62022CJ0646
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
14 ноември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 2005/29/ЕО — Член 2, буква й), членове 5, 8 и 9 — Понятие за среден потребител — Нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители — Понятие за агресивна търговска практика — Кръстосана продажба на потребителски кредит и на несвързан с него застрахователен продукт — Насоченост на предоставената на потребителя информация — Понятието „framing“ (рамкиране) — Търговска практика, състояща се в едновременното отправяне до даден потребител на предложение за потребителски кредит и на предложение за несвързан с този кредит застрахователен продукт — Липса на срок за размисъл между подписването на договора за кредит и на застрахователния договор — Директива (ЕС) 2016/97 — Член 24“
По дело C‑646/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия) с акт от 10 октомври 2022 г., постъпил в Съда на 13 октомври 2022 г., в рамките на производство по дело
Compass Banca SpA
срещу
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
при участието на:
Metlife Europe Dac,
Metlife Europe Insurance Dac,
Europ Assistance Italia SpA,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis, председател на четвърти състав, изпълняващ функциите на председател на пети състав, E. Regan и Z. Csehi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Compass Banca SpA, от F. Caronna, D. Gallo, E. A. Raffaelli, M. Siragusa, E. Teti, G. Vercillo и A. Zoppini, avvocati,
–
за Europ Assistance Italia SpA, от P. Fattori, A. Lirosi и A. Pera, avvocati,
–
за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от A. Collabolletta и P. Gentili, avvocati dello Stato,
–
за Европейската комисия, от D. Recchia, N. Ruiz García и H. Tserepa-Lacombe, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 25 април 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, буква й) и членове 8 и 9 от Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“) (ОВ L 149, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260), както и на член 24, параграф 3 от Директива (ЕС) 2016/97 на Европейския парламент и на Съвета от 20 януари 2016 година относно разпространението на застрахователни продукти (ОВ L 26, 2016 г., стр. 19).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Compass Banca SpA и Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Орган за защита на конкуренцията и пазара, Италия) (наричан по-нататък „AGCM“) по повод отмяната на решенията на AGCM относно търговска практика на това дружество.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2005/29
3
Съображения 7, 11, 13, 14, 17, 18 и 21 от Директива 2005/29 гласят:
„(7)
Тази директива урежда търговски практики, пряко свързани с въздействието върху вземане на решения от потребителя отнасящи се до продукти. […]
[…]
(11)
Високото ниво на сходство, постигнато чрез сближаването на националните разпоредби чрез настоящата директива, създава високо общностно ниво на защита на потребителите. Тази директива въвежда единна забрана на тези нелоялни търговски практики, които изопачават икономическото поведение на потребителите. Тя установява също така разпоредби за нелоялни търговски практики, които понастоящем не се регулират на равнище Общността.
[…]
(13)
С оглед постигане целите на Общността чрез отстраняване пречките на вътрешния пазар, е необходимо да се заменят съществуващите различаващи се общи клаузи и правни принципи. Следователно единствената обща генерална забрана, въведена от настоящата директива, обхваща нелоялните търговски практики, изопачаващи икономическото поведение на потребителите. За да поддържа потребителското доверие, общата забрана трябва да се прилага еднакво спрямо нелоялните търговски практики, които възникват в извъндоговорно отношение между търговец и потребител, или които произтичат след сключване на договор, по време на неговото изпълнение. Общата забраната се основава на правила за двата типа търговски практики, които се срещат най-често, а именно заблуждаващи търговски практики и агресивни търговски практики.
(14)
Желателно е заблуждаващите търговски практики да обхващат онези практики, включително заблуждаваща реклама, които чрез заблуждаващи действия не позволяват на потребителя да направи информиран и следователно ефективен избор. […] Цялостният подход за хармонизиране, възприет в тази директива, не изключва възможността държавите членки да уредят в националното си законодателство основни характеристики на отделни стоки като например, вещи с колекционерска стойност, електрически стоки, неспоменаването на които би било съществен пропуск при отправяне на предложението за покупка. […]
[…]
(17)
Желателно е тези търговски практики, които са нелоялни във всички случаи, да бъдат определени, за да се осигури по-висока правна сигурност. Приложение I съдържа пълния списък на всички такива практики. Това са единствените търговски практики, които може да [се] считат за нелоялни, без оценка на индивидуални случаи съгласно разпоредбите на членове 5 до 9. Списъкът може да бъде променян само чрез изменение на директивата.
(18)
Целесъобразно е да се защитят всички потребители от нелоялни търговски практики[.] [В]ъпреки това[, когато се произнася по дела за реклама след транспонирането на Директива 84/450/ЕИО [на Съвета от 10 септември 1984 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки, свързани със заблуждаващата реклама (ОВ L 250, 1984 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 153)], Съдът […] намира за необходимо […] да проучва въздействието [им върху] типичния национален потребител. Съобразно принципа на пропорционалност и с оглед ефективното прилагане на защитните мерки, съдържащи се в нея, настоящата директива приема като база за сравнение средния потребител, който е сравнително добре информиран и сравнително наблюдателен и предпазлив, като отчита обществените, културни и лингвистични фактори, както се тълкуват от Съда […], но също така съдържа разпоредби, които имат за цел да предотвратят злоупотребата с потребители, чиито качества ги правят особено уязвими към нелоялни търговски практики. […] [Понятието] за среден потребител не е статистическ[о понятие]. Националните съдилища и властите ще трябва да използват своята собствена преценка за отсъждане на решения, като вземат предвид съдебната практика на Съда […], основана върху прецеденти, за да определят типичната реакция на средния потребител в конкретен случай.
[…]
(21)
Лица или организации, които по силата на вътрешното законодателство имат правен интерес от този въпрос, трябва да имат законови средства за възбуждане на производство срещу нелоялни търговски практики, пред съда или административния орган, компетентни да вземат решение по жалби или да образуват съдебно производство. [Въпреки че разпределянето на тежестта на доказване следва да се определя съгласно] националното законодателство […], е подходящо да се даде възможност на съдилищата и административните [органи] да изискват от търговците представянето на доказателства относно точността на [направените от тях фактически твърдения]“.
4
Член 1 от тази директива, озаглавен „Цел“, гласи:
„Целта на настоящата директива е да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар и постигане на високо ниво на защита на потребителите чрез сближаване на законовите, подзаконови и административни разпоредби на държавите членки по отношение на нелоялните търговски практики, накърняващи икономическите интереси на потребителите“.
5
Съгласно член 2 от посочената директива, озаглавен „Дефиниции“:
„За целите на настоящата директива:
[…]
б)
„търговец“ означава всяко физическо или юридическо лице което, по смисъла на търговските практики обхванати от тази директива, осъществява дейност с предмет свързан с неговото занятие, работа или професия или всяко лице което действа от името и/или за сметка на търговеца;
[…]
г)
„търговски практики от търговците към потребителите“ (наричани по-долу за краткост „търговски практики“) са всяко действие, бездействие поведение или представяне, търговски съобщения, включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан с производството, продажба или доставка на стока до потребители;
д)
„съществено изопачаване на икономическото поведение на потребители“ означава използване на търговска практика, която значително накърнява способността на потребителя да вземе решение на база осведоменост, принуждаващо потребителя да вземе решение за сделка, което не би взел при други обстоятелства;
[…]
й)
„злоупотреба с влияние“: означава използване позиция на сила по отношение на потребителя, за да се прилага натиск, дори без използване на физическа сила или заплаха за такава, по начин, който значително ограничава способността на потребителя да вземе решение на база осведоменост;
к)
„решение за сделка“: означава всяко решение, взето от потребител относно това как и при какви условия да купи, да заплати изцяло или частично, да задържи или да се разпореди със стоката, или да упражни договорно право свързано със стоката, независимо дали потребителят решава да действа или се въздържа от действие;
[…]“.
6
Член 3 от същата директива е озаглавен „Обхват“ и параграфи 4 и 9 от него предвиждат:
„4.   В случай на противоречие между разпоредбите на настоящата директива и други разпоредби на [Съюза], уреждащи специфични аспекти на нелоялни търговски практики, вторите имат предимство и се прилагат спрямо тези специфични аспекти.
[…]
9.   По отношение на „финансови услуги“ по смисъла на Директива 2002/65/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 година относно дистанционна търговия на потребителски финансови услуги и за изменение на Директива 90/619/ЕИО на Съвета и на Директиви 97/7/ЕО и 98/27/ЕО (OВ L 271, 2002 г., стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 4, стр. 183)] и недвижими имоти, държавите членки могат да налагат изисквания, които са по-ограничителни или по-строги от настоящата директива в областта, която тя урежда“.
7
Член 4 от Директива 2005/29, озаглавен „Вътрешен пазар“, гласи:
„Държавите членки няма да ограничават нито свободата за предоставяне на услуги, нито свободното движение на стоки по причини, попадащи в областта на сближаването постигнато с настоящата директива“.
8
Член 5 от посочената директива, озаглавен „Забрана за нелоялни търговски практики“, съдържащ се в глава 2 от Директивата, озаглавена „Нелоялни търговски практики“, предвижда:
„1.   Забраняват се нелоялните търговски практики.
2.   Една търговска практика е нелоялна, ако:
a)
противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа,
и
б)
съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение по отношение на продукта на средния потребител, до когото достига или за когото е предназначена, или на средния представител на група, когато една търговска практика е ориентирана към група потребители.
[…]
4.   По-специално търговските практики са нелоялни, когато:
a)
са заблуждаващи по смисъла на членове 6 и 7,
или
б)
са агресивни по смисъла на членове 8 и 9.
5.   Приложение I съдържа списъка на тези търговски практики, които се считат за нелоялни при всякакви обстоятелства. Същият списък се прилага във всички държави членки и може да бъде променян само чрез изменение на настоящата директива“.
9
Раздел 1 от тази глава 2 е озаглавен „Заблуждаващи търговски практики“ и съдържа членове 6 и 7 от посочената директива. Този член 6 е озаглавен „Заблуждаващи действия“ и предвижда в параграф 1, буква д):
„Заблуждаваща е тази търговска практика, която съдържа невярна информация и следователно е невярна, или по някакъв начин, включително когато посредством цялостното представяне заблуждава или е възможно да заблуди средния[…] потребител, дори и ако съдържащата се в нея информация[…] е фактически точна, по отношение на един или повече от посочените по-долу елементи, и във всички случаи подтиква или е възможно да подтикне потребителя да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел:
[…]
д)
потребността от сервизно обслужване […]“.
10
Член 7 от същата директива е озаглавен „Заблуждаващи бездействия“, а параграфи 1 и 2 от него гласят следното:
„1.   Заблуждаваща е тази търговска практика, която във фактически контекст, отчитайки всички характеристики и обстоятелства и ограниченията на средството за комуникация, пропуска съществена информация, необходима на средния потребител съгласно контекста, за да вземе решение за сделка на база осведоменост и следователно подтиква или е възможно да подтикне средния потребител да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел.
2.   Заблуждаващо бездействие е също и търговска практика при която отчитайки характеристиките, описани в параграф 1, търговецът укрива или предоставя по неясен, неразбираем, двусмислен или несвоевременен начин такава съществена информация по смисъла на тази алинея, или когато пропуска да определи целта на търговската практика, ако вече не е ясна от контекста, и когато, и в двата случая това подтиква или е възможно да подтикне средния потребител да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел“.
11
Раздел 2 от глава 2 от Директива 2005/29 е озаглавен „Агресивни търговски практики“ и съдържат членове 8 и 9 от нея.
12
Съгласно член 8 от тази директива, озаглавен „Агресивни търговски практики“:
„Агресивна е търговска практика, която във фактически[я си] контекст, отчитайки всички нейни характеристики и обстоятелства, чрез тормоз, принуда, включително използване на физическа сила, или злоупотреба с влияние, значително [изопачава] или е възможно в значителна степен да [изопачи] свободата на избор или поведение на средния потребител по отношение на стоката, и следователно го подтиква или е възможно да го подтикне да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел“.
13
Член 9 от посочената директива е озаглавен „Използване на тормоз, принуда и злоупотреба с влияние“ и гласи:
„При определяне дали търговска практика използва тормоз, принуда, включително използване на физическа сила, или злоупотреба с влияние, се вземат предвид:
a)
[…] време[то и] мястото[, където е приложена практиката, нейното естество] и степента [ѝ] на настойчивост;
б)
използването на заплахи или обидни думи или поведение;
в)
злоупотребата от страна на търговеца с всяко специфично нещастие или обстоятелство, от такава важност, че да [изопачи] преценката на потребителя, което търговецът ясно съзнава, и да повлияе при решението му за продукта;
г)
всички обременителни или прекомерни недоговорни пречки, създадени от търговеца когато потребителят желае да упражни правата си по договора, включително правото да прекрати договора или да промени стоката или търговеца;
д)
всяка заплаха за предприемане на противозаконни действия“.
14
Член 11 от същата директива е озаглавен „Въвеждане в действие“ и параграф 1, първа алинея от него предвижда:
„Държавите членки осигуряват достатъчни и резултатни средства за борба срещу нелоялни търговски практики, с оглед постигане на съответствие с разпоредбите на настоящата директива в интерес на потребителите“.
15
Точки 24—31 от приложение I към Директива 2005/29, озаглавено „Търговски практики, които се считат за нелоялни при всички обстоятелства“, изброяват и определят „[а]гресивни[те] търговски практики“, както следва:
„24.
Създаване на впечатление, че потребителят не може да напусне помещенията, докато не се [сключи] договор.
25.
Извършване на частни посещения в дома на потребителя, пренебрегвайки молбата [му търговецът] да напусне или да не се връща, освен при обстоятелства и в степен, предвидени от националното законодателство, с оглед изпълнение на договорно задължение.
26.
Извършване на упорито и нежелано увещаване по телефон, факс, електронна поща или други [средства за телекомуникация], освен при обстоятелства и в степен, предвидени от националното законодателство, с оглед изпълнение на договорно задължение. Това е без да се засягат разпоредбите на член 10 от Директива 97/7/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 1997 година относно защитата на потребителя по отношение на договорите от разстояние (OL L 144, 1997 г., стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 4, стр. 160)], и [Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 година за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (JO 1995, L 281, p. 31), както и Директива 2002/58/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 юли 2002 година относно обработката на лични данни и защита на правото на неприкосновеност на личния живот в сектора на електронните комуникации (Директива за правото на неприкосновеност на личния живот и електронни комуникации) (OВ L 201, 2002 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 36, стр. 63)].
27.
Изискване от потребител, който претендира изплащане на застрахователна полица, да представи документи, които не биха могли разумно да се считат за уместни, като например дали претенцията е действителна, или систематична липса на отговори на кореспонденция, отнасяща се до това, с цел да разубеди потребителя от упражняване на неговите договорни права.
28.
Включване в реклама на директно увещаване на деца да закупят рекламираните продукти или убеждаване на техните родители или други възрастни да закупят рекламираните продукти за тях. Тази разпоредба не противоречи на член 16 от Директива 89/552/ЕИО [на Съвета от 3 октомври 1989 година относно координирането на някои разпоредби, формулирани в действащи закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до упражняване на телевизионна дейност (OВ L 298, 1989 г., стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 215)].
29.
Настояване за незабавно или разсрочено във времето плащане на продукти, или връщане или съхранение на продукти, доставени от търговеца, но не поръчани от потребителя, освен когато продуктът е заместител, доставен в съответствие с член 7, параграф 3 от Директива 97/7/ЕО (изпращане на непоръчани стоки по домовете).
30.
Изрично уведомяване на потребителя, че ако не купи продукта или услугата, ще бъде застрашена работата или прехраната на търговеца.
31.
Създаване на невярно впечатление, че потребителят вече е спечелил, ще спечели, или при извършване на конкретно действие ще спечели награда или друга еквивалентна облага, когато всъщност:
–
няма награда или друга еквивалентна облага,
–
или извършването на каквото и да е действие във връзка с предявяване на претенция за наградата или друга еквивалентна облага, е повод за заплащане на пари от потребителя“.
Директива 2016/97
16
Член 24 от Директива 2016/97, озаглавен „Кръстосани продажби“, предвижда в параграфи 3 и 7:
„3.   Когато застрахователен продукт е в допълнение към стока или услуга, които не са застраховка, като част от пакет или същото споразумение, разпространителят на застрахователни продукти предлага на клиента възможността да купи стоката или услугата отделно. Настоящият параграф не се прилага, когато застрахователен продукт е в допълнение към инвестиционна услуга или дейност съгласно определението в член 4, параграф 1, точка 2 от Директива 2014/65/ЕС [на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година относно пазарите на финансови инструменти и за изменение на Директива 2002/92/ЕО и на Директива 2011/61/ЕС (OВ L 173, 2014 г., стр. 349)], кредитно споразумение съгласно определението в член 4, точка 3 от Директива 2014/17/ЕС на Европейския парламент и на Съвета [от 4 февруари 2014 година относно договорите за кредити за жилищни недвижими имоти за потребители и за изменение на директиви 2008/48/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 (OВ L 60, 2014 г., стр. 34)] или платежна сметка съгласно определението в член 2, точка 3 от Директива 2014/92/ЕС на Европейския парламент и на Съвета [от 23 юли 2014 година относно съпоставимостта на таксите по платежните сметки, прехвърлянето на платежни сметки и достъпа до платежни сметки за основни операции (JO L 257, 2014 г., стр. 214)].
[…]
7.   Държавите членки могат да запазват или приемат допълнителни по-строги мерки или да се намесват във всеки отделен случай, за да забраняват продажбата на застраховка заедно с допълнителна услуга или продукт, които не са застраховка, като част от пакет или от същото споразумение, когато могат да докажат, че подобни практики са в ущърб на потребителите“.
Италианското право
Кодексът за потреблението
17
Член 20 от Decreto legislativo n. 206, recante codice del consumo a norma dell’articolo 7 della legge di 29 luglio 2003, n. 229 (Законодателен декрет № 206 за приемане на Кодекс за потреблението по смисъла на член 7 от Закон № 229 от 29 юли 2003 г.) от 6 септември 2005 г. (редовна притурка към GURI, бр. 235 от 8 октомври 2005 г., наричан по-нататък „Кодексът за потреблението“), който транспонира Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29), гласи:
„Една търговска практика е нелоялна, ако противоречи на изискването за дължимата професионална грижа и съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение по отношение на продукта, на средния потребител, до когото тя достига или за когото е предназначена, или на средния представител на група, когато търговската практика е ориентирана към група потребители“.
18
Член 24 от този кодекс, озаглавен „Агресивни търговски практики“, който транспонира изискванията, съдържащи се в член 8 от Директива 2005/29, предвижда:
„1.   Една търговска практика е агресивна, ако във фактическия си контекст, като се отчитат всички нейни характеристики и обстоятелства, чрез тормоз, принуда, включително използване на физическа сила, или злоупотреба с влияние значително изопачава или е възможно в значителна степен да изопачи свободата на избор или поведение на средния потребител по отношение на стоката и следователно го подтиква или е възможно да го подтикне да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел.
[…]“.
Законодателен декрет № 209 от 7 септември 2005 г.
19
Член 120 quinquies du decreto legislativo n. 209 — codice delle assicurazioni private (Законодателен декрет № 209 относно Кодекса за частното застраховане) от 7 септември 2005 г. (редовна притурка към GURI, бр. 239 от 13 октомври 2005 г.), озаглавен „Кръстосани продажби“, гласи следното:
„1.   Когато разпространител предлага допълнителен застрахователен продукт или услуга, които не са застраховка, като част от пакет или от същото споразумение, разпространителят на застрахователни продукти информира съдоговорителя дали е възможно да закупи различните съставни елементи отделно, и ако е така, предоставя адекватно описание на различните съставни елементи на споразумението или пакета, както и отделни доказателства за цената и разходите за всеки елемент.
2.   В случаите по параграф 1 и когато е вероятно рискът или застрахователното покритие в резултат от подобно споразумение или пакет, предлагани на съдоговорител, да се различават от тези, свързани с различните съставни елементи, взети поотделно, разпространителят на застрахователни продукти предоставя подходящо описание на различните съставни елементи на споразумението или пакета и на начина, по който взаимодействието между тях променя риска или застрахователното покритие.
3.   Когато застрахователен продукт е в допълнение към стока или услуга, които не са застраховка, като част от пакет или същото споразумение, разпространителят на застрахователни продукти предлага на съдоговорителя възможността да закупи стоката или услугата отделно. Настоящият параграф не се прилага, ако застрахователният продукт допълва инвестиционна услуга или дейност по смисъла на член 1, параграф 5 от единния документ, уреждащ дейността на финансовия посредник, приложен към договора за кредит по смисъла на член 120 quinquies, параграф 1, буква с) от единния банков документ, или пък допълва платежна сметка по смисъла на член 126 decies от единния банков документ.
4.   В случаите, посочени в параграфи 1 и 3, разпространителят на застрахователни продукти посочва на съдоговорителя причините, поради които се счита, че застрахователният продукт, който е част от общия пакет или от същото споразумение, се счита за подходящ да удовлетвори неговите искания и нужди.
5.   В случаите, посочени в параграфи 1 и 3, с оглед на целта за защита на застрахованите лица [Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni (IVASS) (Надзорен орган в областта на застраховането, Италия)] може, що се отнася до дейността по разпространение на застрахователни продукти, да прилага временни мерки и забрани, предвидени в настоящия кодекс, включително има правомощието да забрани продажбата като част от пакет или от същото споразумение на застраховка заедно с услуга или продукт, различни от застраховка, независимо дали става въпрос за застраховане, или друг продукт или услуга, с акцесорен характер, когато тази практика уврежда потребителите. Що се отнася до застрахователните инвестиционни продукти, тези правомощия се упражняват от IVASS и [Commissione Nazionale per le Società la Borsa (Consob) (Национална комисия за дружествата и борсата, Италия)] в зависимост от възложените им правомощия.
6.   Разпоредбите на настоящия член не се прилагат за разпространението на застрахователни продукти, които предлагат покритие за различни видове рискове.
7.   Настоящите разпоредби не засягат прилагането, в зависимост от конкретния случай, на разпоредбите на Кодекса за потреблението, съдържащи се в Законодателен декрет № 206 от 6 септември 2005 г.“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
20
В периода между януари 2015 г. и юли 2018 г. Compass Banca, установено в Италия, предлага на клиентите си, наред с различните видове потребителски кредити, да сключат и застраховки, предвиждащи покритие за определени рискове, които не са по необходимост свързани с тези кредити. От акта за преюдициално запитване следва, че макар и сключването на застраховка да не е предпоставка за отпускането на потребителски кредит, застраховката все пак е предлагана заедно с този продукт.
21
На 13 септември 2018 г. AGCM започва проверка, за да установи дали тази търговска практика е „нелоялна“ по смисъла на Директива 2005/29.
22
В хода на това разследване Compass Banca отправя предложение за поемане на ангажименти относно предприемането на поредица от специфични мерки, предназначени да направят по-ясен за потребителя незадължителния характер на сключването на несвързана с потребителския договор застраховка. Сред тези мерки е разпростирането по отношение на всички клиенти на безусловна възможност за разваляне на застрахователния договор, без това да засяга техния договор за кредит. За сметка на това Compass Banca отхвърля искането на AGCM да бъде предвиден в полза на клиентите срок за размисъл от седем дни между датата на подписване на договора за кредит и тази на подписване на застрахователния договор. Това дружество приема, че тази мярка е непропорционална и асиметрична, тъй като не се прилага за всички конкуренти.
23
На 11 март 2019 г. Compass Banca отправя ново предложение за поемане на ангажименти, което според него съдържа други мерки, предназначени да произведат ефект, аналогичен на поисканото от AGCM установяване на седемдневен срок за размисъл; такова например би било задължението това дружество да установи контакт със своите клиенти седем дни след подписването на застрахователния им договор, за да поиска от тях да потвърдят желанието си да запазят застраховката, сключена в рамките на този договор, като същевременно добави, че то ще покрие разходите за застрахователната премия, дължима през този седемдневен период.
24
С решение от 2 април 2019 г., потвърдено на 3 юли 2019 г., AGCM отхвърля това предложение за поемане на ангажименти.
25
С решение от 27 ноември 2019 г., съобщено на Compass Banca на 23 декември 2019 г., AGCM установява, че това дружество прилага „агресивна“ и следователно „нелоялна“ търговска практика по смисъла на Директива 2005/29, състояща се в „принудително кръстосване на договори за потребителски кредит, в момента на тяхното сключване, с несвързани с кредита застрахователни продукти, за които е посредник самата финансова институция“. Той забранява продължаването на тази практика и налага на Compass Banca имуществена санкция в размер на 4700000 евро.
26
Впоследствие Compass Banca подава жалба до Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд за Лацио, Италия) срещу актовете на AGCM, посочени в точки 24 и 25 от настоящото решение, като този съд отхвърля жалбата с решение № 9516 от 2021 г.
27
Compass Banca обжалва това съдебно решение пред Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия), който е запитващата юрисдикция.
28
Compass Banca изтъква, че AGCM е приел търговската му практика за „агресивна“ и следователно за „нелоялна“ по смисъла на Директива 2005/29 само поради това, че тя се състояла в извършване на кръстосана продажба на потребителски кредити и на застрахователни продукти, без да представя реални доказателства за този „агресивен“ характер с оглед на специфичните характеристики на тази практика или на обстоятелствата на конкретния случай. Въз основа на това Compass Banca заключава, че AGCM необосновано и недопустимо разместил тежестта на доказване, тъй като вследствие на тази констатация то следвало да докаже, че неговата търговска практика в действителност не е „агресивна“ по смисъла на тази директива.
29
AGCM твърди, че чрез кръстосаната продажба на потребителски кредити и застрахователни продукти Compass Banca е оказало значително влияние и е ограничило свободата на избор на своите клиенти. Той констатира, че Compass Banca не е предоставило информация на своите клиенти за незадължителния характер на застрахователния продукт, и добавя, че такава практика нямало да се смята за „агресивна“, ако на съответните клиенти бил предоставен седемдневен срок за размисъл между датата на подписване на договора за потребителския кредит и тази на подписване на договора за съответния застрахователен продукт.
30
Запитващата юрисдикция иска, най-напред, да се установи дали понятието „среден потребител“ по смисъла на Директива 2005/29 придава достатъчно значение на теорията за „ограничената рационалност“, която изисква по-голяма защита на потребителите. Съгласно тази теория индивидите често действат, без да разполагат с цялата необходима информация. По този начин и доколкото потребителите са податливи по-специално на определени склонности, известни в когнитивната наука като „рамкиране“ (framing), потребителите могат да променят предпочитанията си в зависимост от начина, по който им бъдат отправяни предложенията за сключване на договори, и в резултат на това да вземат решения, които са ирационални в сравнение с решенията, които би взело сравнително добре информирано и сравнително наблюдателно и предпазливо лице.
31
На следващо място, тя иска да се установи дали разглежданата в главното производство практика трябва да се счита за „агресивна“ и следователно за „нелоялна“ по смисъла на Директива 2005/29, доколкото търговските предложения към потребителите за договор за кредит и за застраховка са отправени така, че посредством склонността към „рамкиране“ (framing) да ги накарат да вярват, че отпускането на потребителски кредит е подчинено на сключването на дадена застраховка.
32
Накрая, запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 24, параграф 3 от Директива 2016/97, който предвижда правила относно кръстосаната продажба на застрахователни продукти и други продукти, допуска AGCM да забрани търговска практика като прилаганата от Compass Banca.
33
При тези обстоятелства Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Не трябва ли понятието за среден потребител по [Директива 2005/29] — схващано като сравнително добре информиран и сравнително наблюдателен и предпазлив потребител — поради своята разтегливост и неопределеност, да бъде формулирано с оглед на най-добрите научни постижения и опит, и следователно чрез позоваване не само на класическото разбиране за homo оeconomicus, но и на достиженията на [теорията] за ограничената рационалност, която доказва, че хората често действат, като редуцират необходимата информация и вземат „неразумни“ решения в сравнение с тези, които би взел хипотетично наблюдателен и предпазлив човек, достижения, които налагат по-голямо изискване за защита на потребителите в случай, който все по-често се повтаря в съвременната динамика на пазара, на опасност от оказване на когнитивно влияние?
2)
Може ли да се счита за агресивна сама по себе си търговска практика, при която поради рамкирането на информацията [framing (рамкиране] изборът може да изглежда задължителен и без алтернатива, като се има предвид член 6, параграф 1 от Директива 2005/29, който квалифицира като заблуждаваща търговската практика, която по какъвто и да е начин заблуждава или е възможно да заблуди средния потребител, „включително посредством цялостното представяне“?
3)
Обосновава ли [Директива 2005/29] правомощието на националния орган за защита на конкуренцията (след като се установи опасност от оказване на психологическо влияние, свързано: [първо,] със състоянието на нужда, в което обикновено се намира лицето, което иска финансиране, [второ,] със сложността на договорите, които потребителят трябва да подпише, [трето,] с едновременното отправянето на свързани предложения, [четвърто,] с кратките срокове, предоставени за приемане на предложението) да предвиди изключение от принципа за възможност за кръстосани продажби на застрахователни продукти с продажбата на несвързани с тях финансови продукти, налагайки изискването между подписването на двата договора да се предвиди интервал [за размисъл] от седем дни?
4)
Допуска ли Директива [2016/97], и по-специално член 24, параграф 3 от нея, във връзка с такова репресивно правомощие срещу агресивните търговски практики, приемането на решение от страна на органа за защита на конкуренцията и пазара на основание член 2, букви г) и й), членове 4, 8 и 9 от Директива 2005/29/ЕО и националното законодателство за транспонирането ѝ, решение, прието след отхвърлянето на искане за поемане на задължения вследствие на отказ от страна на дружество за инвестиционни услуги, в случай на комбинирана продажба на финансов продукт и застрахователен продукт, който не е свързан с първия — и при наличие на опасност от злоупотреба с влияние спрямо потребителя, свързана с обстоятелствата по конкретния случай, които могат да бъдат изведени и от сложността на документацията, която трябва да се разгледа — да се предостави на потребителя 7‑дневен spatium deliberandi (срок за размисъл) между формулирането на комбинираното предложение и подписването на застрахователния договор?
5)
Може ли, вследствие на заключението, че простото кръстосване на финансов и застрахователен продукт следва да се счита за агресивна практика, да се обуслови незаконосъобразността на съответната регулаторна мярка и по този начин няма ли в крайна сметка да се възложи на търговеца (а не на AGCM, както би трябвало да бъде) тежестта (която е трудно бъде понесена) да докаже, че не става въпрос за агресивна практика в нарушение на [Директива 2005/29] (още повече че посочената директива не позволява на държавите членки да приемат по-строги мерки от определените в нея дори с цел да се осигури по-висока степен на защита на потребителите) или пък, напротив, такова разместване на тежестта на доказване не съществува, при условие че въз основа на обективни обстоятелства е установена конкретната опасност от оказване на влияние върху нуждаещия се от финансиране потребител, до когото е отправено сложно свързано предложение?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
По допустимостта
34
Compass Banca изразява съмнения относно допустимостта на първия въпрос, доколкото съдържащото се в него понятието „среден потребител“ е различно в сравнение с обичайно възприетото определение, тъй като се взема предвид рискът от когнитивно въздействие в ущърб на потребителите, което прави въпроса хипотетичен. Всъщност, като се има предвид, че оспорваните в главното производство актове са приети на основание на националните разпоредби за транспониране на член 8 от Директива 2005/29, а не на член 6 от тази директива, отчитането на такъв риск било ирелевантно.
35
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 7 февруари 2023 г., Confédération paysanne и др. (Произволна мутагенеза инвитро), C‑688/21, EU:C:2023:75, т. 32).
36
Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 7 февруари 2023 г., Confédération paysanne и др. (Произволна мутагенеза инвитро), C‑688/21, EU:C:2023:75, т. 33 и цитираната съдебна практика).
37
В конкретния случай с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да тълкува понятието „среден потребител“, за да може да определи дали дадена търговска практика, наречена „рамкиране“ (framing) — състояща се в едновременното отправяне на предложение за потребителски кредит и на предложение за несвързан с него застрахователен продукт, без на потребителя да бъде предоставян срок за размисъл между датите на подписване на свързаните с тези предложения договори — би могла да създаде впечатление у средния потребител, поради склонността му към рамкиране, че той задължително трябва да сключи договори въз основа на тези две предложения (наричана по-нататък „търговската практика по „рамкиране“), трябва да се счита за агресивна търговска практика по смисъла по-специално на членове 8 и 9 от Директива 2005/29 и следователно за нелоялна по смисъла на член 5 от тази директива.
38
За да се определи обаче дали дадена търговска практика е „агресивна“ по смисъла на посочената директива, член 8 от нея изрично се позовава на понятието „среден потребител“.
39
Следователно не може да се приеме за очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство или че повдигнатият от запитващата юрисдикция проблем е от хипотетично естество. Освен това Съдът разполага с всички необходими данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на първия въпрос.
40
Следователно първият въпрос е допустим.
По същество
41
В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира поставения му въпрос (решение от 8 септември 2022 г., IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, т. 22).
42
В конкретния случай от акта за преюдициално запитване е видно, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали за целите на тълкуването на понятието „среден потребител“ по смисъла на Директива 2005/29, и по-специално на член 8 от нея, следва да се има предвид не само „homo oeconomicus“, тоест по същество икономически оператор, който действа напълно рационално при вземането на решение, но също така и най-новите проучвания относно теорията за „ограничената рационалност“, съгласно която възможността на потребителя за вземане на решения „е в конфликт с ограниченията, наложени на когнитивната способност вследствие на броя получени стимули, способността да се задържа вниманието във времето и да се запаметява цялата получена информация“.
43
При тези условия следва да се приеме, че с първия въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „среден потребител“ по смисъла на тази директива трябва да се определи не само чрез позоваване на потребител, който е сравнително добре информиран, сравнително наблюдателен и предпазлив, но и като се държи сметка за обстоятелството, че способността на дадено лице да взема решения, се изопачава вследствие на определени ограничения, каквито са когнитивните склонности.
44
В самото начало следва да се припомни, че в член 5, параграф 2 от Директива 2005/29 се прави позоваване на понятието „среден потребител“, за да се определи дали дадена търговска практика, която противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа, може да има такова въздействие, което е достатъчно, за да обоснове забраната на тази търговска практика като нелоялна, или следва да се приеме, че тя не подлежи на тази забрана, тъй като чрез нея може да бъде заблуден само много доверчив или наивен потребител.
45
Същото понятие е възпроизведено в членове 6—8 от тази директива, които, както следва от член 5, параграф 4 от нея, уточняват начина, по който установените в член 5, параграф 2 от посочената директива два критерия, въз основа на които дадена практика се квалифицира като нелоялна, се прилагат по отношение на някои особени форми на нелоялни търговски практики.
46
Що се отнася обаче до тълкуването, което следва да се даде на това понятие, от съображение 18 от същата директива следва, че макар да е необходимо да се защитават всички потребители от нелоялни търговски практики, Съдът е постановил в решения по дела за реклама след транспонирането на Директива 84/450, че следва да се разгледа въздействието на тези търговски практики върху „въображаем типичен потребител“.
47
От посоченото съображение следва също, че в съответствие с принципа на пропорционалност и с оглед ефективното прилагане на защитните мерки, съдържащи се в нея, Директива 2005/29 приема като база за сравнение средния потребител, който е сравнително добре информиран и сравнително наблюдателен и предпазлив, като отчита обществени, културни и лингвистични фактори.
48
От това следва, както Съдът е постановил в контекста на Директива 93/13, че това позоваване на средния потребител представлява обективен критерий и че понятието „среден потребител“ не зависи от конкретните познания, които съответното лице може да има, или от информацията, с която то действително разполага. Освен това на този обективен критерий не отговаря нито потребителят, който е по-слабо осведомен от този среден потребител, нито потребителят, който е по-осведомен от последния (вж. в този смисъл решение от 21 септември 2023 г., mBank (Полски регистър на недопустимите клаузи), C‑139/22, EU:C:2023:692, т. 60, 61 и 66).
49
Все пак следва да се припомни, че Директива 2005/29 цели постигането на високо равнище на защита на потребителите чрез сближаване на разпоредбите на държавите членки относно нелоялните търговски практики, накърняващи икономическите интереси на потребителите (решение от 19 декември 2013 г., Trento Sviluppo и Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, т. 31). Тази цел се потвърждава от съображения 7, 11, 13 и 14 от тази директива, съгласно които са забранени търговските практики, пряко свързани с въздействието върху търговските решения на потребителите, които изопачават икономическото им поведение или не им позволяват да направят информиран и следователно ефективен избор.
50
Освен това, макар в съображение 18 от тази директива да се пояснява понятието „среден потребител“, от това съображение също така следва, че това понятие не е статично и че националните съдилища и органи сами трябва да го подложат на преценка, като вземат предвид съдебната практика на Съда, за да определят типичната реакция на средния потребител в конкретен случай.
51
Ето защо, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 40 от заключението си, определянето на реакцията на средния потребител по отношение на конкретна търговска практика следователно не трябва да бъде само теоретично упражнение. Трябва да се вземат предвид и съображения, които са по-реалистични, доколкото са съвместими с направените по отношение на това понятие пояснения в съображение 18 от Директива 2005/29.
52
Несъмнено съгласно посоченото съображение средният потребител е лице, което, от една страна, е сравнително добре информирано и от друга страна, е сравнително наблюдателно и предпазливо. Като се има предвид обаче, че съгласно член 7 от Директива 2005/29 търговецът трябва да предостави на потребителите необходимата им съществена информация съгласно контекста, за да вземат решението си, тази характерна черта на средния потребител — че е „сравнително добре информиран“ — трябва да се разбира като отнасяща се до информацията, за която може разумно да се предположи, че е известна на всеки потребител, като се вземат предвид релевантните социални, културни и лингвистични фактори, а не до информацията, която е специфична за съответната сделка. Следователно посоченото качество, което е присъщо за средния потребител, не изключва възможността дадена търговска практика да изопачи съществено икономическото поведение на този фиктивен потребител, тъй като той не разполага със съответната информация.
53
Също така обстоятелството, че понятието „среден потребител“ трябва да се разбира с оглед на позоваването на потребител, който е „сравнително наблюдателен и предпазлив“, не изключва възможността да се вземе предвид въздействието на когнитивната склонност върху средния потребител, стига да се установи, че тази склонност е в състояние да се отрази на дадено лице, което е сравнително добре информирано, сравнително наблюдателно и предпазливо, до такава степен, че да се изопачи съществено неговото поведение.
54
Впрочем Съдът вече е отбелязвал, че средният потребител може да бъде заблуден, вследствие на което той да не може да направи нито информиран, нито ефективен избор за съответните търговски решения (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2013 г., Trento Sviluppo и Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, т. 34 и 38).
55
Освен това Съдът е постановил, че в областта на марките на Европейския съюз трябва да се вземе предвид фактът, че ангажирането на вниманието на средния потребител може да варира в зависимост от категорията на разглежданите стоки или услуги (вж. в този смисъл решение от 22 юни 1999 г., Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, т. 25 и 26).
56
В допълнение, той вече е имал повод да установи, че на средния потребител може да е било внушено погрешно възприятие на дадена информация (вж. в този смисъл решение от 26 октомври 2016 г., Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, т. 40 и 41), и че е малко вероятно средният потребител да разполага със съответните технически познания в определени области, за да направи напълно рационален избор (вж. в този смисъл решение от 13 септември 2018 г., Wind Tre и Vodafone Italia, C‑54/17 и C‑55/17, EU:C:2018:710, т. 50—52).
57
При това положение, макар възможността на даден потребител за вземане на решения да може да бъде изопачена от съвкупност от ограничения, каквито са когнитивните склонности, това все пак не означава, че трябва непременно да се приеме, че всеки риск от създаване на когнитивен уклон вследствие на определена търговска практика по необходимост води до съществено изопачаване на поведението на този фиктивен потребител. В допълнение, необходимо е надлежно да се установи, че при специфичните обстоятелства на конкретна ситуация такава практика е в състояние да засегне в такава степен съгласието, изявено от сравнително добре информирано лице, което е сравнително наблюдателно и предпазливо, че да се изопачи съществено неговото поведение.
58
Всъщност, във всеки случай, националните юрисдикции следва да определят типичната реакция на средния потребител в дадена ситуация (вж. в този смисъл решение от 26 октомври 2016 г., Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, т. 39).
59
С оглед на всички изложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че Директива 2005/29/ЕО следва да се тълкува в смисъл, че понятието „среден потребител“ по смисъла на тази директива трябва да се определи чрез позоваване на потребител, който е сравнително добре информиран, сравнително наблюдателен и предпазлив. Това определение обаче не изключва възможността способността на дадено лице да взема решения, да бъде изопачена от определени ограничения, каквито са когнитивните склонности.
По втория въпрос
60
В самото начало следва да се отбележи, че видно от акта за преюдициално запитване, с втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали може да се счита, че дадена търговска практика за „рамкиране“ е „агресивна“ при всякакви обстоятелства по смисъла на Директива 2005/29 и единствено поради това обстоятелство ѝ противоречи. Все пак в този втори въпрос запитващата юрисдикция се позовава на понятието „заблуждаваща“ търговска практика. Както обаче следва от член 5, параграф 2 от тази директива, агресивните и заблуждаващите търговски практики са две отделни категории нелоялни търговски практики. Освен това трябва да се има предвид, че понятието за търговска практика, която се счита за нелоялна при всякакви обстоятелства, е въведено в член 5, параграф 5 от посочената директива.
61
Ето защо с оглед на постоянната практика на Съда, цитирана в точка 41 от настоящото решение, следва да се приеме, че с втория въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, буква й), член 5, параграфи 2 и 5, както и членове 8 и 9 от Директива 2005/29 трябва да се тълкуват в смисъл, че търговска практика, състояща се в едновременното отправяне до даден потребител на предложение за сключване на потребителски кредит и на предложение за сключване на несвързан с този кредит застрахователен продукт, представлява агресивна търговска практика при всякакви обстоятелства, или, най-малкото, търговска практика, която се счита за нелоялна при всякакви обстоятелства по смисъла на тази директива.
62
На първо място, следва да се припомни, че глава 2 от Директива 2005/29, озаглавена „Нелоялни търговски практики“, съдържа два раздела, а именно раздел 1 относно заблуждаващите търговски практики и раздел 2 относно агресивните търговски практики.
63
В глава 2 от тази директива се съдържа член 5, който в параграф 1 забранява нелоялните търговски практики, а в параграф 2 установява критериите, с които се определя дали дадена търговска практика е нелоялна.
64
Този член 5 уточнява в параграф 4, че са нелоялни по-специално търговските практики, които са „заблуждаващи“ по смисъла на членове 6 и 7 от Директива 2005/29, и практиките, които са „агресивни“ по смисъла на членове 8 и 9 от тази директива.
65
Посоченият член 5, параграф 5 предвижда още, че приложение I към Директива 2005/29 съдържа списъка на тези търговски практики, които се считат за нелоялни при всякакви обстоятелства, и че този списък, който се прилага във всички държави членки, може да бъде променян само чрез изменение на тази директива.
66
В това отношение в съображение 17 от Директива 2005/29 се уточнява, че за да се осигури по-висока правна сигурност, само практиките, изброени в това приложение I, се считат за нелоялни във всички случаи, без да се налага да се подлагат на индивидуална оценка съгласно разпоредбите на членове 5—9 от тази директива.
67
Тъй като приложение I към Директива 2005/29 представлява пълен и изчерпателен списък на търговските практики, които се считат за нелоялни при всички обстоятелства, разглежданата в главното производство търговска практика за „рамкиране“ може да се квалифицира като агресивна търговска практика при всякакви обстоятелства или, в по-общ план, като търговска практика, считана за нелоялна при всички обстоятелства по смисъла на тази директива, само ако съответства на някое от изброените в това приложение положения.
68
Прочитът на посоченото приложение обаче не позволява да се установи наличието на такова съответствие, което всъщност не се и твърди в главното производство.
69
Ето защо следва да се приеме, че търговска практика като разглежданата в главното производство търговска практика на „рамкиране“, състояща се в едновременното отправяне на потребителя на предложение за потребителски кредит и за несвързан с него застрахователен продукт, не представлява практика, която може да се квалифицира като агресивна търговска практика при всякакви обстоятелства, и дори като търговска практика, която се счита за нелоялна при всички обстоятелства по смисъла на посочената директива.
70
Като се има предвид обаче, че с оглед на данните в представената на Съда преписка не може да се изключи възможността AGCM да квалифицира разглежданата в главното производство практика като агресивна вследствие на задълбочен анализ на съответната търговска практика, при който се отчитат обстоятелствата на конкретното дело, следва, на следващо място, за да може да бъде даден полезен отговор на запитващата юрисдикция, да се разгледа въпросът дали търговска практика за „рамкиране“ може да представлява агресивна търговска практика по смисъла на директива 2005/29 само с оглед на обстоятелството, че се състои в едновременното отправяне на даден потребител на предложение за потребителски кредит и на предложение за несвързан с него застрахователен продукт, без да бъде предоставян срок за размисъл на този потребител между подписването на договорите по двете предложения, независимо от обстоятелството, че тази практика може да породи склонност към рамкиране, като създаде у потребителя впечатление, че за да може да получи потребителския кредит, следва задължително първо да сключи дадена застраховка.
71
От член 8 от Директива 2005/29 следва, че дадена търговска практика се счита за агресивна, ако във фактически контекст, чрез тормоз, принуда, включително използване на физическа сила, или злоупотреба с влияние, значително изопачава или е възможно в значителна степен да изопачи свободата на избор или поведение на средния потребител по отношение на стоката и следователно го подтиква или е възможно да го подтикне да вземе решение за сделка, което в противен случай не би взел.
72
При липсата обаче на определения на понятията „тормоз“ и „принуда“ по смисъла на този член 8, за да се даде определение на последните, следва да се вземе предвид обичайното значение, което тези термини имат в ежедневния език, което изключва възможността дадена търговска практика да предизвиква форма на тормоз или принуда само поради това, че има характеристиките на търговска практика за „рамкиране“.
73
Що се отнася до възможността такава търговска практика да доведе до „злоупотреба с влияние“ по смисъла на посочения член 8, следва да се припомни, че последното понятие, което е определено в член 2, буква й) от Директива 2005/29, обхваща използването на позиция на сила спрямо потребителя, за да се прилага натиск, дори без използване на физическа сила или заплаха за такава, по начин, който значително ограничава способността на потребителя да вземе решение на база осведоменост. Както следва от практиката на Съда, злоупотребата с влияние не е непременно незаконно влияние, а влияние, което, без да се засяга неговата законосъобразност, предполага по активен начин, чрез известен натиск, насилствено влияние върху волята на потребителя (решение от 12 юни 2019 г., Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, т. 33).
74
Така прилагането от страна на търговец на метод за сключване или изменение на договори може да се квалифицира като „агресивна търговска практика“ поради злоупотреба с влияние, когато търговецът предприеме нелоялни действия, които ограничават избора на потребителя, в резултат на което се оказва натиск върху потребителя, поради което свободата му на избор е значително изопачена, каквито са действията, с които може да бъде притеснен този потребител или да се смути неговата разсъдливост (вж. в този смисъл решение от 12 юни 2019 г., Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, т. 47).
75
Все пак практика, състояща се в едновременното отправяне на потребителя на предложение за потребителски кредит и на предложение за несвързан с него застрахователен продукт, без да му се предоставя период за размисъл между подписването на договорите, сключвани въз основа на тези предложения, сама по себе си не предполага наличието на натиск дори ако тази практика може да породи склонност към рамкиране. Следователно такава практика сама по себе си не може да представлява „злоупотреба с влияние“ по смисъла на член 8 от Директива 2006/29.
76
При това положение следва да се припомни, че сред нелоялните търговски практики Директива 2005/29 посочва не само агресивните търговски практики, но и заблуждаващите търговски практики, които са определени в член 6, параграф 1, буква д) от тази директива като включващи търговски практики, които по някакъв начин заблуждават или е възможно да заблудят средния потребител по отношение по-специално на необходимостта от дадена услуга и които го подтикват или е възможно да го подтикнат да вземе решение за сделка, което иначе той не би взел.
77
Следователно по главното дело такава практика би могла да се квалифицира като „агресивна“ по смисъла на член 8 от Директива 2005/29 не само ако по повод на разглежданата практика търговецът не е предоставил на потребителя срок за размисъл между подписването на договора за кредит и подписването на този за застраховане, но и освен това ако е упражнил тормоз, принуда или злоупотреба с влияние. За сметка на това, дори ако не е налице тормоз, принуда или злоупотреба с влияние, посочената практика ще може да се квалифицира като „заблуждаваща търговска практика“ и следователно, в по-общ план, като „нелоялна търговска практика“, ако отговаря на определените в членове 6 и 7 от тази директива условия.
78
В това отношение следва да се припомни, че съгласно съдебната практика е от съществено значение още преди сключването на договора на потребителя да се предостави ясна и адекватна информация (вж. в този смисъл решение от 12 юни 2019 г., Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, т. 34 и цитираната съдебна практика).
79
Все пак при едновременното отправяне на две предложения за две отделни услуги, макар тези предложения да не са юридически свързани, може да се окаже необходимо на потребителя да бъде предоставена допълнителна информация точно за да не бъде въведен в заблуждение относно липсата на връзка между посочените предложения.
80
В конкретния случай от акта за преюдициално запитване е видно, че вследствие на отправянето на двете предложения в главното производство, потребителят би могъл да повярва, че не е възможно да получи кредита, без да сключи договор за разглеждания в главното производство застрахователен продукт, още повече че тази застраховка покривала някои застрахователни рискове във връзка с кредита, като например влошаване на здравословното състояние, което може да препятства изпълнението на договорните задължения във връзка с кредита.
81
Освен това в третия си въпрос запитващата юрисдикция се позовава на ситуацията на нужда, в която обикновено се намира лицето, търсещо финансиране, на сложността на договорите, подлежащи на подписване от потребителя, на едновременното представяне на кръстосаните предложения и на краткия срок, предоставен за приемане на съответното предложение.
82
От акта за преюдициално запитване обаче е видно също, че Compass Banca твърди, че надлежно е информирало съответните потребители, че разглежданият в главното производство застрахователен продукт не е свързан с потребителския кредит, и че е предоставило на тези потребители съответните документи, включително на фазата на предварителните преговори.
83
В крайна сметка запитващата юрисдикция следва да провери дали разглежданата в главното производство търговска практика може да съставлява „нелоялна търговска практика“, по-специално доколкото може да бъде квалифицирана като „заблуждаваща търговска практика“ по смисъла на членове 6 и 7 от Директива 2005/29, или като „агресивна търговска практика“ по смисъла на членове 8 и 9 от тази директива.
84
С оглед на всички изложени съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 2, буква й), член 5, параграфи 2 и 5, както и членове 8 и 9 от Директива 2005/29 трябва да се тълкуват в смисъл, че търговската практика, състояща се в едновременното отправяне до даден потребител на предложение за потребителски кредит и на предложение за несвързан с него застрахователен продукт, не представлява агресивна търговска практика при всякакви обстоятелства, нито дори нелоялна практика при всякакви обстоятелства по смисъла на тази директива.
По третия въпрос
85
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална мярка, която позволява на национален орган, след като установи „агресивния“ характер или, в по-общ план, „нелоялния“ характер на приета от определен търговец търговска практика, да задължи този търговец да предостави на посочения потребител разумен срок за размисъл между датата на подписване на застрахователния договор и тази на подписване на договора за кредит.
86
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 1 от Директива 2005/29 последната има за цел да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар и за постигане на високо ниво на защита на потребителите чрез сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки по отношение на нелоялните търговски практики, накърняващи икономическите интереси на потребителите.
87
Както следва от съображение 14 от Директива 2005/29, тъй като това сближаване на законодателствата е под формата на пълна хармонизация на тези разпоредби на държавите членки, трябва да се констатира, че посочената директива забранява на тези държави членки да оставят в сила или да приемат мерки в тази хармонизирана област, които Директива 2005/29 не би посочила или не би разрешила, дори когато такива мерки са насочени към осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите (вж. в този смисъл решение от 9 ноември 2010 г., Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, т. 38).
88
Както обаче следва от отговора на втория въпрос, търговска практика като разглежданата в главното производство търговска практика на „рамкиране“ не представлява агресивна търговска практика при всякакви обстоятелства, нито дори нелоялна практика при всякакви обстоятелства по смисъла на Директива 2005/29.
89
Несъмнено по силата на член 3, параграф 9 от тази директива по отношение на финансовите услуги по смисъла на Директива 2002/65, които включват всякакви услуги от кредитно или застрахователно естество, държавите членки могат да налагат по-ограничителни или по-строги от предвидените в Директива 2005/29 изисквания в областта, в която последната цели сближаване на действащите разпоредби.
90
Все пак, от една страна, тази възможност трябва да се упражнява при спазване на императивните разпоредби на правото на Съюза, в зависимост от конкретния случай, във всеки друг релевантен акт. От друга страна, за да може въз основа на тази възможност даден орган да наложи по-ограничителни или по-строги от предвидените в Директива 2005/29 изисквания, посочената възможност трябва да е била приложена от съответната държава членка с необходимата специфичност, точност и яснота, за да се спази изискването за правна сигурност (вж. по аналогия решение от 3 септември 2020 г., Subdelegación del Gobierno en Barcelona (Дългосрочно пребиваващи лица), C‑503/19 и C‑592/19, EU:C:2020:629, т. 35 и цитираната съдебна практика).
91
Следователно Директива 2005/29 не допуска възможността национален орган да предвиди, с цел да защити потребителите, общо или превантивно задължение за спазване на определен срок за размисъл в случай на търговска практика, състояща се в едновременното отправяне на предложение за застрахователен продукт и на предложение за договор за потребителски кредит, когато националното законодателство не съдържа изрична уредба нито на подобно задължение, нито на правомощието на този орган да предвиди такова задължение.
92
За сметка на това Директива 2005/29 допуска държавите членки да предвидят в националното си законодателство, че даден национален орган — след като проведе подробно разследване на прилаганата от даден търговец търговска практика и установи, че тази практика е „агресивна“, а следователно и в по-общ план, че е „нелоялна“ по смисъла на тази директива — може да упражни правомощието си да издаде определени задължителни разпореждания по отношение на този търговец.
93
Това е така, защото съгласно член 11, параграф 1, първа алинея от Директива 2005/29 държавите членки следва да осигурят достатъчни и резултатни средства за борба срещу нелоялни търговски практики, с оглед постигане на съответствие с разпоредбите на тази директива.
94
При това положение следва по-специално да се отбележи, от една страна, че член 4 от Директива 2005/29 изрично предвижда, че държавите членки не могат да ограничават свободата за предоставяне на услуги по причини, попадащи в областта на сближаването на действащите разпоредби, постигнато с тази директива. От друга страна, съгласно член 51, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз, когато прилагат правото на Съюза, държавите членки трябва да зачитат гарантираните от нея права.
95
Все пак с предприетата от даден национален орган мярка, която, с цел да се преустанови прилагането на дадена агресивна търговска практика, предвижда задължение за спазване на определен разумен срок за размисъл между датата на подписване на договор за потребителски кредит и тази на подписване на застрахователен договор, би могло да се накърни свободното предоставяне на услуги и да се ограничи свободата на стопанска инициатива на съответния търговец.
96
Поради това, в съответствие с принципа на пропорционалност, национален орган може да прибегне до такава мярка само ако е установено, че с оглед на причините, накарали този орган да квалифицира разглежданата търговска практика като „агресивна“ или, най-малкото, като „нелоялна“, няма други, също толкова ефективни средства, чрез които да се преустанови прилагането на тази практика и които да засягат в по-малка степен свободното предоставяне на услуги и свободата на стопанска инициатива на съответния търговец.
97
С оглед на всички изложени съображения на третия въпрос следва да се отговори, че Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална мярка, която позволява на национален орган, след като установи „агресивния“ характер или, в по-общ план, „нелоялния“ характер на приета от определен търговец търговска практика, да задължи този търговец да предостави на посочения потребител разумен срок за размисъл между датата на подписване на застрахователния договор и тази на подписване на договора за кредит, освен ако не съществуват други средства, които засягат в по-малка степен свободата на стопанска инициатива и чрез които също толкова ефективно може да бъде прекратен „агресивният“ или, в по-общ план, „нелоялният“ характер на посочената практика.
По четвъртия въпрос
98
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 24, параграф 3 от Директива 2016/97 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска националният орган да може да изисква от търговеца — чиято търговска практика по рамкиране се счита за „агресивна“ по смисъла на членове 8 и 9 от Директива 2005/29 или, в по-общ план, за „нелоялна“ по смисъла на член 5, параграф 2 от тази директива — да предостави на потребителя разумен срок за размисъл между датите на подписване на разглежданите два договора, за да преустанови прилагането на тази практика.
99
В самото начало следва да се констатира, че четвъртият въпрос е относно кръстосаната продажба на потребителски кредит и на застрахователен продукт и че разпространението на застрахователни продукти се урежда от Директива 2016/97.
100
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 4 от Директива 2005/29 в случай на противоречие между разпоредбите на тази директива и други разпоредби от правото на Съюза, уреждащи специфични аспекти на нелоялни търговски практики, вторите имат предимство и се прилагат спрямо тези специфични аспекти.
101
Член 24 от Директива 2016/97 налага специфични задължения на разпространителите на застрахователни продукти, които са обект на кръстосана продажба с други продукти.
102
Съгласно член 24, параграф 3 от Директива 2016/97, който е единствената разпоредба, посочена от запитващата юрисдикция в четвъртия въпрос, когато застрахователен продукт е в допълнение към стока или услуга, които не са застраховка, като част от пакет или същото споразумение, разпространителят на застрахователни продукти предлага на клиента възможността да купи стоката или услугата отделно.
103
Съгласно член 24, параграф 7 от Директива 2016/97 обаче държавите членки могат да запазват или приемат допълнителни по-строги мерки или да се намесват във всеки отделен случай, за да забраняват продажбата на застраховка заедно с допълнителна услуга или продукт, които не са застраховка, като част от пакет или от същото споразумение, когато могат да докажат, че подобни практики са в ущърб на потребителите. Както посочва генералният адвокат в точка 92 от представеното заключение, тази разпоредба се прилага само ако, от една страна, застрахователният продукт може да бъде квалифициран като „основен“ или „главен“, а другият продукт или услуга — като „спомагателен“ или „допълнителен“, и от друга страна, двата продукта се „предлагат като част от същия пакет или споразумение“.
104
При това положение следва да се отбележи, че правилото, съдържащо се в член 24, параграф 3 от Директива 2016/97, не урежда специфични аспекти на нелоялните търговски практики, а само изисква, независимо от всякакви съображения, свързани с лоялността на съответната търговска практика, когато такива стоки и/или услуги са предмет на „кръстосана продажба“ на потребителите, последните трябва да имат възможност да ги закупят отделно.
105
В този смисъл член 24, параграф 3 не налага на компетентните национални органи да надхвърлят изискванията от Директива 2005/29. Всъщност тази разпоредба се ограничава да предвиди единственото изискване, ако такива продукти и/или услуги се „продават кръстосано“, потребителите да имат възможност да ги закупят и поотделно.
106
Освен това, както отбелязва генералният адвокат в точка 95 от представеното заключение, посочената разпоредба също така не задължава тези органи да правят нещо по-малко от това, което имат право да направят съгласно Директива 2005/29.
107
С оглед на всички изложени съображения на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 24, параграф 3 от Директива 2016/97 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национален орган да може да изисква от търговеца — чиято търговска практика по рамкиране се счита за „агресивна“ по смисъла на членове 8 и 9 от Директива 2005/29 или, в по-общ план, за „нелоялна“ по смисъла на член 5, параграф 2 от тази директива — да предостави на потребителя разумен срок за размисъл между датите на подписване на разглежданите два договора, за да преустанови прилагането на тази практика.
По петия преюдициален въпрос
108
С петия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2005/29 трябва да се тълкува в смисъл, че квалифицирането на даден вид търговска практика като „агресивна“ при всякакви обстоятелства по смисъла на членове 8 и 9 от тази директива или, в по-общ план, като „нелоялна“ при всякакви обстоятелства по смисъла на член 5, параграф 2 от тази директива води до разместване на доказателствената тежест на търговеца в противоречие с правото на Съюза.
109
Както следва от отговора на втория въпрос, който бе даден в точка 84 от настоящото решение, търговска практика като разглежданата в главното производство не може да се квалифицира като агресивна търговска практика при всякакви обстоятелства, нито дори, в по-общ план, като нелоялна практика при всякакви обстоятелства по смисъла на Директива 2005/29.
110
Предвид отговора на този въпрос, не е необходимо да се отговаря на петия въпрос.
По съдебните разноски
111
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялните търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“)
трябва да се тълкува в смисъл, че
понятието „среден потребител“ по смисъла на тази директива трябва да се определи чрез позоваване на потребител, който е сравнително добре информиран, сравнително наблюдателен и предпазлив. Това определение обаче не изключва възможността способността на дадено лице да взема решения, да бъде изопачена от определени ограничения, каквито са когнитивните склонности.
2)
Член 2, буква й), член 5, параграфи 2 и 5, както и членове 8 и 9 от Директива 2005/29/ЕО
трябва да се тълкуват в смисъл, че
търговската практика, състояща се в едновременното отправяне до даден потребител на предложение за потребителски кредит и на предложение за несвързан с него застрахователен продукт, не представлява агресивна търговска практика при всякакви обстоятелства, нито дори нелоялна практика при всякакви обстоятелства по смисъла на тази директива.
3)
Директива 2005/29/ЕО
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална мярка, която позволява на национален орган, след като установи „агресивния“ характер или, в по-общ план, „нелоялния“ характер на приета от определен търговец търговска практика, да задължи този търговец да предостави на посочения потребител разумен срок за размисъл между датата на подписване на застрахователния договор и тази на подписване на договора за кредит, освен ако не съществуват други средства, които засягат в по-малка степен свободата на стопанска инициатива и чрез които също толкова ефективно може да бъде прекратен „агресивният“ или, в по-общ план, „нелоялният“ характер на посочената практика.
4)
Член 24, параграф 3 от Директива (ЕС) 2016/97 на Европейския парламент и на Съвета от 20 януари 2016 година относно разпространението на застрахователни продукти
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национален орган да може да изисква от търговеца — чиято търговска практика по рамкиране се счита за „агресивна“ по смисъла на членове 8 и 9 от Директива 2005/29 или, в по-общ план, за „нелоялна“ по смисъла на член 5, параграф 2 от тази директива — да предостави на потребителя разумен срок за размисъл между датите на подписване на разглежданите два договора, за да преустанови прилагането на тази практика.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.