незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, независимо от причините за това положение. Освен това припомнената в точка 30 от настоящото решение цел за ефективност на политиката за извеждане при спазване на основните права също е довод срещу такова национално правило или практика.
41
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 52 и 57 от заключението си, поради това от К и L не може да се изисква да подадат молба за предоставяне на международна закрила по силата на Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9), и на Директива 2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60), за да им бъде гарантирано пълното спазване на принципа на забрана за връщане, посочен в член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата.
42
Следователно в случая обстоятелството, че K и L са се позовали на „възприемането на западния начин на живот“ от тях, е трябвало да накара компетентния орган да провери съгласно член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата дали принципът на забрана за връщане допуска изпълнението на взетото спрямо тях решение за връщане и евентуално да отложи извеждането в съответствие с член 9, параграф 1, буква а) от тази директива.
43
С оглед на изложените по-горе съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че задължава административния орган, който отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване, основано на националното право, и в резултат на това установява, че съответният гражданин на трета страна пребивава незаконно на територията на съответната държава членка, да се увери, че е спазен принципът на забрана за връщане, като преразгледа във връзка с този принцип решението за връщане, което е прието преди това срещу този гражданин в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила и спирането на чието изпълнение е приключило след подобно отхвърляне.
По първия въпрос
44
С първия си въпрос, който следва да се разгледа на второ място, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 13, параграфи 1 и 2 във връзка с член 5 от Директива 2008/115, както и с член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че задължава национален съд, сезиран с искане за проверка на законосъобразност на акт, с който компетентният национален орган е отхвърлил молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване и по този начин е прекратил спирането на изпълнението на решение за връщане, прието преди това в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила, да установи служебно евентуалното нарушение на принципа на забрана за връщане, произтичащо от изпълнението на последното решение, въз основа на известните му по делото обстоятелства, както са допълнени или изяснени след провеждането на състезателно производство.
45
Съгласно член 13, параграф 1 от Директива 2008/115 засегнатият гражданин на трета страна има право на ефективни средства за защита, които му позволяват да обжалва или да иска преразглеждане на решенията, свързани с връщане, посочени в член 12, параграф 1 от тази директива, пред компетентен съдебен или административен орган, или пред компетентен орган, съставен от членове, които са безпристрастни и чиято независимост е гарантирана.
46
Характеристиките на тези правни средства за защита обаче трябва да се определят в съответствие с член 47 от Хартата, съгласно който всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в този член условия и с принципа на забрана за връщане, закрепен по-специално в член 19, параграф 2 от Хартата и в член 5 от Директива 2008/115 (решение от 30 септември 2020 г., CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, т. 45). Както бе споменато в точка 35 от настоящото решение, тези разпоредби задължават националните органи да вземат предвид този принцип на всички етапи на процедурата от момента на приемане на решение за връщане до момента на упражняване на съдебен контрол върху изпълнението на това решение.
47
За тази цел от член 13, параграф 2 от тази директива следва, че както националните административни органи, така и съдебните органи, пред които се оспорва законосъобразността на решение, свързано с връщане, трябва да могат да преразгледат това решение и евентуално да отложат извеждането (вж. в този смисъл решение от 27 април 2023 г., M.D. (Забрана за влизане в Унгария), C‑528/21, EU:C:2023:341, т. 108). В това отношение, както се посочва в съображение 15 от посочената директива, държавите членки имат правото да решат дали при такова преразглеждане на тези органи се предоставят правомощия да вземат самостоятелно решение, свързано с връщането, което да замени предходното решение.
48
Освен това, за да бъде ефективна съдебната защита, гарантирана в член 47 от Хартата и конкретизирана в член 13, параграфи 1 и 2 от посочената директива, жалбата трябва непременно да има суспензивно действие, когато е подадена срещу решение за връщане, чието изпълнение може да изложи съответния гражданин на трета страна на реална опасност да бъде подложен на нечовешко или унизително отношение (вж. в този смисъл решения от 19 юни 2018 г., Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, т. 56, от 30 септември 2020 г., CPAS de Liège, C‑233/19, EU:C:2020:757, т. 46, и от 27 април 2023 г., M.D. (Забрана за влизане в Унгария), C‑528/21, EU:C:2023:341, т. 109).
49
От това следва, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 50 от заключението си, че целта на процесуалните правила, определени в член 13, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115, е да гарантират, че гражданин на трета страна, по отношение на когото е прието решение за връщане, няма да бъде изведен при условия, които противоречат на член 5 от тази директива. Така те имат за цел да гарантират спазването на принципа на забрана за връщане, който, както бе посочено в точка 36 от настоящото решение, има абсолютен характер. Компетентните национални юрисдикции обаче са тези, които трябва да следят, евентуално служебно, за спазването на този принцип, когато известните им по делото обстоятелства навеждат на мисълта, че той може да бъде нарушен.
50
Всъщност, както подчертава генералният адвокат в точка 51 от заключението си, съдебната защита, гарантирана от член 47 от Хартата и конкретизирана в член 13, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115, не би била нито ефективна, нито пълна, ако националният съд не е задължен служебно да установи нарушението на принципа на забрана за връщане — когато известните му по делото обстоятелства, както са допълнени или изяснени в хода на състезателното производство пред него, са насочени към това да докажат, че решението за връщане се основава на остаряла преценка на рисковете от забранено от този принцип третиране, на които съответният гражданин на трета страна се излага, ако трябва да се завърне в съответната трета страна — и да изведе всички последици от това по отношение на изпълнението на посоченото решение. Ограничаването на функцията на националния съд би могло да доведе до изпълнение на такова решение, макар такива обстоятелства да сочат, че има опасност заинтересованото лице да бъде подложено в тази трета страна на подобно абсолютно забранено от член 4 от Хартата третиране (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането) (C‑704/20 и C‑39/21, EU:C:2022:858, т. 94).
51
Това задължение на националния съд да следи, евентуално служебно, за спазването на принципа на забрана за връщане, трябва да съществува по един и същ начин в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила и в рамките на процедура като разглежданата в главното производство, образувана по молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване. Всъщност, както следва от точки 31—34 от настоящото решение, Директива 2008/115, член 13, параграфи 1 и 2 от която е в основата на посоченото задължение, се прилага за всеки гражданин на трета страна, който пребивава незаконно на територията на държава членка.
52
С оглед на изложените по-горе съображения, на първия въпрос следва да се отговори, че член 13, параграфи 1 и 2 във връзка с член 5 от Директива 2008/115, както и с член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че задължава национален съд, сезиран с искане за проверка на законосъобразност на акт, с който компетентният национален орган е отхвърлил молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване и по този начин е прекратил спирането на изпълнението на решение за връщане, прието преди това в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила, да установи служебно евентуалното нарушение на принципа на забрана за връщане, произтичащо от изпълнението на последното решение, въз основа на известните му по делото обстоятелства, както са допълнени или изяснени след провеждането на състезателно производство.
По втория въпрос
53
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 5 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че задължава административния орган, който в рамките на производство, което не е образувано по молба за предоставяне на международна закрила, отхвърли молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване, и поради това констатира незаконния престой на територията на съответната държава членка на подалия тази молба гражданин на трета страна, да не взема решение за връщане на това лице, без преди това да е направил преценка дали е спазен принципът на забрана за връщане.
54
Както изрично признава запитващата юрисдикция, този въпрос „се отнася до положение, при което преди това не е било постановено решение за връщане“. Доколкото в делото по главното производство по отношение на жалбоподателите в главното производство е било прието решението от 9 август 2012 г., посоченият въпрос е хипотетичен и приканва Съда да формулира консултативно становище в разрез със задачата му в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС съдебно сътрудничество (вж. в този смисъл решения от 16 декември 1981 г., Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, т. 18, и от 22 февруари 2022 г., Stichting Rookpreventie Jeugd и др., C‑160/20, EU:C:2022:101, т. 84).
55
Следователно вторият въпрос е недопустим.
По съдебните разноски
56
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)
Член 5 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни, във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че:
задължава административния орган, който отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване, основано на националното право, и в резултат на това установява, че съответният гражданин на трета страна пребивава незаконно на територията на съответната държава членка, да се увери, че е спазен принципът на забрана за връщане, като преразгледа във връзка с този принцип решението за връщане, което е прието преди това срещу този гражданин в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила и спирането на чието изпълнение е приключило след подобно отхвърляне.
2)
Член 13, параграф 1 от Директива 2008/115 във връзка с член 5 от тази директива, както и с член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права
трябва да се тълкува в смисъл, че:
задължава национален съд, сезиран с искане за проверка на законосъобразност на акт, с който компетентният национален орган е отхвърлил молба за издаване на предвидено в националното право разрешение за пребиваване и по този начин е прекратил спирането на изпълнението на решение за връщане, прието преди това в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила, да установи служебно евентуалното нарушение на принципа на забрана за връщане, произтичащо от изпълнението на последното решение, въз основа на известните му по делото обстоятелства, както са допълнени или изяснени след провеждането на състезателно производство.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.