62005CC0081_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šioje byloje nagrinėjami Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Ispanija) remiantis EB 234 straipsniu Teisingumo Teismui pateikti trys prejudiciniai klausimai dėl 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo(2) (toliau − Direktyva 80/987 arba direktyva), iš dalies pakeistos Direktyva 2002/74/EB(3) (toliau − Direktyva 2002/74).
2. Konkrečiai kalbant, šioje byloje dar kartą keliamas klausimas dėl nacionalinės teisės akto, numatančio, kad, darbdaviui tapus nemokiam, darbuotojų reikalavimai (šiuo atveju kompensacija dėl atleidimo iš darbo) turi būti sumokami iš garantinio fondo tik tuo atveju, jei jie buvo patvirtinti teismo ar administraciniu sprendimu, t. y. nenumatant tokios galimybės tuo atveju, kai reikalavimai nustatyti taikos sutartyje.
I – Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
3. Direktyvos 80/987 1 straipsnio 1 dalis nustato, kad „ši direktyva taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams“.
4. Direktyvos 2 straipsnio 2 dalis nurodo, kad ji nepažeidžia nacionalinės teisės aktuose vartojamų sąvokų „darbuotojas“, „darbdavys“, „darbo užmokestis“, „įgyta teisė“ ir „būsimoji teisė“.
5. Galiausiai 3 straipsnio 1 dalis numato:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų darbdavio neapmokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusių su darbo užmokesčiu už laikotarpį iki nustatytos datos, apmokėjimą.“ (Pataisytas vertimas)
6. Šios bylos nagrinėjimo tikslais taip pat reikia nurodyti Direktyvą 2002/74, kuri iš dalies pakeitė Direktyvą 80/987, taip pakeisdama šioje byloje nagrinėjamo 3 straipsnio tekstą:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, užtikrintų darbuotojams nesumokėtų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, patenkinimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių“.
7. Remiantis Direktyvos 2002/74, įsigaliojusios 2002 m. spalio 8 d., 2 straipsnio 1 dalies pirmąja pastraipa valstybės narės turėjo „priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2005 m. spalio 8 d., įgyvendina šią direktyvą“. Šiuo klausimu tos pačios nuostatos antrojoje pastraipoje taip pat nurodoma:
„(valstybės narės) pirmojoje pastraipoje minėtas nuostatas taiko bet kuriai darbdavio nemokumo būklei, atsiradusiai po šių nuostatų įsigaliojimo dienos.“
Nacionalinės teisės aktai
8. Darbuotojų statuto (Estatuto de los Trabajadores), iš dalies pakeisto 1995 m. kovo 24 d. Karaliaus įstatyminiu dekretu Nr. 1(4), 26 straipsnis nustato:
„1. Darbo užmokestis yra bet kokia ekonominė nauda, kurią darbuotojai gauna pinigais ar natūra kaip atlygį už jų teikiamas kitų asmenų naudai profesines paslaugas ir kuri, nepaisant užmokesčio formos, suteikiama darbuotojams už atliktą darbą arba už darbui prilyginamus poilsio laikotarpius. < ... >
2. Į darbo užmokesčio sąvoką nepatenka sumos, kurios darbuotojui buvo išmokėtos kaip kompensacija už išlaidas, susijusias su profesine veikla, socialinio draudimo išmokos bei pašalpos ir kompensacijos už perkėlimą, laikiną nušalinimą ar atleidimą iš darbo.“
9. Be to, pagal Darbuotojų statuto 33 straipsnio 1997 m. gruodžio 19 d. Įstatymu Nr. 60(5) pakeistą redakciją:
„1. Darbo užmokesčio garantijų fondas (toliau − Fogasa ) prie Darbo ir socialinės apsaugos ministerijos yra nepriklausoma < ... > organizacija, kuri darbdavių nemokumo, mokėjimų sustabdymo, bankroto ar teismo prižiūrimo įmonės administravimo atvejais išmoka darbuotojams priklausančias darbo užmokesčio sumas.
< ... >
2. Darbo užmokesčio garantijų fondas pirmesnėje dalyje nurodytais atvejais, neviršydamas maksimalios metinės išmokos ir atsižvelgdamas į tai, kad dienos darbo užmokestis, kuriuo remiantis apskaičiuojamos kompensacijos, negali viršyti dvigubo minimalaus darbo užmokesčio, moka teismo arba administracinės institucijos sprendimu darbuotojams priteistą kompensaciją dėl atleidimo iš darbo arba dėl sutarties nutraukimo pagal šio įstatymo 50, 51 straipsnius ir 52 straipsnio c punktą.“
10. Galiausiai tos pačios nuostatos 8 dalyje numatyta, kad tuo atveju, kai darbuotojai atleidžiami iš darbo įmonėse, kuriose dirba mažiau nei 25 darbuotojai, dėl ekonominių priežasčių, Fogasa
privalo iš savo lėšų padengti 40 % kompensacijos už atleidimą iš darbo, neatsižvelgiant į tai, ar darbdavys yra nemokus.
II – Faktinės aplinkybės ir procesas
11. 2002 m. lapkričio 4 d. A. Cordero Alonso buvo atleistas iš darbo bendrovėje Trasportes San-Gom S.L.
dėl su įmonės ekonomine situacija susijusios priežasties.
12. Pareiškęs ieškinį dėl šio atleidimo iš darbo, A. Cordero Alonso sudarė taikos sutartį su Trasportes San-Gom
– ją vėliau patvirtino teismas, kuriame buvo pareikštas ieškinys, – patvirtinančią darbo santykių nutraukimą dėl darbdavio nurodytų priežasčių ir numatančią 5 540,06 euro kompensacijos už atleidimą iš darbo išmokėjimą darbuotojui.
13. 2003 m. balandžio 24 d. pripažinus Trasportes San-Gom
nemokia, A. Cordero Alonso kreipėsi į Fogasa
su prašymu sumokėti jam minėtą kompensaciją. Fogasa
pagal Darbuotojų statuto 33 straipsnio 8 dalį sutiko pervesti A. Cordero Alonso 40 % jam priklausančios kompensacijos, tačiau atsisakė sumokėti likusius 60 %, motyvuodamas tuo, kad, jo nuomone, jis neprivalo mokėti šios sumos, nes ji buvo nustatyta taikos sutartimi, o ne teismo ar administracinės institucijos sprendimu.
14. 2004 m. liepos 9 d. Juzgado de lo Social de Palencia
atmetė A. Cordero Alonso ieškinį dėl Fogasa
sprendimo. A. Cordero Alonso pateikė dėl šio sprendimo apeliacinį skundą Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León, kuris, abejodamas dėl Direktyvų 80/987 ir 2002/74 aiškinimo ir dėl bendro lygybės principo bei Bendrijos teisės viršenybės principo taikymo sričių, 2005 m. sausio 28 d. Nutartimi nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar valstybių narių įpareigojimas imtis visų atitinkamų bendrų ar specialių priemonių, kad užtikrintų Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą (EB 10 straipsnis), bei Bendrijos teisės viršenybės prieš nacionalinę teisę principas patys savaime, kai nėra būtinos aiškios nacionalinės teisės nuostatos, reiškia, kad nacionalinėms teisminėms institucijoms suteikiami įgaliojimai netaikyti bet kokio pobūdžio nacionalinės teisės normų, kurios prieštarauja Bendrijos teisei, neatsižvelgiant į šių normų vietą teisės normų sistemoje (reglamentai, įstatymai ar net Konstitucija)?
2. a)	Ar Ispanijos administracinės ir teisminės institucijos, priimdamos sprendimą dėl darbuotojo, kurio darbdavys buvo pripažintas nemokus, teisės nacionalinės teisės aktuose įtvirtintos garantijos darbdavio nemokumo atveju pagrindu iš Darbo užmokesčio garantijų fondo gauti dėl darbo sutarties nutraukimo jam mokėtinas kompensacijas, turi taikyti Bendrijos teisę, nors Direktyvos 80/987 1 ir 3 straipsniai aiškiai nenumato kompensacijų nutraukus darbo sutartį?
b) Jei taip, ar Ispanijos administracinės ir teisminės institucijos, taikydamos Direktyvą 80/987 ir nacionalinės teisės nuostatas, perkeliančias šios direktyvos nuostatas, turi paisyti iš Bendrijos teisės kylančio lygybės prieš įstatymą ir bet kokios diskriminacijos draudimo principo, kurio taikymo sritį išaiškino Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, nors šis išaiškinimas neatitinka analogiškos Ispanijos Konstitucijoje pripažintos pagrindinės teisės aiškinimo, kurį pateikia Ispanijos Konstitucinio teismo praktika?
c) Jei taip, ar iš Bendrijos teisės kylanti pagrindinė lygybės prieš įstatymą teisė nustato pareigą vienodai vertinti atvejus, kai darbuotojo teisė į kompensaciją nutraukus darbo sutartį buvo nustatyta teismo sprendimu, ir tuos, kai ši teisė kyla iš darbuotojo ir darbdavio sutarties, sudarytos dalyvaujant teisėjui bei patvirtintos teisminės institucijos?
3. a)	Jeigu valstybė narė savo nacionalinėje teisėje iki Direktyvos 2002/74/EB įsigaliojimo pripažino darbuotojo teisę darbdavio nemokumo atveju gauti Garantijų institucijos apsaugą, susijusią su kompensacija nutraukus darbo sutartį, ar galima laikyti, kad nuo šios direktyvos įsigaliojimo 2002 m. spalio 8 d. valstybė narė taiko Bendrijos teisę, nors dar nepasibaigė nustatytas maksimalus šios direktyvos įgyvendinimo terminas, kai ji sprendžia dėl Garantijų institucijos pareigos mokėti kompensaciją nutraukus darbo sutartį tais atvejais, kai darbdavys buvo paskelbtas nemokiu po 2002 m. spalio 8 dienos?
b) Jei taip, ar Ispanijos administracinės ir teisminės institucijos, taikydamos Direktyvą 2002/74 ir nacionalinės teisės nuostatas, perkeliančias šios direktyvos nuostatas, turi paisyti iš Bendrijos teisės kylančio lygybės prieš įstatymą ir bet kokios diskriminacijos draudimo principo, kurio taikymo sritį išaiškino Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, nors šis išaiškinimas neatitinka analogiškos Ispanijos Konstitucijoje pripažintos pagrindinės teisės aiškinimo, kurį pateikia Ispanijos Konstitucinio teismo praktika?
c) Jei taip, ar iš Bendrijos teisės kylanti pagrindinė lygybės prieš įstatymą teisė nustato pareigą vienodai vertinti atvejus, kai darbuotojo teisė į kompensaciją dėl darbo sutarties nutraukimo buvo nustatyta teismo sprendimu, ir tuos, kai ši teisė kyla iš darbuotojo ir darbdavio sutarties, sudarytos dalyvaujant teisėjui bei patvirtintos teisminės institucijos?“
15. Per procesą Teisingumo Teisme Fogasa, Ispanijos vyriausybė ir Komisija pateikė rašytines pastabas.
III – Teisinė analizė
Dėl Direktyvos 80/987 taikymo
16. Pradėsiu nuo antrojo klausimo a punkto ir trečiojo klausimo a punkto, kuriuose Ispanijos teismas iš esmės klausia, ar nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas patenka į Bendrijos teisės, o konkrečiai kalbant, Direktyvos 80/987, taikymo sritį.
17. Kaip ką tik paminėjau, pagrindinis klausimas, keliamas nacionaliniame teisme iškeltoje byloje, yra tas, ar Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalies netaikymas kompensacijoms dėl atleidimo iš darbo, nustatytoms taikos sutartimi, pažeidžia lygybės principą(6) .
18. Tačiau, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, be to, kaip tai nurodo bylą nagrinėjantis teismas, atsižvelgiant į bendrus Bendrijos teisės principus, konkrečiai į lygybės principą, gali būti vertinamos tik tos nacionalinės teisės nuostatos, kurios „patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį“, nes šie principai yra privalomi valstybėms narėms tik tada, kai jos „įgyvendina Bendrijos teisės aktus“(7) .
19. Todėl antrojo klausimo a punktą ir trečiojo klausimo a punktą reikia išnagrinėti pirmiausia, nes reikia nustatyti, ar Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalis iš tikrųjų įgyvendina Bendrijos teisės nuostatas ir todėl patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį. Tik atsakius teigiamai į šį klausimą, galima vertinti, ar ši nuostata atitinka lygybės principą.
20. Tačiau sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą keliamos tam tikros abejonės dėl Direktyvos 80/987, tiek pirminės, tiek pakeistos redakcijos taikymo faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms. Viena vertus, šis sprendimas kelia klausimą, ar kompensacija už darbo santykių nutraukimą, pvz., nagrinėjama šioje byloje, gali būti laikoma „užmokesčiu“ Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies prasme (pirminė redakcija) ir atitinkamai ar ji patenka į šiame straipsnyje numatytos pareigos imtis užtikrinimo priemonių taikymo sritį. Kita vertus, jame klausiama, ar galima kitaip taikyti Direktyva 2002/74 pakeistą 3 straipsnį, kuriame aiškiai numatytos „išeitinės išmokos dėl nutrauktų darbo santykių“.
21. Numatydamas tokią galimybę, bylą nagrinėjantis teismas nurodo būtent tą faktą, kad nors direktyvos perkėlimo terminas faktinių aplinkybių metu dar nebuvo pasibaigęs, Ispanijos teisė jau buvo numačiusi Darbuotojų statuto 33 straipsnyje, kad kompensacijas už atleidimą iš darbo moka Fogasa . Taigi galima manyti, kad keičiančios direktyvos (t. y. iki ieškovo atleidimo iš darbo ir iki atsakovo paskelbimo nemokiu) įsigaliojimo metu minėtas Darbuotojų statuto 33 straipsnis jau įgyvendino naują Direktyvos 2002/74 3 straipsnį.
22. Šalys skirtingai atsakė į šiuos klausimus.
23. Fogasa
ir Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad nagrinėjamos kompensacijos nepatenka į direktyvos taikymo sritį dėl dviejų priežasčių. Pirma, šioje byloje negalima taikyti Direktyvos 2002/74 padarytų pakeitimų, nes nustatytas jos perkėlimo terminas faktinių aplinkybių metu dar nebuvo pasibaigęs. Antra, siekiant apibrėžti šias kompensacijas, taip pat negali būti kalbama apie „užmokestį“ Direktyvos 80/987 pirminės redakcijos prasme, nes taikytina nacionalinė teisė (šiuo atveju Darbuotojų statuto 26 straipsnio 2 dalis(8) ), į kurią daroma nuoroda jos 2 straipsnyje apibrėžiant šią sąvoką, aiškiai numato, kad kompensacijos už atleidimą iš darbo nėra užmokestis.
24. Komisija priešingai nurodė, kad net jei „užmokesčio“ sąvoką turi apibrėžti kiekvienos valstybės narės teisės sistema, nacionalinis teismas visais atvejais privalo aiškinti nacionalinę teisę, atsižvelgdamas į Bendrijos teisę, įskaitant direktyvas, kurios, kaip ir Direktyva 2002/74, jau galiojo ginčijamų faktinių aplinkybių metu, tačiau kurių perkėlimo terminas tuo metu dar nebuvo pasibaigęs(9) . Komisijos nuomone, šiuo atveju tai reiškia, kad bylą nagrinėjantis teismas, pateikdamas Direktyvos 2002/74 padarytų pakeitimų formuluotę ir esmę atitinkantį Darbuotojų statuto ginčijamų nuostatų aiškinimą, turi priskirti kompensacijas už atleidimą iš darbo prie pagal Bendrijos teisę užtikrinamų reikalavimų.
25. Pažymėsiu, kad Direktyvoje 2002/74 yra dvi nuostatos, galinčios būti labai svarbios šioje byloje.
26. Visų pirma, priešingai negu pirminėje redakcijoje, pagal kurią galimybė nustatyti garantijų institucijų patenkinamus reikalavimus buvo visiškai patikėta valstybėms narėms, pakeistoje direktyvos redakcijoje aiškiai nurodoma, kad, kai darbdavys yra nemokus, šios institucijos turi mokėti išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių, „jei tai numatyta nacionalinėje teisėje“ (naujas 3 straipsnis).
27. Toliau kalbant apie šių pakeitimų taikymo terminą, primintina, jog Direktyvos 2002/74 3 straipsnis numato, kad ji įsigalioja jos paskelbimo Europos Bendrijų Oficialiame leidinyje
dieną, t. y. 2002 m. spalio 8 d., o jos perkėlimo į nacionalinės teisės sistemas terminas, t. y. 2005 m. spalio 8 d., yra nustatytas šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje. Tačiau tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nurodoma, kad „valstybės narės taiko nuostatas (būtinas įgyvendinti direktyvą) bet kuriai darbdavio nemokumo būklei, susidariusiai po šių nuostatų įsigaliojimo dienos“.
28. Tai reiškia, kad perkėlus direktyvą iki šios datos, ją atitinkančios nacionalinės nuostatos turi būti taikomos bet kuriai nemokumo būklei, susidariusiai po šių nuostatų įsigaliojimo, įskaitant nemokumą, paskelbtą iki 2005 m. spalio 8 dienos. Nebūtina dar kartą minėti, kad tokiu atveju aptariamos priemonės, kaip antai Bendrijos teisės nuostatas įgyvendinančios normos, patenka į pastarųjų taikymo sritį.
29. Mano nuomone, būtent taip yra šioje byloje. Iš tikrųjų iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai išplaukia, kad:
i) darbdavys, bendrovė Trasportes San-Gom, buvo paskelbtas nemokiu 2003 m. balandžio 24 d., t. y. po Direktyvos 2002/74 įsigaliojimo dienos 2002 m. spalio 8 dieną;
ii) paskelbimo apie nemokumą metu jau galiojo Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalis, numatanti, kad Fogasa
privalo mokėti kompensacijas už atleidimą iš darbo, ir visiškai atitinkanti Direktyva 2002/74 padarytus pakeitimus. Kitaip sakant, kaip aiškina pats bylą nagrinėjantis teismas, direktyvos naujas 3 straipsnis faktinių aplinkybių metu galėjo būti laikomas jau įgyvendintu galiojančiais nacionalinės teisės aktais, neatsižvelgiant į tai, kad nebuvo perkeliančių nuostatų ad hoc (10) . Žinoma, kad Bendrijos teismų praktikoje aiškiai pripažinta, jog siekiant atitikti direktyvą ne visada reikia priimti formalų įgyvendinimo aktą, ypač kai nacionalinės teisės aktai jau atitinka Bendrijos teisės aktus(11) .
30. Jei būtų laikomasi šių argumentų, būtų galima daryti išvadą, kad nacionalinės nuostatos, pvz., Darbuotojų statuto 33 straipsnio 2 dalies taikymas tokiomis aplinkybėmis, kokios yra pagrindinėje byloje, galėtų patekti į Direktyvos 80/987, pakeistos Direktyva 2002/74, taikymo sritį.
31. Tačiau net jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad šioje byloje taikytina ne pakeista direktyvos redakcija, o pirminė redakcija, tai nereikštų, jog nagrinėjamos kompensacijos nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, nes šios kompensacijos negali būti laikomos „užmokesčiu“ Direktyvos 80/987 3 straipsnio 1 dalies prasme.
32. Iš tikrųjų primintina, kad sprendime Olaso Valero
Teisingumo Teismas pažymėjo, jog net jei „būtent nacionalinė teisė turi pateikti „užmokesčio“ sąvoką ir apibrėžti jos turinį“, „tai, kad Direktyvoje 80/987 „užmokesčio“ mokėjimas siejamas su atitinkamais laikotarpiais, nereiškia, kad ji netaikoma kompensacijai dėl neteisėto atleidimo iš darbo < ... > “, be to, „tokią išvadą patvirtina pakeitimai“, kuriuos padarė tuo metu dar negaliojusi Direktyva 2002/74(12) . Kitaip sakant, net iki naujos direktyvos įsigaliojimo sąvokai „užmokestis“ buvo galima priskirti ne tik darbo užmokesčio reikalavimus, atitinkančius užmokestį už per nustatytą laikotarpį atliktą darbą, bet ir kitokio pobūdžio reikalavimus, pvz., kompensacijas už darbo santykių nutraukimą.
33. Mano nuomone, toks aiškinimas yra dar labiau pagrįstas nagrinėjamu atveju, kai faktinių aplinkybių metu jau galiojo Direktyva 2002/74. Tai ne tik atitinka pirmiau minėtą pareigą pateikti suderintą aiškinimą(13), kaip pagrįstai pabrėžia Komisija (žr. šios išvados 24 punktą), bet bendrai Bendrijos teisės aktais siekiamą darbuotojų apsaugos tikslą.
Dėl lygybės principo pažeidimo
34. Antrojo klausimo c punktu ir trečiojo klausimo c punktu Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León
iš esmės klausia, ar tuo atveju, jei nagrinėjami teisės aktai patektų į Bendrijos teisės taikymo sritį, bendram lygybės principui prieštarautų tai, kad Fogasa užtikrintų tik tas kompensacijas už atleidimą iš darbo, kurios yra patvirtintos teismo ar administraciniu sprendimu, t. y. negarantuotų kompensacijų numatytų taikos sutartyse.
35. Iš karto pažymėsiu, kad atsakymą į šiuos klausimus nesunkiai galima rasti remiantis Bendrijos teismo praktika. Minėtose bylose Rodríguez Caballero, Olaso Valero
ir Guerrero Pecino
Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę pareikšti nuomonę dėl tvarkos, taikomos Ispanijoje darbuotojų reikalavimams, patvirtintiems per taikinimo procedūrą. Bendrijos teismai visą laiką manė, kad lygybės principas yra pažeidžiamas, nes, viena vertus, nacionalinės teisės aktai skirtingai vertina darbuotojus, kurie „yra vienodose situacijose“(14), o kita vertus, „nėra pateikta nė vieno įtikinamo argumento, kuris pateisintų nevienodą reikalavimų, patvirtintų teismo ar administracinės institucijos sprendimu, ir tų, kurie patvirtinti taikinimo procedūros metu, aiškinimą < ... > “(15) .
36. Taigi taip yra ir šioje byloje, kurioje skirtingai vertinami darbuotojai, esantys toje pačioje situacijoje, nes jie atleidžiami iš darbo dėl ekonominių priežasčių ir todėl turi teisę į kompensaciją. Šiuo klausimu pastebiu, kad nei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nei byloje dalyvaujančios šalys nepateikė nė vieno naujo argumento, kurio Teisingumo Teismas nebūtų išnagrinėjęs pirmiau minėtose bylose. Vyriausybė ir Fogasa
visai nepateikė pastabų šiuo klausimu.
37. Dėl šių motyvų manau, jog bendram lygybės principui prieštarauja nacionalinės teisės aktas, pvz., šioje byloje ginčijamas teisės aktas, numatantis, kad nacionalinė garantijų institucija moka kompensacijas už atleidimą iš darbo tik tuo atveju, jei jos yra patvirtintos teismo ar administracinės institucijos sprendimu, t. y. netaikant šios garantijų tvarkos kompensacijoms už atleidimą iš darbo, nustatytoms taikos sutartimi.
Dėl Teisingumo Teismo aiškinimo pasekmių
38. Lieka atsakyti į pirmąjį klausimą, antrojo klausimo b punktą ir trečiojo klausimo b punktą, kuriais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo dėl pasekmių, kurių gali sukelti tariamas Bendrijos teismo sprendimas dėl tokio teisės akto, koks nagrinėjamas šioje byloje, nesuderinamumo ir ypač jei dėl tokio sprendimo jis negalės taikyti šio teisės akto pagrindinėje byloje.
39. Formuluodamas šį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Ispanijos teisės aktai neleidžia jam netaikyti normos, kuri turi įstatymo galią, pvz., Darbuotojų statuto, ir kad lygybės principo aiškinimas, kurį Teisingumo Teismas pateikė bylose Rodríguez Caballero ir Olaso Valero, neatitinka Ispanijos Konstitucijos 14 straipsnyje numatyto konstitucinio „lygybės prieš įstatymą“ principo aiškinimo, pripažinto įvairių nacionalinių teismų, įskaitant Ispanijos Konstitucinį teismą ( Tribunal Constitucional )(16) .
40. Šiuo klausimu taip pat reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau seniai turėjo galimybę pateikti aiškų atsakymą. Iš tikrųjų Teisingumo Teismo praktikoje nustatyta, kad nacionalinis teismas „privalo taikyti visas Bendrijos teisės normas ir apsaugoti teises, kurias jos suteikia asmenims, netaikydamas bet kurios nacionalinės teisės nuostatos, kuri gali prieštarauti Bendrijos teisei < ... >, nesikreipdamas dėl jos panaikinimo arba nelaukdamas, kad ji pirma būtų panaikinta taikant įstatyminę arba konstitucinę procedūrą“(17) .
41. Be to, nagrinėjamu klausimu byloje Rodríguez Caballero
Teisingumo Teismas neseniai dar kartą patvirtino, kad „nacionalinis teismas turi netaikyti diskriminacinių nacionalinės teisės nuostatų (nesuderinamų su lygybės principu) < ... > ir turi taikyti neprivilegijuotos grupės nariams tą pačią tvarką kaip ir kitiems darbuotojams“(18) .
42. Todėl manau, jog galima padaryti išvadą, kad nacionalinis teismas turi netaikyti tokio nacionalinės teisės akto, pvz., koks yra pagrindinėje byloje, kuris, pažeisdamas lygybės principą, negarantuoja šiuo teisės aktu numatytų kompensacijų už atleidimą iš darbo, nustatytų taikos sutartimi, mokėjimo.
IV – Išvada
43. Taigi siūlau Teisingumo Teismui į Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León
pateiktus klausimus atsakyti taip:
„1. Tokios nacionalinės nuostatos, kaip antai Darbuotojų statuto (Estatuto de los Trabajadores) 33 straipsnio 2 dalis, taikymas pagrindinės bylos aplinkybėmis patenka į 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB, iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB, taikymo sritį.
2. Bendram lygybės principui prieštarauja toks nacionalinės teisės aktas, koks ginčijamas šioje byloje, numatantis, kad nacionalinė garantijų institucija moka kompensacijas už atleidimą iš darbo tik tuo atveju, jei jos yra patvirtintos teismo ar administraciniu sprendimu, t. y. netaikant šios garantijų tvarkos kompensacijoms už atleidimą iš darbo, nustatytoms taikos sutartimi.
3. Nacionalinis teismas turi netaikyti tokio nacionalinės teisės akto, koks yra pagrindinėje byloje, kuris, pažeisdamas lygybės principą, negarantuoja šiuo teisės aktu numatytų kompensacijų už atleidimą iš darbo, nustatytų taikos sutartimi, mokėjimo.“
(1) .
(2)
–	OL L 283, p. 23.
(3)
–	2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/74/EB, iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 270, p. 10).
(4)
–	1995 m. kovo 29 d. BOE Nr. 75, p. 9654.
(5)
–	1997 m. gruodžio 20 d. BOE Nr. 304, p. 37453.
(6)
–	Principas, kuris, kaip žinoma, „reikalauja, kad panašios situacijos būtų vertinamos vienodai, nebent skirtingas vertinimas būtų objektyviai pateisinamas“. Žr. būtent 2002 m. sausio 8 d. Sprendimą Denkavit
(C‑507/99, Rink. p. I‑169, 44 punktas); 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Rodríguez Caballero
(C‑442/00, Rink. p. I‑11915, 32 punktas); 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Olaso Valero
(C‑520/03, Rink. p. I‑12065, 34 punktas) bei 2005 m. gruodžio 13 d. Nutartį Guerrero Pecino
(C‑177/05, Rink. p. I‑10887, 26 punktas).
(7)
–	Minėto sprendimo Rodríguez Caballero
30‑32 punktai. Kiti priimtų įgyvendinant Bendrijos teisės aktus nacionalinių nuostatų atitikties lygybės principui atvejai nurodyti 1986 m. lapkričio 25 d. Sprendime Klensch ir kt.
(201/85 ir 202/85, Rink. p. 3477, 9–10 punktai); 1994 m. liepos 14 d. Sprendime Graff
(C‑351/92, Rink. p. I‑3361, 15–17 punktai) ir 1997 m. balandžio 17 d. Sprendime EARL de Kerlast
(C‑15/95, Rink. p. I‑1961, 35–40 punktai).
(8)
–	Žr. 8 punktą.
(9)
–	Šiuo klausimu Komisija daro nuorodą būtent į 1987 m. spalio 8 d. Sprendimą Kolpinghuis Nijmegen
(80/86, Rink. p. 3969, 15 punktas), į generalinio advokato Jacobs išvadą, pateiktą byloje Parlamentas prieš Tarybą
(1992 m. liepos 7 d. Sprendimo C‑295/90, Rink. p. I‑4193, 43 punktas) ir į generalinio advokato Darmon išvadą, pateiktą byloje Comitato di coordinamento per la difesa della cava ir kt.
(1994 m. vasario 23 d. Sprendimo C‑236/92, Rink. p. I‑483, 27 punktas).
(10)
– Tokį aiškinimą taip pat patvirtina tai, kad, mano žiniomis, iki šios dienos Ispanijos vyriausybė nepriėmė nė vienos specialios perkeliančios nuostatos.
(11)
– Žr., pvz., 1985 m. gegužės 23 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją
(29/84, Rink. p. 1661, 23 punktas); 1987 m. balandžio 9 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(362/85, Rink. p. 1733, 7 punktas); 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją
(C‑214/98, Rink. p. I‑9601, 49 punktas) ir 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus
(C‑144/99, Rink. p. 3541, 17 punktas).
(12)
–	Minėto sprendimo Olaso Valero
31 ir 32 punktai. Iš tikrųjų šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigė, kad nuoroda Direktyvoje 80/987 į užmokestį už atitinkamą laikotarpį „vargu ar būtų suderinama su kompensacijos idėja“ (ten pat, 26 punktas).
(13)
–	Dėl tokios pareigos buvimo atsižvelgiant taip pat į įsigaliojusias direktyvas, kurių perkėlimo laikotarpis dar nepasibaigė, žr. minėto sprendimo Kolpinghuis Nijmegen
15 ir 16 punktus. Tuo pačiu klausimu taip pat žr. mano išvadą byloje Mangold
(C‑144/04, Rink. p. I‑9981, 115–120 punktai).
(14)
–	Minėto sprendimo Rodríguez Caballero
33 punktas.
(15)
–	Minėto sprendimo Olaso Valero
37 punktas. Taip pat žr. minėto sprendimo Rodríguez Caballero
34–39 punktus ir minėtos nutarties Guerriero Pecino
28–29 punktus.
(16)
–	Savo sprendime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro nuorodą į 1993 m. spalio 25 d. Tribunal Constitucional
sprendimą Nr. 306/1993, kuriame šis teismas nusprendė, kad Darbuotojų statuto 33 straipsnis nepažeidžia lygybės prieš įstatymą principo.
(17)
–	Būtent tai nurodyta garsiajame 1978 m. kovo 9 d. Sprendime Simmenthal
(106/77, Rink. p. 629, 21 ir 24 punktai). Taip pat, be kita ko, žr. 1990 m. birželio 19 d. Sprendimą Factortame
(C‑213/89, Rink. p. I‑2433, 20 punktas); 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Francovich ir kt.
(C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 32 punktas); 2000 m. birželio 8 d. Sprendimą Carra ir kt.
(C‑258/98, Rink. p. I‑4217, 16 punktas); 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą Morellato (C‑416/00, Rink. p. I‑9343, 43 ir 44 punktai) ir 2005 m. kovo 3 d. Sprendimą Berlusconi ir kt.
( C‑387/02, C‑391/02 ir C‑403/02, Rink. p. I‑3565, 72 punktas).
(18)
–	Minėto sprendimo Rodríguez Caballero
43 punktas ir jame nurodyta teismų praktika. Taip pat žr. minėto sprendimo Olaso Valero
38 punktą ir minėtos nutarties Guerrero Pecino
30 punktą.