62005CC0456
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2007 m. birželio 28 d. (
1
)
Byla C-456/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką
„Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — EB 43 straipsnis — Licenciją turintys psichoterapeutai — Kvotų sistema — Leidžiančios nukrypti pereinamojo laikotarpio nuostatos — Proporcingumas — Priimtinumas“
I — Įvadas
1.
2005 m. gruodžio 23 d. pareikštu ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad taikydama pereinamojo laikotarpio nuostatas arba „įgytas teises“, leidžiančias psichoterapeutams naudotis licencija arba leidimu, išduotais neatsižvelgiant į galiojančias sutarčių su ligonių kasomis sistemos nuostatas, tik tiems psichoterapeutams, kurie vertėsi medicinos praktika pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo ligonių kasų sistemą, ir neatsižvelgdama į atitinkamą arba panašią medicinos praktiką, kuria psichoterapeutai vertėsi kitose valstybėse narėse, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisės aktai
2.
EB 43 straipsnio 1 dalis uždraudžia vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimus.
3.
Visų pirma minėto straipsnio 2 dalis nustato, kad įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams.
B — Vokietijos teisės aktai
4.
1998 m. birželio 16 d. Įstatymu dėl psichoterapeutų psichologų ir vaikų bei paauglių psichoterapeutų, iš dalies keičiančiu Socialinio kodekso penktąją knygą ir kitus įstatymus (Gesetz über die Berufe des Psychologischen Psychotherapeuten und des Kinder- und Jugenlichenpsychotherapeuten, zur Änderung des Fünften Buches Sozialgesetzbuch und anderer Gesetze) (
2
), Vokietijos Federacinė Respublika visų pirma įtraukė minėtas profesijas į privalomojo sveikatos draudimo sistemą ir nuo 1999 m. sausio 1 d. medicinos praktikai pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą nustatė kvotų sistemą atsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros paslaugų poreikius.
5.
Minėtu 1998 m. birželio 16 d. Įstatymu iš dalies pakeisto Socialinio kodekso penktosios knygos (toliau – SGB V) 95 straipsnio 10 ir 11 dalyse įtvirtintos pereinamojo laikotarpio nuostatos numato nuo kvotų sistemos leidžiančią nukrypti nuostatą atsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros paslaugų poreikius.
6.
SGB V 95 straipsnio 10 dalis nustato:
„Pagal sutartį (su ligonių kasomis) sveikatos priežiūros paslaugas leidžiama teikti psichoterapeutams, kurie:
1)
iki 1998 m. gruodžio 31 d. atitiko aprobacijos sąlygas pagal (1998 m. birželio 16 d.) Įstatymo 12 straipsnį ir kvalifikacijos reikalavimus pagal SGB V 95c straipsnio antrosios pastraipos 3 punktą bei pateikė prašymą išduoti licenciją;
2)
iki 1999 m. kovo 31 d. pateikė aprobacijos dokumentą;
3)
per laikotarpį nuo 1994 m. birželio 25 d. iki 1997 m. birželio 24 d. užsiėmė ambulatoriniu psichoterapiniu privalomuoju sveikatos draudimu apdraustųjų asmenų gydymu.
Licencijas išduodanti komisija turi pateikti savo nuomonę dėl prašymų išduoti licencijas iki 1999 m. balandžio 30 dienos.“
7.
SGB V 95 straipsnio 11 dalies nuostatos pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo požiūriu iš esmės tokios pačios kaip ir 10 dalies.
8.
Šios pereinamojo laikotarpio nuostatos įsigaliojo 1998 m. birželio 17 dieną.
9.
2000 m. lapkričio 8 d. Sprendime Bundessozialgericht pateikė SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkto ir 11 dalies 3 punkto išaiškinimą. Iš minėto sprendimo matyti, kad, atsižvelgiant į 1998 m. birželio 16 d. Įstatymu siekiamą tikslą, nuo leidimo suteikimo, atsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros paslaugų poreikius, principo leidžiama nukrypti kraštutiniu atveju, kadangi tokia lengvata gali būti pateisinama, tik jei atitinkamas psichoterapeutas savo vardu yra atidaręs kabinetą, kuriame pats nuolat dirba. Todėl Bundessozialgericht nusprendė, kad, viena vertus, turi išlikti ryšys tarp vietos, kurioje kabinetas įsteigtas per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte nurodytą laikotarpį nuo 1994 m. birželio 25 d. iki 1997 m. birželio 24 d., ir minėto kabineto tolesnio naudojimo nuo 1999 m. sausio 1 d. verčiantis licenciją turinčio psichoterapeuto veikla ir, kita vertus, kad minėtose nuostatose nurodyta psichoterapinio gydymo veikla paprastai laikoma verta apsaugos, t. y. jai netaikoma kvotų sistema, jei per minėtose nuostatose nustatytą laikotarpį nenutrūkstamai šešis – dvylika mėnesių 250 valandų buvo verčiamasi gydymu.
III — Ikiteisminė procedūra
10.
1999 m. Komisija gavo keletą iki 1999 m. sausio 1 d. Vokietijoje įsisteigusių Austrijos ir Italijos psichoterapeutų skundų dėl kompetentingų Vokietijos valdžios institucijų atsisakymo išduoti licencijas neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius dėl to, kad minėti pareiškėjai neužsiėmė arba nepakankamai užsiėmė ambulatoriniu psichoterapiniu privalomuoju sveikatos draudimu apdraustųjų asmenų gydymu per laikotarpį nuo 1994 m. birželio 25 d. iki 1997 m. birželio 24 d. (toliau – atskaitinis laikotarpis), nurodytą SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte.
11.
1999 m. lapkričio 10 d. laišku Komisija Vokietijos vyriausybei pranešė apie savo abejones dėl SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų suderinamumo su EB 43 straipsniu.
12.
2000 m. sausio 11 d. laišku atsiųstame atsakyme Vokietijos vyriausybė nurodė, kad, jei būtų atsižvelgiama ne tik į medicinos praktiką pagal privalomojo sveikatos draudimo sistemą, bet ir į kitose Europos Bendrijos vietose vykdytą ankstesnę profesinę veiklą, tai prieštarautų įgytų teisių apsaugai SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų prasme.
13.
2000 m. spalio 30 d. laišku Komisija Vokietijos Federacinei Respublikai atsiuntė oficialų pranešimą, kuriame pažymėjo, jog, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, EB 43 straipsnis reikalauja, kad Vokietijos valdžios institucijos patikrintų, ar profesinė veikla, kuria skundus pateikę asmenys verčiasi savo kilmės valstybėje narėje, pagal savo pobūdį prilyginama ar analogiška tai, kuri numatyta SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatose, ir ja buvo verstasi pakankamą laiką tam, kad ji būtų laikoma apsaugos verta veikla minėtų nuostatų prasme.
14.
Išnagrinėjusi Vokietijos Federacinės Respublikos atsakymą į oficialų pranešimą Komisija 2001 m. gruodžio 21 d. laišku išsiuntė pagrįstą nuomonę pagal EB 226 straipsnį.
15.
2002 m. kovo 20 d. Vokietijos vyriausybė pakartojo savo pirmines pastabas laikydama, kad ginčijamų teisės aktų nuostatos neprieštarauja EB 43 straipsniui ir kad nėra reikalo jas keisti. Taip pat Vokietijos vyriausybė nurodė minėtą Bundessozialgericht sprendimą, kuriame pastarasis pabrėžė „įgytų teisių“ apsaugos tikslą, kurio siekiama ginčijamomis SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis.
16.
Kadangi, Komisijos nuomone, Vokietijos Federacinė Respublika per jai nustatytą dviejų mėnesių terminą nesiėmė priemonių, būtinų šiai nuomonei patenkinti, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
IV — Šalių reikalavimai
17.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
pripažinti, kad taikydama pereinamojo laikotarpio nuostatas arba „įgytas teises“, leidžiančias psichoterapeutams naudotis licencija arba leidimu, išduotais neatsižvelgiant į galiojančias sutarčių su ligonių kasomis sistemos nuostatas, tik tiems psichoterapeutams, kurie vertėsi medicinos praktika pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo ligonių kasų sistemą, ir neatsižvelgdama į atitinkamą arba panašią medicinos praktiką, kuria psichoterapeutai vertėsi kitose valstybėse narėse, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį,
—
priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
18.
Vokietijos Federacinė Respublika prašo ieškinį pripažinti nepriimtinu arba bet kuriuo atveju nepagrįstu.
V — Dėl įsipareigojimų neįvykdymo
A — Dėl ieškinio priimtinumo
1. Šalių argumentai
19.
Atsiliepime į ieškinį Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad ieškinys nepriimtinas dėl keturių pagrindų. Pirma, ieškinys pareikštas ne dėl dabartinio EB sutarties pažeidimo, nes jau maždaug septynerius metus sprendimas išduoti licenciją negali būti priimtas remiantis SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis. Antra, kadangi Komisija prižiūri, kaip laikomasi Sutarties, ir turi teisę pradėti EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą, ji neturi ginti tik privačių asmenų interesų valstybės narės atžvilgiu; todėl šioje byloje Komisija neturi jokio suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Trečia, netgi ir tuo atveju, jei Sutarties nuostatos būtų pažeistos, įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo kaltinama Vokietijos Federacinė Respublika, būtų toks mažareikšmis, kad negalėtų pateisinti EB 226 straipsnyje numatytos procedūros. Galiausiai ieškinyje Komisija išplėtė ginčo dalyką, kuris buvo apibrėžtas ikiteisminėje procedūroje, nes ji mano, kad pažeista Vokietijos psichoterapeutų, kurie išvyko į kitas valstybes nares per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte nustatytą atskaitinį laikotarpį, teisė laisvai įsisteigti.
20.
Komisija atmeta visus šiuos argumentus ir teigia, kad ieškinys visiškai priimtinas. Komisija nurodo, kad SGB V 95 straipsnio 10 dalyje numatytos pereinamojo laikotarpio nuostatos ir toliau sukelia teisinių pasekmių, o tai įrodo ikiteisminėje procedūroje ir ieškinyje minėtų dviejų skundus pateikusių asmenų padėtis. Iš tikrųjų tuo pačiu metu šie skundus dėl atsisakymo jiems taikyti minėtas nuostatas pateikę asmenys kreipėsi į Vokietijos teismą, kuris nusprendė sustabdyti pagrindinės bylos nagrinėjimą, kol bus priimtas sprendimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo šioje byloje.
2. Vertinimas
21.
Nors aišku, kad trys pastarieji Vokietijos Federacinės Respublikos nurodyti ieškinio nepriimtinumo pagrindai turi būti atmesti, pirmasis pagrindas, mano nuomone, kelia daugiau sunkumų ir, kaip siūlau šios išvados 29–60 punktuose pateiktuose paaiškinimuose, gali netgi lemti tai, kad Teisingumo Teismas šį ieškinį pripažins nepriimtinu.
22.
Dėl nepriimtinumo pagrindų, kurie turi būti atmesti, visų pirma manau, kad Vokietijos vyriausybė negali tvirtinti, jog Komisija neturėjo suinteresuotumo pareikšti ieškinį šioje byloje, nes procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo siekiama ginti dviejų psichoterapeutų, apie kuriuos kalbama ikiteisminėje procedūroje ir ieškinyje, privačius interesus.
23.
Iš tikrųjų iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, atsižvelgiant į Komisijos kompetenciją pagal EB 226 straipsnį, Komisijai nereikia įrodinėti suinteresuotumo pareikšti ieškinį, nes iš tikrųjų šios institucijos užduotis yra bendro intereso tikslais ir savo iniciatyva prižiūrėti, kaip valstybės narės taiko Bendrijos teisę, ir nustatyti galimą iš jos išplaukiančių įsipareigojimų neįvykdymą, siekiant jį nutraukti (
3
). Be to, būtent Komisija turi įvertinti reikalingumą pareikšti ieškinį prieš valstybę narę ir nuspręsti, kada pradėti prieš ją nukreiptą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo (
4
).
24.
Be to, šiuo atveju ieškinio baigiamosios dalies, kuri suformuluota taip pat kaip ir pagrįsta nuomonė, bendras pobūdis leidžia suprasti, kad ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo neapsiriboja vien tik ikiteisminėje procedūroje ir ieškinyje minėtų skundus pateikusių asmenų padėtimi.
25.
Bet kuriuo atveju man atrodo, jog aplinkybė, kad esantis bendras interesas nutraukti tariamą Bendrijos teisės pažeidimą, kurį vertina Komisija, gali prisidėti prie privačių asmenų interesų tenkinimo remiantis Bendrijos teise, netgi ir netiesiogiai, priimant sprendimą dėl jų padėties, nėra kritikuotina.
26.
Negalima pritarti Vokietijos vyriausybės argumentui, kad buvo išplėstas ikiteisminėje procedūroje apibrėžtas ginčo dalykas, nes nuo šiol ieškinyje teigiama, kad SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkto ir 11 dalies 3 punkto taikymas daro poveikį ir Vokietijos psichoterapeutų, išvykusių į kitas valstybes nares per minėtose nuostatose numatytą atskaitinį laikotarpį, įsisteigimo laisvei.
27.
Iš tikrųjų šiais argumentais nepaisoma ginčo dalyko, kuris apsiriboja įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį neįvykdymo nustatymu, nes SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatose nustatytas draudimas atsižvelgti į psichoterapeutų medicinos praktiką pagal kitos valstybės narės, išskyrus Vokietijos Federacinę Respubliką, privalomojo sveikatos draudimo sistemą, kad jis galėtų likti įsisteigęs pastarojoje valstybėje narėje pasirinktoje vietoje neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros paslaugų poreikius. Taigi, atsižvelgiant į taip apibrėžtą dalyką, kurio bendras pobūdis nurodytas pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje ir pakartotas ieškinio reikalavimuose, nesvarbu, ar minėta medicinos praktika Vokietijos piliečiai ar kitų valstybių narių piliečiai vertėsi kitose valstybėse narėse. Iš tikrųjų ši aplinkybė susijusi su ginčo dalyku, kuris siejamas ne su tiesiogine psichoterapeutų diskriminacija dėl pilietybės, o su nurodytu teisės laisvai įsisteigti apribojimu, grindžiamu vieta, kurioje psichoterapeutas vertėsi medicinos praktika per SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatose numatytą atskaitinį laikotarpį. Todėl nebuvo įrodyta, kad ieškinyje išplėstas ginčo dalykas, kuris apibrėžtas ikiteisminėje procedūroje, taip, kad minėtas ieškinys būtų nepriimtinas dėl minėto motyvo.
28.
Galiausiai dėl reikalavimo, grindžiamo nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo mažareikšmiškumu, kuris labiau susijęs su ieškinio esmės nei priimtinumo vertinimu, bet kuriuo atveju pakanka priminti, kad EB 43 straipsnis draudžia net ir nedidelį arba mažareikšmį įsisteigimo laisvės apribojimą (
5
).
29.
Priešingai, Vokietijos vyriausybės nurodytas pirmasis nepriimtinumo pagrindas, grindžiamas dabartinio Sutarties pažeidimo nebuvimu, nėra visiškai nepagrįstas.
30.
Kaip jau nurodyta, Vokietijos vyriausybė teigia, kad atsižvelgiant į tai, jog pagal SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatas prašymai išduoti licencijas turėjo būti pateikti ne vėliau kaip iki 1998 m. gruodžio 31 d. ir kad licencijas išduodančios komisijos turėjo išduoti licencijas ne vėliau kaip 1999 m. balandžio 30 d., nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas nebegali būti nutrauktas. Be to, dar reikia pridurti, kad Komisija nagrinėjamą ieškinį pareiškė po ketverių metų nuo Vokietijos vyriausybės atsakymo į pagrįstą nuomonę. Toks delsimas paaiškina, kodėl nacionaliniuose teismuose dar vis yra neišnagrinėtų bylų.
31.
Komisija atsako, kad SGB V 95 straipsnio 10 dalyje numatytos pereinamojo laikotarpio nuostatos dar vis sukelia teisinių pasekmių ieškinyje nurodytų asmenų padėčiai ir Vokietijos teismai nagrinėjamose bylose jas turi taikyti.
32.
Taigi atrodo, jog Komisija mano, kad nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas dar vis aktualus ir todėl ieškinys priimtinas, nes SGB V 95 straipsnio 10 dalyje numatytos pereinamojo laikotarpio nuostatos dar vis sukelia teisinių pasekmių, kaip tai matyti iš nacionaliniuose teismuose nagrinėjamų bylų, kuriose ikiteisminės procedūros dokumentuose ir nagrinėjamame ieškinyje nurodyti psichoterapeutai pareiškė ieškinius dėl minėtų nuostatų taikymo, įskaitant netgi ir pasibaigus 2001 m. gruodžio 21 d. pagrįstoje nuomonėje nurodytam dviejų mėnesių terminui.
33.
Visų pirma pažymėtina, kad Komisija visai neginčija Vokietijos Federacinės Respublikos nurodyto nepriimtinumo pagrindo, kiek šis susijęs su SGB V 95 straipsnio 11 dalimi. Jei bandytume rasti tokio sutikimo paaiškinimą, tai jis tikriausiai būtų grindžiamas tuo, kad ikiteisminėje procedūroje ir ieškinyje minėtų psichoterapeutų padėtis patenka į SGB V 95 straipsnio 10 dalies taikymo sritį (
6
). Bet kuriuo atveju, atsižvelgdamas į dublike išreikštą Komisijos nuomonę, manau, kad Vokietijos Federacinės Respublikos nurodytą nepriimtinumo pagrindą, kiek jis susijęs su SGB V 95 straipsnio 11 dalimi, reikia laikyti priimtinu.
34.
Antra, išlieka klausimas dėl nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo, kiek jis susijęs su SGB V 95 straipsnio 10 dalimi, teisinių pasekmių tęstinumu.
35.
Kaip jau pažymėjau, pagal EB 226 straipsnį Komisijai paskirta užduotis visų pirma yra galimo iš Bendrijos teisės išplaukiančių įsipareigojimų neįvykdymo nustatymas, siekiant, kad jis būtų nutrauktas (
7
).
36.
Taip pat tikslinga priminti, kad pagal EB 226 straipsnį ir remiantis Teisingumo Teismo praktika Komisija gali pareikšti Teisingumo Teismui ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, tik jei atitinkama valstybė narė neatsižvelgė į pagrįstą nuomonę per Komisijos joje nustatytą terminą (
8
), be to, įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (
9
).
37.
Savo išvadoje, kurią pateikiau 2007 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo antrosios kolegijos nagrinėjamoje byloje Komisija prieš Graikiją, jau bendrai tvirtinau, jog EB 226 straipsnis nustato, kad Komisijos ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra nepriimtinas, jei juo siekiama nustatyti Bendrijos teisės pažeidimą, kuris nutrauktas nepasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui (
10
). Iš tikrųjų kadangi EB 226 straipsnyje numatyta procedūra siekiama nutraukti Bendrijos teisės pažeidimą, iš esmės nėra pagrindo manyti, kad ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo turi prasmę, kai pažeidimas baigėsi nepasibaigus Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui (
11
).
38.
Žinoma, tokia išvada darytina tada, kai nurodytas Bendrijos teisės pažeidimas nutraukiamas įsikišus atitinkamai valstybei narei atsižvelgiant į pagrįstą nuomonę.
39.
Taip Teisingumo Teismas atmetė kaip nepriimtiną ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo atitinkama valstybė narė buvo kaltinama dėl to, kad priėmė keletą teisės aktų, kurie, kaip paaiškėjo Teisingumo Teismui apklausus šalis, buvo panaikinti prieš pasibaigiant Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui (
12
). Tačiau šioje byloje taip nėra, SGB V 95 straipsnio 10 dalies nuostatos oficialiai nebuvo panaikintos ir Vokietijos Federacinė Respublika neatsižvelgė į pagrįstą nuomonę prieš pasibaigiant pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.
40.
Vis dėlto, tai irgi esu pažymėjęs savo pirmiau minėtos išvados 37 punkte, nėra jokių kliūčių, kad iš esmės ieškinys būtų pripažintas nepriimtinu, kai pažeidimas iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos prarado bet kokį poveikį, nors atitinkama valstybė narė nesiėmė jokių ypatingų veiksmų, kaip to reikalavo Komisija (
13
).
41.
Taigi 2005 m. spalio 27 d. Sprendime Teisingumo Teismas savo iniciatyva atmetė kaip nepriimtiną ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriame Komisija kaltino Italijos Respubliką tuo, kad pastaroji, leisdama sudaryti prekių ir paslaugų pirkimo sutartis tiesioginių derybų būdu pagal Italijos ministrų tarybos pirmininko potvarkį dėl nepaprastosios padėties nacionalinėje teritorijoje paskelbimo kovojant su miškų gaisrais pasitelkus oro pajėgas, pažeidė Bendrijos nuostatas dėl viešųjų sutarčių sudarymo ir EB 43 ir 49 straipsnius (
14
).
42.
Sprendime Teisingumo Teismas nurodė, kad minėtas potvarkis, nebegaliojęs pasibaigus nepaprastajai padėčiai, buvo praradęs bet kokį poveikį dar iki Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos ir net iki oficialaus pranešimo išsiuntimo (
15
). Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo nesiekiama ginčyti taikant minėtą potvarkį vėliau priimtų teisės aktų, t. y. remiantis minėtomis potvarkio nuostatomis viešosioms sutartims sudaryti priimtų teisės aktų ir priemonių, o šie teisės aktai ir priemonės vis dėlto buvo aiškiai nurodyti pagrįstoje nuomonėje (
16
).
43.
Mano nuomone, minėtas sprendimas aiškiai susijęs su šioje byloje nagrinėjamu klausimu.
44.
Manydamas, kad ginčijamas potvarkis pasibaigus nepaprastajai padėčiai nebegaliojo ir buvo praradęs bet kokį poveikį dar iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos, Teisingumo Teismas pripažino, kad taikant ginčijamą potvarkį priimti teisės aktai ir priemonės (pavyzdžiui, pirkimo sutartys) (
17
) nebuvo minėto potvarkio teisinės pasekmės, dėl kurių nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas tęsėsi neatsižvelgiant į tai, kad jos buvo įtrauktos į patį ieškinio dalyką. Beje, mano nuomone, būtent taip aiškintinos sprendime pasikartojančios nuorodos, pagal kurias nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas nebuvo susijęs su taikant ginčijamą potvarkį vėliau priimtais teisės aktais. Nors aiškinimas a contrario dažnai yra nesėkmingas, man atrodo, kad iš sprendimo motyvų galima daryti išvadą, jog tuo atveju, jei Teisingumo Teisme nurodytas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo apėmė minėtus vėliau priimtus teisės aktus ir priemones, kaip Komisijos pagrįstoje nuomonėje, ieškinys gali būti pripažintas priimtinu.
45.
Šiuo atveju svarbu priminti, kad, viena vertus, SGB V 95 straipsnio 10 dalyje numatytos pereinamojo laikotarpio nuostatos gali būti taikomos tik tiems psichoterapeutams, kurie bent jau pateikė prašymą išduoti licenciją ne vėliau kaip 1998 m. gruodžio 31 d. ir per atskaitinį laikotarpį užsiėmė ambulatoriniu psichoterapiniu privalomuoju sveikatos draudimu apdraustųjų asmenų gydymu ir, kita vertus, kad kvotų sistema įsigaliojo 1999 m. sausio 1 d., o licencijas išduodančios komisijos savo nuomonę dėl prašymų išduoti licencijas turėjo pateikti iki 1999 m. balandžio 30 dienos.
46.
Taigi pereinamojo laikotarpio nuostatos neteko galios tada, kai įsigaliojo (galutinė) kvotų sistema, t. y. 1999 m. sausio 1 dieną. Tačiau pareinamojo laikotarpio nuostatų poveikis tęsėsi iki 1999 m. balandžio 30 dienos, t. y. vėliausiai iki šios dienos licencijas išduodančios komisijos turėjo priimti sprendimus dėl ne vėliau kaip 1998 m. gruodžio 31 d. pateiktų prašymų išduoti licencijas siekiant verstis psichoterapeuto medicinos praktika nurodytoje vietoje neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius. Nuo 1999 m. gegužės 1 d., likus daugiau kaip trejiems metams iki 2001 m. gruodžio 21 d. Komisijos priimtoje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos, licencijos negali būti suteikiamos remiantis SGB V pereinamosiomis nuostatomis. Licencijas išduodančių komisijų sprendimai tapo galutiniais, išskyrus tuos, dėl kurių pareikštas ieškinys. Beje, atrodo, kad Komisija tai pripažįsta tvirtindama, kad suinteresuotųjų asmenų nedaugės, nes SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos susijusios tik su aiškiai praeityje apibrėžtu laikotarpiu (
18
) ir kad nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas išlieka aktualus tik dėl Komisijos ieškinyje minėtų dviejų psichoterapeutų pateiktų ieškinių, kurie nagrinėjami nacionaliniuose teismuose.
47.
Ar pastarosios aplinkybės pakanka padaryti išvadai, kad SGB V 95 straipsnio 10 dalies pereinamojo laikotarpio nuostatos neprarado poveikio, kaip tai tvirtina Komisija?
48.
Manau, kad būtų klaidinga nagrinėjamų ginčų dėl SGB V 95 straipsnio 10 dalyje numatytų pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo egzistavimą prilyginti teisiniam poveikiui, kurį minėtos nuostatos tariamai toliau darytų pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, siekiant pripažinti ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo priimtinumą.
49.
Šiuo atžvilgiu, jei Teisingumo Teismas, kaip ir minėtame 2005 m. spalio 27 d. Sprendime Komisija prieš Italiją, nepripažintų, kad remiantis poįstatyminiu teisės aktu, šiuo atveju — potvarkiu, kuris nustojo galioti prieš pasibaigiant pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, pati sudaryta sutartis yra minėto teisės akto teisinė pasekmė, dėl kurios nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas išlieka aktualus (neatsižvelgiant į tai, ar jis įtrauktas į ieškinio dalyką), tokia pati išvada darytina ir kalbant apie dviejose ieškinyje minėtose nacionaliniuose teismuose nagrinėjamose bylose atsiradusias pasekmes, kurias su SGB V 95 straipsnio 10 dalyje numatytomis pereinamojo laikotarpio nuostatomis sieja dar labiau netiesioginis ryšys nei tas, kuris egzistavo tarp ginčijamo potvarkio ir taikant minėtą potvarkį vėliau priimtų teisės aktų minėtame sprendime Komisija prieš Italiją.
50.
Be to, patikslinsiu, kad šiuo atveju nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo dalykas neapima tariamų nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo teisinių pasekmių, kurias sudaro nacionaliniuose teismuose nagrinėjami ginčai, o susijęs tik su SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis.
51.
Be minėtų argumentų, dar reikia pridurti, kad tuo atveju, jei Komisijos argumentui būtų pritarta, galiausiai ieškinys būtų pripažintas priimtinu, nors atsakovė valstybė narė nebegalėtų atsižvelgdama į pagrįstą nuomonę nutraukti pažeidimo priimdama įpareigojančias vidaus nuostatas, turinčias tokią pačią teisinę galią kaip ir tos, kurias Komisija laiko prieštaraujančiomis Bendrijos teisei (
19
), nes pažeidimo nutraukimas neišvengiamai priklausytų nuo visų nacionalinių teismų, į kuriuos kreiptasi dėl sprendimo nagrinėjamose bylose priėmimo iki pagrįstoje nuomonėje nustatytos dienos, sprendimų paskelbimo, kaip Komisija Teisingumo Teismo to prašė.
52.
Bendriau kalbant, Komisijos ginamas požiūris reiškia, kad atsakovė valstybė narė privalo ne pašalinti pažeidimą, nes tai nebeįmanoma ar bet kuriuo atveju netinkama siekiant atsižvelgti į pagrįstą nuomonę, o pašalinti visas pasekmes, kurias sukėlė tariamas įsipareigojimų neįvykdymas praeityje. Mano nuomone, toks požiūris viršija įgaliojimus, kuriuos Komisijai suteikia EB 226 straipsnis.
53.
Žinoma, jokiu būdu nekalbama apie galimybės Komisijai pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš valstybę narę dėl konkretaus Bendrijos teisės pažeidimo neigimą.
54.
Taip nutiktų tuo atveju, jei, nors konkretus įsipareigojimų neįvykdymas ir jo pasekmės būtų pašalinti iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos, tačiau Komisija iki minėto pažeidimo nutraukimo praktiškai neturėtų laiko pereiti visus ikiteisminės procedūros etapus (
20
). Iš tikrųjų šiomis aplinkybėmis ieškinio nepriimtinumo pripažinimas prilygtų atpildui už tai, kad pažeidimas „užbaigtas“, nors Komisija ir negalėjo imtis veiksmų prieš jį nutraukiant ir taip išvengti, kad įsipareigojimo neįvykdymas sukeltų pasekmių (
21
). Be to, remiantis Teisingumo Teismo praktika, ieškinys negali būti pripažintas nepriimtinu, jei Komisija dėl tariamo pažeidimo laiku ėmėsi veiksmų (
22
).
55.
Tačiau, mano nuomone, šiuo atveju taip nėra.
56.
Iš tikrųjų Komisija turėjo daugiau kaip dešimt mėnesių nuo SGB V 95 straipsnio 10 dalies pereinamojo laikotarpio nuostatų priėmimo iki minėtoje nuostatoje numatytos termino pabaigos, t. y. 1999 m. balandžio 30 d., tam, kad pradėtų ir užbaigtų ikiteisminę procedūrą, o Komisija minėtą procedūrą pradėjo išsiųsdama oficialų pranešimą tik 2000 m. spalio 30 dieną.
57.
Be to, Komisija nenurodė jokios aplinkybės, kuri jai sukliudė užbaigti ar bent jau pradėti ikiteisminę procedūrą per minėtą laikotarpį.
58.
Pirmiausia Komisija neteigė, kad dėl galimo SGB V 95 straipsnio 10 dalies nuostatų neaiškumo minėtų nuostatų priėmimo metu Komisija negalėjo būti įsitikinusi, kad jos nebus taikomos toms psichoterapinės sveikatos priežiūros paslaugoms, kurios teikiamos pagal kitų valstybių narių, išskyrus Vokietijos Federacinę Respubliką, privalomojo sveikatos draudimo sistemą, nes Komisija tuo įsitikino tik tada, kai licencijas išduodančios komisijos turėjo taikyti ir aiškinti SGB V 95 straipsnio 10 dalį būtent taip ir kad dėl šios priežasties įsipareigojimų neįvykdymas galėjo būti konstatuotas tik nuo 1999 m. sausio 1 d. iki 1999 m. balandžio 30 d., t. y. per tą laikotarpį, kai licencijas išduodančios komisijos turėjo pateikti savo nuomonę dėl prašymų išduoti licenciją, o šis laikotarpis galėjo pasirodyti per trumpas ikiteisminei procedūrai užbaigti. Iš esmės pažymiu, kad Komisija neturi jokių abejonių dėl SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkto formuluotės aiškinimo tiek, kiek ji susijusi tik su ambulatorinės psichoterapinės sveikatos priežiūros paslaugomis teikiamomis pagal valstybinę privalomojo sveikatos draudimo sistemą neatsižvelgiant į tai, kaip minėta nuostata buvo taikoma.
59.
Be to, Komisija taip pat netvirtino, kad nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas buvo sudėtingas, nes kiek daugiau nei dešimties mėnesių laikotarpio nuo SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkto priėmimo nepakako ikiteisminei procedūrai pradėti ir vykdyti prieš minėtam straipsniui sukeliant Komisijos nurodytų pasekmių.
60.
Taigi, manau, jog Komisija galėjo imtis veiksmų per pagrįstą laiką tam, kad pasinaudodama jai nustatytomis procedūromis išvengtų, kad nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas sukeltų minėtų pasekmių.
61.
Šiomis aplinkybėmis siūlau Teisingumo Teismui šį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinti nepriimtinu.
62.
Jeigu Teisingumo Teismas pritartų šiam siūlymui, mano nuomone, būtų tikslinga nurodyti, kad tokia išvada jokiu būdu nereiškia, kad nesant prejudicinio sprendimo pagal EB 234 straipsnį nacionaliniai teismai, kuriuose nagrinėjamos minėtos bylos, turėtų iš to daryti kokią nors išvadą dėl minėtuose teismuose nagrinėjamo atitinkamų psichoterapeutų pateikto argumento, susijusio su SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų nesuderinamumo su Bendrijos teise, pagrįstumo.
63.
Kita vertus, jei Teisingumo Teismas nepritartų pasiūlymui nagrinėjamą ieškinį pripažinti nepriimtinu, jis turėtų priimti sprendimą dėl nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo pagrįstumo.
64.
Taigi tolesniuose samprotavimuose tik papildomai išnagrinėsiu šioje byloje iškeltus esminius klausimus.
B — Dėl esmės
1. Šalių argumentai
65.
Komisija mano, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos yra įsisteigimo laisvės apribojimas ir netiesiogiai diskriminuojančios, nes jos netaikomos psichoterapeutams, kurie per ginčijamose pereinamojo laikotarpio nuostatose nustatytą atskaitinį laikotarpį iš esmės medicinos praktika vertėsi pagal kitų valstybių narių, išskyrus Vokietijos Federacinę Respubliką, privalomojo sveikatos draudimo ligonių kasų sistemą. Komisija primena ikiteisminės procedūros etape minėtų dviejų skundus pateikusių asmenų padėtį, kurie per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte nurodytą atskaitinį laikotarpį įsikūrė vietoje, kurioje pagal 1998 m. birželio 16 d. Įstatymą nustatyta galutinė kvotų sistema atsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius nuo 1999 m. sausio 1 dienos, ir kurie negalėjo pasinaudoti minėtame straipsnyje numatyta sutarčių su ligonių kasomis sistema dėl to, kad neišdirbo psichoterapinės sveikatos priežiūros valandų skaičiaus per nepertraukiamą ne mažiau kaip šešių – dvylikos mėnesių laikotarpį pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo sistemą. Komisija pabrėžia, kad, nors teoriškai psichoterapeutai ir galėjo tęsti profesinę veiklą įsisteigimo vietoje tuo metu, kai įsisteigė Vokietijoje, tačiau jie neturėjo teisės teikti sveikatos priežiūros paslaugų pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą, taigi jie neteko vienintelės realios galimybės eksploatuoti savo kabinetą iš pradžių pasirinktoje įsisteigimo vietoje.
66.
Komisija priduria, kad diskriminuojantis požiūris dar akivaizdesnis dėl to, jog tam, kad galėtų pasinaudoti minėtomis SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis, Vokietijos psichoterapeutas ne visada privalo praktiškai jau būti dirbęs tame regione, kuriame pageidauja įsikurti. Kitaip tariant, teikęs sveikatos priežiūros paslaugas pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo sistemą per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte numatytą atskaitinį laikotarpį ir išdirbęs reikalingą sveikatos priežiūros paslaugų teikimo valandų skaičių, Vokietijos psichoterapeutas gali tuo remtis prašydamas taikyti sutarčių su ligonių kasomis sistemą netgi ir tuo atveju, jei jis įsisteigia kitame regione. Bent jau tokia buvo kompetentingų Vokietijos valdžios institucijų praktika prieš paskelbiant minėtą Bundessozialgericht sprendimą.
67.
Taip pat Komisija tvirtina, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos Vokietijos psichoterapeutus skatina neišvykti iš minėtos valstybės narės pasinaudojant įsisteigimo laisve per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte numatytą atskaitinį laikotarpį.
68.
Komisija sutinka, kad atsižvelgiant į bendrą psichoterapeutų profesijos pertvarkymą Vokietijoje psichoterapeutų, dirbusių šios valstybės narės konkrečioje vietoje, įgytų teisių apsaugą galėtų pateisinti privalomi bendrojo intereso pagrindai.
69.
Taip pat Komisija sutinka, kad pereinamojo laikotarpio nuostatos yra tinkamos įgyvendinti tikslams, kurių jomis siekiama, t. y. viena vertus, leisti toliau verstis veikla psichoterapeutams daugelį metų įsikūrusiems tame geografiniame sektoriuje, kuriame nuo šiol, t. y. nuo 1999 m. sausio 1 d., nustatytos kvotos dėl perteklinės sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlos ir, kita vertus, užtikrinti, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos būtų taikomos tik ribotam psichoterapeutų skaičiui, kad nekiltų grėsmė 1998 m. birželio 16 d. Įstatymo pagrindiniam tikslui – išvengti perteklinės pasiūlos ir užtikrinti vienodą pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą dirbančių psichoterapeutų sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlą visoje valstybės teritorijoje.
70.
Tačiau Komisija mano, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo apribojimas skundus pateikusių asmenų atžvilgiu, kurie anksčiau Vokietijoje dirbo per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte nurodytą atskaitinį laikotarpį, nėra būtinas siekiamiems tikslams įgyvendinti.
71.
Komisijos nuomone, iš sprendimo Vlassopoulou (
23
) ir kitų vėliau priimtų sprendimų darytina išvada, kad turi būti atsižvelgta į iš kitų valstybių narių kilusių psichoterapeutų pagal jų kilmės valstybės narės privalomojo sveikatos draudimo sistemą dirbtų valandų skaičių siekiant patikrinti, ar jie gali naudotis SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis. Kadangi norintiems verstis profesine veikla ar pasinaudoti lengvata nacionaliniai teisės aktai nustato reikalavimą, susijusį su tam tikros profesinės patirties įrodymu, pagal EB 43 straipsnį valstybės narės neturi sistemingai neatsižvelgti į kitose valstybėse narėse įgytą profesinę patirtį. Tokia išvada atitinka ir Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su EB 39 straipsnio aiškinimu.
72.
Be to, SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis siekiamam tikslui nekiltų grėsmė, jei panaši ar atitinkama profesinė veikla, kuria psichoterapeutai vertėsi kitose valstybėse narėse, būtų pripažinta ankstesne apsaugos verta veikla. Šiuo atveju Komisija mano, kad reikia preziumuoti, jog ribotas skaičius psichoterapeutų, kurie teikė sveikatos priežiūros paslaugas pagal kitų valstybių narių privalomojo sveikatos draudimo sistemą per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte numatytą atskaitinį laikotarpį, būtų susiję su minėtų nuostatų taikymu. Taigi Komisija nurodo, kad Vokietijos vyriausybė nepateikė jokių įrodymų, kurie leistų daryti išvadą, jog atsižvelgus į minėtus psichoterapeutus būtų pakenkta tikslui, kuriuo siekiama išvengti perteklinės sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlos.
73.
Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos nėra diskriminuojančios. Šiomis nuostatomis siekiama apsaugoti įgytą padėtį, kuri laikoma verta apsaugos, t. y. Vokietijos regionuose įsisteigusių psichoterapeutų padėtį, kurie tam tikrą laikotarpį tame regione vertėsi medicinos praktika pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą. Priimdamas SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatas Vokietijos teisės aktų leidėjas siekė užtikrinti, kad 1998 m. birželio 16 d. Įstatymu nustatyta galutinė sistema nepriverstų minėtų asmenų išsikraustyti ir prarasti savo klientus. Iš pačios nagrinėjamos padėties pobūdžio aišku, kad ji gali būti įgyjama tik Vokietijos teritorijoje vienoje konkrečioje vietoje.
74.
Iš tikrųjų, Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, Komisija klaidingai aiškina ginčijamą teisės aktą manydama, kad Vokietijos psichoterapeutai gali pasinaudoti SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis neatsižvelgiant į vietą, kurioje jie pageidauja dirbti, netgi jei jie pirmiau nebuvo joje įsikūrę. Beje, toks aiškinimas prieštarautų minėtame Bundessozialgericht sprendime pateiktam aiškinimui, kuris teisingai grindžiamas Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiamu tikslu SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatas taikyti tik tiems psichoterapeutams, kurie per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte numatytą atskaitinį laikotarpį teikė sveikatos priežiūros paslaugas toje vietoje, kurioje jie pateikė prašymą išduoti licenciją pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius.
75.
Vokietijos vyriausybė sutinka, kad gali būti, jog tam tikros licencijos galėjo būti išduotos Vokietijos teritorijoje įsikūrusiems psichoterapeutams nesilaikant reikalavimo, pagal kurį vieta, kurioje psichoterapeutas pirmiau teikė sveikatos priežiūros paslaugas, ir vieta, kurioje jis pageidauja dirbti nuo 1999 m. sausio 1 d., turi sutapti, tačiau šiais atvejais ginčijami teisės aktai buvo taikomi neteisingai. Tokios neteisėtai išduotos licencijos negali būti kaltinimo, kad diskriminuojami iš kitų valstybių narių kilę psichoterapeutai, pagrindas.
76.
Vokietijos vyriausybės tvirtinimu, tuo atveju, jei galimybė pasinaudoti SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis būtų išplėsta ir jos būtų taikomos psichoterapeutams, kurie vertėsi medicinos praktika pagal kitų valstybių narių sutarčių su ligonių kasomis sistemą, iš to išplauktų, kad minėti asmenys būtų palankesnėje padėtyje, palyginti su Vokietijoje įsikūrusiais psichoterapeutais. Iš tikrųjų, Vokietijos vyriausybės nuomone, keletą metų pagal Vokietijos sutarčių su ligonių kasomis sistemą Esene dirbęs psichoterapeutas, persikėlęs į Miuncheną, kuriame jis dirbo tik du mėnesius per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte numatytą atskaitinį laikotarpį, negalėtų toliau naudotis minėtomis nuostatomis, jei Miunchene kvotos buvo viršytos, o kitos valstybės narės mieste pagal tos valstybės narės sutarčių su ligonių kasomis sistemą dirbęs psichoterapeutas, tokiomis pačiomis sąlygomis persikėlęs į Miuncheną, šiame mieste ir toliau galėtų dirbti pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą, nors kvotos jame ir būtų viršytos.
77.
Vokietijos Federacinė Respublika priduria, kad minėtas sprendimas Vlassopoulou yra nesusijęs. Ši byla susijusi su abipusiu diplomų ir profesinių kvalifikacijų pripažinimu ir profesinio mokymo ir lavinimo laikotarpių įskaitymu. Taigi šiuo atveju teisė pradėti dirbti pagal psichoterapeuto profesiją neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius nebuvo suteikta iš kitų valstybių narių kilusiems psichoterapeutams ne dėl profesinės kvalifikacijos nebuvimo. Pagrindinė ginčijamų teisės aktų sąlyga yra psichoterapeuto įsitvirtinimas konkrečioje Vokietijos teritorijos vietoje siekiant nustatyti vertas apsaugos įgytas teises, todėl, priešingai nei tvirtino Komisija, nereikia atsižvelgti į medicinos praktiką užsienyje per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte numatytą atskaitinį laikotarpį.
78.
Galiausiai, atsižvelgdama į ginčijamu teisės aktu siekiamus tikslus, Vokietijos vyriausybė teigia, kad Komisijos pageidaujamas platesnis SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymas labai padidintų sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlą Vokietijos teritorijos srityse, kuriose vyksta planavimas.
2. Vertinimas
a) Pirminės pastabos
79.
Generalinė advokatė C. Stix-Hackl savo išvadoje, kurią pateikė 2001 m. spalio 4 d. byloje Komisija prieš Ispaniją (
24
), labai gerai apibendrino, kad valstybės narės laikydamosi Bendrijos teisės paprastai savarankiškai dirbantiems asmenims nustato tam tikras rinkos taisykles, kurios reglamentuoja arba minėtų subjektų veiklą, arba ankstesnį etapą – nustato patekimo į rinką kriterijus. Pastarosios rūšies reglamentavimui būdingi arba kokybiniai patekimo į rinką apribojimai, t. y. pirmiausia minimalios subjektų profesinės kvalifikacijos reikalavimai, arba kiekybiniai apribojimai, pavyzdžiui, licencijos ar kvotos.
80.
Šioje byloje aišku, kad nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas nesiejamas su kokybiniais patekimo į rinką reikalavimais, susijusiais su psichoterapeutų profesine kvalifikacija, šiai profesijai, kaip Komisija tai nurodė savo ieškinyje, nustatyta bendra abipusė profesijų pavadinimų pripažinimo sistema, numatyta 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvoje 89/48/EEB dėl bendros aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (
25
) ir 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvoje 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo sistemos, papildančioje Direktyvą 89/48/EEB (
26
).
81.
Be to, Komisija tiesiogiai nekaltina Vokietijos Federacinės Respublikos, kad nuo1999 m. sausio 1 d. vertimuisi psichoterapeuto profesine veikla ji įvedė kiekybinius apribojimus nustatydama kvotas atsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius Vokietijos teritorijoje.
82.
Tačiau Komisija Vokietijos Federacinę Respubliką kaltina tuo, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis, nustatytomis prieš įsigaliojant minėtai kvotų sistemai ir numačiusiomis ribotą nukrypimą nuo šios sistemos siekiant apsaugoti tam tikrų psichoterapeutų įgytas teises, negali pasinaudoti psichoterapeutai, kurie iš esmės per minėtose ginčijamose pereinamojo laikotarpio nuostatose numatytą atskaitinį laikotarpį ambulatorinės psichoterapinės sveikatos priežiūros paslaugas teikė pagal kitų valstybių narių ligonių kasų privalomojo sveikatos draudimo sistemą.
83.
Taigi SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos reglamentuoja sutarčių su ligonių kasomis sudarymo sąlygas psichoterapeutams, kurių profesinė kvalifikacija pripažinta Vokietijoje, nukrypstant nuo kvotų sistemos, 1998 m. birželio 16 d. Įstatymu įvestos nuo 1999 m. sausio 1 dienos. Šios sąlygos nėra derinamos Bendrijos lygiu. Todėl valstybės narės iš esmės pačios kompetentingos jas nustatyti. Tačiau remiantis Teisingumo Teismo praktika įgyvendindamos savo kompetenciją jos privalo atsižvelgti į Sutartyje užtikrinamas pagrindines laisves (
27
), tarp kurių nurodyta ir EB 43 straipsnyje numatyta įsisteigimo laisvė.
84.
Todėl reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia Komisija, pereinamojo laikotarpio nuostatos yra įsisteigimo laisvės apribojimas, kurio nepateisina privalomi bendrojo intereso pagrindai.
b) Dėl įsisteigimo laisvės apribojimo egzistavimo
85.
Komisija apibendrina, o Vokietijos Federacinė Respublika neginčija, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatose numatytu nukrypimu gali pasinaudoti tik tie psichoterapeutai, kurie per SGB V 95 straipsnio 10 dalies 3 punkte ir 11 dalies 3 punkte numatytą atskaitinį laikotarpį, t. y. nuo 1994 m. birželio 25 d. iki 1997 m. birželio 24 d., Vokietijoje arba gydė pacientus pagal minėtos valstybės narės privalomojo sveikatos draudimo sistemą, arba teikė pacientams sveikatos priežiūros paslaugas kitose valstybėse narėse, jei už minėtas paslaugas sumokėta pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo sistemą remiantis iš dalies pakeistu 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (
28
).
86.
Tačiau šiomis nuostatomis negali pasinaudoti, viena vertus, visi psichoterapeutai, kurie Vokietijoje įsikūrė po 1997 m. birželio 24 d. ir nesibaigus pereinamajam laikotarpiui, t. y. iki 1998 m. gruodžio 31 d., ir, kita vertus, visi psichoterapeutai, kurie Vokietijoje įsikūrė per atskaitinį laikotarpį, bet tik nuo 1997 m. sausio mėnesio ir todėl per nepertraukiamą šešių – dvylikos mėnesių laikotarpį negalėjo išdirbti reikalingų 250 valandų, nes atskaitinio laikotarpio terminas baigėsi 1997 m. birželio 24 d. ir būtent dėl to psichoterapeutai neturėjo galimybės nepertraukiamai išdirbti šešis mėnesius pagal Vokietijos sutarčių su ligonių kasomis sistemą.
87.
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, EB 43 straipsnis draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kurie pablogina kitų valstybių narių piliečių faktinę ar teisinę padėtį, palyginti su ta, kurioje tokiomis pačiomis sąlygomis yra įsisteigimo valstybės narės piliečiai (
29
). Taip pat minėtas straipsnis reikalauja panaikinti visus įsisteigimo laisvės apribojimus, t. y. visas priemones, kurios šios laisvės įgyvendinimą draudžia, riboja arba daro jį mažiau patrauklų (
30
).
88.
Šiuo atveju, kaip tai pripažįsta Komisija, SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos visai nedraudžia psichoterapeutams, kurie per atskaitinį laikotarpį sveikatos priežiūros paslaugas iš esmės teikė pagal kitų, išskyrus Vokietijos Federacinę Respubliką, valstybių narių privalomojo draudimo sistemą, įsisteigti ar toliau būti įsisteigusiems pastarojoje valstybėje narėje.
89.
Kita vertus, tam, kad minėti psichoterapeutai galėtų ir toliau būti įsisteigę jų pasirinktoje vietoje, kurioje nuo 1998 m. sausio 1 d. įvesta kvotų sistema atsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius, jie turi būti teikę sveikatos priežiūros paslaugas pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo sistemą SGB V 95 straipsnio 10 ir 11 dalyse numatytomis sąlygomis.
90.
Taigi dėl tokių teisės aktų psichoterapeutai, kurie sveikatos priežiūros paslaugas teikė pagal kitų valstybių narių privalomojo sveikatos draudimo sistemą, atsiduria nepalankesnėje faktinėje padėtyje, palyginti su psichoterapeutais, kurie tokias pačias sveikatos priežiūros paslaugas teikė pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo sistemą. Iš tikrųjų, kaip tai parodo šalių rašytiniuose dokumentuose minėtų skundus pateikusių asmenų padėtis, dauguma atvejų pirmieji yra kilę iš kitų valstybių narių, o ne iš Vokietijos Federacinės Respublikos, o antrieji – paprastai Vokietijos piliečiai.
91.
Bet kuriuo atveju toks reglamentavimas įsisteigimo laisvės įgyvendinimą daro mažiau patrauklų. Iš tikrųjų psichoterapeutas, kuris per atskaitinį laikotarpį sveikatos priežiūros paslaugas iš esmės teikė pagal kitų valstybių narių privalomojo sveikatos draudimo sistemą, galės toliau likti įsisteigęs Vokietijoje paties pasirinktoje vietoje, kurioje nustatyta perteklinė sveikatos priežiūros paslaugų pasiūla ir kurioje nuo 1999 m. sausio 1 d. įvesta kvotų sistema, tik tuo atveju, jei jis sveikatos priežiūros paslaugas teikia ne pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą, o dėl šios priežasties sveikatos priežiūros paslauga pacientui kainuoja brangiau.
92.
Nors SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos panašų poveikį gali daryti ir Vokietijos psichoterapeutų padėčiai, kurie neteikė arba nepakankamą laiką teikė sveikatos priežiūros paslaugas pagal Vokietijos ligonių kasų sveikatos draudimo sistemą per atskaitinį laikotarpį, atsisakymas atsižvelgti į sveikatos priežiūros paslaugas, kurios buvo teikiamos pagal kitų valstybių narių privalomojo sveikatos draudimo sistemą, iš esmės didesnį poveikį turės psichoterapeutams, kurie yra kitų valstybių narių piliečiai, nei psichoterapeutams, kurie yra Vokietijos Federacinės Respublikos piliečiai, mane verčia daryti išvadą, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos apriboja teisę laisvai įsisteigti.
93.
Taigi reikia išnagrinėti, ar, kaip tvirtina Komisija, toks atsisakymas taip pat yra nepateisinamas atsižvelgiant į Vokietijos Federacinės Respublikos siekiamus tikslus.
c) Dėl įsisteigimo laisvės apribojimo pateisinimo
94.
Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad nacionalinės priemonės, kurios apriboja pagal Sutartį garantuotą įsisteigimo laisvę, gali būti pateisinamos, tik jei jos gali būti pagrįstos privalomais bendrojo intereso pagrindais, tinkamos užtikrinti, kad jomis siekiamas tikslas bus pasiektas, iš neviršyti to, kas būtina, kad šis tikslas būtų pasiektas (
31
).
95.
Šiuo atveju nustatyta, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis siekiama dvejopo tikslo. Viena vertus, jomis siekiama leisti toliau verstis veikla psichoterapeutams, kurie seniau Vokietijoje įsteigė kabinetą, dėl įgytų teisių ir teisėtų lūkesčių apsaugos neatsižvelgiant į perteklinę sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlą toje vietoje, kurioje nuo 1999 m. sausio 1 d. įvestos kvotos. Kita vertus, minėtomis nuostatomis jose nustatytomis priemonėmis siekiama užtikrinti, kad tik ribotas skaičius psichoterapeutų galėtų pasinaudoti teise gauti licenciją neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius, nes, priešingu atveju, 1998 m. birželio 16 d. Įstatymu nustatytos galutinės sistemos pagrindinis tikslas, t. y. išvengti perteklinės pasiūlos ir užtikrinti vienodą psichoterapinės sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlą pagal privalomojo sveikatos draudimo sistemą apdraustiesiems asmenims Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje, nebūtų pasiektas.
96.
Primintina, kad Komisija pripažįsta, jog psichoterapeutų, kurie seniau vertėsi medicinos praktika toje vietoje, kurioje nuo 1999 m. sausio 1 d. buvo įvestos kvotos, įgytų teisių ir teisėtų lūkesčių apsauga buvo pagrindas SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatoms priimti, kuri gali būti laikoma privalomu bendrojo intereso pagrindu.
97.
Beje, Komisija labai teisingai mano, jog Bendrijos teisė neprieštarauja tam, kad Valstybės narės siektų tokių bendrojo intereso tikslų.
98.
Šiuo atžvilgiu dėl Bendrijos teisės aktų Teisingumo Teismas nustatė, kad, viena vertus, siekiant užtikrinti teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų laikymąsi, materialinės Bendrijos teisės normos turi būti aiškinamos taip, kad jos taikomos iki jų įsigaliojimo susiklosčiusioms situacijoms tik tiek, kiek tai akivaizdžiai išplaukia iš jų formuluotės, tikslų ar bendros sistemos (
32
), ir, kita vertus, kad nors privatus asmuo negali tikėtis, jog teisės aktai liks visiškai nepakeisti, teisinio saugumo principas reikalauja, kad teisės aktų leidėjas atsižvelgtų į konkrečią ūkio subjektų padėtį ir prireikus numatytų prisitaikymą prie naujų teisės normų taikymo (
33
).
99.
Šiomis aplinkybėmis Bendrijos teismas turėjo ne tik patikrinti, ar Bendrijos institucijų priimti teisės aktai užtikrino iki minėtais aktais nustatytų naujų nuostatų įsigaliojimo pagal anksčiau galiojusią teisės sistemą subjektų įgytas teises (
34
), bet ir išnagrinėti, ar vykdydama direktyvoje nustatytą pareigą valstybė narė ėmėsi reikalingų priemonių, kad pereinamuoju laikotarpiu užtikrintų muzikos kūrinių atgaminimo ir platinimo srityje trečiųjų asmenų įgytas teises, kai kūrinių naudojimo teisės atiteko visuomenei pagal nacionalinius teisės aktus, galiojusius iki direktyvos perkėlimo į vidaus teisę laikotarpio pabaigos, tačiau kurių apsauga buvo atkurta pratęsus autorių ir gretutinių teisių apsaugos terminus pagal direktyvą ir nuo jos įsigaliojimo (
35
).
100.
Taigi nematau jokio iš Bendrijos teisės kylančio prieštaravimo tam, kad, kaip ir šioje byloje, naudodamasi savo išlikusiais įgaliojimais valstybė narė priima pereinamojo laikotarpio nuostatas siekdama apriboti neigiamą poveikį, atsiradusį įsigaliojus teisės aktams, kurie vertimuisi nurodyta profesija nustato galutinę kvotų sistemą, apsaugodama tam tikrų subjektų iki naujo teisės akto įsigaliojimo įgytą padėtį, kuri atitinka nagrinėjamose pereinamojo laikotarpio nuostatose nustatytas objektyvias sąlygas, o tuo atveju, jei minėti subjektai jų neatitinka, turi atsisakyti naudoti kabinetą pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą toje vietoje, kurioje jie įsisteigę.
101.
Taip pat reikia atkreipti dėmesį, kad Komisija neginčija, jog SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos yra tinkamos šios išvados 95 punkte aprašytam dvejopam tikslui pasiekti. Visų pirma Komisija, mano nuomone, visiškai teisingai pripažįsta, kad nurodydamos psichoterapeutų elgesį prieš įsigaliojant 1998 m. birželio 16 d. Įstatymu nustatytai galutinei kvotų sistemai, t. y. dalyvavimą teikiant psichoterapines sveikatos priežiūros paslaugas per atskaitinį laikotarpį, SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos užkerta kelią bet kokiam suinteresuotųjų asmenų mėginimui greitai prisitaikyti prieš pat įsigaliojant ar įsigaliojant kvotų sistemą nustatančiam minėtam teisės aktui, kad atitiktų sąlygas, kurios suteikia teisę gauti licenciją neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius. Komisija patikslina, kad dėl to turinčių teisę asmenų ratas susiaurėjo ir jais tapo tik tie psichoterapeutai, kurie specialiai neprisitaikė prie naujo teisės akto ir kurie medicinos praktika pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą vertėsi ir anksčiau neatsižvelgiant į nuo 1999 m. sausio 1 d. turėjusią įsigalioti jų profesijai nustatytą kvotų sistemą.
102.
Kita vertus, ginčas šioje byloje susijęs su tuo, ar SGB V pareinamojo laikotarpio nuostatos proporcingos, ar ne.
103.
Komisija mano, kad jei būtų suteikta galimybė SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis pasinaudoti psichoterapeutams, kurie per atskaitinį laikotarpį teikė sveikatos priežiūros paslaugas pagal kitų valstybių narių privalomojo sveikatos draudimo ligonių kasų sistemą, tai nekeltų grėsmės dvejopam tikslui, kurio siekė Vokietijos teisės aktų leidėjas. Bet kuriuo atveju Vokietijos Federacinė Respublika visai neįrodė, kad minėtiems psichoterapeutams suteikus galimybę naudotis pereinamojo laikotarpio nuostatomis būtų atsiradę tokių pasekmių.
104.
Argumentai, kuriais Komisija remiasi darydama tokią išvadą, manęs neįtikina.
105.
Žinoma, yra tiesos bendrame Komisijos samprotavime, kad atsižvelgiant į minėtą sprendimą Vlassopoulou, susijusį su abipusiu diplomų ir profesinių kvalifikacijų pripažinimu bei su EB 39 straipsnio aiškinimu (
36
), į vertimąsi nurodyta profesine veikla per apibrėžtą laikotarpį kitoje valstybėje narėje, kuri prilyginama tai, kuria per tą patį laikotarpį buvo verčiamasi Vokietijoje, turėtų būti atsižvelgta, jei nacionaliniai teisės aktai, kurių taikymas nagrinėjamas, visų pirma nustato vertimosi minėta praktika sąlygą – įrodymą, kad minėta profesine veikla buvo verčiamasi Vokietijoje.
106.
Tačiau nagrinėjamos nacionalinės priemonės proporcingumas turi būti tiriamas aiškiai atsižvelgiant į konkrečius tikslus, kurių siekiama minėta priemone. Mano nuomone, šis tyrimas taip pat reikalauja, kad per procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisijos pasiūlytos alternatyvios priemonės, kurios gali mažiau riboti įsisteigimo laisvę, leistų visiškai pasiekti (
37
) ar bent jau taip pat veiksmingai pasiekti (
38
) nagrinėjama nacionaline priemone siekiamus tikslus. Jei taip nėra, tai apsaugos lygis, kurio siekia atsakovė valstybė narė, būtų paneigtas.
107.
Taigi šiuo atveju Komisija, plėtodama argumentus, į minėtą požiūrį neatsižvelgia dėl keleto aspektų.
108.
Pirmiausia priminsiu, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos nedraudžia iki 1998 m. gruodžio 31 d. Vokietijoje įsisteigusiam psichoterapeutui, kuris per atskaitinį laikotarpį sveikatos priežiūros paslaugas teikė pagal kitos valstybės narės privalomojo sveikatos draudimo ligonių kasų sistemą, ir toliau verstis medicinos praktika pastarojoje valstybėje narėje paties iš pradžių pasirinktoje vietoje kabinetui įsteigti, bet ne pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą arba kitoje vietoje Vokietijoje, kurioje nuo 1999 m. sausio 1 d. neįvesta kvotų sistema, pagal Vokietijos privalomojo sveikatos draudimo ligonių kasų sistemą.
109.
Po to, priešingai tam, ką Komisija papildomai leidžia suprasti, nagrinėjant SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatas nėra nesvarbu, kad jų taikymo sritis ribojama tik viena veiklos vieta, kurioje psichoterapeutas prašo leisti teikti sveikatos priežiūros paslaugas pagal ligonių kasų sistemą neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius nuo 1999 m. sausio 1 d., t. y. vieta, kurioje yra jo kabinetas.
110.
Iš tikrųjų atsižvelgiant į SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatomis siekiamus tikslus buvo kalbama apie tai, kad psichoterapeutams, kurie, nors ir įsisteigę toje vietoje, kurioje realūs sveikatos priežiūros poreikiai buvo patenkinami arba viršijami ir kurioje dėl to nuo 1999 m. sausio 1 d. buvo įvesta kvotų sistema, turėjusi juos priversti perkelti savo kabinetą arba atsisakyti sutarčių su ligonių kasomis sistemos, būtų leista verstis medicinos praktika pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą tam, kad būtų apsaugotos jų įgytos teisės.
111.
Taigi, kaip pažymi Vokietijos Federacinė Respublika, minėtos teisės galėjo būti įgytos ir todėl vertos apsaugos tik jei per atskaitinį laikotarpį minėti specialistai teikė psichoterapinės sveikatos priežiūros paslaugas toje pačioje vietoje, kurioje jie pateikė prašymą tęsti medicinos praktiką pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą nuo 1999 m. sausio 1 dienos. Iš tikrųjų būtent tokį SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų aiškinimą atsižvelgiant į Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiamus tikslus patvirtino Bundessozialgericht minėtame 2000 m. lapkričio 8 d. Sprendime.
112.
Šiomis aplinkybėmis paaiškėtų, kad psichoterapinės sveikatos priežiūros paslaugos, kurios per atskaitinį laikotarpį buvo teikiamos kitoje vietoje (nesvarbu, Vokietijoje ar kitose valstybėse narėse), nei ta vieta, kurioje buvo prašoma išduoti licenciją nuo 1999 m. sausio 1 d. teikti sveikatos priežiūros paslaugas pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą neatsižvelgiant į realius sveikatos priežiūros poreikius, yra nesusijusios.
113.
Beje, pirmiausia dėl šios priežasties nagrinėjamoje byloje negali būti taikomas 2001 m. birželio 26 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad atsakovė valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 48 straipsnį, nes neužtikrino buvusių užsienio kalbos lektorių, tapusių gimtosios kalbos dėstytojais ir ekspertais, įgytų teisių pripažinimo, nors toks pripažinimas buvo užtikrinamas visiems nacionaliniams darbuotojams (
39
).
114.
Mano nuomone, 112 punkte pateikto vertinimo nepaneigia Komisijos dokumentuose nurodyta aplinkybė, kad prieš priimant minėtą Bundessozialgericht sprendimą tam tikros licencijas išduodančios komisijos tenkino psichoterapeutų prašymus, kurie per atskaitinį laikotarpį neteikė sveikatos priežiūros paslaugų toje vietoje, kurioje prašė išduoti licenciją nuo 1999 m. sausio 1 d. toliau verstis medicinos praktika pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą neatsižvelgiant į tose vietose, kuriose buvo jų atitinkami kabinetai, įvestą kvotų sistemą.
115.
Neatsižvelgiant į Komisijos nurodytų teiginių teisingumą tokie argumentai reikalauja, kad Vokietijos Federacinė Respublika ir Bendrijos piliečiams taikytų individualius sprendimus, kuriuos ji pati laiko neteisėtais atsižvelgiant į Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiamą tikslą, patvirtintą minėtame sprendime, kurio aiškinimas ex tunc neatsiejamas nuo SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų.
116.
Be to, Vokietijos Federacinė Respublika teisingai pastebi, kad pritarimas Komisijos argumentui reikštų pritarimą tam, kad Komisija nacionalinės teisės aktais siekiamus tikslus gali pakeisti jos pačios nustatytu platesniu tikslu, kuriuo siekiama apsaugoti per atskaitinį laikotarpį psichoterapeutų įgytas teises kitose vietose, išskyrus tas, kuriose minėti specialistai gali pasinaudoti nukrypimu nuo kvotų sistemos, įvestos nuo 1999 m. sausio 1 d., t. y. tose Vokietijos vietose, kuriose yra jų atitinkami kabinetai.
117.
Visų pirma atsižvelgiant į Komisijos įgaliojimus, kurie jai suteikti EB 226 straipsnyje numatytoje procedūroje, toks pakeitimas tikrai nenumatytas.
118.
Galiausiai netgi ir darant prielaidą, kaip siūlo Komisija, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo išplėtimas psichoterapeutams, kurie per atskaitinį laikotarpį sveikatos priežiūros paslaugas teikė pagal kitų valstybių narių sutarčių su ligonių kasomis sistemą, yra svarbus ir kad jis būtų įsisteigimo laisvę mažiau ribojanti priemonė, tai nėra tinkama priemonė visiškai ar bent jau taip pat veiksmingai minėtomis nuostatomis siekiamam tikslui pasiekti.
119.
Iš tikrųjų dėl tokios alternatyvios priemonės padidėtų skaičius psichoterapeutų, kuriems išduota licencija teikti sveikatos priežiūros paslaugas pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą tose vietose, kuriose yra jų atitinkami kabinetai, nukrypstant nuo kvotų sistemos, minėtose vietose įsigaliojusios nuo 1999 m. sausio 1 dienos. Minėta priemonė netiesiogiai pakeistų nuo 1999 m. sausio 1 d. įvestą kvotų sistemą, nors šio ieškinio dalykas nesusijęs su minėtos sistemos nesuderinamumu su įsisteigimo laisve.
120.
Tiesa, galima „preziumuoti“, kaip siūlo Komisija, kad SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo išplėtimas psichoterapeutams, kurie sveikatos priežiūros paslaugas teikė pagal kitų valstybių narių sutarčių su ligonių kasomis sistemą, „nekeltų pavojaus“ minėtomis nuostatomis siekiamam tikslui.
121.
Tačiau neatsižvelgiant į tai, ar šiomis aplinkybėmis paprastos prezumpcijos pakanka tam, kad Komisija, kuriai tenka įrodinėjimo pareiga pagal EB 226 straipsnį (
40
), galėtų įrodyti realų įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę neįvykdymą, mano nuomone, grėsmė Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiamam tikslui nėra tinkamas kriterijus nagrinėjant Komisijos pasiūlytų alternatyvių priemonių tinkamumą minėtiems tikslams pasiekti.
122.
Pasirodo, kad tokiu kriterijumi nesirėmė ir Teisingumo Teismas, kuris ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą atveju tikrino, ar tam tikros valstybės narės teisės aktuose tam tikrų jos piliečių atžvilgiu numatytos procesinės teisės suteikimas kitų valstybių narių piliečiams, įgyvendinantiems savo judėjimo laisvę, nepažeidžia tikslo, kurio siekiama minėtais teisės aktais (
41
).
123.
Atsižvelgdamas į šios išvados 106 punkte minėtą Teisingumo Teismo praktiką manau, kad nagrinėjant ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisijos siūlomos alternatyvios priemonės turi leisti taip pat veiksmingai pasiekti bendrojo intereso tikslus, numatytus nacionaliniuose teisės aktuose, kurie, kaip teigiama, nesuderinami su Bendrijos teise.
124.
Visiškai sutinku su Komisija, kad pritarus jos argumentams, susijusiems su SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatų, leidžiančių nukrypti nuo 1999 m. sausio 1 d. įsigaliojusios kvotų sistemos, taikymo išplėtimu Bendrijos piliečiams, minėtai sistemai būtų padarytas ribotas poveikis.
125.
Tačiau minėta aplinkybė yra nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo praeityje pasekmė ir todėl, kaip visų pirma siūlau, šis ieškinys turėtų būti pripažintas nepriimtinu.
126.
Be to, jei Komisija ikiteisminę procedūrą būtų pradėjusi tada, kai dar galiojo SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos, tikėtina, kad dėl galimybės pasinaudoti minėtomis nuostatomis išplėtimo Bendrijos piliečiams, kurie per atskaitinį laikotarpį sveikatos priežiūros paslaugas teikė pagal kitų valstybių narių sutarčių su ligonių kasomis sistemą, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, būtų nuosekliau, galbūt netgi labiau pakeista pati kvotų sistema. Šiuo atžvilgiu tikslinga pažymėti, kad nors minėtas įsipareigojimų neįvykdymas jau buvo pasibaigęs, ikiteisminėje procedūroje ir šalių pateiktuose dokumentuose nurodyti ir kiti psichoterapeutai, teikę sveikatos priežiūros paslaugas pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą kitose valstybėse narėse, kuriems galėjo būti taikomos SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos.
127.
Be to, pažymėtina, kad Komisija savo ieškinyje pripažino, jog realius poreikius atitinkanti psichoterapinės sveikatos priežiūros paslaugų pasiūla artimiausioje ateityje sėkmingai galėjo būti nustatyta tik tuo atveju, jei galėjo būti nustatytas
potencialių pareiškėjų, kuriems taikomos SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatos, skaičius (
42
). Taigi Komisija nepaaiškino, kaip šis reikalavimas, susijęs su potencialių pareiškėjų skaičiaus nustatymu, galėjo būti taip pat veiksmingai įvykdytas priimant priemonę, kuri reikalautų, kad Vokietijos Federacinė Respublika atsižvelgtų į atitinkamą ar panašią veiklą, kuria Bendrijos piliečiai vertėsi įsisteigę ar pageidaudami įsisteigti Vokietijoje iki 1998 m. gruodžio 31 d. ir per atskaitinį laikotarpį teikė sveikatos priežiūros paslaugas pagal kitų valstybių narių sutarčių su ligonių kasomis sveikatos draudimo sistemą.
128.
Atsižvelgdamas į Vokietijos teisės aktų leidėjo tikslus, kurių jis siekė priimdamas SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatas, manau, kad Komisija neįrodė, jog egzistavo įsisteigimo laisvę mažiau ribojanti alternatyvi priemonė, kuri leistų taip pat veiksmingai pasiekti minėtus tikslus.
129.
Šiomis aplinkybėmis manau, jog netgi ir tuo atveju, jei ieškinys būtų pripažintas priimtinu, Komisija neįrodė, kad priimdama SGB V pereinamojo laikotarpio nuostatas Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė EB 43 straipsnyje nustatytų įsipareigojimų.
130.
Todėl papildomai siūlau ieškinį atmesti kaip nepagrįstą.
VI — Dėl bylinėjimosi išlaidų
131.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 5 dalies trečiąją pastraipą jeigu nėra reikalaujama priteisti bylinėjimosi išlaidų, kiekviena šalis padengia savo patirtas išlaidas. Nors, mano nuomone, Komisija turėtų pralaimėti bylą, tačiau Vokietijos Federacinė Respublika neprašė priteisti bylinėjimosi išlaidų iš Komisijos, todėl siūlau Teisingumo Teismui nurodyti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
VII — Išvada
132.
Atsižvelgdamas į anksčiau išdėstytus argumentus, Teisingumo Teismui siūlau nuspręsti taip:
1.
Ieškinys nepriimtinas.
2.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	BGBl. 1998 I, p. 1311.
(
3
)	Šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 1 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-333/99, Rink. p. I-1025, 23 punktas); 2005 m. birželio 2 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-394/02, Rink. p. I-4713, 14 ir 15 punktai) ir 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimą Komisija prieš Liuksemburgą (C-33/04, Rink. p. I-10629, 65 punktas).
(
4
)	Minėtas sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą (66 ir 67 punktai bei nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
(
5
)	Pavyzdžiui, žr. 2004 m. kovo 11 d. Sprendimą De Lasteyrie du Saillant (C-9/02, Rink. p. I-2409, 43 punktas) ir 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Denkavit Internationaal ir Denkavit France (C-170/05, Rink. p. I-11949, 50 punktas).
(
6
)	Žr. ieškinio 11 ir 15 punktus.
(
7
)	Žr. minėtus sprendimus Komisija prieš Prancūziją (23 punktas), Komisija prieš Graikiją (14 ir 15 punktai) ir Komisija prieš Liuksemburgą (65 punktas).
(
8
)	Žr., be kita ko, 1992 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-362/90, Rink. p. I-2353, 9 punktas) ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-525/03, Rink. p. I-9405, 13 punktas).
(
9
)	Žr. minėtus sprendimus 1992 m. kovo 31 d.Komisija prieš Italiją (10 punktas) ir 2005 m. spalio 27 d.Komisija prieš Italiją (14 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika).
(
10
)	Išvados, pateiktos šiuo metu nagrinėjamoje byloje C-237/05, 62 ir 63 punktai.
(
11
)	Taip pat šiuo klausimu žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvados, kurią jis pateikė 1992 m. vasario 26 d. byloje Komisija prieš Italiją (minėtas 1992 m. kovo 31 d. Sprendimas), 12 punktą.
(
12
)	Žr. 2002 m. 2002 m. sausio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-439/99, Rink. p. I-305, 15–17 punktai). Šioje byloje buvo kalbama apie dalinį nepriimtinumą, nes ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo buvo susijęs su dviem regioniniais įstatymais dėl mugių, salonų parodų ir turgaus.
(
13
)	Minėta išvada (63 punktas).
(
14
)	Minėtas sprendimas.
(
15
)	Ten pat, 15 ir 16 punktai.
(
16
)	Ten pat, 6, 11 ir 16 punktai.
(
17
)	Iš tikrųjų, kaip tai matyti iš generalinio advokato F. Jacobs išvados, pateiktos minėtoje byloje, 26 punkto dviejų malūnsparnių pirkimo sutartis buvo sudaryta taikant ginčijamą potvarkį, kuris buvo vykdomas pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.
(
18
)	Žr. ieškinio 74 punktą. Taip pat žr. ieškinio 48 punktą, kuriame Komisija pabrėžia, kad kiekvienam Bendrijos piliečiui, „nuo 1997 m. iki 1998 m. pabaigos Vokietijoje įsteigusiam ar pageidavusiam įsteigti kabinetą, kilo rizika, kad po 1999 m. sausio 1 d. jis turės uždaryti kabinetą toje vietoje, kur pasirinko įsisteigti“.
(
19
)	Šiuo klausimu žr. 1986 m. spalio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (168/85, Rink. p. 2945, 13 punktas); 1992 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Komisija prieš Airiją (C-235/91, Rink. p. I-5917, 9 punktas) ir 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-334/94, Rink. p. I-1307, 30 punktas).
(
20
)	Šiuo klausimu žr. minėtą išvadą, kurią pateikiau byloje C-237/05 (66 punktas).
(
21
)	Žr. minėtą 1992 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (12 punktas).
(
22
)	Ten pat. Taip pat žr. generalinio advokato G. Tesauro išvados, pateiktos 1992 m. lapkričio 17 d. byloje Komisija prieš Daniją (1993 m. birželio 22 d. Sprendimas, C-243/89, Rink. p. I-3353), 9 punktą.
(
23
)	1991 m. gegužės 7 d. Sprendimas (C-340/89, Rink. p. I-2357).
(
24
)	Išvados, pateiktos byloje, kurioje priimtas 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimas (C-232/99, Rink. p. I-4235), 40–42 punktai.
(
25
)	OL L 19, p. 16.
(
26
)	OL L 209, p. 25.
(
27
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. kovo 11 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-496/01, Rink. p. I-2351, 55 punktą ir nurodytą Teisingumo Teismo praktiką).
(
28
)	OL L 149, p. 2. Pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje minėtas reglamentas buvo iš dalies pakeistas paskutiniais pakeitimais, padarytais 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001 (OL L 187, p. 1).
(
29
)	1993 m. kovo 30 d. Sprendimas Konstantinidis (C-168/91, Rink. p. I-1191, 13 punktas) ir 1996 m. birželio 6 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją (C-101/94, Rink. p. I-2691, 13 punktas).
(
30
)	Žr. minėtą sprendimą Konstantinidis (15 punktas); minėtą 2002 m. sausio 15 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (22 punktas) ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Gräbner (C-294/00, Rink. p. I-6515, 38 punktas).
(
31
)	Šiuo klausimu žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard (C-55/94, Rink. p. I-4165, 37 punktas); 2000 m. liepos 4 d. Sprendimą Haim (C-424/97, Rink. p. I-5123, 57 punktas); 2001 m. vasario 1 d. Sprendimą Mac Quen ir kt. (C-108/96, Rink. p. I-837, 26 punktas) ir minėtą sprendimą Gräbner (26 punktas).
(
32
)	1982 m. vasario 10 d. Sprendimas Bout (21/81, Rink. p. 381, 13 punktas).
(
33
)	2005 m. birželio 7 d. Sprendimas VEMW ir kt. (C-17/03, Rink. p. I-4983, 81 punktas).
(
34
)	Dėl tarnybos Bendrijoje žr. 1975 m. kovo 19 d. Sprendimą Gillet prieš Komisiją (28/74, Rink. p. 463, 5–8 punktus) bei 1990 m. kovo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Chomel prieš Komisiją (T-123/89, Rink. p. II-131, 34 punktas) ir 2006 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Campoli prieš Komisiją (T-135/05, dar nepaskelbta Rinkinyje, 78–82 punktai). Pažymėtina, kad šiuo metu dėl pastarojo sprendimo Teisingumo Teismui pateiktas apeliacinis skundas (byla C-71/07 P).
(
35
)	1999 m. birželio 29 d. Sprendimas Butterfly Music (C-60/98, Rink. p. I-3939, 23–28 punktai).
(
36
)	Žr., be kita ko, 1994 m. vasario 23 d. Sprendimą Scholz (C-419/92, Rink. p. I-505, 12 punktas) dėl atsisakymo atsižvelgti į Bendrijos piliečio įgytą laikotarpį dirbant kitos valstybės narės valstybės tarnyboje, kai darbuotojai įdarbinami darbo vietose, kurios nepatenka į EB sutarties 48 straipsnio 4 dalies (dabar, po pakeitimo, – EB 39 straipsnio 4 dalis) taikymo sritį, ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją (C-371/04, Rink. P. I-10257, 16 ir 22 punktai).
(
37
)	Žr. 2004 m. spalio 21 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-288/02, Rink. p. I-10071, 34 punktas).
(
38
)	Žr. 2005 m. liepos 14 d Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-114/04, nepaskelbta Rinkinyje, 30 punktas).
(
39
)	C-212/99, Rink. p. I-4923, 36 punktas.
(
40
)	Dėl įrodinėjimo pareigos procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo, įskaitant nagrinėjamą nacionalinių priemonių proporcingumą, žr., be kita ko, 1997 m. spalio 23 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C-159/94, Rink. p. I-5815, 102 punktas ir nurodyta Teisingumo Teismo praktika) ir minėtą 2004 m. spalio 21 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (35 punktas).
(
41
)	1998 m. lapkričio 24 d. Sprendimas Bickel ir Franz (C-274/96, Rink. p. I-7637, 29 punktas).
(
42
)	Žr. 58 punkto pabaigą.