62023CC0395
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 28 ноември 2024 година (
1
)
Дело C‑395/23 [Аникови] (
i
)
Е. М. А.,
Е. М. А.,
М. И. А.
(Преюдициално запитване, отправено от Софийски районен съд (България)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по граждански дела — Регламент (ЕС) 2019/1111 — Обхват — Съдебно разрешение за продажба на недвижим имот, принадлежащ на ненавършили пълнолетие деца — Двустранно споразумение между Република България и Руската федерация — Съдебна компетентност“
I. Въведение
1.
Преюдициалното запитване на Софийски районен съд (България) е отправено в рамките на охранително производство, което две живеещи в Германия ненавършили пълнолетие руски гражданки започват, със съгласието на майка си, за да получат разрешение да продадат притежаваните от всяка от тях идеални части от три недвижими имота, намиращи се в България.
2.
Въпросът на запитващата юрисдикция до Съда се отнася до привръзката за определянето на нейната международна компетентност, която е местонахождението на тези недвижими имоти, изведена по-специално от Договора между Народна република България и Съюза на съветските социалистически републики за правна помощ по граждански, семейни и наказателни дела (
2
), сключен преди присъединяването на Република България към Европейския съюз. Тази юрисдикция иска да се установи как прилагането на този договор се съотнася с правото на Съюза, и по-специално към Регламент (ЕС) 2019/1111 (
3
), ако се приеме, че главното производство е от областта на родителската отговорност.
3.
Съдът вече е очертал контурите на понятието „родителска отговорност“ по свързани с ненавършили пълнолетие деца имуществени въпроси. За разлика от това той не е имал повод да се произнесе по действието на двустранни споразумения в същата област, които държавите членки са сключили с трети държави преди присъединяването си към Съюза, при положение че Регламент „Брюксел IIб“ не съдържа специални разпоредби относно връзката си с такива споразумения.
4.
Предвид както броя на държавите членки, които все още са обвързани от споразумения, сходни по съдържание с това на руско-българския договор, така и броя случаи, които биха могли да възникнат занапред, на намиращи се в България недвижими имоти, притежавани от ненавършили пълнолетие руски граждани, въпросът дали тези споразумения дерогират Регламент „Брюксел IIб“ и ако да, при какви условия, има съществено значение.
5.
Така настоящото дело дава повод на Съда да припомни, че в отношенията между държавите членки и третите държави трябва да се прилагат принципите, прогласени в член 351 ДФЕС. Следователно в този контекст несъвместимостта на правило за компетентност, изведено от двустранно споразумение, с такова правило, закрепено в Регламент „Брюксел IIб“, трябва да се преценява по критерии, които предстои да бъдат определени. Ще покажа как до тези критерии може да се стигне чрез тълкуване по аналогия с възприетото в практиката на Съда по някои регламенти за сътрудничество по граждански дела тълкуване, което определя като граница за тяхното неприлагане нарушаването на принципите, залегнали в основата на това сътрудничество.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Договорът за функционирането на ЕС
6.
Член 351, първа и втора алинея ДФЕС гласи:
„Правата и задълженията, произтичащи от споразумения, сключени преди 1 януари 1958 г. или, за присъединяващите се държави — преди датата на тяхното присъединяване, между една или повече държави членки, от една страна, и една или повече трети страни, от друга, не се засягат от разпоредбите на Договорите.
Доколкото тези споразумения са несъвместими с Договорите, заинтересованата държава членка или държави членки са длъжни да предприемат всички необходими мерки, за да премахнат установените несъответствия. Когато е необходимо, държавите членки взаимно се подпомагат за постигането на тази цел, а когато това е възможно — приемат общ подход“.
2. Регламент „Брюксел IIб“
7.
Съображение 91 от Регламент „Брюксел IIб“ гласи:
„Следва да се припомни, че за споразумения с една или повече трети държави, сключени от държава членка преди датата на нейното присъединяване към Съюза, се прилага член 351 от ДФЕС“.
8.
Член 1 от този регламент, озаглавен „Обхват“, предвижда в параграф 1, буква б) и параграф 2, буква д), че той се прилага по гражданскоправни въпроси, отнасящи се до предоставяне, упражняване, делегиране, ограничаване или лишаване от родителска отговорност, като тези въпроси включват по-специално мерките за закрила на детето, свързани с управлението, запазването или разпореждането с имуществото на детето.
9.
Член 7 от посочения регламент, озаглавен „Обща компетентност“, гласи в параграф 1:
„Съдилищата на държава членка са компетентни по въпроси, свързани с родителската отговорност за дете, ако детето има обичайно местопребиваване в тази държава членка към момента на сезирането на съда“.
10.
Глава VIII от Регламент „Брюксел IIб“, която включва членове 94—99, урежда връзките на този регламент с други инструменти.
11.
Член 94, параграф 2 от посочения регламент урежда действието на Конвенцията от 6 февруари 1931 г., съдържаща международни частноправни разпоредби относно брака, осиновяването и настойничеството, заедно със заключителния протокол към нея, сключен между някои държави членки (Кралство Дания (
4
), Република Финландия, както и Кралство Швеция) и трети държави (Република Исландия и Кралство Норвегия).
12.
Съгласно член 98, параграф 2 от Регламент „Брюксел IIб“, озаглавен „Обхват на действието“:
„Конвенциите, посочени в членове 95—97 от настоящия регламент, и по-специално Хагските конвенции от 1980 г.[ (
5
)] и 1996 г.[ (
6
)], продължават да се прилагат между държавите членки, които са страни по тях, при спазване на членове 95—97 от настоящия регламент“.
13.
Член 99 от този регламент урежда връзките на последния с двустранни договори, сключени между някои държави — членки на Съюза (Кралство Испания, Италианската република, Република Малта, както и Португалската република), и Светия престол.
Б.
Руско-българският договор
14.
Член 25 от руско-българския договор предвижда:
„1.   Правоотношенията между родители и деца се определят по законодателството на договарящата страна, на чиято територия те имат съвместно местожителство.
[…]
6.   Компетентни за издаване на решения по правоотношения, указани в ал. 1, 2, 3, 4 и 5, са органите на договарящата страна, чийто гражданин е детето или на територията, в която детето има местожителство или местопребиваване“.
15.
Член 30 от този договор, озаглавен „Форми на сделките“, предвижда в алинея 2:
„Формата на сделката за недвижими имоти се определя по законодателството на договарящата страна, на чиято територия се намира недвижимият имот“.
В.
Българското право
16.
Член 18 от Закона за задълженията и договорите (
7
) гласи:
„Договорите за прехвърляне на собственост или за учредяване на други вещни права върху недвижими имоти трябва да бъдат извършени с нотариален акт“.
17.
Член 586, алинея 1 от Гражданския процесуален кодекс (
8
) гласи:
„При издаването на нотариален акт, с който се прехвърля право на собственост или се учредява, прехвърля, изменя или прекратява друго вещно право върху недвижим имот, нотариусът проверява дали праводателят е собственик на имота и дали са налице особените изисквания за извършване на сделката“.
18.
Съгласно член 130, алинея 3 от Семейния кодекс (
9
):
„Извършването на действия на разпореждане с недвижими имоти, с движими вещи чрез формална сделка и с влогове, както и с ценни книги, принадлежащи на детето, се допуска с разрешение на районния съд по настоящия му адрес, ако разпореждането не противоречи на интереса на детето“.
III. Фактите по делото в главното производство и преюдициалните въпроси
19.
Две ненавършили пълнолетие деца (
10
), руски гражданки, чието обичайно местопребиваване е в Германия, желаят да продадат, със съгласието на майка си, идеалните части от правото на собственост, което те, както и тя имат върху три недвижими имота в България, като продажната цена бъде преведена по двете германски банкови сметки на децата.
20.
Софийският районен съд, който в охранително производство трябва да даде или да не даде това разрешение за прехвърляне на собственост, за да може то да бъде осъществено с нотариален акт, има съмнения относно международната си компетентност.
21.
Тази юрисдикция посочва, че при аналогични обстоятелства Върховният касационен съд (България) основава компетентността на българските съдилища, с привръзка по местонахождението на недвижимия имот, на разпоредби, определящи приложимото право в случай на придобиване на вещни права, а именно член 65, алинея 1 от Кодекса на международното частно право (
11
), както и член 30, алинея 2 от руско-българския договор. Тя добавя, че в същия смисъл и точно по делото в главното производство Софийски градски съд (България) е възприел този критерий за компетентност и е постановил, че Регламент „Брюксел IIб“ не е приложим, като се е позовал на член 4, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 593/2008 (
12
). Запитващата юрисдикция обаче счита, че доколкото тази разпоредба определя приложимото право, а не международната компетентност по спора, въпросното решение се основава на член 24, точка 1 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 (
13
).
22.
Поради това запитващата юрисдикция иска да се установи обхватът на тази разпоредба и на Регламент „Брюксел IIб“ по въпросите на родителската отговорност, както и действието на руско-българския договор, който не е споменат в Регламент „Брюксел IIб“ като дерогиращ от него.
23.
При тези обстоятелства Софийски районен съд решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Включва ли разпоредбата на чл. 1, б. „д“ от Регламент [„Брюксел IIб“] в своето приложно поле въпросите на съдебни охранителни производства за даване на разрешение от съд за разпореждане, например продажба, с недвижими имоти или идеални части от недвижими имоти, принадлежащи на дете?
2)
По правилата на кой регламент се определя международната компетентност на съд на държава членка на ЕС по съдебни охранителни производства за даване на разрешение от съд за разпореждане, например продажба, с недвижими имоти или идеални части от недвижими имоти, принадлежащи на дете — по чл. 7, [параграф] 1 от Регламент [„Брюксел IIб“] — от съда по обичайното местопребиваване на детето, или по чл. 4, [параграф] 1, б. „в“ от Регламент [„Рим I“], респ. чл. 24, [точка] 1 от Регламент [№ 1215/2012] — от съда по местонахождение на недвижимия имот?
3)
Дерогират ли се правилата на Регламент [„Брюксел IIб“] относно международната компетентност по въпроси на родителската отговорност от двустранен международен договор на държава членка ([Република] България) и трета страна (Съветския съюз, респ. Руската федерация), сключен преди присъединяване на държавата членка към [Съюза], ако този международен договор не е посочен в Глава VIII от [този регламент]?“.
24.
Писмени становища са представили молителите по главното производство, испанското и унгарското правителство, както и Европейската комисия.
25.
След представянето на писменото становище на Комисията запитващата юрисдикция допълва преюдициалното си запитване, като уточнява, че в хипотезата, при която положението, разглеждано по главното производство, попада в обхвата на Регламент „Брюксел IIб“, член 16 от него няма как да бъде приложен, тъй като основната процедура, във връзка с която се дава разрешение за разпореждане с имуществото на засегнатите ненавършили пълнолетие деца, се води от нотариус.
26.
В съдебното заседание, проведено на 12 септември 2024 г., молителите по главното производство, испанското правителство и Комисията представят устни становища и отговарят на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV. Анализ
27.
По производството, с което е сезирана, българската запитваща юрисдикция иска по същество да се установи дали в областта на международната компетентност е налице нормативно стълкновение между правото на Съюза и руско-българския договор, сключен от Република България преди присъединяването ѝ към Съюза. При утвърдителен отговор тази юрисдикция иска да се установи съотношението между тези норми.
28.
Затова предлагам на Съда да разгледа първия и втория преюдициален въпрос заедно, тъй като имат за цел да се установи кой регламент (№ 1215/2012 или „Брюксел IIб“) трябва да се приложи в конкретния случай за целите на определянето на международно компетентния съд, преди да пристъпи към третия въпрос, който има за предмет връзката на последния регламент с двустранни инструменти, различни от посочените в него.
29.
Преди това обаче, тъй като Съдът е сезиран в рамките на охранително производство, ще уточня защо допустимостта на преюдициалното запитване не подлежи на съмнение.
А.
По допустимостта на преюдициалното запитване в рамките на охранително производство
30.
Запитващата юрисдикция е сезирана с молба за даване на разрешение за продажба на недвижими имоти, принадлежащи на ненавършили пълнолетие деца, в рамките на охранително производство.
31.
Тя, разбира се, не е сезирана със спор между страни (
14
), нито пред първоинстанционен съд, предвид предмета на искането, нито по жалба срещу решение в охранително производство (
15
).
32.
Както обаче беше потвърдено в съдебното заседание, тази юрисдикция упражнява правораздавателни функции в смисъл, че не е сезирана само за да регистрира споразумение между страните (
16
), а трябва да направи преценка в подлежащо на обжалване решение (
17
).
33.
Всъщност, първо, посочената юрисдикция се произнася по молба за даване на разрешение за продажба на недвижими имоти от ненавършили пълнолетие деца по силата на член 130, алинея 3 от Семейния кодекс при зачитане на техния висш интерес (
18
), като целта е да се изготви нотариален акт за покупко-продажба, както предвижда член 18 от Закона за задълженията и договорите.
34.
Освен това трябва да се има предвид, че решенията по охранително производство попадат в обхвата на глава IV от Регламент „Брюксел IIб“, тъй като не са изрично изключени от определението на понятието „решение“ в член 2, параграф 1 от този регламент и доколкото в него са включени решенията, непридобили сила на пресъдено нещо (
19
).
35.
Следователно, както посочват Hélène Gaudemet-Tallon и Marie-Élodie Ancel във връзка с еквивалентното определение на понятието „съдебно решение“ в член 2, буква а) от Регламент № 1215/2012, трябва да се разграничават два вида охранителни производства, а именно „актове, свеждащи се до обикновено приемане“ и „решения по охранителни производства“, за които съдът, „без да се произнася по „спор между страните“, все пак изразява волята си“ (
20
).
36.
Второ, отбелязвам, че по предходни дела в областта на наследяването, отнасящи се до ненавършили пълнолетие деца, Съдът е отговарял на преюдициални запитвания относно международната компетентност в охранителни производства, аналогични на това по настоящото дело (
21
).
37.
Поради това считам, че отправеното от запитващата юрисдикция — произнасяща се в охранително производство — преюдициално запитване, в което се поставя въпросът за нейната международна компетентност, е допустимо при същите условия като вече допуснатите от Съда.
38.
При това положение, за да се отговори на това преюдициално запитване, чиято цел е да се установи как руско-българският договор се съотнася с правото на Съюза, следва най-напред да се определи по несъмнен начин приложимият регламент относно компетентността (
22
).
Б.
По приложимостта на Регламент „Брюксел IIб“
39.
За да отговори на въпросите на запитващата юрисдикция, основани единствено на припомняне на решение от 6 октомври 2015 г., Matoušková (
23
), предлагам на Съда да приложи по аналогия принципното решение, възприето от него по дело Schneider.
40.
По делото, по което е постановено това решение, българската запитваща юрисдикция е сезирана с молба за даване на разрешение за продажба на недвижим имот, принадлежащ в съсобственост на поставено под ограничено запрещение лице (
24
). Съдът приема, че това съдебно разрешение е мярка за защита на поставеното под ограничено запрещение лице, която се изисква съгласно закона, тъй като това лице не разполага повече с правото да се разпорежда самостоятелно със своите недвижими имоти, и че подобно разрешение се предоставя само в случай че прехвърлянето на собствеността върху съответния недвижим имот се извършва в интерес на лицето, което се ползва от защита (
25
).
41.
От това Съдът прави извода, че искането за разрешение се отнася пряко до дееспособността на съответното физическо лице по смисъла на член 1, параграф 2, буква а) от Регламент (ЕО) № 44/2001 (
26
), който изключва тази материя от материалния обхват на този регламент. Съдът подчертава разграничението, което трябва да се направи между такова производство и производство, което има за предмет „вещни права върху недвижим имот“ по смисъла на член 22, точка 1 от Регламент № 44/2001“, доколкото последното е насочено по-специално към определяне на площта, състоянието, собствеността или владението на недвижимия имот (
27
).
42.
Същите разпоредби се съдържат в член 1, параграф 2, буква а) и в член 24, точка 1 от Регламент № 1215/2012.
43.
Доразвивайки решение Schneider, Съдът постановява, че съдебното разрешение, поискано от законните представители на ненавършило пълнолетие дете в рамките на производство по наследяване, представлява мярка за защита на детето, свързана с управлението, запазването или разпореждането с неговото имущество в рамките на упражняването на родителската власт по смисъла на член 1, параграф 1, буква б) и параграф 2, буква д) от Регламент (ЕО) № 2201/2003 (
28
). Същите разпоредби се съдържат в Регламент „Брюксел IIб“, който отменя Регламент № 2201/2003.
44.
В случая това основание е приложимо по делото в главното производство, тъй като обичайното местопребиваване на ненавършилите пълнолетие молителки е в Германия, а въпросът за компетентността е с трансгранични последици поради това, че включва германски и български съд.
45.
Поради това предлагам на Съда да отговори на запитващата юрисдикция, която се стреми да обоснове своята международна компетентност с фактора на привързване местонахождение на продаваните недвижими имоти, че прилагането на член 24, точка 1 от Регламент № 1215/2012 е изключено.
46.
Тъй като производството, с което е сезирана тази юрисдикция, попада в обхвата на Регламент „Брюксел IIб“ и същата не е компетентна поради мястото на пребиваване на ненавършилите пълнолетие деца — молители в главното производство, което е критерият по член 7, параграф 1 от този регламент, посочената юрисдикция трябва да се увери дали нейната компетентност не може да произтича от прилагането на други разпоредби от посочения регламент (
29
). Тази проверка ще послужи, за да се потвърди или отхвърли наличието на стълкновение на норми, произтичащи от руско-българския договор, така както е тълкуван от Върховния касационен съд (
30
).
47.
В този смисъл Комисията е на мнение, че компетентността на запитващата юрисдикция може да се основе на член 16, параграф 1 от Регламент „Брюксел IIб“, тъй като тя се произнасяла по инцидентен иск (
31
). Запитващата юрисдикция обаче информира Съда, че случаят не е такъв (
32
). Констатирам, наистина, че единственото висящо производство е това, с което е сезирана тази юрисдикция (
33
). Тъй като не е изпълнено нито едно от условията, предвидени от законодателя на Съюза (
34
), споделям резервите относно приложимостта на този член 16, изразени в съдебното заседание от испанското правителство.
48.
За сметка на това според мен трябва да се провери дали прилагането на други разпоредби на Регламент „Брюксел IIб“ позволява да се избегне всякакъв разнобой с руско-българския договор, от който е изведена международната компетентност на запитващата юрисдикция.
49.
В това отношение отбелязвам, че както член 1, алинея 2 от руско-българския договор, така и член 10 от Регламент „Брюксел IIб“ предвижда, че компетентността на съда може да се основе на избора на сезиралите го страни (
35
).
50.
Всъщност трябва да се подчертае, че в решението на Върховния касационен съд, цитирано от запитващата юрисдикция и приложено към преписката, с която разполага Съдът, за да се обоснове компетентността на съответния български съд, се прави позоваване на този член 1, алинея 2, според който гражданите на едната договаряща страна имат право свободно и безпрепятствено да се отнасят до съдилищата на другата договаряща страна, в компетентността на които спадат гражданските, семейните и наказателните дела. Те могат да се явяват пред тях, да подават молби и да предявяват искове при същите условия, както и гражданите на тази договаряща страна. В съдебното заседание беше потвърдено, че този критерий за компетентност се прилага от редица български съдилища.
51.
Следователно, ако се предположи, че запитващата юрисдикция констатира липса на съгласуваност между руско-българския договор, който обосновава нейната компетентност според практиката на Върховния касационен съд, и Регламент „Брюксел IIб“, Съдът трябва да уточни дали и при какви условия правата и задълженията, произтичащи от този договор, се засягат от този регламент.
В.
По третия въпрос относно компетентността на българския съд, основана на сключен с трета държава двустранен договор
52.
Припомням, че този въпрос, чиято цел е да се определят условията, при които руско-българският договор не се засяга от Регламент „Брюксел IIб“, почива на следните две констатации:
–
съгласно националната съдебна практика, по-специално по силата на разпоредбите на този договор, международната компетентност на българския съд, сезиран с искане за защита на имуществото на ненавършило пълнолетие дете, не е тази по обичайното местопребиваване на детето, и
–
глава VIII от Регламент „Брюксел IIб“ не съдържа разпоредби относно действието на двустранни споразумения, сключени от държави членки преди присъединяването им към Съюза, с трети държави, различни от Светия престол.
53.
Що се отнася до първата констатация, отбелязвам, че запитващата юрисдикция се позовава на решение на Върховния касационен съд от 2 юни 2015 г. по дело, което се отнася до ненавършили пълнолетие деца — руски граждани (
36
). При липсата на изрична разпоредба в руско-българския договор относно защитата на имуществото на ненавършило пълнолетие дете, критерият за определяне на международно компетентния съд се извежда от приложимото законодателство относно формата на сделките. Като прилага член 130, алинея 3 от Семейния кодекс във връзка с член 586, алинея 1 от Гражданския процесуален кодекс и с член 30 от руско-българския договор, който определя законодателството по местонахождението на недвижимия имот, както член 65, алинея 1 от Кодекса на международното частно право (
37
), Върховният касационен съд основава решението си на тази специална национална правна уредба, която предвижда, че за да извърши действие по разпореждане с имущество на ненавършило пълнолетие дете, нотариусът трябва да разполага с предварително разрешение от съд. С други думи, постановено е, че тези специални правни изисквания обосновават дерогация от общото правило за компетентност на съда по местопребиваването на детето, предвидено в националното право (
38
), което съвпада с приложимото право в отношенията между родители и деца съгласно член 25, алинея 1 от руско-българския договор. По този начин се осигурява съгласуваност между законодателството, приложимо в областта на продажбата на недвижими имоти, и международната компетентност.
54.
Колкото до втората констатация, отбелязвам, че запитващата юрисдикция не се позовава нито на съображение 91 от Регламент „Брюксел IIб“, в което се припомня, че „за споразумения с една или повече трети държави, сключени от държава членка преди датата на нейното присъединяване към Съюза, се прилага член 351 от ДФЕС“ (
39
), нито на каквато и да било трудност при анализа на практиката на Съда в тази област.
55.
Следователно Съдът би могъл да се ограничи до това да отговори, че в съответствие с първата алинея на този член правата и задълженията, произтичащи от руско-българския договор, не се засягат от Регламент „Брюксел IIб“.
56.
Въпреки това, макар чисто формално запитващата юрисдикция да ограничава въпросите си до тълкуването на определени разпоредби на правото на Съюза, такова обстоятелство не е пречка Съдът да ѝ предостави всички насоки за тълкуване на това право, които могат да бъдат полезни за решаването на делото, с което тя е сезирана, независимо дали тази юрисдикция ги е посочила или не във въпросите си. В това отношение Съдът трябва да изведе от цялата информация, предоставена от посочената юрисдикция, и по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, елементите от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора по главното производство (
40
).
57.
При тези условия и както беше потвърдено при обсъжданията в съдебното заседание, изглежда полезно да се направи подробен анализ на прилагането на член 351 ДФЕС (
41
).
58.
Предварително следва да се подчертае, че член 351 ДФЕС не е посочен сред инструментите, предхождащи Регламент „Брюксел IIб“ (
42
), въпреки че в него, както и в този регламент не са включени разпоредби относно двустранните споразумения, сключени от държавите членки преди присъединяването им към Съюза, с трети държави (без Светия престол). Това не оправдава липсата на практика на Съда. Всъщност считам, че такова припомняне не е необходимо предвид йерархията на нормите (
43
) и много ясния текст на този член.
59.
Следователно разглеждането, в светлината на член 351 ДФЕС (
44
), на въпроса за съотношението между руско-българския договор и Регламент „Брюксел IIб“ предполага да са изпълнени две условия.
60.
Първо, руско-българският договор трябва да се отнася до материя, която се урежда с този регламент. В случая това е така, доколкото компетентният съд се определя съгласно този договор (
45
) и тъй като в производство като разглежданото по главното производство критерият на привързване, възприет в националната съдебна практика, цитирана от запитващата юрисдикция, е местонахождението на недвижимия имот, принадлежащ на едно или няколко ненавършили пълнолетие деца — руски граждани, а не мястото на тяхното обичайно местопребиваване, който е критерият, приложим по силата на Регламент „Брюксел IIб“.
61.
В това отношение отбелязвам, предвид противоположното мнение на Унгария, която е обвързана от същия тип договор, че прилагането на руско-българския договор към ситуация, в която ненавършилите пълнолетие руски граждани не пребивават в България, а в друга държава членка, не представлява особена трудност (
46
), тъй като местонахождението на имота е единственият критерий на привързване, обсъждан в рамките на това отнасящо се до руски граждани преюдициално запитване.
62.
По-нататък, точно този критерий, който Върховният касационен съд възприема, без изобщо да препраща към местопребиваването на заинтересованото ненавършило пълнолетие дете (
47
), е приложен по делото в главното производство в определение от 14 юни 2023 г. на Софийски градски съд. Това решение, цитирано в преюдициалното запитване и приложено към представената на Съда преписка, потвърждава ясно, че руските молители са избрали български съд, за да получат изискваното от българската правна уредба разрешение за издаване на нотариалния акт за прехвърляне на правото им на собственост. Този съд, който основава решението си на законодателството, приложимо в областта на вещните права, се позовава и на член 4, параграф 1, буква в) от Регламент „Рим I“ (
48
).
63.
Второ, за да можем да продължим с анализа на въпроса за връзката между Регламент „Брюксел IIб“ и руско-българския договор, следва да се уверим, че заинтересованата трета държава черпи права от разглежданото международно споразумение и че може да изисква спазването му от държавата членка, която е страна по него (
49
).
64.
С други думи, в отношенията с трета държава принципът, от който се ръководи анализът, е спазването на правото, на което тази държава може да се позове в отношенията си с държавата членка, с която е сключила споразумение преди присъединяването на последната към Съюза. Всъщност прилагането на съответното международно споразумение трябва да се основава на логика на взаимност (
50
).
65.
В случая, при липсата на уточнение от запитващата юрисдикция, трябва да се предположи, че руските органи биха тълкували това споразумение по същия начин, що се отнася до компетентността на руските съдилища по местонахождението на недвижимия имот (
51
), и че спазването на този критерий би обусловило признаването на постановени от българските съдилища решения, отнасящи се до руски граждани (
52
).
66.
В това отношение резервите в областта на компетентността, направени от Руската федерация и от Република България при присъединяването им към Хагската конвенция от 1996 г., на основание член 55, параграф 1 от нея (
53
), потвърждават наличието на обща позиция относно предимството на критерия за местонахождението на недвижимия имот, за да се изключи каквото и да било позоваване на местопребиваването на засегнатото ненавършило пълнолетие дете.
67.
При тези условия следва да се констатира, че що се отнася до международната компетентност на съдилищата, сезирани с молба за даване на разрешение за продажба на недвижим имот, принадлежащ на ненавършил пълнолетие руски гражданин, руско-българският договор налага на Република България задължения спрямо трета държава, а именно Руската федерация, която има право да претендира спазването им от посочената държава членка по смисъла на член 351, първа алинея ДФЕС.
68.
Следователно поради това потвърждаване на задължението за прилагане на изведен от руско-българския договор критерий за компетентност (
54
), различен от възприетия в правото на Съюза, трябва да се разгледа допълнителният въпрос относно задължението на Република България по силата на член 351, втора алинея ДФЕС да предприеме всички необходими мерки, за да премахне съществуващите несъответствия между руско-българския договор и правото на Съюза (
55
).
69.
Ето защо, на първо място, следва да се установи дали поради наличието на конкуриращи се критерии за компетентност, произтичащи от прилагането на Регламент „Брюксел IIб“ и на руско-българския договор, изведеното от този договор правило за компетентност е несъвместимо с норма от правото на Съюза по смисъла на член 351, втора алинея ДФЕС.
70.
Считам, подобно на Комисията, че изборът на различни критерии за компетентност сам по себе си не създава сериозни затруднения. Всъщност двустранните договори за сътрудничество се сключват, за да може лесно да се определя компетентната юрисдикция на базата на специални условия, които обикновено са гражданството на лицата или тяхното обичайно местопребиваване във всяка от държавите — страни по договора, за въпросите, свързани с лични права, или местонахождението на недвижимите имоти — за имуществените въпроси. Впрочем анализ в обратен смисъл би поставил под въпрос закрепения в член 351, първа алинея ДФЕС принцип.
71.
От друга страна, прилагането на член 351, втора алинея ДФЕС също не може да се изключи. В случая въпросът не е чисто теоретичен, като се имат предвид разпоредбите на последователните регламенти в областта на семейното право, свързани с компетентността на съдилищата и приети с оглед на висшия интерес на детето.
72.
Затова, както беше потвърдено в хода на обсъжданията в съдебното заседание, трябва да се разгледат — в този контекст на съдебно сътрудничество по граждански дела — изводите, които следва да се направят от практиката на Съда относно връзката на някои приложими в тази област регламенти с конвенции, по които държавите членки са страни, и по-конкретно решения от 4 май 2010 г., TNT Express Nederland (
56
), и от 12 октомври 2023 г., OP (Избор на правото на трета държава при наследяване) (
57
).
73.
По делото, по което е постановено решение TNT, спорът се отнася до изпълнението в една държава членка на съдебно решение, постановено в друга държава членка. Запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 71 от Регламент № 44/2001 трябва да се тълкува в смисъл, че се прилагат правилата за съдебната компетентност, признаването и изпълнението, предвидени в специална конвенция, каквито са правилото за висящо производство, закрепено в член 31, параграф 2 от Конвенцията за договора за международен автомобилен превоз на стоки (
58
), и това за изпълняемостта, закрепено в член 31, параграф 3 от тази конвенция (
59
). В точка 49 от това решение Съдът постановява, че макар този член 71 „да предвижда, че в областите, уредени от специални конвенции, се прилагат тези конвенции, това не променя факта, че прилагането им не може да нарушава принципите, залегнали в основата на съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела […] в рамките на Съюза“. В точка 55 от посоченото решение Съдът прави чрез дедукция от това извода, че „член 31, параграф 3 от CMR би могъл да се прилага в рамките на Съюза само ако позволява да се постигнат целите на свободното движение на съдебните решения по граждански и търговски дел[а] и на взаимното доверие в правосъдието в рамките на Съюза при условия, които са поне толкова благоприятни[, колкото] тези, следващи от прилагането на Регламент № 44/2001“.
74.
По делото, по което е постановено решение OP, се поставя въпросът как тази съдебна практика може да бъде приложена съответно към отношенията с трета държава (
60
). Съдът се позовава на решение TNT и постановява, че „системата на Регламент [(ЕС)] № 650/2012[ (
61
)] допуска по силата на двустранен договор, сключен между държава членка и трета държава преди приемането на този регламент, и с оглед на изключението, предвидено в член 75, параграф 1 от посочения регламент, гражданите на трета държава с местоживеене в сключилата двустранния договор държава членка да нямат възможност да избират приложимото право по въпросите на наследяването си“ (
62
).
75.
От методологическа гледна точка условията, при които може да се счита, че правило за международна компетентност, произтичащо от сключен с трета държава договор, е несъвместимо с правото на Съюза, според мен могат да бъдат изведени от тези решения.
76.
В този смисъл не представляват пречки пред такова предложение два аспекта на разсъжденията, които трябва да се вземат предвид, а именно липсата в Регламент „Брюксел IIб“ на разпоредба относно връзката му с някои международни инструменти и обхватът на практиката на Съда от решение TNT насам, която решение OP разширява към отношенията с трета държава.
77.
Несъмнено, в решения TNT и OP се тълкуват специални разпоредби на разглежданите регламенти (
63
), които по същество предвиждат, че последните не засягат конвенциите, по които държавите членки са страни и които уреждат едни и същи области (
64
).
78.
Въпреки това фактът, че за разлика от Регламент „Брюксел IIб“ тези регламенти закрепват общото правило, че те не засягат прилагането на международните конвенции, по които страни са една или няколко държави членки, нито дори на специалните разпоредби относно двустранните конвенции и споразумения между трета държава и държава членка (
65
), според мен не променя анализа на обхвата на съдебната практика, съгласно която законодателят на Съюза е предвидил, че при стълкновение на норми се прилагат тези конвенции (
66
).
79.
Всъщност тези специални разпоредби се тълкуват в смисъл, че налагат прилагането на посочените конвенции „в самия Съюз“ (
67
). По този начин се разширява, с известно приспособяване (
68
), прилагането на принципите на международното публично право за прилагането на Договорите, какъвто е по-конкретно принципът „pacta sunt servanda“ (
69
), възпроизведен, що се отнася до отношенията с трети държави, в член 351, първа алинея ДФЕС.
80.
Впрочем отбелязвам, че в решение TNT (
70
) Съдът очертава граница на прилагането на двустранните конвенции или споразумения, а именно нарушаването на принципите, залегнали в основата на съдебното сътрудничество по граждански и търговски дела в рамките на Съюза (
71
). Съдът подчертава, че тя се вписва в практиката му относно прилагането на конвенциите, сключени от държави членки с трети държави, което не трябва да бъде в ущърб на целите на правото на Съюза, що се отнася до отношенията между държавите членки (
72
).
81.
Съдът прилага същата тази граница, свързана с приложимите в рамките на Съюза принципи, в решения, постановени след решение TNT, които също не се отнасят до правата на трета държава. В тях също се разглеждат въпроси, свързани с признаване или изпълнение на съдебни решения, постановени в държавите членки. Става дума за решение от 19 декември 2013 г., Nipponka Insurance (
73
), и по случай относно стълкновение между Регламент № 1215/2012 и CMR — за решение от 21 март 2024 г., Gjensidige (
74
).
82.
Използвайки същите термини, Съдът отново препраща към практиката си относно принципите, залегнали в основата на съдебното сътрудничество в рамките на Съюза, в решение от 4 септември 2014 г., Nickel & Goeldner Spedition (
75
), отнасящо се до прилагането на правилата за съдебна компетентност, предвидени в член 31, параграф 1 от CMR, който предлага на ищеца по-широка възможност от предвидената в член 5, точка 1, буква б), второ тире от Регламент № 44/2001 (
76
). Съдът постановява, че съгласно член 71, параграф 1 от този регламент държава членка може да приложи разглежданите правила за съдебна компетентност, предвидени в CMR (
77
).
83.
Всички тези решения се отнасят до прилагането на разпоредби на CMR, обвързващи една или няколко държави членки.
84.
Тази съдебна практика обаче е приложена по аналогия по дело за прилагане на двустранна спогодба, сключена с трета държава. Въпросът за избора на правото, приложимо в случай на наследяване (
78
), дава възможност на Съда да се произнесе по съотношението между Регламент № 650/2012 и договор, обвързващ Република Полша, преди присъединяването ѝ към Съюза, с Украйна. Този договор определя приложимото право в областта на наследяването, без да предвижда изрично възможността да се избере друго право (
79
).
85.
В решение OP Съдът постановява, че член 75 от Регламент № 650/2012, „[който] урежда в рамките на съответния акт от правото на Съюза[ (
80
)] отношенията между този акт и международните конвенции, не може да има обхват, който противоречи на принципите, залегнали в основата на правната уредба, от която той е част (вж. в този смисъл решение [TNT], т. 51)“ (
81
).
86.
След това Съдът разглежда съвместимостта на посочения двустранен договор с правото на Съюза, като издирва значението на разпоредбата от разглеждания регламент (
82
).
87.
Като завършва този анализ на член 75, параграф 1 от Регламент № 650/2012 с препратка към член 351, първа алинея ДФЕС, Съдът според мен подчертава необходимостта от съчетаване на тези разпоредби в особения случай на отношения с трети държави (
83
).
88.
Като цяло, от това правя извода, че в положение, при което правата на трети държави по принцип трябва да имат предимство по силата на двустранен договор (
84
), Съдът имплицитно посочва степента, от която разпоредбата на такъв договор започва да се счита за несъвместима с правото на Съюза, в съответствие с правилото по член 351, втора алинея ДФЕС.
89.
С други думи, доразвивайки решение TNT (
85
) по дело, отнасящо се до отношения между държава членка и трета държава, свързано с приложимото право, Съдът според мен възприема систематичен подход, за да избегне риска от прекалено бързо поставяне под въпрос на двустранен договор, който съгласно член 351, първа алинея ДФЕС по принцип трябва да има предимство пред правото на Съюза (
86
).
90.
Според мен този подход се състои в това да се изведе — що се отнася до сътрудничеството по граждански дела в рамките на Съюза — принципът, който е в основата на разпоредбата на разглеждания регламент, за да се прецени неговото значение. Следователно в случая трябва да се определи дали разпоредбата на руско-българския договор противоречи на основна цел, преследвана с Регламент „Брюксел IIб“.
91.
Едва след като се оцени наличието на несъвместимост, възниква, на второ място, въпросът за прилагането или неприлагането на разпоредбите на член 351, втора алинея ДФЕС в отношенията между една или повече държави членки и една или повече трети държави (
87
).
92.
Следователно, предвид йерархията на нормите, прилагането на тази разпоредба не е запазено за регламентите, в които връзките между тези регламенти и международните конвенции, сключени с трети държави, се уреждат от специална разпоредба.
93.
Целите, които трябва да бъдат постигнати в такъв случай, са много. Трябва да се защитят правата на трети държави в съответствие с член 351, първа алинея ДФЕС (
88
) и да се намери решение, съответстващо на принципите на предвидимост на компетентните юрисдикции, както и на правна сигурност за правните субекти. Тези принципи, които обосновават предвиждането на правила за компетентност в международните конвенции, гарантират признаването и изпълнението на съдебните решения (
89
).
94.
Поради това в случая, по аналогия с метода, възприет в решение OP (
90
), трябва да се разгледа въпросът дали руско-българският договор, по силата на който компетентен да даде разрешение за продажбата на недвижим имот, принадлежащ на ненавършило пълнолетие дете, е съдът по местонахождението на недвижимия имот, нарушава принципа, залегнал в основата на съдебното сътрудничество по дела за родителска отговорност в рамките на Съюза, който отдава предимство на компетентността на съда по местопребиваването на детето.
95.
Не мисля.
96.
Макар с оглед на изискването за издирване на висшия интерес на детето критерият за компетентност по принцип да е мястото на обичайното местопребиваване на детето (
91
), законодателят на Съюза е предвидил редица приспособявания, стига да е спазено същото изискване и да са налице изключителни обстоятелства. Същото важи и за възможността за избор на съд (
92
), и по-специално за прехвърлянето на компетентност на съда, който е по-подходящ да прецени този висш интерес (
93
).
97.
Освен това законодателят е предвидил изрично хипотезата на спор относно мерки за защита на детето, свързани с управлението, съхраняването или разпореждането с негово имущество, намиращо се на територията на държава членка, различна от тази, в която е неговото местопребиваване (
94
).
98.
В този смисъл Регламент „Брюксел IIб“ е в съответствие и с членове 8 и 9 от Хагската конвенция от 1996 г.
99.
От това следва, че правилото за съдебна компетентност, закрепено в руско-българския договор, може да се прилага в рамките на Съюза, доколкото отговаря на изискването, припомнено в съображение 19 от Регламент „Брюксел IIб“, като зачита висшия интерес на детето (
95
).
100.
Следователно в случая няма основание да се поставя въпросът за „необходими[те] мерки, за да [се] премахнат установените несъответствия“, които трябва да бъдат предложени от държавите членки по силата на член 351, втора алинея ДФЕС.
101.
За изчерпателност ще добавя, че ако Съдът все пак счете, че прилагането на руско-българския договор води до резултат, който противоречи на правото на Съюза, запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали тази несъвместимост може да се избегне, като в рамките на възможното и при спазване на международното право той се тълкува в съответствие с правото на Съюза (
96
). В противен случай Република България би била длъжна да вземе необходимите мерки, за да премахне несъответствието на посочения договор с правото на Съюза, като при необходимост го денонсира. До премахването на несъответствието обаче член 351, първа алинея ДФЕС ѝ дава право да продължи да прилага руско-българския договор (
97
).
V. Заключение
102.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Софийски районен съд (България) преюдициални въпроси по следния начин:
„Регламент (ЕС) 2019/1111 на Съвета от 25 юни 2019 година относно компетентността, признаването и изпълнението на решения по брачни въпроси и въпроси, свързани с родителската отговорност, и относно международното отвличане на деца
трябва да се тълкува в смисъл, че
не засяга, в съответствие с член 351, първа алинея ДФЕС, прилагането на двустранно споразумение, сключено с трета държава от държава членка преди датата на присъединяването ѝ към Европейския съюз, по силата на което компетентен да се произнесе по молба за даване на разрешение за продажба на недвижим имот, принадлежащ на ненавършило пълнолетие дете, гражданин на тази трета държава, е само съдът на държавата членка по местонахождение на имота, който се произнася при зачитане на висшия интерес на детето“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Договор, ратифициран с Указ № 784 на Държавния съвет от 15 април 1975 г. (ДВ, бр. 33 от 25 април 1975 г.) и обнародван в ДВ, бр. 12 от 10 февруари 1976 г. (попр. ДВ, бр. 17 от 28 февруари 2014 г.), между Република България и Руската федерация (наричан по-нататък „руско-българският договор“).
(
3
)	Регламент на Съвета от 25 юни 2019 година относно компетентността, признаването и изпълнението на решения по брачни въпроси и въпроси, свързани с родителската отговорност, и относно международното отвличане на деца (ОВ L 178, 2019 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламент „Брюксел IIб“).
(
4
)	Кралство Дания не е обвързано от Регламент „Брюксел IIб“ (вж. съображение 96 от този регламент).
(
5
)	Конвенция за гражданските аспекти на международното отвличане на деца, сключена в Хага на 25 октомври 1980 г.
(
6
)	Конвенция за компетентността, приложимото право, признаването, изпълнението и сътрудничеството във връзка с родителската отговорност и мерките за закрила на децата, сключена в Хага на 19 октомври 1996 г. (наричана по-нататък „Хагската конвенция от 1996 г.“).
(
7
)	ДВ, бр. 275 от 22 ноември 1950 г.
(
8
)	ДВ, бр. 59 от 20 юли 2007 г.
(
9
)	ДВ, бр. 47 от 23 юни 2009 г.
(
10
)	Родени съответно през 2005 г. и 2008 г., едното от които вече е навършило пълнолетие, както бе уточнено пред Съда в съдебното заседание.
(
11
)	ДВ, бр. 42 от 17 май 2005 г.
(
12
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 година относно приложимото право към договорни задължения (Рим I) (ОВ L 177, 2008 г., стр. 6, и поправка в OB L 309, 2009 г., стр. 87, наричан по-нататък „Регламент „Рим I“).
(
13
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 351, 2012 г., стр. 1).
(
14
)	Съгласно постоянната практика на Съда националните юрисдикции могат да го сезират само ако пред тях има висящ спор и ако се произнасят в производство, което приключва с правораздавателен акт. Вж. решение от 26 септември 2024 г., Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, т. 36 и цитираната съдебна практика).
(
15
)	Вж. по такова производство решение от 3 октомври 2013 г., Schneider (C‑386/12, наричано по-нататък „решение Schneider, EU:C:2013:633, т. 10—12). По делото, по което е постановено това решение, отнасящо се до продажбата на недвижим имот, собственост на поставено под ограничено запрещение пълнолетно лице, приложената процедура е аналогична на тази по делото в главното производство. Вж. бележка под линия 24 от настоящото заключение.
(
16
)	Вж. решение от 2 юни 1994 г., Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, т. 17 и 18).
(
17
)	Относно наличието на възможности за обжалване, по-специално що се отнася до решения, свързани с компетентността, вж. националната съдебна практика, цитирана от запитващата юрисдикция, и по-конкретно, предходно определение по настоящото дело (вж. т. 21 от настоящото заключение). Вж. също решение Schneider (т. 12).
(
18
)	Това условие е изрично припомнено от запитващата юрисдикция в бележка, която тя изпраща до Съда след представянето на писменото становище на Комисията относно приложимостта на член 16 от Регламент „Брюксел IIб“. Вж., по-нататък, бележка под линия 95 от настоящото заключение относно елементите за преценка, които следва да бъдат разгледани. Вж. също точка 19 от настоящото заключение относно настоящата ситуация, в която интересите на ненавършили пълнолетие деца могат да са различни от интересите на техния законен представител.
(
19
)	Вж. член 2, параграф 1, втора алинея, буква б) от Регламент „Брюксел IIб“. Изключени са обаче — за целите на тази глава IV — временните, включително охранителните, мерки, постановени от съд, без ответникът да е бил призован да се яви, ако решението, включващо мярката, не е връчено на ответника преди изпълнението.
(
20
)	Вж. Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007). 7. ed. Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires“. Paris, 2024, pt. 425 (стр. 636 и 637).
(
21
)	Вж. решения от 6 октомври 2015 г., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, т. 20), и от 19 април 2018 г., Saponaro и Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, т. 10). Вж., по-нататък, решение от 30 март 2023 г., М. Я. М. (Отказ на сънаследник от наследство) (C‑651/21, EU:C:2023:277, т. 15 и 16, в които са припомнени българските процесуални правила, уреждащи провеждането на охранителното производство).
(
22
)	В първия и втория си въпрос запитващата юрисдикция посочва Регламент „Брюксел IIб“, Регламент „Рим I“ и Регламент № 1215/2012. Изключвам от анализа си втория регламент, който не се отнася до международната компетентност. Вж. в това отношение бележка под линия 48 от настоящото заключение.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	Вж. решение Schneider (т. 23). Софийски градски съд е сезиран по силата на разпоредби, аналогични на приложимите по главното производство. Всъщност съгласно член 168, алинея 2 във връзка с член 165, алинея 4 и с член 130, алинея 3 от Семейния кодекс извършването на действия на разпореждане с недвижими имоти, принадлежащи на поставени под ограничено запрещение лица, се допуска с разрешение на районния съд по настоящия адрес на тези лица, ако разпореждането не противоречи на интереса им [вж. решение Schneider (т. 7)].
(
25
)	Вж. решение Schneider (т. 25).
(
26
)	Регламент на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74).
(
27
)	Вж. решение Schneider (т. 26, 28 и 31).
(
28
)	Регламент на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183). Вж. решение от 6 октомври 2015 г., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, т. 29 и 31), по дело, свързано с молба за одобряване от съда по настойничеството и попечителството на договор за делба на наследство, сключен от името на ненавършили пълнолетие деца. С препратка към това решение същото е възприето и в решение от 19 април 2018 г., Saponaro и Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, т. 17—19), по дело, свързано с молба да се разреши отказ от наследство, подадена от родителите от името на тяхното ненавършило пълнолетие дете.
(
29
)	Вж. например по аналогия решения от 6 октомври 2015 г., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, т. 37), и от 19 април 2018 г., Saponaro и Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, т. 20).
(
30
)	Вж. точка 53 от настоящото заключение.
(
31
)	Съгласно тази разпоредба, „[а]ко изходът на производство по въпрос, който не попада в обхвата на настоящия регламент, пред съд на държава членка зависи от произнасянето по инцидентен иск, свързан с родителската отговорност, съдът в тази държава членка може да се произнесе по посочения иск за целите на производството, дори ако тази държава членка не е компетентна съгласно настоящия регламент“.
(
32
)	Вж. точка 25 от настоящото заключение.
(
33
)	Вж. точка 30 от настоящото заключение.
(
34
)	Вж. също съображение 32 от Регламент „Брюксел IIб“, що се отнася до конкретните пояснения, дадени като примери. Уточнявам, че съгласно член 16, параграф 3 от този регламент, „[а]ко действителността на правно действие, предприето или чието предприемане предстои, от името на дете в производство по наследяване пред съд на държава членка изисква разрешението или одобрението на съд, съдът в тази държава членка може да реши дали да разреши или одобри въпросното правно действие, дори ако не е компетентен съгласно настоящия регламент“. Предвид особеното положение, за което става дума в тази разпоредба (вж. съображение 33 от посочения регламент), тя трябва да се тълкува ограничително.
(
35
)	Вж. коментара на тази разпоредба, направен от Jault-Seseke, F. в Corneloup, S., E. Gallant, V. Égéa, F. Jault-Seseke. Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter). Bruxelles: Bruylant, 2023, 219—231, по-специално стр. 221 и сл. и особено точки 10 и 13. Вж. също Garber, T. Article 10 — Choice of court. — In: Magnus, U., P. Mankowski. European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation. Cologne: Otto Schmidt, 2023, 169—184, и в частност точки 9, 10, 16, 17, 18 и 22 (стр. 173—176). Според мен член 10 би могъл да се тълкува в смисъл, че се прилага, ако засегнатото лице или засегнатите лица в охранително производство, са направили такъв избор, особено в качеството на законни представители на детето. Вж. в това отношение, що се отнася до констатациите, изведени от делото по главното производство, точка 62 от настоящото заключение и приетото от Съда в решения от 6 октомври 2015 г., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, т. 35—37), и от 19 април 2018 г., Saponaro и Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, т. 40), на основание член 12, параграф 3 от Регламент № 2201/2003, който поради еквивалентността на тази разпоредба с член 10 от Регламент „Брюксел IIа“ може да бъде приложен и в случай, в който само единият родител е законен представител на децата си.
(
36
)	Както уточнява запитващата юрисдикция, решението е достъпно на интернет сайта на този съд.
(
37
)	В решението си Върховният касационен съд уточнява, че в съответствие с член 65, алинея 1 от Кодекса на международното частно право придобиването, както и прекратяването на вещни права и на владение се уреждат от правото на държавата по местонахождението на вещта. Тази разпоредба не е посочена от запитващата юрисдикция.
(
38
)	Вж., по-нататък, разпоредбите относно компетентността в член 25, алинея 6 от руско-българския договор, които също предвижда компетентност на органите на договарящата страна, чийто гражданин е детето.
(
39
)	Вж. също позицията на Комисията в нейния Практически наръчник за прилагането на Регламент „Брюксел IIб“, публикуван през 2023 г., точка 9.2 (стр. 208): „Регламентът [„Брюксел IIб“] не засяга нито една двустранна конвенция, сключена между държава членка и трета държава, която урежда въпроси, попадащи в материалния обхват на прилагане на регламента. Същото се прилага по отношение на многостранните конвенции, доколкото не се предвижда друго съгласно специалните правила на регламента, определени в членове 95—99. Това е в резултат на международните задължения, поети преди това от въпросната държава членка (вж. съображение 91 и член 351 от ДФЕС)“.
(
40
)	Вж. в този смисъл решение от 26 септември 2024 г., Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, т. 42).
(
41
)	Доколкото този член заменя член 307 ЕО, който от своя страна заменя разпоредбите на член 234 ЕИО, според постоянната съдебна практика направеното от Съда тълкуване на тези разпоредби важи и за сега действащите еквивалентни на тях разпоредби.
(
42
)	В други регламенти относно сътрудничеството по граждански дела законодателят на Съюза е подходил по различен начин. Вж. в това отношение заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело OP (Избор на правото на трета държава при наследяване) (C‑21/22, EU:C:2023:247, т. 30).
(
43
)	Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело OP (Избор на правото на трета държава при наследяване) (C‑21/22, EU:C:2023:247, бележка под линия 20).
(
44
)	Вж. като припомняне, че член 351, първа алинея ДФЕС е норма, която може, ако са изпълнени условията за нейното прилагане, да позволи отклонения от прилагането на правото на Съюза, включително на първичното право, решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд) (C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 59 и 78 и цитираната съдебна практика).
(
45
)	Унгарското правителство уточнява, че „[п]одобно на България, Унгария също има сключени няколко договора за правна помощ с бившите социалистически страни, които понастоящем все още са в сила. Става дума за договори с общ характер, които уреждат във всички области на гражданското право, компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решенията, както и връчването на актове и доказването, които често обхващат дори сътрудничеството по наказателноправни въпроси“. За разлика от тези договори Регламент „Брюксел IIб“ не съдържа разпоредби относно правото, приложимо по въпроси, свързани с родителската отговорност (вж. съображение 92 от този регламент относно препратката към разпоредбите на глава III от Хагската конвенция от 1996 г.).
(
46
)	Така в съответствие с постоянната практика на Съда следва да се ограничим до информацията, предоставена от запитващата юрисдикция. Вж. също точка 50 от настоящото заключение относно информацията, извлечена от руско-българския договор, към която може да се добави, че според член 1, алинея 1 от този договор гражданите на едната договаряща страна се ползват на територията на другата договаряща страна по отношение на своите лични и имуществени права със същата правна защита, както и гражданите на тази договаряща страна. Вж. също точка 66 и бележка под линия 53 от настоящото заключение за подробности относно Хагската конвенция от 1996 г.
(
47
)	Вж. точка 53 от настоящото заключение.
(
48
)	Този член гласи, че „[д]околкото приложимото към договора право не е било избрано в съответствие с член 3, и без да се засягат разпоредбите на членове от 5 до 8, правото, което урежда договора, се определя, както следва: […] договор за вещно право върху недвижима вещ или за наем на недвижима вещ се урежда от правото на държавата, където се намира вещта“. Би могло да се приеме, че позоваването на този член идва в подкрепа на мотивите, свързани с приложимото право, с оглед на правото на Съюза. Запитващата юрисдикция обаче уточнява, че това позоваване е погрешно (вж. т. 21 от настоящото заключение).
(
49
)	Относно това второ условие за прилагане на член 351 ДФЕС вж. решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд) (C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 63 и 64).
(
50
)	Вж. в този смисъл решение от 21 януари 2010 г., Комисия/Германия (C‑546/07, EU:C:2010:25, т. 43), както и определение от 5 септември 2019 г., Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
51
)	Важно е да се припомни, че не Съдът в рамките на преюдициално производство, а националният съд следва да определи кои са задълженията на съответната държава членка по силата на заварено международно споразумение, и да установи техния обхват, така че да може да се определи до каква степен тези задължения представляват пречка за прилагането на съответния акт на Съюза. Вж. решение от 2 август 1993 г., Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, т. 21).
(
52
)	Относно обхвата на руско-българския договор вж. бележка под линия 46 от настоящото заключение.
(
53
)	Тази конвенция влиза в сила на 1 февруари 2007 г. в България и на 1 юни 2013 г. в Русия (за подробности относно тази държава вж. решение от 14 юли 2022 г., CC (Преместване на обичайното местопребиваване на детето в трета държава) (C‑572/21, EU:C:2022:562, т. 3). Съгласно член 55, параграф 1 от посочената конвенция „[д]оговарящата държава може в съответствие с член 60: а. да запази компетентността на своите органи за вземане на мерки, насочени към защита на имуществото на детето, намиращо се на нейна територия; b. да запази правото си да не признае родителски права или мярка, доколкото тя е несъвместима с мярка, предприета от нейните органи във връзка с това имущество“. Отбелязвам например, че Република Полша е направила същите резерви. Това не важи за прилагането на същата конвенция, влязла в сила в Унгария на 1 май 2006 г.
(
54
)	Да се съпостави с точка 55 от настоящото заключение.
(
55
)	Вж. решение от 28 октомври 2022 г., Generalstaatsanwaltschaft München (Екстрадиция и ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, т. 122 и цитираната съдебна практика).
(
56
)	C‑533/08, наричано по-нататък „решение TNT, EU:C:2010:243.
(
57
)	C‑21/22, наричано по-нататък „решение OP, EU:C:2023:766.
(
58
)	Тази многостранна конвенция е подписана в Женева на 19 май 1956 г. Тя е изменена с протокол, подписан в Женева на 5 юли 1978 г. (наричана по-нататък „CMR“).
(
59
)	Вж. решение TNT (т. 41).
(
60
)	Вж. заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело OP (Избор на правото на трета държава при наследяване) (C‑21/22, EU:C:2023:247, т. 40, 41, 43 и 49).
(
61
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 4 юли 2012 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на решения и приемането и изпълнението на автентични актове в областта на наследяването и относно създаването на европейско удостоверение за наследство (ОВ L 201, 2012 г., стр. 107).
(
62
)	Решение OP (т. 37). Вж. в същия смисъл заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело OP (Избор на правото на трета държава при наследяване) (C‑21/22, EU:C:2023:247, т. 63 и 79).
(
63
)	В решение TNT става въпрос за Регламент № 44/2001. Тъй като Регламент № 1215/2012 отменя и заменя този регламент, който от своя страна заменя Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела, подписана в Брюксел на 27 септември 1968 г. (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена с последователните конвенции относно присъединяването на новите държави членки към тази конвенция (ОВ C 27, 1998 г., стр. 1), направеното от Съда тълкуване на разпоредбите на един от тези правни актове важи и за тези на останалите, когато тези разпоредби могат да се квалифицират като еквивалентни. Вж. по-конкретно решение от 21 март 2024 г., Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, т. 40). В решение OP се разглежда Регламент № 650/2012.
(
64
)	Член 71, параграф 1 от Регламент № 44/2001 и от Регламент № 1215/2012 се отнася до конвенциите, „които във връзка със специфични области уреждат компетентността или признаването или изпълнението на съдебни решения“. Член 75 от Регламент № 650/2012 препраща към международните конвенции, „които се отнасят до въпроси, уредени от него“. Относно констатираната аналогичност на тези разпоредби, които присъстват и в други инструменти на Съюза за съдебно сътрудничество, вж. решение OP (т. 28).
(
65
)	Вж. член 73, параграф 3 от Регламент № 1215/2012, без еквивалент в Регламент № 44/2001, който се отнася до двустранните конвенции и споразумения между трета държава и държава членка, сключени преди датата на влизане в сила на този регламент.
(
66
)	Вж. решение TNT (т. 46, на която Съдът се позовава по аналогия в решение OP (т. 26), както и съвсем наскоро в решение от 21 март 2024 г., Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, т. 41).
(
67
)	Вж. решение TNT (т. 47, съгласно която „независимо от даденото в съображение 25 от Регламент № 44/2001 обяснение, че специалните конвенции не се засягат, за да се позволи на държавите членки да спазват международните си задължения по отношение на трети държави, законодателят е пожелал също така да наложи чрез член 71 от този регламент прилагането на посочените конвенции в самия Съюз“).
(
68
)	Приспособяванията, предвидени във вторичното право, могат да се впишат само в рамките на отношенията между държави членки. Вж. в това отношение решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд) (C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 61).
(
69
)	Вж. като припомняне заключението на генерален адвокат Emiliou по дело Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд) (C‑516/22, EU:C:2023:857, т. 114).
(
70
)	Вж. точка 49 от това решение, отнасящо се до стълкновение между Регламент № 44/2001 и CMR.
(
71
)	Съдът припомня „принципи[те] на свободно движение на съдебни решения по граждански и търговски дела, на предвидимост на компетентните юрисдикции и следователно на правна сигурност за правните субекти, на добро правораздаване, на свеждане до минимум на възможността за едновременни производства, както и на взаимно доверие в правосъдието в рамките на Съюза“.
(
72
)	Вж. решение TNT (т. 52 и цитираната съдебна практика). Вж. също, за припомняне на този принцип, решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд) (C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 61).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, точки 24 и 40, както и точки 36 и 41.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, точки 37 и 45.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, точка 38.
(
76
)	Вж. решение от 4 септември 2014 г., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, т. 41).
(
77
)	Вж. решение от 4 септември 2014 г., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, т. 42).
(
78
)	Да се съпостави с въпросите, за които се отнасят останалите решения, посочени в точки 81 и 82 от настоящото заключение.
(
79
)	Вж. решение OP (т. 11—25).
(
80
)	Курсивът е мой. Доколкото ми е известно, това е нов израз в практиката на Съда. Вж. за сравнение решенията, цитирани в точки 80—82 от настоящото заключение.
(
81
)	Решение OP (т. 29).
(
82
)	Вж. решение OP (т. 30—36).
(
83
)	Вж. решение OP (т. 37). Съдът не е трябвало да се произнася по условията за прилагане на член 351, втора алинея ДФЕС, тъй като приема, че нито възможността да се избере приложимото към наследяването право, нито липсата на съгласуваност между съдебната компетентност и приложимото право противоречат на принцип, залегнал в основата на Регламент № 650/2012 (вж. т. 33 и 34 от това съдебно решение).
(
84
)	Вж. решение OP (т. 26 и 27 относно принципа, формулиран в член 75, параграф 1 от Регламент № 650/2012, който препотвърждава по отношение на третите държави принципа, закрепен в член 351, първа алинея ДФЕС). Вж. също точка 79 от настоящото заключение.
(
85
)	Вж. решение OP (т. 28 и 29).
(
86
)	Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело OP (Избор на правото на трета държава при наследяване) (C‑21/22, EU:C:2023:247, т. 48 и 49).
(
87
)	В решение OP Съдът отговаря отрицателно на този въпрос. Тази разпоредба не се прилага в отношенията между държавите членки. Относно условията, определени в решение TNT за прилагането на член 31, параграфи 2 и 3 от CMR, вж. по-специално точка 56 от това решение.
(
88
)	Вж. решение от 14 март 2024 г., Комисия/Обединено кралство (Решение на Върховния съд) (C‑516/22, EU:C:2024:231, т. 60).
(
89
)	Генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona подчертава този ключов елемент от разсъжденията си в заключението по дело OP (Избор на правото на трета държава при наследяване) (C‑21/22, EU:C:2023:247, т. 48 и бележка под линия 37 за илюстрация на проблематиката). По същия начин считам, че ако се предположи, че руските съдилища възприемат същото тълкуване като това на Върховния касационен съд, въпросът в случая може конкретно да се постави така: как може да се обоснове това, че само защото пребивават в държава членка, руските граждани, собственици на недвижими имоти в България, не могат да се позоват на правната сигурност, изведена от прилагането на руско-българския договор, по силата на който компетентният съд е този по местонахождението на недвижимия имот и приложимото право е правото на този съд? Как може да се обоснове това, че съгласно същите правила, но отнасящи се до български граждани, собственици на недвижими имоти в Русия и пребиваващи в държава членка, решението, постановено в Русия на основание руското право, не би трябвало да се признае в България?
(
90
)	Вж. също, по въпрос за компетентност в рамките на Съюза, решение от 4 септември 2014 г., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, т. 41).
(
91
)	Вж. съображения 19 и 20 и член 7 от Регламент „Брюксел IIб“. Вж. също коментара по този член на Jault-Seseke, F. в Corneloup, S., E. Gallant, V. Égéa, F. Jault-Seseke, op. cit., 193—201, и особено стр. 194 и 195.
(
92
)	Вж. член 10 от Регламент „Брюксел IIб“ и точка 49 от настоящото заключение.
(
93
)	Вж. член 12 от Регламент „Брюксел IIб“. В него се определят условията за прехвърляне на компетентност от съд на една държава членка на съд на друга държава членка, с която детето има специална връзка. В параграф 4 от този член е уточнено понятието „специална връзка“. Буква д) от този параграф се отнася до случай, в който държавата членка „е мястото, където се намира имущество на детето и делото засяга мерки за защита на детето, свързани с управлението, съхраняването или разпореждането с това имущество“. Вж. също член 13 от този регламент. По силата на този член съд на държава членка, с която детето има специална връзка по смисъла на член 12, параграф 4 от посочения регламент, може да поиска прехвърляне на компетентност от съда на държавата членка на обичайното местопребиваване на детето, ако счита, че е по-подходящ, за да прецени висшия интерес на детето по конкретното дело.
(
94
)	Вж. член 12, параграф 4, буква д) от Регламент „Брюксел IIб“, припомнен в бележка под линия 93 от настоящото заключение. Прилагайки тази разпоредба във връзка с член 13 от този регламент, съдът на държавата членка по местонахождение на имуществото на ненавършило пълнолетие дете може да приеме, че има компетентност, без да е задължително производството да е образувано пред съд на тази държава членка. Вж. в това отношение Jault-Seseke, F. Article 13 — Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente. — In: Corneloup, S., E. Gallant, V. Égéa, F. Jault-Seseke, op. cit., 249—251, и в частност точки 3 и 4 (стр. 250); Garber, T. Article 13 — Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction. — In: Magnus, U., P. Mankowski, op. cit., 211—213, и по-специално точка 6 (стр. 213), както и практическия наръчник на Комисията за прилагането на Регламент „Брюксел IIб“, т. 3.3.1 (стр. 74).
(
95
)	В това отношение молителите по главното производство изтъкват в писменото си становище, че поради близостта си съдът на държавата по местонахождението на недвижимия имот е по-подходящ да се произнесе с оглед на имуществените интереси на децата, тъй като трябва да се проверяват по-специално правото на собственост или идеалната им част от разглеждания недвижим имот, неговите характеристики съгласно документа за собственост, както и плановете и пазарната стойност на този недвижим имот, като при необходимост се възложи извършване на експертиза. Разрешението за продажба се давало, при условие че продажната цена не е по-ниска от пазарната. Според запитващата юрисдикция молбата има за минимална база данъчната оценка на имотите.
(
96
)	Вж. решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari (C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 68).
(
97
)	Вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari (C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 69).