62003CC0306_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Pagrindinės bylos ieškovė C. Salgado Alonso anksčiau Ispanijoje gaudavo specialiąją nedarbo išmoką. Išmokos gavimo laikotarpiu nacionalinis užimtumo institutas jos vardu mokėjo įstatymo nustatytas pensijų draudimo įmokas. Sulaukusi 65 metų, C. Salgado Alonso pateikė prašymą gauti įstatymo nustatytą senatvės pensiją. Pagrindinėje byloje iškilo klausimas, ar skaičiuojant įstatymo nustatytą teisę į išmokas suteikiantį laikotarpį reikia atsižvelgti į specialiosios nedarbo išmokos gavimo laikotarpiu mokėtas pensijų draudimo įmokas ir ar tuo atveju, jei nebus atsižvelgiama į šias įmokas, nebus dėl pilietybės diskriminuojami darbuotojai migrantai.
2. Šiame kontekste Juzgado de lo Social Nr. 3 von Orense
(toliau – taip pat prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) kreipiasi į Teisingumo Teismą, pateikdamas du klausimus dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento, (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71)(2), išaiškinimo. Šių klausimų turinys sutampa su bylos C‑225/02 ( García Blanco )(3) klausimų turiniu.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
3. Šiai bylai taikomi EB 39 straipsnis ir Reglamentas Nr. 1408/71.
4. Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio r punktas sąvoką „draudimo laikotarpiai“ apibrėžia kaip:
„įmokų mokėjimo laikotarpius, darbo pagal darbo sutartį laikotarpius arba savarankiško darbo laikotarpius, kurie tokie nustatomi arba pripažįstami teisės aktais, pagal kuriuos buvo įgyti ar laikomi įgytais, ir visi taip traktuojami laikotarpiai, jeigu pagal minėtus teisės aktus jie prilyginami draudimo laikotarpiams; laikotarpiai, įgyti pagal valstybės tarnautojų specialią sistemą, taip pat yra laikomi draudimo laikotarpiais.“
5. Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Laikantis šio reglamento specialiųjų nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomos šio reglamento nuostatos, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis teisėmis į išmokas kaip ir tos valstybės piliečiai.“
6. Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio 1 dalyje draudimo ir gyvenimo laikotarpių atžvilgiu nustatoma:
„Jeigu pagal valstybės narės teisės aktus teisės į išmokas įgijimas, išsaugojimas ar atgavimas pagal sistemą, kuri pagal 2 arba 3 dalį nėra specialioji, priklauso nuo draudimo ar gyvenimo laikotarpių, tai tos valstybės narės kompetentinga įstaiga, kai reikia, sumuoja draudimo ar gyvenimo laikotarpius, įgytus pagal bet kurios kitos valstybės narės teisės aktus, nepaisant to, ar jie buvo įgyti pagal bendrą ar specialią sistemą, ir ar asmuo dirbo pagal darbo sutartį ar savarankiškai. Šiuos laikotarpius ji sumuoja, tartum jie būtų įgyti pagal jos taikomus teisės aktus.“
7. Reglamento Nr. 1408/71 46 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Jeigu valstybės narės teisės aktais nustatytos teisės gauti išmokas sąlygos įvykdomos tik taikant 45 straipsnį ir (arba) 40 straipsnio 3 dalį, tai galioja šios taisyklės:
a) kompetentinga įstaiga apskaičiuoja teorinį išmokos dydį, į kurį atitinkamas asmuo galėtų pretenduoti, jei visi draudimo ir (arba) gyvenimo laikotarpiai, įgyti pagal valstybių narių teisės aktus, kurie buvo taikomi pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui arba savarankiškai dirbančiam asmeniui, atitinkamoje valstybėje išmokos skyrimo metu būtų laikomi įgytais pagal jos administruojamus teisės aktus. Jeigu pagal šiuos teisės aktus išmokos dydis nepriklauso nuo įgytų laikotarpių trukmės, toks dydis laikomas šiame punkte nurodytu teoriniu dydžiu;
b) tada kompetentinga įstaiga, remdamasi pagal a punktą apskaičiuotu teoriniu dydžiu, nustato faktinį išmokos dydį pagal santykį tarp draudimo ar gyvenimo laikotarpių, iki draudiminio įvykio įgytų pagal jos administruojamus teisės aktus, trukmės ir bendros draudimo ar gyvenimo laikotarpių, iki draudiminio įvykio įgytų pagal visų atitinkamų valstybių narių teisės aktus, trukmės.“
8. Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnyje dėl trumpesnių kaip vieneri metai draudimo ir gyvenimo laikotarpių nustatyta:
„1. Nepaisant 46 straipsnio 2 dalies, valstybės narės įstaiga neprivalo skirti išmokų už laikotarpius, kurie buvo įgyti pagal jos taikomus teisės aktus, į kuriuos atsižvelgiama įvykus draudiminiam atvejui, jeigu:
– minėtų laikotarpių trukmė yra trumpesnė nei vieneri metai
ir,
– atsižvelgiant tik į šiuos laikotarpius, pagal tų teisės aktų nuostatas neįgyjama jokia teisė gauti išmoką.
2. Kiekvienos atitinkamos valstybės narės kompetentinga įstaiga sumuoja 1 dalyje nurodytus laikotarpius, taikydama 46 straipsnio 2 dalį, išskyrus b punktą.
3. Jeigu taikant 1 dalį atitinkamų valstybių narių visos įstaigos būtų atleistos nuo prievolės mokėti išmokas, išmokos turėtų būti skiriamos tik pagal paskutinės iš minėtų valstybių teisės aktus, kurių sąlygos įvykdytos, tartum visi įgyti ir pagal 45 straipsnio 1–4 dalis sumuoti draudimo ir gyvenimo laikotarpiai būtų buvę įgyti pagal tos valstybės teisės aktus.“
B – Nacionalinė teisė
9. Naujos redakcijos Ispanijos bendrojo socialinės apsaugos įstatymo ( Texto Refundido de la Ley General de la Seguridad Social (4), toliau – TRLGSS) 161 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad teisė į pensiją įgyjama, jei įgyjami du teisę į išmokas suteikiantys laikotarpiai:
– bendrasis laikotarpis, kai įmokos buvo mokėtos mažiausiai penkiolika metų,
ir
– specialusis laikotarpis, kai įmokos buvo mokėtos mažiausiai dvejus metus per penkiolika pastarųjų metų prieš įvykį, dėl kurio atsiranda teisė į išmoką.
10. Vyresniems kaip 52 metų bedarbiams, iki jiems sueis teisę į pensiją suteikiantis įstatymo nustatytas amžius, TRLGSS 215 straipsnio 1.3 dalis numato specialiąją nedarbo išmoką ( subsidio por desempleo, toliau – specialioji nedarbo išmoka). Suinteresuotasis asmuo gauna šią nedarbo išmoką, jeigu, be kita ko, jis gali įrodyti, kad mažiausiai šešerius metus mokėjo nedarbo draudimo įmokas ir tenkina visas, išskyrus amžiaus, sąlygas gauti įstatymo nustatytą pensiją.
11. TRLGSS 218 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad Nedarbo draudimą administruojanti įstaiga ( Organismo Gestor del Seguro de Desempleo ), be specialiosios nedarbo išmokos jos gavėjui, privalo už kiekvieną kalendorinį mėnesį, kurį turima teisę į ją, gavėjo vardu mokėti įstatymo nustatytas pensijų draudimo įmokas socialinio draudimo sistemai.
12. TRLGSS(5) 28 papildoma nuostata specialiosios nedarbo išmokos gavėjų vardu sumokėtų pensijų draudimo įmokų poveikį apriboja taip:
„Pagal šio įstatymo (TRLGSS) 218 straipsnio 2 dalies nuostatas apskaičiuojant bazinės pensijos dydį ir jai taikomą procentinį koeficientą atsižvelgiama į administruojančios įstaigos mokamas pensijos draudimo įmokas. Šių įmokų mokėjimu negalima remtis ir jis negali turėti teisinių padarinių, nustatant pagal šio įstatymo 161 straipsnio 1 dalies b punktą reikalaujamą minimalų įmokų mokėjimo laikotarpį, kurį pagal šio įstatymo 215 straipsnio 1 dalies 3 punktą apdraustasis turi įrodyti, kad gautų (nedarbo) pašalpą, numatytą vyresniems nei 52 metai (bedarbiams).“
13. Vis dėlto administravimo praktikoje į INEM specialiosios nedarbo išmokos gavėjo vardu sumokėtas įstatymo nustatytos pensijų draudimo įmokas atsižvelgiama pagal Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 1 dalį; tai numato 1999 m. bendroji INSS ir INEM administravimo instrukcija(6) .
III – Bylos aplinkybės ir procesas
Priešistorė
14. C. Salgado Alonso, gimusi 1936 m. gegužės 30 d., 1992 m. rugpjūčio 7 d. pateikė Ispanijos nacionaliniam užimtumo institutui ( Instituto Nacional de Empleo, toliau – INEM) prašymą skirti specialiąją nedarbo išmoką, numatytą vyresniems kaip 52 metų bedarbiams. Tuo metu ji galėjo įrodyti turinti tokius draudimo laikotarpius: pagal Vokietijos pensijų draudimo sistemą 74 mėnesių (daugiau kaip 6 metai, nuo 1964 iki 1970 m.), pagal Šveicarijos pensijų draudimo sistemą 26 mėnesių savanoriškų įmokų mokėjimo (daugiau kaip 2 metų laikotarpis nuo 1971 iki 1975 m.) ir pagal Ispanijos socialinio draudimo sistemą 182 dienų (maždaug 6 mėnesiai 1992 m.).
15. Iš pradžių jos prašymas skirti specialiąją nedarbo išmoką buvo atmestas, nes ji nebuvo įgijusi reikalaujamo mažiausiai penkiolikos metų teisę į išmokas suteikiančio laikotarpio. Tačiau jos ieškinį dėl šio sprendimo išnagrinėjęs Ispanijos teismas 1993 m. birželio 30 d. nusprendė, kad jai ši specialioji nedarbo išmoka turi būti suteikta. Ispanijos vyriausybė ir atsakovai šį sprendimą iš esmės aiškina tuo, kad pagal to laiko Ispanijos teismų praktiką net trumpesnis užsienyje įgytas teisę į išmokas suteikiantis laikotarpis, pvz., Vokietijoje įgytas galiojantis penkerių metų teisę į išmokas suteikiantis laikotarpis, buvo pripažįstamas lygiaverčiu Ispanijoje nustatytam tokiam 15 metų laikotarpiui. Tačiau Teisingumo Teismo sprendimai bylose Martínez Losada ir Ferreiro Alvite (7) pakeitė šią teismų praktiką.
16. Kai C. Salgado Alonso gavo specialiąją nedarbo išmoką, INEM 3 219 dienas (daugiau kaip 8 metus ir 9 mėnesius) jos vardu mokėjo įmokas Ispanijos įstatymu nustatyto draudimo sistemai pagal TRLGSS 218 straipsnio 2 dalį.
Prašymas skirti įstatymo nustatytą pensiją
17. 2001 m., sulaukusi 65 metų, C. Salgado Alonso paprašė skirti jai pensiją pagal Vokietijos, Šveicarijos ir Ispanijos socialinio draudimo sistemas. Tuo metu, kai Vokietijoje ir Šveicarijoje pensija jai buvo paskirta, Ispanijos nacionalinis socialinės apsaugos institutas ( Instituto Nacional de Seguridad Social, toliau – INSS) 2002 m. kovo 21 d. Sprendimu jos prašymą skirti senatvės pensiją atmetė. Jai buvo pranešta, kad šis sprendimas grindžiamas tuo, kad ji neįgijo reikalingo teisę į išmokas suteikiančio laikotarpio ir kad Reglamento Nr. 1408/71 46 straipsnio 2 dalis negali būti taikoma, nes jos Ispanijoje įgytas pensijų draudimo įmokų laikotarpis yra trumpesnis kaip vieneri metai.
18. Dėl šio atmetimo C. Salgado Alonso kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą. Ji pareiškė ieškinį INSS ir Tesoría General de la Seguridad Social
(toliau – TGSS), iš esmės tvirtindama, kad jos naudai turi būti atsižvelgiama ne tik į pradinį 182 dienų pensijų draudimo įmokų mokėjimo laikotarpį Ispanijoje, bet ir laikotarpį, kai jai, gaunant specialiąją nedarbo išmoką, INEM jos vardu mokėjo pensijų draudimo įmokas, todėl Ispanijoje ji įgijo 3 401 dienos įmokų mokėjimo laikotarpį (daugiau kaip devyneri metai ir trys mėnesiai).
19. Pagrindinėje byloje kyla klausimas, ar skaičiuojant įstatymo nustatytą teisę į išmokas suteikiantį laikotarpį reikia atsižvelgti į specialiosios nedarbo išmokos gavimo laikotarpiu mokėtas pensijų draudimo įmokas, ir ar tuo atveju, jei į šias įmokas nebus atsižvelgta, nebus diskriminuojami darbuotojai migrantai.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
20. 2003 m. birželio 24 d. Nutartimi Juzgado de lo Social Nr. 3 von Orense
sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar EB 12 straipsniui ir 39–42 straipsniams bei 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 45 straipsniui prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią, apskaičiuojan t įvairius nacionalinės teisės aktų numatytus teisę į išmokas suteikiančius laikotarpius ir nustatant teisę į pensiją, negalima atsižvelgti į senatvės draudimo įmokas, kurias nedarbo draudimą administruojanti įstaiga sumokėjo darbuotojo vardu tuomet, kai jis gavo tam tikras nedarbo išmokas, jeigu dėl ilgalaikio nedarbo, kuris kompensuojamas šiomis išmokomis, darbuotojui visiškai neįmanoma įrodyti kitų senatvės draudimo įmokų mokėjimo nei tos, kurios pagal įstatymą yra negaliojančios, ir ši nacionalinės teisės nuostata lemia, kad tik darbuotojai, kurie naudojasi judėjimo laisve, negali pretenduoti į valstybės mokamą pensiją, nors pagal minėto reglamento 45 straipsnį teisę į išmokas suteikiantys laikotarpiai laikytini įgyti?“
2. Ar EB 12 straipsniui ir 39–42 straipsniams bei Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 1 daliai prieštarauja nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias, nustatant, ar „bendra draudimo arba gyvenimo laikotarpių, įgytų pagal tos valstybės narės teisės aktus, trukmė siekia vienerius metus“, negalima atsižvelgti į draudimo įmokas, kurias nedarbo draudimą administruojanti įstaiga sumokėjo darbuotojo vardu tuomet, kai jis gavo tam tikras nedarbo išmokas, jeigu dėl ilgalaikio nedarbo, kuris kompensuojamas šiomis išmokomis, darbuotojui visiškai neįmanoma įrodyti kitų draudimo įmokų mokėjimo nei tos, kurios mokėtos nedarbo laikotarpiu, ir šios nacionalinės teisės nuostatos lemia, kad tik darbuotojai, kurie naudojasi judėjimo laisve, negali pretenduoti į valstybės mokamą pensiją, nors pagal minėto reglamento 48 straipsnio 1 dalį nacionalinė administruojanti įstaiga privalo mokėti valstybės išmokas?“
Procesas gavus prašymą priimti prejudicinį sprendimą
21. Atsakovai pagrindinėje byloje (INSS ir TGSS) 2003 m. rugsėjo 29 d. laišku Teisingumo Teismui pranešė, kad 2003 m. rugsėjo 10 d. INSS priėmė naują sprendimą C. Salgado Alonso atžvilgiu. Šis sprendimas, kuriuo pakartotinai atmetamas jos prašymas skirti pensiją, pakeičia 2003 m. kovo 21 d. Sprendimą, kuriuo anksčiau buvo atmestas prašymas. Prašymo atmetimas dabar grindžiamas ta aplinkybe, kad C. Salgado Alonso neįgijo TRLGSS 161 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto teisę į išmokas suteikiančio laikotarpio; todėl pagal TRLGSS 28 papildomą nuostatą į specialiosios nedarbo išmokos gavimo laikotarpiu mokėtas pensijų draudimo įmokas atsižvelgti negalima. Tačiau naujas sprendimas atmesti prašymą nebegrindžiamas Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsniu, t. y. ta aplinkybe, kad C. Salgado Alonso Ispanijoje įgytas draudimo įmokų laikotarpis yra trumpesnis kaip vieneri metai.
22. Nagrinėjant bylą Teisingumo Teisme savo pastabas raštu ir žodžiu pateikė C. Salgado Alonso, Ispanijos vyriausybė, Komisija ir bendrai INSS su TGSS .
IV – Vertinimas
23. Pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo esmė yra ta, kad pagal Ispanijos teisę nacionalinio užimtumo instituto (INEM) mokamos pensijų draudimo įmokos už asmenis, gaunančius specialiąją nedarbo išmoką, tik didina išmokas, bet nesuteikia į jas teisės. Tai matyti iš TRLGSS 28 papildomos nuostatos, kuria, atsakovų ir Ispanijos vyriausybės žiniomis, buvo siekiama patikslinti galiojančią teisinę padėtį.
24. Atsakovai ir Ispanijos vyriausybė Teisingumo Teismui pabrėžė, kad pagal TRLGSS 215 straipsnio 1.3 dalį specialiosios nedarbo išmokos gavėjai, be kita ko, turi tenkinti visas, išskyrus amžiaus, sąlygas gauti pensiją. Ypač jie turi įrodyti reikalingus teisę į išmokas suteikiančius laikotarpius pagal TRLGSS 161 straipsnio 1 dalies b punktą. Taigi kitų įgytų pensijų draudimo įmokų, kurias specialiosios nedarbo išmokos gavimo laikotarpiu mokėjo INEM, mokėjimo reikšmė ir tikslas nėra teisės į senatvės pensiją pagrindimas
– šios teisės įgijimo sąlygas suinteresuotasis asmuo turi patenkinti ir taip, – o labiau nuolatinis pensijos padidinimas (8) . Vadinasi, nepaisant nedarbo, suinteresuotajam asmeniui turi būti suteikta galimybė dar padidinti pensijos išmokas, kad jų dydis nebūtų „įšaldytas“ prie ribos, pasiektos prieš jam tampant bedarbiu.
A –
Dėl pirmojo klausimo
25. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsniui bei EB 12 ir 39 straipsniams prieštarauja tokia nacionalinės teisės taisyklė, kokia yra TRLGSS 28 papildoma nuostata, kuri nustato, kad atitinkami pensijų įmokų mokėjimo laikotarpiai tik didina išmokas, bet nesuteikia į jas teisės.
1. Dėl Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio
26. Atsižvelgdamas į EB 42 straipsnio a punkte numatytą teisės aktų leidybos tikslą, Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnis numato, kad kompetentinga pensijų draudimo įstaiga, skaičiuodama draudimo ir gyvenimo laikotarpius, turi atsižvelgti ir į tuos laikotarpius, kuriuos teisės turėtojas įgijo kitose valstybėse narėse. Tuo galiausiai siekiama užkirsti kelią tam, kad darbuotojai migrantai dėl savo profesinės veiklos daugiau negu tik vienoje valstybėje narėje neprarastų socialinių teisių arba lengvatų; tokių teisių ar lengvatų praradimas gali darbuotojus sulaikyti nuo naudojimosi laisvo judėjimo teise(9) .
27. Tačiau, be kita ko, iš Reglamento Nr. 1408/71 ketvirtosios konstatuojamosios dalies matyti, kad šiuo reglamentu nesiekiama derinti
valstybių narių socialinės teisės sistemų, o siekiama, atsižvelgiant į valstybių socialinės apsaugos teisės aktų ypatumus, tik jas koordinuoti (10) . Šiai bylai tai turi įtakos dviem aspektais.
28. Pirma, Reglamentas Nr. 1408/71 nenustato, ar ir kokio dydžio teisę į išmokas suteikiančių laikotarpių turi būti reikalaujama teisei į pensiją. Valstybės narės išlieka kompetentingos nustatyti socialinės apsaugos išmokų skyrimo sąlygas ir, jei reikia, jas sugriežtinti, jeigu nustatytos sąlygos nesukelia atviros arba paslėptos Bendrijos darbuotojų diskriminacijos(11) .
29. Taigi Ispanijos įstatymų leidėjas gali numatyti, kad įstatymo nustatyta pensija skiriama, kai turimas mažiausiai 15 metų bendras įmokų mokėjimo teisę į išmokas suteikiantis laikotarpis ir dvejų metų per pastaruosius 15 metų prieš įvykį, dėl kurio atsiranda teisė į išmoką, specialus įmokų mokėjimo teisę į išmokas suteikiantis laikotarpis (TRLGSS 161 straipsnio 1 dalies b punktas). Reglamentas Nr. 1408/71 tik numato, kad į pagal kitų valstybių narių teisės aktus įgytas šio teisę į išmokas suteikiančio laikotarpio dalis atsižvelgiama taip, tartum jos būtų įgytos pagal Ispanijos teisės aktus (žr. ypač šio reglamento 45 straipsnio 1 dalies 2 sakinį)(12) .
30. Šioje byloje nėra jokių pagrindų, leidžiančių daryti išvadą, kad buvo neatsižvelgta į draudimo ir gyvenimo laikotarpius kitose valstybėse narėse. Jei C. Salgado Alonso neįgijo TRLGSS 161 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto teisę į išmokas suteikiančio laikotarpio net atsižvelgus į Vokietijoje ir trečiojoje valstybėje (Šveicarijoje) įgytus pensijų draudimo laikotarpius, tada – tai patvirtino ir jos atstovas per Teisingumo Teismo posėdį – jos prašymo skirti įstatymo nustatytą senatvės pensiją atmetimas nepažeidžia Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio.
31. Antra, Reglamentas Nr. 1408/71 nereglamentuoja – taip pat ir 1 straipsnio r punkto teisiniame apibrėžime, – kokie laikotarpiai iš tikrųjų sudaro draudimo laikotarpius. Tai taip pat priklauso tik nuo tos valstybės narės teisės aktų, kurioje pateikiamas prašymas skirti išmokas; todėl valstybė narė turi teisę susieti išmokos skyrimą su sąlyga, kad suinteresuotasis asmuo būtų įgijęs laikotarpius, pagal jo valstybės narės teisės aktus priskiriamus „draudimo laikotarpiams“(13) . Reglamentas nustato tik šių įvairiose valstybėse narėse įgytų draudimo laikotarpių sumavimo principą, bet ne jų įgijimo sąlygas(14) .
32. Taigi Ispanijos įstatymų leidėjas gali nustatyti, kad tam tikrų laikotarpių įmokos ne tik suteikia teisę į išmokas, bet ir jas didina, o kitų – tik didina išmokas, bet nesuteikia į jas teisės (pastarąją nuostatą lemia TRLGSS 28 papildoma nuostata). Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnis tik nustato, kad į užsienyje įgytus laikotarpius turi būti atsižvelgiama taip, tartum jie būtų buvę įgyti pagal Ispanijos teisės aktus.
33. Taigi šioje byloje ir toliau nerasta pagrindų, leidžiančių daryti išvadą, kad buvo neatsižvelgta į draudimo ir gyvenimo laikotarpius, įgytus kitose valstybėse narėse. Priešingai, pagrindinėje byloje ginčas tarp šalių susijęs su atsižvelgimu į Ispanijoje, o ne užsienyje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius. Jei kompetentinga įstaiga vengia pripažinti laikotarpius, kurie buvo įgyti pagal jos pačios taikomus teisės aktus, t. y. pagal jos teisinę sistemą, tai jau nėra Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnio taikymo problema.
34. Beje, tai, kad anksčiau Ispanijos teismo sprendimu C. Salgado Alonso buvo skirta specialioji nedarbo išmoka, nors ieškovė, kaip akivaizdu, nebuvo įgijusi teisę į išmokas suteikiantį laikotarpį pagal nacionalinės teisės aktus, t. y. pagal TRLGSS 215 straipsnio 1.3 dalį kartu su TRLGSS 161 straipsnio 1 dalies b punktu(15), yra tik nacionalinės teisės taikymo klausimas. Remiantis nacionalinės teisės aktais taip pat reikia spręsti, ar ir kokia forma šis ankstesnis nacionalinio teismo sprendimas yra privalomas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, jeigu jam dabar svarbūs tie patys teisę į išmokas suteikiantys laikotarpiai (TRLGSS 161 straipsnio 1 dalis b punktas), tiesa, šį kartą susiję su prašymu skirti įstatymo nustatytą senatvės pensiją.
2. Dėl EB 39 straipsnio
35. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pritardamas C. Salgado Alonso nuomonei, tvirtina, kad tokia teisės nuostata, šiuo atveju TRLGSS įstatymo 28 papildoma nuostata, skirta tik tokiems darbuotojams, kurie pasinaudojo laisvo judėjimo teise. Atsižvelgiant į tai, jis savo pirmuoju klausimu taip pat prašo išaiškinti ir EB 39 straipsnį.
36. Tai, kad C. Salgado Alonso, būdama Ispanijos pilietė, bylinėjasi su Ispanijos institucijomis, nereiškia, kad negali būti taikomas EB 39 straipsnis. Mat kiekvienam Bendrijos piliečiui, pasinaudojusiam laisvo judėjimo teise kaip darbuotojui ir vykdžiusiam profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje, nepaisant gyvenamosios vietos ir pilietybės, taikomas EB 39 straipsnis(16) . Tai galioja ir C. Salgado Alonso, kuri dirbo Vokietijoje.
37. Remiantis nusistovėjusia Bendrijos teismų praktika(17), EB 39 straipsnis draudžia ne tik atvirą diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir visas užslėptas diskriminacijos formas, kurios turėdamos kitų skiriamųjų požymių, iš tikrųjų sukelia tokias pačias pasekmes.
38. Tačiau diskriminacijai būtina sąlyga, – kad skirtingi teisės aktai būtų taikomi panašioms aplinkybėmis arba kad tas pats teisės aktas būtų taikomas skirtingomis aplinkybėmis(18) .
39. Remiantis turima informacija, įstatymu nustatyti teisę į išmokas suteikiantys laikotarpiai (TRLGSS 161 straipsnio 1 dalis b punktas) vienodai taikomi visiems darbuotojams, taip pat ir tokiems, kurie visą savo profesinę veiklą vykdė Ispanijoje, ir tokiems, kurie, kaip darbuotojai migrantai, kurį laiką dirbo valstybėse narėse. Vienodai taikoma ir nuostata, nustatanti, kad įmokų mokėjimo laikotarpiai, įgyti gaunant specialiąją nedarbo išmoką, nesuteikia teisės į išmokas (TRLGSS 28 papildoma nuostata); taigi apskaičiuojant teisę į išmokas suteikiančius laikotarpius nei darbuotojų migrantų, nei Ispanijoje pasilikusių darbuotojų naudai negali būti atsižvelgiama į pensijų įmokas, kurios buvo sumokėtos, kai INEM mokėjo specialiąją nedarbo išmoką.
40. Atsižvelgiant į teisę į išmokas suteikiančius laikotarpius pagal TRLGSS 161 straipsnio 1 dalies b punktą ir TRLGSS 28 papildomos nuostatos pasekmes, darbuotojai migrantai taip pat atsiduria padėtyje, kuri gali būti panaši į Ispanijoje pasilikusiųjų padėtį. Kadangi Ispanijoje pasilikę darbuotojai, kurie, pvz., dėl ilgalaikio nedarbo galėjo įgyti tik mažesnį negu 15 metų draudimo įmokų mokėjimo teisę į išmokas suteikiantį laikotarpį arba per pastaruosius 15 metų neįgijo dvejų metų įmokų mokėjimo teisę į išmokas suteikiančio laikotarpio, taip pat neįgyja šių laikotarpių. Dėl TRLGSS 28 papildomos nuostatos jie ir vėliau neturės galimybės patenkinti teisę į išmokas suteikiančio laikotarpio įgijimo sąlygos.
41. Esant tokioms bylos aplinkybėms, tiesioginės (atviros) darbuotojų migrantų diskriminacijos EB 39 straipsnio prasme nėra.
42. Apie netiesioginę (paslėptą) darbuotojų migrantų diskriminaciją būtų galima kalbėti tada, jei bent egzistuotų grėsmė, kad dėl TRLGSS 28 papildomos nuostatos (faktiškai) ypač nepalankioje padėtyje atsiduria į Ispaniją grįžę darbuotojai migrantai(19) . Tik tada, jei būtų įrodytas toks darbuotojų migrantų ir Ispanijoje likusių asmenų traktavimo nevienodumas, esant reikalui – pagrindus statistikos duomenimis, tokia TRLGSS 28 papildoma nuostata prieštarautų EB 39 straipsniui.
43. Kad yra netiesioginė (paslėpta) diskriminacija, būtų galima tvirtinti, pavyzdžiui, tada, jei į tėvynę grįžtantys darbuotojai migrantai čia dažniau susidurtų su ilgalaikio nedarbo rizika negu tie darbuotojai, kurie profesinę veiklą vykdė tik Ispanijoje. Tokiu atveju jiems būtų sunkiau įgyti trūkstamus pensijų draudimo įmokų mokėjimo laikotarpius, ir TRLGSS 28 papildoma nuostata jiems turėtų sunkesnių pasekmių negu tik Ispanijoje dirbusiems darbuotojams.
44. Tačiau nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas(20), nei bylos šalys(21) nenurodė konkrečių pagrindų, kuriais remdamosi galėtų patvirtinti teiginį, kad darbuotojai migrantai patiria sunkesnes Ispanijos teisės aktų pasekmes negu asmenys, nepasinaudoję laisvo judėjimo teise. Prireikus šią išvadą pagrindžiančių nuostatų nustatymas priklauso nacionalinio teismo kompetencijai.
45. Beje, reikėtų paminėti tai, kad jeigu vienoje valstybėje narėje nustatyti didesni teisę į išmokas suteikiantys laikotarpiai negu kitoje, arba jeigu joje draudimo įmokų mokėjimo laikotarpiai tik didina išmokas, bet nesuteikia į jas teisės, nereiškia, jog egzistuoja neleistinas laisvas darbuotojų judėjimo apribojimas . Juk Sutartis negarantuoja darbuotojui, kad socialinė apsauga visose valstybėse narėse reglamentuojama vienodai. Kadangi EB 42 straipsnis ir Reglamentas Nr. 1408/71 numato tik valstybių narių socialinę apsaugą reglamentuojančių teisės aktų koordinavimą, bet ne suderinimą, materialių ir formalių socialinės apsaugos sistemų skirtumų gali išlikti ir ateityje(22) . Atsižvelgiant į tokius skirtumus, draudimo įmokų laikotarpių sumavimo principas užtikrina, kad darbuotojai migrantai nepraras socialinių teisių ar lengvatų.
3. Dėl EB 12 straipsnio
46. Kadangi pagrindinei bylai jau taikomas EB 39 straipsnis, EB 12 straipsnyje įtvirtinta bendroji diskriminaciją draudžianti nuostata netaikoma(23) .
4. Tarpinė išvada
47. Remiantis išvardytais argumentais, Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsniui bei EB 12 ir 39 straipsniams neprieštarauja tokia nacionalinės teisės nuostata, šiuo atveju Ispanijos TRLGSS 28 papildoma nuostata, kuria numatoma, kad atitinkami pensijų draudimo įmokų mokėjimo laikotarpiai tik didina pensiją, bet nesuteikia į ją teisės.
B – Dėl antrojo klausimo
48. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nustatant draudimo ir gyvenimo laikotarpius pagal Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnį turi būti atsižvelgiama tik į tuos laikotarpius, kurie suteikia teisę į išmokas, ar ir į tokius, kurie jas padidina.
1. Svarba
49. Dėl prejudicinio klausimo svarbos iš principo sprendžia nacionalinis teismas. Tačiau Teisingumo Teismas išskirtiniais atvejais gali ištirti aplinkybes, kuriomis į jį kreipėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Juk prejudicinio sprendimo procedūra – tai teismų bendradarbiavimo priemonė, kuri prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą savo ruožtu įpareigoja gerbti Teisingumo Teismo tikslą, t. y. prisidėti prie valstybių narių teisingumo, o ne pateikti nuomonių bendrais arba hipotetiniais klausimais(24) .
50. Iš pradžių Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio išaiškinimas buvo svarbus priimant sprendimą, nes šia nuostata, be kita ko, buvo grindžiamas INSS sprendimas atmesti C. Salgado Alonso prašymą. Tačiau tuo tarpu pasikeitė šio sprendimo motyvai. Dabar C. Salgado Alonso prašymo skirti pensiją atmetimas grindžiamas bendra INSS ir INEM(25) administravimo praktika, o ne Reglamento Nr. 1480/71 48 straipsniu. Todėl šios nuostatos išaiškinimo problema yra vien hipotetinio pobūdžio ir nėra svarbi priimant sprendimą pagrindinėje byloje. Todėl
prašymas priimti prejudicinį sprendimą neteko dalyko, ir nebereikia atsakyti į prejudicinius klausimus(26) .
2. Turinio vertinimas
51. Todėl teisines problemas, kurias savo antruoju klausimu kelia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėsiu tik papildomai ir dėl išsamumo.
52. Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnis buvo priimtas tokiems atvejams, kai apdraustasis, nors ir turi taikytinus teisę į išmokas suteikiančius laikotarpius (pripažinus užsienyje įgytus laikotarpius(27) ), jo teisė į pensiją užtikrina (dėl pro rata
principo(28) ) tik labai mažą išmoką, vadinamąją minimalią pensiją . Siekiant išvengti administracinių išlaidų nustatant ir išmokant tokias pensijas, susijusi pensijų draudimo įstaiga nuo pareigos mokėti šią išmoką atleidžiama (48 straipsnio 1 dalis), o šiuos svarbius draudimo įmokų mokėjimo laikotarpius gali įskaityti kitos įstaigos (48 straipsnio 2 ir 3 dalys).
53. Jei Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 1 dalis būtų aiškinama taip, kad ši nuostata apima ne visus, o tik tam tikrus draudimo įmokų mokėjimo laikotarpius, t. y. teisę į išmoką suteikiančius laikotarpius, tai padidintų tikimybę, kad būtų apskaičiuojama tik minimali pensija, ir todėl pensijų draudimo įstaiga būtų atleista nuo šių išmokų mokėjimo. Taip, pavyzdžiui, C. Salgado Alonso atveju pripažinus tik teisę į pensiją suteikiantį 182 dienų įmokų mokėjimo laikotarpį, kuris buvo įgytas 1992 m., kaip tik ir būtų įgyjama teisė į vadinamąją minimalią pensiją; kitokia padėtis būtų atsižvelgus ir į papildomą 3 219 dienų laikotarpį, kai draudimo įmokas už ieškovę mokėjo INEM, – tada teisė į minimalią pensiją nebebūtų įgyjama.
54. Įstaigos atleidimas nuo prievolės mokėti minimalias pensijas, ir todėl šios prievolės vykdymo perdavimas kitų valstybių narių įstaigoms (Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 2 ir 3 dalis), galimas tik absoliučiai išskirtiniais atvejais. Mat iš kitų valstybių narių įstaigų negalima reikalauti, kad valstybės narės įstaiga būtų atleidžiama nuo išmokų mokėjimo prievolės savo sąskaita vien todėl, kad neatsižvelgiama į draudimo įmokų mokėjimo laikotarpius. Taigi, siekiant kuo mažiau apsunkinti kitų valstybių narių įstaigas, Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį atsižvelgiama į visus
įmokų mokėjimo laikotarpius, įskaitant tokius, kurie tik didina išmokas, bet nesuteikia į jas teisės.
55. Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio struktūra taip pat patvirtina, kad reikia atsižvelgti į visus įmokų mokėjimo laikotarpius, t. y. ir tuos, kurie tik didina išmokas. Būtent Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnis numato šio reglamento 46 straipsnio 2 dalies nuostatos išimtį. Todėl 48 straipsnio aiškinimas neturėtų prieštarauti 46 straipsnio 2 daliai, kuri savo ruožtu nustato, kaip turi būti apskaičiuojamas konkretus pensijų dydis(29), tačiau nenumato pagrindinių teisės į išmoką sąlygų(30) . Vis dėlto apskaičiuojant konkretų pensijos išmokos dydį, be abejo, reikia atsižvelgti ir į tuos laikotarpius, kurie tik didina išmoka, bet nesuteikia į ją teisės.
56. Taigi nustatant draudimo ir gyvenimo laikotarpius Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio prasme turi būti atsižvelgiama į visus įmokų mokėjimo laikotarpius, taip pat ir į tuos, kurie tik didina išmokas, bet nesuteikia į jas teisės.
V – Išvada
57. Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Juzgado de lo Social Nr. 3 von Orense
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1971 m. birželio 14 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, 45 straipsnį bei EB 39 ir 12 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jiems neprieštarauja toks nacionalinės teisės aktas, kokia yra Ispanijos TRLGSS 28 papildoma nuostata, kuri nustato, kad tam tikri pensijų draudimo įmokų mokėjimo laikotarpiai gali tik didinti pensiją, bet nesuteikti į ją teisės.“
Į likusią prejudicinio klausimo dalį atsakyti nebereikia.
(1) .
(2)
–	OL L 149, p. 2. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1, ištaisymas OL L 200, p. 1) 90 ir 91 straipsniuose numatyta Reglamentą Nr. 1408/71 panaikinti ir pakeisti. Dėl laiko aplinkybių Reglamentas Nr. 1408/71 vis dėlto taikomas šiai bylai; jai reikšminga 1 straipsnio r punkto formuluotė pateikiama iš 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1606/98 (OL L 209, p. 1), kitos cituojamos Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos pateikiamos atitinkamai pakeistos ir atnaujintos pagal 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1) formuluotes.
(3)
–	Žr. mano šios dienos išvadą byloje C‑225/02 (Rink. p. I‑0000).
(4)
–	1994 m. birželio 20 d. Real Decreto Legislativo 1/1994 (2004 m. birželio 29 d. Boletín Oficial del Estado
( BOE ) Nr. 154) redakcija, pakeista 1998 m. gruodžio 30 d. Įstatymu Nr. 50/1998 (1998 m. gruodžio 30 d. BOE, įsigaliojęs 1999 m. sausio 1 d.).
(5)  –	Įtraukta Įstatymo Nr. 50/1998 (nurodyto 4 išnašoje) 21 papildoma nuostata.
(6)  –	1999 m. balandžio 16 d. aplinkraštis Nr. 3/99 ( Circular conjunta sobre modificación de los criterios de reconocimiento del subsidio por desempleo establecido en el artículo 215.1.3 del TRLGSS para mayores de 52 años, que afectan a trabajadores emigrantes retornados de la Unión Europea/Espacio Económico Europeo ); šio aplinkraščio trečioje tarnybinėje instrukcijoje sakoma: „ Las cotizaciónes efectuadas por el INEM durante la percepción del subsidio para mayores de 52 años por la contingencia de jubilación … deberán tenerse en cuenta, a efectos de lo dispuesto en el artículo 48.1 del Reglamento CEE 1408/71 cuando el interesado solicite la pensión contributiva de jubilación española que le corresponda. “
(7)
–	1997 m. vasario 20 d. Sprendimas Martínez Losada ir kt . (sujungtos bylos C‑88/95, C‑102/95 ir C‑103/95, Rink. p I‑869) ir 1999 m. vasario 25 d. Sprendimas Ferreiro Alvite
(C‑320/95, Rink. p I‑951).
(8)  –	Per posėdį C. Salgado Alonso atstovas vis dėlto abejojo ar, atsižvelgiant į mažą INEM mokamų įmokų dydį, galima apskritai kalbėti apie realų pensijų išmokų padidėjimą.
(9)  –	Pavyzdžiui, žr.1983 m. kovo 10 d. Sprendimą Baccini
(232/82, Rink. p. 583, 17 punktas); 1991 m. spalio 4 d. Sprendimą Paraschi
(C‑349/87, Rink. p. I‑4501, 22 punktas); 2002 m. spalio 3 d. Sprendimą Barreira Pérez
(C‑347/00, Rink. p I‑8191, 41 punktas).
(10)  –	Žr. taip pat 2002 m. kovo 19 d Sprendimą Hervein ir kt . (sujungtos bylos C‑393/99 ir C‑394/99, Rink. p. I‑2829, 50 punktas).
(11)  –	Sprendimai Ferreiro Alvite
(22–24 punktai) ir Martínez Losada
(43 punktas), abu nurodyti 7 išnašoje, toliau žr. 1994 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Drake
(C‑12/93, Rink. p. I‑4337, 27 punktas).
(12)  –	Šiuo klausimu taip pat žr. sprendimą Ferreiro Alvite
(nurodytas 7 išnašoje, 26 punktas) dėl tokių pačių teisę į išmokas suteikiančių laikotarpių, dėl kurių ginčijamasi šioje byloje, tik jie nagrinėjami kitu aspektu (teisė į specialiąją nedarbo išmoką, o ne teisė į įstatymo nustatytą senatvės pensiją kaip šioje byloje).
(13)  –	Sprendimas Martínez Losada
(minėtas 7 išnašoje, 34 ir 35 punktai) ir 1989 m. gegužės 12 d. Sprendimas Warmerdam-Steggerda
(388/87, Rink. p. 1203, 10, 17 ir 19 punktai).
(14)  –	Šiuo aspektu ir sprendimas Drake
(minėtas 11 išnašoje, 26 punktas).
(15)  –	Kaip buvo minėta, tai per Teisingumo Teismo posėdį patvirtino ir C. Salgado Alonso atstovas.
(16)
–	Žr. sprendimą Scholz
(nurodytas 17 išnašoje, 9 punktas); 1999 m. sausio 26 d. Sprendimą Terhoeve
(C‑18/95, Rink. p. I‑345, 27 punktas); 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Schilling
(C‑209/01, Rink. p. I‑0000, 23 punktas) ir 1993 m. kovo 31 d. Sprendimą Kraus (C‑19/92, Rink. p I‑1663, 15–17 punktai).
(17)
–	Žr. 1974 m. vasario 12 d. Sprendimą Sotgiu
(152/73, Rink. p. 153, 11 punktas); 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą O’Flynn
(C‑237/94, Rink. p. I‑2617, 17 punktas) ir 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą Merida
(C‑400/02, Rink. p. I‑0000, 21 punktas).
(18)
–	Žr. tik 1995 m. vasario 14 d. Sprendimą Schumacker
(C‑279/93, Rink. p. I‑225, 30 punktas); 1996 m. vasario 13 d. Sprendimą Gillespie
(C‑342/93, Rink. p. I‑475, 16 punktas) ir sprendimą Merida
(minėtas 17 išnašoje, 22 punktas).
(19)  –	Sprendimai Merida
(23 punktas) ir O’Flynn
(20 punktas), abu minėti 17 išnašoje.
(20)  –	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo prielaida dėl galimos diskriminacijos pateikiama tik prejudicinio klausimo formuluotėje („... nes šie nacionalinės teisės aktai skirti tik darbuotojams, kurie pasinaudojo laisvo judėjimo teise...“).
(21)  –	Komisija nurodo 2002 m. balandžio 18 d. Sprendimą Duchon
(C‑290/00, Rink. p. I‑3567, 37 ir 38 punktai) ir sprendimą Paraschi
(minėtas 9 išnašoje, 24 punktas). Tačiau abiejuose sprendimuose aiškiai kalbama apie neatsižvelgimą
į faktus ar aplinkybes, kurie atsirado kitose valstybėse narėse. Aplinkybių, panašių su šiai bylai reikšminga Ispanijos teise, nenustatyta (žr. šios išvados 39 ir 40 punktus). Todėl remiantis minėtais sprendimais negalima daryti išvadų, kurias būtų galima pritaikyti šiai bylai.
(22)  –	Šia prasme taip pat žr. sprendimą Hervein
(minėtas 10 išnašoje, 50 ir 51 punktai), toliau – su mokesčių teise susijusį 2004 m balandžio 29 d. Sprendimą Weigel
(C‑387/01, Rink. p. I‑0000, 55 punktas).
(23)  –	Sprendimas Weigel
(nurodytas 22 išnašoje, 57–59 punktai); taip pat žr. 2004 m. liepos 1 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją
(C‑65/03, 26 ir 27 punktai), abu dar nepaskelbti Rinkinyje.
(24)  –	Be to, žr. mano šios dienos išvados 26 ir 27 punktus byloje C‑225/02 (nurodyta 3 išnašoje, su kitomis nuorodomis).
(25)  –	Be to, žr. šios išvados 13 punktą.
(26)  –	Dėl prejudicinio sprendimo nereikalingumo, atsižvelgiant į šiuo metu prarastą būtinybę priimti sprendimą, žr. mano išvados 28–38 punktus byloje C‑225/02 (nurodyta 3 išnašoje).
(27)  –	Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsnis.
(28)
–	Reglamento Nr. 1408/71 46 straipsnio 2 dalis.
(29)
–	Čia kalbama apie teorinio ir faktinio išmokos dydžio
apskaičiavimą.
(30)
–	Ar teisė į išmoką apskritai įgyjama, nustatoma remiantis Reglamento Nr. 1408/71 45 straipsniu, į kurį nuorodą aiškiai pateikiama 46 straipsnio 2 dalyje. Todėl tik remiantis 45 straipsniu galima nustatyti, ar įmokos mokėjimo laikotarpis (tik) didina išmokas ar (ir) suteikia į jas teisę.