62002CC0457_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Tribunale penale di Terni
(Italija) nagrinėja baudžiamąją bylą, kurioje Antonio Niselli kaltinamas vežęs metalo laužą transporto priemone, kuriai nesuteiktas leidimas transportuoti atliekas. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Tribunale
kreipiasi į Teisingumo Teismą dėl 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų(2) (toliau – Direktyva 75/442) išaiškinimo, kad galėtų įvertinti, ar šią direktyvą įgyvendinančios Italijos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose tiksliau apibrėžiama atliekų sąvoka, atitinka direktyvą.
2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, pagal veikos įvykdymo metu galiojusias nacionalinės teisės nuostatas metalo medžiagos priskirtinos atliekoms. Vėliau priimti teisės aktai medžiagų, kurios dar kartą panaudojamos tame pačiame gamybos ar vartojimo procese, pavyzdžiui, metalo laužo, nepriskiria atliekoms. Jeigu ši išimtis prieštarauja Direktyvai 75/442, būtina nustatyti, kokių pasekmių tai turėtų baudžiamajai bylai.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
3. Direktyvos 75/442 1 straipsnio a dalies pirmojoje pastraipoje atliekos apibrėžiamos taip:
„medžiaga ar daiktas, patenkantis į I priedo kategorijas, kuriuos atliekų turėtojas šalina, ketina arba privalo šalinti“.
4. Direktyvos I priedo Q 14 punkte nurodyti „produktai, netinkami naudoti jų turėtojui < … > “. Be to, priede nurodyti Q 1 punktas „Gamybos ar vartojimo liekanos, nenurodytos toliau“ bei Q 16 punktas „Bet kurios medžiagos, junginiai ar produktai, neminimi pirmiau išdėstytose kategorijose“.
5. Direktyvos 75/442 9 ir 10 straipsniai nurodo, kad visos įmonės ir ūkio subjektai, vykdantys atliekų šalinimo operacijas pagal direktyvos II A priedą arba jų panaudojimo operacijas pagal direktyvos II B priedą, turi gauti atsakingos institucijos leidimą. Įmonėms arba ūkio subjektams, kurie verčiasi atliekų surinkimu arba vežimu, pagal direktyvos 12 straipsnį yra privaloma registracija.
B – Nacionalinė teisė
6. Direktyvos 75/442 atliekų sąvoka perkelta į Italijos teisę 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminio dekreto Nr. 22(3) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 22/97) 6 straipsnio 1 dalies a punktu. Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 A, B ir C priedai atitinka Direktyvos 75/442 I, II A ir II B priedus.
7. Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 51 straipsnis numato baudžiamąją atsakomybę už 27–33 straipsniuose numatytų įsipareigojimų gauti leidimą, užsiregistruoti arba pranešti pažeidimą.
8. 2002 m. liepos 8 d. Dekreto‑įstatymo Nr. 138(4) (toliau – Dekretas‑įstatymas Nr. 138/02), patvirtino 2002 m. rugpjūčio 8 d. Įstatymu Nr. 178(5), 14 straipsnyje Italijos įstatymų leidėjas pateikė „atliekų“ sąvokos „autentišką aiškinimą“. Šis straipsnis nurodo:
„1. (Įstatyminio dekreto Nr. 22/97) 6 straipsnio 1 dalies a punkte ir vėlesniuose jo pakeitimuose < ... > sąvokos „šalina“, „ketina“ arba „privalo šalinti“ aiškintinos taip:
a) „šalina“: veiksmai, kuriais medžiagos, daiktai arba produktai tiesiogiai arba netiesiogiai perduodami arba pateikiami (Įstatyminio dekreto Nr. 22/97) B ir C prieduose numatytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms;
b) „ketina šalinti“: ketinimas pateikti medžiagas, daiktus arba produktus (įstatyminio dekreto Nr. 22/97) B ir C prieduose numatytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms;
c) „privalo šalinti“: pareiga pateikti daiktus, medžiagas arba produktus operacijoms, numatyta įstatymu arba administracinės teisės aktuose arba savaime numanoma dėl daikto, medžiagos arba produkto pobūdžio arba dėl to, kad jie įtraukti į (Įstatyminio dekreto Nr. 22/97) D priede pateiktą pavojingų atliekų sąrašą.
2. 1 dalies a ir c punktai netaikomi produktams, medžiagoms arba daiktams, gamybos ar vartojimo liekanoms, jei jie atitinka vieną iš sąlygų:
a) jie gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojami tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, prieš tai neapdorojus ir nedarant žalos aplinkai;
b) jie gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojami tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, pirmiausia apdorojus, tačiau nesant būtinybės taikyti (Įstatyminio dekreto Nr. 22/97) C priede numatytų operacijų.“
III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
9. 2000 m. liepos 18 d. Terni vietovėje Italijos policija areštavo ILFER SpA bendrovės sunkvežimį, nes nebuvo atlikti tam tikri Įstatyminiame dekrete Nr. 22/97 numatyti formalumai. A. Niselli buvo teisiškai atsakingas už ILFER SpA
bendrovės transportą.
10. Sunkvežimiu buvo vežama maždaug 10 m 3
metalo laužo, kurį sudarė mašinų detalės, skarda, vamzdžiai ir laikikliai, iš dalies nulakuotas profiliuotas metalas, iš dalies nulakuotos metalinės grotelės, krumplinių pavarų dalys, padengtos alyva ir riebalais, smulkios metalo detalės, kanalų dangčiai, vamzdžių dalys su apsauginiu sluoksniu, tuščia tara, automobilių ratlankiai, surūdijusios grotelės ir gelžbetonis. Medžiagos susidarė išmontavus įrangą ir transporto priemones arba surinkus kitus išmestus daiktus.
11. Tribunale penale di Terni A. Niselli buvo iškelta byla dėl teisės pažeidimų pagal Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 51 straipsnio 4 dalį ir 1 dalies a punktą (kartu su 28 straipsniu). 2002 m. gruodžio 18 d. sprendimu Tribunale
pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar atliekų apibrėžimas turi griežtai atitikti šias sąlygas, t. y. kad sąvokos „šalina“, „ketina“ arba „privalo šalinti“, perkeltos į Italijos teisę 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminio dekreto Nr. 22 6 straipsnio 1 dalies a punktu, aiškintinos taip:
a) „šalina“: veiksmai, kuriais tiesiogiai arba netiesiogiai medžiagos, daiktai arba produktai perduodami arba pateikiami Įstatyminio dekreto Nr. 22 B ir C prieduose numatytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms;
b) „ketina šalinti“: ketinimas pateikti medžiagas, daiktus arba produktus Įstatyminio dekreto Nr. 22 B ir C prieduose numatytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms;
c) „privalo šalinti“: pareiga pateikti daiktus, medžiagas arba produktus operacijoms, numatyta įstatymu arba administracinės teisės aktuose arba savaime numanoma dėl daikto, medžiagos arba produkto pobūdžio arba dėl to, kad jie įtraukti į Įstatyminio dekreto Nr. 22 D priede pateiktą pavojingų atliekų sąrašą?
2. Ar atliekų apibrėžimas gali būti netaikomas produktams, medžiagoms arba daiktams, gamybos ar vartojimo liekanoms, jei jie atitinka vieną iš šių sąlygų:
a) jie gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojami tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, prieš tai neapdorojus ir nedarant žalos aplinkai,
b) jie gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojami tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, pirmiausia apdorojus, tačiau nesant būtinybės taikyti Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 C priede (kuris pažodžiui perkelia Direktyvos 91/156/EEB II B priedą) nurodytų operacijų?“
12. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad įstatymų leidėjas ginčijama nuostata siekė nustatyti, jog atliekų sąvoka neapima metalo laužo. Pagal įstatymo aiškinamąjį raštą ši nuostata yra atsakas į kai kurių per siaurai šią sąvoką aiškinančių prokurorų veiksmus, kurie gali pakenkti plieno pramonės ir kitų ūkio šakų funkcionavimui.
13. Jeigu Dekrete‑įstatyme Nr. 138/02 reglamentuojamas „atliekų“ sąvokos aiškinimas iš tiesų taikomas nagrinėjamam metalo laužui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalėtų nedelsdamas išteisinti kaltinamąjį. Tačiau Tribunale abejoja, ar Italijos įstatymų leidėjo Dekreto‑įstatymo Nr. 138/02 14 straipsnyje numatyta „atliekų“ sąvoka yra suderinama su Direktyva 75/442. Šios abejonės, inter alia, remiasi ir tuo, kad Komisija pradėjo procesą prieš Italijos Respubliką dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
14. Teisingumo Teisme pastabas pateikė kaltinamasis, Italijos ir Austrijos vyriausybės bei Komisija. Proceso šalių argumentai, jei būtina, pateikiami tik dėl teisinio vertinimo.
IV – Teisinis vertinimas
A – Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
15. Italijos vyriausybė mano, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas, nes pateikti klausimai nesvarbūs pagrindinės bylos nagrinėjimui. Komisijos nuomone, prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas. Tačiau raštu pateiktose pastabose Komisija nurodo, kad atsakymas į prejudicinius klausimus nebus naudingas nacionalinio teismo priimamam sprendimui.
16. Šiomis aplinkybėmis Komisija nurodo Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią „direktyva pati savaime be ją įgyvendinančio valstybės narės nacionalinės teisės akto negali numatyti arba sunkinti jos nuostatas pažeidžiančių asmenų baudžiamosios atsakomybės“(6) .
17. Nagrinėjama nuostata panaikina atsakovo baudžiamąją atsakomybę. Tačiau nacionalinis teismas privalo taikyti atitinkamą nuostatą, net jei Teisingumo Teismas pripažintų, kad ši nuostata prieštarauja Direktyvai 75/442. Priešingu atveju baudžiamoji atsakomybė remtųsi tiesioginiu direktyvos taikymu.
18. Tačiau per posėdį Komisija pateikė priešingą nuomonę, pagal kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo netaikyti vėliau išleisto kaltinamojo atžvilgiu palankesnio nacionalinės teisės akto, jeigu jis prieštarauja Direktyvai 75/442.
19. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir atsakingas už galutinio sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi teisę nuspręsti, ar sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas ir ar Teisingumo Teismui teikiami klausimai yra susiję su byla. Nacionaliniam teismui pateikus klausimus dėl Bendrijos teisės aiškinimo, Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti sprendimą(7) .
20. Teisingumo Teismas taip pat nustatė, kad išimtinais atvejais, siekdamas nustatyti, ar neperžengia savo kompetencijos ribų, jis turi įvertinti aplinkybes, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas. Teisingumo Teismas išaiškino, kad jis gali atmesti nacionalinio teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą tik tuo atveju, kai prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas yra akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba objektu, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinių arba teisinių duomenų, būtinų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus(8) .
21. Šis atvejis nėra nė vienas iš minėtųjų. Klausimai susiję su pagrindinės bylos objektu ir keliama problema nėra hipotetinė. Tačiau neaišku, kokią įtaką pagrindinės bylos sprendimui turėtų galimas Dekreto–įstatymo Nr. 138/02 14 straipsnio prieštaravimas Direktyvai 75/422.
22. Įstatyminis dekretas Nr. 22/97 veikos įvykdymo metu buvo galiojanti nacionalinės teisės nuostata. Pagal jį, remiantis prašymą dėl prejudicinio klausimo pateikusio teismo duomenimis, ginčijamas metalo laužas priskirtinas atliekoms, todėl A. Niselli galėjo kilti baudžiamoji atsakomybė. Tik po veikos padarymo priimto Dekreto-įstatymo Nr. 138/02 14 straipsniu susiaurinus atliekų sąvoką baudžiamumas galėjo išnykti.
23. Šių aplinkybių nebūtina prilyginti tiesioginiam nusikalstamos veikos apibrėžimui direktyvoje (be to, netaikomam). Šiuo atveju direktyvos taikymas galėtų lemti tik tai, kad baudžiamąją atsakomybę naikinanti nuostata nebūtų taikoma, ir dėl to vėl kiltų baudžiamoji atsakomybė pagal bendras nacionalines nuostatas.
24. Kita vertus, pirmiausia reikia išsiaiškinti, kiek apskritai taikytinas atsakovui palankesnis vėliau išleistas įstatymas. Teisingumo Teismas ankstesnėje savo praktikoje priskyrė šį klausimą nacionalinės teisės klausimams, į kuriuos turi atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(9) . Tačiau principą dėl atsakovui palankesnio vėlesnio baudžiamojo įstatymo taikymo galima laikyti taip pat Bendrijos teisės principu(10) . Kiekvienu atskiru atveju reikia i šsiaiškinti, ar šis principas gali būti besąlygiškai taikomas tuomet, kai palankesnis baudžiamasis įstatymas prieštarauja Bendrijos teisei(11) .
25. Galiausiai pastebėtina, kad Teisingumo Teismas panašiomis aplinkybėmis pateiktus prejudicinius klausimus iki šiol laikė priimtinais. Komisijos nurodyto sprendimo Caterino (12) atžvilgiu, nepateikdamas atsakymo į prejudicinį klausimą dėl atliekų direktyvos išaiškinimo, jis nurodė teismų praktiką, pagal kurią tiesioginis direktyvos taikymas negali pagrįsti baudžiamosios atsakomybės. Teisingumo Teismas priėmė nutartį (pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 3 punktą), nes aiškų atsakymą buvo galima rasti teismų praktikoje, o ne dėl to, kad prejudicinis klausimas yra hipotetinio pobūdžio, ir todėl nepriimtinas(13) . Sprendime X (14) Teisingumo Teismas tik nurodė minėtą teismų praktiką ir atsakė į prejudicinius klausimus.
26. Bylos Arcaro (15) ir Kolpinghuis Nijmegen (16) buvo kitokios. Jose prejudicinių klausimų priimtinumo klausimas nekilo vien dėl to, kad Teisingumo Teismui buvo aiškiai pateikti klausimai dėl direktyvų poveikio baudžiamajame procese.
27. Dėl nurodytų priežasčių šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas. Siekiant pateikti teismui naudingą atsakymą, išaiškinus Direktyvą 75/442, reikia patikrinti, ar ir kokia dalimi ji gali būti tiesiogiai taikoma baudžiamajame procese pagrindinės bylos aplinkybėmis.
B – Dėl pirmo prejudicinio klausimo
28. Pirmu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvai 75/422 prieštarauja nacionalinės teisės aktas, apibrėžiantis atliekų sąvoką, pagal kurią medžiagos arba daikto turėtojas jį šalina, ketina arba privalo šalinti, kai medžiaga arba daiktas pateikiami direktyvos II A ir II B prieduose bei taip pat suformuluotose nacionalinės teisės nuostatose išvardytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms arba šioms operacijoms turėtojas nori ar privalo juos perduoti.
29. Prieš atsakant į šį klausimą primintina, kad iš Direktyvos 75/442 trečios konstatuojamosios dalies aišku, kad šia direktyva siekiama apsaugoti žmonių sveikatą ir aplinką nuo kenksmingo poveikio, atsirandančio dėl atliekų surinkimo, vežimo, apdorojimo, saugojimo ir iškrovimo. Pagal EB 174 straipsnio 2 dalį Bendrijos politika aplinkos srityje siekiama aukšto apsaugos lygio ir ji grindžiama atsargumo bei prevencinių veiksmų principu. Iš šių nuostatų Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad atliekų sąvoka negali būti aiškinama siaurai(17) .
30. Pagal Direktyvos 75/442 1 straipsnio a dalies pirmąją pastraipą atliekomis laikytinos visos medžiagos arba daiktai, patenkantys į I priede nurodytas kategorijas, kuriuos jų turėtojas šalina, ketina arba privalo šalinti. Šis priedas ir Europos Bendrijos atliekų sąrašas(18) paaiškina ir patikslina šią sąvoką, pateikdami medžiagų ir daiktų, kurie gali būti priskirti atliekoms, sąrašus. Tačiau, Teisingumo Teismo nuomone, šis sąrašas yra tik rekomendacinio pobūdžio(19) .
31. Lemiamą reikšmę turi tai, ar turėtojas šalina, ketina arba privalo šalinti medžiagą arba daiktą. Pagal sprendimą ARCO Chemie Nederland ir kt . tai turi būti nustatyta remiantis aplinkybių visuma. Būtina atsižvelgti į direktyvos tikslą ir užtikrinti, kad nesumažėtų jos veiksmingumas(20) .
32. Galbūt reikia šias labai neaiškias sąvokas labiau sukonkretinti ir taip aiškiau apibrėžti „atliekų“ sąvoką. Tačiau to negalima padaryti neatsižvelgiant į Direktyvos 75/442 tikslus suderinti nacionalines nuostatas dėl atliekų šalinimo(21) ir sukurti bendrą Bendrijos atliekų teisės terminiją(22) . Todėl nacionaliniai įstatymai jokiu būdu negali žodžio „šalinti“, kuris yra esminis sąvokoje „atliekos“, patikslinti taip, kad nacionalinė atliekų sąvoka kuo nors skirtųsi nuo Bendrijos teisėje įtvirtintos sąvokos, ir taip kelti grėsmę direktyvos ir EB 175 straipsnio veiksmingumui(23) .
33. Pagal ginčijamas Italijos teisės nuostatas turėtojas „pašalina“, „ketina“ arba „privalo šalinti“ medžiagą, daiktą ar produktą tik tada, kai juos tiesiogiai arba netiesiogiai pateikia Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 B ir C prieduose, atitinkančiuose Direktyvos 75/442 II A ir II B priedus, išvardytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms, arba šioms operacijoms turėtojas nori arba privalo juos perduoti.
34. Tačiau Teisingumo Teismas nurodė priešingai, kad Direktyvos 75/442 II A ir II B prieduose numatytų operacijų vykdymas pats savaime neleidžia medžiagos arba daikto priskirti atliekoms(24) . Direktyva 75/442 įgyvendinta priežiūros ir tvarkymo sistema turėtų apimti visus daiktus ir medžiagas, kurias jų turėtojas šalina, net jeigu jos turi prekinę vertę ir surenkamos komerciniais tikslais, siekiant jas perdirbti, atnaujinti arba pakartotinai panaudoti(25) .
35. Medžiagą priskirdamas atliekoms, tik jeigu jos turėtojas pateikia ją numatytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms, priešingai nei pagal Teisingumo Teismo praktiką, nacionalinis apibrėžimas neteisėtai susiaurina atliekų sąvoką. Italijos vyriausybė teisingai nurodo, kad direktyvos prieduose nurodytos šalinimo ir panaudojimo operacijos apima daug galimybių apdoroti atliekas. Tačiau, viena vertus, šis sąrašas nėra baigtinis. Kita vertus, jos neapima tokio atvejo, kai atliekos gali būti dar kartą panaudojamos, prieš tai neatlikus jų panaudojimo operacijų.
36. Kita vertus, nacionalinis šalinimo apibrėžimas yra per platus ir skiriasi nuo atitinkamos sąvokos, nurodytos Direktyvoje 75/442. Aplinkybė, kad medžiagai taikoma viena iš Direktyvos 75/442 II A ir II B prieduose nurodytų operacijų, gali reikšti, kad ji pašalinta ir tokiu atveju ši medžiaga laikytina atlieka. Tačiau aplinkybė, kad minėtuose prieduose apibūdintos šalinimo ir panaudojimo operacijos, nebūtinai reiškia, jog kiekviena tokiu būdu apdorota medžiaga priskirtina atliekoms(26) . Daugelis prieduose išvardytų operacijų gali būti taikomos medžiagoms, kurios nėra atliekos. Beveik visus daiktus arba kietas medžiagas galima sukrauti ant žemės (II A priedo D 1 kategorija). Anglys, nafta ir gamtinės dujos yra deginamos (II B priedo R 1 kategorija), tačiau šios žaliavos dėl to netampa atliekomis.
37. Atitinkama platesnė atliekų sąvokos formuluotė nacionalinėje teisėje būtų galima, jei valstybės narės pagal EB 176 straipsnį turi teisę užtikrinti arba išlaikyti aukštesnį apsaugos lygį, negu numatyta Direktyvoje 75/442. Tačiau direktyva taip pat siekiama išvengti konkurencijos apribojimų, kurie gali kilti dėl skirtingo apsaugos lygio(27) .
38. Sprendime Fornasar ir kt. (28), kuriuo remiasi Italijos vyriausybė, Teisingumo Teismas manė, kad yra priimtina, jog tam tikromis aplinkybėmis valstybės narės gali užtikrinti aukštesnį apsaugos lygį negu numatytas Direktyvoje 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų(29) . Pagal šį sprendimą jos gali medžiagas, nenurodytas atitinkamame Bendrijos atliekų sąraše, priskirti prie pavojingų atliekų. Tačiau šiuo atveju negalima taikyti šios teismų praktikos, nes Direktyvoje 91/689 aiškiai numatyta atitinkama leidžianti nuostata ir išvardytos savybės, kuriomis turi pasižymėti Europos Bendrijos atliekų sąraše nesančios medžiagos, kurias valstybės narės nori įtraukti į direktyvos taikymo sritį.
39. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir šalys nurodo Teisingumo Teismo teiginius sprendime ARCO Chemie Nederland ir kt., kad „nesant atitinkamos Bendrijos nuostatos valstybės narės turi teisę laisvai pasirinkti, kokia forma turi būti pateikti įvairių aplinkybių, kurios numatytos jų įgyvendintose direktyvose, buvimo įrodymai, tačiau tik tuomet, jei tuo nekenkiama Bendrijos teisės veiksmingumui < … > Bet jei nacionalinis įstatymų leidėjas naudotų tokius įrodinėjimo būdus kaip įstatyminės prezumpcijos, kurios susiaurintų direktyvos taikymo sritį ir neįtrauktų į ją medžiagų arba produktų, atitinkančių direktyvoje nurodytą „atliekų“ sąvoką, tai pakenktų EB sutarties 130r straipsnio (po pakeitimo – EB 174 straipsnis) ir direktyvos (75/442) veiksmingumui.“(30)
40. Austrijos vyriausybė mano, kad Dekreto‑įstatymo Nr. 138/02 14 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąvokos šia prasme yra leistinos įrodinėjimo taisyklės.
41. Tačiau tam negalima pritarti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teisingai nurodė, jog minėtos nuostatos reglamentuoja ne nurodytų aplinkybių „šalina“, „ketina“ arba „privalo šalinti“ įrodymo būdo pasirinkimą, o numato atitinkamų teisinių sąvokų išsamesnį apibrėžimą. Net jeigu minėtos nuostatos būtų įrodinėjimo taisyklės, jos, kaip jau buvo minėta, neleistinu būdu susiaurintų atitinkamų Bendrijos teisės sąvokų apimtį.
42. Todėl į pirmą klausimą atsakytina taip: Direktyvai 75/442 prieštarauja valstybės narės teisės aktas, apibrėžiantis atliekų sąvoką, pagal kurią medžiagos arba daikto turėtojas (tik tuomet) jį šalina, ketina arba privalo šalinti, kai medžiaga arba daiktas yra perduodamas direktyvos II A ir II B prieduose bei taip pat suformuluotuose nacionalinės teisės nuostatose išvardytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms, arba šioms operacijoms turėtojas nori arba privalo juos perduoti.
C – Dėl antro prejudicinio klausimo
43. Antru klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, ar Direktyvai 75/442 prieštarauja atliekų sąvoką apibrėžiantis valstybės narės teisės aktas, pagal kurį gamybos ar vartojimo liekanos gali būti nelaikomos atliekomis,
– jei jos gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojamos tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, prieš tai neapdorojus ir nedarant žalos aplinkai, arba
– jei jos gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojamos tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, pirmiausia apdorojus, tačiau nesant būtinybės taikyti direktyvos II B priede arba taip pat suformuluotose nacionalinės teisės nuostatose nurodytų panaudojimo operacijų.
44. Kaip minėta, medžiagos priskyrimui atliekoms lemiamą reikšmę turi tai, ar medžiagos arba daikto turėtojas šalina, ketina arba privalo ją šalinti. Tai turi būti nustatyta remiantis aplinkybių visuma. Šiame kontekste būtina atsižvelgti į direktyvos tikslą ir užtikrinti, kad nesumažėtų jos veiksmingumas(31) .
45. Tačiau tai, kokie apdorojimo metodai arba koks atliekų panaudojimo būdas taikomi daiktui arba medžiagai, neturi lemiamos reikšmės(32) . Be to, aplinkybė, kad medžiaga gali būti dar kartą komerciniais tikslais panaudojama arba kad ji panaudojama nedarant žalos aplinkai, neturi įtakos nustatant, ar tai yra atlieka(33) .
46. Priešingai, Teisingumo Teismas nusprendė, kad svarbus veiksnys, nurodantis, jog medžiaga yra atlieka, yra tai, kad ji yra gamybos liekana, t. y. medžiaga, kuri nėra tikslingai pagaminta(34) . Tik tam tikromis išimtinėmis aplinkybėmis gamybos procese susidariusios medžiagos gali būti traktuojamos kaip subproduktai, kurie nėra atliekos, t. y., kai jų panaudojimas „tolesniame gamybos procese, prieš tai jų neapdorojant yra pagrįstas“(35) . Aplinkybė, jog daiktas arba medžiaga po jo vartojimo arba panaudojimo negali būti toliau naudojami pirminiais tikslais, taip pat yra stiprus argumentas, kad jų turėtojas ketina juos šalinti.
47. Ginčijamas teisės aktas yra visiškai priešingas šiems teiginiams. Jis taikomas tų gamybos ir vartojimo liekanų atžvilgiu, kurios jau prima face
turėtų būti laikomos atliekomis. Jis nepalieka galimybės atsižvelgti į visas aplinkybes, tačiau iš esmės remiasi medžiagos panaudojimu, pirmiausia apdorojus arba ir be apdorojimo, gamybos ar vartojimo procese, nors pagal teismų praktiką tai nėra kriterijus priskirti medžiagą prie atliekų. Šiame akte atliekoms nepriskiriamos netgi tokios gamybos arba vartojimo liekanos, kurioms prieš dar kartą panaudojant būtina taikyti „pirminį apdorojimą“ (kuris negali būti atliekų panaudojimas).
48. Komisija aiškiai nurodė, kad pagal ginčijamą nuostatą daugelis medžiagų, kurias Europos Bendrijų atliekų sąrašas(36) neabejotinai priskiria prie atliekų, nebūtų laikomos atliekomis. Pavyzdžiui, pakuotės iš metalo (kodas 15 01 04), naudotų transporto priemonių metalinės dalys (16 01 17 ir 16 01 18), statybinės ir pastatų griovimo atliekos, turinčios metalo (17 09), popierinės pakavimo atliekos (15 01 01), popierius ir kartonas, po specialaus mechaninio atliekų apdorojimo (19 12 01) ir popierius, atskirai surinktas iš komunalinių atliekų (20 01 01). Net jeigu paminėjimas atliekų sąraše teisine prasme nėra lemiamas atliekų kvalifikacijai, jis yra vienas iš požymių.
49. Taip pat nurodytinas Teisingumo Teismo sprendimas Mayer Parry Recycling (37) . Šioje byloje iškeltas klausim as, kada metalo pakavimo atliekos praranda savo kaip atliekos savybes. Teisingumo Teismas priėjo išvadą, kad metalo laužo apdorojimas susmulkinant ir išrūšiuojant medžiagas, nedaro įtakos atliekų savybėms. Tik išlydžius atliekas aukštakrosnėse plieno luitų, plieno skardos arba plieno ritinių gamybai, jos tampa nauju produktu.
50. Pagal Dekreto‑įstatymo Nr. 138/02 14 straipsnį medžiagos, kurias Teisingumo Teismas sprendimu Mayer Parry Recycling be jokių abejonių priskyrė atliekoms, nepatektų į atliekų sąvoką(38) . Panaudotos metalo pakuotės laikytinos vartojimo liekanomis, kurios panaudojamos panašiame gamybos procese (išlydyme aukštakrosnėje) prieš tai jas apdorojus (susmulkinus ir išrūšiavus). Vien šis pavyzdys akivaizdžiai parodo, kad minėto Italijos teisės akto taikymas praktikoje prieštarauja atliekų tvarkymą reglamentuojantiems Bendrijos teisės aktams.
51. Todėl į antrą klausimą atsakytina taip: Direktyvai 75/442 prieštarauja valstybės narės teisės aktas, apibrėžiantis atliekų sąvoką, pagal kurią gamybos ar vartojimo liekanos nelaikytinos atliekomis,
– jei jos gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojamos tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, prieš tai neapdorojus ir nedarant žalos aplinkai, arba
– jei jos gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojamos tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, pirmiausiai apdorojus, tačiau nesant būtinybės taikyti direktyvos II B priede arba taip pat suformuluotose nacionalinės teisės nuostatose nurodytų panaudojimo operacijų.
D – Dėl valstybės narės teisės akto, prieštaraujančio Direktyvai 75/442, poveikio pagrindinėje byloje vykstančiam baudžiamajam procesui
52. Siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą, reikia nustatyti, kokį poveikį baudžiamajam procesui daro čia pateiktas Direktyvos 75/442 išaiškinimas.
53. Iš teismų praktikos aišku, kad direktyva pati savaime be ją įgyvendinančių valstybės narės nacionalinės teisės aktų negali nustatyti arba sunkinti jos nuostatas pažeidžiančių asmenų baudžiamosios atsakomybės(39) .
54. Viena vertus, tokia nuostata kyla iš bendriesiems teisės principams, sudarantiems valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų pagrindą, priskirtino bausmių teisėtumo principo ( nullum crimen, nulla poena sine lege )(40), kuris taip pat įtvirtintas Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 7 straipsnyje bei ES pagrindinių teisių Chartijos(41) 49 straipsnio 1 dalies 1 pastraipoje(42) . Dėl šio principo, taip pat draudžiančio aiškinti baudžiamosios teisės normas plačiąja prasme nukentėjusiojo nenaudai, direktyvą atitinkantis išaiškinimas baudžiamajame procese yra labai ribotas(43) .
55. Kita vertus, Teisingumo Teismas taisyklę, pagal kurią negalima tiesiogiai taikyti direktyvų baudžiamajai atsakomybei pagrįsti arba pasunkinti, pagrindė tuo, kad direktyva pati savaime negali sukurti pareigų privatiems asmenims(44) .
56. Generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer ankstesnėje byloje Pfeiffer ir kt.
dėl tiesioginio direktyvos taikymo ginčui tarp dviejų privačių asmenų abejojo principu, kad direktyva negali sukurti įsipareigojimų privatiems asmenims(45) . Tačiau jis nurodė, kad baudžiamosiose bylose, kuriose privatus asmuo yra kaltinamas valstybės, galioja kiti kriterijai(46) . Taigi laikomasi nuostatos, kad tiesioginis direktyvos taikymas baudžiamajame procese bet kokiu atveju negali sukurti pareigų privačiam asmeniui.
57. Šiuo atveju netaikomas nė vienas Teisingumo Teismo nurodytas motyvas, kuriuo grindžiamas tiesioginio direktyvų taikymo baudžiamajame procese ribojimas.
58. Pirma, šiuo atveju nepažeistas bausmių teisėtumo principas, nes tiesioginis Direktyvos 75/442 taikymas pagrindinėje byloje nereikštų, kad baudžiamoji atsakomybė kiltų tik direktyvos pagrindu, neatsižvelgiant į ją įgyvendinančių nacionalinės teisės aktų nuostatas(47) . Jeigu būtų netaikomas tik po veikos įvykdymo priimtas Dekretas‑įstatymas Nr. 138/02, baudžiamoji atsakomybė būtų pagrįsta veiklos atlikimo metu galiojusia nacionaline teise, t. y. bendrosiomis nuostatomis dėl Direktyvos 75/442 įgyvendinimo nacionalinėje teisėje (Įstatyminio dekreto Nr. 22/97 6 straipsnis). Direktyva lemtų tik tai, kad nebūtų taikoma po nagrinėjamos veikos priimta baudžiamąją atsakomybę naikinanti teisės nuostata.
59. Teisingumo Teismas sprendime Tombesi ir kt. (48), priimtame dėl labai panašios nacionalinės teisinės situacijos, nurodė:
„Kaip paaiškėjo iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą, veiksmai, dėl kurių iškeltos pagrindinės bylos, jų padarymo metu buvo baudžiami pagal nacionalinę teisę, o Dekretas‑įstatymas, panaikinęs sankcijų pagal DPR 915/82 taikymą už juos, įsigaliojo tik vėliau. Tokiomis aplinkybėmis nėra jokio pagrindo kelti klausimą, kokios pasekmės bausmių teisėtumo principo pagrindu galėjo kilti Reglamento Nr. 259/93 taikymui.“
60. Antra, nebūtinas direktyvą atitinkantis aiškinimas, kuris galėtų pažeisti draudimą plačiai aiškinti nuostatas, bloginant kaltinamojo padėtį. Jei Dekretas‑įstatymas Nr. 138/02 nebūtų taikomas, baudžiamoji atsakomybė būtų pagrįsta Įstatyminiu dekretu Nr. 22/97, kuriame pateikiama tokia pati atliekų sąvoka kaip ir Direktyvoje 75/442, ir todėl jis neturi būti plačiai aiškinamas, kad atitiktų direktyvos reikalavimus.
61. Galiausiai šiomis aplinkybėmis Direktyva 75/442 nenustato jokių pareigų privatiems asmenims. Klausimas dėl pareigų privatiems asmenims turi būti sprendžiamas atsižvelgiant į teisinę situaciją, buvusią atitinkamų veiksmų metu, nes pareigos gali būti nustatytos tik būsimo elgesio atžvilgiu. Negalima nustatyti atgalinį poveikį turinčių pareigų. Kai buvo vežamas nagrinėjamas metalo laužas, privalomos taisyklės ir taikytina sąvoka buvo išdėstytos Įstatyminiame dekrete Nr. 22/97, taigi direktyvos tiesiogiai taikyti nereikėjo.
62. Sprendimas tikriausiai būtų kitoks, jei veika būtų įvykdyta po Dekreto‑įstatymo Nr. 138/02 priėmimo. Jo nuostatos, inter alia, susiaurino pareigas, susijusias su gamybos ir vartojimų liekanų tvarkymu. Jeigu dekretas‑įstatymas šiuo laikotarpiu būtų netaikomas, galima būtų teigti, kad tiesioginis direktyvos taikymas sukuria pareigas.
63. Vis dėlto šiuo atveju tiesioginis direktyvos taikymas galėtų prieštarauti principui, kad taikytinas bausmę švelninantis baudžiamasis įstatymas, nes toks baudžiamasis įstatymas po veikos padarymo pakeitė veikos padarymo metu galiojusį baudžiamąjį įstatymą.
64. Bausmę švelninančio baudžiamojo įstatymo galiojimo atgal principas, pripažintas daugelio Bendrijos valstybių narių teisės sistemoje (nepripažintas, pvz., Airijoje ir Jungtinėje Karalystėje), taip pat numatytas ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 1 dalies 3 sakinyje. Be to, minėtas principas buvo įtrauktas į antrinę Bendrijos teisę, taikant administracines nuobaudas už teisės pažeidimus, darančius žalos Bendrijos finansiniams interesams(49) .
65. Teisingumo Teismas netiesiogiai pripažino šį principą sprendime Allain (50), nustatydamas, kad Bendrijos teisės pažeidimai, už kuriuos atitinkamai baudžiama pagal nacionalinę teisę, gali būti įvertinti iš naujo taikant nacionalinius teismo proceso principus ( inter alia, principą dėl bausmę švelninančio baudžiamojo įstatymo grįžtamosios galios), jeigu vėliau pasikeitė faktinės ir teisinės aplinkybės.
66. Iš išdėstytų argumentų darytina išvada, kad šis principas laikytinas ne tik išimtinai nacionaliniu, bet taip pat ir bendru Bendrijos teisės principu, į kurį, aiškindamas Direktyvą 75/442 įgyvendinantį valstybės narės nacionalinį įstatymą, privalo atsižvelgti ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(51) .
67. Nors Dekretas‑įstatymas Nr. 138/02 nėra baudžiamosios teisės norma, jis pateikia kaltinamajam palankesnę atliekų sąvoką ir kartu Įstatyminiu dekretu Nr. 22/97 reglamentuojamų pažeidimų, kurių dalykas yra atliekos, apibrėžimą.
68. Dekretas‑įstatymas Nr. 138/02 kaip „bausmę švelninantis baudžiamasis įstatymas“ galėtų būti netaikomas iki jo įsigaliojimo įvykdytai veikai tiek, kiek jis prieštarauja Direktyvai 75/442.
69. Bausmę švelninančio baudžiamojo įstatymo grįžtamoji galia yra pagrįsta tuo, kad kaltinamasis neturi būti nubaustas už veiką, kuri dėl (pasikeitusio) įstatymų leidėjo požiūrio bylos nagrinėjimo metu daugiau nėra baudžiama. Nauji įstatymo leidėjo vertinimai turi būti taikomi kaltinamojo naudai. Taip yra užtikrinamas teisės sistemos suderinamumas. Be to, bausmę švelninantį įstatymą taikant atgal yra atsižvelgiama į tą aplinkybę, kad bausmė netenka savo bendrosios bei specialiosios prevencijos tikslų, jeigu atitinkama veika daugiau nėra baudžiama.
70. Tai rodo, kad principas galiausiai pagrįstas teisingumo sumetimais, kurie nėra tokio paties lygmens kaip, pavyzdžiui, bausmės teisėtumo principo pagrindai (teisinės valstybės principas ir teisinio saugumo principas). Todėl daugelis nacionalinės teisės sistemų numato išimtis šio principo atžvilgiu, pavyzdžiui, kai baudžiamoji atsakomybė rėmėsi iš pat pradžių terminuotai galiojančiu įstatymu.
71. Su Bendrijos teise susijusiu atveju reikia atsižvelgti į tai, kad nacionalinio įstatymo leidėjo motyvai vėliau priimti bausmę švelninantį baudžiamąjį įstatymą prieštarauja Bendrijos teisės aktų leidėjo nuostatoms, reglamentuojant atitinkamą sritį. Galima apibendrinti, kad vėliau priimtas įstatymas visiškai nėra taikytinas bausmę švelninantis baudžiamasis įstatymas.
72. Nėra jokio pagrindo nacionalinio įstatymų leidėjo pakeistą nuostatą, kuri prieštarauja nepakeistoms Bendrijos teisės nuostatoms, taikyti atgal privataus asmens naudai(52) . Priešingai, teisės sistemos suderinamumas reikalauja, kad būtų atsižvelgta į aukštesnės galios Bendrijos teisę. Be to, bausmė nepraranda savo bendrosios ir specialiosios prevencijos tikslų, jeigu veika pagal Bendrijos teisę ir toliau laikoma baudžiama.
73. Tokiai nuomonei neprieštarauja Teisingumo Teismo išvados sprendime Allain (53) . Priešingai nei šioje byloje, byloje Allain faktinės aplinkybės ir Bendrijos teisė vėliau pasikeitė kaltinamojo naudai. Tokia situacija negali būti lyginama su tokiu atveju, kai vėliau yra priimamas kaltinamajam palankus, bet Bendrijos teisei prieštaraujantis nacionalinės teisės aktas.
74. Tiesioginis Direktyvos 75/442 taikymas pagrindinėje byloje nepažeidžia nei bausmę švelninančio įstatymo taikymo atgal principo, nei bausmių teisėtumo principo. Direktyvos taikymas nesukurs jokių pareigų, o tik turės netiesioginį kaltinamajam nepalankų poveikį. Tačiau tai neatleidžia nacionalinio teismo nuo pareigos taikyti Direktyvą 75/442, kylančios iš EB 249 straipsnio 3 dalies ir EB 10 straipsnio(54) .
75. Todėl konstatuotina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo taikyti Direktyvą 75/442, netaikydamas po veikos padarymo priimto bausmę švelninančio įstatymo, jeigu šis įstatymas prieštarauja direktyvai.
V – Išvada
76. Remdamasis išdėstytais argumentais, siūlau Teisingumo Teismui į Tribunale penale di Terni
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1. 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvai 75/442/EEB dėl atliekų prieštarauja valstybės narės nacionalinės teisės aktas, apibrėžiantis atliekų sąvoką, pagal kurią medžiagų, daiktų arba produktų turėtojas tik tuomet juos „šalina“, „ketina šalinti“ ir „privalo šalinti“, kai medžiagos, daiktai arba produktai pateikiami direktyvos II A ir II B prieduose bei taip pat suformuluotose nacionalinės teisės nuostatose išvardytoms šalinimo arba panaudojimo operacijoms arba šioms operacijoms turėtojas nori arba privalo juos perduoti.
2. Direktyvai 75/442 prieštarauja valstybės narės teisės aktas, apibrėžiantis atliekų sąvoką, pagal kurią gamybos arba vartojimo liekanos nelaikomos atliekomis,
– jei jos gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojamos tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, prieš tai neapdorojus ir nedarant žalos aplinkai, arba
– jei jos gali būti arba yra realiai ir objektyviai dar kartą panaudojamos tame pačiame, panašiame arba kitokiame gamybos ar vartojimo procese, pirmiausia apdorojus, tačiau nesant būtinybės taikyti Direktyvos 75/442 II B priede arba taip pat suformuluotose nacionalinės teisės nuostatose nurodytų panaudojimo operacijų.
3. Valstybės narės teismas privalo taikyti Direktyvą 75/442, netaikydamas po veikos įvykdymo priimto bausmę švelninančio įstatymo, jeigu jis prieštarauja direktyvai.“
(1) .
(2)
–	1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39), pakeista 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB, iš dalies keičiančia Direktyvą 75/442 dėl atliekų (OL L 78, p. 32), ir 1996 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimu 96/350/EB, pritaikančiu Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų II A ir II B priedus (OL L 135, p 32).
(3)
–	1997 m. vasario 15 d. GURI Nr. 38 (priedo Nr. 33).
(4)
–	2002 m. liepos 8 d. GURI Nr. 158.
(5)
–	2002 m. rugpjūčio 10 d. GURI Nr. 187.
(6)
–	1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimas Arcaro
(C‑168/95, Rink. p. I-4705, 37 punktas).
(7)
–	1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman
(C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktas).
(8)
–	2001 m. kovo 13 d. Sprendimas PreussenElektra
(C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 39 punktas).
(9)
–	Žr. 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Allain
(C‑341/94, Rink. p. I‑4631, 12 punktas) ir 2004 m. sausio 15 d. Nutartį Saetti ir Frediani
(C-235/02, Rink. p. I‑0000, 26 punktas), kuriuose Teisingumo Teismas nurodo ne visiškai aiškius argumentus 1997 m. birželio 25 d. Sprendime Tombesi ir kt.
(C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 ir C‑224/95, Rink. p. I‑3561, 42 ir 43 punktai).
(10)
–	Žr. šios išvados 64 ir 66 punktus.
(11)
–	Žr. šios išvados 67 punktą.
(12)
–	2001 m. gegužės 29 d. Nutartis (C‑311/99, nepaskelbta).
(13)
–	Taip pat žr. nutartį Saetti ir Frediani
(nurodyta 9 išnašoje).
(14)
–	1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimas (C‑74/95 ir C‑129/95, Rink. p. I‑6609).
(15)
–	Nurodyta 6 išnašoje.
(16)
–	1987 m. spalio 8 d. Sprendimas (80/86, Rink. p. 3969).
(17)
–	2000 m. birželio 15 d. Sprendimas ARCO Chemie Nederland ir kt.
(C‑418/97 ir C‑419/97, Rink. p. I‑4475, 38 ir tolesni punktai); 2002 m. balandžio 18 d. Sprendimas Palin Granit ir Vehmassalon Kansanterveystyön hallitus
(C‑9/00, Rink. p. I‑3533, 23 punktas) bei mano 2004 m. sausio 29 d. Išvada byloje Van de Walle ir kt.
(C‑1/03, Rink. p. I‑0000, 25 punktas).
(18)
–	2000 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimas 2000/532/EB, keičiantis Sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a dalį, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB, nustatantį pavojingų atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų medžiagų 1 straipsnio 4 dalį (OL L 226, p. 3), su paskutiniais daliniais pakeitimais, padarytais 2001 m. liepos 23 d. Tarybos sprendimu 2001/537/EB, keičiančiu Sprendimą 2000/532/EB, nustatantį atliekų sąrašą (OL L 203, p.  18).
(19)
–	Žr. sprendimą Palin Granit
(nurodytas 17 išnašoje, 22 punktas) ir išvadą Van de Walle ir kt.
(nurodyta 17 išnašoje, 26 punktas).
(20)
–	Sprendimas ARCO Chemie Nederland ir kt.
(nurodytas 17 išnašoje, 73 punktas) ir Sprendimas Palin Granit
(nurodytas 17 išnašoje, 24 punktas).
(21)
–	Direktyvos 75/442 pirma konstatuojamoji dalis.
(22)
–	Direktyvos 91/156, keičiančios Direktyvą 75/442, trečia konstatuojamoji dalis (nurodyta 2 išnašoje).
(23)
–	Žr. Sprendimą ARCO Chemie Nederland ir kt.
(nurodytas 17 išnašoje, 42 punktas).
(24)
–	Sprendimai ARCO Chemie Nederland ir kt . (nurodytas 17 išnašoje, 82 punktas) ir Palin Granit
(nurodytas 17 išnašoje, 27 punktas).
(25)
–	Sprendimai Tombesi ir kt.
(nurodytas 9 išnašoje, 52 punktas) ir Palin Granit
(nurodytas 17 išnašoje, 29 punktas).
(26)
–	Sprendimas ARCO Chemie Nederland ir kt . (nurodytas 17 išnašoje, 49 punktas). Žr. taip pat Sprendimą Palin Granit
(nurodytas 17 išnašoje, 27 punktas).
(27)
–	Direktyvos 75/442 pirma konstatuojamoji dalis.
(28)
–	2000 m. birželio 22 d. Sprendimas Fornasar ir kt.
(C‑318/98, Rink. p. I‑4785, 46 ir tolesni punktai).
(29)
–	1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva dėl pavojingų atliekų (OL L 377, p. 20), pakeista 1994 m. birželio 27 d. Direktyva 94/31/EB (OL L 168, p. 28).
(30)
–	Sprendimas ARCO Chemie Nederland ir kt.
(nurodytas 17 išnašoje, 41 ir 42 punktai).
(31)
–	Žr. šios išvados 31 punktą.
(32)
–	Sprendimas ARCO Chemie Nederland ir kt . (nurodytas 17 išnašoje, 64 punktas).
(33)
–	1990 m. kovo 28 d. Sprendimas Vessoso ir Zanetti
(C‑206/88 ir C‑207/88, Rink. p. I‑1461, 9 punktas) ir 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Inter-Environnement Wallonie
(C‑129/96, Rink. p. I‑7411, 31 punktas).
(34)
–	Sprendimai Palin Granit
(nurodytas 17 išnašoje, 32 punktas) ir ARCO Chemie Nederland ir kt. (nurodytas 17 išnašoje, 83–87 punktai).
(35)
–	Sprendimas Palin Granit
(nurodytas 17 išnašoje, 36 punktas). Teisingumo Teismas jau anksčiau pripažino, kad tam tikri naftos rafinavimo proceso subproduktai (koksas), kurie tikslingai gaminami, siekiant panaudoti juos kaip kurą, tam tikromis aplinkybėmis nepriskirtini atliekoms (sprendimas Saetti ir Frediani, nurodytas 9 išnašoje, 42 punktas).
(36)
–	Nurodytas 18 išnašoje.
(37)
–	2003 m. birželio 19 d. Sprendimas (C‑444/00, Rink. p. I‑6163).
(38)
–	Tai, kad medžiagų panaudojimo apibrėžimas, taip pat minimas šiame kontekste, yra nurodytas 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (OL L 365, p. 10), neatima galimybės taikyti Teisingumo Teismo nuostatą dėl atliekų sąvokos ir šioje byloje. Dėl atliekų sąvokos Direktyva 94/62 nurodo būtent Direktyvą 75/442.
(39)
–	1987 m. birželio 11 d. Sprendimas Pretore di Salò prieš X
(14/86, Rink. p. 2545, 20 punktas), Sprendimas Arcaro
(nurodytas 6 išnašoje, 36 punktas) ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimas X (C‑60/02, Rink. p. I‑0000, 61 punktas).
(40)
–	1996 m. birželio 18 d. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvada byloje X
(1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimas, nurodytas 19 išnašoje, Rink. p. I‑6612, 43 punktas). 1996 m. spalio 24 d. generalinio advokato F. G. Jacobs išvada byloje Tombesi ir kt.
(minėtas 9 išnašoje, Rink. p. I‑3564, 37 punktas).
(41)
–	OL C 364, 2000, p. 1.
(42)
–	1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimas X
(nurodytas 14 išnašoje, 25 punktas), nurodant Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimus: 1993 m. gegužės 25 d. Sprendimą Kokkinakis ( A serija, Nr. 260‑A, 52 straipsnis) ir 1995 m. lapkričio 22 d. Sprendimą S. W. prieš Jungtinę Karalystę ir C. R. prieš Jungtinę Karalystę
(A serija, Nr. 335‑B, 35 straipsnis ir Nr. 335‑C, 33 straipsnis). Taip pat žr. 1984 m. birželio 10 d. Sprendimą Kirk
(63/83, Rink. p. 2689, 22 punktas).
(43)
–	Šiuo klausimu žr., inter alia, 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimą X (nurodytas 14 išnašoje, 24 ir 25 punktai) bei sprendimus Kolpinghuis Nijmegen
(nurodytas 16 išnašoje, 13 punktas) ir Arcacao
(nurodytas 6 išnašoje, 42 punktas).
(44)
–	Sprendimai Pretore di Salò
(nurodytas 39 išnašoje, 19 punktas) ir Arcaro
(nurodytas 6 išnašoje, 36 punktas), atitinkamai nurodant 1986 m. vasario 26 d. Sprendimą Marshall (152/84, Rink. p. 723, 48 punktas). Taip pat žr. sprendimą Tombesi ir kt.
(nurodytas 9 išnašoje, 42 punktas) ir 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimą X (nurodytas 14 išnašoje, 23 punktas).
(45)
–	2003 m. gegužės 6 d. Išvada sujungtose bylose C‑397/01–C‑403/01 (Rink. p. I‑0000). Kadangi, Teisingumo Teismo nuomone, buvo iškeltas esminis klausimas dėl tiesioginio direktyvos poveikio privatiems asmenims, jis bylą perdavė didžiajai kolegijai ir atnaujino žodinį bylos nagrinėjimą. 2004 m. balandžio 27 d. antroje išvadoje generalinis advokatas patvirtino savo poziciją.
(46)
–	2004 m. balandžio 27 d. (antroji) išvada sujungtose bylose C‑397/01–C‑403/01 ( Pfeiler ir kt .), 38 punktas.
(47)
–	Šia tema žr. 39 išnašoje pateiktas nuorodas.
(48)
–	Nurodytas 9 išnašoje, 43 punktas. Taip pat žr. nutartį Saetti ir Frediani
(nurodyta 9 išnašoje, 26 punktas).
(49)
–	Žr. 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratom) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijos finansinių interesų apsaugos 2 straipsnio 2 dalį (OL L 312, p. 1).
(50)
–	Nurodytas 9 išnašoje.
(51)
–	Klausimas, ar tai yra Bendrijos teisės principas, buvo iškeltas jau 1996 m. kovo 7 d. generalinio advokato Fennely išvadoje Allain
(C‑341/94, Rink. p. I‑4633, 43 punktas), tačiau nebuvo atsakytas.
(52)
–	Situacija būtų kita, jeigu veikos padarymo metu galiojantis baudžiamasis įstatymas būtų švelninantis bausmę. Tokiu atveju, remiantis bausmių teisėtumo principu, turi būti taikomas šis įstatymas, net jeigu jis prieštarauja Direktyvai (žr. Sprendimą C‑60/02, nurodytas 39 išnašoje, 63 punktas).
(53)
–	Nurodytas 9 išnašoje.
(54)
–	2004 m. sausio 7 d. Sprendimas Delena Wells
(C‑201/02, Rink. p. I‑0000, 57 punktas) ir mano 2004 m. sausio 29 d. Išvada byloje Landelijke Vereniging tot Behuod van de Waddenzee ir kt.
(C‑127/02, Rink. p. I‑0000, 146 ir paskesni punktai).