62024CC0560
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
R. NORKUS
представено на 15 януари 2026 година (
1
)
Дело C‑560/24 [Besthame] (
i
)
R.S.
срещу
Minister for Justice
(Преюдициално запитване, отправено от Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия)
„Преюдициално запитване — Гражданство на Съюза — Право на свободно движение и свободно пребиваване на територията на държавите членки — Директива 2004/38/EО — Членове на семейството на гражданин на Съюза — Производно право на пребиваване — Последваща натурализация на член на семейството — Член 35 — Измама или злоупотреба с право и/или фиктивен брак“
I. Въведение
1.
Правният въпрос, който се поставя с разглежданото понастоящем преюдициално запитване, е следният: могат ли компетентните органи на държава членка да разследват и евентуално да установят или да заключат, че лице, което в миналото се е ползвало от производно право на пребиваване като член на семейството на гражданин на Съюза на основание на Директива 2004/38/EО (
2
), е злоупотребило с право или е извършило измама дори когато това лице междувременно е придобило гражданство на тази държава членка и следователно пребиваването му в посочената държава членка вече не се основава на тази директива?
2.
Този въпрос е поставен от Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия) в рамките на спор между R.S. (наричан по-нататък „жалбоподателят в главното производство“), натурализиран ирландски гражданин, и Minister for Justice (министър на правосъдието, Ирландия, наричан по-нататък „министърът на правосъдието“) по повод на направената от министъра констатация, че преди да получи ирландско гражданство, жалбоподателят в главното производство, тогава гражданин на трета страна, е сключил фиктивен брак с гражданка на Съюза или е дал невярна или подвеждаща информация, за да получи карта за пребиваване на член на семейството на гражданин на Съюза.
3.
При разглеждането на въпроса Съдът ще трябва за втори път да направи тълкуване на член 35 от Директива 2004/38. Макар Съдът вече да е споменавал злоупотребата с право или измамата, по-специално в практиката си в областта на свободното движение на лица (
3
), първото преюдициално запитване за тълкуване на този член е това, по което е постановено решение McCarthy и др. (
4
). В посоченото решение Съдът постановява, че държава членка не може да постави правото на влизане на гражданин на трета държава в зависимост от предварителното получаване на виза, когато той притежава карта за пребиваване на член на семейството на гражданин на Съюза. Той уточнява, че посочената разпоредба не допуска мерки, съгласно които по съображения за обща превенция на членовете на семейството не се разрешава да влязат без виза на територията на дадена държава (
5
).
4.
Настоящото дело обаче дава възможност на Съда да се произнесе по тълкуването на член 35 от Директива 2004/38 от друга гледна точка. Исканото от запитващата юрисдикция тълкуване не е относно злоупотреба с право, която следва да се установи сама по себе си, а относно възможността тя да се установи по реда на тази директива, както и относно правните последици, произтичащи от констатацията за наличието на тази злоупотреба, извършена в миналото и окончателно установена от компетентните органи на държава членка. Всъщност по делото в главното производство запитващата юрисдикция приема, че съществува фиктивен брак, и следователно тази квалификация на брака не се оспорва по това дело.
5.
В този контекст съмненията на запитващата юрисдикция са във връзка с въпроса дали член 35 от Директива 2004/38 е приложим, когато съответното лице вече не е „бенефициент“ по смисъла на същата директива в приемащата държава членка на предоставените с Директивата права, и при утвърдителен отговор иска да установи дали тази разпоредба позволява на компетентните органи да проведат разследване относно наличието на фиктивен брак и да констатират наличието му, без да го свързват с други непосредствени правни последици.
6.
В настоящото заключение ще предложа по-специално на Съда да приеме, че положението, в което съответното лице вече не е „бенефициент“ на основание на Директива 2004/38, попада в нейното приложно поле.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
7.
В рамките на настоящото заключение ще се позова на съображения 25 и 28 от Директива 2004/38, както и на член 2, точка 1 и точка 2, буква а), член 3, параграф 1, член 15, параграфи 1 и 3, член 30, параграфи 1 и 3, член 31, параграфи 1 и 3, членове 35 и 36 от тази директива.
Б.
Ирландското право
8.
Директива 2004/38 е транспонирана в ирландското право с European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (S.I. No 548 of 2015) [Правилник за Европейските общности (свободно движение на лица) от 2015 г. (S.I. No 548 от 2015 г.), в редакцията, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Правилникът от 2015 г.“).
9.
Член 27 от Правилника от 2015 г., озаглавен „Прекратяване на права“, гласи в параграфи 1, 2 и 4:
„(1)   В зависимост от случая министърът може да отнеме, да откаже да издаде, или да откаже да предостави някой от следните документи, когато в съответствие с настоящия правилник реши, че съответното право, привилегия или статут се претендира въз основа на измама или злоупотреба с право:
[…]
(b) карта за пребиваване […]
(2)   Когато министърът има основателни подозрения, че произтичащи от настоящия правилник право, привилегия или статут на третиране като лице, допуснато като член на семейството, се претендират или са придобити чрез измама или злоупотреба с право, той има право да направи проверки и да получи сведения, които са основателно необходими за разследването на случая.
[…]
(4)   В настоящия правилник понятието „злоупотреба с право“ обхваща сключването на фиктивен брак […]“.
10.
Член 28 от този правилник, озаглавен „Фиктивен брак“, гласи:
„(1)   Когато се произнася по въпрос от обхвата на настоящия правилник, министърът може да не вземе предвид даден брак като фактор от значение за приеманото решение, когато счете или установи, че този брак е фиктивен.
(2)   Когато, вземайки предвид даден брак за целите на произнасянето по въпрос от обхвата на настоящия правилник, министърът има достатъчно основание да приеме, че бракът е фиктивен, той може да изпрати уведомление до сключилите брака лица, с което ги приканва да предоставят в срока, определен в това уведомление, информацията, която разумно може да е необходима, в писмена форма или лично, за да се увери, че бракът не е фиктивен“.
III. Фактите по спора в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
11.
R.S., който е роден в трета страна, влиза в Ирландия през 2002 г. като титуляр на разрешение за пребиваване за студенти. През 2010 г., шестнадесет дни преди да изтече срокът на това разрешение за пребиваване, R.S., тогава гражданин на трета страна, сключва брак с гражданка на Съюза, която е упражнила правото си да се придвижва и да пребивава в Ирландия. Впоследствие му е издадена карта за пребиваване за срок от пет години в качеството му на член на семейството на гражданин на Съюза.
12.
През 2015 г., R.S. придобива ирландско гражданство. Оттогава пребиваването му в Ирландия се основава на това гражданство. През 2018 г. R.S. и съпругата му се развеждат. През 2019 г. гражданка на трета страна подава заявление за пребиваване в Ирландия с мотива, че е майка на дете, ирландски гражданин, чийто биологичен баща е R.S. Това заявление е повод за образуване на разследване, за да се установи дали бракът, сключен през 2010 г., е бил фиктивен.
13.
С решение от 18 декември 2019 г. министърът на правосъдието „отменя“ картата за пребиваване, издадена през 2010 г., с мотива, че в подкрепа на заявлението си за карта за пребиваване R.S. е представил подвеждащи документи и че бракът, сключен през 2010 г., е фиктивен. След подадено от R.S. искане за преразглеждане това решение е потвърдено с решение от 8 септември 2020 г.
14.
След кореспонденция с адвокатите на R.S, на 1 февруари 2022 г. министърът на правосъдието все пак приема ново решение. С това решение той оттегля решението от 8 септември 2020 г., отменя това от 18 декември 2019 г. и констатира, че R.S. е представил неверни или подвеждащи документи или информация и е сключил фиктивен брак, за да получи статут или право, които той иначе не би могъл да претендира по силата на Директива 2004/38. Министърът приема, че „всяко право или статут, предоставени по [силата на тази директива] поради [този] брак […], се считат отнети ab initio“.
15.
R.S. сезира High Court (Висш съд, Ирландия) с жалба за отмяна (certiorari) на трите решения: от 8 септември 2020 г., 13 февруари 2020 г. и 1 февруари 2022 г., с мотива, че министърът на правосъдието действал ultra vires. Всъщност, като ирландски гражданин, R.S. вече не попадал в обхвата на никоя разпоредба от Правилника от 2015 г., нито от Директива 2004/38, които следователно не могли да оправомощят министъра на правосъдието да вземе тези решения. Тази жалба е отхвърлена от High Court (Висш съд) с решение от 18 май 2023 г.
16.
R.S. тогава сезира Court of Appeal (Апелативен съд), запитващата юрисдикция.
17.
Тази юрисдикция уточнява в началото, че решението от 1 февруари 2022 г. трябва да се разбира в смисъл, че то не води нито до отнемане, нито до отказ да се предостави право на пребиваване, а в смисъл че съдържа „установяване“, „констатация“ или „извод“ относно минало положение или относно миналото поведение на R.S. Тя добавя, че от това решение може да се разбере, че това установяване или тази констатация трябва да се разглежда в последващия контекст на преразглеждане на статута на ирландски гражданин на R.S., като същевременно признава, че при всяко последващо преразглеждане ще се отчитат всички обстоятелства и неговите основни права. Що се отнася до преразглеждането на ирландското гражданство на R.S., посочената юрисдикция уточнява, че поради неотдавнашни решения на Supreme Court (Върховен съд, Ирландия) към момента няма предвиден в Конституцията ред, по който може да се води разследване, за да се отнеме това гражданство.
18.
С оглед на изложените пред нея доводи запитващата юрисдикция иска, на първо място, да установи какво е приложното поле на Директива 2004/38, и по-специално това на член 35 от нея.
19.
На това основание, като отбелязва различия между обстоятелствата по настоящото дело и тези по делото, по което е постановено решение Lounes (
6
), в същото време запитващата юрисдикция счита, че е възможно въз основа на това решение да се направи изводът, че Директива 2004/38 престава да се прилага по отношение на гражданин на трета страна, член на семейството на гражданин на Съюза, когато този гражданин придобие гражданство на приемащата държава членка и поради това вече не отговаря на дефиницията на понятието „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива. При все това в решение Chenchooliah (
7
) Съдът постановява, че посочената директива се прилага към решение за извеждане, прието по отношение на гражданин на трета страна, пребивавал в приемащата държава членка като член на семейството на гражданин на Съюза, дори когато този гражданин на трета страна вече не е „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от същата директива.
20.
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали по аналогия Директива 2004/38 продължава да урежда положението, при което компетентният орган на държава членка иска да установи дали дадено лице първоначално е получило чрез злоупотреба с право или чрез измама възможността да се ползва от право на пребиваване въз основа на тази директива, в момент, в който това лице вече не е „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от посочената директива.
21.
На второ място, запитващата юрисдикция констатира, че член 27, параграфи 1 и 2 от Правилника от 2015 г. овластява министъра на правосъдието, от една страна, да отнеме, да откаже да издаде, или да откаже да предостави карта за пребиваване, поискана въз основа на измама или на злоупотреба с право, и от друга страна, да разследва измамата или подозираната злоупотреба. Докато отнемането не може да има обратно действие, разследването може да се отнася както до исканията за карта за пребиваване, настоящи или разглеждани в момента, така и до получените в миналото карти за пребиваване. Поставя се обаче въпросът дали правомощието за разследване може да се упражнява самостоятелно, независимо от каквото и да е конкретно действие, като отнемане или отказ на право на пребиваване, наказателно преследване, процедура по експулсиране или процедура за лишаване от ирландско гражданство.
22.
Според запитващата юрисдикция такова самостоятелно правомощие би могло да се съдържа имплицитно в член 27, параграф 2 от Правилника от 2015 г. То би могло да се обоснове с оглед на целта и на контекста на този правилник в неговата цялост, включващ режима на гражданството на Съюза, който налага наличието на солидна система за превенция, за разкриване и за премахване на измамата и на злоупотребата с право. За да може евентуално да направи тълкуване на член 27, параграф 2 от Правилника, което да съответства на правото на Съюза, тази юрисдикция счита, че е необходимо да се установи дали Директива 2004/38 се прилага по отношение на натурализиран гражданин на държава членка, само доколкото тази директива позволява на тази държава членка да провежда разследване относно фиктивен брак, сключен в момент, в който този гражданин е имал право на пребиваване в същата държава членка по силата на посочената директива.
23.
При тези обстоятелства Court of Appeal (Апелативен съд) с акт от 2 юли 2024 г., постъпил в секретариата на Съда на 19 август 2024 г., решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Прилага ли се Директива 2004/38 […] по отношение на лице, което, след като е придобило производно [право на] пребиваване в държава членка в качеството си на съпруг на гражданин на Европейския съюз, упражняващ права по Договора в приемащата държава, наскоро е придобило гражданството на приемащата държава и вече не се ползва от каквото и да било производно право в приемащата държава по Директивата, единствено за да се разследва и (при необходимост) да се установи или да се заключи, че в миналото лицето е извършило измама или злоупотреба с права и/или e сключило фиктивен брак по смисъла на член 35 от Директивата с цел да придобие права по Директивата?“.
24.
Писмени становища са представени от R.S., министъра на правосъдието, Ирландия, германското правителство и от Европейската комисия. В съдебното заседание от 15 октомври 2025 г. са представени устни становища от името на R.S., на Ирландия, на германското правителство и на Комисията.
IV. Анализ
25.
С единствения си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 35 от Директива 2004/38 трябва да се тълкува в смисъл, че позволява на компетентните национални органи да разследват и евентуално да установят или да заключат, че лице, което по-рано се е ползвало от производно право на свободно движение на основание на тази директива, е извършило измама или злоупотреба с право, когато пребиваването на това лице в съответната държава членка вече не се основава на посочената директива, включително когато то междувременно е придобило гражданството на тази държава членка (
8
).
26.
В писмените и в устните си становища страните в главното производство и заинтересуваните лица тълкуват по различен начин член 35 от Директива 2004/38.
27.
Най-общо, жалбоподателят в главното производство и германското правителство се съмняват, че тази директива може да се прилага по отношение на лице, което като гражданин на трета страна се е ползвало в държава членка с производно право на пребиваване като съпруг на гражданин мигрант на Съюза, когато това лице междувременно е придобило гражданството на приемащата държава членка. Всъщност по същество те смятат, че такова лице вече не попада в обхвата на понятието „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директивата, поради което тя вече не се прилага спрямо него. В частност, според германското правителство установяването на наличието на злоупотреба с право или на измама се урежда от националното право. Поради това те предлагат да се отговори отрицателно на поставения от запитващата юрисдикция въпрос. Министърът на правосъдието, ирландското правителство, както и Комисията обаче поддържат, че член 35 от Директива 2004/38 е приложим в случая. Те са единодушни, като подчертават по-специално, че тази разпоредба е израз на общия принцип на забрана на злоупотребата с право. Поради това те предлагат да се отговори утвърдително на преюдициалния въпрос.
28.
За да отговоря на въпросите на запитващата юрисдикция, ще започна своя анализ с няколко общи съображения (раздел А). След това ще отхвърля всяко съмнение относно приложимостта на Директива 2004/38 и особено член 35 от нея към разглежданото в главното производство положение (раздел Б) и в заключение ще изследвам обхвата на правомощията, които тази разпоредба предоставя на държавите членки (раздел В).
А.
Няколко общи съображения относно приложимостта на Директива 2004/38
29.
Най-напред следва да се припомни, че както произтича от съображения 3 и 4 от Директива 2004/38, тя има за цел да улесни упражняването на основното и лично право на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, което е пряко предоставено на гражданите на Съюза от член 21, параграф 1 ДФЕС, и че посочената директива има за предмет по-специално да укрепи това право (
9
). В съображение 5 от Директива 2004/38 се подчертава, че за да бъде упражнявано при обективни условия на зачитане на достойнството, това право следва да бъде предоставено също така и на членовете на техните семейства, независимо от тяхната националност (
10
). В съответствие с постоянната практика на Съда обаче, тази директива не предоставя никакво самостоятелно право на членовете на семейството на гражданин на Съюза, които са граждани на трета държава. Ето защо евентуалните права, които те черпят от същата директива, са производни от правата, които съответният гражданин на Съюза има вследствие от упражнената от него свобода на движение (
11
). Всъщност Съдът многократно е припомнял, че по силата на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 в приложното ѝ поле попадат и се ползват от предоставените с нея права всички граждани на Съюза, които се движат или пребивават в държава членка, различна от тази, на която са граждани, както и членовете на техните семейства, така както са определени в член 2, точка 2 от тази директива, които ги придружават или се присъединяват към тях (
12
).
30.
В случая, с оглед на факта, че след брака си през 2010 г. с живуща в Ирландия гражданка на държава членка жалбоподателят в главното производство е пребивавал в тази държава членка като съпруг на гражданка на Съюза, упражнила свободата си на движение и на пребиваване в държава членка, различна от тази, на която е гражданка, е безспорно, че той е имал производно право на пребиваване на основание на Директива 2004/38 и е
попадал в нейното приложно поле. От акта за преюдициално запитване обаче се установява, че през 2015 г. той придобива ирландско гражданство и поради това оттогава пребивава в Ирландия като ирландски гражданин. Няколко години по-късно, през 2018 г., съпрузите се развеждат. Очевидно е следователно, че щом тази директива урежда само условията за влизане и за пребиваване на гражданин на Съюза и на членовете на неговото семейство в приемащата държава членка, жалбоподателят в главното производство вече не отговаря на дефиницията за „бенефициент“ на посочената директива по смисъла на член 3, параграф 1 от нея (
13
).
31.
От това следва, че в момента, в който е придобил предоставените от Директива 2004/38 права, и през периода, за който се отнася разследването относно наличието на фиктивен брак, а именно между 2010 и 2015 г., жалбоподателят в главното производство е имал качеството на бенефициент по тази директива (
14
) като съпруг на гражданка на Съюза, която е упражнила свободата си на движение, като е отишла и пребивава в държава членка, различна от тази, чието гражданство притежава. Поради натурализацията му от Ирландия през 2015 г. (
15
), обаче неговият правен режим се променя с оглед както на националното право, така и на Директивата, така че в приложение на решение Lounes (
16
), в момента на започването на това разследване през 2019 г., същата директива вече не може да урежда неговото пребиваване в тази държава членка (
17
).
32.
Трябва ли при това положение да се счита, че след като жалбоподателят в главното производство вече не е „бенефициент“ на производните права на влизане и на
пребиваване в приемащата държава членка по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38, тази директива не се прилага?
33.
Не мисля, че това е така.
34.
Както ще докажа по-нататък, загубването на качеството на бенефициент, по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38, не означава, че тази директива вече не се прилага, след като, както в случая, компетентните национални органи констатират наличието във връзка с предвидените в нея правила на злоупотреба или на измама, извършена в момента, в който жалбоподателят в главното производство е имал статута на бенефициент. В това отношение следва да се отбележи, че Съдът се е постарал да направи разграничение между приложното поле на посочената директива и качеството на бенефициент съгласно тази разпоредба (
18
). Според мен от това следва, че ако гражданите на Съюза и членовете на техните семейства, които упражняват предоставените от Директива 2004/38 права, попадат в нейното приложно поле и са бенефициенти по нея, по смисъла на посочената разпоредба, лицата, които вече не упражняват тези права, тъй като са загубили качеството си на бенефициенти, могат все пак да продължат да попадат в приложното поле на тази директива, при положение че, както ще докажа по-нататък в настоящото заключение, в нея има разпоредби, прилагането на които не изисква съответното лице да има това качество в момента на прилагането им (
19
).
35.
След това уточнение, на следващо място, ще съсредоточа своя анализ върху въпроса дали е приложима по настоящото дело Директива 2004/38, и в частност член 35 от нея.
Б.
По приложимостта на член 35 от Директива 2004/38
36.
За да се установи дали член 35 от Директива 2004/38 е приложим в случая, следва да се провери неговото приложно поле ratione temporis, тоест да се провери дали тази разпоредба се прилага, когато съответното лице в миналото е имало статут на бенефициент по тази директива по смисъла на член 3, параграф 1 от нея, но го е загубило в момента, в който първата посочена разпоредба би трябвало да се приложи.
37.
Съгласно постоянната практика на Съда, при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се взема предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (
20
). Генезисът на една разпоредба на правото на Съюза също може да разкрие обстоятелства, които са релевантни за тълкуването ѝ (
21
). За тази цел ще направя граматическо, контекстуално и телеологично тълкуване на тази разпоредба.
1. По граматическото тълкуване
38.
В началото ще припомня, че член 35 от Директива 2004/38, озаглавен „Злоупотреба с права“, предвижда, че „[д]ържавите членки могат да приемат необходимите мерки за отказване, прекратяване или отнемане на някое от правата, предоставени с [тази] директива, в случаи на злоупотреба с права или измама, като фиктивните бракове например. Всички такива мерки са съразмерни и са обект на процедурните гаранции, предвидени в членове 30 и 31“.
39.
На първо място, отбелязвам, че нищо в текста на тази разпоредба не позволява да се приеме, че чрез нея законодателят на Съюза е искал да ограничи във времето възможността за държавите членки да вземат „необходимите мерки за отказване, прекратяване или отнемане на някое от правата, предоставени с [посочената] директива, в случаи на злоупотреба с права или измама“ (
22
). С други думи, този текст не уточнява, че държава членка е длъжна да приеме само „необходимите мерки“, свързани с право, което поражда правни последици към момента по силата на Директива 2004/38. Всъщност да се предвиди такова ограничение във времето, би означавало на практика да се наложи допълнително изискване, което не е предвидено в текста на посочената разпоредба. Обратно, липсата на такова ограничаване във времето предполага, че тази възможност се схваща като правомощие на държавите членки да приемат такива мерки независимо от упражняването, което съответното лице осъществява или е осъществило, на право, което е било предоставено въз основа на Директива 2004/38.
40.
Второ, от текста на член 35 от Директива 2004/38, в който е използвано миналото причастие „предоставени“, следва, че законодателят на Съюза има предвид по-специално правата, на които съответното лице е било бенефициент въз основа на тази директива (
23
).
41.
Трето, отбелязвам, че използването в тази разпоредба на глагола „отказвам“ включва отказа да се разреши влизането или пребиваването в приемащата държава членка на лицата, посочени в член 3, параграф 1 от тази директива, когато тези лица са придобили предоставените от нея права чрез злоупотреба с права или чрез измама и следователно не отговарят на условията да бъдат бенефициенти на такива права на основание на посочената директива (
24
). Следователно тук става въпрос за (евентуално) бъдещо право на влизане или на пребиваване, което още не е възникнало, тъй като споменатото лице не отговаря на изискваните съгласно Директива 2004/38 условия, за да има качеството на „бенефициент“ по смисъла на тази разпоредба.
42.
Четвърто, отбелязвам, че използването на отглаголните съществителни „прекратяване“ и „отнемане“ в член 35 от Директива 2004/38 сочи, че става въпрос за прекратяването или отнемането на право, предоставено от нея независимо от това дали същото право е изчерпало своите последици, или не (
25
). Следователно тези две отглаголни могат да имат ретроактивен характер, доколкото могат да доведат до изчезването на някои бъдещи, но също и минали последици на такова право (
26
). Използването на две различни отглаголни по принцип, изглежда, съответства на намерението на законодателя на Съюза да обхване националните мерки, позволяващи да се отмени дадено право ex nunc (по-специално като отмяната на карта за пребиваване) или да бъде отнето ex tunc (
27
).
43.
Следователно от това тълкуване се установява, че изборът на законодателя на Съюза да използва термините „отказване, прекратяване или отнемане някое от правата, предоставени с [тази директива]“, изразява ясно волята да се обхване във времето съответното право на влизане или на пребиваване (бъдещо, настоящо или минало), когато това право е „предоставено с [посочената директива]“, което позволява да се счита, че същата директива е приложима независимо от факта, че това право вече не се упражнява.
44.
Поради това считам, че буквалният прочит на член 35 от Директива 2004/38 води до извода, че тази разпоредба е приложима към мерки, приети въз основа на право, предоставено с Директивата в период, през който титулярят на това право е бил „бенефициент“ по смисъла на тази директива, и то независимо от настоящото положение на съответното лице.
45.
Следва обаче да се разгледа дали нормативният контекст, в който се вписва член 35 от посочената директива, подкрепя това тълкуване.
2. По контекстуалното тълкуване
а) Вътрешно или контекстуално тълкуване
46.
Що се отнася до контекста, в който се вписва член 35 от Директива 2004/38, отбелязвам, на първо място, че тълкуването, изложено в предходните точки, не се оспорва от текста на съображение 28 от тази директива, съгласно което, „[з]а да се предпазят от злоупотреби с правата или измами, най-вече фиктивни бракове или всякакви други форми на взаимоотношения, установени с единствената цел лицето да се възползва от правото на свободно движение и пребиваване, държавите членки следва да имат възможността да приемат необходимите мерки“. Всъщност широката формулировка на това съображение, както тази на член 35 от Директивата, не прогласява никакво ограничение във времето във връзка с приемането от държавите членки на такива мерки. В това отношение отбелязвам, че текстът на посоченото съображение 28 визира „фиктивни бракове или всякакви други форми на взаимоотношения“, като по този начин сочи, че мерките, които държавите членки „следва да имат възможността да приемат“ по силата на този член 35, могат да имат ретроактивен характер, тъй като тези бракове или взаимоотношения в повечето случаи вече са осъществени в момента, в който тази разпоредба евентуално ще бъде приложена.
47.
На второ място, отбелязвам, че член 1 от Директива 2004/38, озаглавен „Предмет“, предвижда в буква а), че тя по-специално има за предмет да установи „условията, уреждащи упражняването на правото на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки“. След като това е така, доколкото член 35 от Директива 2004/38 се прилага към положенията, в които предвидените в нея условия за упражняване на правото на свободно движение и пребиваване са изпълнени само формално, така че тези условия не са били спазени, последният посочен член попада в обхвата на първата посочена разпоредба.
48.
В това отношение, както следва от общата структура на Директива 2004/38, по-специално от глави II—IV относно условията за упражняване на предвидените в нея права на пребиваване, тази директива въвежда система, която обхваща изменението на положението на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства в приемащата държава членка, както и на правата, които тя им предоставя, и то от момента на пристигането им в държава членка, различна от тази, чиито граждани са, до момента на отпътуването им от тази държава членка (
28
). Всъщност тази система включва както различните етапи от упражняването на свободата на движение на гражданина и на членовете на неговото семейство (влизане, пребиваване или отпътуване), така и правата, на които тези лица са бенефициенти и които съответстват на всеки от тези етапи (право на влизане, право на пребиваване, право на запазване на правото на пребиваване или на излизане). Така, макар в даден момент (включително, както в случая, в
момента на придобиването на въпросното право чрез злоупотреба) гражданинът на Съюза и/или членовете на неговото семейство вече да не отговарят на предвидените в Директива 2004/38 условия, което води до загубване (дори с обратно действие) на качеството им на „бенефициенти“ по смисъла на член 3, параграф 1 от нея и следователно на техните права на влизане и на пребиваване в приемащата държава членка, това все пак не означава, че по отношение на тях не са приложими други разпоредби от тази директива (
29
).
49.
В този променящ се контекст, какъвто е контекстът на понятието „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38, според мен е важно да се подчертае, че член 35 се отнася до упражнявано през определен период право на движение и на пребиваване, от което съответното лице не би трябвало никога да се ползва от гледна точка на тази директива, след като е изпълнявало само изкуствено условията за упражняване, от които зависи това право (
30
). Както подчертава Комисията, посоченият член 35 е приложим към правни положения, възникнали към момента на получаване на предоставеното от Директивата право, за да може тези положения да се квалифицират в светлината на практиките или на фактите, които доказват, че това право е придобито чрез злоупотреба (
31
), и то дори ако съответното лице вече не упражнява това право и вече няма статута на „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от нея.
50.
На трето и последно място, ще допълня, че „Заключителните разпоредби“ в глава VII от Директива 2004/38, от които член 35 е неразделна част, са относно ефективното прилагане на тази директива като цяло (
32
). Без дори да е необходимо да се прави задълбочен преглед на тези разпоредби, отбелязвам по-конкретно, че от мястото на членове 35 и 36 в глава VII следва, че става въпрос за разпоредби от различни области, съответно относно възможността и задължението за държавите членки да приемат мерки в случай на нарушаване на разпоредбите на посочената директива (
33
).
51.
Действително, за разлика от член 35, член 36 се отнася за граждани на Съюза или за членове на семейството, които по принцип упражняват законосъобразно правата, които са им били предоставени с Директива 2004/38, но които не са спазили някои предвидени в нея административни формалности (
34
). Освен това мерките, посочени в тези две разпоредби, са от различно естество, а именно индивидуални или особени мерки и общи мерки (
35
). При все това, въпреки тези различия, не виждам причини, които биха довели до извода, че тези две разпоредби не са приложими, в случай че съответното лице вече не се ползва с права по Директивата. Напротив, както подчертах, тези две разпоредби попадат в обхвата на други разпоредби от посочената директива (
36
). Ако се приеме друго, то последицата не би била, че няма да е възможно нито мерките по член 35, нито санкциите, приети от държавите членки в съответствие с член 36, да се приложат по отношение на лице, което вече не се ползва от правата, предоставени с Директива 2004/38, дори ако злоупотреба с право или неизпълнение на наложените от нея задължения са осъществени при придобиването или при упражняването на тези права, което би изпразнило от съдържание посочените разпоредби.
б) Външното тълкуване или подготвителните работи
52.
Следва да се отбележи, че при подготвителната работа във връзка с Директива 2004/38 член 35 не е предвиден в първоначалното предложение на Комисията (
37
). Всъщност тази разпоредба е добавена от Съвета, „за да се уточни, че при злоупотреба с право или при измама държавите членки могат да откажат, да премахнат или да оттеглят всяко право, предоставено с [тази] директива“ (
38
). Това позволява да се потвърди волята на законодателя на Съюза, както е видна от съображение 28 от посочената директива, да се предостави възможност на държавите членки, „за да се предпазят от злоупотреби с правата или измами, най-вече фиктивни бракове, да приемат необходимите мерки […]“, и то независимо от настоящото положение на съответното лице, което се ползва или се е ползвало от предоставено от тази директива право.
53.
Това се подкрепя и от Насоките на Комисията от 2009 г. (
39
) и от 2023 г. (
40
), които нямат задължителна сила и в които се посочва възможността държавите членки да приемат необходимите мерки в случаи на злоупотреба с права или измама на основание член 35 от Директива 2004/38 „във всеки един момент“, без значение дали за „отказ да се предоставят“ права по тази директива, или за „прекратяване или отнемане“ на тези права (
41
).
54.
Поради това граматическото тълкуване, очертано в точка 44 от настоящото заключение, съгласно което член 35 от Директива 2004/38 е приложим за положение като това в главното производство, се подкрепя от нормативния контекст и общата структура на Директивата, в която се вписва тази разпоредба.
55.
След това уточнение запитващата юрисдикция иска да установи също дали е възможно да се основе по аналогия на изводите от решение Chenchooliah (
42
), за да приеме, че член 35 от Директива 2004/38 е приложим към положение като разглежданото по жалбата в главното производство. Затова сега ще разгледам този въпрос.
в) Относно изводите, които следва да се направят от установената с решение Chenchooliah съдебна практика
56.
В това решение Съдът подчертава, от една страна, че понятието „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 е „динамично“ понятие, в смисъл, че дори да е било придобито в миналото, качеството на бенефициент може да бъде загубено впоследствие, ако вече не са изпълнени предвидените в тази разпоредба условия (
43
). От друга страна, Съдът отбелязва, че тази директива съдържа не само правила, които уреждат условията за получаване на едно от различните видове предвидени в нея права за пребиваване, както и условията, които трябва да бъдат изпълнени, за да могат лицата да продължат да се ползват от съответните права (
44
). Той добавя, че посочената директива предвижда освен това набор от правила, имащи за цел да уредят положението, произтичащо от загубата на някое от тези права, по-специално в случай на отпътуване на гражданина на Съюза от приемащата държава членка (
45
).
57.
В този контекст първоначално Съдът приема, че в положение, при което гражданин на Съюза се е върнал в държавата членка, на която е гражданин, и следователно вече не упражнява в приемащата държава членка предоставеното му от правото на Съюза право на свободно движение, гражданинът на трета държава, съпруг/а на този гражданин на Съюза, вече няма качеството „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от същата директива, когато остане в приемащата държава членка и вече не пребивава със съпруга/съпругата си (
46
). Впоследствие Съдът постановява, че макар в резултат на загубата на това качество съответният гражданин на трета страна вече да няма право на движение и право на пребиваване на територията на приемащата държава членка, на които е бил носител през определен период от време, тъй като вече не отговаря на условията, с които са обвързани тези права, тази загуба не означава, че поради подобно съображение Директива 2004/38 вече не се прилага при вземането на решение от приемащата държава членка за извеждане на този гражданин (
47
).
58.
Наистина в точка 64 от решение Chenchooliah Съдът припомня, като се основава на точка 95 от решение Metock и др., че „от момента, в който гражданин на трета страна, член на семейството на гражданин на Съюза, черпи от Директива 2004/38 право на влизане и на пребиваване в приемащата държава членка, последната може да ограничи това право единствено при спазване на членове 27 и 35 от тази директива“. В точка 67 от първото посочено решение обаче той приема, че изводите, произтичащи от точка 95 от решение Metock и др., не се прилагат към положението, предмет на главното производство по делото, по което е постановено решение Chenchooliah, при което гражданката на трета страна вече не е бенефициент на произтичащите от посочената директива права (
48
).
59.
Не мисля, че това указание на Съда може да се тълкува в смисъл, че той иска да свърже прилагането на член 35 от Директива 2004/38 с периода, през който съответното лице е „бенефициент“ по смисъл на член 3, параграф 1 от Директивата. Всъщност аз разбирам тази точка по-скоро в смисъл, че Съдът просто прави разлика между положенията, които са в основата на тези две решения, а именно факта, че в първото положение, разглеждано по делото, по което е постановено решение Metock и др., съответният гражданин на трета държава се е ползвал със (съществуващо понастоящем) производно право на пребиваване (
49
) в приемащата държава членка по смисъла на Директивата, докато във второто положение, разглеждано по делото, по което е постановено решение Chenchooliah, съответната гражданка на третата държава е изгубила това (предишно) производно право (
50
). Поради това, доколкото двете положения са различни, отново се поставя въпросът дали загубата на качеството „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 означава, че решение за извеждане, взето основно поради това, че на последната е отказано производно право на пребиваване на основание на Директивата, попада не в рамките на тази директива, а на националното право, което е приложимо извън приложното поле на тази директива (
51
).
60.
Както вече обясних по-горе, в точка 69 от решение Chenchooliah Съдът приема, че на този въпрос следва да се отговори отрицателно, като същевременно разделя в точка 79 от него качеството „бенефициент“ по смисъла на тази разпоредба и възможността за прилагане на други разпоредби от Директива 2004/38, тоест именно на член 15 от нея (
52
).
61.
В този контекст се поставя въпросът дали изводите, произтичащи от тази съдебна практика, подкрепят направеното от мен контекстуално и систематично тълкуване на посочения член 35.
62.
Във връзка с това следва да се отбележи, както Съдът в точка 70 от решение Chenchooliah, че Директива 2004/38 „съдържа не само правила, които уреждат условията за получаване на едно от различните видове предвидени в нея права за пребиваване, както и условията, които трябва да бъдат изпълнени, за да могат лицата да продължат да се ползват от съответните права“ (
53
), но тя предвижда освен това „набор от правила, имащи за цел да уредят положението, произтичащо от загубата на някое от тези права, по-специално в случай на отпътуване на гражданина на Съюза от приемащата държава членка“ (курсивът е мой).
63.
От използването на наречието „по-специално“ в точка 70 от решение Chenchooliah следва, че „наборът от правила“, предвидени от Директива 2004/38, „имащи за цел да уредят положението, произтичащо от загубата на някое от тези права“, изобщо не се ограничава до случая на заминаване на гражданина на Съюза и/или на членовете на неговото семейство от приемащата държава членка. Всъщност достатъчно е да се припомни, че в контекста и общата структура на тази директива правните положения, породени в момента на получаване на предоставеното въз основа на нея право, може да се променят до момента, в който престанат да съществуват поради причини, различни от заминаването на бенефициента по посочената директива, по-специално поради натурализацията на съответното лице от приемащата държава членка. Тези правни положения може да престанат да съществуват и с оглед на обстоятелства, които доказват, че това право е придобито чрез злоупотреба с право или чрез измама, което води до тяхната отмяна или оттегляне.
64.
Поради това е възможно да се поддържа, че установяването от национален орган на наличие на фиктивен брак би могло по-специално да доведе до „формално оттегляне с обратно действие“ на производните права, които гражданинът на трета страна в действителност черпи от Директива 2004/38 чрез злоупотреба с право или чрез измама, което по този начин води до „загубване с обратно действие“ на „формалното“ ползване от тези права, и то независимо от факта, както в случая, че са упражнявани в миналото, че все още се упражняват или че може да бъдат упражнявани в бъдеще (
54
).
65.
Следователно от изложеното следва, че е възможно да се основем по аналогия на изводите от решение Chenchooliah, за да приемем, че член 35 от Директива 2004/38 е приложим към положение като разглежданото в главното производство.
3. Телеологично тълкуване
66.
Държа да припомня, на първо място, че като се има предвид целта, преследвана с Директива 2004/38, а именно да се улесни упражняването на основното и лично право на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, което се предоставя пряко на гражданите на Съюза с член 21, параграф 1 ДФЕС (
55
), разпоредбите ѝ не може да се тълкуват ограничително и при всяко положение не трябва да бъдат лишавани от голяма част от своето съдържание и полезно действие. Така, доколкото член 35 от Директива 2004/38 позволява на държавите членки да ограничават правото на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства да се придвижват и пребивават свободно на територията на държавите членки, тази разпоредба препраща към предвидените в нея процедурни гаранции, за да им осигури висока степен на защита (
56
). Поради това, обратно на твърденията на германското правителство, ограничително тълкуване на посочената разпоредба напълно би изпразнило от съдържание тези процедурни гаранции, лишавайки по този начин обвинените в злоупотреба или измама лица от тази защита, при положение че посочените гаранции позволяват именно да се осигури ефективността на тези права и съответно допринасят за постигане на целта на тази директива.
67.
Всъщност да се поддържа обратното и да се приеме, че член 35 от Директива 2004/38 не е приложим, когато гражданин на Съюза и членовете на неговото семейство вече нямат качеството на бенефициенти по силата на тази директива, би означавало, противно на волята на законодателя на Съюза, от една страна, да се пренебрегне изискването за пропорционалност при приемането на „необходимите мерки“, посочени в тази разпоредба, и от друга страна, да не бъдат спазени членове 30 и 31 от посочената директива, които се отнасят до уведомяването за решенията и за достъпа до процедури за обжалване по съдебен и административен ред. Ако това е така, нито общият принцип на пропорционалност на правото на Съюза, нито последните две разпоредби биха се прилагали по отношение на заинтересованите лица, въпреки че процедурните гаранции, които посочените разпоредби предвиждат (чиято цел, както вече посочих, е да се запази ефективността на предоставените по силата на Директивата права), са предназначени да защитават съответните лица точно в момента, в който тези лица губят правата поради съображения, свързани с обществения ред, обществената сигурност, общественото здраве или
поради други съображения, и имат за цел по-специално да регламентират евентуалните мерки за експулсиране (
57
).
68.
Следователно, за да се осигури ефективността на Директива 2004/38 и на предоставяните въз основа на нея права, обвиненото в злоупотреба с право или в измама лице трябва да може да оспори това обвинение и да бъде в състояние да се защитава, като разполага с ефективни процесуални средства, което следва и от правото на ефективна съдебна защита, гарантирано в член 47, първа алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз (
58
).
69.
Що се отнася, на второ място, до целта на член 35 от Директива 2004/38, трябва да отбележа, както Комисията прави това в писменото си становище, че е възможно поведение, съставляващо „злоупотреба с право“, да не се прояви в момента на злоупотребата, но да стане ясно впоследствие. Всъщност наличието на злоупотреба при фиктивен брак се разкрива едва след като е станало възможно да бъдат събрани доказателства за формално сключилата брак двойка (
59
). Поради това тълкуване, според което прилагането на посочения член 35 е ограничено до периода, в който лицето все още е бенефициент на производно право, предоставено от Директивата, би означавало от приложното поле на тази разпоредба да се изключи положение като разглежданото в главното производство, при което фиктивният брак е останал незабелязан достатъчно дълго време, като по този начин се изпразни от съдържание целта на разпоредбата.
70.
Освен това следва да се припомни, че тази разпоредба е израз на общия принцип на правото на Съюза за забрана на злоупотребата с право. Поради това понятието „фиктивен брак“ трябва да се тълкува с оглед на този принцип. Ще разгледам този въпрос в следващия раздел.
71.
От изложеното по-горе следва, че телеологичното тълкуване на Директива 2004/38 е в подкрепа на приложимостта на член 35 от нея.
В.
По борбата със злоупотребата с право в контекста на член 35 от Директива 2004/38
1. По възраженията, изложени от германското правителство
72.
Както вече беше посочено, германското правителство счита, че член 35 от Директива 2004/38 не е приложим в конкретния случай. По-специално, в писменото си становище то отбелязва, че контролът a posteriori върху придобиването чрез злоупотреба или измама на предоставеното от посочената директива право на пребиваване попада в обхвата на националното право в съответствие с процесуалната автономия на държавите членки.
73.
Не съм съгласен с този подход.
74.
На първо място, макар наистина да е вярно, че борбата със злоупотребата с право се отнася както до правото на Съюза, така и до националното право, това не променя факта, че проверката на злоупотребата или измамата чрез използване на правовия ред на Съюза трябва да се извършва в рамките на този ред, и по-специално, както правилно посочва Комисията, за да се гарантира „еднаквото прилагане“ на разпоредбите от правото на Съюза (
60
). По-точно, държа да припомня, че съгласно постоянната практика на Съда Директива 2004/38 не лишава държавите членки от всякакво контролно правомощие по отношение на влизането и пребиваването на тяхната територия на членовете на семейството на граждани на Съюза. При все това, след като членът на семейството на гражданин на Съюза, който не е гражданин на държава членка, черпи от Директива 2004/38 право на влизане и на пребиваване в приемащата държава членка, тя може да ограничи това право само при спазване на членове 27 и 35 от Директивата (
61
).
75.
От това следва, че да се приеме, както твърди германското правителство, че контролът a posteriori по отношение на придобиването чрез злоупотреба или измама на право на движение и пребиваване на основание на Директива 2004/38 попада в обхвата на националното право, би означавало, от една страна, да се пренебрегне моментът на първоначалното придобиване на предоставеното с тази директива право и следователно да не се отчете решаващ елемент, а именно правната уредба
на
Съюза, която определя придобиването на това право. Такова незачитане би противоречало по-специално на общия принцип на правната сигурност, присъщ на правния ред на Съюза. Всъщност би противоречало на този принцип да се възприеме подходът, съгласно който придобиването на правата, предоставени от Директивата, се подчинява на правото на Съюза, докато установяването на злоупотребата при такова придобиване се урежда от националното право. От друга страна, такъв подход би бил равнозначен на приемане на възможността всяка държава членка да прилага своите собствени критерии, за да определи дали е налице злоупотреба с правата, предоставени по силата на същата директива, и това би засегнало полезното действие на правото на Съюза. Поради това Директива 2004/38 трябва да се прилага, когато се проверява дали е налице злоупотреба при използването ѝ.
76.
На второ място, както беше припомнено по-горе, в член 35 от Директива 2004/38 се конкретизира общият принцип на правото на Съюза за забрана на злоупотребата с право, който има за цел да гарантира ефективността на борбата със злоупотребите (
62
). В този контекст, макар в член 35 от Директивата да не се определя понятието „злоупотреба с право“, следва да се припомни, че става въпрос за самостоятелно понятие на правото на Съюза, по отношение на което Съдът вече е имал повод да се произнесе. Така той уточнява, че за доказването на злоупотреба, от една страна, е необходима съвкупност от обективни обстоятелства, от които следва, че въпреки формалното спазване на предвидените в правната уредба на Съюза условия целта, преследвана с тази правна уредба, не е постигната, и от друга страна, необходим е субективен елемент, състоящ се в намерението да се извлече облага от правната уредба на Съюза, като изкуствено се създават условията, нужни за нейното получаване (
63
). Всъщност кумулативно изискуемите обективно и субективно условие за наличието на злоупотреба, които Съдът извежда в практиката си, позволяват по-специално да се направи важната разлика между законното използване и използването чрез злоупотреба на правата, предоставени по силата на Директивата (
64
). В рамките на това понятие и с оглед на съображение 28, за целите на тази директива фиктивният брак може да бъде определен като брак, сключен, от една страна, при липсата на същинска връзка между страните, като техният съюз е напълно привиден, и от друга страна, единствената му цел е от правото на свободно движение и пребиваване, предоставено на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства от правото на Съюза, да се ползва съпруг или съпруга, който/която иначе не би се ползвал/а от него (
65
). Важно е обаче да се посочи, че фактът, че две лица може да извлекат някакво предимство от действителния си брак, като например право на пребиваване, не означава непременно, че става въпрос за фиктивен брак и че следователно е имало злоупотреба с право (
66
).
77.
С оглед на това се поставя и въпросът какъв е обхватът на контролните правомощия, които тази член 35 от Директива 2004/38 предоставя на държавите членки.
2. Обхватът на контролните правомощия, които член 35 предоставя на държавите членки
78.
Следователно на този етап от анализа отговорът на въпроса на запитващата юрисдикция е частично изяснен. Всъщност член 35 от Директива 2004/38 трябва да се тълкува в смисъл, че той позволява на държавите членки да отменят, оттеглят или да прекратяват, включително с обратно действие, право на пребиваване, предоставено по силата на Директивата, въпреки че това право вече е престанало да поражда последиците си.
79.
От друга страна, бих искал да посоча, че правата, предоставени по силата на Директива 2004/38, които са придобити чрез злоупотреба, но известно време не са упражнявани от своя притежател, в случая — най-малко пет години, не само са можели да породят правни последици в миналото, но все още могат да продължават да водят до тези последици (в настоящия момент и за в бъдеще). Обстоятелството, че право, предоставено на основание на посочената директива, се счита за придобито по-рано чрез злоупотреба, позволява на националните органи по силата на член 35 от същата директива да вземат необходимите мерки, за да избегнат възможността извършена по-рано злоупотреба с право да послужи за основание за получаване на допълнителни права в настоящия или в бъдещ момент. Поради това, дори ако това право на пребиваване вече не се упражнява, както в случая, формално оттегляне на посоченото право евентуално би могло да позволи на националните органи да поправят произтичащите от него правни последици (
67
).
80.
Във връзка с това, що се отнася до свободата на преценка, с която разполагат държавите членки при упражняването на това контролно правомощие, следва да се подчертае, че от текста на член 35 от Директива 2004/38 е видно, че чрез използването на глагола „могат“ в тази разпоредба на държавите членки само се разрешава да вземат или определени мерки от изброените в нея, или всички тези мерки, а именно отказване, прекратяване или отнемане на право, предоставено с Директивата. Нито една дума от посочената разпоредба обаче не може да се тълкува в смисъл, че указва наличието на задължение за държавите членки да вземат една, няколко или всички посочени мерки. Всъщност от съдържащия се в същата разпоредба израз „необходими мерки“ следва, че държавите членки разполагат с известна свобода на преценка, за да определят мерките, които са абсолютно необходими с оглед на конкретните представляващи злоупотреба действия, съставляващи сигнализирания случай на злоупотреба. Така националните органи могат да установят отделно и във всеки конкретен случай дали е налице злоупотреба с право, стига мерките, които ще приемат, да зачитат общия принцип на пропорционалност (годност, необходимост и пропорционалност stricto sensu) и във връзка с тях да се прилагат процедурните гаранции, предвидени в посочената директива.
81.
При все това с преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи и дали член 35 от Директива 2004/38 позволява на компетентните национални органи да водят разследване във връзка с фиктивен брак, и евентуално да го установят или да направят извод за неговото съществуване.
82.
На първо място, следва да се отбележи, че прилагането на „необходимите мерки“, посочени в член 35 от Директива 2004/38, неизбежно предполага държавите членки да разполагат с правомощие по разследване на злоупотреба с право, за която има основателно съмнение, че е осъществена към момента на придобиване на предоставеното с тази директива право (
68
). По-точно, както изтъква Комисията, това правомощие по разследване позволява на националните органи първоначално да преценят и да установят фактите и впоследствие евентуално с оглед на тези факти да квалифицират като злоупотреба по смисъла на тази разпоредба правните положения, възникнали към момента на придобиване на това право. Наистина, макар констатирането на наличие на злоупотреба с право да не представлява stricto sensu мярка по отказване, прекратяване или отнемане на право, предоставено с тази директива, тази констатация все пак е необходим и предварителен етап от евентуалното приемане на всяка предвидена в посочената разпоредба мярка, и то, логично, дори това право да е престанало да поражда правните си последици. Поради това, както твърдят министърът на правосъдието, Ирландия и Комисията, правомощието по разследване представлява самостоятелно правомощие на държавите членки, което може да доведе до установяване на злоупотреба с право или на измама. Следователно то спада към процесуалната автономия на държавите членки и трябва да е в съответствие с принципите на равностойност и на ефективност, както и с членове 7 и 9 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
83.
На второ място, следва да се добави, в съответствие с разискванията между страните в съдебното заседание, че към процесуалната автономия на държавите членки спада и ограничаването във времето на възможността на държавите членки да приемат мерките съгласно член 35 от Директива 2004/38 (
69
).
84.
На трето място, бих искал да припомня, че при липсата на уредба в правото на Съюза на специфичните санкции в областта на борбата със злоупотребата с право и с измамите
с права, предоставени с тази директива, възможността да се предвидят такъв вид санкции, попада в обхвата на вътрешния правен ред на държавите членки, стига тези санкции да са ефективни, недискриминационни и пропорционални (
70
).
85.
Бих искал да отбележа, на четвърто и последно място, че в съдебното заседание в отговор на въпрос на Съда Ирландия подчертава, че за да получи ирландско гражданство по натурализация, дадено лице трябва да е пребивавало редовно за определен период в Ирландия. Тя обаче припомня в съдебното заседание, че процедурата в главното производство не се отнася до лишаване от ирландско гражданство на жалбоподателя в главното производство.
86.
Във всички случаи и от съображения за изчерпателност следва да се припомни, че както следва от постоянната съдебна практика, ако лишаването от ирландско гражданство трябва да доведе до загубването на статута на гражданин на Съюза и на произтичащите от него права, това лишаване трябва да е в съответствие с принципа на пропорционалност от гледна точка на последиците, до които води за положението на съответното лице и евентуално на членовете на неговото семейство, с оглед на правото на Съюза (
71
).
V. Заключение
87.
По изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 35 от Директива 2004/38 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО, изменена с Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
позволява на компетентните национални органи да разследват и евентуално да установят или да заключат, че лице, което по-рано се е ползвало от производно право на свободно движение на основание на тази директива, е извършило измама или злоупотреба с право, когато пребиваването на това лице в съответната държава членка вече не се основава на посочената директива, включително когато то междувременно е придобило гражданството на тази държава членка“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г. глава 3, том 7, стр. 36), изменена с Регламент (EС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 г. (ОВ L 141, 2011 г., стр. 1) (наричана по-нататък „Директива 2004/38“).
(
3
)	В това отношение вж. решения от 7 юли 1992 г., Singh (C‑370/90, EU:C:1992:296, т. 24), от 23 септември 2003 г., Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, т. 55—58), и от 19 октомври 2004 г., Zhu и Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, т. 34—37). В последното посочено решение Съдът само отхвърля доводите на държава членка, които се основават на твърдяна злоупотреба с право. Що се отнася до съдебната практика, в която Съдът споменава член 35 от Директива 2004/38, без тази разпоредба да е била посочена в диспозитива на решението, вж. решения от 25 юли 2008 г., Metock и др. (C‑127/08, наричано по-нататък „решение Metock, EU:C:2008:449, т.75). Вж. също решение от 26 март 2019 г., SM (Деца, поставени под Кафала по алжирското право) (C‑129/18, EU:C:2019:248), както и заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по това дело (т. 112—117).
(
4
)	Решение от 18 декември 2014 г., McCarthy и др. (C‑202/13, наричано по-нататък „решение McCarthy и др., EU:C:2014:2450).
(
5
)	Вж. решение McCarthy и др. (т. 58 и диспозитива).
(
6
)	Решение от 14 ноември 2017 г., Lounes (C‑165/16, наричано по-нататък „решение Lounes, EU:C:2017:862).
(
7
)	Решение от 10 септември 2019 г., Chenchooliah (C‑94/18, наричано по-нататък „решение Chenchooliah, EU:C:2019:693).
(
8
)	Дори ако преюдициалният въпрос в действителност се отнася само до загубването на качеството на бенефициент на право, предоставено от Директива 2004/38, поради придобиването на гражданството на приемащата държава членка, считам, че за определянето на възможността член 35 от нея да се прилага, натурализацията на съответното лице е само един от случаите на загубване на това качество. Всъщност бенефициент на посочената директива може да загуби статута си по други причини, по-специално като отпътуването от тази държава членка. Вж. точка 63 от настоящото заключение. Ето защо ми се струва, че от правна гледна точка, за тълкуването на тази разпоредба, по-специално за целите на доброто правораздаване, е по-обосновано да се възприеме общ подход, който не е строго ограничен до загубването на статута на бенефициент чрез натурализация. Вж. по аналогия заключението ми по дело JYSK (C‑117/24, EU:C:2025:372, т. 60).
(
9
)	Вж. по-специално решения Metock (т. 82), от 12 март 2014 г., O. и B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, т. 35), и от 1 август 2025 г., Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, т. 44 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Вж. по-специално решения Lounes (т. 31) и McCarthy и др. (т. 31 и 33 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Вж. по-специално решения Lounes (т. 32) и McCarthy и др. (т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
12
)	Вж. по-специално решение Lounes (т. 34 и цитираната съдебна практика). Във връзка с това следва да се припомни, че Съдът е постановил, че „ако на гражданите на Съюза не беше позволено да водят нормален семеен живот в приемащата държава членка, би било сериозно затруднено упражняването на свободите, които са им гарантирани с Договора“ (вж. решение Metock, т. 62).
(
13
)	Вж. по аналогия решение Lounes (т. 43).
(
14
)	От акта за преюдициално запитване се установява, че през 2010 г. на жалбоподателя в главното производство е издадена карта за пребиваване за срок от пет години като член на семейството на гражданин на Съюза. Запитващата юрисдикция обаче не посочва дали той се е ползвал от постоянно право на пребиваване на основание член 16 от Директива 2004/38.
(
15
)	В съдебното заседание R.S. посочва, че е придобил ирландско гражданство на 23 април 2016 г.
(
16
)	Припомням, че делото, по което е постановено това решение, е относно испанска гражданка, която, след като пребивавала в Обединеното кралство от 1996 г., придобила британско гражданство по натурализация през 2009 г., като същевременно запазила испанското си гражданство. През 2014 г. тази гражданка се омъжва за алжирски гражданин. Той подава искане за карта за пребиваване като съпруг на гражданин на Съюза, което е отхвърлено от Secretary of State for the Home Department (министър на вътрешните работи, Обединено кралство) с мотива, че той е превишил разрешения срок за пребиваване в Обединеното кралство в нарушение на проверките в областта на имиграцията.
(
17
)	Вж. по аналогия решение Lounes (т. 41 и 44). В това решение Съдът постановява, от една страна, че испанската гражданка, натурализирана от Обединеното кралство, вече не отговаря на дефиницията на понятието „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 и от друга страна, че тази директива не може да урежда пребиваването ѝ в тази държава членка, защото то по естеството си е безусловно. Поради това Съдът приема, че съпругът ѝ, гражданин на трета държава, не може да се ползва от производно право на пребиваване във въпросната държава членка въз основа на разпоредбите на тази директива. Вж. също заключението на генерален адвокат Bot по дело Lounes (C‑165/16, EU:C:2017:407).
(
18
)	Съдът обяснява в точка 34 от решение Lounes, че „от текста на член 3, параграф 1 от [Директива 2004/38] следва, че в приложното ѝ поле попадат и се ползват от предоставените с нея права всички граждани на Съюза, които се движат или пребивават в „държава членка, различна от тази, на която са граждани“, както и членовете на техните семейства, […] които ги придружават или се присъединяват към тях“. Вж. точка 29 от настоящото заключение.
(
19
)	Достатъчно е да се отбележи, че в Директива 2004/38 няма глава, озаглавена „Приложно поле“. В нея обаче има „Глава I“, озаглавена „Общи разпоредби“, в която са по-специално член 1, озаглавен „Предмет“, и член 3, озаглавен „Бенефициенти“.
(
20
)	Вж. решения от 17 ноември 1983 г., Merck (292/82, EU:C:1983:335, т. 12), и от 1 август 2022 г., Familienkasse Niedersachsen-Bremen (C‑411/20, EU:C:2022:602, т. 51).
(
21
)	Вж. решения от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 50), от 11 април 2019 г., Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, т. 37), и от 11 януари 2024 г., Inditex (C‑361/22, EU:C:2024:17, т. 43 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Вж. по-специално текстовете на английски език („refuse, terminate or withdraw“), на немски език („zu verweigern, aufzuheben oder zu widerrufen“), на испански език („denegar, extinguir o retirar“), на италиански език („rifiutare, estinguere o revocare“), на литовски език („atsisakyti, nutraukti ar panaikinti“) и на румънски език („refuza, anula sau retrage“).
(
23
)	Вж. по-специално текстовете на английски език („any rights conferred“), на немски език („die durch diese Richtlinie verliehenen Rechte), на испански език („cualquier derecho conferido“), на италиански език („un diritto conferito“), на литовски език („bet kokią šia direktyva suteiktą teisę“) и на румънски език („orice drept conferit“).
(
24
)	Например отказът да се предостави или да бъде подновена карта за пребиваване. Вж. в това отношение точка 53 от настоящото заключение.
(
25
)	Що се отнася по-специално до английския език, глаголът „terminate“ означава най-общо да се сложи край на едно съществуващо положение, докато глаголът „withdraw“ може да означава оттеглям, но също и отказвам (се) или отменям. На италиански език използването на глагола „estinguere“ също се отнася до текущо положение, докато „revocare“ подсказва за оттегляне на декларация от миналото или установено положение, без все пак да е необходимо някой да притежава това, което се оттегля. Същото важи и за текста на немски език. Глаголът „widerrufen“ означава оттегляне на това, което е било казано или декларирано.
(
26
)	Вж. във връзка с това точка 49 от настоящото заключение.
(
27
)	Не може да се изключи възможността някои национални законодателства да предвиждат обратно действие на отмяната или ограничаване на действието на отмяната до последиците, които все още трябва да бъдат осъществени. В случая от акта за преюдициално запитване се установява, че разглежданото в главното производство решение е относно „определянето“, „установяването“ или „извода“, който трябва да се направи от миналото положение или миналото поведение на жалбоподателя в главното производство, по-специално, че правото се „считало отнето ab initio“. Така министърът на правосъдието, изглежда, се връща към стара декларация и не отнема актуално право на жалбоподателя, а правото, което му е било предоставено в миналото и на което жалбоподателят в главното производство към момента вече не е бенефициент. В съдебното заседание Ирландия обясни, че такава констатация означава да се приеме правото на пребиваване, което на практика е било упражнено, да се счита за такова, което никога не е съществувало в правния мир, с оглед на действията на злоупотреба, което запитващата юрисдикция следва да провери.
(
28
)	Що се отнася до структурата на Директива 2004/38, вж. по-специално глава II, озаглавена „Право на излизане и влизане“, и глава III, озаглавена „Право на пребиваване“ [до три месеца (член 6) и за повече от три месеца (член7). Последната посочена глава урежда също условията за запазване на правото на пребиваване, условията, при които това право престава да съществува (членове 12—14), и процедурните гаранции (член 15)]. Вж. също глава IV, озаглавена „Право на постоянно пребиваване“ (членове 16—21).
(
29
)	Вж. точки 34 и 49 от настоящото заключение. С други думи, въведената с Директива 2004/38 система обхваща „пълния жизнен цикъл“ на упражняването на свободата на движение на гражданин на Съюза и на членовете на неговото семейство. Вж. заключението на генерален адвокат Szpunar по дело Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, т. 70—75).
(
30
)	Вж. точка 47 от настоящото заключение. Доколкото обаче този член 35 не се отнася до право на движение и на пребиваване, от което заинтересованото лице се е възползвало, но което би трябвало да е ограничено поради основания, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве, то не попада в обхвата на член 1, буква в) от тази директива. Такова ограничаване поради посочените причини спада към разпоредбите на глава VI, озаглавена „Ограничения на правото на влизане и на правото на пребиваване на основания, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве“.
(
31
)	С други думи, моментът на придобиването на право, предоставено с Директива 2004/38, логически определя прилагането ѝ. Ще разгледам отново значението на това обстоятелство в точки 75 и 82 от настоящото заключение. Впрочем, що се отнася до доказването на злоупотреба с право, вж. точка 76 от настоящото заключение.
(
32
)	Става въпрос по-специално за разпоредбите относно гласността (член 34), отмяната на предишните директиви (член 38), докладите относно прилагането на Директивата (член 39), правилата за транспониране (член 40), влизането в сила (член 41) и адресатите (член 42).
(
33
)	Член 36 от Директива 2004/38, озаглавен „Санкции“, предвижда, че [д]ържавите членки определят разпоредби относно санкциите, приложими по отношение на нарушаването на националните правила, приети за прилагането на [тази] директива, и предприемат мерките, необходими за тяхното приложение. Постановените санкции следва да бъдат ефективни и съразмерни“ (курсивът е мой). Припомням, че член 36 от Директива 2004/38 кодифицира постоянната практика на Съда в тази област. Вж. по-специално решения от 12 декември 1989 г., Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, т. 15), и от 30 април 1998 г., Комисия/Германия (C‑24/97, EU:C:1998:184, т. 14 и цитираната съдебна практика).
(
34
)	Вж. член 5, параграф 5 относно съобщаването в разумен срок за присъствието на заинтересованите лица в приемащата държава членка; член 8, параграф 2; член 9, параграф 3 и член 20, параграф 2 относно административните формалности в тежест на гражданина на Съюза и на членовете на неговото семейство (задължение за регистрация и за подаване на молба за карта за пребиваване).
(
35
)	Всъщност мерките, предвидени в член 36 от Директива 2004/38, имат общ характер, докато, както Съдът вече е отбелязал, мерките, които националните органи приемат на основание член 35 от тази директива, за да откажат, прекратят или отнемат право, предоставено с тази директива, трябва да се основават на индивидуална преценка на конкретния случай и следователно имат индивидуален характер. Вж. решение McCarthy и др. (т. 49 и 52 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Вж. точка 47 и бележка под линия 34 от настоящото заключение.
(
37
)	Предложение за Директива на Европейския парламент и на Съвета относно правото на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки от 29 юни 2001 г., COM(2001) 257 окончателен (ОВ C 270 E, 2001 г., стр. 150).
(
38
)	Обща позиция (ЕО) № 6/2004 на Съвета от 5 декември 2003 г. (ОВ C 54 E 2004 г., стр. 12, и по-специално т. 32). Курсивът е мой.
(
39
)	Съобщение на Комисията до Европейския парламент и до Съвета относно насоки за по-добро транспониране и прилагане на Директива 2004/38/ЕО относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки от 2 юли 2009 г., COM(2009) 313 окончателен, стр. 16 (наричани по-нататък „Насоките на Комисията от 2009 г.“).
(
40
)	Известие на Комисията „Насоки относно правото на свободно движение на гражданите на ЕС и техните семейства“ от 6 декември 2023 г., C(2023) 8500 final (ОВ C 1392, 2023 г., стр. 99) (наричани по-нататък „Насоките на Комисията от 2023 г.“).
(
41
)	Вж. Насоки на Комисията от 2009 г., стр. 20, и от 2023 г., стр. 72.
(
42
)	Това решение се вписва в рамките на спор между гражданка на Република Мавриций, пребиваваща в Ирландия, и Minister for Justice and Equality (министър на правосъдието и равенството, Ирландия) във връзка с решение за експулсиране, взето по отношение на нея, по силата на разпоредба от ирландското законодателство, вследствие на завръщането на нейния съпруг, гражданин на Съюза, в държавата членка, чийто гражданин е, а именно Португалия, където изтърпява наказание лишаване от свобода. Съгласно националното право с решението за експулсиране служебно се налага забрана за влизане на територията на страната за неопределен срок.
(
43
)	Вж. решения Chenchooliah (т. 62) и Lounes (т. 38—42). Относно „динамичния“ или „променящия се“ характер на понятието „бенефициент“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2004/38 вж. решение Metock (т. 73, 80 и 99). Вж. и заключението на генерален адвокат Szpunar по дело Chenchooliah (C‑94/18, EU:C:2019:433, т. 47—67 и 70).
(
44
)	Вж. решение Chenchooliah (т. 70). Вж. също точка 48 и бележка под линия 28 от настоящото заключение.
(
45
)	Вж. решение Chenchooliah (т. 70).
(
46
)	Вж. в този смисъл решение Chenchooliah (т. 59—63).
(
47
)	Вж. в този смисъл решение Chenchooliah (т. 79). Припомням, че член 15 от Директива 2004/38, озаглавен „Процедурни гаранции“, предвижда в параграф 1, че „[п]роцедурите, предвидени от членове 30 и 31, се прилагат по аналогия за всички решения, ограничаващи свободното движение на граждани на Съюза и на членове на техните семейства от съображения, различни от тези, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве“. Параграф 3 от този член предвижда, че „[п]риемащата държава членка не може да налага забрана за влизане в контекста на решението за експулсиране, по отношение на което се прилага параграф 1“. Според Съда посоченият член 15 урежда „режима, който се прилага, когато изтече право на временно пребиваване по тази директива, по-специално когато гражданин на Съюза или член на неговото семейство, който в миналото е имал право на пребиваване до три месеца или повече от три месеца по силата съответно на член 6 или на член 7 от тази директива, вече не отговаря на условията за разглежданото право на пребиваване и следователно по принцип може да бъде изведен от приемащата държава членка“ (вж. точка 74 от това решение).
(
48
)	Вж. бележка под линия 42 от настоящото заключение.
(
49
)	Вж. решение Chenchooliah (т. 65).
(
50
)	Вж. решение Chenchooliah (т. 66).
(
51
)	Вж. решение Chenchooliah (т. 68).
(
52
)	Вж. точка 57 от настоящото заключение. Всъщност, както отбелязват някои автори в доктрината, „по този начин закрилата, свързана с гражданството на Съюза, е продължена: гражданите на трета страна, които са имали производно право на пребиваване са защитени в по-голяма степен в сравнение с гражданите на трета страна, които никога не са били свързани с гражданин на Съюза“. Вж. Ritleng, D. Scope and meaning of Article 15 of Directive 2004/38: Yes but no: Chenchooliah. — Common Market Law Review, vol. 57, No. 4, 2020, 1183—1200, и по-специално стр. 1195.
(
53
)	Вж. точка 56 от настоящото заключение.
(
54
)	В случая, както посочва запитващата юрисдикция, в резултат на това загубване с обратно действие на правата, предоставени въз основа на Директива 2004/38, се счита, че тези права са „отнети ab initio“.
(
55
)	Вж. по-специално решения Metock (т. 82), от 12 март 2014 г., O. и B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, т. 35), и от 1 август 2025 г., Jobcenter Arbeitplus Bielefeld (C‑397/23, EU:C:2025:602, т. 44 и цитираната съдебна практика).
(
56
)	Както следва от съображение 25 от Директива 2004/38, целта на тези процедурни гаранции е именно да се осигури висока степен на защита на правата на гражданите на Съюза и на членовете на техните семейства, в случай че им бъде отказано правото да влизат или да пребивават в друга държава членка.
(
57
)	Вж. бележка под линия 47 от настоящото заключение.
(
58
)	Следва да се припомни, че член 31, параграф 3 от Директива 2004/38 предвижда, че „[п]роцедурите за правна защита дават възможност да се разгледа законосъобразността на решението, както и да се проверят фактите и обстоятелствата, на които се основава предложената мярка. Те гарантират, че решението не е несъразмерно, особено с оглед на изискванията, постановени в член 28“.
(
59
)	Вж. по-специално Съобщение на Комисията до Европейския парламент и Съвета „Подпомагане на борбата на националните органи срещу злоупотребите с правото на свободно движение: Наръчник за предприемане на действия при фиктивни бракове между граждани на Съюза и граждани на трети държави в контекста на законодателството на ЕС в областта на свободното движение на гражданите на Съюза“ (SWD/2014/0284 final), COM(2014) 604 final, раздел 4.2 (наричан по-нататък „Наръчник относно фиктивните бракове“). Вж. също COM(2014) 284 final, раздел 4.5, стр. 42.
(
60
)	Вж. по аналогия решение от 23 март 2000 г., Diamantis (C‑373/97, EU:C:2000:150, т. 34 и цитираната съдебна практика).
(
61
)	Вж. съдебната практика, цитирана в точка 58 от настоящото заключение.
(
62
)	Общият принцип за забрана на злоупотребата с право е прогласен в решение от 14 декември 2000 г., Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, т. 52 и 53). Съдът го признава изрично като общ принцип на правото на Съюза в решение от 5 юли 2007 г., Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, т. 38). Вж. по-ново решение от 10 ноември 2011 г., Foggia — SGPS (C‑126/10, EU:C:2011:718, т. 50). Вж. в това отношение Tridimas, P. T. The General Principles of Law: Who Needs Them? — Les Cahiers de Droit Européen, vol. 52, No. 1, 2015, 419—441, по-специално стр. 427.
(
63
)	Вж. решения от 14 декември 2000 г., Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, т. 52 и 53), и McCarthy и др. (т. 54 и цитираната съдебна практика). Вж. и заключението на генерален адвокат Szpunar по дело McCarthy и др. (C‑202/13, EU:C:2014:345, т. 108—115).
(
64
)	По-специално, в контекста на свободното движение на хора Съдът вече е припомнил, че обстоятелството, че гражданин на държава членка е избрал да придобие професионална квалификация в държава членка, различна от тази, в която пребивава, за да се възползва от по-благоприятното ѝ законодателство, само по себе си не е достатъчно, за да се заключи, че е налице злоупотреба с права. Вж. по аналогия решение от 17 юли 2014 г., Torresi (C‑58/13 и C‑59/13, EU:C:2014:2088, т. 50), и заключението на генерален адвокат Wahl по тези съединени дела (C‑58/13 и C‑59/13, EU:C:2014:265, т. 91 и 92).
(
65
)	Вж. съображение 28 от Директива 2004/38 и Насоките на Комисията от 2023 г., стр. 72: „злоупотребата може да бъде и под формата на други фиктивни взаимоотношения“.
(
66
)	Вж. по аналогия решения от 9 март 1999 г., Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, т. 27), и от 23 септември 2003 г., Akrich (C‑109/01, EU:C:2003:491, т. 55). Бих искал да посоча в това отношение, както прави Комисията, че „не може да се счита, че даден брак е фиктивен само защото улеснява имиграцията и дори предоставя каквото и да е друго предимство. Качеството на отношението изобщо не се отразява на прилагането на член 35“. Вж. Насоките на Комисията от 2009 г., стр. 16. Относно обстоятелствата, които сочат за наличието на евентуална злоупотреба, въз основа на които може да се започне разследване, вж. Наръчник относно фиктивните бракове, стр. 7, т. 4.1. Вж. и решения на Съда на ЕАСТ от 9 февруари 2021 г., Kerim (E-1/20, т. 36), и от 23 ноември 2021 г., Q и др. (E-16/20, т. 59—64).
(
67
)	Такъв би бил по-специално случаят със социалните престации или със социалните придобивки, които все още би могло да бъдат изплащани или претендирани от гражданин на Съюза или от членовете на неговото семейство, които са граждани на трета държава, въз основа на броя години, през които са пребивавали незаконно. В този случай би могло да си представим по-специално, че социални престации може да бъдат отказани или дори да се претендира възстановяването им от националните органи.
(
68
)	От Насоките на Комисията от 2009 г. (стр. 16) и от 2023 г. (стр. 71) се установява, че Директива 2004/38 „не възпрепятства държавите членки да разследват отделни случаи, когато е налице основателно подозрение за злоупотреба. Законодателството на ЕС обаче забранява систематични проверки“.
(
69
)	Възможността за съответното лице ефективно да оспори обвинение в злоупотреба с право или в измама и да упражни ефективно правото си на защита, би могла да бъде затруднена, когато националните органи повдигнат това обвинение след дълъг период от време.
(
70
)	Както по-специално обезсилването по граждански ред на последиците от фиктивен брак или на административните глоби. Вж. във връзка с това Насоки на Комисията от 2009 г., стр. 16, и от 2023 г., стр. 71 и 72.
(
71
)	Вж. решения от 2 март 2010 г., Rottmann (C‑135/08, EU:C:2010:104, т. 39, 41, 42, 45, 55 и 56), и от 12 март 2019 г., Tjebbes и др. (C‑221/17, EU:C:2019:189, т. 30—32 и 40). Вж. и решения от 18 януари 2022 г., Wiener Landesregierung (Оттегляне на уверение за натурализация) (C‑118/20, EU:C:2022:34)_от 21 октомври 2020 г., Stadt Duisburg (Запазване на придобитите права след натурализация) (C‑720/19, EU:C:2020:847), и от 5 септември 2023 г., Udlændinge- og Integrationsministeriet (Загубване на датското гражданство) (C‑689/21, EU:C:2023:626).