62002CC0346_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šiame procese dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo Komisija ginčija teisės aktus, kuriuose numatyta į transporto priemonių draudimo sutartis privalomai įtraukti draudimo įmokų tarifų klasifikavimo pagal nelaimingų atsitikimų kategorijas sistemas. Jos nuomone, tokia pareiga prieštarauja laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principui.
2. Tiek Liuksemburgo, tiek Prancūzijos teisės aktai numato, kad sudarant transporto priemonių civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutartis, reikia įtraukti įstatymų nustatytą sistemą, pagal kurią draudimo įmokos suderinamos su nelaimingų atsitikimų dažnumu. Komisija, remdamasi Direktyva 92/49/EEB(2) (toliau – Direktyva Nr. 92/49) mano, kad tai laisvės nustatyti draudimo įmokų tarifus, kuri, jos nuomone, išplaukia iš priežiūrą vykdančių institucijų išankstinės kontrolės draudimo įmokų ir sąlygų panaikinimo, pažeidimas tiek, kiek privalomos sistemos daro tiesioginę įtaką siūlomiems draudimo įmokų tarifams.
3. Komisija šiuo aspektu ypač remiasi Teisingumo Teismo sprendimu Komisija prieš Italiją (3), kuriame buvo aiškiai pripažintas laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas. Todėl pirmiausia turi būti išaiškinta, ar laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas, kurį Teisingumo Teismas išvedė iš Direktyvos Nr. 92/49 6, 29 ir 39 straipsnių, tiesiogiai draudžia valstybių nacionalinės teisės aktus, kurie nagrinėjami byloje, ar jie, vadovaujantis bendruoju interesu, gali būti vertinami atsižvelgiant į jų proporcingumą.
II – Teisiniai pagrindai
Bendrijos teisė
4. Direktyvos Nr. 92/49 penktoji konstatuojamoji dalis nustato:
„ < ... > laikomasi požiūrio, jog įstatymai derinami tiek, kiek būtina, reikalinga ir pakankama, siekiant bendro leidimų ir riziką ribojančios kontrolės sistemų pripažinimo tam, kad būtų galima išduoti bendrąjį leidimą, galiojantį visoje Bendrijoje bei taikyti buveinės valstybės narės priežiūros principą.“
5. Direktyvos Nr. 92/49 devynioliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Kadangi vidaus rinkoje draudėjui naudinga naudotis kuo įvairesnėmis Bendrijoje teikiamomis draudimo paslaugomis, kad jis galėtų išsirinkti tą, kuri geriausiai atitinka jo reikmes; kadangi būtent valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika, turi užtikrinti, kad niekas jos teritorijoje nekliudytų prekiauti visais Bendrijoje siūlomais draudimo produktais, jei tai neprieštarauja valstybėje narėje, kurioje yra draudimo rizika, galiojančių įstatymų nuostatoms, saugančioms visuomenės gerovę, ir jei šios gerovės neužtikrina buveinės valstybės narės taisyklės, tačiau tik tada, kai tokios nuostatos vienodai taikomos visoms draudimo įmonėms, vykdančioms savo veiklą šioje valstybėje narėje, ir tik tiek, kiek jos atitinka siekiamus tikslus.“
6. Direktyvos Nr. 92/49 1 straipsnis numato:
„Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos:
< … >
c) buveinės valstybė narė – valstybė narė, kurioje yra riziką draudžiančios įmonės buveinė;
< … > “
7. Direktyvos Nr. 92/49 II antraštinėje dalyje „Draudimo veiklos pradėjimas“ esantis 6 straipsnis nustato:
„Direktyvos 72/239/EEB  8 straipsnis pakeičiamas taip:
„ 8  straipsn is
< … >
3. Tai, kas pasakyta šioje direktyvoje, nedraudžia valstybėms narėms toliau taikyti galiojančių arba priimtų įstatymų ir kitų teisės aktų, reikalaujančių, kad būtų tvirtinami draudimo įmonės memorandumas bei įstatai ir pateikiami visi kiti tinkamai priežiūrai reikalingi dokumentai.
Tačiau valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai, dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti, sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus.
Valstybės narės negali ir toliau taikyti nuostatų, numatančių, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą įmokų tarifų padidinimą, arba priimti tokias nuostatas, nebent tai būtų bendrosios kainų priežiūros sistemos dalis.
< … > “
8. Direktyvos Nr. 92/49 III antraštinėje dalyje „Draudimo veiklos sąlygų suderinimas“ esantis 28 straipsnis nustato:
„Valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika, nedraudžia draudėjui sudaryti sutarties su draudimo įmone, kuriai pagal Direktyvos 73/239/EEB 6 straipsnį išduotas veiklos leidimas, jeigu tai neprieštarauja valstybės narės, kurioje yra draudimo rizika, įstatymų nuostatoms, saugančioms visuomenės gerovę.“
9. Direktyvos Nr. 92/49 29 straipsnis, esantis toje pačioje III antraštinėje dalyje, išdėstytas taip:
„Valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus. Jos tik gali reikalauti, kad būtų nesistemingai informuojama apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, norint patikrinti, ar šios sąlygos atitinka draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, bet šis reikalavimas negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė sąlyga.
Valstybės narės negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis.“
10. Direktyvos Nr. 92/49 30 straipsnio 2 dalis, taip pat esanti toje pačioje III antraštinėje dalyje, nustato:
„Nepaisant tam prieštaraujančių nuostatų, valstybė narė, kurioje draudimas yra privalomas, gali reikalauti, kad jos kompetentingai institucijai būtų pateiktos bendrosios ir specialiosios privalomojo draudimo sąlygos prieš pradedant jas taikyti.“
11. Direktyvos Nr. 92/49 IV antraštinės dalies „Nuostatos, susijusios su įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas“ 39 straipsnio 2 ir 3 dalys nustato:
„2. Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus. Ji tik gali reikalauti, kad įmonė, kuri remdamasi įsisteigimo teise arba laisve teikti paslaugas ketina užsiimti draudimo veikla jos teritorijoje, nesistemingai informuotų apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, kurie leistų patikrinti, ar šios sąlygos atitinka draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, tačiau šis reikalavimas negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė sąlyga.
3. Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis.“
Nacionalinė Liuksemburgo teisė
12. 1994 m. gruodžio 20 d. Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės reglamentas, priimtas įgyvendinant pakeisto 1976 m. balandžio 7 d. įstatymo dėl savaeigių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutarčių(4) 17 straipsnio 2 ir 3 dalis, ir nustatantis sąlygas, kurias savaeigių transporto priemonių draudimo sutartys privalo atitikti, įvedė nacionalinėje teisėje draudimo įmokos dydžio nustatymo sistemą, pagal kurią draudėjų draudimo įmoka po keleto vairavimo be nelaimingų atsitikimų metų buvo sumažinama, o įvykus nelaimingam atsitikimui padidinama (toliau – bonus‑malus
sistema). Pagal šio reglamento 3 straipsnį priešingos sąlygos draudžiamos.
13. Pagal reglamento 7 straipsnį bonus-malus
sistema taikoma visoms fizinio asmens sudarytoms savaeigių transporto priemonių, kurių įprastinė laikymo vieta yra Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje, civilinės atsakomybės draudimo sutartims. Atitinkamai bonus-malus
sistema netaikoma savaeigių transporto priemonių kasko draudimui arba fizinių asmenų sudarytoms transporto priemonių teisinių išlaidų draudimo sutartims bei juridinių asmenų sudarytoms visų transporto priemonių draudimo sutartims.
14. Pagal šią bonus‑malus
sistemą kiekvienas naujas draudėjas priskiriamas bonus‑malus
lentelės 11 lygiui, kuris atitinka 0 % premiją. Per stebėjimo periodą, kuris iš esmės trunka vienerius metus, neįvykus nelaimingam atsitikimui, jis lentelėje vienu lygiu nuleidžiamas žemyn, maksimaliai iki -3 lygio. Paskutiniame etape draudėjas moka tik 45 % bazinės draudimo įmokos. Priešingai, kiekvienas nelaimingas atsitikimas sąlygoja pakėlimą 3 lygiais baigiant 22 lygiu, atitinkančiu 250 % bazinės draudimo įmokos.
15. Pagal šią sistemą atsižvelgiama tik į tokius nelaimingus atsitikimus, kuriems įvykus draudimo įmonė turi atlyginti žalą ją patyrusiam trečiajam asmeniui. Todėl pakėlimas lentelėje netaikomas, jeigu žalą patyrusio trečiojo asmens pretenzijos yra mažesnės negu atitinkamam atvejui taikoma frančizė arba jeigu draudėjas per keturis mėnesius nuo mokėjimo pranešimo dienos atlygina draudikui jo sumokėtas išmokas.
Nacionalinė Prancūzijos teisė
16. Prancūzijoje pagal Draudimo kodekso(5) L.111-4 straipsnį Ūkio ir finansų ministras yra įgaliotas leisti įsakymus dėl standartinių sąlygų įtraukimo į draudimo sutartis. Pasinaudodamas šiais įgaliojimais, jis į savaeigių transporto priemonių draudimą įvedė vadinamąsias bonus‑malus
sąlygas(6) : Draudimo kodekso A.121‑1 straipsnis iš esmės nustato, kad savaeigių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartyse turi būti bonus‑malus
sąlyga pagal priede esančius nurodymus (toliau – bonus‑malus
sistema).
17. Pagal Draudimo kodekso A.121-1 straipsnyje numatytą sąlygą draudimo įmonė nustato bazinę draudimo įmoką. Faktinė draudimo įmoka, kurią moka draudėjas, yra apskaičiuojama bazinę draudimo įmoką atitinkamai padauginus iš sumažinimo (padidinimo) koeficiento, kuris nustatomas pagal nelaimingų atsitikimų dažnumą. Šių koeficientų dydis pagal privalomą sąlygą kinta nuo 0,5 iki 3,5, kiekvienas nelaimingas atsitikimas – išskyrus atvejus, kai pirmasis nelaimingas atsitikimas įvyksta praėjus ne mažiau kaip trejiems metams, per kuriuos koeficientas buvo lygus 0,5 – sąlygoja koeficiento padidinimą 25 %, o praėjus kiekvienam vienerių metų stebėjimo periodui be nelaimingo atsitikimo, šis koeficientas yra 5 % sumažinamas.
18. Remiantis Prancūzijos draudimo kodekso L.111-4 straipsnio nuostatomis, bet kokios kitos arba priešingos sąlygos negalioja(7) .
III – Faktinės bylos aplinkybės, ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
19. Manydama, kad Liuksemburge ir Prancūzijoje galiojantys teisės aktai dėl savaeigių transporto priemonių draudimo ir konkrečiai juose numatyta pareiga į savaeigių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartis įtraukti draudimo įmokų tarifams turinčias poveikį draudimo įmokų tarifų klasifikavimo, atsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų dažnumą, sistemas pažeidžia iš Direktyvos Nr. 92/49 išplaukiantį laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principą, Komisija 1997 m. liepos 7 d. perdavė Prancūzijos vyriausybei bei 2001 m. liepos 25 d. Liuksemburgo vyriausybei oficialius įspėjimus, reikalaudama per du mėnesius šiuo klausimu pareikšti savo nuomonę.
20. Komisijos nuomone, Prancūzijos vyriausybės 1997 m. spalio 23 d. ir 1998 m. liepos 31 d. atsakymai(8), neišsklaidė jos abejonių, kad įsipareigojimai neįvykdyti, todėl 2001 m. balandžio 20 d. laiške Prancūzijos Respublikai ir 2001 m. gruodžio 20 d. laiške Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei ji išdėstė argumentuotą nuomonę, kurioje nurodė Direktyvos Nr. 92/49 pažeidimą ir abiems valstybėms narėms nurodė per du mėnesius imtis būtinų priemonių. Prancūzijos vyriausybė atsakė 2001 m. liepos 18 d. laišku; Liuksemburgo vyriausybė 2002 m. kovo 6 d. laišku.
21. Manydama, kad tiek Prancūzijos Respublika, tiek Liuksemburgo Didžioji Hercogystė įsipareigojimų neįvykdė, Komisija pagal EB 226 straipsnį 2002 m. rugsėjo 30 d. Prancūzijos Respublikai ir Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei pareiškė ieškinį, kuris tą pačią dieną buvo įregistruotas Teisingumo Teisme.
22. Byloje C‑346/02 dėl Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės Komisija prašo:
– pripažinti, kad įvesdama ir taikydama bonus-malus
sistemą, automatiškai ir privalomai paveikiančią draudimo įmokų tarifus bei skirtą visoms transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartims, sudarytoms Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės teritorijoje, neatsižvelgiant į tai, ar draudimo įmonė įsteigta Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje, ar vykdo joje savo veiklą per filialus arba teikdama paslaugas, pažeidžiant 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB  6 straipsnio 3 dalyje, 29 ir 39 straipsniuose numatytą laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo ir išankstinės arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo principą, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą,
– priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.
23. Byloje C‑347/02 dėl Prancūzijos Respublikos Komisija prašo:
– pripažinti, kad įvesdama ir taikydama bonus‑malus
sistemą, automatiškai ir privalomai paveikiančią draudimo įmokų tarifus bei skirtą visoms transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartims, sudarytoms Prancūzijos teritorijoje, neatsižvelgiant į tai, ar draudimo įmonė įsteigta Prancūzijos Respublikoje, ar vykdo joje savo veiklą per filialus arba teikdama paslaugas, pažeidžiant 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB  6 straipsnio 3 dalyje, 29 ir 39 straipsniuose numatytą laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo ir išankstinės arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo principą, Prancūzijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą,
– priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
IV – Teisinis vertinimas
A – Įvadinės pastabos dėl nagrinėjimo eigos
24. Kadangi tiek Komisijos kaltinimai, tiek valstybių narių argumentai abiejuose procesuose yra iš esmės vienodi, norėčiau juos vertinti kartu. Atskiras vertinimas reikalingas tik tais atvejais, jeigu bus remiamasi specifinėmis, atitinkamai valstybei narei būdingomis aplinkybėmis.
25. Komisijos nuomone, Liuksemburgo ir Prancūzijos teisės aktai vienodai pažeidžia Direktyvą Nr. 92/49, nes juose nustatytas atsižvelgimas į nelaimingų atsitikimų dažnumą, taikytinas draudimo įmokų tarifų klasifikavimo pagal šį kriterijų sistemų ribose, pagal kiekvienos sistemos sąlygas automatiškai ir privalomai daro poveikį draudimo įmokų tarifams. Tai pažeidžia iš Direktyvos Nr. 92/49 išplaukiantį laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principą. Ir Liuksemburgo, ir Prancūzijos vyriausybė į tai atsakydamos pabrėžia, kad jų nacionalinės teisės aktai laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo nepažeidžia jau vien todėl, kad draudimo įmonėms nėra draudžiama laisvai nustatyti (bazinių) draudimo įmokų tarifus. Bet kokiu atveju nacionalinės teisės aktai gali būti pateisinami bendruoju interesu. Komisija šio pasiteisinimo nepripažįsta, nes Direktyvoje nustatytas laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas reglamentuojamas išsamiai.
26. Atsižvelgiant į tai, pažymėtina, kad šiose bylose dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo iš esmės keliami trys teisės klausimai. Pirmiausia reikėtų išnagrinėti klausimą dėl laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo apimties. Tik tokiu būdu galima nustatyti, ar Direktyvoje įtvirtintos draudimo įmokų tarifams darančios poveikį nuostatos yra išsamios, o tai reikštų, jog tai viršijančių nacionalinės teisės aktų negalima pateisinti bendruoju interesu.
27. Nustačius, kad laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas iš esmės nedraudžia ginčo dalyku esančios bonus-malus
sistemos, taip pat reikia patikrinti, kokia apimtimi nagrinėjami nacionalinės teisės aktai apriboja pagrindines laisves, įtvirtintas pirminėje teisėje, kurios į draudimo sektorių perkeltos pagal Direktyvą Nr. 92/49.
28. Galiausiai reikėtų patikrinti, ar valstybių narių, atsakovių, pateikti pagrindiniai pasiteisinimo argumentai yra priimtini ir atrems jų proporcingumo patikrą.
B – Dėl laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo
1. Laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo kilmė
a) Direktyvos Nr. 92/49 objektas
29. Priėmus Direktyvą Nr. 92/49, buvo užbaigtas ne gyvybės draudimo vidaus rinkos kūrimas, kurį pradėjo dvi pirmosios direktyvų kartos(9) . Šio pagrindinio dokumento tikslas – skatinti rinkos integraciją ir tuo pačiu metu suteikti draudimo įmonėms tinkamą apsaugą(10) .
30. Bendrijos teisės aktų leidėjas manė, kad norint pasiekti šį tikslą būtina draudimo veiklos sąlygas vidaus rinkoje apibrėžti Bendrijos teisės aktais. Tai buvo padaryta priėmus pagrindinius dokumentus dėl svarbiausių draudimo priežiūros teisės principų suderinimo. Šių dokumentų pagrindinis tikslas – sutelkti priežiūros kompetenciją buveinės valstybėje narėje(11) . Ši priežiūros sistema suteikia draudimo įmonėms galimybę bet kurioje kitoje valstybėje narėje vykdyti savo veiklą remiantis įsisteigimo laisvės arba laisvo paslaugų teikimo principais.
31. Draudimo įmonių mokumo kontrolė, o vėliau ir draudimo koncernų(12) bei finansinių konglomeratų(13) mokumo kontrolė, buvo svarbiausias uždavinys, nors tuo metu brokerių veiklos kontrolės iš pradžių nebuvo(14) ir produktų bei draudimo įmokų tarifų kontrolė, jei ir buvo, buvo apribota bendra piktnaudžiavimų kontrole(15) . Single-Licence
sistema iš esmės reiškia išankstinės draudimo įmokų tarifų ir sąlygų kontrolės panaikinimą(16) .
32. Pažymėtina, kad šioje byloje taikomų Bendrijos teisės nuostatų atliekamas suderinimas yra sąlyginai ribotas. Trečioji direktyvų karta pirmiausia siekė sukoordinuoti nacionalines priežiūros sistemas, todėl priežiūros teisės aktai buvo atitinkamai suderinti tik tiek, kiek to reikalavo vidaus rinkos kūrimas(17) . Draudimo sutarčių teisei šie procesai darė nedidelį poveikį(18) : Bendrijos teisė reglamentuoja tik kolizines nuostatas ir pareigą pranešti apie draudimo sutarties sudarymą.
33. Dėl laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo, iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad jis išvedamas iš išankstinės draudimo įmokų tarifų ir draudimo sąlygų kontrolės panaikinimo. Be to, pažymėtina, kad Direktyva Nr. 92/49 galutinai nesuderino visų nuostatų, kurios galėtų daryti poveikį draudimo įmokų tarifams. Tačiau pažymėtina, kad Direktyva Nr. 92/49, panaikindama išankstinę draudimo įmokų tarifų ir draudimo sąlygų kontrolę, dar siekia laisvės parduoti draudimo produktus Bendrijoje(19) . Šiuo klausimu jos devynioliktoje konstatuojamojoje dalyje pasakyta: „kadangi vidaus rinkoje draudėjui naudinga naudotis kuo įvairesnėmis Bendrijoje teikiamomis draudimo paslaugomis, kad jis galėtų išsirinkti tą, kuri geriausiai atitinka jo reikmes.“ Dėl šioje byloje nagrinėjamų bonus-malus
sistemų papildomai pastebėtina, kad įstatymais nustatyta draudimo įmokų tarifų dydžio priklausomybė nuo nelaimingų atsitikimų dažnumo stabilios nuolaidų arba draudimo įmokų pritaikymo sistemos forma neišvengiamai apriboja produktų pasirinkimą, nes draudimo įmonės negali pasiūlyti kito joms tinkančio modelio.
b) Sprendimas byloje C‑59/01 ( Komisija prieš Italiją )
34. Šioje byloje(20) Komisija ginčija nacionalinės teisės aktus, taikytinus savaeigių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartims, pagal kurias Italijos teritorijoje įvykusiems nelaimingiems atsitikimams taikoma draudimo įmokų tarifų įšaldymo sistema, neatsižvelgiant į tai, ar draudimo veiklą vykdo vietinė draudimo įmonė, ar įmonė savo veiklą vykdo per filialus arba naudodamasi laisve teikti paslaugas.
35. Italijos vyriausybė pripažino laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo apribojimą, tačiau rėmėsi Pirmosios Direktyvos 73/239/EEB(21) 8 straipsnio 3 dalies 3 pastraipoje nustatyta išimtimi bendrosios kainų kontrolės sistemos sudedamųjų dalių naudai.
36. Teisingumo Teismas sprendimo 28 punkte pažymėjo, kad „remdamosi Direktyvos Nr. 73/239 8 straipsnio 3 dalies 3 pastraipa, Direktyvos Nr. 92/49 29 straipsnio 2 dalimi ir 39 straipsnio 3 dalimi, valstybės narės gali įvesti ir taikyti reikalavimą, kad apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą būtų pranešama iš anksto arba kad toks numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų patvirtintas iš anksto, tik jeigu tai yra susiję su bendrąja kainų kontrolės sistema.“
37. Teisingumo Teismo manymu, „iš to aiškiai išplaukia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino draudimo sektoriuje (išskyrus gyvybės draudimą), įskaitant privalomąjį draudimą, pavyzdžiui, transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimą, užtikrinti laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principą. Šis principas draudžia priimti bet kokią išankstinę arba sistemingą pranešimo sistemą ir patvirtinti draudimo įmokų tarifus, kuriuos draudimo įmonės ketina taikyti draudėjams“(22) .
38. Dėl leistinų išimčių Teisingumo Teismas paaiškino: „Vienintelė šio principo išimtis, kurią leidžia Direktyva Nr. 92/49, yra tada, kai išankstinis pranešimas apie draudimo įmokų tarifų padidinimą ir jų patvirtinimą yra susijęs su „bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis“(23) .
Toliau Teisingumo Teismas aiškino, kad Direktyvos Nr. 92/49 28 straipsnis valstybei narei, kurioje yra draudimo rizika, leidžia sutrukdyti draudėjui sudaryti sutartį su draudimo įmone, jei tai prieštarauja šioje valstybėje narėje galiojančių įstatymų nuostatoms dėl bendrojo intereso.
Visgi ši nuostata negali būti aiškinama taip, kad šio sprendimo 28 punkte minėti teisės aktai, kuriuose aiškiai nurodytos laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo nesilaikymą pateisinančios sąlygos, negaliotų. Tokią išvadą patvirtina ir ta aplinkybė, kad Direktyvos Nr. 92/49 28 straipsnis yra išdėstytas tiesiogiai prieš tame pačiame skyriuje esančią nuostatą, kurioje aiškiai kartojamas draudimas valstybėms narėms apriboti laisvą draudimo įmokų tarifų nustatymą, jeigu tai nėra susiję su bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis(24) .
39. Priimdamas šį sprendimą Teisingumo Teismas akivaizdžiai pripažino laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principą. Tai darydamas jis aškiai rėmėsi išankstinės kontrolės panaikinimo ir laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo ryšiu. Atsižvelgiant į tai, kad byloje Komisija prieš Italiją
laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo apribojimas ginčijamas nebuvo, kyla klausimas dėl šio principo apimties. Nagrinėjamose bylose svarstoma, ar daromas poveikis laisvam draudimo įmokų tarifų nustatymo principui.
2. Laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo apimtis
a) Pagrindiniai šalių argumentai
40. Komisija tvirtina, kad nagrinėjamos bonus-malus
sistemos prieštarauja laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principui. Remdamasi jau minėtais sprendimais Komisija prieš Prancūziją (25) ir Komisija prieš Italiją (26), ji šį principą išveda iš išankstinės draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo bei iš Direktyvos tikslo – laisvės prekiauti draudimo produktais Bendrijoje.
41. Jos manymu, šis principas draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos draudimo sutarties galiojimo metu tam tikros aplinkybės privalomai ir įstatymais nustatyta apimtimi turi daryti poveikį draudimo įmokų tarifų dydžiui. Vis dėlto Komisija pabrėžia neneigianti galimybės, kad valstybės narės gali įvesti įmokų tarifų lentelę, kurioje bus atsižvelgiama į draudėjui įvykusių nelaimingų atsitikimų skaičių arba netgi taikyti vieningą draudimo įmokų tarifų klasifikavimą, atsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų dažnumo sistemą. Jos manymu, skirstymas pagal nelaimingų atsitikimų kategorijas privalomai, nenustatant premijų ar įmokų sumažinimo (padidinimo) koeficientų, būtų nesudėtingas, nes tokiu atveju draudimo įmonės galėtų laisvai vertinti atskirų aplinkybių, pavyzdžiui, nelaimingų atsitikimų skaičiaus, padarytos žalos sunkumo, nepakankamo vairuotojo tinkamumo, finansines pasekmes.
42. Priešingai, Liuksemburgo vyriausybės nuomone, laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas draudžia pareigą teikti išankstinę arba sistemingą informaciją apie draudimo įmokų tarifus arba jų patvirtinimą. Liuksemburgo bonus-malus sistema tokios pareigos nenustato, todėl nėra galimybės, kad šiam principui būtų daromas poveikis. Į tai atsižvelgdama Liuksemburgo vyriausybė pabrėžia, kad draudimo įmokos Didžiojoje Hercogystėje gali būti nustatomos laisvai. Nagrinėjami teisės aktai susiję tik su jų pritaikymu, atsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų dažnumą. Iš to išplaukia, kad bonus-malus
sistema yra susijusi tik su kai kuriomis draudimo įmokų tarifų sudedamosiomis dalimis, todėl draudimo įmokų tarifų konkurencijai negali būti daromas poveikis.
43. Prancūzijos vyriausybės argumentai iš esmės sutampa su Liuksemburgo vyriausybės argumentais. Ji įspėja, kad laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas nėra absoliutus. Bet kokiu atveju Direktyvos Nr. 92/49 6, 29 ir 39 straipsnius reikia aiškinti siejant su tos pačios direktyvos 28 straipsniu.
44. Prancūzijos vyriausybė taip pat rėmėsi sprendimu Komisija prieš Italiją (27) ir sprendimu Cullet (28), kuris, jos manymu, taikytinas šiai bylai.
b) Vertinimas
45. Iš tikrųjų ginčas dėl laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo susijęs ne tiek su paties principo apimtimi, kiek su leistinomis šio principo išimtimis. Manant, kad Direktyva Nr. 92/49 be draudimo įmokų tarifų ir sąlygų išankstinės kontrolės panaikinimo numato bendrą laisvę nustatyti draudimo įmokų tarifus, iš to išplaukia, jog šiuo požiūriu direktyvos reglamentavimas išsamus, todėl leistinos tik tos principo išimtys, kurios aiškiai numatytos pačioje Direktyvoje Nr. 92/49. Priešingai, jei remiamasi ribota laisvo draudimo įmokų tarifo nustatymo principo apimtimi, reikia įvertinti, kokia apimtimi valstybių narių teisės aktais daromas poveikis nustatyti draudimo įmokų tarifus gali būti pateisintas privalomu bendruoju interesu.
46. Pirmiausia pažymėtina, kad sprendimas Komisija prieš Italiją (29) šio klausimo galutinai neišaiškino, kadangi šioje byloje buvo ginčijama, kad nagrinėjami teisės aktai bet kokiu atveju laikomi ribojančiais laisvę nustatyti draudimo įmokų tarifus.
47. Prancūzijos vyriausybė pagrįstai pabrėžia, kad Direktyva Nr. 92/49 laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo aiškiai neįtvirtina. Direktyvos Nr. 73/239, iš dalies pakeistos Direktyva Nr. 92/49, 8 straipsnio 3 dalies 3 pastraipoje numatytos išimtys taikomos ne bendram laisvo draudimo įmokų tarifo nustatymui, o (tik) galimiems išankstinės kontrolės mechanizmams bei pareigai sistemingai pateikti informaciją.
48. Tiek, kiek laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas vis dėlto yra išankstinės draudimo įmokų tarifų kontrolės bei galimų pareigų sistemingai pateikti informaciją panaikinimo išraiška, remiantis sprendimu Komisija prieš Italiją, jo prasmė yra aiški. Abejojama tik dėl to, ar šis principas taip pat draudžia valstybių narių teisės aktus, kurie yra susiję su draudimo įmonių nustatomais draudimo įmokų tarifais, šiuo atveju reguliuojant atskiras draudimo įmokų tarifų sudedamąsias dalis, tačiau negali būti prilygami išankstinei draudimo įmokų tarifų kontrolei arba pareigai sistemingai teikti informaciją.
49. Atsižvelgiant į tai, Direktyvoje Nr. 92/49 pateikta nuoroda siekti laisvės prekiauti draudimo produktais Bendrijoje turi ribotą reikšmę. Šis laisvės prekiauti užtikrinimo tikslas iš tikrųjų nepažeidžia Direktyvos Nr. 92/49 28 straipsnyje nustatytos sąlygos, t. y., kad jo siekiama nepažeidžiant teisės aktų, apsaugančių bendrąjį interesą valstybėje narėje, kurioje atsiranda rizika („buveinės valstybė narė“ atskiriama pagal Direktyvos Nr. 92/49 1 straipsnio c punktą). Direktyva Nr. 92/49 iš esmės patvirtina Sutartyje įtvirtintų pagrindinių laisvių apribojimą pateisinančius pagrindus(30) .
50. Nuoroda į Direktyvos 28 straipsnį atmestina, jeigu remiamasi visų poveikį draudimo įmokų tarifams darančių nuostatų suderinimu pagal šią Direktyvą(31) . Plačiau aiškinant laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo apimtį, remiantis Komisijos aiškinimu, darytina išvada, kad laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas viršydamas savo pagrindinę sritį (išankstinės draudimo įmokų tarifų kontrolės ir pareigos sistemingai teikti informaciją panaikinimas) draudžia nacionalinę taisyklę, darančią poveikį įmokų tarifams. Todėl Komisija, reikalaudama taikyti sprendimą Komisija prieš Italiją
šioje byloje veikė pagrįstai: tik bendra kainų kontrolės sistema gali pateisinti laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo išimtį plačiąja prasme; šio principo – išimties santykio praktinio veiksmingumo – 28 straipsnis pakeisti negali.
51. Visgi kyla klausimas, ar įtikinamas platesnis laisvės nustatyti draudimo įmokų tarifus, taigi taip pat ir Direktyva derinamos srities, supratimas.
52. Reikia įspėti dėl platesnio laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo aiškinimo, kadangi tokiu atveju nėra pakankamai atsižvelgta į Direktyvos Nr. 92/49 tekstą bei sistemą, ir todėl gali atsirasti rimtų vertinimo prieštaravimų bei atribojimo sunkumų.
53. Pirmiausia iš Direktyvos Nr. 92/49 teksto ir sistemos nėra aišku, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, panaikindamas išankstinę draudimo sąlygų ir įmokų tarifų kontrolę bei pareigą sistemingai teikti informaciją, norėjo užtikrinti visišką laisvę nustatyti draudimo įmokų tarifus, kad valstybių narių teisės aktai, darantys poveikį draudimo įmokų tarifams būtų laikomi neteisėtais(32) .
54. Šiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į tai, kad pats draudimas yra grynai teisinio pobūdžio produktas, todėl kiekvienas įsikišimas į sutarčių laisvę, nesvarbu, ar tai pasireikštų minimalių išmokų, ar tam tikrų sąlygų, kurios taip pat reglamentuoja išmokų apimtį, nustatymu, turi įtakos pačiam draudimo produktui bei atitinkamai – nors ir netiesiogiai – draudimo įmokų tarifų nustatymui. Pritarus platesniam laisvės nustatyti draudimo įmokų tarifus aiškinimui, reikėtų atskirti, o praktikoje tai padaryti sunku, tokius teisės aktus, kurie tiesiogiai susijęs su sutarties sąlygomis ir kuriais daromas poveikis draudimo įmokų tarifams nustatomas ypač sunkiai(33), bei tokius, kurių daromas poveikis draudimo įmokų tarifams išplaukia iš tarifų nustatymo sudedamųjų dalių reglamentavimo. Bonus‑malus sistemos priskirtinos abiems kategorijoms.
55. Akivaizdu, kad draudimo srityje laisvas draudimo įmokų tarifų nustatymas yra glaudžiai susijęs su sutarčių sudarymo laisve. Tačiau Komisija niekada neteigė, kad sutarčių laisvę šiuo požiūriu reikia suprasti taip, lyg ji iš esmės draustų bet kokį sutarčių laisvės apribojimą, pavyzdžiui, nacionalinės teisės, reglamentuojančios draudimo sutartis, forma. Priešingai, visuotinai pripažįstama, kad bet kokie laisvės prekiauti draudimo produktais apribojimai, atsiradę priėmus draudėjus apsaugantį nacionalinės teisės aktą, pateisinami, jeigu šis aktas paremtas benduoju interesu.
56. Galiausiai Komisijos pateikta nuomonė, kad laisvė nustatyti draudimo įmokų tarifus yra absoliuti, nėra įtikinama dar ir todėl, kad kitomis aplinkybėmis ir remiantis kitais argumentais ji pati siekia reglamentuoti tam tikrus draudimo įmokų tarifų nustatymo aspektus: pakanka paminėti jos iniciatyvą pašalinti tam tikras draudimo įmokų tarifų sudedamąsias dalis, kurios skiriasi atsižvelgiant į lytį(34) .
3. Tarpinė išvada
57. Pagal Direktyvos Nr. 92/49 6, 29 ir 39 straipsnius laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principas iš esmės nedraudžia tiek byloje C‑346/02, tiek byloje C‑347/02 nagrinėjmų nacionalinės teisės aktų.
58. Visgi reikia patikrinti, ar Komisija, vertindama nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, galėjo išskirti kitas draudimo vidaus rinką trukdančias įgyvendinti kliūtis.
C – Bonus‑malus sistema, automatiškai ir privalomai daranti poveikį draudimo įmokų tarifams ir sudaranti kliūtis įgyvendinti draudimo vidaus rinką
1. Pagrindiniai šalių argumentai
59. Prancūzijos vyriausybės nuomone, kuri patvirtinta atsiliepime į ieškinį, kadangi laisvės nustatyti draudimo įmokų tarifus apimtis nėra tokia, kaip nurodė Komisija, bonus-malus
sistema turi būti vertinama EB  49 straipsnyje įtvirtinto laisvo paslaugų teikimo principo požiūriu.
60. Taip pat ir Liuksemburgo vyriausybė, nurodydama Direktyvos Nr. 92/49 penktąją konstatuojamąją dalį, pareiškė, kad šia Direktyva nustatytas suderinimas yra neišsamus ir iš esmės apsiriboja draudimo kontrole. Iš to išplaukia, kad draudimo įmokų tarifai nėra suderinimo objektas, todėl Didžioji Liuksemburgo Hercogystė, remdamasi bendruoju interesu, gali palikti galioti šiuo metu galiojančią bonus‑malus
sistemą. Šią nuomonę patvirtina Direktyvos devynioliktoji konstatuojamoji dalis bei jos 28 straipsnis.
61. Į šiuos Prancūzijos ir Liuksemburgo vyriausybių argumentus Komisija aiškaus atsakymo nepateikė. Tačiau iš jos paaiškinimų galima suprasti, kad jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, jog suderinimas neapima bonus-malus sistemų, pagrindinių laisvių apribojimų pateisinimą, įtvirtintą Sutartyje bei ją įgyvendinančioje Direktyvoje Nr. 92/49, reikia įvertinti remiantis Direktyvos 92/49 28 straipsniu.
2. Vertinimas
62. Pirmiausia pastebėtina, kad Prancūzijos vyriausybės pozicija bet kuriuo atveju neatrodo įtikinama. Jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad Direktyvos dalinis draudimo teisės suderinimas bonus-malus
sistemų neapėmė, jis negalėtų vertinti nagrinėjamų bonus-malus
sistemų pirminės teisės požiūriu, kadangi Komisija to neprašė. Todėl pagal Teisingumo Teisme nusistovėjusią teismų praktiką(35) Komisijos ieškinys turėtų būti atmestas.
63. Pažymėtina, kad bonus-malus
sistema daro poveikį ne tik laisvei teikti paslaugas, tačiau pirmiausia(36) įsisteigimo laisvei pagal EB  43 straipsnį.
a) Laisvė parduoti draudimo produktus išvedama iš įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas, kurios įtvirtintos antrinėje teisėje.
64. Kadangi Direktyvos Nr. 92/49 tikslas – galutinai sukurti vidaus rinką draudimo sektoriuje, pažymėtina, kad ji užtikrina, jog bus įgyvendintos Sutartyje įtvirtintos pagrindinės laisvės, t. y. įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas, ir taip užtikrina jų apsaugą.
65. Todėl suinteresuotosios valstybės narės neginčija, kad jų atitinkama bonus-malus
sistema apriboja laisvę parduoti draudimo produktus, šiuo atveju savaeigių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartis, kadangi kitoje valstybėje narėje buveinę turinčių draudimo bendrovių filialai arba užsienio bendrovės, kurios siūlo savo produktus remdamosi laisve teikti paslaugas, priverstos atitinkamai pakeisti savo sąlygas ir tarifus(37) .
66. Pažymėtina, jog aplinkybė, kad antrinė Bendrijos teisė ne visiškai suderino draudimo įmokų tarifus reglamentuojančias nuostatas, nereiškia, jog tai negali būti laikoma laisvės prekiauti principo pažeidimu. Tai svarbu analizuojant išimčių leistinumą.
b) Išvada dėl vertinimo kriterijaus
67. Be laisvės nustatyti draudimo įmokų tarifus užtikrinimo, panaikinus išankstinę draudimo įmokų tarifų kontrolę ir pareigą sistemingai teikti informaciją, kurios nėra nagrinėjamos šioje byloje, Direktyva Nr. 92/49 garantuoja laisvę parduoti draudimo produktus. Tikrindama, ar ši ginčijama bonus‑malus
sistema nepažeidžia Bendrijos teisės, Komisija teisingai vertinimo kriterijumi pasirinko Direktyvą Nr. 92/49.
68. Kadangi šios sistemos riboja laisvę parduoti draudimo produktus Bendrijoje, jos pažeidžia ir Direktyvą Nr. 92/49, nebent jos būtų priskiriamos teisinėms nuostatoms, apsaugančioms bendrąjį interesą Direktyvos Nr. 92/49 28 straipsnio prasme.
D – Pateisinimas bendruoju interesu
1. Pagrindiniai šalių argumentai
69. Tiek Liuksemburgo, tiek Prancūzijos vyriausybė nagrinėjamas bonus-malus
sistemas priskiria bendrąjį interesą apsaugančioms teisinėms nuostatoms.
70. Komisija mano, kad toks pateisinimas neįmanomas, ir vertina jį tik kaip papildomą argumentą.
a) Pagrindiniai argumentai byloje C‑346/02
71. Liuksemburgo vyriausybė ypač remiasi sprendimu Gräbner (38) ir nurodo, kad nacionalinės teisės aktai, ribojantys Sutartimi užtikrinamas pagrindines laisves, yra pateisinami, jeigu atitinka keturis reikalavimus: taikomi be diskriminacijos, atitinka privalomojo bendrojo intereso pagrindą, yra tinkami pasiekti tikslą ir negali viršyti to, kas būtina pasiekti šį tikslą.
72. Liuksemburgo bonus‑malus
sistema šias sąlygas atitinka. Ji taikoma be diskriminacijos. Privalomojo bendrojo intereso pagrindais yra Teisingumo Teismo pripažinti vartotojų apsauga(39) ir saugus eismas(40) .
73. Bonus–malus
sistema skirta apsaugoti vartotojus, skatinant draudimo įmokų tarifų skaidrumą bei apribojant priemokų dydį atsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų dažnumą ar vairuotojo patirties stoką. Sistema suteikia galimybę atsižvelgti į nelaimingų atsitikimų dažnumą, todėl skatina vairuoti atsargiai ir atsakingai.
74. Nagrinėjama sistema neviršija to, kas būtina pasiekti šiuos tikslus: ji taikoma tik fizinimas asmenims bei suteikia draudimo bendrovėms laisvę nustatyti bazines draudimo įmokas pagal savo apskaičiavimus.
75. Komisija mano, kad minėti tikslai gali būti pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, panaikinus draudimo įmokų tarifų klasifikavimo pagal nelaimingų atsitikimų kategorijas sistemos įstatyminį reglamentavimą. Be to, šios sistemos tinkamumas skatinti saugų eismą yra abejotinas, kadangi ji taikoma ribotam asmenų skaičiui ir nėra atsižvelgiama į visus nelaimingus atsitikimus.
b) Pagrindiniai argumentai byloje C‑347/02
76. Prancūzijos vyriausybė remiasi sprendimu byloje SETTG
95(41) ir primena, kad laisvė teikti paslaugas gali būti apribota tik nuostatomis, kurios būtų pateisinamos bendruoju interesu ir kurios galiotų visiems paskirties valstybės teritorijoje veiklą vykdantiems asmenims ir įmonėms. Ypač pažymėtina, kad apribojimai turi būti tinkami pasiekti tikslą ir negali viršyti to, kas būtina pasiekti šį tikslą.
77. Prancūzijos bonus‑malus
sistema taikoma visoms jos teritorijoje veiklą vykdančioms bendrovėms. Bendruoju interesu pripažįstama vartotojų apsauga ir saugus eismas(42) .
78. Dėl vartotojų apsaugos, Prancūzijos vyriausybė pabrėžė iš sistemos išplaukiančius premijų svyravimų apribojimus, kurie daro teigiamą poveikį tarifų dydžiui ir mažina riziką, kad vairuotojai bus neapsidraudę. Be to, nustatomas tam tikras draudimo įmokų tarifų skaidrumas.
79. Dėl eismo saugumo Prancūzijos vyriausybė pateikia duomenis, įrodančius, kad atsižvelgimas į nelaimingų atsitikimų dažnumą kaip į draudimo įmokų tarifų nustatymo pagrindą iš esmės teigiamai veikia apsidraudusių vairuotojų elgesį.
80. Ji teigia, kad tai nėra ribojantys teisės aktai, nes sistemos teigiamas poveikis vartotojų apsaugai ir saugiam eismui tiesiogiai išplaukia iš jų privalomumo.
81. Komisijos nuomonė šiuo klausimu yra tokia pati, kokią ji pateikė atsakydama į Liuksemburgo vyriausybės byloje C‑346/02 pateiktus argumentus.
2. Vertinimas
82. Pirmiausia tiek, kiek abiejų valstybių narių argumentai panašūs, norint išvengti pasikartojimų, tikslinga naudoti dalinę nuorodą. Tačiau kitų argumentų atžvilgiu kiekvieną bonus‑malus sistemą reikia patikrinti atskirai, norint atsižvelgti į jos specifinius požymius.
83. Kad laisvės prekiauti draudimo produktais Bendrijoje(43) apribojimai, atsiradę dėl nagrinėjama bonus‑malus
sistema daromo poveikio, būtų pateisinimi, jie turi būti taikomi nediskriminuojant, grindžiami viršesniu bendruoju interesu, jie turi būti tinkami pasiekti siekiamus tikslus ir negali viršyti to, kas būtina šiems tikslams įgyvendinti. Be to, būtina užtikrinti, kad nagrinėjamose sistemose nesikartotų buveinės valstybės narės lygiaverčiai teisės aktai(44) .
a) Draudimo įmokų tarifų skaidrumas ir vartotojų apsauga
84. Neginčijama, kad vartotojų apsauga priskiriama bendrajam interesui, kuris pateisina pagrindinių laisvių apribojimą(45) . Komisija taip pat neabejojo, kad abi nagrinėjamos sistemos turi skirtingas taikymo priemones.
i) Byloje C‑346/02
85. Liuksemburgo vyriausybės paaiškinimai dėl nacionalinės bonus‑malus sistemos tinkamumo ir proporcingumo siekiant apsaugoti vartotojų teises nėra pakankamai svarūs.
86. Argumentas dėl draudimo įmokų tarifų skaidrumo prieštarauja Liuksemburgo vyriausybės pastaboms, kad, jos nuomone, laisvė nustatyti draudimo įmokų tarifus iš esmės egzistuoja Didžiojoje Liuksemburgo Hercogystėje. Jeigu draudimo įmokas laisvai nustato Didžiojoje Liuksemburgo Hercogystėje veiklą vykdančios draudimo bendrovės, ir bonus‑malus sistema susijusi tik su vienu tarifų nustatymo požymiu, nėra aišku, kaip ši sistema galėtų daryti poveikį draudimo įmokoms ir įnašų skaidrumui. T. y. vieningas koeficientų nustatymas atsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų dažnumą ir jų taikymas vadinamosioms bazinėms įmokoms neturi jokio poveikio, lyginant šias bazines įmokas su kitomis paslaugų teikėjų įmokomis.
87. Argumentas dėl draudimo įmokų svyravimų apribojimo nėra pagrįstas dėl kelių priežasčių.
88. Kadangi bonus‑malus
sistemos, nustatydamos maksimalias koeficientų ribas, atsižvelgia į nelaimingų atsitikimų dažnumą bei tam tikrų draudėjų nepatyrimą, jos aiškiai prisideda prie pakankamos draudimo pasiūlos užtikrinimo ir to, kad tokie vairuotojai nevengtų sudaryti draudimo sutarčių dėl finansinių priežasčių. Kaip minėjo Komisija, patirtis nepatvirtino, kad tarifų klasifikavimo sistemoje panaikinus privalomą atsižvelgimą į nelaimingų atsitikimų dažnumą padidėtų neapsidraudusių vairuotojų skaičius. Be to, Komisija pažymi, kad leistini koeficientai nuo 0,5 iki 2,5 suteikia galimybę draudimo įmokoms ar įnašams svyruoti santykiu 1 ir 5, ir dėl to svyravimai yra gana dideli, taigi „leistinų“ draudimo įmokų užtikrinimas yra netikras.
89. Primintina, kad apsauga nuo neapsidraudusių vairuotojų yra vienas iš Direktyvos dėl transporto priemonių draudimo(46) tikslų, todėl dėl vienašalių valstybių narių veiksmų šioje srityje taip pat galėtų kilti problemų.
90. Dėl argumento, kad bonus‑malus sistemos, nustatydamos mažiausius koeficientus, apriboja nuolaidas, siūlomas nepatiriantiems nelaimingų atsitikimų, geriems vairuotojams, siekiant užtikrinti apdraustųjų vieningumą, pakanka pažymėti, kad net jeigu nebūtų nagrinėjamų bonus-malus sistemų, priežiūrą vykdančios institucijos turėtų teisę remdamosi joms suteiktais įgaliojimais kontroliuoti piktnaudžiavimus, imtis priemonių dėl per didelių nuolaidų, kurios, esant tam tikroms aplinkybėms, gali trukdyti draudimo bendrovėms vykdyti ilgalaikius įsipareigojimus.
ii) Byloje C‑347/02
91. Dėl Liuksemburgo bonus-malus
sistemos pateiktos pastabos taikomos Prancūzijos sistemai, tačiau pagal Prancūzijoje galiojančią bonus-malus sistemą leistini koeficientai nuo 0,5 iki 3,5 suteiks galimybę draudimo įmokoms ar įnašams svyruoti santykiu 1 ir 7.
b) Saugus eismas
92. Saugaus eismo skatinimas priskirtinas bendrojo intereso(47) pagrindams. Svarstytina, ar bonus‑malus sistema šio tikslo siekiama, laikantis proporcingumo principo.
i) Byloje C‑346/02
93. Liuksemburgo bonus‑malus
sistemos tinkamumas skatinti saugų eismą abejotinas dėl dviejų priežasčių.
94. Pirmiausia Liuksemburgo sistemos taikymo sritis apsiriboja tik fiziniais asmenimis. Tačiau, atsižvelgiant į lizingo sandorių Didžiojoje Liuksemburgo Hercogystėje(48) svarbą, pripažintina, kad Liuksemburgo bonus‑malus sistema netaikoma sąlyginai daugelio eismo dalyvių atžvilgiu.
95. Be to, pastebėtina, kad pagal Liuksemburgo sistemą priskyrimas atitinkamai kategorijai yra susijęs su transporto priemone. Nors ši kategorija perkeliama ir atsarginei transporto priemonei, perkant antrą automobilį toks kategorijos perkėlimas netaikomas. Todėl neaišku, kodėl apsidraudęs vairuotojas skirtingoms kategorijoms priskiriamas atsižvelgiant į jo naudojamą transporto priemonę, ypač jei toks skirtingas skirstymas į kategorijas išvedamas ne iš statistiniais duomenimis patvirtintos atitinkamos transporto priemonės „nelaimingų atsitikimų tikimybės“.
96. Jeigu valstybė narė saugų eismą norėtų užtikrinti naudodama draudimo įmokų tarifus, būtų įmanoma sistema, pagal kurią, reglamentuojant vairuotojų pažymėjimus, būtų atimami punktai panašiai, kaip pagal Liuksemburge ir Prancūzijoje galiojančias sistemas, ir tai atsispindėtų nustatant draudimo įmokas bei tuo pačiu metu mažiau ribotų produkto reglamentavimą ir laisvę nustatyti draudimo įmokų tarifus, pavyzdžiui, įstatyme nenumatant faktinio draudimo įmokos tarifo padidinimo dydžio. Tikėtina, kad tokios sistemos leistų geriau atsižvelgti į faktinį vairuotojų elgesį.
ii) Byloje C‑347/02
97. Pirmiau minėti argumentai taikytini ir Prancūzijos sistemai.
98. Be to, Prancūzijos vyriausybė savo argumentuose nurodė, kad atsižvelgimas į nelaimingų atsitikimų dažnumą, remiantis draudimo įmokų tarifais, apskaičiuojant draudimo įmokas prisidėtų prie eismo saugumo, nes apsidraudę vairuotojai būtų finansiškai suinteresuoti galimomis vairavimo pasekmėmis. Moralinės rizikos fenomenas ( moral hazard ), pagal kurį civilinės atsakomybės draudimu apsidraudusio asmens rūpestingumas po draudimo sutarties sudarymo sumažėja, yra bendrasis civilinės atsakomybės reiškinys, todėl statistikos požiūriu nuolat egzistuoja poreikis kurti įvairias draudimines paskatas, pavyzdžiui, nedraudimines sąlygas, arba nustatyti neapmokėjimo sąlygas. Prancūzijos vyriausybė neįrodė, kad pašalinti šią moralinę rizika būtina įstatyme įtvirtinta sistema. Priešingai, pati rinka dėl draudiminių paskatų pasiūlytų kitą lygiavertę ir veiksmingą sistemą(49) .
99. Prancūzijos vyriausybė taip pat negalėjo įrodyti, kad valstybėse narėse, kurių įstatymuose įtvirtinta bonus‑malus
sistema, eismo nelaimių aukų skaičius mažesnis nei valstybėse narėse, kuriose tokia sistema atsiranda dėl rinkos praktikos arba kuriose įstatymų nuostatos draudimo įmokų tarifų struktūros nereglamentuoja(50) .
100.
Atsižvelgiant į tai, darytina išvada, kad nagrinėjama bonus‑malus
sistema sąlygoja laisvos draudimo produktų pardavimo rinkos apribojimą Bendrijoje, kuris negali būti pateisintas bendruoju interesu.
V – Bylinėjimosi išlaidos
101. Pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė iš Didžiosios Liuksemburgo Hercogystės ir Prancūzijos Respublikos priteisti bylinėjimosi išlaidas ir jos pralaimėjo bylą, pastarosios turi padengti išlaidas.
VI – Išvada
102. Remiantis tuo, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūloma priimti šį sprendimą:
1. Byloje C‑346/02:
– pripažinti, kad įvesdama ir taikydama bonus‑malus
sistemą, automatiškai ir privalomai paveikiančią draudimo įmokų tarifus bei skirtą visoms transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartims, sudarytoms Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės teritorijoje, neatsižvelgiant į tai, ar draudimo įmonė yra įsteigta Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje, ar vykdo joje savo veiklą per filialus arba teikdama paslaugas, pažeidžiant 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB  6 straipsnio 3 dalyje, 29 ir 39 straipsniuose numatytą laisvos prekybos draudimo produktais Bendrijoje principą, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą,
– priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.
2. Byloje C‑347/02:
– pripažinti, kad įvesdama ir taikydama bonus‑malus
sistemą, automatiškai ir privalomai paveikiančią draudimo įmokų tarifus bei skirtą visoms transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartims, sudarytoms Prancūzijos teritorijoje, neatsižvelgiant į tai, ar draudimo įmonė yra įsteigta Prancūzijos Respublikoje, ar vykdo joje savo veiklą per filialus arba teikdama paslaugas, pažeidžiant 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB  6 straipsnio 3 dalyje, 29 ir 39 straipsniuose numatytą laisvos prekybos draudimo produktais Bendrijoje principą, Prancūzijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą,
– priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2) –	1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičianti Direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (trečioji ne gyvybės draudimo direktyva) (OL L 228, p. 1).
(3) –	2003 m. vasario 25 d. Sprendimas byloje ( Komisija prieš Italiją,
Rink. p. I‑1759). Dėl šio sprendimo žr. Binon, Jean-Marc, „Assurance et responsabilité“, Chronique de droit européen, RGAR 2003, 13785, 8 punktą.
(4)
–	Mémorial A, 1994 m., p. 2776.
(5)
–	Iš dalies pakeistas 1994 m. sausio 4 d. įstatymu Nr. 94-5 (1994 m. sausio 4 d. JORF). Šis įstatymas į Prancūzijos teisę perkėlė Direktyvą Nr. 92/49.
(6)
–	­„ Clause de réduction ou de majoration des primes ou cotisations .“
(7)
–	1984 m. kovo 20 d. Kasacinio teismo Pirmojo civilinių bylų skyriaus sprendimas, paskelbtas RGAT 1984, 420, su Anm. Bigot. Šiuo klausimu taip pat žr. Bigot, Traité de droit des assurances, Tome III: Le contrat d'assurance, Paris 2002, 343 punktą .
(8)
–	Liuksemburgo vyriausybė į oficialų Komisijos įspėjimą neatsakė.
(9)
–	Ne gyvybės draudime ypatingai paminėtina 1973 m. liepos 24 d. Pirmoji Tarybos direktyva 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, suderinimo (OL L 228, p. 3, toliau – Direktyva Nr. 73/239), 1973 m. liepos 24 d. Tarybos direktyva 73/240/EEB, panaikinanti įsisteigimo laisvės apribojimus vykdant tiesioginį draudimą, išskyrus gyvybės draudimą (OL L 228, p. 20), ir 1988 m. birželio 22 d. Antroji Tarybos direktyva 88/357/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, apibrėžianti nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas, ir iš dalies keičianti Direktyvą 72/239/EEB (OL L 172, p. 1).
(10)
–	Žr. konkrečiai Direktyvos Nr. 92/49 trečiąją konstatuojamąją dalį.
(11)
–	 „ Single Licence “ arba „ Passeport unique “.
(12)
–	1998 m. spalio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/78/EB dėl draudimo įmonių papildomos priežiūros draudimo grupėje (OL L 330, p. 1).
(13)
–	2002 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/87/EB dėl finansiniam konglomeratui priklausančių kredito įstaigų, draudimo įmonių ir investicinių firmų papildomos priežiūros ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvas 73/239/EEB, 79/267/EEB, 92/49/EEB, 92/96/EEB, 93/6/EEB ir 93/22/EEB bei Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 98/78/EB bei 2000/12/EB (OL L 35, 2003, p. 1)
(14)
–	Žr. 2002 m. gruodžio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/92/EB dėl draudimo tarpininkavimo (OL L 9, 2003, p. 3).
(15)
–	Žr. apžvalgą Feyock, Jacobsen ir Lemor, Kraftfahrtversicherung,
2 leidimas, Miunchenas, 2002 m., konkrečiai 143 ir kt. punktus bei kitas minėtas nuorodas.
(16)
–	Direktyvos Nr. 92/49 6, 29 ir 39 straipsniai.
(17)
–	Direktyvos Nr. 92/49 penktoji konstatuojamoji dalis: „kadangi yra laikomasi požiūrio, jog
įstatymai derinami tiek, kiek būtina, reikalinga ir pakankama, siekiant bendro leidimų ir riziką ribojančios kontrolės sistemų pripažinimo tam, kad būtų galima išduoti bendrąjį leidimą, galiojantį visoje Bendrijoje bei taikyti buveinės valstybės narės priežiūros principą.“
(18)
–	Direktyvos Nr. 92/49 aštuonioliktoji konstatuojamoji dalis: „kadangi draudimo sutarčių teisės derinimas nėra išankstinė vidaus draudimo rinkos sukūrimo sąlyga.“
(19)
–	Šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 11 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑296/98, Rink. p. I‑3025, 29 punktas): „Įpareigojimas sistemingai pateikti tokią informaciją prieštarauja laisvam draudimo produktų pardavimui Bendrijoje, kurį siekia įgyvendinti Direktyvos Nr. 92/49 ir Nr. 92/96.“
(20)
–	Minėta 3 išnašoje.
(21)
–	Iš dalies pakeista Direktyva Nr. 92/49.
(22)
–	3 išnašoje minėto sprendimo 29 punktas.
(23)
–	Ten pat, 29 punktas.
(24)
– Ten pat, 30 ir kt. punktai.
(25)
–	Minėta 19 išnašoje.
(26)
–	Minėta 3 išnašoje.
(27)
–	1983 m. birželio 7 d. Sprendimas byloje 78/82 (Rink. p. 1955). Teisingumo Teismas šiame sprendime nusprendė, kad privalomojo prekybinio kainos priedo mažmeninėje tabako gaminių prekyboje nustatymas esant valstybiniam prekybos monopoliui negali daryti poveikio gamintojų laisvei laisvai nustatyti mažmeninės prekybos kainas.
(28)
–	1985 m. sausio 29 d. Sprendimas byloje 231/83 (Rink. p. 305).
(29)
–	Minėta 3 išnašoje.
(30)
–	Dėl šios nuostatos aiškinimo žr. Komisijos aiškinamąjį pranešimą: Laisvė teikti paslaugas ir bendrieji interesai draudimo srityje (OL C 43, 2000, p. 5). Taip pat žr. išsamų Dubuisson straipsn į „L´intérêt général en droit communautaire de l´assurance“, RGAT
1995, p. 809.
(31)
–	Dėl pasekmių žr. pirmiau 45 punktą.
(32)
–	Direktyvoje įtvirtintas visų draudimo įmokų tarifams turinčių poveikį valstybių narių nuostatų draudimas dar aiškiau nurodytas pasiūlymo dėl direktyvos projekto motyvuojamojoje dalyje; šiuo klausimu žr. Dubuisson (minėtas 30 išnašoje) 42 punktą.
(33)
–	Pvz., draudimas įtraukti garantijos netaikymo sąlygą laikomas piktnaudžiavimu.
(34)
–	Žr. 2003 m. lapkričio 5 d. Komisijos pasiūlymą dėl Tarybos direktyvos, įgyvendinant vyrų ir moterų lygias galimybes, aprūpinant prekėmis ir paslaugomis (COM (2003) 657 galutinis).
(35)
–	Ypač žr. 2003 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑145/01, Rink. p. I‑5581, 17 punktas): „Ikiteisminės procedūros metu siunčiamo oficialaus įspėjimo paskirtis – apibrėžti teisinio ginčo dalyką ir, nurodžius valstybei narei pateikti savo pastabas, nurodyti būtinus pagrindus pasirengti gynybai.“
(36)
–	Praktiniu požiūriu transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutarčių pardavimas laisvo paslaugų teikimo būdu turėtų būti visiška išimtis.
(37)
–	Prancūzijos sistemos įtaka laisvam pardavimui akivaizdi, kadangi standartinių sąlygų nurodymui teisiniu pagrindu esančio Draudimo kodekso L111-4 straipsnis, o prieš tai L310‑7 straipsnis, buvo perkelti iš Draudimo kodekso teisinės priežiūros dalies į sutarčių teisės dalį. Šiuo perkėlimu siekiama užtikrinti, kad ir užsienio subjektai – įvedus vadinamąją Home-country-control
– turėtų vadovautis bonus-malus
taisykle. Šiuo klausimu žr. Bigot, Traité de droit des assurances, 3 tomo 343 punkto 256 išnašą.
(38)
–	2002 m. liepos 11 d. Sprendimas Gräbner
(C‑294/00, Rink. p. I‑6515).
(39)
–	Liuksemburgo vyriausybė šiuo aspektu remiasi 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimu Komisija prieš Vokietiją
(205/84, Rink. p. 3755).
(40)
–	Liuksemburgo vyriausybė šiuo aspektu remiasi 1994 m. spalio 5 d. Sprendimu van Schaik
(C‑55/93 Rink. p. I‑4837).
(41)
–	1997 m. birželio 5 d. Sprendimas SETTG
(C‑398/95, Rink. p. I‑3091).
(42)
–	Prancūzijos vyriausybės nuomone, šie pagrindai 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendime Komisija prieš Daniją
(252/83 Rink. p. 3713) ir 1987 m. birželio 11 d. Sprendime Gofette ir Gilliard
(406/85, Rink. p. 2525) buvo pripažinti teisėtais.
(43)
–	Žr. pirmiau 65 punktą.
(44)
–	Sprendimo Komisija prieš Vokietiją
(C‑205/84, minėtas 39 išnašoje) 47 punktas.
(45)
–	Konkrečiai dėl draudimo rinkos, reikia pateikti nuorodą į sprendimo byloje 252/83 (minėta 42 išnašoje) 20 punktą ir sprendimo byloje 205/84 (minėta 39 išnašoje) 30 punktą.
(46)
–	Konkrečiai žr. 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo 3 straipsnio 1 dalį (OL L 103, p. 1).
(47)
–	Dėl saugaus eismo keliuose pateisinimo žr. sprendimą van Schaik
(C‑55/93, minėtas 40 išnašoje).
(48)
–	Gali būti pateikta nuroda į nuolatinę „geltonųjų ženklų“ problemą; žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimą van Lent
(C‑232/01, Rink. p. I‑0000).
(49)
–	Šiuo požiūriu taip pat žr. Dubuisson
(minėta 30 išnašoje), 44 punktą.
(50)
–	Kaip teigia Dubuisson
(minėta 30 išnašoje) 43 punkte, žuvusiųjų dėl eismo nelaimių keliuose skaičius yra mažesnis valstybėse narėse, neturinčiose įstatyminės bonus‑malus
sistemos, pvz., Vokietijos Federacinėje Respublikoje (remiantis Federalinės statistikos tarnybos duomenimis), – tiek ir grynuoju skaičiumi, tiek ir atsižvelgus į eismo intensyvumą – nei Prancūzijoje.