62015CC0182
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2016 m. gegužės 10 d. (
1
)
Byla C‑182/15
Aleksei Petruhhin
(Augstākā tiesa (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Europos Sąjungos pilietybė — SESV 18 straipsnio pirma pastraipa ir 21 straipsnio 1 dalis — Prašymas išduoti Rusijai valstybės narės pilietį, esantį kitos valstybės narės teritorijoje — Valstybės narės atsisakymas išduoti savo piliečius — Skirtingas požiūris dėl pilietybės — Pateisinimas — Kova su nebaudžiamumu — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 19 straipsnio 2 dalyje nustatytų garantijų laikymosi patikrinimas“
1.
Ekstradiciją galima apibrėžti kaip tarptautinės pagalbos, susijusios su priverstinio poveikio priemonių taikymo procedūra, kai viena valstybė prašo kitos valstybės perduoti jai šios valstybės teritorijoje esantį asmenį siekdama vykdyti jo baudžiamąjį persekiojimą, kad jis būtų teisiamas teisme, o jeigu jis jau nuteistas – kad būtų įvykdyta jam paskirta bausmė.
2.
Ši byla susijusi su Rusijos Federacijos ekstradicijos prašymu, skirtu Latvijos Respublikai dėl Estijos piliečio, kuris buvo sulaikytas Latvijos Respublikos teritorijoje.
3.
Iš esmės Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti, ar apsauga nuo ekstradicijos, taikoma Latvijos piliečiams pagal jų nacionalinę teisę ir dvišalį susitarimą, sudarytą su Rusijos Federacija, pagal ESV sutarties normas, susijusias su Sąjungos pilietybe, turi būti taikoma ir kitų valstybių narių piliečiams.
4.
Kai kurių valstybių narių, tarp jų ir Latvijos Respublikos, nacionalinėje teisėje ir tarptautinėse sutartyse, kurių šalys jos yra, numatytas principas, pagal kurį jos atsisako išduoti savo piliečius. Kadangi ekstradicijos prašymas yra skirtas valstybei narei ir susijęs su Sąjungos piliečiu, kuris nėra šios valstybės pilietis, remiantis tokiu principu įtvirtinamas skirtingas požiūris į minėtos valstybės ir kitų valstybių narių piliečius. Vis dėlto manau, kad toks skirtingas požiūris nereiškia SESV 18 straipsnio pirmai pastraipai prieštaraujančios diskriminacijos dėl pilietybės, jeigu įrodoma, kad šių dviejų kategorijų piliečių situacija nėra panaši, atsižvelgiant į tikslą kovoti su asmenų, įtariamų nusikaltimo padarymu trečiojoje valstybėje, nebaudžiamumu.
I – Teisinis pagrindas
A – Sąjungos teisė
5.
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (
2
) 19 straipsnio „Apsauga perkėlimo, išsiuntimo ar išdavimo atveju“ 2 dalyje nustatyta:
„Niekas negali būti perkeltas, išsiųstas ar išduotas į valstybę, kurioje jam gresia mirties bausmė arba kurioje jis gali patirti kankinimų ar kitokį nežmonišką ar žeminantį elgesį arba būti taip baudžiamas.“
B – Latvijos teisė
6.
Latvijos Konstitucijos 98 straipsnio trečiame sakinyje numatyta:
„Latvijos pilietį draudžiama išduoti kitoms valstybėms, išskyrus Saeimos (Latvijos parlamentas) ratifikuotose tarptautinėse sutartyse numatytus atvejus, jei išduodant asmenį nepažeidžiamos Konstitucijoje nurodytos pagrindinės žmogaus teisės.“
7.
Krimināllikums (Baudžiamasis įstatymas, toliau – Latvijos baudžiamasis įstatymas) 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Latvijos piliečiai ir asmenys, kurie nėra piliečiai[ (
3
)], taip pat užsieniečiai, turintys leidimą nuolat gyventi Latvijoje, Latvijos teritorijoje pagal šį įstatymą turi būti patraukti baudžiamojon atsakomybės už kitos valstybės teritorijoje ar už Latvijos teritorijos ribų padarytą veiką, nesvarbu, ar ši veika jos padarymo vietoje laikoma nusikaltimu, už kurį baudžiama.
<...>
3.   Jeigu leidimo nuolat gyventi Latvijoje neturintis užsienietis kitos valstybės narės teritorijoje padaro sunkius arba labai sunkius nusikaltimus Latvijos Respublikos ar jos gyventojų interesams, neatsižvelgiant į valstybės, kurioje padarytas nusikaltimas, teisės aktus, jis turi būti patrauktas baudžiamojon atsakomybėn pagal šį įstatymą, jeigu nebuvo patrauktas baudžiamojon atsakomybėn ar perduotas teismui pagal nusikaltimo padarymo vietos valstybės teisės aktus.
4.   Jeigu užsienietis, neturintis leidimo nuolat gyventi Latvijoje, padaro nusikaltimą kitos valstybės teritorijoje arba už Latvijos teritorijos ribų, neatsižvelgiant į nusikaltimo padarymo vietos valstybės teisės aktus, jis turi būti patrauktas baudžiamojon atsakomybėn pagal šį įstatymą Latvijos Respublikai privalomuose tarptautiniuose susitarimuose numatytais atvejais, jeigu jis nebuvo patrauktas baudžiamojon atsakomybėn už šį nusikaltimą ar perduotas teismui kitos valstybės narės teritorijoje.“
8.
Kriminālprocesa likums (Baudžiamojo proceso įstatymas, toliau – Latvijos baudžiamojo proceso įstatymas) 66 skirsnyje „Asmens išdavimas užsienio valstybei“ esančio 696 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Latvijos teritorijoje esantį asmenį galima išduoti siekiant jo baudžiamojo persekiojimo, kad jis būtų teisiamas teisme arba kad būtų įvykdytas teismo sprendimas, jei gautas prašymas jį laikinai suimti arba užsienio valstybės prašymas šį asmenį išduoti dėl veikos, kuri pagal Latvijos ir užsienio valstybės įstatymus yra nusikalstama.
2.   Asmenį galima išduoti siekiant jo baudžiamojo persekiojimo arba jo teisimo teisme dėl veikos, už kurią numatyta didesnė nei vienų metų maksimali laisvės atėmimo bausmė arba griežtesnė bausmė, jei tarptautinėje sutartyje nenumatyta kitaip.“
9.
Latvijos baudžiamojo proceso įstatymo 697 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„Išduoti asmens negalima, jei:
1)
asmuo yra Latvijos pilietis;
2)
prašymas išduoti asmenį pateiktas siekiant pradėti jo baudžiamąjį persekiojimą arba jį nubausti dėl jo rasės, religijos, tautybės ar politinių pažiūrų arba jei yra pakankamai priežasčių manyti, kad asmens teisės gali būti pažeistos dėl minėtų pagrindų;
<...>
7)
užsienio valstybėje asmeniui gali grėsti kankinimai.“
10.
1993 m. vasario 3 d. Latvijos Respublikos ir Rusijos Federacijos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių civilinėse, šeimos ir baudžiamosiose bylose 1 ir 62 straipsniuose nustatyta:
„1 straipsnis. Teisinė apsauga
1.   Vienos Susitariančiosios Šalies piliečiai kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje savo asmeninių ir turtinių teisių atžvilgiu naudojasi tokia pat teisine gynyba kaip ir tos Susitariančiosios Šalies piliečiai.
2.   Vienos Susitariančiosios Šalies piliečiai turi teisę laisvai ir nekliudomai kreiptis į kitos Susitariančiosios Šalies teismus, prokuratūrą, notarų kontoras <...> bei kitas įstaigas, kurioms pagal kompetenciją priklauso civilinės, šeimos ir baudžiamosios bylos, gali dalyvauti nagrinėjant šias bylas, teikti prašymus, pareikšti ieškinius ir atlikti kitus procesinius veiksmus tokiomis pat sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai.
<...>
62 straipsnis. Atsisakymas išduoti
1.   Neišduodama, jeigu:
1)
asmuo, kurį prašoma išduoti, yra Susitariančiosios Šalies, kuriai pateikiamas prašymas, pilietis arba asmuo, kuriam šioje valstybėje suteikta prieglobsčio teisė.
<...>“
11.
1992 m. lapkričio 11 d. Taline pasirašytos Lietuvos Respublikos, Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Vienos Susitariančiosios Šalies piliečiai kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje savo asmeninių ir turtinių teisių atžvilgiu naudojasi tokia pat teisine gynyba kaip ir tos Susitariančiosios Šalies piliečiai.“
II – Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
12.
2010 m. liepos 22 d. Interpolo interneto svetainėje paskelbtas prioritetinis pranešimas apie Estijos piliečio Aleksei Petruhhin paiešką.
13.
A. Petruhhin buvo sulaikytas 2014 m. rugsėjo 30 d. Bauskėje (Latvija) ir laikinai suimtas.
14.
2014 m. spalio 21 d. Latvijos valdžios institucijos gavo Rusijos Federacijos generalinės prokuratūros ekstradicijos prašymą. Iš šio prašymo matyti, kad 2009 m. vasario 9 d. sprendimu pradėtas A. Petruhhin baudžiamasis persekiojimas ir jam paskirtas kardomasis kalinimas. Remiantis tuo sprendimu, A. Petruhhin kaltinamas pasikėsinimu kartu su kitais bendrininkais parduoti didelį narkotinių medžiagų kiekį. Pagal Rusijos teisės aktus už šį nusikaltimą baudžiama laisvės atėmimo bausme nuo 8 iki 20 metų.
15.
Latvijos Respublikos generalinė prokuratūra leido išduoti A. Petruhhin Rusijai. Tačiau 2014 m. gruodžio 4 d. A. Petruhhin paprašė panaikinti sprendimą dėl ekstradicijos motyvuodamas tuo, kad pagal Lietuvos Respublikos, Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių 1 straipsnį Latvijoje jis turi tokias pat teises kaip Latvijos piliečiai, todėl Latvijos Respublika turi jį apsaugoti nuo nepagrįstos ekstradicijos.
16.
Augstākā tiesa (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) pažymi, kad nei Latvijos teisėje, nei jokioje Latvijos Respublikos pasirašytoje tarptautinėje sutartyje, be kita ko, su Rusijos Federacija ir kitomis Baltijos valstybėmis, nenumatyta Estijos piliečio ekstradicijos į Rusiją apribojimų. Pagal 1993 m. vasario 3 d. Latvijos Respublikos ir Rusijos Federacijos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių civilinėse, šeimos ir baudžiamosiose bylose 62 straipsnį apsauga nuo tokios ekstradicijos numatyta tik Latvijos piliečiams.
17.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad, nors 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendime 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (
4
) iš vienos valstybės narės į kitą leidžiama perduoti jų atitinkamus piliečius, vis dėlto tarp valstybių narių nėra numatytas konsultacijų mechanizmas, kuriuo remiantis būtų galima gauti valstybės narės, kurios pilietis asmuo yra, sutikimą išduoti šį asmenį trečiajai valstybei.
18.
Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš pirmiau nurodytų argumentų matyti, kad valstybės narės savo piliečiams suteikiama apsauga nuo ekstradicijos galioja tik šios valstybės narės teritorijoje. Jo nuomone, tai prieštarauja Sąjungos pilietybės esmei, t. y. teisei į lygiavertę apsaugą. Jis pažymi, kad dėl tokios situacijos Sąjungos piliečiai atsiduria netikrumo situacijoje, kiek tai susiję su laisve judėti Europos Sąjungoje.
19.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškia nuomonę, kad pagal Sąjungos teisę, jeigu valstybės narės pilietį prašoma išduoti trečiajai valstybei, tokį prašymą gavusi valstybė narė privalo Sąjungos piliečiams užtikrinti tokio pat lygio apsaugą kaip ir savo piliečiams.
20.
Vis dėlto abejodamas, kaip aiškinti Sąjungos teisę, Augstākā tiesa (Aukščiausiasis Teismas) 2015 m. kovo 26 d. nusprendė, panaikinęs A. Petruhhin skirtą suėmimą, sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 18 straipsnio pirmą pastraipą ir 21 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip: taikant valstybės narės ir trečiosios valstybės sudarytą sutartį dėl ekstradicijos, bet kurios Europos Sąjungos valstybės narės piliečiui turi būti užtikrinta tokia pati apsauga, kokia teikiama valstybės narės, kurios prašoma išduoti asmenį Europos Sąjungai nepriklausančiai valstybei, piliečiams?
2.
Ar valstybės narės, kurios prašoma išduoti asmenį, teismas turi taikyti analogiškiems atvejams [suinteresuotojo asmens] pilietybės arba nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės narės nustatytas ekstradicijos sąlygas?
3.
Ar tais atvejais, kai ekstradiciją reikia vykdyti nesuteikiant tokios pat apsaugos, kokia numatyta valstybės, kurios prašoma išduoti asmenį, piliečiams, ši valstybė narė turi patikrinti, ar laikomasi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 19 straipsnyje nurodytų garantijų, t. y. kad niekas negali būti išduotas valstybei, kurioje jam gresia mirties bausmė, jis gali patirti kankinimų ar kitokį nežmonišką ar žeminantį elgesį ar būti taip baudžiamas? Ar atliekant šį patikrinimą užtenka konstatuoti, kad valstybė, kuri prašo išduoti asmenį, yra Konvencijos prieš kankinimą šalis, ar būtina patikrinti faktinę padėtį, atsižvelgiant į Europos Tarybos institucijų atliktą šios valstybės vertinimą?“
III – Analizė
A – Pirminės pastabos
1. Dėl galimo Lietuvos Respublikos, Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių 1 straipsnio 1 dalies taikymo siekiant išspręsti pagrindinę bylą
21.
A. Petruhhin ieškinyje dėl Latvijos Respublikos generalinės prokuratūros sprendimo, kuriuo leidžiama jį išduoti, be kita ko, remiasi Lietuvos Respublikos, Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių 1 straipsnio 1 dalimi. Remdamasis šia nuostata, jis teigia, kad Latvijos Respublika turi jam taikyti tokią pat apsaugą kaip ta, kurią ši valstybė narė užtikrina savo piliečiams baudžiamojo persekiojimo atveju. Iš to darytina išvada, kad ši valstybė narė būtų įpareigota ginti A. Petruhhin nuo nepagrįstai prašomos ekstradicijos, o jis turi teisę tikėtis, jog Latvijos Respublika padarys viską, kad gautų įrodymus, patvirtinančius jo kaltę arba nekaltumą. Jo nuomone, iš Latvijos Respublikos generalinės prokuratūros pozicijos matyti, kad nebuvo nieko padaryta, kad būtų kiek įmanoma ir kuo kruopščiau patikrinti nusikaltimai, kurių padarymu Rusijos teritorijoje jis kaltinamas.
22.
Per posėdį Latvijos vyriausybės buvo klausiama, ar Lietuvos Respublikos, Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių 1 straipsnio 1 dalį galima aiškinti kaip suteikiančią Estijos ir Lietuvos piliečiams tokią pat apsaugą nuo ekstradicijos, kaip suteikiama Latvijos piliečiams. Šiuo klausimu Latvijos vyriausybė nurodė, kad iki šiol Latvijos teismų praktikoje ši nuostata nebuvo aiškinama taip, kad pagal ją Estijos ir Lietuvos piliečiams suteikiamos papildomos garantijos, kad jų neišduos Latvijos Respublika.
23.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar jis gali išspręsti pagrindinę bylą aiškindamas Lietuvos Respublikos, Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių 1 straipsnio 1 dalį. Visų pirma jis turi išnagrinėti, ar šioje nuostatoje esanti sąvoka „asmeninės teisės“ apima teisę į teisinę apsaugą nuo ekstradicijos.
2. Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
24.
Per posėdį Latvijos vyriausybė leido suprasti, kad A. Petruhhin jau nebėra jos teritorijoje, nes po to, kai 2015 m. kovo 26 d. buvo panaikintas jo suėmimas, jis grįžo į Estiją. Pastabas per šį posėdį pateikusios valstybių narių vyriausybės iš to darė išvadą, kad šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikėtų pripažinti nepriimtinu.
25.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų priemonė, pagal kurią Teisingumo Teismas nacionaliniams teismams teikia Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną pastariesiems priimant sprendimą dėl jų nagrinėjamų ginčų (
5
).
26.
Vykdant tokį bendradarbiavimą tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti sprendimą, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (
6
).
27.
Iš to darytina išvada, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinį pagrindą, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą tik tada, jei akivaizdu, jog prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (
7
).
28.
Reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką iš SESV 267 straipsnio formuluotės ir jo bendros struktūros matyti, kad prejudicinio sprendimo priėmimo procedūra grindžiama prielaida, jog nacionaliniuose teismuose iš tiesų nagrinėjama byla, kurioje jie turi priimti sprendimą, kuriame galės būti atsižvelgta į prejudicinį sprendimą (
8
).
29.
Taip yra šios bylos atveju. Iš tiesų per posėdį Latvijos vyriausybė patvirtino, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar nagrinėja jame iškeltą bylą. Nors neaišku, kur šiuo metu yra A. Petruhhin, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia priimti sprendimą dėl Latvijos Respublikos generalinės prokuratūros sprendimo išduoti šį asmenį teisėtumo. Pagal Latvijos baudžiamojo proceso kodekso 707 straipsnį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali nuspręsti palikti prokuratūros sprendimą nepakeistą, panaikinti jį ir neleisti ekstradicijos arba įpareigoti papildomai išnagrinėti ekstradicijos prašymą. Atsižvelgiant į sprendimą, kurį turi priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Teisingumo Teismo atsakymas į jo pateiktus prejudicinius klausimus išlieka naudingas. Kaip ir apkaltinamasis nuosprendis, kurį priėmus nuteistasis pabėga, toks sprendimas galėtų būti įvykdytas bet kada, jei taikytina, po to, kai A. Petruhhin būtų vėl sulaikytas Latvijos teritorijoje.
30.
Taigi, atsižvelgdamas į šias aplinkybes, manau, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
B – Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
31.
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo nuspręsti, ar SESV 18 straipsnio pirmą pastraipą ir 21 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybės narės piliečiui, kuris yra kitos valstybės narės teritorijoje ir dėl kurio trečioji valstybė pateikė ekstradicijos prašymą, turi būti taikoma ta pati norma, pagal kurią tos kitos valstybės narės piliečiams suteikiama apsauga nuo ekstradicijos.
32.
Iš pradžių reikia patikrinti, ar A. Petruhhin situacija patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, visų pirma, ar jam taikomos ESV sutarties nuostatos, susijusios su Sąjungos pilietybe.
33.
Visos pastabas Teisingumo Teisme pateikusios vyriausybės, išskyrus Jungtinės Karalystės vyriausybę, teigia, kad normų, susijusių su ekstradicija, tokiu atveju, kai Sąjunga šioje srityje nėra sudariusi susitarimo su trečiąja valstybe, nustatymas priklauso valstybių narių kompetencijai ir nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį.
34.
Nepritariu šiai nuomonei. Manau yra priešingai: Jungtinės Karalystės vyriausybės per posėdį išreikšta pozicija, t. y. kad SESV 18 straipsnio pirma pastraipa ir 21 straipsnio 1 dalis taikytinos, nes A. Petruhhin pasinaudojo laisvo judėjimo ar apsigyvenimo šalyje teise pagal Sąjungos teisę, todėl jis iš principo turi teisę į tai, kad būtų užtikrintas toks pat požiūris į jį kaip ir į priimančiosios valstybės narės piliečius.
35.
Iš tiesų reikėtų pažymėti, kad A. Petruhhin kaip Estijos pilietis turi Sąjungos piliečio statusą, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnio 1 dalį, tad jis gali remtis su šiuo statusu susijusiomis teisėmis ir prieš savo kilmės valstybę narę, ir prieš valstybę narę, kurioje jis yra.
36.
Kaip Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį tiems, kurių situacija tokia pati, būti vienodai teisiškai vertinamiems ESV sutarties taikymo ratione materiae srityje, nepaisant jų pilietybės, nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų išimčių (
9
).
37.
Kadangi SESV 20 straipsnyje numatyta Sąjungos pilietybe nesiekiama ESV sutarties taikymo srities ratione materiae išplėsti vidaus situacijoms, neturinčioms jokio ryšio su Sąjungos teise (
10
), reikia nustatyti, ar egzistuoja šis ryšys.
38.
Dėl šio aspekto valstybių narių vyriausybės šioje byloje laikėsi klasikinės tokiais atvejais pozicijos, t. y. tam, kad ESV sutarties normos, susijusios su Sąjungos pilietybe, būtų taikomos, reikia, kad pagrindinės bylos faktinės aplinkybės būtų susijusios su Sąjungos teisės reglamentuojama sritimi, ir nepakanka, kad tam tikras Sąjungos pilietis būtų pasinaudojęs savo judėjimo laisve.
39.
Tačiau reikia primygtinai pabrėžti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką į Sąjungos teisės aktų taikymo sritį, be kita ko, patenka tos situacijos, kurios susijusios su naudojimusi Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis, pirmiausia SESV 21 straipsniu suteikiama teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (
11
). Taigi valstybių narių kompetencijai priklausančiose srityse svarbus ryšio su Sąjungos teise elementas gali būti tai, kad valstybės narės pilietis įgyvendina savo teisę judėti ir apsigyventi kitos valstybės narės teritorijoje (
12
). O kai Teisingumo Teismui tenka nagrinėti situaciją, kai, pirma, nagrinėjama sritis priklauso valstybių narių kompetencijai ir, antra, asmuo, kuris remiasi Sąjungos teise, nepasinaudojo SESV 21 straipsnyje numatyta laisvo judėjimo teise, jis pripažįsta, kad neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl jam pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą (
13
).
40.
Neginčijama, kad A. Petruhhin, kuris buvo sulaikytas Latvijoje, pasinaudojo SESV 21 straipsnio 1 dalimi suteikiama laisve judėti ir apsigyventi kitos valstybės narės teritorijoje.
41.
Taip pat reikia patikslinti, kad, nesant Sąjungos teisės normų dėl valstybių narių piliečių ekstradicijos į Rusiją (
14
), šios valstybės išlaiko kompetenciją priimti tokias normas ir šioje srityje sudaryti tarptautines sutartis su Rusijos Federacija.
42.
Valstybės narės turi įgyvendinti šią kompetenciją laikydamosi Sąjungos teisės ir visų pirma ESV sutarties nuostatų, susijusių su laisve judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, kuri SESV 21 straipsnio 1 dalimi suteikiama kiekvienam Sąjungos piliečiui. Ekstradicijos srityje reikia taikyti nusistovėjusią teismo praktiką, pagal kurią valstybės narės, įgyvendindamos savo kompetenciją, turi laikytis Sąjungos teisės ir visų pirma ESV sutarties nuostatų, susijusių su kiekvienam piliečiui suteikiama laisve judėti ir apsigyventi Sąjungos teritorijoje (
15
).
43.
Taigi net valstybių narių kompetencijai priklausančiose srityse, jeigu konkreti situacija turi pakankamą ryšį su Sąjungos teise, o taip yra kalbant apie Sąjungos pilietį, kuris pasinaudojo laisve judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, šios valstybės turi pateisinti skirtingą požiūrį į savo ir kitų valstybių narių piliečius objektyviomis priežastimis (
16
).
44.
Dabar reikia išnagrinėti, ar taisyklė, pagal kurią Latvijos Respublika neišduoda savo piliečių, reiškia SESV 18 straipsnio pirmai pastraipai prieštaraujančią diskriminaciją dėl pilietybės.
45.
A. Petruhhin buvo sulaikytas Latvijoje ir laikinai suimtas iki 2015 m. kovo 26 d. Latvijos Respublikos generalinė prokuratūra 2014 m. spalio 21 d. gavo Rusijos Federacijos generalinės prokuratūros ekstradicijos prašymą. Taigi taikomos Latvijos teisės nuostatos ir nuostatos, kylančios iš 1993 m. vasario 3 d. Latvijos Respublikos ir Rusijos Federacijos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių civilinėse, šeimos ir baudžiamosiose bylose.
46.
Šioje byloje taisyklė, pagal kurią Latvijos piliečių Latvija negali išduoti trečiajai valstybei, įtvirtinta Latvijos Konstitucijos 98 straipsnio trečiame sakinyje, Latvijos baudžiamojo proceso įstatymo 697 straipsnio 2 dalies 1 punkte ir 1993 m. vasario 3 d. Latvijos Respublikos ir Rusijos Federacijos sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių civilinėse, šeimos ir baudžiamosiose bylose 62 straipsnio 1 dalies 1 punkte.
47.
Kadangi pagal šią taisyklę apsauga nuo ekstradicijos taikoma tik Latvijos piliečiams, atsiranda skirtingas požiūris, palyginti su kitų valstybių narių piliečiais, kurie yra Latvijos teritorijoje ir dėl kurių trečioji valstybė pateikia ekstradicijos prašymą.
48.
Kadangi A. Petruhhin pasinaudojo SESV 21 straipsnio 1 dalyje suteikta teise judėti ir apsigyventi Latvijos teritorijoje, nagrinėti, ar taisyklė, pagal kurią Latvijos Respublika neišduoda savo piliečių Rusijai, yra suderinama su bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimo principu, reikia atsižvelgiant į SESV 18 straipsnio pirmą pastraipą.
49.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai. Toks vertinimas gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas nuo atitinkamų asmenų pilietybės nepriklausančiomis objektyviomis priežastimis, kurios yra proporcingos teisėtai siekiamam tikslui (
17
).
50.
Taigi tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje reikia palyginti Sąjungos piliečių, kurie nėra Latvijos piliečiai ir gyvena Latvijoje, ir Latvijos piliečių situaciją.
51.
Valstybės piliečių neišdavimo principas yra įprastas ekstradicijos teisės principas. Jis yra kilęs iš valstybių įgyvendinamo suvereniteto savo piliečiams, juos siejančių tarpusavio pareigų ir nepasitikėjimo kitų valstybių teisės sistemomis. Tarp nurodomų motyvų, kaip pateisinti šį principą, taip pat minima ir valstybės pareiga apsaugoti savo piliečius, kad jiems nebūtų taikoma užsienio baudžiamosios teisės sistema, kurios proceso jie nežino, nemoka kalbos ir sunkiai gali apsiginti (
18
).
52.
Piliečių neišdavimo principo pagrindai, nagrinėjami atsižvelgiant į Sąjungos teisę ir joje įtvirtintą vienodo požiūrio principą, atrodo gana trapūs. Taip yra, pavyzdžiui, kalbant apie valstybės narės pareigą apsaugoti savo piliečius. Nesuprantu, kodėl tokia pareiga neturėtų būti taikoma kitų valstybių narių piliečiams. Tokį išplėtimą būtų galima pagrįsti SESV 20 straipsnio 2 dalies c punktu, nes jame numatyta, kad Sąjungos piliečiai, „būdami trečiosios šalies, kurioje valstybė narė, kurios piliečiai jie yra, neturi atstovybės, teritorijoje, [turi] teisę į bet kurios kitos valstybės narės diplomatinių ir konsulinių įstaigų teikiamą apsaugą tomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos valstybės piliečiai“.
53.
Tas pats pasakytina apie argumentą, kad piliečių neišdavimo principas kilo iš valstybių nepasitikėjimo užsienio šalių teisminėmis sistemomis. Šiuo klausimu galima pagrįstai pažymėti, kad „šis nepasitikėjimas neabejotinai yra vienas iš esminių pagrindų, kuriais paremta dabartinė vykdomos ekstradicijos, ypač atsisakymo ją vykdyti, tvarka. Vis dėlto, jei gali jis pateisinti valstybės atsisakymą patenkinti ekstradicijos prašymą, juo remiantis sunku paaiškinti, kodėl šis atsisakymas taikomas tik prašymui išduoti pilietį būtent dėl jo pilietybės. Jeigu nepasitikėjimu pateisinamas atsisakymas išduoti, jis turi pateisinti atsisakymą išduoti visus asmenis, o ne tik piliečius“ (
19
).
54.
Nors taisyklės, pagal kurią valstybė neišduoda savo piliečių, pagrindai kelia abejonių, vertinant juos pagal nediskriminavimo dėl pilietybės principą, vis dėlto, manau, yra objektyvi priežastis atskirti prašomosios valstybės narės piliečių situaciją nuo kitų valstybių narių piliečių situacijos, kiek tai susiję su trečiosios valstybės pateiktu ekstradicijos prašymu.
55.
Iš tiesų tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje Sąjungos piliečių, kurie nėra Latvijos piliečiai ir gyvena Latvijoje, situaciją reikia palyginti su Latvijos piliečių situacija atsižvelgiant į daugelio valstybių narių ir Europos Komisijos šioje byloje pabrėžtą tikslą kovoti su nusikaltimo padarymu įtariamų asmenų nebaudžiamumu. Šis tikslas tikrai yra teisėtas pagal Sąjungos teisę (
20
).
56.
Šiuo aspektu pažymėtina, kad ekstradicija – tai procedūra, leidžianti vykdyti baudžiamąjį persekiojimą už nusikaltimą arba įvykdyti bausmę. Kitaip tariant, tai yra procedūra, kuria tikrai siekiama kovoti su asmens, esančio kitos valstybės nei ta, kurioje buvo padarytas nusikaltimas, teritorijoje, nebaudžiamumu (
21
).
57.
Atsižvelgiant į šį tikslą, situacijos, kuriose yra minėti abiejų kategorijų Sąjungos piliečiai, galėtų būti laikomos panašiomis tik jeigu Latvijoje galėtų būti vykdomas abiejų šių kategorijų asmenų baudžiamasis persekiojimas už trečiojoje valstybėje padarytus nusikaltimus.
58.
Kitaip tariant, nagrinėjant, ar situacija, kurioje yra prašomosios valstybės narės piliečiai, yra panaši į kitų valstybių narių piliečių situaciją, reikia patikrinti, ar pagal posakį dedere aut judicare („išduoti ar persekioti“) prašomojoje valstybėje narėje galėtų būti vykdomas Sąjungos piliečių, kurie nebūtų išduoti trečiajai valstybei, baudžiamasis persekiojimas už toje trečiojoje valstybėje padarytus nusikaltimus. Taigi reikia patikrinti, ar šioje byloje laikomasi įprasto tarptautinės teisės ekstradicijos principo, pagal kurį prašomoji valstybė, kuri atsisako išduoti savo piliečius, turi galėti vykdyti jų baudžiamąjį persekiojimą.
59.
Hugo Grotius principą dedere aut punire („išduoti arba nubausti“) apibrėžė taip: „jeigu to reikalaujama, valstybė privalo nubausti kaltą asmenį, kaip jis to nusipelno, arba perduoti prašančiajai valstybei“ (
22
). Kaip ekstradicijos alternatyva vietoj žodžio „nubausti“ dabar vartojamas žodis „persekioti“ siekiant atsižvelgti į nekaltumo prezumpciją, taikomą nusikaltimo padarymu įtariamiems asmenims.
60.
Posakis aut dedere aut judicare yra įtrauktas į daugelį dvišalių ar daugiašalių ekstradicijos konvencijų (
23
). Pavyzdžiui, įpareigojimas „išduoti ar persekioti“ įtvirtintas 1957 m. gruodžio 13 d. Paryžiuje pasirašytoje Europos konvencijoje dėl ekstradicijos. Jos 6 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad „Konvenciją pasirašiusioji Šalis turi teisę atsisakyti išduoti savo piliečius“. Šios konvencijos 6 straipsnio 2 dalyje ši nuostata papildoma, nustatant, kad, „jei prašomoji Šalis nesutinka išduoti savo piliečio prašančiajai Šaliai reikalaujant, ji turi pateikti svarstyti bylą kompetentingoms institucijoms, kad reikiamu atveju būtų pradėti procesiniai veiksmai“.
61.
Kaip nurodyta 2014 m. Jungtinių Tautų galutinėje ataskaitoje „Pareiga išduoti arba persekioti (aut dedere aut judicare)“, šios konvencijos yra grindžiamos bendru valstybių narių tarpusavio įsipareigojimu perduoti kiekvieną asmenį, kurio baudžiamąjį persekiojimą pradėjo kompetentingos prašančiosios valstybės institucijos arba kuris yra ieškomas, kad būtų įvykdyta bausmė ar kardomojo kalinimo priemonė. Tačiau taikomos tam tikros šio įpareigojimo išduoti išimtys, visų pirma jeigu asmuo, kurį prašoma išduoti, yra prašomosios valstybės pilietis. Siekiant išvengti nebaudžiamumo, minėtose konvencijose prašomajai valstybei nustatoma antroji alternatyvos sąlyga, t. y. įpareigojimas vykdyti nusikaltimą padariusio asmens baudžiamąjį persekiojimą, jeigu ši valstybė atsisako jį išduoti (
24
).
62.
Taigi pagal įpareigojimą išduoti arba persekioti, jeigu prašomoji valstybė nepatenkina ekstradicijos prašymo, ji privalo vykdyti įtariamojo asmens baudžiamąjį persekiojimą (
25
) siekdama užtikrinti, kad tarptautinis valstybių bendradarbiavimas būtų veiksmingas, ir neleisti, kad įtariamasis liktų nenubaustas.
63.
Būtent atsižvelgiant į pastarąjį reikalavimą šios bylos aplinkybėmis Latvijos piliečių ir kitų valstybių narių piliečių situacija nėra panaši.
64.
Asmuo, kurį prašoma išduoti, gali likti nenubaustas, jeigu prašomoji valstybė narė savo vidaus teisėje nėra numačiusi teismų jurisdikcijos, leidžiančios jai teisti kitos valstybės narės pilietį, įtariamą nusikaltimo padarymu trečiosios valstybės teritorijoje.
65.
Šiuo klausimu, kaip ir Komisija, pažymiu, kad pagal Latvijos baudžiamojo įstatymo 4 straipsnio 1 dalį „Latvijos piliečiai ir asmenys, kurie nėra piliečiai[ (
26
)], taip pat užsieniečiai, turintys leidimą nuolat gyventi Latvijoje, Latvijos teritorijoje pagal šį įstatymą turi būti patraukti baudžiamojon atsakomybės už kitos valstybės teritorijoje ar už Latvijos teritorijos ribų padarytą veiką, nesvarbu, ar ši veika jos padarymo vietoje laikoma nusikaltimu, už kurį baudžiama“.
66.
Iš šios nuostatos matyti, kad Latvijoje gali būti vykdomas Latvijos piliečių, padariusių nusikaltimą trečiojoje valstybėje, baudžiamasis persekiojimas. Taip yra ir kalbant apie užsieniečius, turinčius leidimą nuolat gyventi Latvijos teritorijoje.
67.
Tačiau kalbant apie tokio leidimo neturinčius užsieniečius, Latvijos baudžiamąsias bylas nagrinėjančių teismų jurisdikcija dėl nusikaltimų, padarytų kitos valstybės teritorijoje, pagal Latvijos baudžiamojo įstatymo 4 straipsnio 3 dalį yra apribota atvejais, kai užsienietis „padaro sunkius arba labai sunkius nusikaltimus Latvijos Respublikos ar jos gyventojų interesams“.
68.
Atrodo, kad pagal šias Latvijos baudžiamojo įstatymo nuostatas dėl kitos valstybės narės nei Latvijos Respublika piliečio, kaip antai A. Petruhhin, kuris, neginčijama, neturi leidimo nuolat gyventi Latvijos teritorijoje, Latvijoje negali būti vykdomas jo baudžiamasis persekiojimas už nusikaltimą, kurio padarymu Rusijoje jis įtariamas. Iš to darytina išvada, kad, atsižvelgiant į tikslą neleisti asmenų, įtariamų nusikaltimo padarymu trečiojoje valstybėje, nebaudžiamumo, šio piliečio situacija nėra panaši į Latvijos piliečių situaciją.
69.
Taigi skirtingas požiūris į Sąjungos piliečius, kurie nėra Latvijos piliečiai, bet gyvena Latvijoje, palyginti su Latvijos piliečiais, nereiškia SESV 18 straipsnio pirmoje pastraipoje draudžiamos diskriminacijos, jeigu jis yra pateisinamas tikslu kovoti su asmenų, įtariamų nusikaltimo padarymu trečiojoje valstybėje, nebaudžiamumu.
70.
Todėl tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje SESV 18 straipsnio pirmą pastraipą ir 21 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, jog pagal jas nereikalaujama, kad valstybės narės piliečiui, kuris yra kitos valstybės narės teritorijoje ir dėl kurio trečioji valstybė pateikė ekstradicijos prašymą, būtų taikoma tokia pat apsaugos nuo ekstradicijos norma, kuri taikoma tos kitos valstybės narės piliečiams.
C – Dėl trečiojo klausimo
71.
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo nuspręsti, pirma, ar valstybė narė, kuri nusprendžia išduoti Sąjungos pilietį trečiajai valstybei, privalo tikrinti, ar laikomasi Chartijos 19 straipsnio 2 dalyje nustatytų garantijų ir, antra, ką turi apimti šis patikrinimas.
72.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, jog šis klausimas kyla dėl A. Petruhhin teiginių, kad jis galėtų būti kankinamas, jeigu būtų išduotas Rusijai.
73.
Chartijos 19 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „niekas negali būti perkeltas, išsiųstas arba išduotas į valstybę, kurioje jam gresia mirties bausmė arba kurioje jis gali patirti kankinimų arba kitokį nežmonišką arba žeminantį elgesį, arba būti taip baudžiamas“.
74.
Su Pagrindinių teisių chartija susijusiuose išaiškinimuose (
27
) nurodyta, kad ši nuostata „apima atitinkamą Europos žmogaus teisių teismo teisminę praktiką, susijusią su [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (
28
)] 3 straipsniu“ (
29
).
75.
Kadangi valstybės narės piliečio, kuris, kaip A. Petruhhin, pasinaudojo laisve judėti ir apsigyventi kitos valstybės narės teritorijoje, situacija, kaip jau tapo aišku, patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, laikausi nuomonės, kad Chartijos 19 straipsnio 2 dalis gali būti taikoma tokiu atveju.
76.
Taigi valstybės narės teismas, nagrinėjantis kitos valstybės narės piliečio, pasinaudojusio SESV 21 straipsnio 1 dalimi suteikiamomis teisėmis, ekstradicijos prašymą, turi tikrinti, ar laikomasi Chartijos 19 straipsnio 2 dalyje nustatytų garantijų.
77.
Dėl klausimo, ką turi apimti šis patikrinimas, atsižvelgiant į išaiškinimus, susijusius su Chartijos 19 straipsnio 2 dalimi, reikia pasiremti reikšminga Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, susijusia su EŽTK 3 straipsniu.
78.
Iš nusistovėjusios minėto teismo praktikos matyti, kad apsauga nuo EŽTK 3 straipsnyje draudžiamo elgesio yra absoliuti, todėl, jeigu Susitariančioji Šalis išvežtų ar išvesdintų asmenį iš savo teritorijos, pagal šią nuostatą galėtų kilti problemų ir tai galėtų užtraukti nagrinėjamos valstybės atsakomybę pagal EŽTK, jeigu yra svarių ir neginčijamų priežasčių manyti, kad jeigu suinteresuotasis asmuo būtų išvežtas ar išvesdintas į paskirties šalį, kiltų realus pavojus, kad su juo bus elgiamasi minėtoje nuostatoje draudžiamu būdu (
30
). Šiuo atveju EŽTK 3 straipsnyje „nustatyta pareiga neišvežti ar neišvesdinti tokio asmens į šią šalį, net jei tai trečioji valstybė“ (
31
). Europos Žmogaus Teisių Teismas patikslina, kad jis „nedaro skirtumo pagal teisinį išvežimo ar išvesdinimo pagrindą: nesvarbu, ar tai yra išsiuntimas, ar ekstradicija, Teismo motyvai yra tie patys“ (
32
).
79.
Kai Europos Žmogaus Teisių Teismas nagrinėja, ar ieškovui kiltų realus netinkamo elgesio trečiojoje paskirties šalyje pavojus, jis vertina, „pirma, bendrą padėtį šioje šalyje žmogaus teisių srityje ir, antra, konkretaus ieškovo atvejo aplinkybes. Jeigu priimančioji valstybė pateikia garantijas, jos yra reikšmingas papildomas veiksnys, į kurį teismas atsižvelgia“ (
33
). Taigi, be bendros padėties paskirties šalyje, reikia nustatyti realų pavojų patirti EŽTK 3 straipsnyje draudžiamą elgesį.
80.
Siekdamas nustatyti, ar yra svarių ir neginčijamų priežasčių manyti, kad esama realaus pavojaus patirti su EŽTK 3 straipsniu nesuderinamą elgesį, Europos Žmogaus Teisių Teismas remiasi visais jam pateiktais arba prireikus jo paties gautais įrodymais (
34
). Kalbant apie bendrą padėtį šalyje, jis dažnai laiko reikšminga naujausiose nepriklausomų tarptautinių žmogaus teisių gynimo organizacijų, pavyzdžiui, Amnesty International, ataskaitose arba vyriausybių dokumentuose pateiktą informaciją (
35
).
81.
Be šio Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos apibūdinimo, atsižvelgiant į šią praktiką, taip pat reikia atsižvelgti į tai, ką Teisingumo Teismas neseniai nurodė 2016 m. balandžio 5 d. Sprendime Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198) dėl Pagrindų sprendimo 2002/584, iš dalies pakeisto Pamatiniu sprendimu 2009/299, taikymo.
82.
Teisingumo Teismas tame sprendime dėl Chartijos 4 straipsnio, be kita ko, nurodė, kad „siekdama užtikrinti [šio] straipsnio laikymąsi individualiu asmens, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis, atveju vykdančioji teisminė institucija, kuri turi objektyvių, patikimų, tikslių ir tinkamai atnaujinamų duomenų apie [sisteminius ar apibendrintus arba su tam tikromis asmenų grupėmis susijusius] trūkumus, turi patikrinti, ar bylos aplinkybėmis yra svarių ir neginčijamų motyvų manyti, kad perduotas išduodančiajai valstybei narei šis asmuo patirs realų nežmoniško ar žeminančio elgesio, kaip jis suprantamas pagal šį straipsnį, pavojų“ (
36
).
83.
Manau, šitaip Teisingumo Teismo apibrėžtą metodiką galima pritaikyti atvejui, kai, gavusi trečiosios valstybės prašymą išduoti Sąjungos pilietį, prašomosios valstybės narės teisminė institucija patikrina, ar yra laikomasi Chartijos 19 straipsnio 2 dalyje nustatytų garantijų.
IV – Išvada
84.
Atsižvelgdamas į visus pateiktus argumentus, siūlau taip atsakyti į Augstākā tiesa (Aukščiausiasis Teismas, Latvija) pateiktus klausimus:
Tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje SESV 18 straipsnio pirmą pastraipą ir 21 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, jog pagal jas nereikalaujama, kad valstybės narės piliečiui, kuris yra kitos valstybės narės teritorijoje ir dėl kurio trečioji valstybė pateikė ekstradicijos prašymą, būtų taikoma tokia pat apsaugos nuo ekstradicijos norma, kuri taikoma tos kitos valstybės narės piliečiams.
Siekiant užtikrinti, kad konkrečiu Sąjungos piliečio, dėl kurio pateiktas ekstradicijos prašymas, atveju būtų laikomasi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 19 straipsnio 2 dalies, prašomosios valstybės narės teisminė institucija, turėdama objektyvius, patikimus, tikslius ir tinkamai atnaujinamus duomenis apie sisteminius ar apibendrintus arba su tam tikromis asmenų grupėmis susijusius trūkumus, turi patikrinti, ar bylos aplinkybėmis yra svarių ir neginčijamų priežasčių manyti, kad, išdavus šį asmenį prašančiajai trečiajai valstybei, jam kils realus nežmoniško ar žeminančio elgesio šioje valstybėje pavojus, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Toliau – Chartija.
(
3
)	Per teismo posėdį paklausta dėl šio žodžių junginio reikšmės Latvijos vyriausybė patikslino, jog „asmenys, kurie nėra Latvijos piliečiai“, yra buvę Sovietų Sąjungos piliečiai, atvykę į Latviją prieš šiai valstybei atkuriant nepriklausomybę. Šie asmenys nepasirinko nei Latvijos, nei Rusijos pilietybės ir turi galimybę gauti pilietybę natūralizacijos tvarka.
(
4
)	OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34. Pagrindų sprendimas, iš dalies pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (OL L 81, 2009, p. 24).
(
5
)	Žr., be kita ko, 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Capoda Import‑Export (C‑354/14, EU:C:2015:658, 23 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
6
)	Žr., be kita ko, 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Capoda Import‑Export (C‑354/14, EU:C:2015:658, 24 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
7
)	Žr., be kita ko, 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Capoda Import‑Export (C‑354/14, EU:C:2015:658, 25 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
8
)	Žr., be kita ko, 2014 m. birželio 5 d. Nutartį Antonio Gramsci Shipping ir kt. (C‑350/13, EU:C:2014:1516, 10 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
9
)	Žr., be kita ko, 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Martens (C‑359/13, EU:C:2015:118, 21 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
10
)	Žr., be kita ko, 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Tas‑Hagen ir Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, 23 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
11
)	Žr., be kita ko, 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, 29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika); 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Huber (C‑524/06, EU:C:2008:724, 71 punktas ir jame nurodyta teismo praktika); 2012 m. spalio 4 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605, 39 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Martens (C‑359/13, EU:C:2015:118, 22 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
12
)	Žr. A. Iliopoulou „Entrave et citoyenneté de l’Union“, L’entrave dans le droit du marché intérieur, Bruylant, Briuselis, 2011, p. 191. Kaip nurodo autorius, „jokia nacionalinė norma negali būti a priori nelaikoma kliūtimi, kalbant apie pilietybę. To, kad yra tarptautinis elementas, pakanka, kad situacija patektų į Bendrijos teisės taikymo sritį ir būtų atliekama atitikties Sutarties reikalavimams kontrolė“ (p. 202). Šiuo klausimu taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Tas‑Hagen ir Tas (C‑192/05, EU:C:2006:223, 25–43 punktai).
(
13
)	Žr., be kita ko, 2014 m. birželio 19 d. Nutartį Teisseyre (C‑370/13, nepaskelbta Rinkinyje, EU:C:2014:2033, 33–35 punktai).
(
14
)	Europos Sąjunga ir Jungtinės Amerikos Valstijos yra sudariusios susitarimą dėl ekstradicijos (OL L 181, 2003, p. 27) (žr. 2009 m. spalio 23 d. Tarybos sprendimą 2009/820/BUSP dėl Europos Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimo dėl ekstradicijos bei Europos Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimo dėl savitarpio teisinės pagalbos sudarymo Europos Sąjungos vardu (OL L 291, 2009, p. 40)).
(
15
)	Dėl nacionalinių nuostatų, kuriomis numatyta atlyginti žalą asmenims, nukentėjusiems nuo nacionalinėje teritorijoje įvykdytų išpuolių, žr., be kita ko, 1989 m. vasario 2 d. Sprendimą Cowan (186/87, EU:C:1989:47, 19 punktas); dėl nacionalinės baudžiamosios ir baudžiamojo proceso teisės aktų žr. 1998 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Bickel ir Franz (C‑274/96, EU:C:1998:563, 17 punktas); dėl nacionalinių normų, kuriomis reglamentuojamas asmens vardas, žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimą Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 25 punktas) ir 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimą Runevič‑Vardyn ir Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, 63 punktas ir jame nurodyta teismo praktika); dėl priverstinio skolų išieškojimo procedūros vykdymo žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Pusa (C‑224/02, EU:C:2004:273, 22 punktas); dėl nacionalinių normų, susijusių su tiesioginiais mokesčiais, žr. 2005 m. liepos 12 d. Sprendimą Schempp (C‑403/03, EU:C:2005:446, 19 punktas); dėl nacionalinių normų, pagal kurias nustatomi asmenys, turintys teisę balsuoti ir būti išrinkti Europos Parlamento rinkimuose, žr. 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Ispanija / Jungtinė Karalystė (C‑145/04, EU:C:2006:543, 78 punktas); dėl pilietybės įgijimo ir praradimo sąlygų žr. 2010 m. kovo 2 d. Sprendimą Rottmann (C‑135/08, EU:C:2010:104, 39 ir 41 punktai); dėl valstybių narių kompetencijos organizuoti savo socialinės apsaugos sistemas žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimą Reichel‑Albert (C‑522/10, EU:C:2012:475, 38 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir 2012 m. spalio 4 d. Sprendimą Komisija / Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605, 47 punktas ir jame nurodyta teismo praktika) ir dėl valstybių narių studijų turinio ir švietimo sistemų organizavimo žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimą Martens (C‑359/13, EU:C:2015:118, 23 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
16
)	Žr. op. cit. A. Iliopoulou. Kaip nurodo autorius, „Sąjungos pilietybės teisė reikalauja, kad nacionalinės pilietybės teisė būtų pateisinama, įrodytas jos reikšmingumas ir proporcingumas. Valstybė privalo peržiūrėti savo santykius ne tik su „užsieniečiu“ iš Bendrijos, bet ir su savo piliečiais pagal europinius standartus“ (p. 196).
(
17
)	Žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Huber (C‑524/06, EU:C:2008:724, 75 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
18
)	Žr. Z. Deen‑Racsmány ir R. Blekxtoon „The Decline of the Nationality Exception in European Extradition?“, European Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, 13/3 t., Koninklijke Brill NV, Nyderlandai, 2005, p. 317.
(
19
)	Žr. J.‑M. Thouvenin „Le principe de non extradition des nationaux“, Droit international et nationalité, Colloque de Poitiers de la Société française pour le droit international, Pedone, Paryžius, 2012, p. 127, ypač p. 133.
(
20
)	Teisingumo Teismas atsižvelgė į šį tikslą kovoti su nebaudžiamumu, be kita ko, 2014 m. gegužės 27 d. Sprendime Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 58 ir 72 punktai).
(
21
)	Žr., be kita ko, 2014 m. rugsėjo 4 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo (EŽTT) sprendimą Trabelsi / Belgija (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010, § 117 ir nurodyta teismo praktika), kuriame EŽTT nurodė, kad „nereikia pamiršti ekstradicijos pagrindų – sukliudyti besislapstantiems nusikaltusiems asmenims nebūti teisiamiems, ir ja siekiamo visoms valstybėms naudingo tikslo kovoti su nusikalstamumu tarptautiniu mastu“.
(
22
)	Žr. H. Grotius „De jure belli ac pacis“, II knyga, XXI skyrius, IV skirsnis. „Le droit de la guerre et de la paix“ (į prancūzų k. vertė J. Barbeyrac, Amsterdamas, Pierre de Coud, 1724, 1 t., p. 639, ypač p. 640).
(
23
)	Žr., pavyzdžiui, 2014 m. Jungtinių Tautų galutinės ataskaitos „Įpareigojimas išduoti arba persekioti (aut dedere aut judicare)“ p. 15 nurodytas daugiašales konvencijas, t. y. 1957 m. gruodžio 13 d. Paryžiuje pasirašytą Europos konvenciją dėl ekstradicijos, 1961 m. rugsėjo 12 d. Antananaryve pasirašytą Bendrąją konvenciją dėl bendradarbiavimo teisingumo srityje, 1981 m. Amerikos konvenciją dėl ekstradicijos, 1994 m. rugpjūčio 6 d. Abudžoje priimtą Vakarų Afrikos valstybių ekonominės bendrijos konvenciją dėl ekstradicijos ir Londono nuostatas dėl ekstradicijos tarp Britų sandraugos šalių.
(
24
)	Žr. šios galutinės ataskaitos p. 15.
(
25
)	Nors dažniausiai vartojama sąvoka „įpareigojimas persekioti“, būtų teisingiau kalbėti apie įpareigojimą perduoti bylą kompetentingoms institucijoms siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą. Atsižvelgiant į įrodymus, vykdant šį įpareigojimą baudžiamasis persekiojimas gali būti pradėtas arba nepradėtas.
(
26
)	Dėl šio žodžių junginio reikšmės žr. šios išvados 3 išnašą.
(
27
)	OL C 303, 2007, p. 17.
(
28
)	Toliau – EŽTK.
(
29
)	Nurodomi 1989 m. liepos 7 d. EŽTT sprendimas Soering / Jungtinė Karalystė (CE:ECHR:1989:0707JUD001403888) ir 1996 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Ahmed / Austrija (CE:ECHR:1996:1217JUD002596494).
(
30
)	Žr., be kita ko, 2005 m. vasario 4 d. EŽTT sprendimą Mamatkoulov ir Askarov / Turkija (CE:ECHR:2005:0204JUD004682799, § 67); 2008 m. vasario 28 d. Sprendimą Saadi / Italija (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, § 125 ir jame nurodyta teismo praktika) ir 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimą Trabelsi / Belgija (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010, § 116 ir jame nurodyta teismo praktika).
(
31
)	2014 m. rugsėjo 4 d. EŽTT sprendimas Trabelsi /
Belgija (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010, § 116).
(
32
)	2014 m. rugsėjo 4 d. EŽTT sprendimas Trabelsi /
Belgija (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010, § 116 ir jame nurodyta teismo praktika).
(
33
)	Žr., be kita ko, 2012 m. sausio 17 d. EŽTT sprendimą Othman (Abu Qatada) / Jungtinė Karalystė (CE:ECHR:2012:0117JUD000813909, § 187).
(
34
)	Žr., be kita ko, 1991 m. spalio 30 d. EŽTT sprendimą Vilvarajah ir kt. / Jungtinė Karalystė (CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, § 107); 2005 m. vasario 4 d. Sprendimą Mamatkoulov ir Askarov / Turkija (CE:ECHR:2005:0204JUD004682799, § 69) ir 2008 m. vasario 28 d. Sprendimą Saadi / Italija (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, § 128 ir jame nurodyta teismo praktika).
(
35
)	Žr., be kita ko, 2005 m. vasario 4 d. EŽTT sprendimą Mamatkoulov ir Askarov / Turkija (CE:ECHR:2005:0204JUD004682799, § 72) ir 2008 m. vasario 28 d. Sprendimą Saadi / Italija (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, § 131 ir jame nurodyta teismo praktika).
(
36
)	2016 m. balandžio 5 d. Sprendimas Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 94 punktas).