62002CC0294_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Turinys
I –	Įvadas
II –	Sutartis
A –	Sutartis (siaurąja prasme)
B –	I priedas (Projekto aprašymas)
C –	II priedas (Bendrosios sąlygos)
III –	Faktinės aplinkybės
IV –	Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
V –	Ieškinio priimtinumas
A –	Teisingumo Teismo jurisdikcija
B –	Ieškinio, pareikšto InterTeam, priimtinumas
1.	Šalių argumentai
2.	Teisinis vertinimas
C –	Ieškinio, pareikšto A-Consult ir Ision, priimtinumas
1.	Šalių argumentai
2.	Teisinis vertinimas
a)	Dėl pagrindinio reikalavimo
b)	Dėl papildomų reikalavimų
VI –	Pagrįstumas
A –	Solidarioji atsakomybė
1.	Šalių paaiškinimai
a)	Komisija
b)	Atsakovės
2.	Teisinis vertinimas
B –	Reikalavimas
grąžinti avansą, pareikštas AMI, Intracom, Euram ir Nordbank
1.	Sutartimi grindžiami reikalavimai
a)	Reikalavimas pagal sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinį (Atsakomybė už prisidėjimą kitoms sutarties šalims pažeidžiant sutartį)
b)	Reikalavimas pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį (permokų grąžinimas)
i)	Sutarties pasibaigimas
ii)	Komisijos mokėjimai
iii)	Atlygintinos išlaidos
–	Komisijos atliktas šešių mėnesių laikotarpio ataskaitos patvirtinimas
–	Komisijos diskrecija
–	Kontrolės grupės vertinimo privalomumas sutarties šalims
–	Įrodinėjimo našta
2.	Nepagrįstu praturtėjimu grindžiamas reikalavimas
3.	Tarpinė išvada
VII –	Dėl priešieškinio
VIII –	Bylinėjimosi išlaidos
IX –	Išvada
I – Įvadas
1. Remdamasi sutartyje numatyta arbitražine išlyga, Komisija pagal EB 238 straipsnį pareiškė ieškinį
– AMI Semiconductor Belgium BVBA, buvusiai Alcatel Microelectronics NV, įsteigtai Audenarde (Belgija) (toliau – AMI),
– A-Consult EDV-Beratungsgesellschaft mbH, įsteigtai Vienoje (Austrija) (toliau – A-Consult )(2),
– Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry, įsteigtai Atėnuose, (Graikija) (toliau – Intracom ),
– Ision Sales & Services GmbH & Co. KG, įsteigtai Hamburge (Vokietija) (buvusiai AllCon Gesellschaft für Kommunikationstechnologie mbH ), (toliau – Ision ),
– Euram-Kamino GmbH, įsteigtai Hallbergmoos (Vokietija) (toliau – Euram ),
– InterTeam GmbH, likviduojamai įmonei, įsteigtai Itzehoe (Vokietija) (toliau – InterTeam ) ir
– HSH Nordbank, buvusiai Landesbank Kiel Girozentrale, įsteigtai Hamburge ir Kylyje (Vokietija) (toliau – Nordbank )
dėl 317 214 eurų sumos grąžinimo su palūkanomis.
2. Ši suma yra dalis avanso, kurį Komisija sumokėjo atsakovėms 1998 m. sudarytos sutarties pagrindu. Ši sutartis buvo sudaryta vykdant specialią mokslinių tyrimų, technologijų plėtros ir demonstracijos programą (RTD) informacinių technologijų srityje (1994–1998 m.) (toliau – Esprit
programa)(3), kuri savo ruožtu yra ketvirtosios RTD pamatinės programos(4) dalis.
3. Sutarties dalykas – parama projektui „Electronic commerce fulfilment service for the electronics industry (ECFS/E)“ (elektroninė prekyba, vykdant užsakymus elektronikos pramonės srityje) – Esprit
projektui Nr. 26927 (toliau – projektas). Pagrindinis projekto tikslas – sukurti ir rinkoje įdiegti interneto prekybos elektronikos komponentais platformą.
4. Kadangi atsakovių suteiktas paslaugas Komisija įvertino nepatenkinamai, ji nutraukė projekto vykdymą pirma laiko ir reikalauja iš atsakovių kaip solidarių skolininkių grąžinti avanso dalį, nesusijusią su paslaugomis, kurios buvo patvirtintos. Pirmiausia šioje byloje kyla klausimas dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos, nes arbitražinė išlyga tik Pirmosios instancijos teismą nurodo kaip kompetentingą. Kitos su priimtinumu susijusios problemos atsirado dėl to, kad viena atsakovė, kuriai pareikštas ieškinys, jo pareiškimo metu buvo jau likviduota, o dar dviem kitoms tuo metu jau buvo iškeltos bankroto bylos.
5. Iš esmės ginčas susijęs su klausimu, kiek suteiktos paslaugos neatitinka sutartyje numatytų reikalavimų ir ar Komisija teisėtai nutraukė sutartį. Be to, šalys ginčijasi, ar atsakovės už grąžinimą atsako kaip solidarios skolininkės. Jeigu tai nebūtų solidarioji prievolė ir Komisija galėtų reikalauti iš kiekvienos atsakovės tik dalies sumos, ieškinys būtų nenaudingas, jau vien todėl, kad didžiausią naudą gavusios įmonės yra nemokios arba jau likviduotos.
II – Sutartis
6. 1998 m. birželio 8 d. Europos bendrijos, atstovaujamos Komisijos, ir atsakovių sudaryta sutartimi šios įsipareigojo sukurti ir rinkoje įdiegti elektroninės prekybos platformą mikroelektronikos srityje, skirtą mainams ir prekybai puslaidininkių komponentų atsargomis tarp elektronikos perdirbimo įmonių(5) . Tokia platforma siekiama sudaryti galimybę įmonėms sumažinti savo sandėliuojamų atsargų kiekį ir parduoti puslaidininkių perteklių arba įsigyti komponentų, kurių jie neturi. Į platformą buvo numatyta integruoti ir logistiką, t. y. nupirktų komponentų pristatymą, bei mokėjimo sistemas.
7. Projektas turėjo būti įvykdytas per 18 mėnesių nuo 1998 m. gegužės 1 dienos. Komisija įsipareigojo padengti iki pusės visų numatytų projekto išlaidų, atitinkančių 1 080 000 ekiu(6) .
8. Sutartis buvo sudaryta anglų kalba Komisijos mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros srityje nuolat naudojamos pavyzdinės sutarties(7) pagrindu. Ją sudaro trys dalys: pati sutartis (toliau – sutartis), I priedas (Projekte dalyvaujančių įmonių duomenys ir išsamus projekto aprašymas) ir II priedas (Bendrosios sąlygos) (toliau – I priedas ir II priedas).
A – Sutartis (siaurąja prasme)
9. Sutarties 1 straipsnis jos taikymo sritį apibrėžia taip:
„1.1 The Contractors shall carry out this contract jointly and severally towards the Commission for the work set out in Annex I up to the milestone at month 18 („the Project“) .
„1.2 Subject to force majeure(8) (including strikes, lockouts and other events beyond the reasonable control of the Contractors ), the Contractors shall use reasonable endeavours to achieve the results intended for the Project
and to fulfil the obligations of a defaulting Contractor . A Contractor
shall not be liable to take action beyond its reasonable control or to reimburse money due from a defaulting Contractor
unless it has contributed to the default. Measures to be taken in the event of force majeure shall be agreed between the contracting parties.“
10. Be to, sutartyje yra nuostatų dėl atlygintinų išlaidų (3 straipsnis), dėl Bendrijos įnašo sumokėjimo (4 straipsnis ir 9 straipsnio 9.2.2 dalis), dėl atsakovių išlaidų sąrašų pateikimo ir pareigos pateikti ataskaitas (5 ir 6 straipsniai). Galiausiai 10 straipsnis nurodo, kad sutarčiai bus taikoma Vokietijos teisė(9) .
B – I priedas (Projekto aprašymas)
11. I priedą sudaro dvi dalys. Pirmiausia pirmoje dalyje pateikiama projekto tikslų santrauka:
– „integration of multiple key services for the electronics industry,
– design of appropriate interfaces for an efficient brokerage system to be integrated into the professional IT-environment of future users and service providers,
– stimulation of increased electronic commerce in the electronics industry, including developing means for rewarding usage (bonus component) and for quantitatively determining the cost-efficiency gained through implementation of ECFS/E“.
12. Be to, I priedo pirmoje dalyje pateikiami išsamūs projekte dalyvaujančių įmonių anketiniai duomenys, įskaitant numatomas kiekvienos jų išlaidas.
13. I priedo antroje dalyje išsamiau aprašomi projekto tikslai. Svarbiausia šioje dalyje yra projekto įvykdymo schema, kurią sudaro 8 darbo programos (workpackages). Kiekviena darbo programa suskirstyta į atskiras užduotis (tasks). Įvykdžius kiekvieną užduotį, suteikiama konkreti paslauga (deliverable). Tai gali būti ataskaita, programinė įranga, techninės specifikacijos ar bet kokia kita panaši paslauga. Kiekvienai užduočiai įvykdyti nustatytas terminas, nurodyta, kurie projekto dalyviai ir kokiu pajėgumu (nurodant asmens darbo mėnesiais, Man-Month ) dalyvauja ją vykdant bei kuris projekto dalyvis atsakingas už paslaugos įvykdymą. Išskirtos tokios darbo programos:
Workpackage 1 : Specification of relevant business procedures (Task 1.1–1.3), nuo pradžios iki 2 mėnesio,
Workpackage 2 : Detailed definition of ECFS/E software (Task 2.1–2.5), nuo 2 iki 6 mėnesio,
Workpackage 3 : Server specification (Task 3.1–3.2), nuo 2 iki 3 mėnesio,
Workpackage 4 : Realisation of software (Task 4.1–4.6), nuo 3 iki 15 mėnesio,
Workpackage 5 : Field user tests (Task 5.1–5.4), nuo 11 iki 15 mėnesio,
Workpackage 6 : Cross border beta-test (Task 6.1–6.4), nuo 15 iki 18 mėnesio,
Workpackage 7 : Dissemination and acceptance activities (Task 7.1–7.4), nuo 15 iki 18 mėnesio ir
Workpackage 8 : Project management (Task 8.1–8.3), nuo pradžios iki 36 mėnesio.
14. Atsakovių dalyvavimo pobūdis ir apimtis atitinka jų vaidmenis, t. y. galimų būsimųjų sistemos vartotojų, su sistema susijusių papildomų paslaugų teikėjų arba informacinių technologijų priemonių ( Web-Design, Interfaces, duomenų bazių ir kitos programinės įrangos) kūrėjų.
15. AMI
ir Intracom
kaip elektronikos komponentų perdirbimo ir prekybos įmonės priklauso vartotojų grupei. Euram,
ekspedicijos įmonė, kuri gali užtikrinti nupirktų komponentų pervežimą, kartu su Nordbank, kuri, būdama bankas, gali vykdyti mokėjimo operacijas, patenka į antrą kategoriją. Pagrindinė AMI, Intracom
ir Euram
užduotis yra padėti parengti techninius standartus pirminėje stadijoje ir atlikti bandymus su sistemos maketais paskutinėje stadijoje.
16. Tačiau InterTeam, Ision
ir A-Consult, mažesnėms informacinių technologijų srities įmonėms, buvo pavesta atlikti tiesiog techninį sistemos kūrimo darbą. Be to, InterTeam
kaip koordinatorė turėjo ir kelias specifines užduotis, kaip antai ataskaitų rengimas bei produktų eksploatavimo ir platinimo rinkoje priemonių organizavimas.
17. I priedo antros dalies trečias skyrius skirtas projekto administravimui. Jis nustato InterTeam
kaip projekto koordinatoriaus vaidmenį ir užduotis. Ketvirtame skyriuje aptariamas eksploatavimo plano sudarymas. Penktas skyrius nurodo, kad pagal sutarties 6 straipsnį ir II priedo 10 straipsnį InterTeam
vadovaujami projekto dalyviai pateikia Komisijai trumpas 6 mėnesių periodo ataskaitas, išsamią 12 mėnesių ataskaitą, patikrinimo ataskaitą įpusėjus projektą ir galutinę ataskaitą. Galiausiai paskutiniame skyriuje numatyta, kad projekto dalyviai, laikydamiesi II priedo nuostatų, tarpusavyje turi sudaryti konsorciumo sutartį.
C – II priedas (Bendrosios sąlygos)
18. II priede nustatytos bendrosios sąlygos taip pat atitinka Komisijos pavyzdinę sutartį.
19. II priedo 2 straipsnio 2.1 dalis, be kita ko, nustato:
„The Coordinator shall:
(a) be the channel for submitting all documents and for general liaison between the Contractors and the Commission. All general communications with the Commission shall be through the Coordinator;
(b) subject to any special conditions in Article 9 of the contract, receive and distribute all payments which shall be made to the Coordinator in trust for the Contractors. The Coordinator shall immediately transfer the appropriate amount of each payment to each Contractor. The Coordinator shall not be the beneficial owner of any payment < … > “
20. 5 straipsnio 5.3 dalis taip reglamentuoja Komisijos galimybę nutraukti sutartį be termino pranešimui pateikti:
„The Commission may immediately terminate the contract, or the participation of any Contractor, by written notice:
(a)(i) where remedial action to rectify non-performance within a reasonable period of time (being not less than one month) specified in writing has been requested by the Commission and has not been satisfactorily taken < … > “
21. Tokio nutraukimo pasekmes nustato 5 straipsnio 5.4 dalis:
„The Community contribution to costs, on termination, shall be paid if they relate to Project Deliverables accepted by the Commission and such other costs which are fair and reasonable, including expenditure commitments.
...
For termination under Article 5.3(a), interest may be added to any amount to be reimbursed, upon written request, at 2 % above the rate applied by the European Monetary Institute for ECU operations < … > for the period between the receipt of the funds and their reimbursement.“
22. Kalbant apie kompetentingą teismą, 7 straipsnis nustato:
„The Court of First Instance of the European Communities, and in the case of appeal, the Court of Justice of the European Communities shall have exclusive jurisdiction in any dispute between the Commission and the Contractors concerning the validity, application and interpretation of this contract.“
23. Dėl ataskaitų, kurias turi pateikti sutarties šalys, 10 straipsnis nustato:
„10.1 Submission of Reports
The Contractors shall submit to the Commission for approval the following reports < … > :
(a) progress reports (the progress, resources employed, deviations to the work plan, and results). Each 12 months, or such other period specified in the contract, the information in the relevant report must enable the Commission to evaluate the progress and cooperation, within the Project and with any related project;
(b) a final report covering all the work, the objectives, the results and the conclusions, including a suitable summary of all these matters;
< ... >
10.3 Each progress report shall be submitted within one month of the end of the relevant reporting period.
A final report shall be submitted within two months following the period specified in Article 2.1 of the contract, or the completion of the work, if earlier.
Unless there are observations by the Commission the final report shall be deemed to be approved within two months of its receipt and within one month in the case of other reports.“
24. 23 straipsnio 23.2 ir 23.3 dalys nustato tokią Komisijos atliekamų mokėjimų tvarką:
„23.2 Subject to Article 24 of this Annex, all payments shall be treated as advances until acceptance of the appropriate Project Deliverables, or, if none are specified, until acceptance of the final report.
23.3 Where the total financial contribution due for the Project, including the result of any audit, is less than the payments made for the Project, the Contractors shall immediately reimburse the difference, in ECU, to the Commission.“
III – Faktinės aplinkybės
25. Projektas buvo pradėtas vykdyti 1998 m. gegužės mėnesį. 1998 m. birželio 8 d. Komisija išmokėjo pirmą 270 000 eurų avansą InterTeam .
26. 1998 m. gruodžio 15 d. parengtoje 6 mėnesių ataskaitoje atsakovės pranešė visiškai įvykdžiusios įvairias 1, 2 ir 3 darbo programų paslaugas.
27. 1999 m. kovo 29 d. Komisija pasiūlė InterTeam
sudaryti kontrolės grupę ( Review Team ) iš dviejų narių, Guida ir Ouzounis, ir pateikė jų gyvenimo aprašymus. 1999 m. balandžio 8 d. elektroniniu laišku InterTeam
pritarė pasiūlytų ekspertų paskyrimui.
28. Atsakovėms pateikus 6 mėnesių ataskaitą ir šio pirmojo laikotarpio išlaidų sąrašą, 1999 m. gegužės 6 d. Komisija išmokėjo dar vieną 191 394 eurų avansą už laikotarpį nuo 1998 m. gegužės 6 d. iki spalio 31 d., ir bendra išmokėta suma tuo metu buvo 461 394 eurai.
29. 1999 m. birželio 11 d. Briuselyje įvykusiame susirinkime, kuriame dalyvavo atsakovių atstovai, Komisija ir kontrolės grupė, atsakovės pristatė ataskaitą apie pažangą atliekant darbus. Kadangi, kontrolės grupės manymu, vykdant projektą buvo palikta didelių trūkumų, ji pranešė, jog sustabdo projektą iki 1999 m. liepos 1 d. ir paprašė sutarties šalių iki to laiko pateikti jai papildomą informaciją, patvirtinančią, kad nurodyti trūkumai buvo pašalinti.
30. 1999 m. birželio 18 d. laišku Komisija persiuntė 1999 m. birželio 11 d. pateikta ataskaita apie pažangą atliekant darbus grindžiamą pirmąją patikrinimo ataskaitą ( Review Report ) ir dar kartą apibendrino kontrolierių išsakytas kritines pastabas. Laiške, be kita ko, rašoma:
„These are the reasons why we agreed to suspend the project until 1 July 1999, during which time the consortium has agreed to deliver additional information < … > . This information shall be assessed immediately after 1 July 1999, additional information and remedial actions to rectify non-performance will be taken into account in accordance with the period of time specified in Article 5.3 (a)(i) of Annex II to the contract, effective immediately. Please note that in accordance with the relevant Articles of Annex II to the contract (in particular Article 5) the Commission hereby has given termination notice.“
31. 1999 m. birželio 29 d. laišku Komisija persiuntė InterTeam
pirmosios patikrinimo ataskaitos versiją su papildomu priedu ir dar kartą kritikavo sutarties vykdymo būdą. Priede kontrolieriai įvertino pirmąjį internete veikiančios platformos maketą, kurį jie išbandė gavę iš atsakovių reikiamas prieigos teises.
32. 1999 m. liepos 5 d. InterTeam
pateikė papildomą informaciją, iš dalies vokiečių kalba, ir pristatė paslaugas, kurios turi būti atliktos per dvyliktą projekto vykdymo mėnesį. Netrukus ji pateikė ir sutartyje numatytą dvylikos mėnesių ataskaitą.
33. 1999 m. liepos 23 d. laišku Komisija persiuntė InterTeam
antrąją patikrinimo ataskaitą, parengtą atsižvelgiant į liepos 5 d. pateiktą informaciją ir dvylikos mėnesių ataskaitos duomenis bei vėl pakvietė atsakoves į susirinkimą Briuselyje 1999 m. rugsėjo 8 dieną. Antrojoje patikrinimo ataskaitoje kontrolieriai iš esmės nepakeitė savo kritiškos nuomonės dėl visų paslaugų. Jie patvirtino tik 2.4, 3.1, 4.1, 4.2, 4.3, 4.5 ir 4.6 paslaugas, nepaisant blogai įvertintos jų kokybės.
34. 1999 m. gruodžio 21 d. registruotu laišku, adresuotu InterTeam, Komisija pranešė apie sutarties nutraukimą atgaline data, t. y. nuo 1999 m. rugsėjo 8 dienos. Šiuo laišku, kurio kopiją gavo visos atsakovės, Komisija pranešė išsiųsianti reikalavimą sumokėti 317 214 eurų. Jos skaičiavimu, tokia suma lieka iš bendros sumokėto avanso sumos, 461 394 eurų, atėmus 144 180 eurų, kurie buvo sumokėti patvirtintų paslaugų atlikimo išlaidoms padengti. Be to, Komisija išskaidė šias patvirtintas išlaidas į dalis, priklausančias kiekvienai sutarties šaliai.
35. Komisijos duomenimis, įvertinus patvirtintų išlaidų ir kiekvienai sutarties šaliai išmokėto avanso santykį, gauname tokį pasiskirstymą:
>lt>7
A – maksimali parama pagal sutartį, B – faktiškai sumokėta suma, C – patvirtinta parama, D – grąžintina suma ( Intracom
turi kreditą).
36. Susirašinėjimas tęsėsi, kol galiausiai 2000 m. liepos 17 d. laišku Komisija pareikalavo, kad InterTeam
per septynias dienas sumokėtų 317 214 eurų. Kadangi suėjus nustatytam terminui nebuvo atliktas joks mokėjimas, 2001 m. birželio 18 d. laišku Komisija iš kiekvienos atsakovės atskirai pareikalavo sumokėti 317 214 eurų su palūkanomis.
IV – Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
37. Pirmiausia Komisija 2002 m. rugpjūčio 12 d. pateikė ieškinį Pirmosios instancijos teisme, tačiau jis buvo perduotas Teisingumo Teismui. Pasitarusi su Pirmosios instancijos teismo kanceliarija, 2002 m. rugpjūčio 14 d. laišku Komisija pranešė, kad ieškinys iš tiesų yra pateikiamas Teisingumo Teismui.
38. Komisijos nuomone, pagal II priedo 5 straipsnio 5.3 dalies a punkto i papunktį sutartis buvo nutraukta teisėtai, nes, kaip parodė atsakovių atžvilgiu privalomos patikrinimo ataskaitos, jų suteiktos paslaugos buvo nepatenkinamos, o per nustatytą terminą atsakovės nustatytų trūkumų nepašalino. Pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį Bendrija turi teisę reikalauti grąžinti avansą tiek, kiek jis nėra susijęs su patvirtintomis paslaugomis. Pagal II priedo 5 straipsnio 5.4 dalį palūkanos nuo reikalaujamos grąžinti sumos skaičiuojamos nuo avanso išmokėjimo dienos. Be to, teisė į avanso susigrąžinimą grindžiama ir Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 812 straipsnyje įtvirtinta nepagrįsto praturtėjimo nuostata. Pagal sutarties 1 straipsnį ir BGB 420 bei paskesnius straipsnius atsakovės turi grąžinti ginčijamą sumą kaip solidarios skolininkės.
39. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
– priteisti iš atsakovių kaip solidarių skolininkių sumokėti Komisijai 317 214 eurų su palūkanomis, 2 % didesnėmis nei Europos pinigų instituto taikoma palūkanų norma sandoriams eurais, nuo 125 820 eurų sumos už laikotarpį nuo 1998 m. birželio 8 d. ir nuo 191 394 eurų sumos už laikotarpį nuo 1999 m. gegužės 6 dienos.
Be to, per posėdį Komisija papildomai pareikalavo tiek, kiek ieškinys yra pareikštas A-Consult
ir Ision,
– pripažinti, kad A-Consult GmbH
ir Ision GmbH
kaip solidariosios skolininkės kartu su kitomis atsakovėmis privalo sumokėti Komisijai 317 214 eurų sumą su 2 % didesnėmis nei Europos pinigų instituto taikoma palūkanų norma sandoriams eurais palūkanomis nuo 125 820 eurų sumos už laikotarpį nuo 1998 m. birželio 8 d. ir nuo 191 394 eurų sumos už laikotarpį nuo 1999 m. gegužės 6 dienos,
ir tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nepripažintų atsakovių solidariosios atsakomybės, papildomai
– pripažinti, kad A-Consult GmbH
privalo sumokėti Komisijai 20 862 eurus su palūkanomis, o Ision GmbH
– 8 797 eurus su palūkanomis.
Galiausiai Komisija prašo bet kuriuo atveju priteisti iš atsakovių bylinėjimosi išlaidas.
40. AMI, Euram
ir InterTeam
Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti ieškinį tiek, kiek jis pareikštas joms ir
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
41. A-Consult
Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti ieškinį ir
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
42. Intracom
Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti ieškinį,
– priešieškinio pagrindu priteisti iš Komisijos 6 022 eurus ir
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
43. Nordbank
Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti ieškinį tiek, kiek jis pareikštas jai ir
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
44. Atsakovės nesutinka, kad jų paslaugos buvo atliktos nepatenkinamai, ir tvirtina galinčios pateikti jų teiginį įrodančias ekspertų išvadas. Jos neigia, kad kontrolės grupės vertinimas yra privalomas. Bet kuriuo atveju negalima ginčyti šešių mėnesių laikotarpio ataskaitoje nurodytų paslaugų, nes, Komisijai laiku nepateikus prieštaravimų, ši ataskaita yra laikoma patvirtina. Sutarties nutraukimas taip pat yra negaliojantis, nes pranešimas apie jį buvo adresuotas ne visoms atsakovėms, o tik InterTeam .
45. Jos mano, kad iš sutarties 1 straipsnio 1.2 dalies aišku, jog solidariosios atsakomybės už avanso grąžinimą nėra. Intracom
ir Nordbank
tvirtina, kad kiekviena sutarties šalis atsako tik tiek, kiek ji atsakinga už galimus trūkumus. Tačiau jos savo darbus atliko tinkamai.
46. Kadangi Ision
nepateikė atsiliepimo į ieškinį, savo dublike Komisija paprašė priimti sprendimą dėl Ision už akių. Atsakydama į tai Ision
pateikė tripliką ir paprašė atmesti šį prašymą.
47. Be to, savo dublike Komisija tvirtino, kad Intracom
priešieškinys turi būti atmestas.
48. Kiti šalių argumentai, kiek jie reikšmingi, bus nagrinėjami šios išvados teisinio vertinimo dalyje.
V – Ieškinio priimtinumas
A – Teisingumo Teismo jurisdikcija
49. II priedo 7 straipsnyje nustatyta, kad sutarties šalys nurodo Pirmosios instancijos teismą kaip teismą, turintį jurisdikciją pirmąja instancija nagrinėti visus dėl sutarties galinčius kilti ginčus. Todėl Komisija pirmiausia pareiškė ieškinį Pirmosios instancijos teisme.
50. Kyla klausimas, ar galima šią arbitražinę išlygą(10) aiškinti taip, kad Komisijos pareikšto ieškinio atveju kompetentingas pirmosios instancijos teismas gali būti ir Teisingumo Teismas. Nors pagal EB 225 straipsnio 1 dalį Pirmosios instancijos teismo jurisdikcijai priklauso būtent priimti sprendimus pagal Bendrijos sudarytų sutarčių arbitražines išlygas EB 238 straipsnio prasme, šiuo atveju taikytina išimtis, numatyta Teisingumo Teismo statute, kurio 51 straipsniu pagal Nicos sutarties redakciją jurisdikcija nagrinėti Bendrijos institucijų ieškinius suteikiama Teisingumo Teismui(11) .
51. Tas pats pasakytina ir tuomet, jeigu užuot rėmusis šiuo metu galiojančios teisės aktais(12) būtų remiamasi ieškinio pateikimo metu galiojusia teise. Tuo metu pagal EB 238 straipsnį jurisdikcija iš esmės priklausė Teisingumo Teismui. Pagal sprendimo, įsteigiančio Pirmosios instancijos teismą(13), 3 straipsnio c punktą Pirmosios instancijos teismo jurisdikcijai priklauso nagrinėti tik privačių asmenų ieškinius, pateiktus pagal arbitražinę išlygą; Bendrijos institucijų ieškinių nagrinėjimas ir toliau priklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
52. Todėl aiškinant išlygą griežtai pažodžiui, ji prieštarautų nuostatoms, reglamentuojančioms Bendrijos teismų jurisdikciją. Jeigu būtų padaryta išvada, kad išlyga negalioja, pagal EB 240 straipsnį ginčą turėtų spręsti nacionaliniai teismai.
53. Tiesa, nė viena šalis nebandė užginčyti Teisingumo Teismo jurisdikcijos. Priešingai, atsakydamos į atitinkamą Teisingumo Teismo klausimą, šalys aiškiai patvirtino, kad ginčas priklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai. Tačiau prireikus Teisingumo Teismas savo nuožiūra privalėtų pripažinti, kad arbitražinė išlyga yra negaliojanti ir kad todėl ginčas nepatenka į jo jurisdikciją(14) .
54. Kai kurios šalys pareiškė nuomonę, kad II priedo 7 straipsnis vėliau buvo numanomai pakeistas sutarties šalių rašytinėmis pastabomis, kuriose jos pritarė Teisingumo Teismo jurisdikcijos nustatymui.
55. Tačiau abejotina, ar toks pakeitimas įmanomas. Iš tiesų, pirma, pagal Procedūros reglamento 38 straipsnio 6 dalį ieškovas prie ieškinio turi pridėti arbitražinės išlygos egzempliorių. Iš šios reikalavimo formuluotės matyti, kad susitarimas turi būti ne tik raštiškas(15), bet ir sudarytas prieš pareiškiant ieškinį. Antra, pagal sutarties 8 straipsnį ji gali būti keičiama tik „raštišku susitarimu“, sudarytu teisėtai įgaliotų šalių atstovų. Tačiau šis klausimas gali likti ir neatsakytas, jeigu aiškinant dabartinės redakcijos arbitražinę išlygą darytina išvada, kad Komisijos ieškiniai dėl sutarties priklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
56. Iš Teisingumo Teismo sprendimo Feilhauer (16) išplaukia, kad Teisingumo Teismo jurisdikcija arbitražinės išlygos pagrindu turėtų būti nustatoma vadovaujantis tik Bendrijos teise ir pačia išlyga. Tai atitinka visuotinai pripažintą principą, kad kiekvienas teismas taiko savo proceso taisykles, įskaitant ir nustatančias jurisdikciją(17) . Todėl sutartimi pasirinkta Vokietijos teisė taikytina tik kaip materialinė teisė. Iš to išplaukia, kad arbitražinės išlygos aiškinimas, nuo kurio ir priklauso išvada dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos, neturi būti grindžiamas tokiais Vokietijos teisės sutarčių aiškinimo principais, kaip antai įtvirtinti BGB 133 ir 157 straipsniuose, net jeigu nagrinėjama išlyga yra sutartyje, kuriai taikoma Vokietijos teisė.
57. Bendrijos teisės principai taip pat neleidžia aiškinti sutarties vien pažodžiui. Iš tiesų būtina atsižvelgti ir į sutarties šalių valią bei sutarties sudarymo aplinkybes(18) .
58. Pirmiausia iš išlygos formuluotės aišku, kad sutarties šalys neketino panaikinti galimybės kreiptis į Teisingumo Teismą. Jo jurisdikcija priimti sprendimus dėl apeliacinių skundų net aiškiai nurodyta. Be to, šia išlyga šalys pabrėžė, kad bet kuriuo atveju jurisdikciją nagrinėti ir spręsti ginčus jos nori suteikti ne nacionaliniams, o Bendrijos teismams. Pareikšdamos nuomonę Teisingumo Teisme šalys patvirtino, kad sudarydamos sutartį jos būtent to ir siekė.
59. Pasakytina ir tai, kad Pirmosios instancijos teismas ir Teisingumo Teismas kartu sudaro „Teisingumo Teismo“ instituciją. Pirmiausia tai matyti iš to, kad EB 7 straipsnio pirmojoje pastraipoje, kurioje išvardijamos Bendrijos institucijos, minimas tik Teisingumo Teismas, atskirai nenurodant Pirmosios instancijos teismo. Be to, EB sutarties dalis, apimanti nuostatas dėl Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo, yra pavadinta „Teisingumo Teismas“. Atsižvelgiant į tai, visai įmanoma, kad nurodant Pirmosios instancijos teismą kaip pars pro toto
nurodomas ir Teisingumo Teismas.
60. Galiausiai reikia atsižvelgti į tai, kad sutartis buvo sudaryta vykdant Esprit
programą. Suteikdama subsidijas tokių programų pagrindu Bendrija siekia įgyvendinti mokslinių tyrimų ir pramonės politikos tikslus. Logiška, kad jurisdikcija nagrinėti ir spręsti ginčus, kylančius iš šių sutarčių, suteikiama Bendrijos teismams. Taip užtikrinama, kad šios pagal vieną pavyzdį sudarytos sutartys bus aiškinamos vienodai ir Bendrijos teisės kontekste, kiek tą leis kiekvienai sutarčiai taikoma nacionalinė teisė.
61. Čia išdėstyta nuomonė atitinka Teisingumo Teismo poziciją, kad jo jurisdikciją arbitražinės išlygos pagrindu reikia aiškinti siaurai, nes tai yra išimtis iš bendros taisyklės(19) . Tokia Teisingumo Teismo nuomonė susijusi su klausimu, kokius reikalavimus galima pareikšti „Teisingumo Teismo“ institucijai pateikiamu ieškiniu pagal EB 238 straipsnį, o ne su Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo jurisdikcijos padalijimu.
62. Be to, Teisingumo Teismas jau yra išnagrinėjęs kelis Bendrijos institucijų ieškinius pagal tokią pačią arba panašią išlygą(20) . Nė vienoje šių bylų jis nekėlė savo jurisdikcijos klausimo remdamasis išlygos formuluote, nors prireikus jis būtų savo nuožiūra privalėjęs pripažinti, kad ginčas nepatenka į jo jurisdikciją. Iš to galima padaryti vienintelę išvadą, kad Teisingumo Teismas aiškino išlygą taip, kaip siūloma šioje išvadoje.
63. Todėl, jeigu II priedo 7 straipsnį aiškintume atsižvelgdami į šalių valią ir aplinkybes, prieitume prie išvados, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti Komisijos ieškinius nagrinėjamos sutarties pagrindu.
B – Ieškinio, pareikšto InterTeam, priimtinumas
64. 1999 m. gruodžio 22 d. InterTeam
visuotinis susirinkimas nusprendė likviduoti bendrovę ir likvidavimo faktas juridinių asmenų registre buvo įregistruotas 2000 m. sausio 18 dieną. 2001 m. lapkričio 8 d. buvo padarytas įrašas apie likvidavimo procedūros baigimą ir bendrovė išbraukta iš juridinių asmenų registro.
1. Šalių argumentai
65. Komisijos nuomone, jos ieškinys, pareikštas InterTeam, yra priimtinas. Jo priimtinumui pagrįsti pakanka ieškovo tvirtinimo, kad atsakovas dar turi aktyvų. Priešingu atveju atsakovas galėtų išvengti gresiančio bylinėjimosi, išsiregistruodamas iš juridinių asmenų registro.
66. Tačiau AMI, Euram
ir InterTeam
tvirtina, kad ieškinys, pareikštas InterTeam, yra nepriimtinas. Jos teigia, kad InterTeam
buvo likviduota dėl komercinės veiklos sustabdymo ir kad dėl to neturi turto. Todėl po išbraukimo iš juridinių asmenų registro ji prarado gebėjimą būti ieškove arba atsakove teisme.
2. Teisinis vertinimas
67. Ieškinys, pareikštas InterTeam, būtų nepriimtinas, jeigu jo pareiškimo dieną ši bendrovė būtų buvusi neveiksni ir negalinti būti ieškove arba atsakove teisme. Sprendime Komisija prieš Oder-Plan
Teisingumo Teismas apie bendrovės veiksnumą ir gebėjimą būti ieškove arba atsakove teisme sprendė vadovaudamasis bendrovės registruotos buveinės šalies teise(21) . Šioje byloje bendrovės registruotos buveinės teisė yra Vokietijos teisė. Vokietijos teisė nustato, kad ribotos atsakomybės bendrovės (GmbH) nebelieka, kai ji išbraukiama iš juridinių asmenų registro, užbaigus likvidavimo procedūrą. Proceso teisės požiūriu, nustojus egzistuoti bendrovei, išnyksta ir jos gebėjimas būti ieškove arba atsakove teisme; taigi tokiai bendrovei pareikšti ieškiniai yra nepriimtini(22) .
68. Skirtingai nei šioje byloje, atsakovė byloje Komisija prieš Oder-Plan
tebebuvo likvidavimo stadijoje ir dar nebuvo išbraukta iš juridinių asmenų registro. Todėl negalima, kaip siūlo Komisija, remiantis šiuo sprendimu daryti išvados, kad ieškinys, pareikštas bendrovei InterTeam
tuo metu, kai ji jau buvo galutinai likviduota ir išregistruota, yra priimtinas.
69. Tiesa, net likviduotai ir išregistruotai bendrovei ieškinį galima pareikšti išimties tvarka, kai ieškovas pagrįstai tvirtina, kad ribotos atsakomybės bendrovė dar turi aktyvų(23) . Tokiu atveju bendrovė vėl tampa subjektu ir atgauna gebėjimą būti ieškove arba atsakove teisme. Tačiau tam ieškovas privalo pateikti įrodymų apie likvidžius aktyvus(24) . Tačiau toks ieškinys yra nepriimtinas, jeigu ieškovas pateikia tik faktais nepagrįstą tvirtinimą, kad ribotos atsakomybės bendrovė dar turi teisių į aktyvus(25) .
70. Komisijos argumentas, kad paprasto tvirtinimo, jog atsakovė dar turi aktyvų, turi pakakti, kad išregistruotai ribotos atsakomybės bendrovei pareikštas ieškinys būtų priimtinas, nes kitaip atsakovas galėtų išsisukti nuo ieškinio išsiregistruodamas iš juridinių asmenų registro, nėra įtikinamas. Iš juridinių asmenų registro bendrovė išbraukiama tik užbaigus įstatymų, užtikrinančių kreditorių apsaugą, nustatytą procedūrą(26) . Išimtys iš principo, pagal kurį likviduotoms ir išbrauktoms bendrovėms pareikšti ieškiniai yra nepriimtini, dėl teisinio saugumo turėtų būti leidžiamos tik tais atvejais, kai ieškovas pateikia faktinius aktyvų buvimo įrodymus.
71. Kadangi Komisija paprasčiausiai paminėjo, kad InterTeam
dar turi aktyvų, bet nepateikė jokių konkretesnių įrodymų, Komisijos ieškinį, pareikštą InterTeam, reikia atmesti kaip nepriimtiną(27) .
C – Ieškinio, pareikšto A-Consult ir Ision, priimtinumas
72. Komisija pareiškė ieškinį 2002 m. rugpjūčio 12 dieną. Jau prieš tai, 2002 m. liepos 25 d., A-Consult
„po teisminės administratoriaus skyrimo procedūros buvo pradėta bankroto byla“ ( Anschlußkonkursverfahren ) pagal Austrijos teisę, o 2002 m. liepos 19 d. iškelta bankroto byla dėl Ision
turto pagal Vokietijos teisę.
1. Šalių argumentai
73. A-Consult
administratorius tvirtina, kad bendrovei A-Consult
pareikštas ieškinys yra nepriimtinas. Pagal Austrijos Bankroto kodekso (Konkursordnung, toliau – KO) 6 straipsnį iškėlus bankroto bylą draudžiama pradėti ir nagrinėti bet kokius ginčus dėl bankrutuojančios įmonės turto. Pagal 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų(28) (toliau – Reglamentas Nr. 1346/2000) 16 ir 17 straipsnius vienoje Europos Sąjungos valstybėje narėje iškelta bankroto byla pripažįstama visose kitose valstybėse narėse ir sukelia jose padarinius, kuriuos tokios bylos atveju numato bylos iškėlimo šalies teisė.
74. Ision
jai pareikštą ieškinį taip pat laiko nepriimtinu. Ji teigia, kad 2002 m. liepos 19 d. iškėlus bankroto bylą, ji prarado gebėjimą būti ieškove arba atsakove teisme. Nuo šio momento teisė kreiptis į teismą ir būti atsakovu teisme dėl turto –nagrinėjimo objekto bankroto byloje – pagal Vokietijos įstatymo dėl bankroto (Insolvenzordnung,
toliau – InsO) 80 straipsnį perduodama administratoriui. Tačiau ieškinys administratoriui nebuvo įteiktas. Taigi administratorius netapo bylos šalimi.
75. Komisijos manymu, ieškiniai yra priimtini. Ji tvirtina, kad išimtinė Teisingumo Teismo jurisdikcija išspręsti nagrinėjamą ginčą išplaukia iš EB 238 straipsnio ir arbitražinės išlygos. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad nacionalinė teisė negali pakeisti šios išimtinės jurisdikcijos. Reglamentas Nr. 1346/2000 susijęs tik su bankroto bylos padariniais valstybėse narėse, ir jokios įtakos ieškinio priimtinumui Teisingumo Teisme neturi. Be to, Komisija teigia, jog apie tai, kad A-Consult
buvo iškelta bankroto byla, ji Komisijai pranešė tik 2002 m. rugsėjo 23 d., t. y. po dviejų su puse mėnesio. Tai anaiptol negalėtų būti laikoma „nedelsiant“ Reglamento Nr. 1346/2000 40 straipsnio prasme.
2. Teisinis vertinimas
a) Dėl pagrindinio reikalavimo
76. Ieškinių, pareikštų bendrovėms, kurioms iškeltos bankroto bylos, priimtinumas yra panaši veiksnumo ir gebėjimo būti ieškovu arba atsakovu teisme problema kaip ir ieškinių, pareikštų likviduojamoms bendrovėms, priimtinumas. Tokį požiūrį patvirtina tai, kad iškart po bankroto bylos iškėlimo pasikeičia bendrovės teisinė padėtis, ir ši nebegali veikti per savo organus. Ji tampa atskira administratoriaus valdomu aktyvų ir įsiskolinimų visuma (bankrutuojančios įmonės turtu). Atsižvelgiant į tai turėtų būti taikoma bendrovių registruotos buveinės šalies, t. y. Austrijos arba Vokietijos, teisė(29) .
77. Priimtinumą kaip proceso teisės klausimą galima būtų nagrinėti ir teismingumo nuostatų atžvilgiu, t. y. pagal Teisingumo Teismo proceso taisykles, nors jose nėra aiškių šiai bylai taikytinų nuostatų. Tačiau bet kuriuo atveju pagal Teisingumo Teismo sprendimą Feilhauer (30) jam negali būti taikomos nacionalinės proceso teisės nuostatos, kurios pašalina Teisingumo Teismo jurisdikciją.
78. Tiesa, galima būtų nesigilinti, ar tai gebėjimo būti ieškovu arba atsakovu teisme problema, ar apskritai priimtinumo problema, jeigu aiškinant Teisingumo Teismo proceso taisykles vadovaujantis Reglamentu Nr. 1346/2000 išaiškėtų, kad į valstybėje narėje iškeltos bankroto bylos pasekmes privaloma atsižvelgti vykstant procesui Teisingumo Teisme.
79. Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies f punktas nustato, kad bankroto bylos pasekmes individualių kreditorių iškeltoms byloms reglamentuoja valstybės, kurioje buvo iškelta bankroto byla, teisė. Todėl ieškinių nacionaliniuose teismuose priimtinumą turi reglamentuoti Vokietijos ir Austrijos teisė.
80. Vokietijos teisėje InsO 87 straipsnis nustato, kad iškėlus bankroto bylą kreditoriai gali pareikšti reikalavimus dėl bankrutuojančio skolininko turto tik pagal bankroto procesą reglamentuojančias nuostatas. Šiuo atveju civilinio proceso taisyklių reglamentuojamo ieškinio pareiškimo tvarką pakeičia InsO 174 ir paskesniuose straipsniuose nustatyta reikalavimų pateikimo tvarka. Tiesiogiai bendrovei ar administratoriui pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų vykdymo turi būti atmestas kaip nepriimtinas(31) .
81. Austrijos teisėje KO 6 straipsnio 1 dalis taip pat nustato, kad iškėlus bankroto bylą draudžiama pateikti ieškininius reikalavimus dėl bankrutuojančios įmonės turto ar reikalavimus apsaugoti teises į šį turtą.
82. Todėl taikant nacionalinę teisę nagrinėjamus ieškinius reikėtų atmesti kaip nepriimtinus.
83. Komisija teisi tvirtindama, kad Reglamente Nr. 1346/2000 nėra nė vienos nuostatos, kuri būtų tiesiogiai suformuluota kaip taikytina procesui Teisingumo Teisme. Teisingumo Teismo proceso taisyklėse taip pat nėra nuorodos į reglamentą. Tačiau aiškindami reglamentą pagal jo prasmę ir tikslą, prieiname prie išvados, kad procesui Teisingumo Teisme jokia išimtis netaikyti Reglamente Nr. 1346/2000 įtvirtintų principų neturėtų būti daroma.
84. Bankroto bylų tikslas yra vienu procesu, kuriame dalyvauja visi kreditoriai, lygiais pagrindais padalinti jiems turimą turtą. Todėl nacionalinė teisė draudžia pradėti atskirą teismo procesą po bankroto bylos iškėlimo. Kreditoriai nega li nei tiesiogiai pareikšti ieškinio, siekdami įgyti atskirą išieškojimo teisę, nei reikalauti priverstinio išieškojimo remdamiesi anksčiau įgytomis išieškojimo teisėmis(32) . Taip kai kurie kreditoriai galėtų atsidurti palankesnėje padėtyje nei kiti. Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies f punktas užtikrina, kad šiam principui nebus nusižengiama iškeliant bylas kitose valstybėse narėse.
85. Reglamentas tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse ir yra privalomas visiems nacionaliniams teismams. Neaišku, kodėl jame įtvirtintų principų neturėtų būti paisoma ir Bendrijos teismuose iškeltose bylose. Jeigu šie principai nebūtų pagal analogiją taikomi Komisijos pareikštų Teisingumo Teisme ieškinių atveju, Komisija atsidurtų nepagrįstai pranašesnėje padėtyje, palyginti su kitais kreditoriais, kurie savo reikalavimus gali pareikšti tik bankroto byloje(33) . Kadangi abejonių dėl reglamento veiksmingumo ( effet utile ) nekyla, Komisija taip pat privalo pripažinti, kad reikalavimus remdamasi sutartimi po bankroto bylos iškėlimo ji gali pareikšti tik nacionalinėje bankroto byloje.
86. Nei Teisingumo Teismo išvados sprendime Feilhauer (34), nei principas, kad kiekvienas teismas taiko savo proceso teisę, neprieštarauja pasiūlytam sprendimui. Nacionalinės teisės nuostatos, kurios sudaro kliūčių ieškinio priimtinumui Teisingumo Teisme, turi būti taikomos Bendrijos teisės kolizinės normos (Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies f punktas) pagrindu. Taigi pati Bendrijos teisė ne tik neprieštarauja, bet netgi nurodo, kad Teisingumo Teismo jurisdikcija yra apribojama taikytinomis nacionalinės teisės nuostatomis.
87. Kaip papildomą argumentą Komisija nurodo, kad bet kuriuo atveju, net jei būtų taikomas Reglamentas Nr. 1346/2000, ieškinys A-Consult
būtų priimtinas dėl to, kad pažeidžiant Reglamento 40 straipsnį apie bankroto bylos iškėlimą jai buvo pranešta tik po dviejų su puse mėnesių, t. y. ne „nedelsiant“, kaip nustatyta pirmiau minėtoje nuostatoje.
88. Toks tvirtinimas nėra pagrįstas. Reglamento Nr. 1346/2000 40 straipsnyje nėra sankcijas numatančios nuostatos, kuri nustatytų, kad pavėlavus nedelsiant informuoti kreditorius bankroto bylos iškėlimo pasekmės susijusios tik su tais kreditoriais, kuriems buvo pranešta nedelsiant. Be to, bankroto bylos iškėlimas užregistruojamas Vokietijos juridinių asmenų registre ( Handelsregister ) arba Austrijos juridinių asmenų registre ( Firmenbuch ) ir viešai paskelbiamas, taigi net negavusi atitinkamo pranešimo Komisija galėjo sužinoti apie bankroto bylos iškėlimą.
89. Apibendrinant galima daryti išvadą, kad ieškinys, pareikštas A-Consult
ir Ision, yra nepriimtinas, nes pagal šiais atvejais taikytiną Austrijos ir Vokietijos bankroto teisę iškėlus bankroto bylą atskiri kreditoriai nebegali pradėti naujo teismo proceso.
b) Dėl papildomų reikalavimų
90. Per posėdį Komisija papildomu pareiškimu pakeitė savo A-Consult
ir Ision
pareikšto ieškinio dalyką ­– reikalavimą dėl prievolės įvykdymo į reikalavimą patvirtinti teisę. Tuo metu A-Consult
pareikštas reikalavimas dar nebuvo įtrauktas į Austrijos teismui pateiktą reikalavimų sąrašą ( Konkursverzeichnis ). Tačiau Ision
pareikštas reikalavimas į Vokietijos teismui pateiktą reikalavimų sąrašą ( Insolvenztabelle ) buvo įtrauktas ir administratoriaus užginčytas, ką teismo posėdyje patvirtino ir Komisija, ir Ision
administratorius, neįvardydami konkrečios šių veiksmų datos.
91. Jeigu į reikalavimų sąrašą įtrauktą reikalavimą teismo posėdyje, kuriame nagrinėjami kreditorių reikalavimai, užginčija administratorius arba kiti kreditoriai, vadovaudamasis Austrijos teise jį pateikęs kreditorius gali pareikšti ieškinį dėl teisės patvirtinimo pagal KO 110 straipsnį. KO 111 straipsnis nustato, kad šis ieškinys yra teismingas bankroto bylą nagrinėjančiam teismui. Vokietijos teisėje tą patį nustato InsO 179 ir tolesni straipsniai.
92. Tai, kad abi teisės sistemos numato bankroto bylą nagrinėjančio teismo ( Konkursgericht
arba Insolvenzgericht ) jurisdikciją šiems ieškiniams dėl teisės patvirtinimo nagrinėti, nereiškia, kad tokio ieškinio negalima pareikšti Teisingumo Teisme. Pagal KO 110 straipsnio 1 dalį byla dėl teisės patvirtinimo gali būti iškelta tik tuomet, jeigu ieškinys yra priimtinas nagrinėti. Vokietijos teisėje tą patį nustato InsO 185 straipsnis. Kadangi pagal EB 238 straipsnį esant arbitražinei išlygai Teisingumo Teismui suteikiama išimtinė jurisdikcija, ieškiniai, pateikiami nacionaliniuose teismuose, yra nepriimtini. Be to, Vokietijos teisė pripažįsta, kad nukrypstant nuo InsO 180 straipsnio ieškinys dėl teisių bankrutuojančios įmonės turto atžvilgiu patvirtinimo gali būti pateikiamas ir šalių susitarimu pasirinktame arbitražo teisme(35) .
93. Tačiau bet kuriuo atveju pareikšti ieškinį dėl teisės patvirtinimo galima tik tuomet, jei reikalavimas prieš tai buvo įtrauktas į reikalavimų sąrašą ( Konkursverzeichnis Austrijoje arba Insolvenztabelle Vokietijoje) ir užginčytas. Reikalavimo A-Consult
atžvilgiu atveju tai nebuvo padaryta. Todėl papildomi reikalavimai yra nepriimtini tiek, kiek jie yra susiję su A-Consult
atžvilgiu pareikštais reikalavimais. Kol nėra aišku, ar reikalavimai ginčijami, nėra poreikio taikyti teisės gynybos priemones. Jeigu reikalavimas neužginčijamas, Komisijai nereikia kreiptis į teismą, kad šis patvirtintų jos teises.
94. Tiesa, reikalavimas Ision
atžvilgiu buvo įtrauktas į reikalavimų sąrašą ( Insolvenztabelle )(36) . Tačiau papildomi reikalavimai taip pat turi būti nepriimtini, nes buvo pareikšti netinkamai atsakovei ir (arba) dėl to, kad tai buvo padaryta pavėluotai.
95. Ieškinį dėl įtraukimo į reikalavimų sąrašą ( Insolvenztabelle ) pagrįstumo pripažinimo reikia pareikšti kitoms atsakovėms nei pirmojo ieškinio dėl įsipareigojimų vykdymo atveju, t. y. toms, kurios ginčija reikalavimą. Tai galėtų būti administratorius ar kitas kreditorius. Abejoti dėl papildomų reikalavimų Ision
atžvilgiu priimtinumu verčia vien jau tai, kad Komisija nepaprašė pakeisti savo ieškinio atitinkamu ieškiniu administratoriui ar kitam kreditoriui, užginčijusiam reikalavimą. Taigi formaliai ieškinys nebuvo įteiktas ir administratoriui.
96. Net jeigu reikalavimus aiškintume plačiau, kaip pareikštus administratoriui, jie būtų nepriimtini dėl to, kad buvo pareikšti tik teismo posėdyje. Privalu remtis prielaida, kad reikalavimo teisėtumas jau buvo patvirtintas sprendimu dėl prievolės įvykdymo. Tačiau šiuo atveju reikia keisti ieškinį, nes ieškinys dėl į reikalavimų sąrašą įtraukto reikalavimo teisėtumo patvirtinimo buvo pareikštas kitoms atsakovėms, t. y. toms, kurios ginčija reikalavimą, skirtingai nei pradinis ieškinys dėl prievolės įvykdymo.
97. Teisingumo Teismo procedūros reglamentas aiškiai nenustato, ar galima ieškinį pakeisti ir, jeigu taip, iki kada. Tačiau šio reglamento 42 straipsnio 2 dalis nurodo, kad vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui. Ši nuostata pagal analogiją taikytina nagrinėjamam ieškinio pakeitimui, įskaitant ir tam būtiną ieškinio faktinio pagrindo keitimą, būtent susijusį su reikalavimo įtraukimu į reikalavimų sąrašą ir administratoriaus pareikštu reikalavimo užginčijimu.
98. Bankroto byla dėl Ision
turto buvo iškelta 2002 m. liepos 19 dieną. Net jeigu Komisija, nepaisant viešo paskelbimo, nežinojo apie bylos iškėlimą pareikšdama ieškinį 2002 m. rugpjūčio 12 d., ji tikrai sužinojo tai vėliausiai iš vykstant šiam procesui gauto 2002 m. rugsėjo 26 d. Ision
administratoriaus laiško.
99. Nuo tada ji turėjo galimybę įtraukti savo reikalavimą į reikalavimų sąrašą ir, administratoriui jį užginčijus, pareikšti ieškinį dėl pripažinimo. Tačiau tą ji padarė tik 2004 m. liepos 8 d. teismo posėdyje, nepaaiškindama tokio pavėlavimo priežasties. Dėl to, be kita ko, į procesą nebuvo tinkamai įtrauktas Ision
administratorius. Kol reikalavimas nebuvo įtrauktas į reikalavimų sąrašą ir apie ieškinį jam nebuvo pranešta, jo dalyvavimui procese Teisingumo Teisme nebuvo pagrindo.
100. Iš to galima daryti išvadą, kad ieškinys A-Consult
ir Ision
nepriimtinas ir tiek, kiek jis susijęs su papildomu Komisijos reikalavimu pripažinti, kad jos reikalavimų įtraukimas į reikalavimų sąrašus (Austrijoje ir Vokietijoje) yra pagrįstas.
VI – Pagrįstumas
101. Remdamasi sutarties nuostatomis, būtent II priedo 23 straipsnio 23.3 dalimi ir nepagrįstu praturtėjimu BGB 812 straipsnio prasme, Komisija reikalauja, kad atsakovės kaip solidariosios skolininkės grąžintų avansą. Kadangi ieškinys InterTeam, A-Consult
ir Ision
yra nepriimtinas, dar reikia patikrinti, ar pagrįstas ieškinys AMI, Intracom, Euram
ir Nordbank (37) .
102. Pagal BGB 421 straipsnį solidarioji prievolė reiškia, kad kiekvienas skolininkas privalo įvykdyti visą įsipareigojimą. Tik solidariosios atsakomybės atveju būtų įmanoma patenkinti visą Komisijos ieškinį. Kitokiu atveju Komisija galėtų iš kiekvienos sutarties šalies reikalauti įvykdyti tik dalį įsipareigojimo.
A – Solidarioji atsakomybė
1. Šalių paaiškinimai
a) Komisija
103. Komisija iš esmės tvirtina, kad solidarioji atsakomybė išplaukia iš sutarties 1 straipsnio ir II priedo 23 straipsnio 23.3 dalies. Tai, kad sutarties šalys pasiskirstė atskiras darbo sritis, neprieštarauja solidariosios atsakomybės pripažinimui, nes visos paslaugos buvo skirtos vienam tikslui pasiekti.
104. Be to, iš sutarties išplaukia, kad pagal BGB 425 straipsnio 1 dalį kiekviena atsakovė turi atsakyti už kitų atsakovių įsipareigojimų nevykdymą(38) . Pagal Vokietijos teisę tokia atsakomybė už kitų solidariųjų skolininkų įsipareigojimų nevykdymą preziumuojama visada, kai kelios įmonės, kaip ir nagrinėjamu atveju, įsipareigoja atlikti vieną darbą (BGB 427 straipsnis).
105. Sutarties 1 straipsnio 2 dalis nagrinėjamu atveju netaikytina, bet ji nustato, kiek sutarties šalys atsako už sutarties šalies įsipareigojimų nevykdymą prieš trečiąją šalį, pvz., subrangovą. Net jeigu šiuo atveju tai yra solidariosios atsakomybės Komisijai principo išimtis, atsakovės nepadarė visko, ką galėjo, kad ištaisytų patikrinimo ataskaitose nurodytus trūkumus. Bet kuriuo atveju visos atsakovės nevykdė pareigos bendradarbiauti tarpusavyje ir, pažeisdamos II priedo 2 straipsnio 3 dalies c punktą, nepranešė Komisijai apie nepakankamą darbų pažangą.
b) Atsakovės
106. A-Consult ir Intracom
tvirtina, kad iš sutarties 1 straipsnio 1 dalies neišplaukia solidarioji atsakomybė dėl įsipareigojimo grąžinti avansą pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį vykdymo. Priešingai, atsakomybė dėl pagalbinių paslaugų neatlikimo reglamentuojama tik sutarties 1 straipsnio 2 dalyje.
107. Intracom
atmeta solidariosios atsakomybės galimybę vien jau dėl to, kad nė viena skolininkių neturi pakankamos kompetencijos įvykdyti visą sutartį. Be to, esant abejonėms pirmenybė teikiama sutarties nuostatoms, o ne BGB 427 straipsniui.
108. Bendrus paaiškinimus pateikusios AMI, Euram
ir InterTeam, taip pat Nordbank
mano, kad sutarties 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta solidarioji atsakomybė už pagrindinės prievolės įvykdymą visai kitaip reglamentuojama šio straipsnio 2 dalyje.
109. Toliau atsakovės aiškina, kad Komisija išsamiai nenurodė, kokių įsipareigojimų neįvykdymu pagal sutarties 1 straipsnio 2 dalį kaltinama kiekviena sutarties šalis. Nordbank
ir Intracom
papildo, kad darbų sustabdymo metu jos buvo įvykdžiusios visus savo įsipareigojimus. Anksčiau laiko sustabdžius sutarties vykdymą, nebegalėjo būti atlikti jiems tekę darbai.
110. Nordbank
ir Intracom
neigia pažeidusios pareigą pranešti. Jų nuomone, II priedo 2 straipsnio 3 dalies c punktas nustato tik tai, kad sutarties šalys privalo per koordinatorių pranešti Komisijai apie galimus sunkumus, su kuriais jos susiduria savo darbo srityje. Bet kuriuo atveju jos negalėjo žinoti apie tai, kad kitos sutarties šalys galbūt nevykdo šio įsipareigojimo.
111. Kadangi sutarties dalykas yra subsidijų išmokėjimas, Nordbank
nuomone, prievolė grąžinti avansą kiekvienai sutarties šaliai taikytina tik tiek, kiek ji gavo iš tikrųjų jai nepriklausančių gauti viešųjų lėšų.
2. Teisinis vertinimas
112. Ar egzistuoja solidarioji atsakomybė, pirmiausia reikia spręsti iš pačios sutarties nuostatų. Viena vertus, solidarioji atsakomybė gali būti tiesiogiai nustatyta sutartyje. Kita vertus, sutarties šalių solidarioji atsakomybė gali atsirasti, jeigu šiam projektui įgyvendinti jos sudaro privačią partnerystę ( Gesellschaft bürgerlichen Rechts, toliau – GbR) BGB 705 straipsnio prasme(39) . Kiekvienas GbR partneris iš esmės papildomai atsako už partnerystės prisiimtus įsipareigojimus, ir ne tik už tuos, kurie priskirti jam vidiniu partnerių sprendimu, bet už visus partnerystės įsipareigojimus(40) .
113. Tačiau papildoma partnerių atsakomybė ( akzessorische Gesellschafterhaftung ), kaip ir sutartyje įtvirtinta solidarioji atsakomybė, reiškia, kad sutartis tikrai suteikia teisę reikalauti iš partnerystės (o ne iš konkrečios sutarties šalies) grąžinti avansą ir kad individuali partnerių atsakomybė sutartimi nėra apribota.
114. Už pagrindinio sutarties įsipareigojimo įvykdymą, t. y. projekto įgyvendinimą, sutarties 1 straipsnio 1 dalis, sprendžiant iš jos formuluotės, aiškiai numato solidariąją atsakomybę. Sutarties tekste vartojama sąvoka „jointly and severally“ atitinka solidarųjį įsipareigojimą. Taip pat dėstoma ir atitinkama nuostata pavyzdinėje sutartyje vokiečių kalba: „Die Vertragspartner führen die in Anhang I dieses Vertrags genannten Arbeiten < … > als Gesamtschuldner < … > aus“.
115. Tačiau jeigu kiekviena iš sutarties šalių, kaip šiuo atveju, negali savarankiškai įvykdyti viso įsipareigojimo, gali būti, kad sutartimi siekiama nustatyti ne solidariąją, o kolektyvinę prievolę, nes reikia manyti, kad sutarties šalys nebūtų sutikusios įsipareigoti dėl neįmanomo dalyko(41) . Kolektyvinė prievolė reiškia, kad kreditorius negali reikalauti įvykdyti viso įsipareigojimo vieno iš skolininkų; jis gali reikalauti tik to, kad visi skolininkai įvykdytų įsipareigojimą bendromis pastangomis(42) .
116. Iš sutarties 1 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad, kitaip nei formuluojama 1 dalyje, iš tikrųjų nustatyta kolektyvinė prievolė. 1 straipsnio 2 dalis įpareigoja sutarties šalis tiesiog tinkamai stengtis siekti projekto tikslų ir perimti prievolės neįvykdžiusių sutarties šalių įsipareigojimus. Be to, nė viena iš sutarties šalių neprivalo atsakyti už įvykius, kurie įprastomis sąlygomis nuo jos nepriklauso. Todėl, kadangi viena sutarties šalis neprivalo savarankiškai įvykdyti viso įsipareigojimo, solidariosios prievolės galimybė pašalinama.
117. Tačiau nagrinėjamas ginčas kilo ne dėl pagrindinio įsipareigojimo įvykdymo, t. y. ne dėl projekto įgyvendinimo ir prekybos elektronikos komponentais platformos sukūrimo. Komisija reikalauja grąžinti avansą, kurį gauti, jos manymu, atsakovės neturi pagrindo. Tai, kad nėra solidariosios prievolės net dėl pagrindinio įsipareigojimo įvykdymo, parodo, kaip sutarties šalys apskritai siekė paskirstyti iš sutarties kylančią riziką. Tačiau iš to negalima daryti vienintelės išvados, kad solidariosios prievolės nėra ir pareigos grąžinti avansą atžvilgiu.
118. Avanso grąžinimas yra skaidoma prievolė, kuriai taikomi toliau pateikiami įstatymuose numatyti principai. Skaidomą prievolę, šiuo atveju ginčijamą avanso grąžinimą, privalo įvykdyti keli skolininkai, tačiau dviprasmiškose situacijose pagal BGB 420 straipsnį jie atsako tik proporcingai ( pro rata ). Tačiau nukrypdamas nuo šios nuostatos BGB 427 straipsnis nustato, kad net skaidomų įsipareigojimų atveju dviprasmiškose situacijose skolininkai atsako solidariai tuo atveju, kai keli skolininkai sutartimi įsipareigojo įvykdyti prievolę bendrai. Vis dėlto šis aiškinimo principas taikytinas tik tuomet, jei sutartyje nėra numatyta kitaip, ir tai reikia išsiaiškinti. Atsakomybė laikytina solidariąja ir tuo atveju, jeigu įsipareigojimą prisiėmė GbR, kurios partneriai atsako papildomai kaip solidarieji skolininkai.
119. Pagrindinė sutarties nuostata dėl avanso dalies, viršijančios išlaidas, susijusias su patvirtintų paslaugų atlikimu, grąžinimo yra numatyta II priedo 23 straipsnio 23.3 dalyje. Ši nuostata tiesiogiai neįtvirtina visų sutarties šalių solidariosios atsakomybės. Tačiau Komisija gali pareikšti reikalavimą grąžinti avansą numanomai partnerystei arba visoms sutarties šalims kaip vienam subjektui, už kurio įsipareigojimų įvykdymą solidariai atsako kiekviena sutarties šalis. Taip pat įmanoma, kad kiekviena sutarties šalis atsako tik už jos pačios gautas sumas.
120. 23 straipsnio 23.3 dalyje nurodoma, kad subjektai, privalantys grąžinti avansą, yra the contractors
(sutarties šalys). Tai nereiškia, kad įsipareigojimas būtinai yra bendras, o prievolė solidarioji. Ši formuluotė gali reikšti ir tai, kad kiekviena sutarties šalis privalo grąžinti tą sumą, kuri viršijo jai priklausančią jos išlaidų kompensaciją.
121. Iš vartojamo veiksmažodžio to reimburse
(grąžinti) galima spręsti, kad sutarties šalys privalo grąžinti tik tas sumas, kurias jau yra gavusios anksčiau. Iš esmės kalbama apie specialią sutarties nuostatą dėl nepagrįsto praturtėjimo. Reikalavimais nepagrįsto praturtėjimo pagrindu pagal BGB 812 straipsnį siekiama iš asmens, kuriam jie pareiškiami, atgauti tai, ką jis (pats) yra gavęs. Todėl paprastai kelios sutarties šalys, privalančios grąžinti tai, ką gavo, pavyzdžiui, niekinės sutarties pagrindu, nėra saistomos solidariosios prievolės(43) . Tačiau išvada gali būti kitokia, kai praturtėja asmenų grupė, valdanti bendrą turtą ( Gesamthandsgemeinschaft ), šiuo atveju GbR(44) .
122. Taigi aiškinant pareigą grąžinti mokėjimą, labai svarbu žinoti, kam buvo sumokėta. Tik iš pinigų gavėjo galima reikalauti įvykdyti pareigą grąžinti mokėjimą.
123. Gali būti, kad Komisija pagal sutartį išmokėjo pinigus sutarties šalims kaip vienam subjektui, t. y. jų sudarytai GbR. Iš pirmo žvilgsnio tą patvirtintų faktas, kad Komisija sumokėjo koordinatoriui, o ne dalimis kiekvienai sutarties šaliai atskirai.
124. Tačiau iš II priedo 2 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad koordinatorius gauna lėšas tik kaip patikėtinis ir privalo nedelsdamas perduoti jas sutarties šalims, pats netapdamas lėšų savininku. Taigi sumokėtos sumos nepriklauso sutarties šalių sudarytos partnerystės ar kitokios bendrai valdomo turto bendrovės turto daliai. Tikrasis lėšų gavėjas yra kiekviena sutarties šalis atskirai, o jai priklausančios paramos dalies dydis yra iš anksto nustatytas sutartyje numatytoje sąmatoje. Koordinatorius atlieka tik tarpininko funkciją, kad Komisijai nereikėtų daryti atskirų mokėjimų daugeliui paramos gavėjų.
125. Todėl pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį kiekviena sutarties šalis privalo grąžinti tik tą avanso dalį, kurią pati yra gavusi. Kadangi partnerystė nepraturtėjo, solidarioji atsakomybė, pagrįsta galimu sutarties šalių partnerio statusu, taip pat pašalinama.
126. Tokia išvada patvirtinama II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį perskaičius sutarties 1 straipsnio 2 dalies kontekste. Sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinys nustato, kad sutarties šalis neturi grąžinti prievolės neįvykdžiusios sutarties šalies grąžintinų sumų, nebent ji pati prisidėjo prie prievolės neįvykdymo.
127. Komisijos nuomone, ši nuostata taikytina tik atskirų sutarties šalių įsipareigojimams, pavyzdžiui, įsiskolinimams subrangovams arba vidiniams įsipareigojimams sumokėti kitoms sutarties šalims. Taigi sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinys tikrai netaikytinas reikalavimams, pareikštiems visoms sutarties šalims bendrai.
128. Tačiau toks aiškinimas nėra įtikinamas. 1 straipsnis yra esminė sutarties nuostata, įtvirtinanti atsakovių įsipareigojimus Komisijai. Pirmoje jo dalyje aiškiai nurodoma, kokie darbai turi būti pateikti Komisijai ( towards the Commission ), o 2 dalis numato, kokių priemonių galima imtis, jeigu šių įsipareigojimų vykdymui būtų kliūčių. Pagal šią nuostatą sutarties šalys privalo tam tikra dalimi įvykdyti prievolę už jos neįvykdžiusią sutarties šalį (2 dalies pirmas sakinys). Ši dalis tiksliau apibrėžiama 2 dalies 2 sakiniu. Ir vis dėlto klausimas, kokia būtent yra sutarties šalių įsipareigojimų Komisijai apimtis, lieka neatsakytas.
129. Jeigu sutiktume su tuo, kaip sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinį aiškina Komisija, tai reikštų, kad jis taikytinas sutarties šalių įsipareigojimams tarpusavyje arba tretiesiems asmenims. Tokiu atveju ši nuostata visiškai neatitiktų sutarties 1 straipsnio. Tokia nuostata labiau tiktų atsakovių konsorciumo sutarčiai, o ne sutarčiai su Komisija.
130. Iš tikrųjų sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinį, skaitant kartu su II priedo 23 straipsnio 23.3 dalimi, reikia aiškinti taip, kad sutarties šalis neprivalo grąžinti avanso, kurį kita sutarties šalis gavo nepagrįstai, nesvarbu, ar dėl to, kad pastaroji nesuteikė jai priskirtos paslaugos arba suteikė ją nekokybiškai, ar dėl to, kad tinkamai nepagrindė patirtų išlaidų.
131. Tačiau sutarties šalis gali būti patraukta atsakomybėn, jeigu ji pati prisidėjo prie prievolės neįvykdymo. Tokiu atveju sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinys leidžia Komisijai reikalauti grąžinti avansą ir iš sutarties šalies, kuri pati jo negavo. Tai įmanoma tik su sąlyga, kad skolininkas prisidėjo prie to, kad įsipareigojimas buvo įvykdytas netinkamai arba iš viso nebuvo įvykdytas. Tačiau ši nuostata anaiptol nepagrindžia solidariosios prievolės patenkinti reikalavimą grąžinti avansą. Kiekvieną kartą būtina atskirai nustatyti, ar išimties tvarka sutarties šalis privalo grąžinti avansą, kurio ji pati negavo ir, jeigu taip, kokią jo dalį(45) .
132. Net jeigu prieštaraujant 119‑125 punktuose pateiktiems argumentams būtų daroma prielaida, kad įsipareigojimą prisiėmė partnerystė, reikia atsižvelgti į tai, kad asmeninę partnerių atsakomybę už partnerystės prievolių vykdymą gali riboti sutartys su trečiaisiais asmenimis(46) . Sutarties 1 straipsnio 2 dalį reikėtų laikyti tokiu atsakomybės apribojimu, dėl kurio solidarioji atsakomybė partnerystės sudarymo pagrindu taip pat neatsiranda.
133. Išsamiai analizuojant sutartį tampa aišku, kad dėl solidariosios prievolės grąžinti avansą nebuvo susitarta. Atskirų sutarties šalių indėliai labai skiriasi dydžiu ir kokybe. Būtent Euram
ir Nordbank
indėlis turėjo būti tik pagalbinis, t. y. jos privalėjo užtikrinti papildomų paslaugų (logistikos ir mokėjimo sistemų) integravimą į bendrą sistemą. Atitinkamai ir joms skirta finansinės paramos dalis buvo nedidelė. Todėl neturėtume daryti prielaidos, kad atskiros įmonės sąmoningai prisiėmė solidariąją atsakomybę, nors joms priklausė tik nedidelė finansinės paramos dalis, o įgyvendinant projektą jos dalyvavo tik pagalbinėse srityse, ir todėl beveik negalėjo daryti įtakos jo sėkmei(47) .
134. Reikia atsižvelgti ir į specifinį sutarties kaip priemonės moksliniams tyrimams skatinti pobūdį, kurį Komisija, nors ir kitomis aplinkybėmis, ypač pabrėžė per teismo posėdį. Mokslinių tyrimų skatinimas ir plėtra yra susiję su didele rizika(48) . Kadangi privatūs investuotojai paprastai nenori prisiimti šios rizikos, prireikia finansinės viešosios paramos. Tai, kad nedidelės įmonės mokslinių tyrimų ir plėtros sektoriuje neišsilaiko ekonomiškai, yra viena iš rizikos dalių, kurias Komisija sąmoningai prisiėmė pasirašydama paramos teikimo sutartį. Būtų neteisinga, jeigu tokiais atvejais visą riziką, kad įsipareigojimai nebus įvykdyti, Komisija perkeltų kitoms sutarties šalims. Ji turėtų numatyti, kad įmonės nebedalyvaus Bendrijos remiamuose mokslinių tyrimų projektuose, jeigu tam reikės prisiimti tokius didelius įsipareigojimus, kokius Komisija tvirtina esant nustatytus jos pavyzdinėje sutartyje.
135. Galiausiai, norėdama pagrįsti savo sutarties aiškinimą, Komisija nurodo Teisingumo Teismo išvadas dėl solidariosios prievolės pripažinimo sprendimuose Komisija prieš Oder-Plan (49) ir Komisija prieš Manuel Pereira Roldão & Filhos ir kt. (50) . Tačiau šių išvadų negalima perkelti į nagrinėjamą bylą, nes minėtose bylose ginčijamos sutartys buvo suformuluotos visiškai kitaip negu nagrinėjama sutartis.
136. Pirmiausia bylų Komisija prieš Oder-Plan
ir Manuel Pereira Roldão & Filhos ir kt.
atveju iš sutarties be jokių abejonių buvo aišku, kad yra solidarioji atsakomybė už pagrindinio įsipareigojimo įvykdymą(51) . Be to, nusišalinti nuo solidariosios prievolės grąžinti nepagrįstai gautas lėšas sutarties šalis galėjo tik įrodžiusi, kad ji neprisidėjo prie įsipareigojimo neįvykdymo ir įvykdė savo sutartinę pareigą pranešti. Taigi pagal šią sąlygą solidarioji prievolė yra bendra taisyklė, ir sutarties šalis, kuriai yra pareikštas reikalavimas, gali jos išvengti tik išimtiniais atvejais, įvykdydama įrodinėjimo pareigą.
137. Tačiau nagrinėjamoje sutartyje nustatyta, kad sutarties šalis už trečiojo asmens prievolę grąžinti atsako tik išimtiniais atvejais, t. y. tuomet, kai ji yra prisidėjusi prie sutarties pažeidimo. Tinkamas pareigos pranešti Komisijai įvykdymas čia nėra numatytas kaip sąlyga išvengti solidariosios atsakomybės. Todėl šioje byloje nėra svarbu, kad, remdamasi sprendimu Komisija prieš Oder-Plan, Komisija bando susieti pareigos pranešti pažeidimą ir solidariąją atsakomybę.
138. Tačiau nepaisant pirmiau išdėstytų argumentų, kaip matyti, sutarties tekste vis dėlto yra nemažai neaiškumų, kurie verčia abejoti solidariosios prievolės buvimu. Tokie neaiškumai yra aiškinami Komisijos nenaudai.
139. Komisija iš anksto parengė pavyzdinę sutartį, įskaitant ir II priedą, kurią pateikdavo sutarties šalims daugeliu atvejų. Taigi joje įtvirtinamos tipinės komercinių sutarčių sąlygos Vokietijos įstatymo dėl tipinių komercinių sutarčių sąlygų ( Gesetz zur Regelung des Rechts der allgemeinen Geschäftsbedingungen, toliau – AGB-Gesetz ) 1 straipsnio prasme. AGB-Gesetz
5 straipsnis, kuris pagal AGB-Gesetz
24 straipsnį taikytinas ir įmonių atžvilgiu naudojamoms sutarčių sąlygoms, nustato, kad abejonės aiškinant tipines komercinių sutarčių sąlygas aiškinamos šias sąlygas pateikusiojo nenaudai. Solidarioji atsakomybė palanki Komisijai ir nepalanki atsakovėms. Tam, kad Komisija galėtų remtis sutarties nuostatomis, nustatančiomis solidariąją atsakomybę, tai turi visiškai aiškiai išplaukti iš sutarties teksto. Kaip matyti iš pirmiau išdėstytų argumentų, tokio aiškumo ginčijamoms sutarties nuostatoms trūksta.
140. Apibendrinant reikia pripažinti, kad visų atsakovių solidarioji atsakomybė už Bendrijos sumokėto avanso grąžinimą neišplaukia iš sutarties visiškai aiškiai. Sutarties šalys solidariai neatsako ir už GbR, kuri galėjo būti įkurta projektui įgyvendinti, įsipareigojimus.
B – Reikalavimas grąžinti avansą, pareikštas AMI, Intracom, Euram ir Nordbank
141. Kadangi solidariosios prievolės nėra, reikia nustatyti, ar Komisija turi teisę reikalauti iš AMI, Intracom, Euram
ir Nordbank
grąžinti atitinkamas joms išmokėto avanso dalis. Toks reikalavimas galėtų būti grindžiamas sutartimi, būtent II priedo 23 straipsnio 23.3 dalimi, ir nepagrįstu praturtėjimu BGB 812 straipsnio prasme.
1. Sutartimi grindžiami reikalavimai
142. Reikalavimą pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį galima pareikšti tik su sąlyga, kad total financial contribution due for the Project
(visa projektui remti (Komisijos) skirta suma) yra mažesnė už jau išmokėto avanso sumą. Teisinė pasekmė būtų tai, kad kiekviena šių atsakovių turėtų grąžinti skirtumą tarp gauto avanso ir jai priklausančios išlaidų kompensacijos sumos. Be to, gali būti, kad pagal sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinį atsakovės privalo grąžinti ir tą avanso dalį, kuri buvo sumokėta kitai sutarties šaliai. Tą ir reikia nustatyti pirmiausia.
a) Reikalavimas pagal sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinį (Atsakomybė už prisidėjimą kitoms sutarties šalims pažeidžiant sutartį)
143. Reikalavimas pagal sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinį būtų pagrįstas, jeigu kiekviena sutarties šalis, kuriai pareiškiamas reikalavimas, būtų prisidėjusi prie kitos sutarties šalies prievolės neįvykdymo (taip pat, pavyzdžiui, netinkamo įsipareigojimo vykdymo arba jo nevykdymo), kuris suteikia teisę reikalauti grąžinimo.
144. Iš žodžio „nebent“ aišku, kad toks reikalavimas yra išimtis iš sutartyje nustatytos bendros taisyklės dėl atsakomybės. Faktų, kuriais pagrindžiamas atitinkamas Bendrijos reikalavimas, t. y. vienos sutarties šalies prisidėjimo prie kitos sutarties šalies padaryto sutarties pažeidimo, įrodinėjimo našta tenka Komisijai kaip ieškovei(52) .
145. Komisija, remdamasi patikrinimo ataskaitomis, tvirtina, kad atsakovės nepakankamai bendradarbiavo ir nebandė daryti poveikio įsipareigojimų nevykdančioms sutarties šalims. Jos nevykdė ir II priedo 2 straipsnio 2.3 dalies c punkte įtvirtintos pareigos pranešti Komisijai apie netinkamą darbų eigą. Tačiau tokio bendro pobūdžio tvirtinimo nepakanka pagrįsti, kad sutarties šalis atsakinga už kitoms sutarties šalims pareikštų reikalavimų grąžinti įvykdymą. Iš tikrųjų Komisija turėtų sukonkretinti savo teiginius kiekvienos sutarties šalies atžvilgiu. Be to, AMI, Euram, Intracom
ir Nordbank
pagrįstai užginčijo šiuos tvirtinimus, ir Komisija savo pozicijai apginti turėjo pateikti įrodymų, tačiau to nepadarė.
146. Todėl Komisijos reikalavimas pagal sutarties 1 straipsnio 2 dalies 2 sakinį netenkintinas.
b) Reikalavimas pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį (permokų grąžinimas)
147. Remiantis II priedo 23 straipsnio 23.3 dalimi būtina nustatyti, ar kiekvienos atskirai AMI, Euram, Intracom
ir Nordbank gauta suma viršija joms priklausančią išlaidų kompensaciją. Tokiu atveju joms turėtų būti pareikštas atitinkamas reikalavimas grąžinti.
148. Iš II priedo 23 straipsnio 23.3 dalies išplaukia, kad mokėjimų balansas suvedamas tada, kai yra aiški visa išlaidų, kurias privalo kompensuoti Komisija, suma. Realiai patirtos išlaidos gali būti apskaičiuotos tik įgyvendinus projektą arba kitaip jį įvykdžius(53) . Kadangi projektas nebuvo įgyvendintas, reikalavimai grąžinti turėtų būti pareiškiami tik tada, kai projektas bus baigtas kitu būdu. Jeigu projektas dar nebūtų užbaigtas, galėtų atsirasti naujų kompensuotinų išlaidų.
i) Sutarties pasibaigimas
149. Projektas galėjo būti užbaigtas Komisijai jį nutraukus 1999 m. rugsėjo 8 dieną. Tačiau šalys niekaip negali sutarti, ar nutraukimas yra teisėtas. Atsakovių manymu, nebuvo nei tinkamo pranešimo apie nutraukimą, nei nutraukimo pagrindo. Vis dėlto reikalavimui pagal 23 straipsnio 23.3 dalį šie klausimai neturi reikšmės, taigi galima į juos ir neatsakyti, jeigu sutartis buvo užbaigta kitu būdu.
150. Papildydama II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį, II priedo 5 straipsnio 5.4 dalis tik paaiškina, kad nutraukimo atveju sutarties šalys išsaugo teisę į atitinkamą projekto įgyvendinimo išlaidų kompensacijos dalį. II priedo 5 straipsnio 5.4 dalyje nėra jokių nuo II priedo 23 straipsnio 23.3 dalies nukrypstančių nuostatų dėl sutarties nutraukimo. Net nutraukus sutartį mokėjimų balansas turi būti suvedamas kaip nustatyta II priedo 23 straipsnio 23.3 dalyje.
151. Šiuo atveju taip pat nėra reikalo remtis įstatymų nuostatomis dėl netinkamo sutartinių įsipareigojimo įvykdymo arba neįvykdymo, įtvirtintomis BGB 320 ir paskesniuose straipsniuose, bei specialiosiomis darbų sutartis reglamentuojančiomis nuostatomis, nes sutartis aiškiai ir išsamiai reglamentuoja šią sritį II priedo 23 straipsnio 23.3 dalimi kartu su II priedo 5 straipsnio 5.4 dalimi. Sutartyje nėra sąlygų tik dėl reikalavimų atlyginti žalą kitais pagrindais. Tačiau šiame procese nė viena šalis nepareiškė tokių reikalavimų.
152. Bet kuriuo atveju vien dėl galimų Komisijos reikalavimų sumokėti palūkanas, kuriuos nutraukimo atveju ji gali pareikšti pagal II priedo 5 straipsnio 5.4 dalį, reikia nustatyti, ar nutraukimas galioja. Tačiau klausimą dėl Komisijos reikalavimų sumokėti palūkanas galima atidėti, kol nenustatėme, ar Komisija apskritai gali reikšti atsakovėms reikalavimus grąžinti.
153. Nepaisant to, ar sutartis buvo nutraukta, ji bet kuriuo atveju pasibaigė praėjus tam tikram laikui. Sutarties 2 straipsnio 2.1 dalyje nustatyta, kad projektas turi būti įgyvendintas per 18 mėnesių. Taigi nepaisant nutraukimo šis terminas baigėsi 1999 m. lapkričio 30 dieną. Pagal sutarties 2 straipsnio 2.2 dalį sutartis pasibaigia Komisijai atlikus paskutinį mokėjimą. Tačiau pagal II priedo 18 straipsnio 18.1 dalį sutarties šalys gali reikalauti kompensuoti tik tas išlaidas, kurias jos patyrė per 18 mėnesių projekto įgyvendinimo laikotarpį. Praėjus šiam terminui papildomai galima reikalauti atlyginti tik tas išlaidas, kurios yra susijusios su sutartine pareiga pranešti ir įvertinimu. Tačiau iš visko matyti, kad atsakovės tokių reikalavimų pareikšti neketina. Pagal sutarties 5 straipsnio 5.2 dalį(54), pagal analogiją taikant jį nagrinėjamai situacijai, apie papildomas išlaidas sutarties šalys galėjo pranešti tik per tris mėnesius nuo paskutinės paslaugos suteikimo. Nėra pagrindo tikėtis ir naujų Komisijos mokėjimų. Galiausiai šiuo pagrindu galima suvesti galutinį mokėjimų balansą.
154. Tai, kad per patikrinimą buvo pranešta apie projekto „sustabdymą“, nieko nekeičia. Pirma, sustabdymo galimybė nebuvo nei numatyta sutartyje, nei šalių suderinta sutarties pakeitimui nustatyta rašytine forma. Antra, projektas buvo sustabdytas iki pat sutarties nutraukimo. Taigi net pridėjus sustabdymo laikotarpį prie 18 mėnesių projekto įgyvendinimo laikotarpio, sutarties vykdymas vis tiek pasibaigė 2000 metais.
155. Sutarčių dėl paramos mokslinių tyrimų ir plėtros projektams atveju yra ypač svarbu laikytis sutartyse nustatytų įgyvendinimo terminų. Dėl techninės pažangos šie projektai gali būti įgyvendinami naudingai tik per tam tikrą terminą. Be to, numatytomis biudžeto lėšomis Komisija disponuoja tik ribotą laiką.
156. Galiausiai ir šalys sutinka, kad sutartis pasibaigė. Tačiau atsakovės nepripažįsta, kad Komisijos nuspręstas sutarties nutraukimas galioja. Vis dėlto nė viena iš įmonių tuo pagrindu nepadarė išvados, kad galima būtų tęsti projekto įgyvendinimą. Tolesnis jo įgyvendinimas būtų neįmanomas vien jau todėl, kad nebėra įmonių, atsakingų už pagrindinę projekto dalį. Be to, reikia manyti, kad techninė ir ekonominė projekto bazė šiuo metu jau yra pasenusi.
157. Kadangi praėjus terminui sutartis pasibaigė, mokėjimų balansą reikia suvesti II priedo 23 straipsnio 23.3 dalyje nustatyta tvarka. Bet koks galimas skirtumas tarp Komisijos mokėjimų sumos ir tikrosios Bendrijos mokėtinos sumos turi būti grąžintas.
ii) Komisijos mokėjimai
158. Komisija privalo pateikti įrodymus, pagrindžiančius sumas, kurias gavo kiekviena sutarties šalis ir kurios bus įskaičiuotos suvedant balansą pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį. Kadangi solidarioji prievolė nebuvo pripažinta(55), būtų logiška mokėjimais šia prasme laikyti sumas, kurias pagal II priedo 2 straipsnio 2.1 dalies b punktą kiekvienos sutarties šalies vardu gavo InterTeam . Tokiu atveju neturėtų reikšmės, kokio dydžio atitinkamas sumas InterTeam
faktiškai perdavė sutarties šalims.
159. Tačiau Komisija nepateikė informacijos, kaip InterTeam
gauti mokėjimai turėjo būti paskirstyti atskiroms sutarties šalims pagal sutartyje numatytą sąmatą. Ji išskaidė tik tas sumas, kurias atskiros sutarties šalys turėtų grąžinti „nepažeisdamos solidariosios atsakomybės“(56) . Tai darydama Komisija remiasi sumomis, kurias InterTeam
faktiškai perdavė sutarties šalims. Teisingumo Teismas gali remtis tik šiomis sumomis, nes su kitomis sumomis susijusių reikalavimų Komisija faktiškai nepagrindė. Taigi suvedant balansą reikia atsižvelgti į šias kiekvienai atsakovei sumokėtas sumas: AMI
– 26 743 eurai, Euram
– 21 606 eurai ir Intracom
– 10 362 eurai. Kadangi Nordbank
jokių lėšų negavo, jos atžvilgiu reikalavimas grąžinti netaikomas savaime.
iii) Atlygintinos išlaidos
160. Atliktus mokėjimus reikia sugretinti su Komisijos atlygintinų išlaidų sumomis. Komisija be ginčų patvirtino 26 214,55 euro dydžio AMI
išlaidas ir 16 384,09 euro dydžio Intracom
išlaidas. Intracom
atveju yra likutis šios įmonės naudai, todėl Komisija neturi teisės reikalauti grąžinimo. AMI
turėtų grąžinti 528,45 eurų skirtumą (26 743 eurai – 26 214,55 eurų). Euram
turėtų grąžinti visą avansą (21 606 eurus), nes Komisija nepatvirtino jokių Euram
nurodytų išlaidų. Neaišku tik tai, ar Komisija pagrįstai mano, kad AMI
nurodytos išlaidos kompensuotinos iš dalies, o Euram
nurodytos išlaidos visiškai nekompensuotinos.
161. Išlaidų nepatvirtinimas grindžiamas tuo, kad paslaugos, kurias atliekant buvo patirtos šios išlaidos, Komisijos nebuvo pripažintos atitinkančiomis sutarties reikalavimus. Šiuo atžvilgiu Komisija remiasi patikrinimo ataskaitomis. Paskutinėje patikrinimo ataskaitoje, parengtoje nutraukiant projektą, vertinamos paslaugos, kurios buvo įtrauktos ir į 12 mėnesių ataskaitą: 1.1, 1.2, 1.3, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 3.1, 3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.5, 4.6, 5.1. Iš šių paslaugų svarbios yra tik tos, kurias atliekant pagal sutartyje numatytą darbų programą turėjo prisidėti Euram
ir AMI ; Euram
atveju tai 1.2 ir 1.3 paslaugos, o AMI
atveju – 1.1, 1.2, 1.3, 4.3 ir 4.5 paslaugos. Kadangi 4.3 ir 4.5 paslaugas Komisija patvirtino, ginčas susijęs būtent su atliekant 1.1, 1.2 ir 1.3 paslaugas patirtomis išlaidomis.
162. Reikalavimą grąžinti avansą Komisija grindžia tik, jos manymu, bloga suteiktų paslaugų kokybe. Išlaidų sąrašų, kuriais atsakovės pagrindė patirtas išlaidas, ji neginčija.
163. Prieš pradedant nagrinėti, ar pagrįstai Komisija nepatvirtino paslaugų, pirmiausia reikia atsakyti į keletą esminių klausimų, dėl kurių ginčijasi šalys.
– Komisijos atliktas šešių mėnesių laikotarpio ataskaitos patvirtinimas
164. Atsakovių nuomone, Komisija jau patvirtino paslaugas, kuriomis remiantis buvo parengta 6 mėnesių ataskaita (t. y. būtent 1.1, 1.2 ir 1.3 paslaugas), nes per nustatytą terminą nepareiškė prieštaravimo dėl šios ataskaitos.
165. II priedo 10 straipsnio 10.3 dalis iš tiesų nustato, kad periodinės ataskaitos laikomos patvirtintomis, jeigu Komisija per mėnesį nepareiškia prieštaravimo. Taigi Komisija iš tikrųjų neužginčijo ataskaitos per nustatytą terminą.
166. Tačiau tai nereiškia, kad 6 mėnesių ataskaitoje minimos paslaugos buvo pripažintos tinkamomis. Kaip nustatyta II priedo 10 straipsnio 10.1 dalyje, pažangos atliekant darbus ataskaitų tikslas tėra suteikti Komisijai informaciją apie sklandžią projekto eigą. Šios ataskaitos yra vienas iš pagrindinių rodiklių, kuriais remdamasi Komisija priima sprendimus dėl tolesnių avanso mokėjimų(57) . Jeigu kaskart pateikus periodinę ataskaitą Komisija privalėtų priimti sprendimą dėl joje nurodomų paslaugų priėmimo, prireikus pasitelkdama ekspertus, šio proceso administravimo išlaidos būtų pernelyg didelės.
– Komisijos diskrecija
167. Komisija pabrėžia ypatingą sutarties pobūdį, t. y., kad tai vienašališko Bendrijos paramos teikimo mokslinių tyrimų ir plėtros projektui sutartis. Iš to ji daro išvadą, kad suteiktų paslaugų pripažinimas tinkamomis priklauso jos diskrecijai. Teisingumo Teismas bet kuriuo atveju turi teisę patikrinti, ar Komisija neviršijo savo diskrecijos ribų ir nesielgė savavališkai.
168. Šis Komisijos požiūris neteisingas. Tokie dideli vienai sutarties šaliai suteikti įgaliojimai vienašališkai priimti sprendimus prieštarauja sutarčių teisės principams. Priešingai, sutartis turi būti grindžiama dviejų ar daugiau lygiateisių šalių bendra valia. Tiesa, BGB 315 straipsnis nustato, kad viena šalis gali sukonkretinti paslaugą prieš jos atlikimą. Tačiau ši nuostata nenumato, kad atliktos paslaugos kokybės vertinimas priklauso vienos šalies diskrecijai.
169. Net jeigu sutiktume, kad teoriškai tokios vienašalės teisės gali būti suteikiamos, tokiu atveju sutartyje būtina labai aiški tai reglamentuojanti nuostata. Nagrinėjamoje sutartyje yra įvairių nuorodų, kad išlaidų atlyginimas priklauso nuo to, ar Komisija pripažins paslaugas tinkamomis. Tačiau iš sutarties pakankamai aiškiai neišplaukia, kad galutinis paslaugų įvertinimas priklauso Komisijos diskrecijai. Šiuo klausimu reikia priminti, kad tipinių komercinių sutarčių sąlygų neaiškumai aiškinami šias sąlygas pateikusios Komisijos nenaudai(58) .
170. Tai, kad sutarties dalykas yra subsidijų išmokėjimas, nepateisina Komisijos teisės spręsti vienašališkai. Neaišku, kodėl tokio tipo sutartims turėtų būti daroma išimtis(59) . Jeigu Komisija pasirenka finansinę paramą teikti sutarties pagrindu, ji privalo paisyti sutartis reglamentuojančių principų.
171. Be to, reikia atsižvelgti ir į tai, kad sutartyje aptartos paramos mokslinių tyrimų ir plėtros projektui gavėjas, prieš gaudamas Bendrijos įnašą, investuoja į projektą nemažai savo lėšų. Nesant atitinkamo susitarimo, jis tikisi, kad jo pagal sutartį suteiktų paslaugų įvertinimas ir išlaidų atlyginimas nepriklauso vien Komisijos diskrecijai.
– Kontrolės grupės vertinimo privalomumas sutarties šalims
172. Komisijos nuomone, kontrolės grupės išvados sutarties šalims yra privalomos, nes šios pritarė ekspertų paskyrimui.
173. Toks arbitražinis susitarimas dėl galimų jo pasekmių reikšmės turėtų būti labai aiškiai suformuluotas. Tačiau nei iš sutarties, nei iš vėlesnio šalių susirašinėjimo nematyti, kad šalys būtų ketinusios jas įpareigojantį paslaugų vertinimą pavesti tretiesiems asmenims. Tai, kad Komisija gali pasitelkti ekspertus, II priedo 8 straipsnyje yra paminėta tik tiek, kiek tai susiję su sutarties šalių konfidencialios informacijos apsauga. Būtent tokiomis aplinkybėmis įvyko ir Komisijos bei InterTeam
pasikeitimas elektroniniais laiškais prieš sudarant kontrolės grupę. Šiame susirašinėjime InterTeam
pareiškia pritarianti Komisijos pasirinktų ekspertų kandidatūroms. Apie jų išvadų privalomumą apskritai nebuvo užsiminta.
– Įrodinėjimo našta
174. Todėl, kadangi paslaugų įvertinimas nepriklauso Komisijos diskrecijai, o sutarties šalys nesusitarė, kad kontrolės grupės išvados joms privalomos, taikomi bendrieji įrodinėjimo naštos principai. Pagal juos reikalavimą pagrindžiančių faktų įrodinėjimo našta tenka ieškovui(60) .
175. Komisija reikalauja grąžinti avansą. Todėl ji privalo įtikinamai parodyti, o prieštaravimo atveju ir įrodyti, kad mokėjimai viršijo turimą sumokėti finansinį įnašą.
176. Komisija turi atlyginti tik tas išlaidas, kurios susijusios su paslaugomis, suteiktomis tenkinant sutarties sąlygas, ir kurios buvo tinkamai pagrįstos. Jeigu sutarties šalis atliko paslaugą ir pateikė išlaidų sąrašą, Komisija turi įrodyti, kad ji neprivalo atlyginti su šia paslauga susijusių išlaidų, nes ji buvo nekokybiška, arba išlaidų sąraše yra netikslumų.
177. Toks paslaugos nekokybiškumo įrodinėjimo naštos priskyrimas neprieštarauja Pirmosios instancijos teismo išvadoms sprendime Toditec (61), kuriuo remiasi Komisija. Šį sprendimą Pirmosios instancijos teismas priėmė tuo pagrindu, kad sutarties šalys, norėdamos pareikšti Komisijai reikalavimą dėl išlaidų atlyginimo, privalo pačios įrodyti Komisijai patirtų išlaidų pagrįstumą ir tai, kad buvo paisoma visų kitų sutartyje nustatytų formalumų. Skirtingai nuo nagrinėjamos situacijos, byloje Toditec
paslaugų teikėjos buvo ieškovės, o ne Komisija. Todėl jos ir turėjo įrodinėti, kad tenkinamos sąlygos, leidžiančios reikalauti, kad Komisija atlygintų išlaidas.
178. Lieka nustatyti, ar Komisija įtikinamai parodė, kad ji neturi atlyginti su 1.1, 1.2 ir 1.3 paslaugomis susijusių išlaidų, nes jos buvo atliktos nekokybiškai.
179. Atsižvelgiant į tai, kad šios paslaugos iš dalies buvo aprašytos labai glaustai ir paviršutiniškai, būtų buvę logiška paprašyti patikslinti, ar joms atlikti tikrai reikėjo keleto Man-Month
(asmens darbo mėnesių). Teismo posėdyje Komisija, kalbėdama būtent apie 1.3 paslaugą, kurią tesudarė vieno puslapio tekstas, pabrėžė neatitikimą tarp deklaruojamų darbuotojų resursų ir mažos paslaugos apimties. Tačiau iš to ji nepadarė išvados, kad išlaidos buvo netinkamai pagrįstos, – ji nusprendė, kad pati paslauga atlikta netinkamai. Bet kuriuo atveju, jeigu Komisija taip būtų norėjusi netiesiogiai pareikšti abejones dėl išlaidų sąrašo, tam jau būtų buvę per vėlu.
180. Nurodydama trūkumus, Komisija dažnai remiasi kontrolės grupės ataskaitomis. Antrojoje ataskaitoje, kuri kaip paskutinė pateikta ataskaita šiuo atveju yra pati svarbiausia, ekspertai visas tris pirmosios darbo programos paslaugas įvertino kaip prastos struktūros ir neužbaigtas. Jie labai smulkiai išanalizavo klausimus, kuriuos buvo pavesta išspręsti sutarties šalims. O galiausiai savo išvadoje jie pareiškė, kad 1.2 ir 1.3 paslaugas laiko iš viso nesuteiktomis, nes, kaip nurodė sutarties šalys, pateikti dokumentai tėra pačių paslaugų aprašymo santraukos.
181. Sutartis numato, kad 1.2 paslaugos paskirtis yra apibrėžti programinės įrangos grafines sąsajas ( Software Interfaces ), kuriomis prie sistemos galima būtų prijungti bankus, kuriems pavesta atlikti mokėjimo operacijas, ir pervežimo funkcijas vykdančias logistikos įmones. Ši paslauga turėjo būti pagrindas parengti išsamią grafinės sąsajos ( Interface ) funkcijų specifikaciją, kuri savo ruožtu yra 2.4 paslaugos dalykas. Šią paslaugą ekspertai patvirtino savo antroje patikrinimo ataskaitoje. Komisija pagrįstai nepaaiškino, kaip buvo įmanoma tinkamai atlikti 2.4 paslaugą, jeigu jos pagrindas, 1.2 paslauga, turėjo trūkumų arba iš viso nebuvo sukurtas. Konkrečiai kalbant, ji neatsižvelgė į tai, kad sutarties šalys galėjo užbaigti iki tol neatliktus darbus jau atlikdamos 2.4 paslaugą, kuri yra aiškiai paminėta 1.2 paslaugos aprašyme.
182. Taip pat Komisija nenurodė, kaip iš Euram
ir Alcatel
reikalaujamos grąžinti sumos skirstomos pagal atskiras paslaugas. Todėl konstatavus, kad ji įtikinamai nepagrindė bent vienos paslaugos, kurią atliekant dalyvavo šios sutarties šalys, nekokybiškumo, reikia atmesti visus jos reikalavimus.
183. Kadangi Komisija neįrodė ir to, kad tarp AMI
ir Euram
gautų mokėjimų ir Bendrijos turimo sumokėti finansinio įnašo yra skirtumas, ji neturėjo teisės reikalauti grąžinimo pagal II priedo 23 straipsnio 23.3 dalį.
184. Jeigu pagrindinio reikalavimo nebelieka, bet kuriuo atveju atkrinta ir reikalavimas sumokėti palūkanas pagal II priedo 5 straipsnio 5.4 dalį.
2. Nepagrįstu praturtėjimu grindžiamas reikalavimas
185. Reikalavimas grąžinti neteisėtai įgytas sumas dėl nepagrįsto praturtėjimo pagal BGB 812 straipsnį turi būti atmestas dėl tų pačių priežasčių kaip ir reikalavimas grąžinti remiantis sutartimi. Komisija nepateikė įrodymų, kad mokėjimai buvo didesni nei sutarties šalių skoliniai reikalavimai. Taigi nepagrįstas praturtėjimas nebuvo įrodytas.
3. Tarpinė išvada
186. Tiek, kiek jis priimtinas, ieškinys nepagrįstas, nes atsakovės solidariai neatsako ir Komisija įtikinamai neparodė, kad turi teisę reikalauti atitinkamo dalinio grąžinimo iš atskirų sutarties šalių.
VII – Dėl priešieškinio
187. Intracom
pareiškė priešieškinį, kuriuo iš Komisijos reikalauja sumokėti jai 6 022 eurus. Ši suma yra skirtumas tarp InterTeam
faktiškai sumokėto Intracom
10 362 eurų avanso ir Intracom
patirtų 16 384,09 euro išlaidų, susijusių su patvirtintų paslaugų atlikimu.
188. Komisijos nuomone, Intracom negali pareikšti jokių reikalavimų savarankiškai; tą gali padaryti tik visos sutarties šalys kartu kaip „solidariosios prievolės kreditorės“. Komisija tvirtina, kad į savo reikalavimą visoms atsakovėms kaip solidariosioms skolininkėms grąžinti avansą atitinkamos sumos ji neįskaičiavo.
189. Intracom
nurodė, kad BGB 428 straipsnyje numatytu solidariosios prievolės kreditorių atveju kiekvienas kreditorius gali reikalauti įvykdyti visą įsipareigojimą savarankiškai. Bet kuriuo atveju, sutartiniams santykiams pasibaigus, kiekviena sutarties šalis turi teisę pareikšti savarankiškus reikalavimus.
190. Pirmiausia reikia pažymėti, kad Komisija nepateikė aiškaus prašymo atmesti priešieškinį. Savo dublike Komisija iš esmės ginčija priešieškiniu pareikštą reikalavimą ir prašo jį atmesti. Ji mano, kad šis jos argumentas kartu yra numanomas prašymas atmesti ieškinį.
191. Priešieškinys būtų pagrįstas tik tuo atveju, jeigu viso Komisijos sumokėto avanso nebūtų pakakę padengti Intracom
tenkančias planuojamas išlaidas. Jeigu Komisija vis dėlto sumokėjo koordinatoriui InterTeam
pakankamą avanso sumą, o InterTeam
šių lėšų nepaskirstė sutarties šalims pagal sąmatą, Intracom
turėtų pareikšti reikalavimą InterTeam .
192. Intracom
reikalaujama suma susijusi su išlaidomis, patirtomis atliekant 4.3 ir 4.5 paslaugas, t. y. vieninteles Komisijos patvirtintas paslaugas, kurias atliekant svarų indėlį įnešė Intracom (62) . 4.3 paslaugą reikėjo atlikti iki šešto, o 4.5 paslaugą – iki dvylikto mėnesio. Iš I priede pateikiamos išlaidų lentelės (žr. sutartį, p. 28) matyti, kad Intracom
tenkanti numatomų išlaidų dalis per pirmus dvylika mėnesių yra 28 500 eurų. Tačiau Intracom
gauta suma, pripažįstama be ginčo, yra tik 10 362 eurai.
193. Intracom
turėtų teisę reikalauti Komisijos naujų mokėjimų tik tuo atveju, jeigu per pirmų 12 mėnesių laikotarpį Komisijos InterTeam
sumokėto avanso nepakaktų padengti sąmatoje šiam laikotarpiui numatytas sutarties šalių išlaidas, tarp jų ir Intracom
tenkančią šių išlaidų dalį.
194. Tačiau taip nėra. Per pirmuosius dvylika mėnesių Komisijos sumokėtas avansas būtų turėjęs sudaryti 50 % 646 940 eurų sumos, t. y. 323 470 eurų(63) . Iki 1999 m. gegužės 6 d. Komisija faktiškai išmokėjo koordinatorei InterTeam
461 394 eurų avansą. Pagal II priedo 2 straipsnio 2.1 dalies b punktą InterTeam
turėjo nedelsdama išmokėti atitinkamas jo dalis sutarties šalims. Jeigu Intracom
tuomet būtų gavusi šią dalį, jos būtų su kaupu pakakę padengti numatomas 12 mėnesių išlaidas.
195. Komisija neatsako už tai, kad InterTeam
pažeisdama sutartį užlaikė tam tikras lėšas. Todėl dabar Intracom
nebegali reikalauti iš Komisijos kitų mokėjimų. Iš tikrųjų Intracom
turėtų reikalauti jai priklausančios Komisijos avanso dalies iš InterTeam, nors po InterTeam
likvidavimo tai būtų beprasmiška.
196. Dėl šių priežasčių priešieškinį reikia atmesti.
VIII – Bylinėjimosi išlaidos
197. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti. Intracom
priešieškinys taip pat nebuvo patenkintas. Tačiau Komisija nepaprašė priteisti iš Intracom
bylinėjimosi išlaidų. Todėl kiekviena šalis turi pati padengti su priešieškiniu susijusias savo išlaidas.
IX – Išvada
198. Atsižvelgdama į šiuos argumentus, Teisingumo Teismui siūlau nuspręsti:
1. Atmesti ieškinį.
2. Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
3. Atmesti priešieškinį.
4. Nustatyti, kad savo išlaidas, susijusias su priešieškiniu, Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry
ir Europos Bendrijų Komisija padengia pačios.
(1) .
(2)
–	Prieš pareiškiant ieškinį buvo pradėta teisminė A-Consult
administratoriaus skyrimo procedūra, ir administratoriumi buvo paskirtas advokatas E. Roehlich. Pagal Austrijos teisę ieškinys turėjo būti pareikštas jam. Tačiau net sužinojusi šias aplinkybes Komisija nepakeitė savo ieškinio. Todėl šioje išvadoje kaip šalis ir toliau nurodoma A-Consult .
(3)
–	1994 m. lapkričio 23 d. Tarybos sprendimas 94/802/EB dėl specialios mokslinių tyrimų, technologijų plėtros ir demonstracijos programos informacinių technologijų srityje (1994‑1998 m.), OL L 334, p. 24.
(4)
–	1994 m. balandžio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimas 1110/94/EB dėl Europos Bendrijos ketvirtosios pamatinės mokslinių tyrimų, technologijų plėtros ir demonstracijos programos (1994–1998 m.), OL L 126, p. 1.
(5)
–	Per tą laiką buvo sukurta panaši platforma, žr. www.excessportal.com.
(6)
–	Kadangi 1997 m. birželio 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1103/97 dėl tam tikrų nuostatų, susijusių su euro įvedimu (OL L 162, p. 1) 2 straipsnio 1 dalis nustato, kad visos nuorodos į ekiu pakeičiamos nuoroda į eurą santykiu 1 ekiu = 1 eurui, toliau, išskyrus tikslias citatas, visur bus vartojama sąvoka „euras“.
(7)
–	Pavyzdinę sutartį prancūzų, anglų ir vokiečių kalbomis galima rasti internete adresu http://europa.eu.int/comm/research/modelc.html.
(8)
– Ne visai aiški angliškos frazės „Subject to force majeure < … > “ prasmė paaiškėja palyginus ją su atitinkama fraze pavyzdinėse sutartyse vokiečių ir prancūzų kalbomis. Jos yra tokios: „Vorbehaltlich höherer Gewalt < … > “ ir „Sous réserve des cas de force majeure < … > “
(9)
–	Taikytina sutarties sudarymo metu galiojusi atitinkamų teisės aktų redakcija. Todėl neturi reikšmės ir Vokietijos 2001 m. lapkričio 26 d. Prievolių teisės modernizavimo įstatymu ( Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts ) padaryti pakeitimai (žr. Vokietijos civilinio kodekso įvadinių nuostatų ( Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch ) 229 straipsnio 5 dalį).
(10)
–	Laikantis EB 238 straipsnio formuluotės, toliau vartojama sąvoka „arbitražinė išlyga“, nors šioje byloje kalbama apie sąlygą dėl jurisdikcijos suteikimo, nes Bendrijos teismai yra ne privatūs arbitražo teismai, o valstybiniai teismai plačiąja prasme, kurių jurisdikciją nustato EB sutartis.
(11)
–	51 straipsnio formuluotė 2004 m. balandžio 26 d. Tarybos sprendimu 2004/407/EB, Euratomas (OL L 132, 2004,  p. 5) buvo pakeista – dabar Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti Bendrijos institucijų ieškinius, pateiktus pagal arbitražinę išlygą. Tačiau šio sprendimo 2 straipsnio pereinamojo laikotarpio nuostatoje numatyta, kad Teisingumo Teisme jau nagrinėjamos bylos neperduodamos Pirmosios instancijos teismui, jeigu minėto sprendimo įsigaliojimo dieną rašytinė proceso dalis, kaip ir nagrinėjamoje byloje, jau yra užbaigta. Iš to išplaukia, kad šios bylos ir toliau lieka teismingos Teisingumo teismui.
(12)
–	Dėl principo, kad taikytinos sprendimą priimant galiojančios proceso teisės nuostatos, žr. 1981 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Salumi ir kt.
(sujungtos bylos 212/80–217/80, Rink. p. 2735, 9 punktas) ir 2004 m. liepos 1 d. Sprendimą Tsapalos ir Diamantakis (sujungtos bylos C‑361/02 ir C‑362/02, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 19 punktas, ir jame cituota Teisingumo Teismo praktika).
(13)
–	1988 m. spalio 24 d. Tarybos sprendimas 88/591/EAPB, EEB, Euratomas, įsteigiantis Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismą (OL L 319, p. 1), su pakeitimais, padarytais 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos sprendimu 1999/291/EB, EAPB, Euratomas (OL L 114, 1999, p. 52). Sprendimas buvo panaikintas Nicos sutarties 10 straipsniu.
(14)
–	1976 m. spalio 27 d. generalinio advokato H. Mayras išvada byloje Pellegrini prieš Komisiją
(1976 m. gruodžio 7 d. Sprendimas 23/76, Rink. p. 1807, 1824).
(15)
–	Tačiau griežtų reikalavimų pateikti išlygą raštiška forma nėra, nebent tai būtų įtvirtinta sutartimi. Todėl Teisingumo Teismas pripažino tinkamą dar nepasirašytos sutarties projekte numatytą išlygą, kuria šalys vieningai rėmėsi susirašinėdamos (1976 m. gruodžio 7 d. Sprendimas Pellegrini prieš Komisiją
(23/76, Rink. p. 1807, 9 ir 10 punktai)).
(16)
–	1992 m. balandžio 8 d. Sprendimas Komisija prieš Feilhauer
(Rink. p. I‑2613, 13 punktas).
(17)
–	1991 m. spalio 22 d. generalinio advokato C. O. Lenz išvada byloje Komisija prieš Feilhauer (16 išnašoje minėtas sprendimas, Rink. p. I‑2613, 2622, 18 punktas). Taip pat žr. Teisingumo Teismo praktiką dėl 1968 rugsėjo 17 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo 17 straipsnio (1992 m. kovo 10 d. Sprendimas Powell Duffryn
(C‑214/89, Rink. p. I‑1745, 37 punktas) ir 1997 m. liepos 3 d. Sprendimas Benincasa
(C‑269/95, Rink. p. I‑3767, 31 punktas)).
(18)
–	Dėl pareigos aiškinti sutartį atsižvelgiant į Bendrijos teisės kontekstą žr. 1999 m. balandžio 27 d. Sprendimą Komisija prieš SNUA
(C‑69/97, Rink. p. I‑2363, 19 punktas).
(19)
–	1986 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Komisija prieš Zoubek
(426/85, Rink. p. 4057, 11 punktas) ir 1998 m. gruodžio 3 d. Sprendimas Komisija prieš Industrial Refuse & Coal Energy
(C‑337/96, Rink. p. I‑7943, 49 punktas).
(20)
–	2003 m. balandžio 10 d. Sprendimas Parlamentas prieš SERS ir kt.
(C‑167/99, Rink. p. I‑3269); 2003 m. spalio 16 d. Sprendimas Komisija prieš ITEC
(C‑29/03, dar nepaskelbtas Rinkinyje); 2003 m. spalio 16 d. Sprendimas Komisija prieš ITEC
(C‑30/03, dar nepaskelbtas Rinkinyje) ir 2004 m. liepos 8 d. Sprendimas Komisija prieš Trendsoft
(C‑127/03, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 7 ir 21 punktai).
(21)
–	2001 m. spalio 11 d. Sprendimas Komisija prieš Oder-Plan Architektur ir kt.
(C‑77/99, Rink. p. I‑7355, 28 punktas). Taip pat žr. 1984 m. lapkričio 27 d. Sprendimą Bensider ir kt. prieš Komisiją (50/84, Rink. p. 3991, 7 punktas). Atsižvelgiant į 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimą Überseering
(C‑208/00, Rink. p. I‑9919), svarbesnė yra įsteigimo vieta. Kadangi vis dėlto nagrinėjamoje byloje bendrovės įsteigimo vieta ir registruotos buveinės vieta sutampa, galima daugiau nebesigilinti į šį klausimą.
(22)
–	Žr. Lutter ir Hommelhoff, GmbH-Gesetz: Kommentar, 15 leidimas (2000), 74 straipsnio 17 punktas.
(23)
–	Žr. 2003 m. birželio 4 d. Vokietijos Federalinio darbo teismo ( Bundesarbeitsgericht ) sprendimą 10 AZR 449/02 –, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht
2003, p. 1049.
(24)
–	Aiškią nuomonę šiuo klausimu pareiškė Vokietijos Aukščiausiasis Teismas ( Bundesgerichtshof ) (žr. 1999 m. birželio 2 d. Sprendimą VIII ZR 112/98 –, Neue Juristische Wochenschrift
1999, p. 2972), kuris ankstesnėje savo praktikoje paprastą tvirtinimą, kad yra aktyvų, laikydavo pakankamu (1967 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas – V ZR 40/66 –, BGHZ 48, 303, 307).
(25)
–	Žr. Schmidt leidinyje Scholz, Kommentar zum GmbH-Gesetz, 9 leidimas (2002), 60 straipsnio 62 punktas.
(26)
–	Konkrečiai kalbant, pagal Vokietijos Ribotos atsakomybės įmonių įstatymo (Gesetz betreffend die Gesellschaft mit beschränkter Haftung, toliau – GmbHG) 65 straipsnio 1 dalį GmbH likvidavimas turi būti registruojamas juridinių asmenų registre, o pagal GmbHG 65 straipsnio 2 dalį likvidatoriai turi tris kartus viešai apie tai paskelbti. Be to, kreditoriai turi būti paprašyti su jais susisiekti. Vienerius metus nuo paskutinio viešo skelbimo trunka laukimo laikotarpis, per kurį negali būti dalijamas joks bendrovės turtas.
(27)
–	Neaišku, kur dingo apie 150 000 eurų, kuriuos InterTeam
privalėjo nedelsdama išmokėti kitoms sutarties šalims ar bent jau kaip jų patikėtinė laikyti atskirai nuo savo turto. Šiuo atžvilgiu, užuot kėlusi bylą likviduotai bendrovei, Komisija galėjo patraukti atsakomybėn atsakingus InterTeam
darbuotojus asmeniškai.
(28)
–	OL L 160, p. 1.
(29)
–	Žr. 21 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Oder-Plan
28 punktą.
(30)
–	Minėtas 16 išnašoje, 13 punktas.
(31)
–	Žr. Hess, Weis ir Wienberg, Kommentar zur Insolvenzordnung, 2 leidimas (2001), 87 straipsnio 6 ir 7 punktus.
(32)
–	Šiuo klausimu žr. InsO 89 straipsnį.
(33)
–	Teisingumo Teismas 1999 m. vasario 22 d. Sprendimu EAPB prieš Acciaierie e Ferriere Busseni SPA
(kuriai iškelta bankroto byla) (C‑221/88, Rink. p. I‑459, 26 punktas) jau nusprendė, kad EAPB rekomendacijos negalima aiškinti taip, kad su kreditorių teisėmis susijusiame procese EAPB turi pirmumo teisę, palyginti su privačiais kreditoriais.
(34)
–	Šiuo klausimu žr. šios išvados 78 punktą.
(35)
–	Hess, Weiss ir Wieneberg, 180 straipsnio 2 punktas.
(36)
–	Kadangi vis dėlto nėra jokių raštiškų dokumentų, neaišku, koks būtent reikalavimas buvo įtrauktas į sąrašą – ar tas, kuris buvo pareikštas pirmajame papildomame reikalavime, ar tas, kuris buvo pareikštas tik tam atvejui, jeigu Teisingumo Teismas nepripažintų atsakovių solidariosios atsakomybės. Be to, nėra žinoma, ar reikalavimą užginčijo tik administratorius, ar ir kiti kreditoriai, kuriems taip pat būtų adresuotas ieškinys dėl pripažinimo, jeigu toks būtų pareikštas.
(37)
–	Toliau minint atsakoves kalbama tik apie šias keturias įmones.
(38)
–	Šiuo klausimu Komisija nurodo sprendimą Komisija prieš Oder-Plan
(minėtą 21 išnašoje, 61 punktas).
(39)
–	I priedo 2 dalies 6 punktas (sutarties p. 70) numato, kad gali būti sudaryta konsorciumo sutartis. Jeigu tai nebūtų padaryta, tarp sutarties šalių gali būti sudarytas numanomas partnerystės susitarimas.
(40)
–	Sprau, Palandt, Bürgerliches Gesetzbuch, 62 leidimas, 2003, 714 straipsnio 12 punktas.
(41)
–	Bydlindski, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 2a tomas, 4 leidimas (2003), 431 straipsnio 3 punktas; Noack leidinyje Staudinger, Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 1999, bendrųjų pastabų dėl 420 ir paskesnių straipsnių 24 punktas; kitokia nuomonė pateikiama Heinrichs leidinyje Palandt, bendrųjų pastabų dėl 420 ir paskesnių straipsnių 9 punktas.
(42)
–	Noack leidinyje Staudinger, bendrųjų pastabų dėl 420 ir paskesnių straipsnių 26 punktas.
(43)
–	Žr. Noack leidinyje Staudinger, 427 straipsnio 74 punktas.
(44)
–	Noack leidinyje Staudinger, 427 straipsnio 76 punktas; Sprau leidinyje Palandt, 718 straipsnio 9 punktas.
(45)
–	Šiuo klausimu žr. toliau, 143‑146 punktus.
(46)
–	Sprau leidinyje Palandt, 714 straipsnio 18 punktas.
(47)
–	Panašiai argumentavo Pirmosios instancijos teismas 2003 m. kovo 13 d. Sprendime Valnerina prieš Komisiją
(T‑340/00, Rink. p. II‑811, 65 punktas). Jo nuomone, solidarioji atsakomybė už Bendrijos avanso grąžinimą yra neproporcinga. Tačiau šioje byloje avansas buvo suteiktas sprendimo, o ne sutarties pagrindu.
(48)
–	Kai kurios su projektu susijusios rizikos rūšys aiškiai išvardytos I priedo 2 dalies 2 straipsnio 2.1 dalyje (sutarties p. 37).
(49)
–	Minėtas 21 išnašoje.
(50)
–	2001 m. lapkričio 13 d. Sprendimas byloje C‑59/99 (Rink. p. I‑8499).
(51)
–	Žr. sutarties 2 straipsnį, cituotą generalinio advokato S. Alber 2001 m. sausio 25 d. išvadoje byloje Komisija prieš Oder-Plan Architektur ir kt.
(pirmiau cituotas sprendimas, Rink. p. I‑7355, 3 punktas).
(52)
–	Dėl atitinkamos bendrosios taisyklės dėl įrodinėjimo naštos žr. 174 punktą.
(53)
–	Atitinkamai ir Komisija pagal sutarties 4 straipsnio 3 įtrauką galimą likutį privalo sumokėti tik atlikus visas paslaugas ir pateikus reikiamus išlaidų sąrašus.
(54)
–	Ši nuostata yra tokia: „The cost statements for the final period, incorporating adjustments for previous periods, shall be submitted not later than three months after the approval of the last report, document or other Project Deliverable following which no further costs shall be allowable for payments“.
(55)
–	Žr. būtent 124 ir 125 punktus.
(56)
–	Šiuo klausimu žr. šios išvados 35 punktą.
(57)
–	Žr. sutarties 4 straipsnio 2 įtrauką.
(58)
–	Šiuo klausimu žr. šios išvados 139 punktą.
(59)
–	Pirmosios instancijos teismas 2001 m. gegužės 16 d. Sprendime Toditec prieš Komisiją (Rink. p. II‑1443, 77 punktas) taip pat atsisakė pripažinti, kad išskirtinės pasekmės išplaukia iš tokio tipo sutarčių pobūdžio.
(60)
–	Apie šį principą taip pat žr., pavyzdžiui, 1991 m. sausio 14 d. Bundesgerichtshof
(Vokietijos Aukščiausiojo Teismo) sprendimą – II ZR 190/89 –, BGHZ 113, 222, 226 ir Greger leidinyje Zöller, Zivilprozessordnung, 23 leidimas (2002), bendrosios pastabos 284 straipsniui, 17 punktas.
(61)
–	Minėtas 59 išnašoje, 95 punktas.
(62)
–	Dėl Intracom
indėlio atliekant įvairias paslaugas žr. sutarties I priedo p. 55 pateikiamą lentelę.
(63)
–	Žr. I priede pateikiamą lentelę (sutarties p. 30).