62025TJ0064
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (oсми състав)
14 януари 2026 година (
*1
)
„Марка на Европейския съюз — Производство за обявяване на недействителност — Словна марка на Европейския съюз „Leone“ — Относително основание за недействителност — По-ранно право на име съгласно австрийското право — Член 60, параграф 2, буква а) от Регламент (ЕС) 2017/1001“
По дело T‑64/25,
Lisa Leone с местожителство във Виена (Австрия),
Giorgio Leone с местожителство във Виена,
Leone & Leone OG, установено във Виена,
представлявани от F.‑M. Orou, адвокат,
жалбоподатели,
срещу
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост
(EUIPO), представлявана от Д. Стоянова‑Вълчанова,
ответник,
като другата страна в производството пред апелативния състав на EUIPO е
Incom, установено в Айдовшчина (Словения),
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),
състоящ се от: I. Gâlea, председател, T. Tóth (докладчик) и L. Spangsberg Grønfeldt, съдии,
секретар: V. Di Bucci,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като взе предвид, че в триседмичния срок от съобщението за приключването на писмената фаза на производството няма постъпило искане от страните за насрочване на съдебно заседание, и като реши на основание член 106, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд да се произнесе, без да провежда устна фаза на производството,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателите, г‑жа Lisa Leone, г‑н M. Giorgio Leone и Leone & Leone OG, искат отмяна на решението на втори апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 27 ноември 2024 г. (преписка R 971/2023‑2) (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Обстоятелствата по спора
2
На 19 януари 2022 г. жалбоподателите подават искане до EUIPO за обявяване на недействителност на марката на Европейския съюз, регистрирана по заявление от 26 февруари 2020 г. за словния знак „Leone“.
3
Стоките, които са обхванати от спорната марка и за които се отнася искането за обявяване на недействителност, спадат към клас 30 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и представляват главно сладоледи и различни замразени продукти.
4
Като основание за искането за обявяване в недействителност е посочен член 60, параграф 2, буква а) от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1), разглеждан във връзка с разпоредбите на австрийското законодателство, а именно член 43 от Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Общ граждански кодекс на Австрия), член 9 от Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Закон срещу нелоялната конкуренция) от 22 ноември 1984 г. (BGB1, 448/1984) (наричан по-нататък „австрийският Федерален закон срещу нелоялната конкуренция“) и член 12 от Markenschutzgesetz (Закон за защита на марките) от 30 ноември 1970 г. (BGB1, 260/1970) (наричан по-нататък „австрийският Закон за защита на марките“).
5
Искането за обявяване на недействителност е основано на следните защитени от законодателството на Австрия по-ранни права:
–
правото на името Leone — фамилното име на Lisa и Giorgio Leone, което същите използват в търговската си дейност,
–
правото на фирменото наименование „Leone & Leone OG“ —дружество по австрийското право, регистрирано на 27 септември 2012 г._. със съдружници Lisa и Giorgio Leone и с предмет на дейност производство и продажба на сладолед,
–
правото на наименованието „Leones“, което жалбоподателите използват в търговската си дейност от 28 октомври 2013 г., като го поставят върху търговските си обекти за сладолед и върху стоките, които продават.
6
На 9 март 2023 г. отделът по отмяна отхвърля искането за обявяване на недействителност. По същество той приема, че жалбоподателите не са доказали използване на посочените в точка 5 по-горе име и наименования в търговията със сладолед, което да има такова значение или обхват, че да може да се установи нарушение на „защитим интерес“ по приложимото австрийско законодателство. Поради това отделът по отмяна приема, че липсва вероятност съответните потребители да свържат икономически или по друг начин спорната марка с жалбоподателите.
7
На 8 май 2023 г. жалбоподателите подават жалба до EUIPO срещу решението на отдела по отмяна.
8
С обжалваното решение апелативният състав отхвърля жалбата с мотива, че твърдените от жалбоподателите и посочени в точка 5 по-горе по-ранни права попадат в приложното поле на член 60, параграф 1, буква в) от Регламент 2017/1001, а не в това на член 60, параграф 2, буква а) от същия регламент, поради което искането за обявяване на недействителност на основание на последната разпоредба е неоснователно.
Искания на страните
9
Жалбоподателите искат от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди EUIPO да заплати съдебните разноски.
10
EUIPO иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски, в случай че се насрочи съдебно заседание.
От правна страна
11
Жалбоподателите посочват две основания за жалбата си — първо, нарушение на член 94, параграф 1 от Регламент 2017/1001 и второ, нарушение на член 60, параграф 2, буква а) от същия регламент.
12
Най-напред следва да се разгледа второто основание.
13
Съгласно второто основание на жалбоподателите апелативният състав нарушил член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001, тъй като, от една страна, неправилно и в противоречие с решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), приел, че тази разпоредба защитава името като отличителен белег на личността, но не и като използвано в търговската дейност наименование, и от друга страна, не взел предвид разясненията им относно националното законодателство, както и доказателствата им за значителната търговска употреба на спорните наименования, поради което неправилно заключил, че от представените доказателства не се установява „нарушение на защитими интереси“.
14
Според EUIPO апелативният състав правилно е приел, че по-ранните права, на които се позовават жалбоподателите, не попадат в приложното поле на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001. Защита на тези права можела да се търси на основание член 60, параграф 1, буква в) във връзка с член 8, параграф 4 от посочения регламент, тъй като в обхвата на тази разпоредба попадали нерегистрираните марки и другите използвани в търговията знаци, каквито били основно търговските и фирмените наименования, имената на домейни и другите знаци, които могат да служат като търговски обозначения или да указват упражняваната от притежателя си стопанска дейност. Възприетият от жалбоподателите подход водел до заобикаляне на правото на Европейския съюз. Всъщност този подход позволявал на жалбоподателите да се позоват на право на търговски обозначения, без да са обвързани с условията по член 8, параграф 4 от същия регламент, и по-конкретно с условието за доказване на използване с по-голям обхват от местния.
15
В частност, от една страна, EUIPO счита, че фирменото наименование „Leone & Leone OG“ и наименованието „Leones“, обозначаващи съответно дружество и предприятие, са „типични“ права и попадат в обхвата на член 60, параграф 1, буква в) във връзка с член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001. Този извод се потвърждавал по-специално от член 9 от австрийския Федерален закон срещу нелоялната конкуренция и от членове 12 и 32 от австрийския Закон за защита на марките, тъй като в тези разпоредби изрично се посочвало, че се отнасят до защитата на „търговските обозначения“. Освен това фактът, че самите жалбоподатели се позовават на защита срещу „объркване на произхода“, тоест на възможността съответните потребители да бъдат въведени в заблуждение относно търговския произход на съответните стоки, според EUIPO означава, че твърдените по-ранни права в действителност имат функцията на „знаци, използвани като търговски обозначения“. От друга страна, що се отнася до фамилното име Leone, жалбоподателите нямали предвид функцията му да обозначава определено лице, а искали всъщност защита на състоящия се от това име и използван в търговската им дейност знак.
Предварителни бележки
16
Член 60, параграф 2 от Регламент 2017/1001 гласи:
„Марка на ЕС […] се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до [EUIPO], или въз основа на насрещен иск в производство за нарушение, когато използването на марката може да бъде забранено по силата на друго по-ранно право съгласно законодателството на Съюза или съгласно националното право, уреждащо защитата, и по-специално на:
а)
право на [име];
б)
право на изображение;
в)
авторско право;
г)
право на индустриална собственост“.
17
Член 16, параграф 1, буква в) от Делегиран регламент (ЕС) 2018/625 на Комисията от 5 март 2018 година за допълнение на [Регламент 2017/1001] и за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) 2017/1430 (ОВ L 104, 2018 г., стр. 1) предвижда, че в случай на искане по силата на член 60, параграф 2 от Регламент 2017/1001 заявителят представя по-специално следното: доказателства за придобиването, продължителното съществуване и обхвата на защитата на релевантното по-ранно право, а също доказателства за това, че заявителят има законовото право да подаде искането, включително, ако е налице позоваване на по-ранното право съгласно законодателството на държава членка, ясна идентификация на съдържанието на националното законодателство, на което е направено позоваване, чрез представяне на публикации на съответните разпоредби или съдебна практика.
18
Заявителят е длъжен да представи на EUIPO не само доказателства, че отговаря на изискваните условия съгласно националното законодателство, чието прилагане иска, за да може да забрани използването на марка на Европейския съюз по силата на по-ранно право, но и доказателства, установяващи съдържанието на това законодателство (решения от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 50, и от 30 юни 2015 г., Gambling Commission/СХВП, T‑404/10 RENV, непубликувано, EU:T:2015:445, т. 29).
19
Когато искането за обявяване на недействителност на марка на Европейския съюз е основано на по-ранно право, защитено с норма на националното законодателство, компетентните отдели на EUIPO следва да преценят тежестта и значението на доказателствата, които заявителят е представил, за да установи съдържанието на посочената норма. Общият съд упражнява цялостен контрол върху тази преценка (решение от 30 юни 2015 г., Gambling Commission/СХВП, T‑404/10 RENV, непубликувано, EU:T:2015:445, т. 30, вж. също в този смисъл решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 51 и 52).
20
Освен това, щом е длъжна да вземе предвид по-конкретно националното законодателство на държавата членка, в която е закриляно по-ранното право, на което се основава искането за обявяване на недействителност, EUIPO трябва служебно и по начин, който счита за подходящ за целта, да се информира за националното законодателство на съответната държава членка, ако това е необходимо за преценката ѝ на условията за прилагане на съответното основание за недействителност, и по-конкретно за преценката ѝ относно истинността на изложените факти или доказателствената стойност на представените доказателства (решение от 20 януари 2021 г., Jareš Procházková и Jareš/EUIPO — Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, непубликувано, EU:T:2021:17, т. 27 и цитираната съдебна практика). EUIPO е длъжна при необходимост служебно да се информира, ако вече разполага със сведения относно националното законодателство било под формата на твърдения за неговото съдържание, било под формата на представени при обсъждането документи, за които се твърди, че имат доказателствена стойност (решение 20 март 2013 г., El Corte Inglés/OHMI — Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, т. 41; вж. също решение от 2 декември 2020 г., Monster Energy/EUIPO — Nanjing aisiyou Clothing (Изображение на драскотина), T‑35/20, непубликувано, EU:T:2020:579, т. 83 и цитираната съдебна практика).
21
В случая следва най-напред да се уточни, че в точка 20 от обжалваното решение апелативният състав е решил, че по съображения за процесуална икономия няма да се произнася по индивидуалното право на всеки от жалбоподателите да се позове на всяко от разглежданите по-ранни права. В точки 47—50 от обжалваното решение той приема, че доколкото всички по-ранни права, на които се позовават жалбоподателите, попадат в приложното поле на член 60, параграф 1, буква в) от Регламент 2017/1001 и следователно излизат извън приложното поле на член 60, параграф 2, буква а) от същия регламент, искането за обявяване на недействителност, основано на последната разпоредба, трябва да се отхвърли в неговата цялост. Следователно правото на жалбоподателите за подаване на искане за обявяване на недействителност не е предмет на настоящия спор. Поради това и доводите, с които същите искат да докажат, че разполагат с такова право, са неотносими.
22
Освен това следва да се констатира, че посочените в точка 5 по-горе по-ранни права са, първо, фамилното име Leone, което съвпада с наименованието на притежаваното от физическите лица с австрийско гражданство, Lisa и Giorgio Leone, предприятие за производство и продажба на сладолед, второ, „Leone и Leone OG“, което е фирменото наименование на австрийското дружество, собственост на Lisa и Giorgio Leone, с предмет на дейност производство и продажба на сладолед, и трето, „Leones“ — надписът върху търговските обекти за продажба на сладолед на жалбоподателите във Виена (Австрия).
23
След това уточнение следва да се разгледат доводите, с които жалбоподателите по същество оспорват, на първо място, тълкуването на апелативния състав на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001, и на второ място, извършения от този състав анализ на националното законодателство.
По тълкуването на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001
24
В точка 30 от обжалваното решение апелативният състав констатира, че жалбоподателите са основали искането си за обявяване на недействителност на трите посочени в точка 5 по-горе по-ранни права по австрийското законодателство, като са се позовали на основанието за недействителност по член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001, разглеждан във връзка с посоченото в точка 4 по-горе австрийско законодателство.
25
В точки 31, 32 и 47—49 от обжалваното решение апелативният състав най-напред цитира член 5, параграф 4 от Директива (ЕС) 2015/2436 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно марките (ОВ L 336, 2015 г., стр. 1), след което посочва, че член 5, параграф 4, буква а) от споменатата директива обхваща „правата, използвани в търговската дейност“, а член 5, параграф 4, буква б) от същата директива обхваща „други права, различни от по-ранните права, използвани в търговската дейност“, и по-специално „правото на име“. Апелативният състав добавя, че това разграничение се прилага съответно, от една страна, с член 60, параграф 1, буква в) от Регламент 2017/1001, който препраща към член 8, параграф 4 от този регламент, и от друга страна, с член 60, параграф 2, буква а) от същия регламент. Според апелативния състав това разграничение е направено в Регламент 2017/1001, поради което класификацията на твърдяното право в националното законодателство не е определяща. Следователно член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 се отнасял до имената като право на „личността“ и основаното на тази разпоредба искане на жалбоподателите за обявяване на недействителност било неоснователно.
26
Жалбоподателите оспорват тази констатация, послужила като главно основание на обжалваното решение, тъй като тя по същество означава, че искане за обявяване на недействителност въз основа на „право на [име]“, използвано в „търговската дейност“, не може да се основава на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001.
27
Съгласно съдебната практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. решение от 10 юли 2014 г., D. и G., C‑358/13 и C‑181/14, EU:C:2014:2060, т. 32 и цитираната съдебна практика).
28
На първо място, по отношение на текста на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001, припомнен в точка 16 по-горе, следва да се констатира, че съгласно практиката на Съда изразът „право на [име]“ не подкрепя по никакъв начин ограничителното тълкуване, че посоченият член визира името само като отличителен белег на личността, но не и използването му с търговска цел (вж. в този смисъл решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 33).
29
Освен това нито член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001, нито която и да е друга разпоредба от правото на Съюза определя съдържанието на израза „право на [име]“ или необходимите условия, за да може на това основание да се забрани използването на марка на Съюза. За тази цел обаче посочената разпоредба препраща към националното законодателство, което ясно следва от израза „друго по-ранно право съгласно […] националното право, уреждащо защитата“.
30
Следователно въз основа на искане от съответното заинтересовано лице EUIPO може да обяви дадена марка на Европейския съюз за недействителна, когато използването ѝ може да бъде забранено по силата по-специално на защитено от националното законодателство право на име (решения от 14 май 2009 г., Fiorucci/СХВП — Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, т. 41, и от 29 юни 2017 г., Cipriani/EUIPO — Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, т. 73).
31
Освен това изразът „право на [име]“, съдържащ се в член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001, не изключва a priori възможността това право да се отнася съгласно националното законодателство не само до фамилно име, но и до търговски наименования, като например фирмено наименование на дружество или юридическо лице, до наименование, с което се представя предприятие независимо от правния си статут, или дори до надпис върху търговски обект. Това се потвърждава и от обстоятелството, че тъй като не е хармонизирана на равнището на Европейския съюз, защитата на търговските наименования се урежда от националните законодателства (решение от 10 юли 2025 г., Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, т. 31).
32
На второ място, по отношение на контекстуалното тълкуване следва да се констатира, че структурата на член 60, параграф 2 от Регламент 2017/1001 противоречи на тълкуването, което апелативният състав е възприел в обжалваното решение.
33
Всъщност в практиката си Съдът приема, че по силата на член 60, параграф 2 от Регламент 2017/1001 марка на Европейския съюз може да се обяви за недействителна по искане на заинтересовано лице, което се позовава на „друго по-ранно право“. За да се уточни естеството на това по-ранно право, в посочената разпоредба са изброени четири права, като същевременно, чрез използването на наречието „по-специално“, се указва, че изброяването не е изчерпателно. Сред дадените примери са, освен правото на име, правото на изображение, авторското право и правото на индустриална собственост (решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 34).
34
Видно от неизчерпателното изброяване, с посочените като примери права се защитават интереси от различен характер. Както съгласно националните правни системи, така и съгласно правото на Съюза икономическите аспекти на някои от тези права (като например авторското право и правото на индустриална собственост) са защитени срещу търговски нарушения (решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 35).
35
Следователно текстът и структурата на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 не позволяват, когато е направено позоваване на право на име, да се ограничи прилагането на тази разпоредба само до хипотезите, при които регистрацията на марка на Европейския съюз е в противоречие с право, което цели да защити името само като отличителен белег на личността на заинтересованото лице (решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 36).
36
Освен това изразът „друго по-ранно право“, който се съдържа в член 60, параграф 2 от Регламент 2017/1001, въвежда разграничение между изброените в този член права, сред които „правото на [име]“ и правата по член 60, параграф 1 от същия регламент, сред които тези по член 60, параграф 1, буква в), който препраща към член 8, параграф 4 от същия регламент, а именно „нерегистрирана марка или […] друг знак, използван/а в процеса на търговия“.
37
От една страна, в член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 се говори за „нерегистрирана марка“. Този израз — разглеждан в светлината на член 4 от споменатия регламент, който посочва кои знаци могат да съставляват марка на Европейския съюз, и по-конкретно на член 4, буква а) от същия регламент — трябва да се разбира като обозначаващ знак, чиято функция е да отличи стоките или услугите на едно предприятие от тези на други предприятия и да гарантира така търговския произход на стоките или услугите.
38
Макар член 4 от Регламент 2017/1001 да предвижда, че марки могат да съставляват и „личните имена“, функцията на марка, която се състои от име на лице и служи като указание за търговския произход на определени стоки или услуги, се различава от функцията на самото име на това лице, а именно да идентифицира определено лице (вж. в този смисъл решение от 14 май 2009 г., ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, т. 47 и 48; вж. също в този смисъл и по аналогия решение от 30 март 2006 г., Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, т. 48).
39
От друга страна, член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 се отнася също и до „друг знак, използван[…] в процеса на търговия“. С оглед на това фирмено наименование, търговско наименование или надпис върху търговски обект също може, при определени условия, да придобие характеристиките на знак, чиято функция е да отличават стоките или услугите на едно предприятие от тези на други предприятия. Съгласно съдебната практика обаче самите фирмени наименования, търговски наименование и надписи върху търговски обекти нямат за цел да отличават стоки или услуги. Всъщност фирменото наименование има за цел да идентифицира съответното дружество, докато търговското наименование или надписите върху търговските обекти се свързват с търговската репутация. Следователно използването на фирмено наименование, търговско наименование или надпис върху търговски обект с цел само идентифициране на дружеството или указване на репутацията му, не може да се счита за извършено „за стоките или услугите“ по смисъла на член 4 от Регламент 2017/1001 (решение от 18 юли 2017 г., Savant Systems/EUIPO — Savant Group (SAVANT), T‑110/16, непубликувано, EU:T:2017:521, т. 25 и цитираната съдебна практика). Съставляващият фирмено наименование знак би могъл обаче да се използва и по начин, водещ до свързването му с предлаганите стоки или услуги. Всъщност, ако това условие е изпълнено, фактът, че словният елемент се използва като търговско наименование на предприятието, не изключва възможността да се използва като марка, изпълнявайки основната ѝ функция да обозначава стоки или услуги, или като знак, предоставящ на притежателя си правото да забрани използването на марка по смисъла на член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 (решение от 26 юли 2023 г., Guma Holdings/EUIPO — XTB (XTRADE), T‑67/22, непубликувано, EU:T:2023:436, т. 54).
40
От това следва, че както имената, така и търговските наименования могат да попадат в обхвата на израза „нерегистрирана марка или […] друг знак, използван/а в процеса на търговия“ по смисъла на член 60, параграф 1, буква в) във връзка с член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001, ако се използват в процеса на търговия като знаци, предназначени да обозначават и да гарантират така търговския произход на стоки или услуги.
41
Ако обаче тези имена или наименования се използват в търговската дейност с цел по-конкретно да идентифицират самото лице или предприятие, не попадат в обхвата на посоченото понятие, а евентуално в този на понятието „право на [име]“ по член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001, като точното съдържание на това право и условията за осигуряване на спазването му се уреждат само от приложимото национално законодателство.
42
Следователно, противно на извода на апелативния състав, разграничението между по-ранните права, от една страна, по член 60, параграф 1, буква в) във връзка с член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 и от друга страна, по член 60, параграф 2, буква а) от същия регламент не е въз основа на това дали съответните права се използват в търговската дейност или в стопанския обмен, а въз основа на разликата в естеството на предвидените в тези членове основания за недействителност.
43
Освен това, доколкото апелативният състав е основал извода си, че член 60, параграф 2 от Регламент 2017/1001 не обхваща по-ранни права, използвани в търговската дейност, на член 5, параграф 4, букви а) и б) от Директива 2015/2436, следва да се отбележи, че последната разпоредба гласи:
„Всяка държава членка може да предвиди, че марката не трябва да бъде регистрирана, а ако е регистрирана, подлежи на обявяване за недействителна, когато и доколкото:
а)
правата върху нерегистрирана марка или друг знак, използван в търговската дейност, са придобити преди датата на заявката за регистрация на последващата марка или съответно преди датата на приоритет, претендирана за заявката за регистрация на последващата марка, и тази нерегистрирана марка или друг знак предоставят на притежателя си правото да забрани използването на последваща марка;
б)
използването на марката може да бъде забранено на основание на по-ранно право, различно от правата по параграф 2 и по буква а) от настоящия параграф, и по-специално:
i)
право на име;
ii)
право на изображение;
iii)
авторско право;
iv)
право на индустриална собственост“.
44
Ето защо — след като, видно от използваната дума „може“, държавите членки не са длъжни, а само могат да запазят или въведат в законодателствата си тези основания — член 5, параграф 4 от Директива 2015/2436 прави аналогично на посоченото в точка 36 по-горе разграничение.
45
При все това обаче посоченото в точка 25 по-горе тълкуване на апелативния състав, съгласно което член 5, параграф 4, буква б) от Директива 2015/2436 се отнася до „други права, различни от по-ранните права, използвани в търговската дейност“, не съответства на самия текст на тази разпоредба, който — също както член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 и видно от член 5, параграф 4, буква а) от Директива 2015/2436 — изключва конкретно само „правата върху нерегистрирана марка или друг знак, използван в търговската дейност“, посочени в член 5, параграф 4, буква а) от Директива 2015/2436.
46
На трето място, по отношение на тълкуването с оглед на целта на разглежданата правна уредба следва да се отбележи, че направеният в точки 42 и 44 по-горе извод се потвърждава от целта и структурата на Регламент 2017/1001. Всъщност правилата относно марката на Европейския съюз имат по-специално за цел да допринасят за системата на ненарушена конкуренция в Съюза, в която, за да привличат клиенти с качеството на своите стоки или услуги, предприятията трябва да могат да регистрират като марки знаци, които позволяват на потребителите да различат, без риск да се объркат, стоките или услугите на посочените предприятия от тези с различен произход (вж. решение от 12 септември 2019 г., Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, т. 45 и цитираната съдебна практика).
47
Следователно член 60, параграф 1, буква в) във връзка с член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001 се отнася до хипотеза на конфликт между нерегистрирана марка или друг знак, използван в търговската дейност, и марка на Европейския съюз. Този конфликт се отнася до знаци, които имат едно и също естество и една и съща основна функция, а именно да отличават стоките и услугите на едно предприятие от тези на другите предприятия. Не се счита, че такъв конфликт може да наруши конкуренцията на вътрешния пазар, ако по-конкретно нерегистрираната марка или другият знак не се използва в търговската дейност или е само с местен обхват, като спазването на това условие следва да се провери с оглед на установените в Регламент 2017/1001 единни стандарти и основните принципи на въведената с този регламент система.
48
За сравнение, както бе посочено в точки 32—34 по-горе, член 60, параграф 2 от Регламент 2017/1001 визира хипотези на конфликт между марка на Европейския съюз и други права от различно естество, чиято функция е различна от тази да отличава стоките и услугите на едно предприятие от тези на другите предприятия. В този смисъл член 60, параграф 2, буква а) от посочения регламент се отнася по-конкретно до хипотезата, при която „правото на [име]“, използвано евентуално и в търговската дейност за идентифициране на самото лице или предприятие, е защитено срещу икономическите вреди, които съществуването на дадена марка на Европейския съюз може да му причини. В такъв случай възможността и условията за предявяване на такова право срещу последваща марка на Европейския съюз се уреждат — видно от съдържащото се в посочената разпоредба препращане — от уреждащото защитата на това право национално законодателство.
49
В това отношение доводите, с които EUIPO иска с оглед на член 14, параграф 1, буква а) от Регламент 2017/1001 да ограничи приложното поле на израза „право на [име]“, трябва да се отхвърлят. Член 14, параграф 1, буква а) от посочения регламент предвижда, че марката на Европейския съюз „не дава право на притежателя да забранява на трети лица да използват, в процеса на търговия […] името или адреса на третото лице — когато третото лице е физическо лице“. Съгласно член 14, параграф 2 от същия регламент такова използване трябва да бъде „в съответствие с почтените практики в областта на производството или търговията“. Целта на тази разпоредба е именно да гарантира, че марка не може да служи като основание да се забрани физическо лице да използва името си (решение от 26 юли 2023 г., Rada Perfumery/EUIPO — Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, непубликувано, EU:T:2023:441, т. 68). Най-напред обаче, както бе посочено в точка 31 по-горе, член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 не се отнася само до правото на име на „физическите лица“, а съдържа неутрална формулировка относно съдържанието на израза „право на [име]“, като същевременно препраща в това отношение към националното законодателство.
50
Освен това член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 се отнася до хипотезата на конфликт между по-ранно право на име и последваща марка на Европейския съюз, докато член 14, параграф 1, буква а) от същия регламент уточнява обхвата на изключителните права, които марката на Европейския съюз предоставя, като ограничава възможността за притежателя на такава марка да забрани на физическо лице да използва името си в търговската дейност. Следователно тези две разпоредби имат различно приложно поле.
51
Накрая, противно на твърденията на EUIPO, следва да се отбележи, че апелативният състав не се е основал на конкретна преценка на доказателствата на жалбоподателите — отнасящи се до условията за използване на имената и наименованията, въз основа на които искат обявяване на недействителност — констатацията си, че при използването им тези имена и наименования имат изключително естеството на знаци, чиято функция е да отличат търгуваните стоки, а не да идентифицират съответно физическо или юридическо лице или пък предприятие като такива. При това положение пред Общия съд не може да се извърши допълване или замяна на мотивите с цел доразвиване на евентуално недостатъчните мотиви в обжалваното решение. Ако е искал да основе обжалваното решение на такива съображения, апелативният състав е трябвало да посочи това изрично (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2022 г., Puma/EUIPO — CMS (CMS Italy), T‑711/20, непубликувано, EU:T:2022:604, т. 134 и цитираната съдебна практика).
52
От изложеното следва, че апелативният състав е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че защитата по член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 не може да обхване „правото на [име]“ само поради това че спорните имена са били използвани по-специално в търговската дейност, без по-специално да разгледа — както изисква цитираната в точки 17—20 по-горе съдебна практика — истинността на изложените факти, за да установи конкретното естеството на по-ранните права, въз основа на които се иска обявяване на недействителност, съдържанието на тези права и условията за защитата им по националното законодателство, по силата на което се иска забрана на използването на марка на Европейския съюз.
По преценката на апелативния състав относно националното законодателство
53
Най-напред следва да се разгледат твърденията на жалбоподателите срещу мотива на обжалваното решение, че във всички случаи предоставената от тях информация за националното законодателство не може да се тълкува в смисъл, че твърдените по-ранни права могат да бъдат защитени като „право на [име]“ по силата на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 във връзка с посоченото австрийско национално законодателство.
54
В точки 37—42 от обжалваното решение апелативният състав по същество приема, че член 43 от австрийския Общ граждански кодекс визира случаи, при които се възпрепятства личното използване на името. Когато обаче „частни лица“ извършват търговски сделки от свое име, това им име придобива „вторично значение“ и вече не се счита за „само фамилно име“. С оглед на това апелативният състав приема, че защитата на използваните в търговската дейност имена и други знаци се урежда от членове 12 и 32 от австрийския Закон за защита на марките и от член 9, параграф 1 от австрийския Федерален закон срещу нелоялната конкуренция, тъй като тези национални разпоредби прилагат член 8, параграф 4 от Регламент 2017/1001. Поради това апелативният състав приема, от една страна, че „право на [име]“ може да се защити на основание член 43 от австрийския Общ граждански кодекс само ако и доколкото не съществува специална защита на името по отнасящото се до марките законодателство и ако притежателят на името не го използва в търговската дейност. От друга страна, „правото на [име]“ по смисъла на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001 не било защитимо на основание на друга от посочените разпоредби от австрийското право, тъй като в тях изрично се говорело за „търговски обозначения“ в „търговската дейност“, което съответствало на правата, попадащи в обхвата на член 8, параграф 4 от посочения регламент.
55
Следва обаче да се констатира, че тези съображения на апелативния състав са изложени с оглед на същото погрешно основание като установеното в точка 52 по-горе, а именно че използването на име в търговската дейност е достатъчно, за да се изключи защитата му по член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001.
56
Поради това преценката на разпоредбите от националното законодателство, направена от апелативния състав в обжалваното решение, не позволява да се потвърди изводът, че правото на име съгласно австрийското законодателство не попада в приложното поле на член 60, параграф 2, буква а) от Регламент 2017/1001.
57
С оглед на изложеното второто основание следва да се уважи, и без да се налага произнасяне по първото основание, обжалваното решение следва да се отмени.
По съдебните разноски
58
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като EUIPO е загубила делото, следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на жалбоподателите.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:
1)
Отменя решението на втори апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 27 ноември 2024 г. (преписка R 971/2023‑2).
2)
Осъжда EUIPO да заплати съдебните разноски.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 14 януари 2026 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.