62022CC0374
GENERALINIO ADVOKATO
GIOVANNI PITRUZZELLA IŠVADA,
pateikta 2023 m. balandžio 20 d. (
1
)
Byla C‑374/22
XXX
prieš
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(Conseil d’État (Valstybės Taryba, Belgija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Nepilnamečiai pabėgėliai – Direktyva 2011/95/ES – Tėvo pateiktas prašymas suteikti išvestinę tarptautinę apsaugą – Atsisakymas – 23 straipsnis – Šeimos nariams numatytų lengvatų suteikimo sąlygos – Apibrėžtis – Reikalavimas, kad pabėgėlio šeima būtų buvusi sukurta kilmės šalyje – Tiesioginis veikimas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 7, 18 ir 24 straipsniai – Vienodas požiūris – Tarptautinės apsaugos veiksmingumas – Šeimos vienovės išsaugojimas“
1.
Pabėgėliams ir tiems, kurie siekia juos apsaugoti, teisė į šeimos vienovę reiškia teisę į šeimos susijungimą prieglobsčio šalyje, nes pabėgėliai negali saugiai grįžti į kilmės šalį, kad ten galėtų naudotis teise į šeimos gyvenimą. Pabėgėlio šeimos vienovė yra ir teisė, ir humanitarinis principas; ji taip pat reiškia esminę apsaugos sistemą ir svarbią su pabėgėliais susijusių ilgalaikių sprendimų sėkmės sąlygą, taip padedant jiems atkurti normalų gyvenimą.“ (
2
) Vienas iš esminių klausimų, keliamų šioje byloje, – ar galima leisti naudotis šia teise tik pabėgėlių šeimoms, kurios buvo sukurtos kilmės šalyje.
2.
Tai keblus klausimas keliais atžvilgiais. Pirmiausia dėl to, kad tokį apribojimą, atrodo, lemia aiškus Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkimas. Taip pat dėl to, kad pabėgėliams taikomi Sąjungos teisės aktai nuolat svyruoja tarp pagrindinių garantijų, kurios turi būti užtikrinamos pabėgėliams, dėl jų nueito migracijos kelio tapusiems ypač pažeidžiamiems, ir valstybių narių noro suvaldyti migracijos srautus (
3
). Galiausiai dėl to, kad atsižvelgiant į ginčo pagrindinėje byloje ypatumus gali tekti kitaip įvertinti neatsiejamu laikytą ryšį tarp persikėlimo sampratos ir pabėgėlio statuso, nes vaikai, kuriems suteiktas šis statusas, gimė Belgijoje, o jų tėvai susipažino šioje valstybėje narėje.
I. Teisinis pagrindas
A.
Direktyva 2011/95/ES
3.
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (
4
) 18 ir 19 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(18)
įgyvendindamos šią direktyvą valstybės narės pirmiausia turėtų atsižvelgti į geriausius [pirmiausia į] vaiko interesus pagal 1989 m. Jungtinių Tautų Vaiko teisių konvenciją. Vertindamos geriausius vaiko interesus valstybės narės visų pirma turėtų tinkamai atsižvelgti į šeimos vienovės principą, nepilnamečio gerovę ir socialinę raidą, saugumo ir apsaugos aspektus ir į nepilnamečio nuomonę pagal jo amžių ir brandą;
(19)
būtina išplėsti šeimos narių sąvoką, atsižvelgiant į tam tikras skirtingas priklausomumo aplinkybes ir ypatingą dėmesį skiriant geriausiems vaiko interesams“.
4.
Šios direktyvos 38 konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad „spręsdamos dėl teisių į lengvatas, kurios numatytos šioje direktyvoje, valstybės narės turėtų deramai atsižvelgti į geriausius vaiko interesus ir į tarptautinės apsaugos gavėjo artimų giminaičių, kurie jau yra valstybėje narėje ir kurie nėra to apsaugos gavėjo šeimos nariai, ypatingas priklausomumo nuo jo aplinkybes. Išimtinėmis aplinkybėmis, kai tarptautinės apsaugos gavėjo artimas giminaitis yra vedęs (ištekėjusi) nepilnametis (‑ė), tačiau jo (jos) nelydi sutuoktinė (‑is), gali būti laikoma, kad geriausi [pirmiausia] nepilnamečio interesai bus užtikrinami jo (jos) pradinėje šeimoje“.
5.
Tos pačios direktyvos 2 straipsnio „Terminų apibrėžtys“ j punkte nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
j)
šeimos nariai – tiek, kiek šeima jau egzistavo kilmės šalyje, toliau išvardyti tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariai, kurie yra toje pačioje su tarptautinės apsaugos prašymu susijusioje valstybėje narėje:
–
tarptautinės apsaugos gavėjo sutuoktinis arba nesantuokinis [nesusituokęs] partneris, su kuriuo sieja stabilūs santykiai, kai atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės teisę ar praktiką pagal trečiųjų šalių piliečiams taikomą jos teisę nesantuokinės poros prilyginamos santuokinėms poroms,
–
pirmoje įtraukoje nurodytų porų arba tarptautinės apsaugos gavėjo nepilnamečiai vaikai, jei jie nėra susituokę, nesvarbu, ar jie yra santuokiniai ar nesantuokiniai, ar įvaikinti, kaip apibrėžta nacionalinėje teisėje,
–
tėvas, motina ar kitas suaugęs asmuo, pagal atitinkamos valstybės narės teisę ar praktiką atsakingas už tarptautinės apsaugos gavėją, jei tas gavėjas yra nepilnametis ir nesusituokęs“.
6.
Direktyvos 2011/95 3 straipsnyje „Palankesni reikalavimai“ nustatyta, kad „valstybės narės gali nustatyti arba palikti galioti palankesnius reikalavimus, skirtus nustatyti, kuris asmuo gali būti priskiriamas prie pabėgėlio ar papildomą apsaugą galinčio gauti asmens, ir tarptautinės apsaugos pobūdį, jei tie reikalavimai yra suderinami su šia direktyva“.
7.
Šios direktyvos VII skyriuje „Tarptautinės apsaugos pobūdis“ esančio 20 straipsnio 5 dalyje patikslinama, kad, „įgyvendindamos šio skyriaus nuostatas dėl nepilnamečių, valstybės narės visų pirma atsižvelgia į geriausius [pirmiausia į] vaiko interesus“.
8.
Minėtos direktyvos 23 straipsnis, esantis taip pat jos VII skyriuje, pavadintas „Šeimos vientisumo [vienovės] išsaugojimas“. Jis suformuluotas taip:
„1.   Valstybės narės užtikrina galimybę išsaugoti šeimos vientisumą [vienovę].
2.   Valstybės narės užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariai, kuriems patiems tokia apsauga negali būti suteikta, turėtų teisę į 24–35 straipsniuose nurodytas lengvatas nacionalinių procedūrų nustatyta tvarka [pagal nacionalines procedūras], kiek tai suderinama su šeimos nario asmeniniu teisiniu statusu.
3.   1 ir 2 dalys netaikomos tuomet, kai šeimos nariui nesuteikiama arba nebūtų suteikta tarptautinė apsauga pagal III ir V skyrius.
4.   Nepaisant 1 ir 2 dalių, valstybės narės nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos sumetimais gali atsisakyti suteikti jose nurodytas lengvatas, jas sumažinti ar panaikinti.
5.   Valstybės narės gali nuspręsti, kad šis straipsnis taip pat taikomas kitiems artimiems giminaičiams, kurie paliekant kilmės šalį gyveno kartu kaip šeimos nariai ir kurie tuo metu buvo visiškai ar daugiausia priklausomi nuo tarptautinės apsaugos gavėjo.“
9.
Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose išvardytos lengvatos, susijusios su teise gyventi šalyje, galimybe įsidarbinti, galimybe mokytis ir naudotis kvalifikacijų pripažinimo tvarka, socialine apsauga, sveikatos priežiūra, nelydimais nepilnamečiais, apgyvendinimo galimybe, teise laisvai judėti valstybėje narėje, galimybe pasinaudoti integracijos priemonėmis ir repatriacija.
B.
Belgijos teisė
10.
1980 m. gruodžio 15 d.Loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Įstatymas dėl užsieniečių atvykimo į šalį, įsikūrimo ir buvimo šalyje bei išsiuntimo iš jos) (
5
), iš dalies pakeisto 2011 m. liepos 8 d. įstatymu (toliau – iš dalies pakeistas 1980 m. įstatymas), 9bis straipsnyje, esančiame I antraštinės dalies („Bendrosios nuostatos“) III skyriuje („Gyvenimas šalyje ilgiau kaip tris mėnesius“), nurodyta:
„1.   Išskirtinėmis aplinkybėmis ir su sąlyga, kad užsienietis turi asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą, prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje jis gali pateikti vietovės, kurioje gyvena, merui, kuris šį prašymą perduoda ministrui arba jo įgaliotam asmeniui. Kai ministras arba jo įgaliotas asmuo suteikia leidimą gyventi šalyje, šis leidimas išduodamas Belgijoje.
Užsieniečiui nustatyta sąlyga turėti asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą, netaikoma:
–
prieglobsčio prašytojui, dėl kurio prieglobsčio prašymo nepriimtas galutinis sprendimas arba kuris pateikė administracinį kasacinį skundą, pripažintą priimtinu <…>,
–
užsieniečiui, kuris įrodo, kad Belgijoje negali gauti reikalaujamo asmens tapatybę patvirtinančio dokumento.
2.   Nedarant poveikio kitiems prašymo elementams, negali būti laikomi išskirtinėmis aplinkybėmis ir pripažįstami nepriimtinais:
1°
elementai, kuriais jau buvo remiamasi siekiant pagrįsti prieglobsčio prašymą, kaip tai suprantama pagal 50, 50bis, 50ter ir 51 straipsnius, ir kuriuos prieglobsčio institucijos atmetė, išskyrus elementus, kurie buvo atmesti dėl to, kad neatitinka Ženevos konvencijos kriterijų, nurodytų 48/3 straipsnyje, ir 48/4 straipsnyje nustatytų kriterijų, susijusių su papildoma apsauga, arba dėl to, kad jie nepriklauso šių institucijų kompetencijai;
2°
elementai, kuriais turėjo būti remiamasi vykstant prieglobsčio prašymo nagrinėjimo procedūrai, kaip tai suprantama pagal 50, 50bis, 50ter ir 51 straipsnius, jeigu jie jau buvo ir užsieniečiui buvo žinomi prieš pasibaigiant šiai procedūrai;
3°
elementai, kuriais jau buvo remiamasi pateikiant ankstesnį prašymą leisti gyventi Karalystėje, išskyrus elementus, nurodytus prašyme, kuris pripažintas nepriimtinu dėl to, kad nepateikti reikalaujami asmens tapatybę patvirtinantys dokumentai arba nesumokėtas 1/1 straipsnyje nurodytas mokestis ar jis sumokėtas ne visas, išskyrus elementus, nurodytus ankstesniuose prašymuose, kurie buvo atsiimti;
4°
elementai, kuriais buvo remiamasi pateikiant prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje pagal 9ter straipsnį.
3.   Prašymas išduoti leidimą gyventi Karalystėje nagrinėjamas tik remiantis paskiausiu prašymu, pateiktu merui, kuris jį perdavė ministrui arba jo įgaliotam asmeniui. Laikoma, kad pateikęs naują prašymą užsienietis atsiėmė pirmiau pateiktus prašymus.“
11.
Iš dalies pakeisto 1980 m. įstatymo III skyriuje esančio 10 straipsnio 1 dalies 7 punkte nustatyta:
„Atsižvelgiant į 9 ir 12 straipsnių nuostatas, Karalystėje gyventi ilgiau kaip tris mėnesius leidžiama šiems asmenims:
<…>
7°
Užsieniečio, kuriam suteiktas pabėgėlio statusas pagal 48/3 straipsnį arba kuriam suteikta papildoma apsauga, tėvui ir motinai, kurie atvyksta gyventi su juo, jeigu jis yra jaunesnis nei aštuoniolikos metų amžiaus ir atvyko į Karalystę nelydimas pagal įstatymą už jį atsakingo pilnamečio asmens ir vėliau nebuvo faktiškai globojamas tokio asmens arba po atvykimo buvo paliktas vienas.“
II. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
12.
XXX yra Gvinėjos pilietis. Jis atvyko į Belgiją 2007 m. XXX pateiktas pirmasis tarptautinės apsaugos prašymas buvo atmestas, tada 2010 m. ir 2011 m. jis pateikė dar du tarptautinės apsaugos prašymus – juos Belgijos valdžios institucijos atsisakė nagrinėti. 2019 m. sausio 29 d. XXX pateikė ketvirtąjį tarptautinės apsaugos prašymą, kuriame šįkart nurodė, kad jis yra dviejų 2016 m. ir 2018 m. Belgijoje gimusių vaikų, iš kurių bent vienas pripažintas pabėgėliu (
6
), kaip ir jų motina (
7
), tėvas. Ketvirtasis prašymas 2019 m. spalio 2 d. buvo atmestas kaip nepriimtinas. 2019 m. spalio 15 d. XXX pateikė skundą Conseil du contentieux des étrangers (Užsieniečių bylų taryba, Belgija), tačiau ji 2020 m. balandžio 17 d. jį atmetė.
13.
Tada XXX apskundė šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Šiame teisme XXX iš esmės teigia, kad kaip vaiko, kuriam suteiktas pabėgėlio statusas, tėvas jis turėtų būti laikomas „šeimos nariu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/95, ir gauti tarptautinę apsaugą. Atsakovas pagrindinėje byloje savo ruožtu teigia, kad Direktyvoje 2011/95 nenurodyta pareiga suteikti tarptautinę apsaugą šeimos nariams, kurie patys neatitinka tokia apsaugai suteikti nustatytų reikalavimų. Pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnį tik reikalaujama, kad valstybės narės sudarytų galimybę naudotis šios direktyvos 24–35 straipsniuose numatytomis lengvatomis, bet tokia galimybė suteikiama tik tam tikriems šeimos nariams su sąlyga, kad šeima sukurta kilmės valstybėje, o XXX šeimos atveju taip nėra.
14.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, kad Direktyvoje 2011/95 valstybėms narėms nustatyta pareiga suteikti tarptautinės apsaugos gavėjo statusą pabėgėlio šeimos nariams vien dėl to, kad jie yra šios šeimos nariai. Jam taip pat kyla klausimas, ar pareiškėjui pagrindinėje byloje taikytina šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalis, nes iš šio straipsnio formuluotės matyti, kad ši nuostata taikoma tik tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariams, apibrėžtiems šios direktyvos 2 straipsnio j punkte. Tačiau XXX neatitinka šios apibrėžties, kadangi, nors jis tikrai yra bent vieno pabėgėliu pripažinto vaiko tėvas, pareiškėjas pagrindinėje byloje neginčija, kad šeima, kuriai priklauso šis vaikas, buvo sukurta ne kilmės šalyje, o Belgijoje. Vis dėlto XXX tvirtina, kad atsižvelgiant į vaiko interesus sąvoka „šeimos narys“ turi būti aiškinama plačiai, juo labiau dėl to, kad XXX vaikai yra nuo jo priklausomi. Iš tikrųjų XXX, pateikdamas ketvirtąjį tarptautinės apsaugos prašymą, teigė, kad vaikų motina turi rimtų psichologinių problemų, todėl XXX turi rūpintis vaikais.
15.
Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad pagrindinėje byloje susiklosčiusiai padėčiai taikytinas Direktyvos 2011/95 23 straipsnis, XXX teigia, kad ši nuostata, kuri nėra perkelta į Belgijos teisę, veikia tiesiogiai, todėl pagal ją XXX privaloma suteikti tarptautinę apsaugą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo ruožtu mano, kad nors Direktyvos 2011/95 23 straipsnis yra tiesioginio veikimo nuostata, pagal ją neprivaloma XXX suteikti tarptautinės apsaugos, nes jis neatitinka šiai apsaugai gauti nustatytų reikalavimų. Konkrečiau kalbant, pagal šios direktyvos 23 straipsnį, siejamą su jos 24 straipsniu, XXX tik gali prašyti, kad jam būtų išduotas leidimas gyventi šalyje. Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtina kreiptis į Teisingumo Teismą su klausimu dėl galimo tiesioginio Direktyvos 2011/95 23 straipsnio veikimo ir su tuo susijusių pasekmių. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo pareiškėjo pagrindinėje byloje argumentą, kad, atsižvelgiant į vaiko interesus, minimus Direktyvos 2011/95 20 straipsnyje, ir į pagarbą šeimos gyvenimui, šios direktyvos 23 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį reikalaujama, jog vaikų, kurie Belgijoje pripažinti pabėgėliais ir kurie joje gimę, tėvui turi būti suteikta tarptautinė apsauga, net jeigu jis pats neatitinka reikalavimų šiai apsaugai gauti.
16.
Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État (Valstybės Taryba, Belgija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2011/95] 2 straipsnio j punktas ir 23 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jie taikytini dviejų Belgijoje gimusių ir ten pabėgėliais pripažintų vaikų tėvui, nors minėto 2 straipsnio j punkte nurodyta, kad tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariams, kurie nurodyti Direktyvoje 2011/95, ji taikoma „tiek, kiek šeima jau egzistavo kilmės šalyje“?
2.
Ar aplinkybė, kuria [pareiškėjas pagrindinėje byloje] rėmėsi per teismo posėdį, kad jo vaikai yra nuo jo priklausomi ir kad, pasak pareiškėjo, siekiant užtikrinti geriausius vaikų interesus jam turi būti suteikta tarptautinė apsauga, reiškia, kad atsižvelgiant į [Direktyvos 2011/95] 18, 19 ir 38 konstatuojamąsias dalis tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos narių sąvoka, vartojama [Direktyvoje 2011/95], turi apimti ir šeimą, kuri nebuvo sukurta kilmės šalyje?
3.
Jeigu atsakymas į pirmuosius du klausimus būtų teigiamas, ar [Direktyvos 2011/95] 23 straipsnis, kuris nebuvo perkeltas į Belgijos teisę, kad būtų galima suteikti leidimą gyventi šalyje arba tarptautinę apsaugą Belgijoje gimusių vaikų, kurie joje pripažinti pabėgėliais, tėvui, gali veikti tiesiogiai?
4.
Jei taip, ar, neperkėlus [Direktyvos 2011/95] 23 straipsnio į nacionalinę teisę, Belgijoje gimusių ir joje pabėgėliais pripažintų vaikų tėvui šis straipsnis suteikia teisę reikalauti [šios direktyvos] 24–35 straipsniuose nurodytų lengvatų, įskaitant leidimą gyventi šalyje, leidžiantį jam su šeima teisėtai gyventi Belgijoje, arba teisę gauti tarptautinę apsaugą, net jei jis pats neatitinka tarptautinei apsaugai gauti būtinų sąlygų?
5.
Ar siekiant užtikrinti [Direktyvos 2011/95] 23 straipsnio, aiškinamo atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos [toliau – Chartija] 7, 18 ir 24 straipsnius ir [šios direktyvos] 18, 19 ir 38 konstatuojamąsias dalis, veiksmingumą pagal šį straipsnį reikalaujama, kad valstybė narė, kuri savo nacionalinėje teisėje neįtvirtino nuostatos, kad tokio statuso turėtojo šeimos nariai [, kaip jie apibrėžti šios direktyvos 2 straipsnio j punkte arba kurie patys priklauso nuo tokio statuso turėtojo,] galėtų, jei patys neatitinka tokio statuso suteikimo sąlygų, pretenduoti į tam tikras lengvatas, pripažintų tokių šeimos narių išvestinę teisę į pabėgėlio statusą, kad jie galėtų prašyti šių lengvatų siekdami išlaikyti šeimos vienovę?
6.
Ar pagal [Direktyvos 2011/95] 23 straipsnį, aiškinamą atsižvelgiant į [Chartijos] 7, 18 ir 24 straipsnius bei [šios direktyvos] 18, 19 ir 38 konstatuojamąsias dalis, valstybė narė, kuri savo nacionalinėje teisėje neįtvirtino nuostatos, kad pabėgėlio statusą turinčio asmens tėvai galėtų naudotis šios direktyvos 24–35 straipsniuose išvardytomis lengvatomis, turi leisti [šiems tėvams] pasinaudoti išvestine tarptautine apsauga, kad būtų atsižvelgta į geriausius vaiko interesus ir užtikrintas jo turimo pabėgėlio statuso veiksmingumas?“
III. Analizė
A.
Pirminės pastabos
17.
Prejudiciniai klausimai Teisingumo Teismui pateikti tokiomis faktinėmis aplinkybėmis: pareiškėjas yra tėvas Belgijoje gimusių vaikų, iš kurių bent vienas turi pabėgėlio statusą ir kurie yra Belgijos teritorijoje su savo motina, taip pat pabėgėle, be to, neginčijama, kad pirma, ši šeima buvo sukurta priimančiojoje valstybėje, o ne kilmės valstybėje ir, antra, atrodo, pats tėvas neatitinka tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimų. Pagrindinėje byloje šis tėvas ginčija Belgijos valdžios institucijų atsisakymą suteikti jam tokią apsaugą, įskaitant išvestinę.
18.
Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, pirmiausia iš XXX rašytinių pastabų, matyti, kad motina buvo pripažinta pabėgėle, be kita ko, dėl būtinybės apsaugoti savo dukterį nuo lytinių organų apipjaustymo ir kad ji turi rimtų psichikos sutrikimų.
19.
Taigi šioje byloje keliamas klausimas, ar pagal Direktyvą 2011/95 šiam tėvui suteikiama kokia nors apsauga arba lengvata, kuri galėtų leisti jam teisėtai gyventi Belgijoje kartu su savo pabėgėliais vaikais. Šis klausimas kyla besikeičiančiomis nacionalinėmis aplinkybėmis. Iš tikrųjų, atrodo, neabejotina, kad Commissariat général aux réfugiés et aux apatrides (Pabėgėlių ir asmenų be pilietybės generalinis komisariatas, toliau – Pabėgėlių komisariatas) iki 2018 m. automatiškai suteikdavo pabėgėliu pripažinto vaiko vienam iš tėvų išvestinį statusą, panašų į vaiko turimą statusą, neatsižvelgdamas į tai, ar vienas iš tėvų atitinka tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimus. 2019 m. Pabėgėlių komisariatas nutraukė šią praktiką. Pabėgėlio vienas iš tėvų, kuriam atsisakoma suteikti tarptautinę apsaugą, nes jis neatitinka reikalavimų, dabar turi pateikti prašymą dėl įteisinimo dėl humanitarinių priežasčių, grindžiamą iš dalies pakeisto 1980 m. įstatymo 9bis straipsniu. Pareiškėjo pagrindinėje byloje teigimu, šiai procedūrai pagal bendrąją teisę taikomos atskiros priimtinumo sąlygos ir ji suteikia mažai garantijų, be kita ko, susijusių su terminais.
20.
Prejudiciniuose klausimuose minimas tarptautinės apsaugos pripažinimas šeimos nariams, kurių padėti tokia kaip XXX, taip pat galimybė naudotis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose nurodytomis lengvatomis.
21.
Šiuo klausimu iškart būtina šį tą patikslinti. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvoje 2011/95 nenumatyta, kad remiantis išvestinėmis teisėmis galima išplėsti pabėgėlio ar papildomos apsaugos statusą jo gavėjo šeimos nariams, kurie patys neįvykdo šio statuso suteikimo sąlygų, nes pagal šios direktyvos 23 straipsnį reikalaujama tik to, kad valstybės narės savo nacionalinę teisę sutvarkytų taip, kad tokie šeimos nariai pagal nacionalines procedūras ir tiek, kiek tai suderinama su šių šeimos narių asmeniniu teisiniu statusu, galėtų prašyti tam tikrų lengvatų, apimančių, be kita ko, leidimą gyventi šalyje ir galimybę įsidarbinti arba mokytis (
8
).
22.
Kadangi pagal Direktyvos 2011/95 3 straipsnį valstybėms narėms suteikiama galimybė priimti palankesnes nuostatas, siekiant nuspręsti, kurie asmenys atitinka pabėgėlio arba asmens, galinčio gauti papildomą apsaugą, statuso suteikimo reikalavimus, ir nustatyti tarptautinės apsaugos pobūdį, su sąlyga, kad šios nuostatos suderinamos su Direktyva 2011/95, Teisingumo Teismas, atlikęs išsamią analizę, be kita ko, yra nusprendęs, jog pagal šią direktyvą valstybei narei nedraudžiama remiantis palankesnėmis nacionalinėmis nuostatomis pabėgėlio statusą, kaip išvestinę teisę, šeimos vienovės išsaugojimo tikslais suteikti trečiosios šalies piliečio, kuriam pabėgėlio statusas pripažintas pagal šioje direktyvoje nustatytą sistemą, nepilnamečiam vaikui, taip pat tuo atveju, jei šis vaikas gimė šios valstybės narės teritorijoje ir per kitą iš tėvų turi kitos trečiosios šalies, kurios teritorijoje jam nekyla pavojus būti persekiojamam, pilietybę, su sąlyga, kad tokiam vaikui netaikomas Direktyvos 2011/95 12 straipsnio 2 dalyje numatytas pabėgėlio statuso nesuteikimo pagrindas ir jis dėl savo pilietybės ar kito jo asmeninį teisinį statusą apibūdinančios aplinkybės toje valstybėje narėje neturi teisės į palankesnį požiūrį, palyginti su tuo, kuris būtų jam taikomas suteikus pabėgėlio statusą (
9
). Taigi išvestinės tarptautinės apsaugos suteikimas pagal Direktyvą 2011/95, kaip palankesnė priemonė, galimas, jei įvykdytos dvi sąlygos: jį turi lemti atitinkamos valstybės narės pasirinkimas ir jis turi būti suderinamas su Direktyvos 2011/95 nuostatomis, taip pat, be kita ko, visada turi būti grindžiamas tarptautinės apsaugos logika.
23.
Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad šiuo metu Belgijoje netaikoma jokia nacionalinė nuostata ar praktika, palankesnė nei numatytoji Direktyvoje 2011/95, kiek tai susiję su tokia kaip XXX situacija. Priešingai, atrodo, kad Pabėgėlių komisariatas norėjo nutraukti savo ankstesnę palankesnę praktiką.
24.
Šiomis aplinkybėmis, jei atitinkama valstybė narė nenusprendžia taikyti palankesnės tvarkos, neatsižvelgiant į tai, kaip šioje byloje būtų išaiškintos Direktyvos 2011/95 nuostatos, XXX negali būti suteiktas išvestinis pabėgėlio statusas.
25.
Vis dėlto, kaip nurodė Teisingumo Teismas, tokio statuso suteikimas nėra vienintelė pagal Direktyvą 2011/95 suteikiamos apsaugos forma, nes pagal šią direktyvą užtikrinama ir galimybė naudotis lengvatomis tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariams. Taigi, Teisingumo Teismui pateikti klausimai turi būti suprantami taip, kad jais siekiama nustatyti, ar XXX gali naudotis viena ar keliomis lengvatomis, numatytomis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose.
26.
Be to, dėl tolesnės analizės primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Direktyvos 2011/95 nuostatos turi būti aiškinamos ne tik atsižvelgiant į jos bendrą sistemą ir tikslą, laikantis Ženevos konvencijos ir kitų atitinkamų sutarčių, nurodytų SESV 78 straipsnio 1 dalyje, bet, kaip matyti iš šios direktyvos 16 konstatuojamosios dalies, ir paisant Chartijoje, pirmiausia jos 7, 18 ir 24 straipsniuose, įtvirtintų teisių (
10
).
27.
Būtent turėdamas omenyje šį reikalavimą, išnagrinėsiu prejudicinius klausimus.
B.
Dėl dviejų pirmųjų prejudicinių klausimų
28.
Kaip ir Komisija, du pirmuosius prejudicinius klausimus nagrinėsiu kartu; jais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/95 2 straipsnio j punktas ir 23 straipsnis gali būti aiškinami taip, kad vaikų, kurie turi pabėgėlio statusą ir yra gimę Belgijoje, šioje valstybėje sukurtoje šeimoje, tėvas, trečiosios šalies pilietis, turi būti laikomas „šeimos nariu“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kokį poveikį gali daryti vaiko priklausomumas nuo tėvo, taip pat atsižvelgimas į Direktyvos 2011/95 18, 19 ir 38 konstatuojamąsias dalis aiškinant sąvoką „šeimos nariai“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
29.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, kad, kai Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nedaroma nuoroda į valstybių narių teisę, norint nustatyti šios nuostatos prasmę ir apimtį, ši nuostata visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant pirmiausia į nuostatos kontekstą ir atitinkamu teisės aktu siekiamą tikslą (
11
).
30.
Aiškinant pažodžiui, Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės užtikrina galimybę išsaugoti šeimos vienovę. Šio straipsnio 2 dalyje patikslinama, jog valstybės narės „užtikrina, kad tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariai, kuriems patiems tokia apsauga negali būti suteikta, turėtų teisę į 24–35 straipsniuose nurodytas lengvatas nacionalinių procedūrų nustatyta tvarka [pagal nacionalines procedūras], kiek tai suderinama su šeimos nario asmeniniu teisiniu statusu“. Taigi siekiant nustatyti šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalies taikymo sritį reikia remtis jos 2 straipsnio j punktu, kuriame nurodyta: „šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys: <…> šeimos nariai – tiek, kiek šeima jau egzistavo kilmės šalyje, toliau išvardyti tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariai, kurie yra toje pačioje su tarptautinės apsaugos prašymu susijusioje valstybėje narėje: <…> tėvas, motina ar kitas suaugęs asmuo, pagal atitinkamos valstybės narės teisę ar praktiką atsakingas už tarptautinės apsaugos gavėją, jei tas gavėjas yra nepilnametis ir nesusituokęs“.
31.
Taigi iš Direktyvos 2011/95 2 straipsnio j punkto formuluotės aiškiai matyti, kad pagal šią direktyvą asmenys šeimos nariais laikomi tik tiek, kiek šeima jau buvo sukurta kilmės šalyje.
32.
Tai, atrodo, patvirtina kontekstinė analizė, kadangi pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 5 dalį valstybėms narėms paliekama galimybė nuspręsti, ar šis straipsnis taikomas ir artimiems giminaičiams, „kurie paliekant kilmės šalį gyveno kartu kaip šeimos nariai“ (
12
). Šios direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje taip pat minimi prieglobsčio prašytojus „lydin[tys] šeimos nari[ai]“ (
13
).
33.
Šią pažodinę analizę patvirtina teleologinė analizė, nors šeimos vienovės išsaugojimas nėra pagrindinis Direktyvos 2011/95 tikslas (
14
). Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 2011/95 23 straipsniu siekiama „tarptautinės apsaugos gavėjui leisti naudotis šios apsaugos teikiamomis teisėmis išsaugant jo šeimos vienovę priimančiosios valstybės narės teritorijoje“ (
15
). Kalbama apie šeimos vienovės išsaugojimą, vadinasi, šeima iš esmės yra sukurta prieš persikeliant į priimančiąją valstybę narę (
16
), taigi būtent jau sukurtos šeimos nariai prireikus gali naudotis lengvatomis, numatytomis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose (
17
). Šioje byloje keblu tai, kad vaikai pabėgėliai nepersikėlė.
34.
Atsižvelgiant į šiuos labai aiškius aiškinimo elementus, nei nuoroda į vaikų, kurie pripažinti pabėgėliais, priklausomumą nuo tėvo, nei Direktyvos 2011/95 18, 19 ir 38 konstatuojamųjų dalių, kurios savaime neturi privalomosios galios, aiškinimas negali turėti įtakos tokiam aiškinimui.
35.
Viena vertus, kalbant apie vaikų priklausomumą nuo tėvo, šiame analizės etape ši aplinkybė negali turėti įtakos tam, ką aiškiai nurodė Sąjungos teisės aktų leidėjas, t. y. kad šeimos nariai, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalį, gali būti tokiais laikomi, be kita ko, su sąlyga, kad šeima turi būti sukurta kilmės valstybėje. Priklausomumas iš esmės būdingas bet kurio vaiko santykiams su tėvais, tačiau tai nesutrukdė Sąjungos teisės aktų leidėjui apsaugoti šiuos santykius remiantis Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalimi tik tuo atveju, jeigu jie buvo sukurti prieš atvykstant į priimančiąją valstybę. Nors pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją antrinės teisės nuostatas, kuriomis siekiama skatinti naudotis pagrindinėmis teisėmis, reikalaujama aiškinti plačiai, šiuo plataus aiškinimo reikalavimu negalima pateisinti aiškinimo, prieštaraujančio šių nuostatų tekstui (
18
).
36.
Kita vertus, Direktyvos 2011/95 18 konstatuojamojoje dalyje primenama, kad svarbiausia – vaiko interesai, kuriais valstybės narės turi vadovautis priimdamos individualiai taikomus sprendimus. Vis dėlto į šiuos interesus reikia atsižvelgti paisant ribų, Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytų Direktyvos 2011/95 2 straipsnio j punkte.
37.
Dėl šios direktyvos 19 konstatuojamosios dalies pažymėtina, kad būtinybė išplėsti joje vartojamą sąvoką „šeimos nariai“ turi būti suprantama atsižvelgiant į istorinį Direktyvos 2011/95 priėmimo kontekstą. Iš tikrųjų šia direktyva buvo nauja redakcija išdėstyta 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyva 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (
19
). Šioje direktyvoje šeimos nariai taip pat buvo apibrėžiami darant nuorodą į šeimą, jau sukurtą kilmės šalyje (
20
). Direktyvos 2011/95 19 konstatuojamoji dalis turi būti suprantama kaip paprastas paaiškinimas, kodėl į nuostatą, kurioje apibrėžiami šeimos nariai (
21
), buvo įtraukta trečia įtrauka, taip išplečiant sąvoką „šeimos nariai“, į kurią daroma nuoroda šioje konstatuojamojoje dalyje.
38.
Direktyvos 2011/95 38 konstatuojamoji dalis, mano manymu, visų pirma susijusi su situacijomis, kai giminaičiai yra priklausomi nuo tarptautinės apsaugos gavėjo. Todėl man sunku suprasti, kaip remiantis šia konstatuojamąja dalimi būtų galima pagrįsti XXX argumentą, kai jis teigia, kad pagrindinėje byloje aptariamą situaciją apibūdina būtent jo vaikų pabėgėlių priklausomumas nuo jo, o ne atvirkščiai. Tiesa, šioje konstatuojamojoje dalyje taip pat primenama valstybių narių pareiga atsižvelgti pirmiausia į vaiko interesus, tačiau tokiu priminimu negalima pagrįsti aiškinimo, kuriuo būtų nukrypstama nuo labai aiškios šios direktyvos 2 straipsnio j punkto formuluotės.
39.
Galiausiai šios išvados 31 punkte siūlomą aiškinimą patvirtina ir Teisingumo Teismo jurisprudencija. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog tam, kad tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariams būtų suteiktos lengvatos, nurodytos Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose, „turi būti įvykdytos trys sąlygos: pirma, asmuo turi būti šeimos narys, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio j punktą, antra, jis pats turi netenkinti tarptautinės apsaugos suteikimo sąlygų ir, trečia, lengvatos turi būti suderinamos su suinteresuotojo šeimos nario asmeniniu teisiniu statusu“ (
22
), tuo aiškiai patvirtindamas ryšį tarp sąvokos „šeimos narys“, vartojamos Direktyvos 2011/95 23 straipsnyje, ir šios direktyvos 2 straipsnio j punkto, kuriame kaip tik pateikiama šios sąvokos apibrėžtis. Prieš kelis mėnesius Teisingumo Teismas dar aiškiau nusprendė, jog siejant šias dvi nuostatas matyti, kad „valstybių narių pareiga numatyti galimybę pasinaudoti [Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalyje nurodytomis lengvatomis] netaikoma tarptautinės apsaugos gavėjo vaikams, gimusiems priimančiojoje valstybėje narėje šeimoje, sukurtoje toje valstybėje“ (
23
).
40.
Taigi Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio j punktu, turi būti aiškinama taip, kad iš esmės sąvoka „šeimos nariai“ reiškia, jog šeima jau buvo sukurta kilmės šalyje.
C.
Dėl trečiojo prejudicinio klausimo
41.
Trečiasis prejudicinis klausimas pateiktas tik tam atvejui, jeigu į pirmuosius du klausimus būtų atsakyta teigiamai. Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas taip ir atsakytų, reikia nustatyti, ar Direktyvos 2011/95 23 straipsnis gali veikti tiesiogiai, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pats nurodė, kad ši nuostata nebuvo perkelta į Belgijos teisę.
42.
Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad visais atvejais, kai paaiškėja, jog direktyvos nuostatos savo turiniu yra besąlyginės ir pakankamai tikslios, asmenys gali jomis remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, jei ši per nustatytą terminą neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba ją perkėlė netinkamai (
24
). Šiuo aspektu reikia išnagrinėti aptariamos nuostatos pobūdį, sistemą ir tekstą. Sąjungos teisės nuostata yra, pirma, besąlyginė, kai joje nustatomas su jokia sąlyga nesiejamas įpareigojimas, kurį įgyvendinant ar kurio poveikiui atsirasti nereikia priimti jokio kito Sąjungos institucijų ar valstybių narių akto, ir, antra, pakankamai tiksli, kad asmuo galėtų ja remtis, o teismas – taikyti, kai joje įpareigojimas suformuluotas nedviprasmiškai (
25
). Nors direktyva valstybėms narėms suteikia tam tikrą diskreciją priimant jos įgyvendinimo tvarką, šios direktyvos nuostata gali būti laikoma besąlygine ir tikslia, jeigu joje valstybėms narėms nedviprasmiškai nustatyta tiksli pareiga pasiekti konkretų rezultatą, kuris nėra susietas su jokia joje įtvirtintos normos taikymo sąlyga (
26
).
43.
Taigi toliau reikia išnagrinėti klausimą, ar Direktyvos 2011/95 23 straipsnis sprendžiant iš jo turinio yra besąlygiškas ir pakankamai tikslus, kad asmuo galėtų juo remtis prieš valstybę narę jos teismuose.
44.
Trečiojo klausimo formuluotėje daroma nuoroda į visą Direktyvos 2011/95 23 straipsnį, neišskiriant įvairių jo sudedamųjų dalių. Kadangi XXX situacija nepatenka į Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 5 dalies taikymo sritį, šios dalies iškart neįtraukiu į šią analizę.
45.
Dėl šio straipsnio 1 dalies, pagal kurią „valstybės narės užtikrina galimybę išsaugoti šeimos vientisumą [vienovę]“, pažymėtina, jog ši nuostata, mano manymu, neturi būtinų požymių, kad ją būtų galima pripažinti tiesiogiai veikiančia. Kaip ir Komisija (
27
), manau, kad ji suformuluota pernelyg bendrai, kad ją būtų galima laikyti „pakankamai tikslia“, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją, primintą šios išvados 42 punkte (
28
).
46.
Iš logikos, kuria grindžiamas Direktyvos 2011/95 23 straipsnis, matyti, kad šio straipsnio 2 dalyje patikslinama, ko tikimasi iš valstybių narių dėl tarptautinės apsaugos gavėjų ir jų šeimos narių, apibrėžtų šioje direktyvoje, šeimos vienovės išsaugojimo. Šioje dalyje nustatyta, kad šie šeimos nariai, „kuriems patiems tokia apsauga negali būti suteikta, tur[i] teisę į 24–35 straipsniuose nurodytas lengvatas nacionalinių procedūrų nustatyta tvarka [pagal nacionalines procedūras], kiek tai suderinama su šeimos nario asmeniniu teisiniu statusu“.
47.
Minėto 23 straipsnio 2 dalyje, mano manymu, valstybėms narėms aiškiai nustatyta pareiga šeimos nariams sudaryti sąlygas naudotis lengvatomis, nurodytomis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose. Taigi šeimos nariai, kuriems taikoma šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalis, gali prašyti, kad, taikant tuo tikslu numatytas nacionalines procedūras, jiems būtų išduotas leidimas gyventi šalyje (24 straipsnis), išduoti kelionės dokumentai (25 straipsnis), suteikta galimybė įsidarbinti (26 straipsnis), mokytis (27 straipsnis), naudotis kvalifikacijų pripažinimo tvarka (28 straipsnis), gauti socialinę apsaugą (29 straipsnis), sveikatos priežiūrą (30 straipsnis), suteikta galimybė naudotis nelydimų nepilnamečių apsaugos priemonėmis (31 straipsnis), suteikta apgyvendinimo galimybė (32 straipsnis), teisė laisvai judėti priimančiojoje valstybėje narėje (33 straipsnis), galimybė pasinaudoti integracijos priemonėmis (34 straipsnis) ir gauti pagalbą, susijusią su repatriacija (35 straipsnis).
48.
Būtų galima paprieštarauti, viena vertus, kad Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos pareigos neišplaukia vien iš šios nuostatos teksto, nes ją būtinai reikia sieti su viena iš teisių, nurodytų šios direktyvos 24–35 straipsniuose, ir, kita vertus, kad pats šis tekstas, kadangi jame nustatyti tam tikri jo taikymo srities ratione personae apribojimai, lemia tai, kad minėta nuostata netenka besąlyginio pobūdžio, būtino tiesioginiam veikimui pripažinti.
49.
Kalbant apie pirmąjį prieštaravimą, Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalyje nenumatyta automatiška galimybė naudotis šios direktyvos 24–35 straipsniuose išvardytomis lengvatomis, bet reikalaujama, kad tokia galimybė būtų sudaryta šeimos nariams, kurie atitinka tam tikrų lengvatų suteikimo reikalavimus. Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis yra savarankiška nuostata, reiškianti būtiną sąlygą siekiant, kad būtų pripažinta teisė naudotis šios direktyvos 24–35 straipsniuose nurodytomis lengvatomis.
50.
Kalbant apie antrąjį prieštaravimą, pirmiau buvo priminta, kad net nuostata, pagal kurią valstybėms narėms paliekama diskrecija nustatyti jos įgyvendinimo tvarką, gali būti pripažinta tiesiogiai veikiančia, jeigu joje valstybėms narėms vienareikšmiškai nustatyta pareiga pasiekti konkretų rezultatą, nenurodžius jokios nustatytos taisyklės taikymo sąlygos. Pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms iš tikrųjų paliekama diskrecija ir jos turi pritaikyti savo procedūras arba jas įdiegti (priemonių laisvė), kad suinteresuotieji asmenys galėtų prašyti (reikalaujamas rezultatas) leisti naudotis šios direktyvos 24–35 straipsniuose nurodytomis lengvatomis (
29
). Vien šiuo aspektu šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalis, mano manymu, nėra sąlyginė.
51.
Be to, patikslinimai, susiję su jos taikymo sritimi ratione materiae, negali būti aiškinami kaip nustatytos taisyklės taikymo sąlygos, kaip tai suprantama pagal minėtą jurisprudenciją. Tiesa, tam, kad asmuo galėtų prašyti leisti naudotis šiomis lengvatomis, pirma, jis turi būti tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos narys, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnio j punktą, antra, pats neatitinkantis tokios apsaugos suteikimo reikalavimų, o galimybė naudotis šiomis lengvatomis, trečia, jam turi būti suteikta tik tuo atveju, jei tai suderinama su jo asmeniniu teisiniu statusu. Dėl pastarojo patikslinimo pažymėtina, kad Teisingumo Teismas kalba apie „išlygą“, o ne apie sąlygą (
30
). Tačiau, viena vertus, išlygos buvimas savaime nepanaikina tiesioginio poveikio (
31
). Kita vertus, ši „išlyga“ yra susijusi su Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalies taikymo sritimi ratione personae, kuri dar patikslinta šios direktyvos 23 straipsnio 3 dalyje (
32
). Bet, mano manymu, nuostatos taikymo asmenims srities nustatymo klausimo negalima painioti su jos tiesioginio veikimo klausimu (
33
).
52.
Dėl Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 4 dalies pažymėtina, kad pagal ją valstybėms narėms suteikiama galimybė nacionalinio saugumo ar viešosios tvarkos sumetimais atsisakyti šios direktyvos 24–35 straipsniuose nurodytų lengvatų, jas sumažinti arba panaikinti. Tai išlyga, kurios taikymą gali kontroliuoti teismas, o galimybė valstybei narei ja remtis netrukdo pripažinti, kad Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalimi privatiems asmenims suteikiamos teisės, kuriomis jie gali remtis teisme ir kurias nacionaliniai teismai turi apsaugoti (
34
).
53.
Galiausiai tiesioginio veikimo sąlygos dabar tvirtai nustatytos jurisprudencijoje ir šioje byloje pateiktas klausimas – tai klausimas, ar Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis yra pakankamai konkreti (
35
), kad ją galėtų taikyti nacionalinis teismas. Būtent tai yra svarbu: „nuostatos aiškumas, tikslumas, besąlygiškumas, išsamumas ar tobulumas arba jos nepriklausomumas nuo įgyvendinimo diskrecijos šiuo požiūriu yra tik to paties nuostatos ypatumo (to, kad šią nuostatą teismas turi galėti taikyti nagrinėdamas konkrečią bylą) aspektai“ (
36
). Iš šios analizės, mano nuomone, matyti, jog Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis yra pakankamai konkreti, kad ja būtų galima tiesiogiai remtis nacionaliniame teisme, galinčiame suprasti, kokią pareigą Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo nustatyti valstybėms narėms.
54.
Taigi iš šios analizės matyti, kad Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis, kurioje valstybėms narėms nustatyta pareiga sudaryti galimybę naudotis šios direktyvos 24–35 straipsniuose nurodytomis lengvatomis, yra tiesiogiai veikianti ir privatūs asmenys gali ja remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę narę, kuri į nacionalinę teisę ją perkėlė netinkamai arba jos neperkėlė.
D.
Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo
55.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų (
37
) matyti, kad šiuo klausimu nesiekiama, kad Teisingumo Teismas primintų savo tradicinę jurisprudenciją, susijusią su nuostatos tiesioginio veikimo pripažinimo pasekmėmis nacionalinės teisės sistemai (
38
); šis klausimas kyla iš pareiškėjo pagrindinėje byloje ir Belgijos valstybės ginčo dėl Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalies materialinės taikymo srities, nes XXX teigia, kad iš dalies pakeistas 1980 m. įstatymas turi būti aiškinamas pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnį, todėl Belgijos valdžios institucijos turėjo jam suteikti tarptautinę apsaugą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo ruožtu mano, kad šios nuostatos dalykas nėra toks, be to, Sąjungos teisę atitinkantis nacionalinės teisės nuostatos aiškinimas lemtų aiškinimą contra legem.
56.
Dėl šios išvados 21 ir paskesniuose punktuose nurodytų priežasčių primintina, viena vertus, kad Direktyvoje 2011/95 nenumatytas išvestinio pabėgėlio statuso išplėtimas įtraukiant pabėgėliu pripažinto asmens šeimos narius, kurie patys neatitinka šio statuso suteikimo reikalavimų, ir, kita vertus, kad pagal šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalį asmenys, patenkantys į šios direktyvos taikymo sritį, gali prašyti leisti naudotis lengvatomis, numatytomis jos 24–35 straipsniuose (
39
).
E.
Dėl penktojo ir šeštojo prejudicinių klausimų
57.
Pagal nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą, įtvirtintą SESV 267 straipsnyje, Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui turi pateikti tinkamą atsakymą, kuris jam leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Taigi Teisingumo Teismui kartais gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (
40
). Atsižvelgiant į tai, kaip suformuluoti penktasis ir šeštasis prejudiciniai klausimai, mano manymu, būtų naudinga juos performuluoti. Manau, kad šiuos klausimus reikia suprasti taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 2011/95 23 straipsnis, siejamas su Chartijos 7, 18 ir 24 straipsniais, turi būti aiškinamas taip, jog pagal jį, siekiant išsaugoti šeimos vienovę ir užtikrinti vaikui pripažinto pabėgėlio statuso veiksmingumą, valstybės narės privalo šio vaiko tėvui suteikti galimybę naudotis šios direktyvos 24–35 straipsniuose numatytomis lengvatomis, nors šis tėvas neatitinka tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimų ir negali būti laikomas „šeimos nariu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/95 2 straipsnio j punktą ir 23 straipsnio 2 dalį.
1. Analizė tėvo atžvilgiu
58.
Šiame analizės etape primenu, jog pasiūliau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio j punktu, turi būti aiškinama taip, kad sąvoka „šeimos nariai“ pagal šias nuostatas reiškia, kad šeima jau buvo sukurta kilmės šalyje. Taigi remiantis Belgijos valdžios institucijų atliktais vertinimais XXX neatitinka nei reikalavimų, kad pats gautų tarptautinę apsaugą, nei reikalavimų, kad galėtų prašyti, kad jam būtų leista naudotis lengvatomis, kurios pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalį numatytos tarptautinės apsaugos gavėjo šeimos nariams. Be to, kaip minėta (
41
), Direktyvoje 2011/95 išvestinės tarptautinės apsaugos suteikimas nenumatytas (
42
).
59.
Taip pat reikėtų patikslinti, jog, atrodo, atmestina galimybė, kad XXX gali pasinaudoti iš Direktyvos 2003/86 kylančiomis teisėmis. Tiesa, šioje direktyvoje pabėgėliams dėl susijungimo su jų šeimos nariais nustatytos palankesnės taisyklės (
43
), bet valstybės narės gali šios direktyvos V skyriaus nuostatas – skirtas būtent pabėgėlių šeimų susijungimui – taikyti tik pabėgėliams, kurių šeimos ryšiai sukurti iki atvykimo į jų teritoriją (
44
). Pagal Direktyvą 2003/86 tiesiosios aukštutinės linijos giminaičių atvykimas ir gyvenimas šalyje yra paliktas valstybių narių diskrecijai, nustačius sąlygą, kad atitinkamas giminaitis turi būti išlaikomas globėjo (
45
), nebent kalbama apie nelydimą nepilnametį (
46
), kurio atveju šeimos susijungimui netaikoma nei valstybių narių diskrecija, nei jokia sąlyga, susijusi su nepilnamečio globojimu (
47
). Bet XXX vaikai nėra nelydimi nepilnamečiai. Iš esmės prašymas dėl šeimos susijungimo pateikiamas, kai šeimos nariai gyvena ne valstybėje narėje, kurioje gyvena globėjas, nors gali būti išimčių (
48
). Tačiau XXX jau yra Belgijos teritorijoje. Dėl paties XXX ir jo šeimos netipinės padėties jo negalima priskirti jokiam „atvejui“, į kurį atsižvelgiant būtų galima pripažinti teisėtu jo buvimą Sąjungos teritorijoje kartu su savo vaikais.
2. Analizė pabėgėlio statusą turinčių asmenų atžvilgiu
60.
Yra dvi pagrindinės priežastys, dėl kurių XXX, kaip jo nepilnametės dukters pabėgėlės šeimos nariui, padėčiai netaikoma Direktyva 2011/95 ir (arba) antrinės Sąjungos teisės nuostatos, kuriose įtvirtinta pabėgėlių teisė į šeimos susijungimą: pirma, šeima, kurioje gimė nepilnametė pabėgėlė, buvo sukurta ne kilmės valstybėje; antra, ši nepilnametė ir jos šeima nepersikėlė po jos gimimo.
61.
Tačiau norėčiau grįžti prie kai kurių faktinių aplinkybių, kurias, mano manymu, reikia išnagrinėti išsamiau. Taigi, su sąlyga, kad tai patvirtins ar patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, bylos medžiagą suprantu taip, kad XXX dukrai buvo suteiktas pabėgėlio statusas dėl lyties organų sužalojimo rizikos (
49
), kuri jai kiltų, jei ji turėtų grįžti į šalį, kurios pilietybę turi jos tėvai – ir kurios pilietybę turi ji pati, nors toje šalyje niekada negyveno, nes gimė Belgijoje, – taip pat dėl to, kad jos motina, kuriai taip pat suteiktas pabėgėlio statusas, turi rimtų psichikos sutrikimų. Žinoma, pastarąją aplinkybę turi išsamiai išnagrinėti kompetentingos nacionalinės institucijos, bet neatmestina galimybė, kad šios mergaitės ateitis neaiški, jei motina viena negali pasirūpinti savo vaikais (
50
). Būtent taip suprantu šeštajame prejudiciniame klausime pateiktą nuorodą į „pabėgėlio statuso veiksmingumą“. Be to, iš tikrųjų tėvas jau 16 metų neteisėtai gyvena Sąjungoje, taigi yra išsiųstinas (
51
).
62.
Vadinasi, reikia vadovautis kitokia logika ir tęsti analizę atsižvelgiant į pabėgėlius vaikus, pirmiausia – į mergaitę, apie kurią turime daugiau informacijos, ir į garantijas, kurias jai suteikia Sąjungos teisė, kiek tai susiję su jos pagrindinėmis teisėmis, nes Sąjungos antrinės teisės taisyklės turi būti aiškinamos ir taikomos taip, kad būtų užtikrinamos Chartijoje įtvirtintos pagrindinės teisės (
52
).
63.
Ši mergaitė, kuriai dabar turėtų būti 7 metai, iš esmės negali gyventi nepriklausomai nuo savo šeimos narių (
53
).
64.
Nors, kaip minėta šios bylos analizės pradžioje (
54
), Direktyva 2011/95 visų pirma siekiama užtikrinti tai, kad visos valstybės narės taikytų bendrus asmenų, kuriems tikrai reikia tarptautinės apsaugos, identifikavimo kriterijus, ir tai, kad šiems asmenims visose valstybėse narėse būtų suteiktos būtiniausios lengvatos, bendra Europos prieglobsčio sistema, kurios dalis yra ši direktyva, kaip primenama jos 3 konstatuojamojoje dalyje, grindžiama visišku ir visa apimančiu Ženevos konvencijos ir protokolo taikymu bei užtikrinimu, kad nė vienas asmuo nebūtų grąžintas ten, kur jam vėl gresia persekiojimas (
55
). Oficialaus pabėgėlio statuso pripažinimo pasekmė yra ta, kad atitinkamas pabėgėlis naudojasi tarptautine apsauga, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2011/95, todėl jis turi visas teises ir lengvatas, numatytas šios direktyvos VII skyriuje, kuriame įtvirtintos teisės, lygiavertės įtvirtintoms Ženevos konvencijoje, ir labiau apsaugančias teises, kurioms lygiaverčių šioje konvencijoje nėra (
56
). Tai, kad valstybės narės, perkeldamos Direktyvą 2011/95 į nacionalinę teisę, turi atsižvelgti pirmiausia į vaiko interesus, yra bendroji taisyklė dėl šios direktyvos VII skyriaus, nustatyta jos 20 straipsnio 5 dalyje. Šiuo klausimu primintina, kad Direktyvos 2011/95 23 straipsnis yra šios direktyvos VII skyriuje ir pagal šio straipsnio 1 dalį valstybės narės turi užtikrinti galimybę išsaugoti šeimos vienovę (
57
). Kaip ir Komisija, manau, kad šioje nuostatoje neapsiribojama šeimos nariais, kaip jie apibrėžti Direktyvos 2011/95 2 straipsnio j punkte.
65.
Be to, Teisingumo Teismas, kaip ir visos tarptautinės pabėgėlių apsaugos institucijos, jau turėjo progą pabrėžti didžiulę šeimos vienovės, reiškiančios esminę pabėgėlio teisę, svarbą. Jis taip pat pripažino ryšį tarp pabėgėlio šeimos apsaugos priemonių ir tarptautinės apsaugos logikos (
58
). Ši teisė dar svarbesnė, kai pabėgėlis yra nepilnametis, atsižvelgiant į jo ypatingą pažeidžiamumą. Be to, Teisingumo Teismas jau yra priminęs, be kita ko, Vaiko teisių konvencijos (
59
) svarbą; šios konvencijos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog „valstybės dalyvės užtikrina, kad vaikas nebūtų išskirtas su tėvais prieš jų norą“ (
60
).
66.
Taigi Direktyva 2011/95 taip pat siekiama, kad, kaip numatyta pagal Chartijos 24 straipsnio 2 dalį, valstybės narės, taikydamos šią direktyvą, atsižvelgtų pirmiausia į vaiko interesus (
61
). Kaip reikalaujama pagal Direktyvos 2011/95 20 straipsnio 5 dalį, valstybės narės, perkeldamos šios direktyvos VII skyriaus nuostatas, turi atsižvelgti visų pirma į šiuos interesus (
62
). Pagal suformuotą jurisprudenciją Chartijos 7 straipsnį reikia aiškinti siejant su pareiga atsižvelgti į vaiko interesus, kaip nurodyta Chartijos 24 straipsnio 2 dalyje, kartu atsižvelgiant į vaiko poreikį reguliariai palaikyti asmeninius ryšius su abiem savo tėvais, minimą Chartijos 24 straipsnio 3 dalyje (
63
). Konkrečiai kalbant, pagal Chartijos 7 straipsnį ir 24 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad „visuose valstybės ar privačių institucijų veiksmuose, susijusiuose su vaikais, be kita ko, kuriuos valstybės narės atlieka taikydamos minėtą direktyvą, pirmiausia būtų vadovaujamasi geriausiais vaiko interesais“ (
64
). Šie teisės aktai nebūtinai skirti nepilnamečiams, bet turi jiems reikšmingų pasekmių (
65
). Tai reiškia, kad Direktyvos 2011/95 nuostatos turi būti aiškinamos ir taikomos atsižvelgiant pirmiausia į Chartijos 7 straipsnį bei 24 straipsnio 2 ir 3 dalis. Vadinasi, valstybės narės, įgyvendindamos Direktyvą 2011/95, turi tinkamai atsižvelgti į šeimos vienovės principą, nepilnamečio gerovę ir jo socialinę raidą (
66
).
67.
Kad ir kokia svarbi būtų pagrindinė teisė į pagarbą pabėgėlio šeimos gyvenimui, ji, kitaip nei nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo draudimas, nustatytas Chartijos 4 straipsnyje (
67
), nėra absoliuti teisė, taigi gali būti apribota laikantis Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje nurodytų sąlygų (
68
).
68.
Vis dėlto, mano manymu, pareiškėjas ir jo duktė (
69
) pagal nuorodą į šeimos vienovę turi galėti remtis Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 1 dalimi, antraip kyla pavojus, kad tarp minėto 23 straipsnio ir Chartijos 7 straipsnio, siejamo su jos 24 straipsniu, atsiras tam tikra neatitiktis. Toliau paaiškinsiu, kodėl taip manau.
69.
Jei XXX negali prašyti leisti naudotis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose nurodytomis lengvatomis, remiantis griežta sąvokos „šeimos nariai“ apibrėžtimi, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalį, siejamą su jos 2 straipsnio j punktu, negalėdamas įteisinti savo buvimo Belgijoje jis bus priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos. Geriausiu atveju jis paliks savo šeimą, kurią sudaro jo vaikų motina ir jo vaikai, įskaitant pabėgėlę dukrą, o taip būtų pažeista pastarosios pagrindinė teisė į pagarbą šeimos gyvenimui (
70
), įtvirtinta Chartijos 7 straipsnyje (
71
). Tiesa, toks Direktyvoje 2011/95 apibrėžtas apribojimas, lemiantis tai, kad lengvatomis gali naudotis tik šeimos, kuri buvo sukurta kilmės valstybėje, nariai, yra numatytas pagal įstatymą. Būtų sunkiau manyti, kad šis apribojimas atitinka esminį šios teisės turinį, vien dėl šios priežasties neapimdamas pabėgėlių šeimų, sukurtų jau pabėgus ar persikėlus. Tačiau, jei pabėgėlio statusas gali būti suteiktas vaikui, gimusiam Sąjungos teritorijoje, sunku suprasti priežastis, dėl kurių jo šeima būtų mažiau verta apsaugos vien dėl to, kad ji buvo sukurta kai kuriems jos nariams išvykus iš kilmės šalies ar net jiems atvykus į priimančiąją valstybę, nors nepilnamečio pažeidžiamumas ir nepilnamečio pabėgėlio vaiko poreikiai, kiek tai susiję su jo šeimos gyvenimo apsauga, yra tokie pat dideli, kaip ir vaiko, kurio padėtis tokia pati, bet kurio šeima persikėlė.
70.
Tai verčia kelti apribojimo proporcingumo klausimą. Žinoma, puikiai suprantu, kad galimybės naudotis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose nurodytomis lengvatomis apribojimą lemia sumetimai, susiję su Sąjungos imigracijos ir prieglobsčio politika, ir kad vien dėl to jis atitinka Sąjungos bendrojo intereso tikslą. Bet nagrinėjamu atveju toks apribojimas gali lemti visiškai neproporcingas pasekmes, nes kartu juo nepaisoma vienodo požiūrio principo ir kyla didelė rizika, kad bus pažeista kitos teisės, t. y. teisės į prieglobstį, taip pat užtikrinamos pagal Chartijos 18 straipsnį, esmė.
71.
Kalbant apie vienodo požiūrio principą primintina, kad dėl „šeimos narių“ apibrėžties taikymo tik šeimai, sukurtai prieš išvykstant iš kilmės šalies, jau buvo apgailestaujama (
72
). Žmogaus teisių komisaro teigimu, toks apribojimas neatrodo tinkamas „atsižvelgiant į tai, ką iš tikrųjų patiria pabėgėliai. Daugelis jų ilgą laiką praleidžia tremtyje, bėgdami ir sukuria šeimą kelyje arba tuo metu, kai, prieš atvykdami į Europą, nesaugiai gyvena savo kilmės regionuose. <…> Kai kuriais atvejais daromas skirtumas tarp šeimų, sukurtų prieš išvykimą iš kilmės šalies ir sukurtų po išvykimo iš jos, prieštarauja [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK)] 14 straipsniui ir veikiausiai kitoms lygybės garantijoms, įskaitant pagal [Sąjungos] teisę“ (
73
).
72.
Esu linkęs pritarti Žmogaus teisių komisaro išreikštoms abejonėms.
73.
Šiuo klausimu ypatingą dėmesį būtų galima skirti Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) sprendimui, priimtam byloje Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (
74
). Toje byloje pareiškėjas 2004 m. atvyko į Jungtinę Karalystę ir nuo 2006 m. naudojosi pabėgėlio statusu. Tų pačių metų birželį jis susipažino su moterimi, ši 2007 m. tapo jo žmona. Pora susilaukė dviejų vaikų, atitinkamai 2008 m. ir 2011 m. Pareiškėjo žmona, trečiosios šalies pilietė, pati nesinaudojanti tarptautine apsauga, 2007 m. kreipėsi dėl vizos, kad galėtų atvykti pas savo vyrą į Jungtinę Karalystę. Nors jis buvo pabėgėlis, negalėjo remtis nacionalinėmis taisyklėmis, susijusiomis su pabėgėlių šeimos susijungimu, nes jos buvo taikomos tik sutuoktiniams, kurie buvo šeimos nariai iki pabėgėliui išvykstant iš kilmės šalies. Tada žmona pateikė prašymą išduoti leidimą gyventi šalyje kaip vyro, kuris gyvena ir yra įsikūręs Jungtinėje Karalystėje, žmonai; šis prašymas taip pat buvo atmestas, nes jos vyras, gyvenantis Jungtinėje Karalystėje pagal leidimą gyventi šalyje penkerius metus, nebuvo laikomas „gyvenančiu ir įsikūrusiu“ šioje valstybėje, kaip tai suprantama pagal nacionalinę teisę.
74.
Priminęs, kad jokia valstybė neprivalo pagal EŽTK 8 straipsnį gerbti susituokusių porų pasirinkimo, kurioje šalyje gyventi susituokus, EŽTT nusprendė, kad, jei pagal nacionalinę teisę tam tikrų kategorijų migrantams suteikiama teisė į šeimos susijungimą, tai turi būti suderinama su EŽTK 14 straipsniu. Prieš nagrinėdamas klausimą atsižvelgiant į EŽTK 14 straipsnį, EŽTT konstatavo, kad taisyklės, susijusios su pabėgėlių šeimos susijungimu, aiškiai paveikė pareiškėjų ir jų šeimos gyvenimą, todėl bylos aplinkybės iš tikrųjų patenka į EŽTK 8 straipsnio taikymo sritį (
75
). EŽTT taip pat priminė, kad vien skirtingas požiūris, grindžiamas identifikuojamaisiais požymiais, arba „kokybe“, gali reikšti diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal EŽTK 14 straipsnį (
76
). Be to, tam, kad kiltų klausimas pagal šią nuostatą, turi būti taikomas skirtingas požiūris į asmenis, kurių padėtis panaši arba reikšminga. Toks skirtingas požiūris yra diskriminacinis, jei tam nėra objektyvaus ir pagrįsto pateisinimo, kitaip tariant, jeigu juo nesiekiama teisėto tikslo arba jei taikomos priemonės ir siekiamas tikslas nėra pagrįstai proporcingi (
77
). Nors EŽTT pripažįsta, kad susitariančioji valstybė turi diskreciją, jos apimtis skiriasi priklausomai nuo aplinkybių, dalyko ir konteksto (
78
).
75.
Taigi EŽTT nusprendė, kad pareiškėjų padėtis, t. y. pabėgėlio, kuris susituokė išvykęs iš savo kilmės šalies, ir šio pabėgėlio žmonos, gali būti siejama su „kitais pagrindais“, kaip tai suprantama pagal EŽTK 14 straipsnį, todėl patenka į jo taikymo sritį (
79
). Be to, atitinkama susitariančioji valstybė neginčijo, kad pagal jos nacionalinę teisę, viena vertus, į studentus ir darbuotojus ir, kita vertus, į pabėgėlius, kurie susituokė prieš išvykdami iš kilmės šalies, laikomasi skirtingo požiūrio nei į pabėgėlius ir jų sutuoktinius, kurie susituokė išvykę iš kilmės šalies (
80
). EŽTK nusprendė, kad pabėgėlių, kurie susituokė prieš išvykdami iš kilmės šalies, padėtis panaši, nes jiems taip pat suteiktas pabėgėlio statusas ir jiems taip pat leista gyventi Jungtinėje Karalystėje ribotą laiką, o vienintelis reikšmingas skirtumas – data, kada buvo sudaryta santuoka (
81
). Nors Jungtinė Karalystė mėgino pateisinti tokį skirtingą požiūrį tuo, kad ji turi laikytis tarptautinių įsipareigojimų, bet nenumatydama suteikti daugiau lengvatų, dėl kurių pabėgėliai pasirinktų šią valstybę kaip priimančiąją valstybę, ir teigė, kad tai yra politinis sprendimas, kurį apima jos turima didelė diskrecija šioje srityje (
82
), EŽTT nusprendė, kad nemato jokios priežasties į pabėgėlius, kurie susituokė po išvykimo, laikytis kitokio požiūrio nei į pabėgėlius, kurie susituokė prieš išvykimą, ir kad nors leidusi susijungti pabėgėlių, kurie susituokė prieš išvykimą, šeimoms Jungtinė Karalystė laikėsi tarptautinių įsipareigojimų, taikyta priemonė lėmė skirtingą požiūrį į asmenis, kurių padėtis panaši, todėl tuo, kad buvo įvykdytas susitariančiosios valstybės tarptautinis įsipareigojimas, skirtingo požiūrio pateisinti negalima (
83
). Taigi EŽTT konstatavo EŽTK 14 straipsnio, siejamo su šios konvencijos 8 straipsniu, pažeidimą (
84
).
76.
Vadinasi, dėl aplinkybės, kad XXX pabėgėliai vaikai negali naudotis teise į šeimos vienovės išsaugojimą, užtikrinamą pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnį, vien dėl to, kad jie nepriklauso šeimai, sukurtai kilmės valstybėje, taip pat gali kilti tam tikrų sunkumų atsižvelgiant į Chartijos 20 straipsnį (
85
).
77.
Galiausiai, kalbant apie didelę riziką, kad bus pažeista teisės į prieglobstį esmė, pažymėtina: kadangi XXX negali pats naudotis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose nurodytomis lengvatomis, jis ir toliau neteisėtai gyvena Belgijoje. Tačiau – su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks patikrinimus – tuo atveju, jei motina negalės rūpintis pabėgėle nepilnamete dukra, gali būti, kad šio vaiko priklausomumas nuo tėvo bus toks, kad, jei tėvas privalės išvykti iš šalies, vaikas turės išvykti kartu su juo (
86
). Tokiu atveju – tiesa, hipotetiniu, bet visai tikėtinu atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktą bylos medžiagą – tai reikštų tiesioginį vaiko teisės į prieglobstį, įtvirtintos Chartijos 18 straipsnyje, pažeidimą (
87
), užkertantį kelią veiksmingai naudotis šia teise (
88
).
3. Baigiamosios pastabos
78.
Taigi Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 1 dalį dėl jos bendro pobūdžio formuluotės galima aiškinti kaip nuostatą, pagal kurią nepilnamečio pabėgėlio tėvui, kuris negali nei naudotis tarptautine apsauga, nei remtis šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalimi vien dėl to, kad šio vaiko šeima buvo sukurta ne kilmės valstybėje, užtikrinama galimybė naudotis lengvatomis, numatytomis šios direktyvos 24–35 straipsniuose. Toks aiškinimas patvirtina išvadą, kurią padarė Teisingumo Teismas, nusprendęs, kad „[Direktyvos 2011/95 23 straipsniu] siekiama tarptautinės apsaugos gavėjui leisti naudotis šios apsaugos teikiamomis teisėmis išsaugant jo šeimos vienovę priimančiosios valstybės narės teritorijoje“ (
89
).
79.
Tačiau dėl tokios galimybės dar reikia patikrinti kelis dalykus. Viena vertus, reikia įsitikinti šeiminio ryšio, siejančio tėvą ir pabėgėlio statusą turintį vaiką, tikrumu ir veiksmingumu (
90
) ir kiek stiprus priklausomumo santykis. Nepilnamečių atveju reikia įsitikinti, kad tokio ryšio su atitinkamu šeimos nariu palaikymas atsižvelgiant į konkrečią atitinkamos šeimos padėtį atitinka visų pirma vaiko interesus. Kita vertus, žinoma, ir toliau taikomi Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatyti apribojimai, todėl galimybė naudotis lengvatomis remiantis šios direktyvos 23 straipsnio 1 dalimi nebebūtų užtikrinama, jei tėvui nebėra ar nebebūtų taikoma tarptautinė apsauga pagal šios direktyvos III ir V skyrius arba jei valstybė narė nuspręstų, kad tokia galimybė kelia grėsmę jos nacionaliniam saugumui ar viešajai tvarkai.
80.
Taigi, dėl visų pirmiau nurodytų priežasčių Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 1 dalis, siejama su šios direktyvos 20 straipsnio 5 dalimi ir atsižvelgiant Chartijos 7 ir 18 straipsnius bei 24 straipsnio 2 ir 3 dalis, turi būti aiškinama taip, kad pabėgėlių vaikų, gimusių priimančiojoje valstybėje, šioje valstybėje sukurtoje šeimoje, tėvas, trečiosios šalies pilietis, kuris pats neatitinka tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimų, turi galėti naudotis lengvatomis, numatytomis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose, jei, atsižvelgiant į konkrečią atitinkamos šeimos situaciją, tai būtina tam, kad, viena vertus, būtų užtikrinta jo pabėgėlių vaikų teisė į pagarbą šeimos gyvenimui ir, kita vertus, jo vaikai galėtų ir toliau naudotis visomis teisėmis, susijusiomis su jų turimu pabėgėlio statusu, nebent tėvui taikomos išlygos, nustatytos Direktyvos 2011/95 III ir V skyriuose, arba jis kelia grėsmę priimančiosios valstybės narės nacionaliniam saugumui ar viešajai tvarkai.
IV. Išvada
81.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Conseil d’État (Valstybės Taryba, Belgija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1)
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų 23 straipsnio 2 dalis, siejama su šios direktyvos 2 straipsnio j punktu,
turi būti aiškinama taip:
sąvoka „šeimos nariai“ iš esmės reiškia, kad ši šeima jau buvo sukurta kilmės šalyje.
Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis, kadangi joje valstybėms narėms nustatyta pareiga sudaryti galimybę naudotis lengvatomis, nurodytomis šios direktyvos 24–35 straipsniuose, veikia tiesiogiai ir privatūs asmenys gali ja remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę narę, kuri į nacionalinę teisę ją perkėlė netinkamai arba jos neperkėlė.
Direktyvoje 2011/95 nenumatyta išplėsti pabėgėlio statuso numatant išvestinę teisę ir įtraukiant asmens, kuriam suteiktas šis statusas, šeimos narius, kurie patys neatitinka šio statuso suteikimo reikalavimų. Pagal Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalį asmenys, patenkantys į šios direktyvos taikymo sritį, gali prašyti leisti naudotis lengvatomis, numatytomis jos 24–35 straipsniuose.
2)
Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 1 dalis, siejama su šios direktyvos 20 straipsnio 5 dalimi ir atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 ir 18 straipsnius bei 24 straipsnio 2 ir 3 dalis,
turi būti aiškinama taip:
pabėgėlių vaikų, gimusių priimančiojoje valstybėje, šioje valstybėje sukurtoje šeimoje, tėvas, trečiosios šalies pilietis, kuris pats neatitinka tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimų, turi galėti naudotis lengvatomis, numatytomis Direktyvos 2011/95 24–35 straipsniuose, jei, atsižvelgiant į konkrečią atitinkamos šeimos situaciją, tai būtina tam, kad, viena vertus, būtų užtikrinta jo pabėgėlių vaikų teisė į pagarbą šeimos gyvenimui ir, kita vertus, jo vaikai galėtų ir toliau naudotis visomis teisėmis, susijusiomis su jų turimu pabėgėlio statusu, nebent tėvui taikomos išlygos, nustatytos Direktyvos 2011/95 III ir V skyriuose, arba jis kelia grėsmę priimančiosios valstybės narės nacionaliniam saugumui ar viešajai tvarkai.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Jastram, K., Newland, K., „L’unité de la famille et la protection des réfugiés“, leidinyje Feller, E., Türk, V., Nicholson, F. (leid.), La protection des réfugiés en droit international, Larcier, 2008, p. 623.
(
3
)	Dėl būtinybės suderinti pagrindines teises ir migracijos politikos principus žr., pavyzdžiui, 2006 m. spalio 12 d. EŽTT sprendimo Mubilanzila Mayeka ir Kaniki Mitunga prieš Belgiją, ECLI:CE:ECHR:2006:1012JUD001317803, 81 punktą.
(
4
)	OL L 337, 2011, p. 9.
(
5
)	Moniteur belge, 1980 m. gruodžio 31 d., p. 14584.
(
6
)	Nors iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad abu XXX vaikai turi pabėgėlio statusą, XXX savo rašytinėse pastabose, pateiktose Teisingumo Teismui, pažymi, kad toks statusas suteiktas tik jo dukteriai. Šis faktinis netikslumas šioje byloje atliekant analizę neturi reikšmės, nes bet kuriuo atveju neginčijama, kad bent vienas XXX vaikas turi pabėgėlio statusą. Iš bylos medžiagos matyti, kad XXX duktė Belgijoje buvo pripažinta pabėgėle dėl lyties organų apipjaustymo, kuris jai grėstų, jeigu ji būtų priversta gyventi Gvinėjoje. Dėl analizės prireikus šios mergaitės padėčiai bus skirtas ypatingas dėmesys.
(
7
)	Motina yra Gvinėjos pilietė. Ji Belgijoje pripažinta pabėgėle 2017 m.
(
8
)	Žr. 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 36 punktas). Taip pat žr. 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, 48 ir 68 punktai).
(
9
)	Žr. 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 62 punktas).
(
10
)	Žr. 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
11
)	Žr. 2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos susijungimas su nepilnamečiu pabėgėliu) (C‑273/20 ir C‑355/20, EU:C:2022:617, 34 punktas).
(
12
)	Kursyvu išskirta mano.
(
13
)	Kursyvu išskirta mano.
(
14
)	Direktyvos 2011/95 12 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad pagrindinis šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad visos valstybės narės taikytų bendrus asmenų, kuriems tikrai reikia tarptautinės apsaugos, identifikavimo kriterijus, ir užtikrinti, kad šiems asmenims visose valstybėse narėse būtų suteiktos būtiniausios lengvatos. Taip pat žr. Direktyvos 2011/95 1 straipsnį. Galiausiai žr. 2019 m. kovo 19 d. Sprendimą Ibrahim ir kt. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ir C‑438/17, EU:C:2019:219, 97 punktas) ir 2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos narys) (C‑768/19, EU:C:2021:709, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
15
)	2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 60 punktas). Išskirta mano.
(
16
)	Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato J. Richard de la Tour išvadą, pateiktą byloje Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:384, 39 punktas), ir generalinio advokato P. Pikamäe išvadą, pateiktą byloje Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides(Šeimos vienovė – Jau suteikta apsauga) (C‑483/20, EU:C:2021:780, 39 punktas).
(
17
)	2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyva 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą (OL L 251, 2003, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224) a priori taikoma šeimai, kuri suprantama plačiau (žr. šios direktyvos 2 straipsnio d punktą), nors pagal šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali skyriaus, skirto būtent pabėgėlių šeimų susijungimui, nuostatas taikyti tik pabėgėliams, kurių šeimos santykiai atsirado iki jų atvykimo į pabėgėlius priimančiosios valstybės narės teritoriją.
(
18
)	Kaip pavyzdį žr. 2019 m. kovo 26 d. Sprendimą SM (Pagal Alžyro kafalos sistemą globojamas vaikas) (C‑129/18, EU:C:2019:248, 53–55 punktai).
(
19
)	OL L 304, 2004, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96.
(
20
)	Žr. Direktyvos 2004/83 2 straipsnio h punktą.
(
21
)	Dėl palyginimo žr. Direktyvos 2004/83 2 straipsnio h punktą ir Direktyvos 2011/95 2 straipsnio j punktą.
(
22
)	2022 m. vasario 22 d. Sprendimas Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Šeimos vienovė – Jau suteikta apsauga) (C‑483/20, EU:C:2022:103, 39 punktas). Taip pat žr. 2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos narys) (C‑768/19, EU:C:2021:709, 43 punktas).
(
23
)	2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 37 punktas). Kursyvu išskirta mano. Teisingumo Teismas, atrodo, niekada neturėjo abejonių dėl sąlygos, kad šeima turi būti sukurta kilmės šalyje (žr., pavyzdžiui, 2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos narys) (C‑768/19, EU:C:2021:709, 32, 43 ir 54 punktai)).
(
24
)	Žr. 2022 m. kovo 8 d. Sprendimą Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 17 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
25
)	Žr. 2022 m. kovo 8 d. Sprendimą Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 18 punktas).
(
26
)	Žr. 2022 m. kovo 8 d. Sprendimą Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 19 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
27
)	Belgijos vyriausybė, atsižvelgdama į tai, kaip ji siūlo atsakyti į pirmuosius du prejudicinius klausimus, mano, kad į trečiąjį prejudicinį klausimą atsakyti nereikia.
(
28
)	Nors tada Teisingumo Teismui nebuvo pateiktas klausimas, ar Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 1 dalis turi būti laikoma tiesioginio veikimo nuostata, pažymėtina, kad jis jau yra pabrėžęs bendrą šios nuostatos pobūdį (žr. 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 43 punktas).
(
29
)	Iš 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 17 punktas) matyti, kad „valstybėms narėms suteikta teise pasirinkti iš daugybės galimų priemonių, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas, iš asmenų neatimama galimybė nacionaliniuose teismuose remtis teisėmis, kurių turinys gali būtų pakankamai aiškiai nustatomas iš pačių direktyvos nuostatų“ (taip pat žr. 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimą Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, 37 punktas) ir 2009 m. vasario 12 d. Sprendimą Cobelfret (C‑138/07, EU:C:2009:82, 61 punktas).
(
30
)	Žr. 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 48 ir paskesni punktai).
(
31
)	Žr., pavyzdžiui, 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres (C‑444/09 ir C‑456/09, EU:C:2010:819, 80 ir paskesni punktai). Net galimybė nukrypti nuo pareigos, numatytos tiesioginio veikimo nuostatoje, nebūtinai lemia abejonę dėl šio poveikio. Žr., pavyzdžiui, dėl Chartijos 31 straipsnio 2 dalies 2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimą Bauer ir Willmeroth (C‑569/16 ir C‑570/16, EU:C:2018:871, 84 ir 85 punktai).
(
32
)	Pagal kurią Direktyvos 2011/95 23 straipsnio 2 dalis netaikoma, kai šeimos nariui nesuteikiama arba nebūtų suteikta tarptautinė apsauga pagal šios direktyvos III ir V skyrius.
(
33
)	Kitaip tariant, tam, kad asmuo nacionaliniame teisme galėtų remtis neperkelta direktyvos nuostata, to asmens situacija būtinai turi patekti į atitinkamos nuostatos taikymo sritį. Tai būtina sąlyga, kad galėtų kilti klausimas dėl jos tiesioginio veikimo, kuris labai skiriasi nuo sąlygų, kurias turi atitikti tam tikra nuostata, kad galėtų veikti tiesiogiai, klausimo.
(
34
)	Pagal analogiją žr. 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimą Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, 64 punktas).
(
35
)	Pagal formuluotę, vartojamą generalinio advokato W. van Gerven išvadoje, pateiktoje byloje Banks (C‑128/92, nepaskelbta Rink., EU:C:1993:860, 27 punktas), kitaip tariant, susijusią su galimybe normai taikyti teisminę kontrolę (šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą, pateiktą byloje Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:494, 69 ir 76 punktai)).
(
36
)	Generalinio advokato W. van Gerven išvada, pateikta byloje Banks (C‑128/92, nepaskelbta Rink., EU:C:1993:860, 27 punktas).
(
37
)	Žr. šio prašymo p. 12 ir 13.
(
38
)	Vis dėlto prireikus dėl privataus asmens ir valstybės narės ginčo žr., pavyzdžiui, 2022 m. kovo 8 d. Sprendimą Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Tiesioginis veikimas) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 35–37 ir 39 punktai).
(
39
)	Žr. 2022 m. vasario 22 d. Sprendimą Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Šeimos vienovė – Jau suteikta apsauga) (C‑483/20, EU:C:2022:103, 41 punktas).
(
40
)	Iš gausios jurisprudencijos žr. 2016 m. birželio 30 d. Sprendimą Toma ir Biroul Executorului Judecătoresc Horaţiu‑Vasile Cruduleci (C‑205/15, EU:C:2016:499, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
41
)	Žr. šios išvados 21 ir paskesnius punktus.
(
42
)	Rėmimasis Chartijos 18 straipsniu negali pakeisti šios išvados, nes iš šio straipsnio neišplaukia reikalavimas, kad pabėgėlio statusas turi būti suteiktas pabėgėlio šeimos nariams, neatitinkantiems šio statuso suteikimo sąlygų. Tas pats pasakytina dėl Chartijos 7 ir 24 straipsnių, kadangi Direktyvos 2011/95 23 straipsniu įgyvendinamos šiuose 7 ir 24 straipsniuose įtvirtintos teisės, patenkančios į šios direktyvos taikymo sritį. Pačiuose Chartijos 7 ir 24 straipsniuose taip pat nėra nustatytas reikalavimas suteikti pabėgėlio statusą pabėgėlio šeimos nariams, neatitinkantiems šio statuso suteikimo sąlygų, nes teisę į šeimos gyvenimo gerbimą ir vaikų teises galima užtikrinti kitomis priemonėmis.
(
43
)	Žr. 2022 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Belgische Staat (Susituokusi nepilnametė pabėgėlė) (C‑230/21, EU:C:2022:887, 41 punktas) ir 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimo Afrin (C‑1/23 PPU, EU:C:2023:296, 43 punktas).
(
44
)	Dėl palyginimo žr., viena vertus, Direktyvos 2003/86 6 konstatuojamąją dalį bei 2 straipsnio d punktą ir, kita vertus, šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalį.
(
45
)	Žr. Direktyvos 2003/86 10 straipsnio 2 dalį.
(
46
)	Žr. Direktyvos 2003/86 10 straipsnio 3 dalį.
(
47
)	Žr. 2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos susijungimas su nepilnamečiu pabėgėliu) (C‑273/20 ir C‑355/20, EU:C:2022:617, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
48
)	Žr. Direktyvos 2011/95 5 straipsnio 3 dalį ir 11 straipsnį.
(
49
)	Moterų lyties organų žalojimas gali būti laikomas „specifine vaikų persekiojimo forma, nes tokia praktika neproporcingai paveikia mergaites“ (žr. 2009 m. gegužės mėn. Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro biuro gairių dėl prieglobsčio prašymų, susijusių su moterų lyties organų žalojimu (pateikiamų internete adresu https://www.unhcr.org/fr/publications/legal/4fd737379/note-dorientation-demandes-dasile-relatives-mutilations-genitales-feminines.html), 9 punktą.
(
50
)	Prie pareiškėjo pagrindinėje byloje pastabų buvo pridėtas 2020 m. balandžio 17 d. Užsieniečių bylų tarybos sprendimas. Ši institucija iš dalies pakartojo argumentus, išdėstytus 2019 m. spalio 2 d. pabėgėlių komisaro sprendime, kuriuo buvo atmestas naujas XXX tarptautinės apsaugos prašymas. Iš šio sprendimo matyti, kad motina buvo paguldyta į ligoninę, o duktė apgyvendinta vaikų globos namuose.
(
51
)	Primintina, kad sprendimas išsiųsti reiškia naudojimosi teise į šeimos gyvenimo gerbimą apribojimą (žr. kitokiomis aplinkybėmis priimtą 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Carpenter (C‑60/00, EU:C:2002:434, 42 punktas)).
(
52
)	2017 m. vasario 16 d. Sprendimas C. K. ir kt. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 59 punktas). Taip pat žr. šios išvados 26 punktą.
(
53
)	Žr. 2022 m. gegužės 5 d. Sprendimą Subdelegación del Gobierno en Toledo (Šeimos nario gyvenimas šalyje – Nepakankami ištekliai) (C‑451/19 ir C‑532/19, EU:C:2022:354, 56 punktas).
(
54
)	Žr. šios išvados 14 išnašą.
(
55
)	Žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimą M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 79 ir 80 punktai).
(
56
)	Žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimą M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas) (C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 91 punktas).
(
57
)	Ši sąvoka, mano manymu, yra platesnė nei sąvoka „šeimos susijungimas“.
(
58
)	Žr. 2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 42 ir 43 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato J. Richard de la Tour išvadą, pateiktą byloje Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:384, 88 punktas).
(
59
)	Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtos 1989 m. lapkričio 20 d. Rezoliucija 44/25 ir įsigaliojusios 1990 m. rugsėjo 2 d.
(
60
)	2006 m. birželio 27 d. Sprendimas Parlamentas / Taryba (C‑540/03, EU:C:2006:429, 57 punktas).
(
61
)	Šiuo klausimu žr. 2018 m. balandžio 12 d. Sprendimą A ir S (C‑550/16, EU:C:2018:248, 58 punktas).
(
62
)	Direktyvos 2011/95 16 konstatuojamojoje dalyje primenama, kad šia direktyva atsižvelgiama į pagrindines teises ir laikomasi Chartijoje įtvirtintų principų bei siekiama skatinti taikyti, be kita ko, Chartijos 7, 18 ir 24 straipsnius, kurie nurodyti tarp šioje konstatuojamojoje dalyje aiškiai išvardytų nuostatų, taip patvirtinant, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas jiems skyrė ypatingą dėmesį.
(
63
)	Žr. kaip naujausią pavyzdį 2023 m. balandžio 18 d. Sprendimą Afrin (C‑1/23 PPU, EU:C:2023:296, 45 punktas).
(
64
)	2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Bundesrepublik Deutschland (Šeimos narys) (C‑768/19, EU:C:2021:709, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
65
)	Žr. 2022 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Belgische Staat (Susituokusi nepilnametė pabėgėlė) (C‑230/21, EU:C:2022:887, 48 punktas).
(
66
)	Žr. 2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Bundesrepublik Deutschland (Šeimos narys) (C‑768/19, EU:C:2021:709, 38 ir 44 punktai).
(
67
)	Žr. 2017 m. vasario 16 d. Sprendimą C. K. ir kt. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 59 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2019 m. kovo 19 d. Sprendimą Ibrahim ir kt. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ir C‑438/17, EU:C:2019:219, 87 punktas).
(
68
)	Taip pat žr. mano išvadą, pateiktą byloje Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:65, 64 ir paskesni punktai).
(
69
)	Ir prireikus jo sūnus.
(
70
)	Ir galbūt jo sūnaus pagrindinę teisę į pagarbą šeimos gyvenimui.
(
71
)	Blogiausiu atveju jis bus priverstas išvykti iš Belgijos kartu su savo vaikais (tokia galimybė aptarta šios išvados 77 punkte).
(
72
)	Žr. žmogaus teisių komisaro teminio dokumento „Įgyvendinti pabėgėlių teisę į šeimos susijungimą Europoje“, Europos Taryba, 2017 m. birželis, 1.2.2 punktą.
(
73
)	Ten pat.
(
74
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109).
(
75
)	2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 43 punktas).
(
76
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 44 punktas).
(
77
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 45 punktas).
(
78
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 45 punktas).
(
79
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 48 punktas).
(
80
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 49 punktas).
(
81
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 50 punktas).
(
82
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 51 punktas).
(
83
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 55 punktas).
(
84
)	2012 m. lapkričio 6 d. EŽTT sprendimas Hode ir Abdi prieš Jungtinę Karalystę (ECLI:CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, 56 punktas).
(
85
)	Dėl lygybės principo, įtvirtinto Chartijos 20 straipsnyje, žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą État belge (Teisė gyventi šalyje smurto šeimoje atveju) (C‑930/19, EU:C:2021:657, 57 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
86
)	Tas pats tinka ir kalbant apie XXX sūnų kaip pabėgėlį.
(
87
)	Tuo atveju, jei tėvui privalant išvykti į kilmės šalį duktė būtų priversta išvykti kartu, jai tikrai grėstų labai didelis nežmoniško ir žeminančio elgesio, visiškai draudžiamo pagal Chartijos 4 straipsnį, pavojus, nuo kurio pabėgėlio statusas turėjo ją apsaugoti.
(
88
)	Pagal analogiją žr. 2022 m. birželio 30 d. Sprendimą Valstybės sienos apsaugos tarnyba ir kt. (C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505, 63 punktas).
(
89
)	2021 m. lapkričio 9 d. Sprendimas Bundesrepublik Deutschland (Šeimos vienovės išsaugojimas) (C‑91/20, EU:C:2021:898, 60 punktas).
(
90
)	Teisingumo Teismo teigimu, „realūs šeimos santykiai suponuoja realių šeiminių ryšių arba noro juos kurti ar atkurti konstatavimą“ (2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Bundesrepublik Deutschland (Šeimos susijungimas su nepilnamečiu pabėgėliu) (C‑273/20 ir C‑355/20, EU:C:2022:617, 65 punktas)).