62021CC0524
GENERALINIO ADVOKATO
JEAN RICHARD DE LA TOUR IŠVADA,
pateikta 2022 m. rugsėjo 29 d. (
1
)
Sujungtos bylos C‑524/21 ir C‑525/21
IG
prieš
Agenţia Judeţeană de Ocupare a Forţei de Muncă Ilfov (C‑524/21)
ir
Agenţia Municipală pentru Ocuparea Forţei de Muncă Bucureşti
prieš
IM (C‑525/21)
(Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) pateikti prašymai priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2008/94/EB – Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam – Darbuotojams mokėtino darbo užmokesčio sumokėjimas garantijų institucijų lėšomis – Garantijų institucijų mokėjimo prievolės apribojimas – Išieškojimas tuo atveju, jei buvo viršytas trijų mėnesių iki arba po nemokumo bylos iškėlimo laikotarpis“
I. Įvadas
1.
Šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlemento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (
2
) išaiškinimo.
2.
Jie pateikti nagrinėjant, pirma, IG ir Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (Ilfovo rajono įdarbinimo agentūra, toliau – Ilfovo AJOFM) ginčą (byla C‑524/21) ir, antra, Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă Bucureşti (Bukarešto savivaldybės įdarbinimo agentūra, toliau – Bukarešto AMOFM) ir IM ginčą (byla C‑525/21) dėl sumų, kurias padengė darbo užmokesčio garantijų institucija kaip nesumokėtą mokėtiną darbo užmokestį darbdaviui tapus nemokiam, išieškojimo. Iš tikrųjų kyla klausimas, ar ir kaip šios sumos gali būti išieškotos iš darbuotojo, jeigu jos buvo sumokėtos ne už atskaitinį laikotarpį, nurodytą Direktyvoje 2008/94, arba jas buvo pareikalauta sumokėti pasibaigus nacionalinėje teisėje nustatytam senaties terminui.
3.
Šioje išvadoje, kurioje, Teisingumo Teismo prašymu, dėmesys bus sutelktas į trečiąjį ir penktąjį prejudicinius klausimus, paaiškinsiu priežastis, dėl kurių Direktyva 2008/94, taip pat lygiavertiškumo, veiksmingumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai ir nacionalinė praktika, be pereinamojo laikotarpio priemonių numatantys sumų, kurios nepagrįstai sumokėtos už kitus nei teisės aktuose numatyti laikotarpius arba kurias sumokėti pareikalauta pasibaigus senaties terminui, išieškojimą, jei atitinkami buvę darbuotojai nebegali prašyti garantijų institucijos padengti sumų, kaip nesumokėto darbo užmokesčio.
4.
Tais atvejais, jei tą dieną, kai pradedamas išieškojimas arba priimamas teismo, į kurį kreiptasi, sprendimas, darbuotojai dar gali įgyvendinti savo teises, turimas pagal Direktyvą 2008/94, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar šios direktyvos įgyvendinimo priemonės, susijusios su pirmųjų sumokėtų sumų išieškojimu, atitinka, viena vertus, lygiavertiškumo principą, pagal kurį reikalaujama, kad šios procedūrinės taisyklės nebūtų mažiau palankios nei taisyklės, susijusios su vien vidaus panašių situacijų vertinimu, ir, kita vertus, veiksmingumo principą, pagal kurį reikalaujama, kad dėl šių procedūrinių taisyklių neturi tapti praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis Sąjungos teisės suteikiamomis teisėmis.
II. Teisinis pagrindas
A.
Direktyva 2008/94
5.
Direktyvos 2008/94 2, 3 ir 7 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(2)
1989 m. gruodžio 9 d. priimtos Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos 7 punkte teigiama, kad sukūrus vidaus rinką turi pagerėti [Europos Sąjungos] darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygos, o toks pagerėjimas, prireikus, turi apimti tam tikrų užimtumo reglamentavimo aspektų, tokių kaip kolektyvinių atleidimų tvarka ir bankroto procedūros, vystymą.
(3)
Būtina apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam ir suteikti darbuotojams minimalų apsaugos lygį, ypač siekiant garantuoti neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą, tuo pat metu atsižvelgiant į [Sąjungos] subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį. Dėl to valstybės narės turėtų įsteigti instituciją, kuri garantuotų neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą atitinkamiems darbuotojams.
<…>
(7)
Valstybės narės gali nustatyti garantijų institucijų atsakomybės ribas, kurios turi sutapti su šios direktyvos socialiniu tikslu ir kuriose galima atsižvelgti į skirtingus reikalavimų lygius.“
6.
Šios direktyvos I skyriuje „Taikymo sritis ir sąvokų apibrėžimai“ yra 1 ir 2 straipsniai.
7.
Minėtos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, pateiktiems 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams.“
8.
Direktyvos 2008/94 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šioje direktyvoje darbdavys laikomas nemokiu, jeigu pagal atitinkamos valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus pateikiamas prašymas pradėti kolektyvinius procesinius veiksmus dėl darbdavio nemokumo, apimant darbdavio viso turto ar jo dalies atėmimą bei likvidatoriaus ar asmens, atliekančio panašų darbą, paskyrimą, o pagal pirmiau minėtus įstatymus ir kitus teisės aktus kompetentinga institucija:
a)
nusprendė pradėti procesinius veiksmus; arba
b)
nustatė, jog darbdavio įmonė yra visiškai uždaryta arba verslas baigtas vykdyti, o esamo turto nepakanka, kad būtų prasminga pradėti procesinius veiksmus.“
9.
Direktyvos 2008/94 II skyriuje „Nuostatos, susijusios su garantijų institucijomis“, yra 3–5 straipsniai.
10.
Šios direktyvos 3 straipsnyje nurodyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos garantuotų, laikantis 4 straipsnio reikalavimų, darbuotojams neįvykdytų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, sumokėjimą, įskaitant, jeigu numatyta nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.
Reikalavimai, kuriuos perėmė garantijų institucija, yra neįvykdyti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai už laikotarpį iki valstybių narių nustatytos datos ir (arba), kai kuriais atvejais, po jos.“
11.
Šios direktyvos 4 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Valstybės narės turi teisę apriboti 3 straipsnyje nurodytų garantijų institucijų atsakomybę.
2.   Jeigu valstybės narės pasinaudoja 1 dalyje nurodyta galimybe, jos nurodo laikotarpį, už kurį garantijų institucija turi sumokėti neįvykdytus reikalavimus. Tačiau jis negali būti trumpesnis nei laikotarpis, apimantis paskutinių trijų mėnesių darbo santykių iki ir (arba) po 3 straipsnio antroje pastraipoje nurodytos datos, darbo užmokestį.
Valstybės narės šį minimalų trijų mėnesių laikotarpį gali įskaityti į atskaitinį laikotarpį, kuris būtų ne trumpesnis kaip šeši mėnesiai.
Valstybės narės, kurių atskaitinis laikotarpis ne trumpesnis kaip 18 mėnesių, gali iki aštuonių savaičių sutrumpinti laikotarpį, už kurį garantijų institucija turi sumokėti neįvykdytus reikalavimus. Tokiu atveju apskaičiuojant minimalų laikotarpį remiamasi tais laikotarpiais, kurie yra palankiausi darbuotojui.
3.   Valstybės narės gali nustatyti maksimalų garantijų institucijos mokėjimų dydį. Šis dydis negali būti mažesnis už tą, kuris socialiniu atžvilgiu atitinka šioje direktyvoje nustatytą socialinį tikslą.
Jeigu valstybės narės pasinaudoja šia galimybe, jos informuoja [Europos] Komisiją apie metodus, taikomus maksimaliam dydžiui nustatyti.“
12.
Minėtos direktyvos 12 straipsnio a punkte numatyta:
„Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės:
a)
imtis būtinų priemonių piktnaudžiavimams išvengti“.
B.
Rumunijos teisė
13.
2006 m. gegužės 22 d.Legea Nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (Įstatymas Nr. 200/2006 dėl Darbo užmokesčio reikalavimų garantijų fondo įsteigimo ir naudojimo) (
3
) 2 straipsnyje nustatyta:
„Fondul de garantare [pentru plata creanțelor salariale (Darbo užmokesčio reikalavimų garantijų fondas, Rumunija, toliau – Garantijų fondas)] užtikrina su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų, kylančių iš darbuotojų individualių darbo sutarčių ir kolektyvinių darbo sutarčių, sudarytų su darbdaviais, dėl kurių buvo priimti galutiniai teismo sprendimai dėl nemokumo bylos iškėlimo ir kurių valdymo įgaliojimus nurodyta visiškai ar iš dalies panaikinti <…>, įvykdymą“.
14.
Šio įstatymo 13 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta:
„Atsižvelgiant į šiame skyriuje nurodytus apribojimus ir sąlygas Garantijų fondo lėšomis įvykdomi toliau nurodytų rūšių reikalavimai, susiję su darbo užmokesčiu:
a)
nesumokėtas darbo užmokestis.“
15.
Minėto įstatymo 14 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Visa su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų, padengiamų Garantijų fondo lėšomis, suma vienam darbuotojui negali viršyti šalies vidutinio trijų mėnesių darbo užmokesčio, neatskaičius mokesčių, sumos.“
16.
To paties įstatymo 15 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtinta:
„1)   Su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai, nurodyti 13 straipsnio 1 dalies a, c, d ir e punktuose, įvykdomi už trijų kalendorinių mėnesių laikotarpį.
2)   1 dalyje nurodytas laikotarpis yra laikotarpis iki prašymo suteikti teises pateikimo dienos, einantis iki arba po nemokumo bylos iškėlimo dienos“.
17.
2006 m. gruodžio 21 d.Normele metodologice de aplicare a Legii Nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale ([Įstatymo Nr. 200/2006] taikymo metodinės taisyklės) (
4
) 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai, nurodyti Įstatymo [Nr. 200/2006] 13 straipsnio 1 dalies a, c, d ir e punktuose, siejami su trijų kalendorinių mėnesių laikotarpiu, nurodytu [šio] įstatymo 15 straipsnio 1 dalyje ir einančiu prieš mėnesį, kurį pateiktas prašymas suteikti teises.“
18.
Metodinių taisyklių 7 straipsnyje numatyta:
„1)   Jei nemokaus darbdavio darbuotojų reikalavimai pareiškiami iki mėnesio, kurį iškelta nemokumo byla, pradžios, trijų kalendorinių mėnesių laikotarpis, nurodytas Įstatymo [Nr. 200/2006] 15 straipsnio 1 dalyje, pradedamas skaičiuoti iki bylos iškėlimo dienos.
2)   Jei nemokaus darbdavio darbuotojų reikalavimai pareiškiami pasibaigus mėnesiui, kurį iškelta nemokumo byla, [šio] įstatymo 15 straipsnio 1 dalyje nurodytas laikotarpis pradedamas skaičiuoti po bylos iškėlimo dienos.“
19.
2002 m. sausio 16 d.Legea Nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru șomaj și stimularea ocupării forței de muncă (Įstatymas Nr. 76/2002 dėl draudimo nuo nedarbo ir užimtumo skatinimo sistemos) (
5
) 47 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
„Nepagrįstai iš draudimo nuo nedarbo biudžeto sumokėtos sumos, taip pat bet kurios kitos iš draudimo nuo nedarbo biudžeto gautos sumos, išskyrus darbo draudimo įmokas, išieškomos remiantis įdarbinimo tarnybų priimtus sprendimais <…>, kurie yra vykdomieji dokumentai.“
20.
2002 m. liepos 11 d.Legea Nr. 500/2002 privind finanțele publice (Įstatymas Nr. 500/2002 dėl viešųjų finansų) (
6
) 731 straipsnyje numatyta:
„Kompetentingų kontrolės įstaigų nustatytos sumos, atitinkančios žalą ir (arba) neteisėtą valstybės lėšų sumokėjimą, išieškomos kartu su palūkanomis ir baudomis už vėlavimą arba delspinigiais, atsižvelgiant į konkretų atvejį, taikomais biudžeto pajamoms ir apskaičiuojamais už laikotarpį nuo žalos atsiradimo ir (arba) neteisėtų valstybės lėšų sumokėjimo iki tų sumų išieškojimo.“
III. Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
A.
Byla C‑524/21
21.
2017 m. kovo 13 d. sprendimu Ilfovo AJOFM patenkino teismo paskirto likvidatoriaus 2017 m. vasario 8 d. pateiktą prašymą nustatyti ir sumokėti mokėtiną darbo užmokestį, padengiamą Garantijų fondo lėšomis, į kurį IG turėjo teisę už 2013 m. gegužės–liepos mėnesius, jos darbdaviui tapus nemokiam. Buvo nustatyta, kad šio mokėtino darbo užmokesčio suma yra 1308 Rumunijos lėjos (RON) (apie 287 EUR) (
7
).
22.
Remdamiesi Įstatymo Nr. 200/2006 15 straipsnio 1 ir 2 dalimis, kaip jos išaiškintos 2018 m. kovo 5 d.Înalta Curte de Casație și Justiție (Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas, Rumunija) sprendime Nr. 16/2018 (
8
), Curtea de Conturi (Audito Rūmai, Rumunija) 2019 m. rugpjūčio 6 d. sprendimu nurodė Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (Nacionalinė įdarbinimo agentūra, Rumunija) taikyti priemones žalos dydžiui nustatyti ir Garantijų fondo atliktiems mokėjimams, kaip tam tikrų nemokių darbdavių nesumokėtam darbo užmokesčiui, susijusiems su kitais teisės aktuose numatyti laikotarpiais, susigrąžinti.
23.
Priėmus šį sprendimą Ilfovo AJOFM vykdomasis direktorius 2019 m. gruodžio 31 d. nurodė išieškoti iš IG jai sumokėtą darbo užmokesčio sumą kartu su palūkanomis ir bauda už vėlavimą. Grįsdamas šį sprendimą jis laikėsi nuomonės, kad prašymas sumokėti mokėtiną darbo užmokestį, padengiamą Garantijų fondo lėšomis, buvo pateiktas 2017 m. vasario 8 d., o diena, kai buvo iškelta nemokumo byla buvusiam IG darbdaviui, į kurią atsižvelgiant nustatomas atskaitinis laikotarpis, per kurį galima pateikti tokį prašymą, buvo 2010 m. kovo 19 d. Taigi šis prašymas sumokėti mokėtiną darbo užmokestį, Ilfovo AJOFM manymu, buvo pateiktas pasibaigus teisės aktuose nustatytam terminui, todėl nepriimtinas.
24.
2020 m. kovo 17 d. IG pareiškė ieškinį dėl Ilfovo AJOFM sprendimo panaikinimo Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas, Rumunija). 2020 m. gegužės 25 d. sprendimu civilinėje byloje šis teismas atmetė IG ieškinį kaip nepagrįstą.
25.
Darydamas šią išvadą Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas) rėmėsi, viena vertus, 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendimu, pagal kurį iš esmės nustatant trijų mėnesių laikotarpį, už kurį Garantijų fondas gali perimti ir patenkinti reikalavimus sumokėti nemokaus darbdavio mokėtiną darbo užmokestį, atsižvelgiama išimtinai į nemokumo bylos iškėlimo dieną. Nagrinėjamu atveju, kadangi ši byla jos buvusiam darbdaviui formaliai buvo iškelta 2010 m. kovo 19 d., IG galėjo prašyti, kad būtų sumokėtas mokėtinas darbo užmokestis už laikotarpius atitinkamai nuo 2009 m. gruodžio mėn. iki 2010 m. vasario mėn. ir nuo 2010 m. balandžio mėn. iki 2010 m. birželio mėn.
26.
Be to, kadangi teismo paskirto likvidatoriaus pateiktas prašymas buvo susijęs su mokėtinu darbo užmokesčiu už laikotarpį nuo 2013 m. gegužės mėn. iki liepos mėn., taigi už laikotarpį, kurio neapima atskaitinis laikotarpis, nurodytas 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendime, Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas) nusprendė, kad nėra teisinio pagrindo, leidžiančio sumokėti šį mokėtiną darbo užmokestį už nurodytą laikotarpį.
27.
Kita vertus, atmesdamas IG ieškinį šis teismas taip pat atmetė jos argumentą, pagal kurį Ilfovo AJOFM nėra kompetentingas nustatyti ir nurodyti išieškoti aptariamą sumokėtą darbo užmokesčio sumą. Šiuo klausimu minėtas teismas teigė, kad Rumunijos teisės aktų leidėjas aiškiai nustatė, kad iš nedarbo draudimo biudžeto nepagrįstai sumokėtos sumos, kaip ir IG gautas darbo užmokestis, turi būti išieškomos iš gavėjų, kurie, kiek tai susiję su Garantijų fondu, yra darbuotojai, o ne darbdaviai, nes pastarieji iš esmės yra mokesčių mokėtojai.
28.
IG pateikė apeliacinį skundą dėl Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas) sprendimo Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija). Grįsdama savo skundą IG, pirma, teigia, kad pirmosios instancijos teismo vertinimas remiasi reikšmingų nuostatų, išaiškintų Înalta Curte de Casație și Justiție (Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas), klaidingu taikymu jos atžvilgiu, nes pagal šį vertinimą paneigiamos teisės į darbo užmokestį, kurias apeliantė teisėtai įgijo Ilfovo AJOFM 2017 m. kovo 13 d. sprendimu, o šis administracinis aktas nebegali būti atšauktas, nes jau patenka į civilinės teisės nuostatomis reguliuojamą sritį.
29.
Antra, IG mano, kad Įstatymo Nr. 200/2006 15 straipsnio 2 dalies nuostatos, kaip jos išaiškintos 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendime, nebegali būti laikomos 2017 m. kovo 13 d. Ilfovo AJOFM sprendimo teisiniu pagrindu, nes Curtea Constituțională (Konstitucinis Teismas, Rumunija) sprendimu jos buvo pripažintos prieštaraujančiomis Constituția (Konstitucija) (
9
).
30.
Trečia, IG pabrėžia, kad Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas) klaidingai atmetė argumentą, grindžiamą tuo, kad Ilfovo AJOFM neturi kompetencijos, nes supainiojo subjektą, kuriam taikomos Įstatymo Nr. 200/2006 nuostatos. Šiuo klausimu IG teigia, kad darbuotojui šis įstatymas netaikomas, nes teises į darbo užmokestį jis įgyja atlikęs darbą, o įmoką Garantijų fondui moka darbdavys.
B.
Byla C‑524/21
31.
2018 m. kovo 14 d. Bukarešto AMOFM patenkino teismo paskirto likvidatoriaus pateiktą prašymą nustatyti ir sumokėti mokėtiną darbo užmokestį, padengiamą Garantijų fondo lėšomis, kurį IM turėjo gauti už 2017 m. spalio ir lapkričio mėnesius, jo darbdaviui tapus nemokiam. Buvo nustatyta, kad šio mokėtino darbo užmokesčio suma yra 3143 Rumunijos lėjos (RON) (apie 674 EUR) (
10
).
32.
Remdamasis 2019 m. rugpjūčio 6 d.Curtea de Conturi (Audito Rūmai) sprendimu, aprašytu šios išvados 22 punkte, Bukarešto AMOFM vykdomasis direktorius 2019 m. gruodžio 2 d. sprendimu, papildytu 2019 m. gruodžio 6 d. (toliau – 2019 m. gruodžio 6 d. sprendimas), panaikino 2018 m. kovo 14 d. Bukarešto AMOFM sprendimą, laikydamasis nuomonės, kad laikotarpis, už kurį buvo sumokėtas mokėtinas darbo užmokestis, neatitinka atskaitinio laikotarpio, nustatyto 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendime.
33.
Be to, 2019 m. gruodžio 6 d. sprendime buvo konstatuota, kad nustatant laikotarpį, už kurį Garantijų fondas gali perimti ir įvykdyti IM darbo užmokesčio reikalavimus, atsižvelgiama išimtinai į nemokumo bylos iškėlimo jo darbdaviui dieną, t. y. 2015 m. sausio 22 d., taigi šiuos reikalavimus sudaranti suma buvo sumokėta nepagrįstai. Todėl Bukarešto AMOFM vykdomasis direktorius nurodė šią sumą išieškoti.
34.
Ieškiniu, pareikštu 2020 m. sausio 21 d.Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas), IM ginčijo 2019 m. gruodžio 6 d. sprendimą, prašydamas jį atleisti nuo šios sumos sumokėjimo ir sustabdyti šio sprendimo vykdymą, kol bus priimtas sprendimas dėl esmės.
35.
2020 m. liepos 14 d. sprendimu civilinėje byloje šis teismas patenkino IM prašymą ir panaikino 2019 m. gruodžio 6 d. sprendimą. Šiuo klausimu jis, viena vertus, konstatavo, kad Įstatymo Nr. 200/2006 15 straipsnio 2 dalies nuostatos, kaip jos išaiškintos 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendime, nagrinėjamu atveju negali būti taikomos, nes Curtea Constituțională (Konstitucinis Teismas) jas pripažino prieštaraujančiomis Konstitucijai (
11
).
36.
Kita vertus, Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas) taikė Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją (
12
), pagal kurią prašymas atgaline data išieškoti nepagrįstai išmokėtas socialines išmokas pažeidžia Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (
13
) papildomo protokolo 1 straipsnio nuostatas. Šis teismas, laikėsi nuomonės, pirma, kad aptariamų socialinių išmokų mokėjimą apima sąvokos „turtas“ ir „teisėti lūkesčiai“, kaip tai suprantama pagal šią konvenciją, ir, antra, kad administracinės institucijos IM nustatyta pareiga grąžinti šias socialines išmokas prilygsta proporcingumo principo pažeidimui.
37.
Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas) nusprendė, kad IM, niekaip neprisidėjęs prie mokėtino darbo užmokesčio, padengiamo Garantijų fondo lėšomis, sumokėjimo, negali būti laikomas atsakingu už Bukarešto AMOFM klaidą, nes pastarasis atsakingas už teismo paskirto likvidatoriaus prašymo nagrinėjimą pagal savo paties kompetenciją.
38.
Bukarešto AMOFM pateikė apeliacinį skundą dėl Tribunalul Bucureşti (Bukarešto apygardos teismas) sprendimo Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas). Ši įdarbinimo agentūrą iš esmės teigia, kad pirmosios instancijos teismas klaidingai išaiškino 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendimo reikšmę ir pažeidė šį sprendimą bei įvairias Įstatymo Nr. 200/2006 nuostatas.
39.
Konkrečiau kalbant, Bukarešto AMOFM tvirtina, kad kaip mokėtinas darbo užmokestis IM sumokėta suma jam neturėjo būti mokama, nes nurodytos individualios teisės neapima teisinis pagrindas, susijęs su trimis mėnesiais iki nemokumo bylos iškėlimo darbdaviui ir trimis mėnesiais po šios bylos iškėlimo.
C.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo motyvai ir prejudiciniai klausimai
40.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad net jei Ilfovo AJOFM (byla C‑524/21) ir Bukarešto AMOFM (byla C‑525/21), sumokėdamos IG ir IM mokėtiną darbo užmokestį, užtikrinamą Garantijų fondo, įgyvendino Įstatymą Nr. 200/2006, kuriuo perkelta Direktyva 2008/94, 2019 m. rugpjūčio 6 d.Curtea de Conturi (Audito Rūmai) sprendimas lėmė tai, kad vėliau buvo iš naujo įvertinti šio fondo jau priimti mokėjimo prašymai. Taigi toks naujas vertinimas reiškia tai, kad iš naujo vertinama kiekvieno darbuotojo individuali teisė į kompensacijos, kuri susijusi su kitu nei teisės aktuose numatytas laikotarpiu arba dėl kurios prašymas pateiktas pasibaigus senaties terminui, sumokėjimą.
41.
Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aiškinimą dėl tokios administracinės praktikos šių darbuotojų padėtis yra sudėtinga ne tik dėl to, kad iš naujo vertinant jau įvykdytus su darbo užmokesčiu susijusius reikalavimus pažeidžiamas teisinių santykių tikrumas ir saugumas, bet ir dėl to, kad nurodoma išieškoti sumokėtas sumas prireikus kartu su palūkanomis bei baudomis už vėlavimą, nors tam nėra jokio teisinio pagrindo.
42.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ši administracinė praktika prieštarauja Direktyvos 2008/94 socialiniam tikslui, apibrėžtam jos 3 ir 7 konstatuojamosiose dalyse, ir kad Teisingumo Teismo pateiktas reikšmingų šios direktyvos nuostatų išaiškinimas padėtų išspręsti daugybę ginčų, kurie susiję su panašiomis faktinėmis aplinkybėmis ir kuriuos skirtingai sprendžia nacionaliniai teismai.
43.
Šiomis aplinkybėmis Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar, atsižvelgiant į autonomišką sąvoką „nemokumas“, pagal Direktyvos 2008/94 1 straipsnio 1 dalies ir 2 straipsnio 1 dalies nuostatas draudžiamos šią direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančios nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai [Įstatymo Nr. 200/2006] 15 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su [Įstatymo Nr. 200/2006 taikymo metodinių taisyklių] 7 straipsniu, kaip jos išaiškintos Înalta Curte de Casație și Justiție – Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept (Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas – Teisės klausimų nagrinėjimo kolegija, Rumunija) sprendime Nr. 16/2018, pagal kurį 3 mėnesių laikotarpis, už kurį [Garantijų fondas] gali perimti ir patenkinti reikalavimus sumokėti nemokaus darbdavio mokėtiną darbo užmokestį, siejamas tik su nemokumo bylos iškėlimo data?
2.
Ar pagal Direktyvos 2008/94 3 straipsnio [antrą pastraipą] ir 4 straipsnio 2 dalį draudžiamos [Įstatymo Nr. 200/2006] 15 straipsnio 1 ir 2 dalys, kaip jos išaiškintos Înalta Curte de Casație și Justiție – Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept (Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas – Teisės klausimų nagrinėjimo kolegija, Rumunija) sprendime Nr. 16/2018, pagal kurį maksimalus 3 mėnesių laikotarpis, už kurį Garantijų fondas gali perimti ir įvykdyti reikalavimus sumokėti nemokaus darbdavio mokėtiną darbo užmokestį, patenka į atskaitinį laikotarpį, apimantį 3 mėnesius iki nemokumo bylos iškėlimo ir 3 mėnesius po nemokumo bylos iškėlimo?
3.
Ar Direktyvos 2008/94 socialinį tikslą ir šios direktyvos 12 straipsnio a punkto nuostatas atitinka tokia nacionalinė administracinė praktika, pagal kurią iš darbuotojo išieškomos sumos, kurios tariamai jam buvo sumokėtos už kitus nei teisės aktuose numatyti laikotarpius arba kurias sumokėti pareikalauta pasibaigus teisės aktuose nustatytam senaties terminui, tuo tikslu vadovaujantis Curtea de Conturi (Audito Rūmai) sprendimu ir nesant konkrečių nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos darbuotojas turėtų prievolę šias sumas grąžinti?
4.
Ar, aiškinant Direktyvos 2008/94 12 straipsnio a punkte vartojamą sąvoką „piktnaudžiavimas“, reikalaujamų darbo užmokesčio sumų, kurias tarpininkaujant teismo paskirtam likvidatoriui sumokėjo Garantijų fondas, susigrąžinimas iš darbuotojo, nurodant, jog siekiama laikytis bendrojo senaties termino, yra pakankamai objektyviai pagrįstas?
5.
Ar toks aiškinimas ir tokia nacionalinė administracinė praktika, pagal kuriuos su darbo užmokesčiu susijusios skolos, kurias darbuotojai privalo grąžinti, prilyginamos mokesčių skoloms, už kurias skaičiuojamos palūkanos ir baudos už vėlavimą, atitinka [Direktyvos 2008/94] nuostatas ir tikslą?“
44.
Rašytines pastabas pateikė Rumunijos ir Ispanijos vyriausybės bei Komisija.
IV. Analizė
45.
Pirmiausia pažymėtina, kad nemokaus darbdavio darbuotojams garantijų institucijos sumokėtų sumų išieškojimo remiantis Direktyva 2008/94 galimybės ir tvarkos klausimas skiriasi nuo klausimų, susijusių, viena vertus, su atskaitinio laikotarpio, apimančio minimalų trijų mėnesių laikotarpį, per kurį užtikrinamas su darbo užmokesčiu susijusių reikalavimų patenkinimas, nustatymu ir, kita vertus, su sąvokos „piktnaudžiavimas“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 12 straipsnio a punktą, apibrėžtimi.
46.
Todėl, Teisingumo Teismo prašymu, nagrinėsiu tik trečiąjį ir penktąjį prejudicinius klausimus, kuriuos, beje, galima nagrinėti kartu ir į kuriuos galima bendrai atsakyti abiejose bylose. Taigi atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą informaciją remsiuosi prielaida, kad sumos, kurias ketinama išieškoti, buvo sumokėtos už kitus nei teisės aktuose numatyti laikotarpius arba jas buvo prašoma sumokėti pasibaigus senaties terminui.
47.
Kadangi nepagrįstai sumokėto darbo užmokesčio išieškojimo tvarka Direktyvoje 2008/94 nereglamentuojama, ji priskiriama procesinei valstybių narių autonomijai (
14
). Teisingumo Teismas, remdamasis Direktyva 80/987/EEB (
15
), jau yra nusprendęs, kad taisyklių, susijusių su senatimi ar nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimu, reikia ieškoti atitinkamos valstybės narės nacionalinės teisės aktuose (
16
).
48.
Vis dėlto taip pat neginčijama, kad šią autonomiją apriboja būtinybė laikytis veiksmingumo ir lygiavertiškumo principų (
17
), kuriuos šiuo atveju papildo teisėtų lūkesčių apsaugos principas.
49.
Prieš pradėdamas nagrinėti – atsižvelgdamas į kiekvieną iš šių principų – šiose bylose taikomą procedūrą, norėčiau priminti tris dalykus.
50.
Visų pirma, Direktyvos 2008/94 socialinis tikslas yra aiškiai nurodytas jos 3 ir 7 konstatuojamosiose dalyse. Šį tikslą pripažino ir Teisingumo Teismas, kuris pagal savo suformuotą jurisprudenciją nusprendė, kad šios direktyvos socialinis tikslas – užtikrinti minimalią visų darbuotojų apsaugą Sąjungos mastu darbdaviui tapus nemokiam, apmokant neįvykdytus reikalavimus, kylančius iš darbo sutarčių ar darbo santykių ir susijusius su darbo užmokesčiu už konkretų laikotarpį (
18
). Todėl valstybės narės turi vadovautis minėtu tikslu įgyvendindamos iš šios direktyvos kylančias teises (
19
).
51.
Be to, Teisingumo Teismas nurodė, kad, Direktyvoje 2008/94 nustačius valstybėms narėms galimybę tam tikra mastu apriboti jų suteikiamas garantijas, atsižvelgiama į šių valstybių narių finansinį pajėgumą ir siekiama apsaugoti jų garantijų institucijų finansinę pusiausvyrą (
20
). Vis dėlto bylose, kuriose priimti sprendimai, nurodyti šios išvados 18 išnašoje, ginčas kilo sprendžiant, ar sumokėti prašomą kompensaciją, o ne susigrąžinant jau sumokėtą kompensaciją.
52.
Galiausiai neatrodo, kad jeigu reikalavimą dėl kompensacijos pateikia specialistas, o ne darbuotojas tiesiogiai, piktnaudžiavimo rizika atmetama, nors iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą net neišplaukia, kad pagrindinės bylos susijusios su piktnaudžiavimo atveju.
53.
Visų pirma dėl lygiavertiškumo principo primintina, kad taikant šį principą reikalaujama esant panašioms situacijoms palyginti ginčijamą Sąjungos teisėje numatytą procedūrą ir panašias procedūras, numatytas nacionalinėje teisėje, siekiant įsitikinti, kad pirmosios procedūros sąlygos nėra mažiau palankios (
21
).
54.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nacionalinėje teisėje numatyta procedūra, kuria (įstatyme nesant atitinkamos nuostatos) pagal analogiją grindžiama išieškojimo procedūra, taikoma šioje byloje, – tai procedūra, vykdoma nesumokėtoms mokestinėms skoloms išieškoti, taikant palūkanas ir baudas už vėlavimą.
55.
Kaip pažymėjo Komisija, nesumokėtų mokestinių skolų išieškojimas visai nepanašus į darbo užmokesčio permokos išieškojimą, pirmiausia tokiais atvejais kaip nagrinėjami šiose bylose. Iš tikrųjų darbuotojas, kuris yra nemokaus darbdavio kreditorius, kiek tais susiję su nesumokėtu darbo užmokesčiu, atsiduria padėtyje, kai dėl klaidos, kurią, atrodo, ne pats padarė, nepagrįstai gavo sumas, kuriomis užtikrinamas mokėtino darbo užmokesčio sumokėjimas, bet turi šias sumas grąžinti ir dar sumokėti palūkanas bei baudas už vėlavimą. Taigi jam ne tik nesumokamas mokėtinas darbo užmokestis, nors turėjo būti užtikrintas trijų mėnesių darbo užmokestis, bet jis dar turi sumokėti palūkanas ir baudas už laikotarpį, pradedamą skaičiuoti nuo sprendimo sumokėti atitinkamas sumas priėmimo dienos (byla C‑524/21).
56.
Mano manymu, siekiant nustatyti, ar laikomasi lygiavertiškumo principo, lyginti reikia ne su mokestinių skolų išieškojimo procedūromis, o veikiau su socialinės srities skolų išieškojimo procedūromis, pagal kurias numatytas nepagrįstai sumokėtų išmokų susigrąžinimas. Taip pat primintina, jog Teisingumo Teismas yra priėjęs prie išvados, kad „[Garantijų fondui] pateiktas darbuotojo prašymas išmokėti nesumokėtą darbo užmokestį ir toks darbuotojo prašymas, pateiktas nemokiam darbdaviui, nėra panašūs“ (
22
).
57.
Beje, nagrinėdamas bylą, kurioje priimtas Sprendimas Pasquini, susijęs su nepagrįstai sumokėtos sumos išieškojimu senatvės pensijų srityje, Teisingumo Teismas nusprendė, kad kontrolė pagal lygiavertiškumo principą susijusi tiek su senaties terminu ir nepagrįstai sumokėtos sumos išieškojimu ir apskritai su visomis panašių situacijų vertinimo procedūrinėmis taisyklėmis (
23
), tiek su atsižvelgimu į sąžiningumą (
24
).
58.
Bet kuriuo atveju kalbant apie pagrindines bylas, jei reikėtų mokėti palūkanas, jos galėtų būti skaičiuojamos tik nuo pranešimo darbuotojams apie pareigą grąžinti nepagrįstai sumokėtas sumas, o ne, kaip vykstant mokestinių skolų išieškojimo procedūroms, taikomoms pagrindinėje byloje, nuo „žalos atsiradimo ir (arba) [neteisėto valstybės lėšų] sumokėjimo“ dienos (
25
).
59.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į lygiavertiškumo principą, turi patikrinti tokius dalykus: galimybę susigrąžinti nepagrįstai sumokėtas sumas, atsižvelgimą į sąžiningumą ir prireikus dieną, nuo kurios pradedami skaičiuoti delspinigiai.
60.
Antra, kalbant apie veiksmingumo principą, Teisingumo Teismas nustatė taisyklę, kad dėl nacionalinėje teisėje įtvirtintos procedūrinės tvarkos naudotis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis neturi tapti praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga (
26
).
61.
Nagrinėjamu atveju, jei išieškojimas būtų vykdytinas, darbuotojai turėtų grąžinti gautas sumas kartu su palūkanomis ir baudomis už vėlavimą, nors pagal Direktyvos 2008/94 nuostatas, jeigu jų darbdavys tampa nemokus, jiems užtikrinamas bent trijų mėnesių darbo užmokesčio sumokėjimas.
62.
Ši galimybė susijusi su dviem sunkumais atsižvelgiant į veiksmingumo principą.
63.
Iš tikrųjų, viena vertus, iš pagrindinėse bylose aprašytų faktinių aplinkybių, atrodo, matyti, kad teismo paskirto likvidatoriaus, kvalifikuoto specialisto, atsakingo už prašymą sumokėti garantuotas sumas, taip pat įdarbinimo agentūros ir garantijų institucijos, kuri duoda leidimą ir vykdo tų sumų mokėjimą, atliktos kontrolės trūkumų pasekmes patiria darbuotojas, kuriam gali tekti grąžinti šias sumas praėjus keleriems metams po to, kai jos buvo sumokėtos. Taip neturėtų būti siekiant užtikrinti, kad darbuotojas galėtų naudotis pagal Direktyvą 2008/94 jam suteikiamomis teisėmis ir kad tas naudojimasis netaptų pernelyg sudėtingas. Pirmiausia tai, kad kompetentinga administracija po kelerių metų ar netgi nedelsdama gali pareikšti ieškinį dėl nepagrįstai sumokėtos sumos išieškojimo ir pritaikyti procedūrą, susijusią su sukčiavimu mokesčių srityje, gali atgrasyti darbuotoją nuo naudojimosi šiomis teisėmis. Be to, jeigu išieškojimas pradedamas pasibaigus darbuotojo ieškinio dėl darbo užmokesčio sumokėjimo pareiškimo senaties terminui arba jeigu jį būtinai turi nagrinėti teismo paskirtas likvidatorius, kuris galbūt nebedirba, darbuotojas neturi galimybės pasinaudoti šioje direktyvoje nustatyta darbo užmokesčio sumokėjimo garantija. Taigi veiksmingumo principo nesilaikoma.
64.
Kita vertus, net jei būtų galima pateikti naują prašymą atlyginti žalą, nurodymas sumokėti palūkanas ir baudas už vėlavimą už pirmąjį sumokėjimą gali būti vertinamas kaip pažeidžiantis veiksmingumo principą. Iš tikrųjų, kadangi Direktyvos 2008/94 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad turi būti užtikrintas bent paskiausių trijų mėnesių darbo užmokesčio sumokėjimas, numatant išieškojimą, dėl kurio darbuotojas turėtų sumokėti daugiau, nei gavo, šis principas būtų juo labiau pažeistas.
65.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tą dieną, kai pradėtas vykdyti išieškojimas, darbuotojas dar turi galimybę reikalauti, kad būtų užtikrinta darbo užmokesčio sumokėjimo garantija, numatyta Direktyvos 2008/94 3 straipsnio antroje pastraipoje, ir, jei taip, ar palūkanų ir baudų už vėlavimą taikymas nepagrįstai sumokėtoms sumoms nelemia pagal šios direktyvos nuostatas užtikrinamos sumos sumažinimo. Būtent tokiomis sąlygomis šių teisių veiksmingumą užtikrina nacionaliniai teisės aktai ir praktika.
66.
Bet kuriuo atveju dėl atskaitinio laikotarpio pateiktas teismo aiškinimas (
27
) ir vėliau Curtea de Conturi (Audito Rūmai) duotas nurodymas išieškoti kompensaciją, sumokėtą prieš šį atskaitinį laikotarpį, nesant pereinamojo laikotarpio priemonių savaime gali pažeisti veiksmingumo principą. Iš tikrųjų, samprotaujant pagal analogiją, Teisingumo Teismas byloje, susijusioje su laikotarpio, per kurį gali būti pareikalauta grąžinti sumas, sumokėtas pažeidžiant Sąjungos teisę, sutrumpinimu, nusprendė, kad „<…> pereinamojo laikotarpio sistema[‚leidžianti teisės subjektams turėti pakankamai laiko, kad galėtų pateikti prašymus dėl kompensacijos, kuriuos jie galėjo pateikti pagal ankstesnius teisės aktus,] yra būtina, nes, šiems prašymams nedelsiant taikant trumpesnį senaties terminą nei galiojęs anksčiau, iš tam tikrų teisės subjektų atgaline data būtų atimta teisė į kompensaciją arba jiems būtų paliktas per trumpas terminas pasinaudoti šia teise“ (
28
). Išieškojimas, vykdomas be pereinamojo laikotarpio paramos priemonių, skirtų darbuotojų įgytoms teisėms apsaugoti, mano manymu, juo labiau prieštarauja veiksmingumo principui.
67.
Galiausiai, trečia, norėčiau paminėti aptariamų nacionalinių teisės aktų ir praktikos atitiktį teisėtų lūkesčių apsaugos principui. Pagal šį principą privatūs asmenys apsaugomi „nuo teisės taisyklės pakeitimų, kurie, nors ir teisėti, yra tokie griežti, kad jų pasekmės neišvengiamai šokiruoja“ (
29
).
68.
Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principas yra vienas iš pagrindinių Sąjungos teisės principų (
30
), ir nusprendęs, kad „negalima tikėtis, jog teisės aktai liks visiškai nepakeisti, tačiau galima tik ginčyti teisės aktų pakeitimo įgyvendinimo taisykles“ (
31
).
69.
Teisingumo Teismas patikslino, kad „teisė remtis teisėtų lūkesčių principu suteikta kiekvienam asmeniui, kuriam Europos Sąjungos institucija, suteikdama aiškių garantijų, sukėlė pagrįstų lūkesčių. Tačiau niekas negali teigti, kad buvo pažeistas šis principas, jeigu tokių garantijų nebuvo.“ (
32
) Jis taip pat pripažino, kad valstybės narės turi laikytis šio principo, kai įgyvendina Sąjungos teisę (
33
).
70.
Nors šį principą Teisingumo Teismas daugiausia taikė bylose, susijusiose su valstybės narės pažeidžiant Sąjungos teisę nepagrįstai surinktų mokesčių susigrąžinimu (
34
) arba su valstybės pagalbos susigrąžinimu (
35
), vis dėlto jis buvo taikomas ir nepagrįstai sumokėtų senatvės pensijų grąžinimo srityje (
36
).
71.
Todėl manau, kad įmanoma ir pageidautina jį taikyti šiose bylose, nes darbuotojai gavo ne tik aiškias garantijas, bet ir prašomas sumas už Direktyvoje 2008/94 numatytą minimalų laikotarpį, t. y. darbo užmokestį už tris mėnesius. Taigi jie turėjo tvirtą pagrindą manyti, kad šios sumos yra mokėtinos, juo labiau kad jas sumokėti prašė nemokumo procedūrų specialistas, teismo paskirtas likvidatorius, ir šį prašymą įvykdė kompetentinga institucija, t. y. darbo užmokesčio sumokėjimą užtikrinanti institucija.
72.
Jei Teisingumo Teismas, užtikrindamas teisėtų lūkesčių apsaugos principo laikymąsi, kontroliuoja pereinamojo laikotarpio priemones, kurias valstybė narė taiko tuo atveju, kai teisės aktai pakeičiami atitinkamo asmens nenaudai, siekiant apsaugoti teises, įgytas pagal Sąjungos teisę (
37
), mano nuomone, taip turi būti ir tada, kai kalbama apie gautų sumų išieškojimą esant situacijoms, aptariamoms pagrindinėse bylose.
73.
Iš tikrųjų pakeitus jurisprudenciją nesant pereinamojo laikotarpio priemonių, skirtų apsaugoti teisėms, įgytoms remiantis Direktyva 2008/94, pradėjus sumų, sumokėtų iki pakeitimo, išieškojimą tuo metu, kai naujo prašymo dėl sumokėjimo, atitinkančio naujus jurisprudencijoje nustatytus reikalavimus, pateikti nebegalima – ar dėl šiam prašymui pateikti numatyto senaties termino, ar dėl to, kad teismo paskirtas likvidatorius baigė savo darbą tuo atveju, kai darbuotojai negali patys paprašyti atlikti mokėjimą, – pažeidžiamas teisėtų lūkesčių apsaugos principas.
74.
Taigi, mano manymu, Direktyva 2008/94 bei lygiavertiškumo, veiksmingumo ir teisėtų lūkesčių principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai ir nacionalinė praktika, be pereinamojo laikotarpio priemonių numatantys sumų, kurios nepagrįstai sumokėtos už kitus nei teisės aktuose numatyti laikotarpius arba kurias sumokėti pareikalauta pasibaigus senaties terminui, išieškojimą, jei atitinkami buvę darbuotojai nebegali prašyti garantijų institucijos sumokėti sumų, kaip nesumokėto darbo užmokesčio.
75.
Tais atvejais, jei tą dieną, kai pradedamas išieškojimas arba priimamas teismo, į kurį kreiptasi, sprendimas, darbuotojai dar gali įgyvendinti savo teises, turimas pagal Direktyvą 2008/94, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar šios direktyvos įgyvendinimo priemonės, susijusios su pirmųjų sumokėtų sumų išieškojimu, atitinka, viena vertus, lygiavertiškumo principą, pagal kurį reikalaujama, kad šios procedūrinės taisyklės nebūtų mažiau palankios nei taisyklės, susijusios su vien vidaus panašių situacijų vertinimu, ir, kita vertus, veiksmingumo principą, pagal kurį reikalaujama, kad dėl šių procedūrinių taisyklių neturi tapti praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis Sąjungos teisės suteikiamomis teisėmis.
V. Išvada
76.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) pateiktus trečiąjį ir penktąjį prejudicinius klausimus atsakyti taip:
1.
2008 m. spalio 22 d. Europos Parlemento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam, taip pat lygiavertiškumo, veiksmingumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai
turi būti aiškinami taip:
pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai ir nacionalinė praktika, be pereinamojo laikotarpio priemonių numatantys sumų, kurios nepagrįstai sumokėtos už kitus nei teisės aktuose numatyti laikotarpius arba kurias sumokėti pareikalauta pasibaigus senaties terminui, išieškojimą, jei atitinkami buvę darbuotojai nebegali prašyti garantijų institucijos sumokėti sumų, kaip nesumokėto darbo užmokesčio.
2.
Tais atvejais, jei tą dieną, kai pradedamas išieškojimas arba priimamas teismo, į kurį kreiptasi, sprendimas, darbuotojai dar gali įgyvendinti savo teises, turimas pagal Direktyvą 2008/94, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar šios direktyvos įgyvendinimo priemonės, susijusios su pirmųjų sumokėtų sumų išieškojimu, atitinka, viena vertus, lygiavertiškumo principą, pagal kurį reikalaujama, kad šios procedūrinės taisyklės nebūtų mažiau palankios nei taisyklės, susijusios su vien vidaus panašių situacijų vertinimu, ir, kita vertus, veiksmingumo principą, pagal kurį reikalaujama, kad dėl šių procedūrinių taisyklių neturi tapti praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga naudotis Sąjungos teisės suteikiamomis teisėmis.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 283, 2008, p. 36.
(
3
)	Monitorul Oficial al României, I dalis, 2006 m. gegužės 25 d., Nr. 453, toliau – Įstatymas Nr. 200/2006.
(
4
)	Monitorul Oficial al României, I dalis, 2006 m. gruodžio 28 d., Nr. 1038, toliau – metodinės taisyklės.
(
5
)	Monitorul Oficial al României, I dalis, 2002 m. vasario 6 d., Nr. 103.
(
6
)	Monitorul Oficial al României, I dalis, 2002 m. rugpjūčio 13 d., Nr. 597.
(
7
)	Pagal 2017 m. kovo 13 d. valiutos keitimo kursą.
(
8
)	Toliau – 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendimas. Šiame sprendime šis teismas nurodė, kad pagal Įstatymo Nr. 200/2006 15 straipsnio 1 ir 2 dalis atskaitinis laikotarpis, per kurį gali būti patenkintas reikalavimas sumokėti nemokaus darbdavio nesumokėtą darbo užmokestį, apima tris mėnesius iki nemokumo bylos iškėlimo ir atitinkamai tris mėnesius po šios bylos iškėlimo.
(
9
)	Žr. 2020 m. liepos 8 d.Curtea Constituțională (Konstitucinis Teismas) sprendimą Nr. 565.
(
10
)	Pagal 2018 m. kovo 14 d. valiutos keitimo kursą.
(
11
)	Žr. šios išvados 9 išnašą.
(
12
)	Šis teismas rėmėsi 2018 m. balandžio 26 d. EŽTT sprendimu Čakarević prieš Kroatiją (CE:ECHR:2018:0426JUD004892113).
(
13
)	Pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje.
(
14
)	Žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimą Visciano (C‑69/08, toliau – Sprendimas Visciano, EU:C:2009:468, 30 punktas).
(
15
)	1980 m. spalio 20 d. Tarybos [d]irektyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 283, 1980, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 217).
(
16
)	Pagal analogiją dėl sumų, nepagrįstai gautų kaip senatvės pensija, žr. 2003 m. birželio 19 d. Sprendimą Pasquini (C‑34/02, toliau – Sprendimas Pasquini, EU:C:2003:366, 53 punktas).
(
17
)	Žr. Sprendimą Visciano (39 punktas).
(
18
)	Žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Sociálna poisťovňa (C‑799/19, EU:C:2020:960, 64 punktas).
(
19
)	Žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, 29 punktas).
(
20
)	Žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Guigo (C‑338/17, EU:C:2018:605, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
21
)	Žr. Sprendimą Visciano (39 punktas).
(
22
)	Žr. Sprendimą Visciano (41 punktas).
(
23
)	Žr. Sprendimą Pasquini (62 punktas ir rezoliucinė dalis, trečia pastraipa).
(
24
)	Žr. Sprendimą Pasquini (63 punktas).
(
25
)	Žr. Įstatymo Nr. 500/2002 dėl viešųjų finansų 731 straipsnį.
(
26
)	Žr. sprendimus Pasquini (58 punktas) ir Visciano (39 punktas).
(
27
)	Žr. 2018 m. kovo 5 d. Kasacinio teismo sprendimą. Primintina, kad šiame sprendime tas teismas nurodė, kad pagal Įstatymo Nr. 200/2006 15 straipsnio 1 ir 2 dalis atskaitinis laikotarpis, per kurį gali būti patenkintas reikalavimas sumokėti nemokaus darbdavio nesumokėtą darbo užmokestį, apima tris mėnesius iki nemokumo bylos iškėlimo ir, atitinkamai, tris mėnesius po šios bylos iškėlimo.
(
28
)	Žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Marks & Spencer (C‑62/00, toliau – Sprendimas Marks & Spencer, EU:C:2002:435, 38 punktas).
(
29
)	Žr. Puissochet, J.‑P., „Vous avez dit confiance légitime?: Le principe de confiance légitime en droit communautaire“, L’État de droit, Mélanges en l’honneur de Guy Braibant, Dalloz, Paryžius, 1996, p. 581–596, pirmiausia p. 593.
(
30
)	Žr. 2005 m. birželio 7 d. Sprendimą VEMW ir kt. (C‑17/03, EU:C:2005:362, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimą Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, 23 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
31
)	Žr. 2005 m. birželio 7 d. Sprendimą VEMW ir kt. (C‑17/03, EU:C:2005:362, 81 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
32
)	Žr. 2020 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Taryba ir kt. / K. Chrysostomides & Co. ir kt. (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ir C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, 178 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
33
)	Žr. Sprendimą Marks & Spencer (44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
34
)	Žr. Sprendimą Marks & Spencer (46 punktas) ir 2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (C‑362/12, EU:C:2013:834, 45 punktas).
(
35
)	Žr., be kita ko, 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑5/89, EU:C:1990:320, 16 punktas).
(
36
)	Žr. Sprendimą Pasquini (71 punktas).
(
37
)	Žr. Sprendimą Marks & Spencer (38, 45 ir 46 punktai).