62020CJ0468
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
2023 m. birželio 8 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Direktyvos 2002/19/EB, 2002/20/EB, 2002/21/EB ir 2002/22/EB – SESV 49 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – SESV 56 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Nacionalinės teisės normos, kuriose nacionalinei reguliavimo institucijai suteikta teisė nustatyti telefono ryšio paslaugų teikėjams minimalų pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų išrašymo dažnį – Vartotojų apsauga – Proporcingumo principas – Vienodo požiūrio principas“
Byloje C‑468/20
dėl Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija) 2020 m. liepos 9 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2020 m. rugsėjo 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Fastweb SpA,
Tim SpA,
Vodafone Italia SpA,
Wind Tre SpA
prieš
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
dalyvaujant
Telecom Italia SpA,
Vodafone Italia SpA,
Associazione Movimento Consumatori,
U.Di.Con – Unione per la Difesa dei Consumatori,
Wind Tre SpA,
Assotelecomunicazioni (Asstel),
Eolo SpA,
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons),
Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS,
Altroconsumo,
Federconsumatori,
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Arabadjiev (pranešėjas), teisėjai P. G. Xuereb, T. von Danwitz, A. Kumin ir I. Ziemele,
generalinis advokatas N. Emiliou,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Fastweb SpA, atstovaujamos avvocati F. Caliento, E. Cerchi, M. Contu, M. Merola ir E. Pistis,
–
Tim SpA, atstovaujamos avvocati F. Cardarelli, A. Catricalà, C. Cazzato ir F. Lattanzi,
–
Vodafone Italia SpA, atstovaujamos avvocati Cintioli ir G. Lo Pinto,
–
Wind Tre SpA, atstovaujamos avvocati A. Cassano, M. Clarich, I. Perego, G. M. Roberti ir M. Serpone,
–
Associazione Movimento Consumatori, atstovaujamos avvocati P. Fiorio ir R. Viriglio,
–
Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) ir Associazione degli utenti per i diritti telefonici – A.U.S. TEL ONLUS, atstovaujamų avvocati G. Giuliano ir C. Rienzi,
–
Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato P. Palmieri ir procuratore dello Stato M. Cherubini,
–
Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos C. Mosser, E. de Moustier ir N. Vincent,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun, L. Malferrari ir A. Spina,
susipažinęs su 2022 m. gruodžio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 49 ir 56 straipsnių, 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) (OL L 108, 2002, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323), 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337) 3 straipsnio, 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB (OL L 337, 2009, p. 37; toliau – Pagrindų direktyva), 8 straipsnio 2 ir 4 dalių, 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB (OL L 337, 2009, p. 11) (toliau – Universaliųjų paslaugų direktyva), 20–22 straipsnių, taip pat proporcingumo ir vienodo požiūrio principų išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant keturių Italijoje veiklą vykdančių fiksuotojo ir judriojo telefono ryšio operatorių Fastweb SpA, Tim SpA, Vodafone Italia SpA ir Wind Tre SpA ginčus su Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Ryšių reguliavimo institucija, Italija; toliau – AGCOM) dėl šios sprendimo nustatyti minimalų komercinių pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų už fiksuotojo ir judriojo telefono ryšio paslaugas išrašymo dažnį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Bendrąją elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių bei paslaugų reguliavimo sistemą, galiojusią klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms (toliau – bendroji reguliavimo sistema), sudarė Pagrindų direktyva ir keturios ją papildančios specialios direktyvos, tarp jų Prieigos, Leidimų ir Universaliųjų paslaugų direktyvos. Šios direktyvos buvo panaikintos 2018 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2018/1972, kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas (OL L 321, 2018, p. 36).
Prieigos direktyva
4
Prieigos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Pagal [Pagrindų direktyvą] ši direktyva derina būdus, kuriais valstybės narės reguliuoja elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimą ir prieigą prie jų. <…>“
Leidimų direktyva
5
Leidimų direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Ši direktyva taikoma leidimams teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas.“
Pagrindų direktyva
6
Pagrindų direktyvos 16 konstatuojamojoje dalyje buvo nurodyta:
„Nacionalinės reguliavimo institucijos turėtų turėti suderintus tikslus ir principus, kuriais galėtų remtis ir, vykdydamos savo užduotis pagal šią reguliavimo sistemą, prireikus koordinuoti savo veiksmus su kitų valstybių narių reguliavimo institucijomis.“
7
Direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
„Ši direktyva nustato elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų, susijusių priemonių ir susijusių paslaugų reguliavimo suderintą sistemą ir tam tikrus galinių įrenginių aspektus, siekiant palengvinti neįgalių paslaugų gavėjų prieigą. Ji nustato nacionalinių reguliavimo institucijų užduotis ir procedūras, kurios užtikrintų, kad reguliavimo sistema būtų suderintai taikoma visoje [Europos Sąjungoje].“
8
Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad, vykdydamos šioje Direktyvoje ir specifinėse [specialiose] direktyvose nurodytas reguliavimo užduotis, nacionalinės reguliavimo institucijos imtųsi visų reikiamų priemonių, skirtų šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nurodytiems tikslams pasiekti. Tokios priemonės turi būti proporcingos tiems tikslams.
<…>
2.   Nacionalinės reguliavimo institucijos skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, elektroninių ryšių paslaugų ir susijusių priemonių bei paslaugų teikimo srityje, inter alia:
a)
užtikrindamos, kad paslaugų gavėjai, įskaitant neįgalius, vyresnio amžiaus ir specialių socialinių poreikių turinčius paslaugų gavėjus, galėtų rinktis naudingiausią paslaugą, kainą ir kokybę;
<…>
4.   Nacionalinės reguliavimo institucijos rūpinasi Europos Sąjungos piliečių interesais, inter alia:
<…>
b)
užtikrindamos aukšto lygio vartotojų apsaugą jų santykiuose su teikėjais, ypač užtikrindamos paprastas ir nebrangias ginčų sprendimo procedūras, kurias vykdytų nuo suinteresuotų šalių nepriklausomos institucijos;
<…>
d)
skatindamos, kad būtų teikiama aiški informacija, ypač reikalaudamos tarifų bei viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų naudojimo sąlygų skaidrumo;
<…>
5.   Siekdamos 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų politikos tikslų, nacionalinės reguliavimo institucijos taiko objektyvius, skaidrius, nediskriminacinius ir proporcingus reguliavimo principus, inter alia:
<…>
b) užtikrindamos, kad panašiomis aplinkybėmis nebūtų diskriminuojamos elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas teikiančios įmonės;
<…>“
Universaliųjų paslaugų direktyva
9
Universaliųjų paslaugų direktyvos 20 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad užsisakydami sujungimo su viešuoju ryšių tinklu paslaugas ir (arba) viešąsias elektroninių ryšių paslaugas, vartotojai ir kiti jų pageidaujantys galutiniai paslaugų gavėjai [naudotojai] turėtų teisę su ūkio subjektu arba ūkio subjektais, teikiančiais tokį sujungimą ir (arba) paslaugas, sudaryti sutartį. Sutartyje aiškiai, išsamiai ir lengvai suprantamu būdu nurodoma bent ši informacija:
<…>
2.   Valstybės narės užtikrina, kad gavę pranešimą apie sutarties sąlygų pakeitimus, kuriuos siūlo elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas teikiantys ūkio subjektai, abonentai turėtų teisę be nuobaudų nutraukti sutartį. Abonentams iš anksto, ne vėliau kaip prieš mėnesį, tinkamai pranešama apie numatomus tokius pakeitimus ir kartu pranešama apie jų teisę be nuobaudų nutraukti tokią sutartį, jei naujos sąlygos jiems nepriimtinos. Valstybės narės užtikrina, kad nacionalinėms reguliavimo institucijoms būtų sudarytos galimybės nurodyti tokių pranešimų formą.“
10
Universaliųjų paslaugų direktyvos 21 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad nacionalinės reguliavimo institucijos galėtų įpareigoti ūkio subjektus, teikiančius viešuosius elektroninių ryšių tinklus ir (arba) viešąsias elektroninių ryšių paslaugas, skelbti skaidrią, palyginamą, pakankamą bei naujausią informaciją apie taikomas kainas ir tarifus, visus mokesčius, mokėtinus nutraukus sutartį, taip pat apie standartines jų paslaugų galutiniams paslaugų gavėjams [naudotojams] ir vartotojams suteikimo bei naudojimosi jomis sąlygas, laikantis II priedo nuostatų. Tokia informacija skelbiama aiškia, išsamia ir lengvai prieinama forma. Nacionalinės reguliavimo institucijos gali nurodyti papildomus reikalavimus dėl tokios informacijos skelbimo formos.“
11
Šios direktyvos 22 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.   Atsižvelgusios į suinteresuotųjų šalių nuomonę valstybės narės užtikrina, kad nacionalinės reguliavimo institucijos galėtų reikalauti, kad viešuosius elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas teikiantys ūkio subjektai skelbtų galutiniams paslaugų gavėjams [naudotojams] skirtą palyginamą, pakankamą ir naujausią informaciją apie savo paslaugų kokybę ir apie priemones, kurių imtasi siekiant užtikrinti lygiavertes galimybes neįgaliesiems galutiniams paslaugų gavėjams [naudotojams] naudotis paslaugomis. <…>
<…>
3.   Siekdamos užkirsti kelią paslaugos kokybės blogėjimui ir srauto tinkluose trukdymui ar sulėtėjimui valstybės narės užtikrina, kad nacionalinės reguliavimo institucijos ūkio subjektui ar ūkio subjektams, teikiančiam (-tiems) viešuosius ryšių tinklus, galėtų nustatyti minimalius paslaugų kokybės reikalavimus.
<…>“
Italijos teisė
12
1995 m. lapkričio 14 d.Legge n. 481 – Norme per la concorrenza e la regolazione dei servizi di pubblica utilità. Istituzione delle Autorità di regolazione dei servizi di pubblica utilità (1995 m. lapkričio 14 d. Įstatymas Nr. 481 dėl viešųjų paslaugų konkurencijos ir reguliavimo taisyklių ir viešųjų paslaugų reguliavimo institucijų įsteigimo; GURI, Nr. 270, 1995 m. lapkričio 18 d., p. 1, toliau – Įstatymas Nr. 481/1995) 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šio įstatymo nuostatomis siekiama užtikrinti, kad viešųjų paslaugų sektoriuje būtų skatinama konkurencija ir efektyvumas, taip pat tinkamas šių paslaugų kokybės lygis rentabilumo ir našumo sąlygomis, užtikrinant jų naudojimo paprastumą ir vienodą įgyvendinimą visoje nacionalinėje teritorijoje, nustatant aiškią, skaidrią ir iš anksto nustatytais kriterijais pagrįstą tarifų sistemą, skatinant naudotojų ir vartotojų interesų apsaugą, atsižvelgiant į [Sąjungos] teisės aktus šioje srityje ir vyriausybės parengtas bendrąsias politikos gaires.
<…>“
13
Šio įstatymo 2 straipsnio 12 dalies h ir l punktuose numatyta:
„Siekdama 1 straipsnyje nurodytų tikslų kiekviena institucija vykdo šias užduotis:
<…>
h)
priima nuostatas dėl paslaugų teikėjų sukuriamų ir teikiamų paslaugų, apibrėždamos naudotojui užtikrintiną bendrą visų paslaugų kokybės lygį ir konkretų individualių paslaugų kokybės lygį, prieš tai pasikonsultavusi su paslaugos teikėjais ir naudotojų bei vartotojų atstovais, prireikus juos diferencijuodamos pagal sektorių ir paslaugų rūšį; tokie sprendimai sukelia 37 dalyje nurodytas pasekmes;
<…>
l)
viešai skelbia ir platina informaciją apie paslaugų teikimo sąlygas, kad būtų užtikrintas kuo didesnis skaidrumas, konkurencingi pasiūlymai ir galimybė tarpiniams bei galutiniams naudotojams pasirinkti turint daugiau informacijos.
14
1997 m. liepos 31 d.legge n. 249 – Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (Įstatymas Nr. 249 dėl Italijos ryšių reguliavimo institucijos įsteigimo ir telekomunikacijų bei radijo ir televizijos sistemoms taikomų taisyklių) (GURI, Nr. 177, 1997 m. liepos 31 d., p. 3, toliau – Įstatymas Nr. 249/1997) 1 straipsnio 6 dalies b punkto 2 papunktyje nustatyta:
„[AGCOM] įgaliojimai apibrėžti taip:
<…>
b)
paslaugų ir produktų komitetas:
<…>
2)
priima nuostatas dėl bendro paslaugų kokybės lygio ir dėl kiekvieno operatoriaus priimamos paslaugų chartijos, kurioje nustatomi minimalūs standartai kiekvienam veiklos sektoriui.“
15
2003 m. rugpjūčio 1 d.Decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (Įstatyminis dekretas Nr. 259 dėl Elektroninių ryšių kodekso) (GURI, Nr. 214, 2003 m. rugsėjo 15 d., p. 3, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 259/2003) 13, 70 ir 71 straipsniais į Italijos teisę perkeltas Pagrindų direktyvos 8 straipsnis ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 20 ir 21 straipsniai.
16
Šio įstatyminio dekreto 13 straipsnyje numatyta:
„1.   Vykdydamos [šiame] kodekse nurodytas reguliavimo užduotis ir paisydamos jame nustatytų procedūrų ministerija ir [AGCOM] pagal savo atitinkamą kompetenciją imasi visų reikiamų priemonių 4 straipsnyje ir šio straipsnio 4, 5 ir 6 dalyse nustatytiems bendriesiems tikslams pasiekti.
<…>
4.   Ministerija ir [AGCOM] skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bei susijusių priemonių ir paslaugų teikimo srityje:
a)
užtikrindamos, kad naudotojai, įskaitant neįgalius, vyresnio amžiaus ir specialių socialinių poreikių turinčius naudotojus, galėtų rinktis naudingiausią paslaugą, kainą ir kokybę;
b)
užtikrindamos, kad elektroninių ryšių sektoriuje, pirmiausia perduodant turinį, konkurencija nebūtų iškraipoma ar ribojama;
<…>
d)
skatindamos veiksmingai naudoti radijo dažnius ir numeracijos išteklius bei užtikrindamos jų veiksmingą valdymą.
<…>
6.   Ministerija ir [AGCOM] pagal savo atitinkamą kompetenciją remia piliečių interesus:
a)
užtikrindamos visiems prieigą prie universaliųjų paslaugų, kaip apibrėžta II antraštinės dalies IV skyriuje;
b)
užtikrindamos aukšto lygio vartotojų apsaugą jų santykiuose su teikėjais, ypač paprastas ir nebrangias ginčų sprendimo procedūras, kurias vykdytų nuo suinteresuotų šalių nepriklausomos institucijos;
<…>
d)
skatindamos, kad būtų teikiama aiški informacija, ypač reikalaudamos tarifų ir viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų naudojimo sąlygų skaidrumo;
e)
tenkindamos neįgaliųjų, vyresnio amžiaus asmenų ir specialių socialinių poreikių turinčių asmenų poreikius;
<…>
g)
sudarydamos galutiniams naudotojams galimybes turėti prieigą prie savo pasirinktos informacijos ir ją platinti, taip pat naudoti savo pasirinktą programinę įrangą ir paslaugas;
<…>“
17
Minėto įstatyminio dekreto 70 straipsnyje nustatyta:
„1.   <…> Vartotojai ir kiti galutiniai naudotojai, kurie to prašo, turi teisę sudaryti sutartį su viena ar keliomis įmonėmis, teikiančiomis prisijungimo prie viešojo ryšių tinklo paslaugas arba viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas. Sutartyje aiškiai, išsamiai ir suprantamai nurodoma bent ši informacija:
a)
įmonės tapatybė ir adresas;
b)
teikiamos paslaugos, visų pirma įskaitant:
<…>
3)
minimalus siūlomos paslaugos kokybės lygis, būtent laikas, reikalingas pradiniam prisijungimui, o tam tikrais atvejais – kiti paslaugos kokybės parametrai, kaip antai nustatyti [AGCOM];
<…>
2.   [AGCOM] užtikrina, kad būtų taikomos priemonės, kurių imtasi pagal 1 dalies nuostatas, ir gali išplėsti toje pačioje dalyje nustatytus įpareigojimus, kad jie būtų taikomi ir kitų galutinių naudotojų atžvilgiu.
<…>
4.   Jei kontrahentas nesutinka su įmonių, teikiančių elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas, sutarties sąlygų pakeitimais, jis turi teisę nutraukti sutartį be nuobaudų ir išlaidų, susijusių su eksploatavimo nutraukimu. Apie pakeitimus kontrahentui turi būti pranešama laiku, t. y. ne vėliau kaip prieš 30 dienų, ir juose turi būti pateikta išsami informacija apie naudojimąsi teise nutraukti sutartį. [AGCOM] gali nustatyti šių komunikacijų formą.
<…>“
18
Įstatyminio dekreto Nr. 259/2003 71 straipsnyje nustatyta:
„1.   [AGCOM] reikalauja, kad įmonės, teikiančios viešuosius elektroninių ryšių tinklus ar viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas, pagal 5 priedo nuostatas paskelbtų skaidrią, palyginamą, tinkamą ir atnaujintą informaciją apie taikomas kainas ir tarifus, visus sutarties nutraukimo mokesčius ir informaciją apie bendrąsias prieigos prie galutiniams naudotojams ir vartotojams teikiamų paslaugų sąlygas. Tokia informacija skelbiama aiškia, išsamia ir lengvai prieinama forma. [AGCOM] gali nustatyti kitus reikalavimus, susijusius su forma, kuria tokia informacija turi būti paskelbta.
<…>
2.   [AGCOM] skatina teikti palyginamą informaciją, kad galutiniai naudotojai ir vartotojai galėtų savarankiškai įvertinti alternatyvių naudojimosi paslaugomis galimybių sąnaudas, pavyzdžiui, pateikiant interaktyvius gidus ar panašias priemones. Jei tokių priemonių, teikiamų nemokamai ar už priimtiną kainą, rinkoje nėra, [AGCOM] užtikrina jų prieinamumą pati arba per trečiąsias šalis. Trečiosios šalys turi teisę nemokamai naudotis elektroninių ryšių tinklus ir (arba) viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas teikiančių įmonių skelbiama informacija, siekiant parduoti arba padaryti prieinamus tokius interaktyvius vadovus arba panašias priemones.
<…>“
Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
19
2016 m. AGCOM pradėjo viešųjų konsultacijų procedūrą Italijos elektroninių ryšių paslaugų sektoriuje, atsižvelgdama į būtinybę paisyti fiksuotojo ir judriojo telefono ryšio rinkos pokyčių, kad vartotojams būtų užtikrinta skaidri, palyginama, tinkama ir naujausia informacija apie prieigos prie šių paslaugų ir naudojimosi jomis kainas.
20
Vykstant šiai konsultacijai AGCOM, be kita ko, atkreipė dėmesį į problemas dėl, pirma, naudotojų galimybės nemokamai susipažinti su kredito likučiu, kai naudojamasi judriuoju telefono ryšiu, ir, antra, dėl sąskaitų išrašymo dažnio fiksuotojo telefono ryšio srityje.
21
Pirma, dėl fiksuotojo telefono ryšio AGCOM konstatavo, kad kai kurie operatoriai pakeitė savo komercinių pasiūlymų sąlygas, jų atnaujinimo laikotarpį sutrumpindami iki keturių savaičių vietoj vieno mėnesio; dėl to padidėjo kainos ir naudotojams tapo sudėtinga palyginti skirtingų operatorių pasiūlymus, nes konkuravo pasiūlymai su skirtingu atnaujinimo dažniu, taip pažeidžiant pasiūlymų finansinių sąlygų skaidrumo ir palyginamumo reikalavimus, taigi ir naudotojo teisę laisvai pasirinkti norimą sudaryti sutartį. Siekdama išspręsti šias problemas AGCOM numatė nustatyti, kad sąskaitos turi būti išrašomos kas mėnesį (su šiuo dažniu siejamas atnaujinimo dažnis) fiksuotojo telefono ryšio ir kitų su juo susijusių pasiūlymų srityse.
22
Antra, dėl judriojo telefono ryšio AGCOM konstatavo, kad didelė dalis operatorių jau buvo patvirtinę ar planavo patvirtinti, kad savo pasiūlymus atnaujins kas keturias savaites ir kad dėl to šių pasiūlymų palyginamumą buvo galima užtikrinti nustatant galimybę juos atnaujinti kas mėnesį ar kas keturias savaites arba sąskaitų išrašymo dažnį leidžiant keisti tik su sąlyga, kad vartotojo patiriamos sąnaudos nepasikeis.
23
Pasibaigus AGCOM inicijuotai viešųjų konsultacijų procedūrai, ši priėmė Sprendimą Nr. 121/17/CONS (toliau – nagrinėjamas sprendimas), jame, be kita ko, numatyta: fiksuotojo telefono ryšio pasiūlymai atnaujinami ir sąskaitos už šias paslaugas turi būti išrašomos kas mėnesį arba kas kelis mėnesius, o judriojo telefono ryšio srityje tai daroma ne dažniau kaip kas keturias savaites. Iš šio sprendimo matyti, kad, kai pasiūlymai susiję su fiksuoto telefono ryšio paslaugomis, taikomas būtent šioms paslaugoms numatytas dažnis. Tame sprendime taip pat numatyta, kad judriojo telefono ryšio operatoriai, kurie pasiūlymus atnaujina ir sąskaitas išrašo kitaip nei kas mėnesį, nedelsdami informuoja naudotoją apie atnaujintą pasiūlymą, išsiųsdami jam SMS žinutę.
24
Keturiais atskirais skundais Fastweb, Tim, Vodafone Italia ir Wind Tre apskundė nagrinėjamą sprendimą Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija).
25
Kadangi šis teismas atmetė pareiškėjų pagrindinėje byloje skundus, jos pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui Consiglio di Stato (Valstybės Taryba, Italija), iš esmės teigdamos, kad, pirma, nagrinėjamas sprendimas neturi teisinio pagrindo, nes nei pagal Italijos, nei Sąjungos teisės sistemą AGCOM nesuteikta teisės reglamentuoti telefono ryšio paslaugų pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų už šias paslaugas išrašymo dažnį. Antra, jos teigia, kad šiuo sprendimu pažeistas proporcingumo principas, nes tikslus, kurių siekiant jis buvo priimtas, buvo galima pasiekti mažiau telefono ryšio paslaugų teikėjų laisvę ribojančiomis priemonėmis. Trečia, šių pareiškėjų teigimu, nagrinėjamame sprendime numatytomis priemonėmis pažeidžiamas vienodo požiūrio principas, nes nėra jokios priežasties, kuri pateisintų skirtingą teisinį judriojo telefono ryšio operatorių ir fiksuotojo telefono ryšio operatorių vertinimą.
26
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, pirma, kad siekiant užtikrinti vartotojų apsaugą Įstatyminio dekreto Nr. 259/2003 13, 70 ir 71 straipsniais, siejamais su Įstatymo Nr. 481/1995 2 straipsnio 12 dalies h ir l punktais bei Įstatymo Nr. 249/1997 1 straipsnio 6 dalies b punkto 2 papunkčiu, galima pagrįsti AGCOM teisę nustatyti sąskaitų už fiksuotojo ir judriojo telefono ryšio paslaugas išrašymo, taip pat tokių paslaugų komercinių pasiūlymų atnaujinimo dažnį, net jei tose nuostatose tokios teisės aiškiai nenumatyta.
27
Ši teisė atitinka bendrąją reguliavimo sistemą, kurioje apibrėžti elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių bei paslaugų srityje siektini tikslai ir nacionalinėms reguliavimo institucijoms (toliau – NRI) suteikiama diskrecija nustatyti reguliavimo priemones, kurios, jų manymu, yra tinkamiausios šiems tikslams pasiekti.
28
Iš tiesų minėta teisė atitinka Pagrindų direktyva siekiamus tikslus, t. y. užtikrinti konkurencijos skatinimą teikiant elektroninių ryšių tinklų paslaugas, be kita ko, užtikrinant, kaip nurodyta šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalies a punkte, kad pažeidžiamiausi asmenys galėtų rinktis naudingiausią paslaugą, kainą ir kokybę. Be to, tokia teisė leidžia ginti Sąjungos piliečių interesus, užtikrinant aukštą vartotojų apsaugos lygį ir skatinant teikti aiškią informaciją, be kita ko, nustatant elektroninių ryšių paslaugų tarifų ir naudojimosi jomis sąlygų skaidrumo reikalavimą, kaip matyti iš šios direktyvos 8 straipsnio 4 dalies b ir d punktų nuostatų. Beje, iš šių nuostatų teksto matyti, kad jose nepateikta išsamaus priemonių, padedančių pasiekti tikslą ginti Sąjungos piliečių interesus, sąrašo. Taigi NRI įgaliojimai neapsiriboja vien šiose nuostatose aiškiai numatytų priemonių įgyvendinimu.
29
AGCOM teisė nustatyti sąskaitų už fiksuotojo ir judriojo telefono ryšio paslaugas išrašymo ir tokių paslaugų komercinių pasiūlymų atnaujinimo dažnį taip pat atitinka valstybėms narėms taikomus reikalavimus, kuriais siekiama, pirma, užtikrinti, kad paslaugos kokybės rodikliai būtų nurodyti vartotojo ir elektroninį ryšį ar tokio pobūdžio paslaugas teikiančios įmonės sudarytoje sutartyje, ir, antra, reikalauti, kad elektroninių ryšių tinklų ar elektroninių paslaugų operatoriai aiškiai, išsamiai ir lengvai prieinama forma skelbtų skaidrią, palygintiną, tinkamą ir naujausią informaciją apie taikomas kainas ir tarifus, kaip numatyta atitinkamai Universaliųjų paslaugų direktyvos 20 straipsnio 1 dalies b punkte ir 21 straipsnyje.
30
Taip pat neatrodo, kad ši teisė prieštarautų SESV 49 ir 56 straipsniams, nes taikant priemones, kurių AGCOM gali imtis įgyvendindama minėtą teisę, nereikalaujama, kad fiksuotojo ir judriojo telefono ryšio paslaugų teikėjai prieš pradėdami vykdyti veiklą gautų leidimą, taip pat išsaugoma šių paslaugų teikėjų laisvė vykdyti savo veiklą ir sutartyje nustatyti teiktinos paslaugos finansinius aspektus.
31
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nagrinėjamas sprendimas atitinka proporcingumo principą. Iš tiesų šiame sprendime numatytos priemonės leidžia naudotojams palyginti įvairius komercinius pasiūlymus, nes pašalina riziką, kad tokių pasiūlymų kainos pasirodys mažesnės dėl skaičiavimo remiantis trumpesniu, nei naudojamas praktikoje, laikotarpiu. Pagal šį sprendimą fiksuoto ir judriojo telefono ryšio paslaugų naudotojai gali kontroliuoti dėl gautos paslaugos patiriamas išlaidas.
32
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, alternatyvios priemonės, kaip antai interaktyvių gidų arba skaičiuoklių, skirtų komerciniams pasiūlymams palyginti remiantis tuo pačiu laiko vienetu, pateikimas vartotojams, yra neveiksmingos, atsižvelgiant į tai, kad Italijoje yra daug naudotojų, kurie neturi išmaniojo telefono arba nesinaudoja internetu. Be to, priemonė, kuria nustatoma pareiga skelbti kainos prognozę ir tai daryti kas mėnesį, gali pakenkti vartotojų apsaugai, nes tokia pareiga gali lemti painiavą dėl tikrojo sutarties sąlygų, susijusių su dažniu, turinio.
33
Nagrinėjamame sprendime numatytos priemonės nekelia pernelyg didelio pavojaus fiksuotojo ir judriojo telefono ryšio paslaugų teikėjų teisėms ir interesams, nes nedaro poveikio jų laisvei nustatyti paslaugų kainą ir teikti komercinius pasiūlymus rečiau nei kas keturias savaites.
34
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nagrinėjamu sprendimu paisoma vienodo požiūrio principo, nes skirtingą sąskaitų išrašymo už fiksuotojo telefono ryšio paslaugas ir judriojo telefono ryšio paslaugas dažnį lemia aplinkybė, kad šie du veiklos sektoriai nėra objektyviai panašūs dėl skirtingos šių paslaugų teikėjų komercinės praktikos ir jų kainos mokėjimo tvarkos, egzistavusių priimant nagrinėjamą sprendimą. Šio teismo teigimu, skirtingai nei judriojo telefono ryšio paslaugos, kurių atveju komerciniai pasiūlymai atnaujinami, taip pat sąskaitos išrašomos daugiausia kas keturias savaites ir perkamos iš anksto apmokėtinos paslaugos, fiksuotojo telefono ryšio paslaugų atveju tai buvo daroma kas mėnesį ir už paslaugas daugiausia buvo mokama po jų suteikimo, nurašant sumą iš naudotojo einamosios sąskaitos.
35
Taigi komercinio pasiūlymo atnaujinimas ir sąskaitos išrašymas kas keturias savaites judriojo telefono ryšio naudotojams leidžia palyginti jų pasiūlymus. Be to, informacijos apie kredito likutį ir komercinio pasiūlymo bei sąskaitos išrašymo dažnį pateikimo šių paslaugų naudotojams pakanka, kad jie galėtų kontroliuoti dėl gautos paslaugos patiriamas išlaidas. Tačiau, kadangi už fiksuotojo ryšio paslaugas mokama po jų suteikimo ir dėl to yra sudėtingiau kontroliuoti dėl jų patiriamas išlaidas, tokia kontrolė gali būti užtikrinta sutartyje numatant fiksuotas datas, apimančias mėnesį ar kelis.
36
Šiomis aplinkybėmis Consiglio di Stato (Valstybės Taryba) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal teisingai aiškinamą SESV 267 straipsnį nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiami teismine tvarka, privalo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl klausimo, susijusio su [Sąjungos] teisės aiškinimu, kuris svarbus pagrindinėje byloje, net ir tuo atveju, kai dėl atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos aiškinimo nekyla abejonių (turint omenyje atitinkamos nuostatos formuluotėje vartojamą terminiją ir [Sąjungos] teisei būdingą jos reikšmę, taikytiną Europos reguliavimo sistemą ir jos apsaugos tikslus, atsižvelgiant į Sąjungos teisės raidos etapą tuo momentu, kai atitinkama nuostata turi būti taikoma per procesą nacionaliniame teisme), tačiau subjektyviai, remiantis kitų teismų elgesiu, neįmanoma išsamiai įrodyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiančio teismo aiškinimas yra toks pats, kokį dėl to paties klausimo galėtų pateikti kitų valstybių narių teismai ir Teisingumo Teismas?
2.
Ar pagal teisingai aiškinamus SESV 49 ir 56 straipsnius ir suderintą reguliavimo sistemą, nustatytą [Prieigos, Leidimo, Pagrindų ir Universaliųjų paslaugų direktyvose], ypač [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnio 2 ir 4 dalyse, [Leidimo direktyvos] 3 straipsnyje ir [Universaliųjų paslaugų direktyvos] 20, 21 ir 22 straipsniuose, draudžiama nacionalinės teisės norma, kaip ji suprantama pagal Įstatyminio dekreto Nr. 259/2003 13, 70 ir 71 straipsnius, siejamus su Įstatymo Nr. 481/1995 2 straipsnio 12 dalies h ir l punktais ir Įstatymo Nr. 249/1997 1 straipsnio 6 dalies [b punkto] 2 [papunkčiu], pagal kurią nacionalinei reguliavimo institucijai elektroninių ryšių sektoriuje suteikti įgaliojimai nustatyti: i) judriojo telefono ryšio atveju – kad pasiūlymai atnaujinami ir sąskaitos faktūros išrašomos ne dažniau kaip kas keturias savaites ir kartu numatoma pareiga atitinkamiems ekonominės veiklos vykdytojams, kurie nustato kitokį nei kasmėnesinį pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų faktūrų išrašymo dažnį, nedelsiant informuoti apie tai paslaugų gavėjus, išsiunčiant SMS apie pasiūlymo atnaujinimą; ii) fiksuotojo telefono ryšio atveju – pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų faktūrų išrašymo dažnį kas mėnesį arba kartą per kelis mėnesius; iii) su fiksuotuoju telefono ryšiu susietų pasiūlymų atveju – jam nustatyto dažnio taikymą?
3.
Ar pagal teisingai aiškinamą ir taikomą proporcingumo principą, siejamą su SESV 49 ir 56 straipsniais bei suderinta reguliavimo sistema, nustatyta [Prieigos, Leidimų, Pagrindų ir Universaliųjų paslaugų direktyvose], ypač [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnio 2 ir 4 dalyse, [Leidimo direktyvos] 3 straipsnyje ir [Universaliųjų paslaugų direktyvos] 20, 21 ir 22 straipsniuose, draudžiama nacionalinei reguliavimo institucijai elektroninių ryšių sektoriuje imtis reguliavimo priemonių, kuriomis siekiama nustatyti: i) judriojo telefono ryšio atveju – kad pasiūlymai atnaujinami ir sąskaitos faktūros išrašomos ne dažniau kaip kas keturias savaites ir kartu numatoma pareiga atitinkamiems ekonominės veiklos vykdytojams, kurie nustato kitokį nei kasmėnesinį pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų faktūrų išrašymo dažnį, nedelsiant informuoti apie tai paslaugų gavėjus, išsiunčiant SMS apie pasiūlymo atnaujinimą; ii) fiksuotojo telefono ryšio atveju – pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų faktūrų išrašymo dažnį kas mėnesį arba kartą per kelis mėnesius; iii) su fiksuotuoju telefono ryšiu susietų pasiūlymų atveju – jam nustatyto dažnio taikymą?
4.
Ar pagal teisingai aiškinamus ir taikomus nediskriminavimo ir vienodo požiūrio principus, siejamus su SESV 49 ir 56 straipsniais bei suderinta reguliavimo sistema, nustatyta [Prieigos, Leidimų, Pagrindų ir Universaliųjų paslaugų direktyvose], ypač [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnio 2 ir 4 dalyse, [Leidimo direktyvos] 3 straipsnyje ir [Universaliųjų paslaugų direktyvos] 20, 21 ir 22 straipsniuose, draudžiama nacionalinei reguliavimo institucijai elektroninių ryšių sektoriuje imtis reguliavimo priemonių, kuriomis siekiama nustatyti: i) judriojo telefono ryšio atveju – kad pasiūlymai atnaujinami ir sąskaitos faktūros išrašomos ne dažniau kaip kas keturias savaites ir kartu numatoma pareiga atitinkamiems ekonominės veiklos vykdytojams, kurie nustato kitokį nei kasmėnesinį pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų faktūrų išrašymo dažnį, nedelsiant informuoti apie tai paslaugų gavėjus, išsiunčiant SMS apie pasiūlymo atnaujinimą; ii) fiksuotojo telefono ryšio atveju – pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų faktūrų išrašymo dažnį kas mėnesį arba kartą per kelis mėnesius; iii) su fiksuotuoju telefono ryšiu susietų pasiūlymų atveju – jam nustatyto dažnio taikymą?“
37
2021 m. spalio 25 d. pranešimu Teisingumo Teismas persiuntė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui 2021 m. spalio 6 d. Sprendimo Consorzio Italian Management ir Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) kopiją ir paprašė jo nurodyti, ar atsižvelgdamas į tą sprendimą jis ketina atsiimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ar ne. 2021 m. lapkričio 23 d. nutartimi minėtas teismas nusprendė, pirma, atsiimti pirmąjį prejudicinį klausimą ir, antra, palikti kitus klausimus.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
38
Italijos vyriausybė teigia, kad prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtini.
39
Iš tiesų šie klausimai visiškai hipotetiniai ir abstraktūs ir tai yra prašymas pateikti nuomonę, suformuluotas neatsižvelgiant į pagrindinės bylos ypatybes.
40
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašymu siekia ne išsklaidyti savo abejones dėl teisingo šioje byloje taikytinų Sąjungos teisės normų aiškinimo, bet patvirtinti jo įsitikinimą dėl to, kaip reikia aiškinti šias nuostatas.
41
Šiuo aspektu reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą, jei pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (2023 m. vasario 7 d. Sprendimo Confédération paysanne ir kt. (Atsitiktinė mutagenezė in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
42
Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinas tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (2023 m. vasario 7 d. Sprendimo Confédération paysanne ir kt. (Atsitiktinė mutagenezė in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
43
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą iš esmės matyti, kad antrasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai iškelti, be kita ko, remiantis pareiškėjų pagrindinėje byloje argumentais, kad nagrinėjamu sprendimu, priimtu vadovaujantis taikytinomis nacionalinės teisės normomis ir kurio teisėtumas ginčijamas pagrindinėje byloje, pažeidžiama Sąjungos teisė, nes pagal jokią Sąjungos teisės normą neleidžiama suteikti AGCOM teisės nustatyti sutarčių, pagal kurias teikiamos judriojo ir fiksuotojo telefono ryšio paslaugos, atnaujinimo ir sąskaitų už šias paslaugas išrašymo dažnio, ir kad šiuo sprendimu pažeidžiami proporcingumo ir vienodo požiūrio principai.
44
Taigi negalima teigti, kad šie klausimai visiškai nesusiję su pagrindinės bylos faktais ar dalyku ar kad jie hipotetiniai.
45
Dėl aplinkybės, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo 2020 m. liepos 9 d. nutartyje nurodė, jog neabejoja dėl to, kaip reikia aiškinti Sąjungos teisės normas, kurios, jo manymu, yra reikšmingos pagrindinei bylai išspręsti, pakanka priminti, kad net darant prielaidą, jog teisingas šių taisyklių aiškinimas yra toks akivaizdus, kad dėl jo nekyla jokių pagrįstų abejonių, tokia aplinkybė negali įrodyti prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumo; ji nebent galėtų atleisti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą nuo jam pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą tenkančios pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą (2023 m. vasario 7 d. Sprendimo Confédération paysanne ir kt. (Atsitiktinė mutagenezė in vitro), C‑688/21, EU:C:2023:75, 35 punktas).
46
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia pripažinti priimtinu.
Dėl prejudicinių klausimų
47
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Prieigos ir Leidimų direktyvos, kaip matyti iš jų 1 straipsnio, suderina, pirma, būdus, kuriais valstybės narės reguliuoja elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimą ir prieigą prie jų, ir, antra, elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo taisykles ir sąlygas. Taigi jos nėra reikšmingos siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje, nes akivaizdu, kad AGCOM įgaliojimai nepatenka į jų materialinę taikymo sritį.
48
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad antruoju, trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 49 ir 56 straipsniai, taip pat Pagrindų ir Universaliųjų paslaugų direktyvų nuostatos, ypač Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 2 ir 4 dalys ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 20–22 straipsniai, siejami su proporcingumo ir vienodo požiūrio principais, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kuriose NRI suteikta teisė priimti sprendimą, judriojo telefono ryšio paslaugų teikėjus įpareigojantį komercinius pasiūlymus atnaujinti ir sąskaitas išrašyti ne dažniau kaip kas keturias savaites, o fiksuotojo telefono ryšio paslaugų ir su jomis susijusių paslaugų teikėjus – tokius pasiūlymus atnaujinti ir sąskaitas išrašyti kas vieną ar kelis mėnesius.
49
Visų pirma reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją bet kuri nacionalinė priemonė, susijusi su sritimi, kuri Sąjungos lygmeniu buvo išsamiai suderinta, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios suderinimo priemonės, o ne į pirminės teisės nuostatas (2020 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Hidroelectrica, C‑648/18, EU:C:2020:723, 25 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
50
Vis dėlto, kai atliktas suderinimas nėra išsamus, nacionalinės priemonės, kuriomis įgyvendinamos suderinimo priemonių nuostatos, turi būti vertinamos atsižvelgiant ne tik į pastarąsias priemones, bet ir į reikšmingas pirminės teisės nuostatas (šiuo klausimu žr. 2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, 48 punktą; 2017 m. kovo 8 d. Sprendimo euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, 26 punktą ir 2017 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Eqiom ir Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 18 punktą.
51
Šiuo klausimu iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nei Pagrindų direktyvoje, nei Universaliųjų paslaugų direktyvoje nenumatyta visiško su vartotojų apsauga susijusių aspektų suderinimo (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 14 d. Sprendimo Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Tuo remiantis darytina išvada, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant tiek į šias direktyvas, tiek į SESV 49 ir 56 straipsnius, kiek tai susiję su aspektais, kurių jos neapima (2019 m. gruodžio 11 d. Sprendimo TV Play Baltic, C‑87/19, EU:C:2019:1063, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Dėl Pagrindų ir Universaliųjų paslaugų direktyvų
52
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą, būtina atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir kontekstą ir teisės akto, kurio dalis ji yra, tikslus (2022 m. lapkričio 17 d. Sprendimo TOYA, C‑243/21, EU:C:2022:889, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
53
Dėl Pagrindų direktyvos 8 straipsnio reikia priminti, kad jo 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, jog valstybės narės turi užtikrinti, kad NRI imtųsi visų reikiamų priemonių, skirtų, be kita ko, šio straipsnio 2 ir 4 dalyse nurodytiems tikslams pasiekti, o šios priemonės turi būti tiems tikslams proporcingos.
54
Konkrečiai kalbant, pirma, šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta, kad NRI skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, paslaugų ir susijusių priemonių bei paslaugų teikimo srityje, užtikrindamos, kad galutiniai naudotojai galėtų rinktis naudingiausią paslaugą ir kainą (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 20 d. Sprendimo Polkomtel, C‑277/16, EU:C:2017:989, 35 punktą).
55
Antra, pagal minėtos direktyvos 8 straipsnio 4 dalies b ir d punktus NRI rūpinasi Europos Sąjungos piliečių interesais, be kita ko, užtikrindamos aukšto lygio vartotojų apsaugą jų santykiuose su teikėjais ir skatindamos, kad būtų teikiama aiški informacija, ypač reikalaudamos tarifų ir viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų naudojimo sąlygų skaidrumo.
56
Nors iš šių nuostatų nematyti, kad NRI turi turėti teisę reglamentuoti telefono ryšio paslaugų teikėjų taikomą komercinių pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų išrašymo dažnį, vis dėlto iš Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 2 ir 4 dalyse vartojamų žodžių „inter alia“ arba „ypač“ matyti, kad priemonės, kurių gali imtis NRI, vykdydamos šiose nuostatose numatytas užduotis ir siekdamos jose numatytų tikslų, nėra išsamiai išvardytos.
57
Kalbant apie bendrosios reguliavimo sistemos tikslus, reikia pažymėti, kad pagal Pagrindų direktyvos 1 straipsnio 1 dalį, siejamą su jos 16 konstatuojamąja dalimi, šios direktyvos tikslas – sukurti suderintą elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių bei paslaugų reguliavimo sistemą. Šioje direktyvoje nustatytos NRI užduotys ir procedūros, skirtos suderintam bendrosios reguliavimo sistemos taikymui visoje Sąjungoje užtikrinti. Taigi Pagrindų direktyva NRI pavedamos specialios elektroninių ryšių rinkų reguliavimo užduotys (2010 m. kovo 11 d. Sprendimo Telekomunikacja Polska, C‑522/08, EU:C:2010:135, 21 punktas).
58
Tuo remiantis darytina išvada, kad šia direktyva, kuria, kaip priminta šio sprendimo 51 punkte, neatlikta visiško suderinimo, nesiekiama nustatyti konkretaus ir išsamaus įgaliojimų, kuriuos valstybės narės gali suteikti NRI, kad būtų užtikrintas šių užduočių vykdymas ir minėtų tikslų įgyvendinimas, sąrašo.
59
Būtent šiam kontekste Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad vykdydamos savo reguliavimo funkcijas NRI turi didelę diskreciją, kad kiekvienu atveju atsižvelgdamos į konkrečią situaciją galėtų įvertinti rinkos reguliavimo poreikį (2016 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Koninklijke KPN ir kt., C‑28/15, EU:C:2016:692, 36 punktas ir 2016 m. spalio 19 d. Sprendimo Ormaetxea Garai ir Lorenzo Almendros, C‑424/15, EU:C:2016:780, 48 punktas).
60
Tokiomis aplinkybėmis nacionalinės teisės normos, pagal kurias, kaip ir pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės normas, siekiant apsaugoti galutinius naudotojus NRI suteikiama teisė priimti sprendimą, užtikrinantį, be kita ko, didesnį komercinių pasiūlymų ir sąskaitų už telefono ryšio paslaugų išrašymo skaidrumą ir palyginamumą, padeda įgyvendinti Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje numatytus tikslus, visų pirma apsaugoti šių paslaugų gavėjų interesus, kaip nurodyta 8 straipsnio 2 dalies a punkte, taip pat šios direktyvos 8 straipsnio 4 dalies b ir d punktuose nurodytus tikslus užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą jų santykiuose su teikėjais ir skatinti, kad būtų teikiama aiški informacija, ypač reikalaujant tarifų bei viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų naudojimo sąlygų skaidrumo.
61
Tuo remiantis darytina išvada, kad teisė reglamentuoti komercinių pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų už telefono ryšio paslaugas išrašymo dažnį iš esmės gali būti priskirta prie įgaliojimų, kuriuos turi turėti NRI, kad galėtų vykdyti užduotis ir pasiekti Pagrindų direktyvoje nustatytus tikslus.
62
Vis dėlto tam, kad būtų laikomasi šios direktyvos, naudojimasis šia teise, be kita ko, turi būti proporcingas siekiamiems tikslams, kaip numatyta tos direktyvos 8 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, ir atitikti vienodo požiūrio principą, kaip iš esmės reikalaujama pagal tos pačios direktyvos 8 straipsnio 5 dalies b punktą.
63
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis kompetentingas vertinti pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir aiškinti nacionalinės teisės aktus, turi nustatyti, ar ir kiek nagrinėjamas sprendimas atitinka šiuos reikalavimus. Vis dėlto Teisingumo Teismas, kuris turi pateikti naudingą atsakymą tam teismui, siekdamas padėti jam priimti sprendimą, yra kompetentingas pateikti gaires, grindžiamas pagrindinės bylos medžiaga bei rašytinėmis pastabomis, kurios jam buvo pateiktos (2022 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Cilevičs ir kt., C‑391/20, EU:C:2022:638, 72 ir 73 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija ir 2023 m. vasario 2 d. Sprendimo Freikirche der Siebenten-Tags-Adventisten in Deutschland, C‑372/21, EU:C:2023:59, 38 punktas).
64
Dėl proporcingumo principo, kuris konkrečiai nurodytas Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, reikia priminti, kad jo laikymasis, be kita ko, reiškia, kad atitinkama priemonė turi būti tinkama nuosekliai ir sistemiškai užtikrinti siekiamų tikslų įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina jiems pasiekti, todėl, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o jos sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (šiuo klausimu žr. 2018 m. kovo 20 d. Sprendimo Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 46 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją, taip pat 2023 m. kovo 2 d. Sprendimo PrivatBank ir kt., C‑78/21, EU:C:2023:137, 70 punktą).
65
Šiuo klausimu, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą informaciją, visų pirma matyti, kad AGCOM naudojimasis pagal Italijos teisę jai suteikta teise nustatyti minimalų komercinių pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų už elektroninių ryšių paslaugas išrašymo dažnį gali padėti pašalinti per viešas konsultacijas, vykusias prieš priimant nagrinėjamą sprendimą, nustatytas problemas. Iš tikrųjų vienodo dažnio nustatymas leidžia galutiniams naudotojams palyginti skirtingus komercinius pasiūlymus ir visapusiškai suvokti finansines išlaidas, patirtinas pagal jiems siūlomas sutartis, taip pat išvengti, kad jie susidarytų įspūdį, jog kaina yra mažesnė, kai skaičiuojama remiantis laiko vienetu, mažesniu nei taikomu praktikoje, ir kontroliuoti dėl gautos paslaugos patirtas išlaidas, ypač judriojo telefono ryšio paslaugų Italijoje atveju, kurios daugiausia yra iš anksto apmokėtinos paslaugos. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos yra tinkamos siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti.
66
Be to, pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės patikslina, kad priemonės, kurios sudaro nagrinėjamo sprendimo dalyką, priimtos pagal taikytinus teisės aktus, yra mažiausiai varžančios siekiant veiksmingai užtikrinti vartotojų apsaugą, atsižvelgiant į AGCOM nustatytas problemas. Iš tiesų alternatyvios priemonės, kaip antai interaktyvių gidų arba skaičiuoklių, skirtų komerciniams pasiūlymams palyginti remiantis tuo pačiu laiko vienetu, įdiegimas, galėtų pasirodyti neveiksmingos, atsižvelgiant į tai, kad Italijoje yra daug vartotojų, kurie neturi išmaniojo telefono arba nesinaudoja internetu. Be to, nustačius pareigą skelbti kainų prognozę kas mėnesį, galėtų būti pakenkta vartotojų apsaugai, nes tokia pareiga galėtų lemti painiavą dėl tikrojo sutarties sąlygų, susijusių su sąskaitų išrašymo dažniu, turinio.
67
Galiausiai neatrodo, kad priemonės, kurios yra nagrinėjamo sprendimo dalykas, pernelyg pažeistų telefono ryšio paslaugų teikėjų teises ir interesus, nes, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, jos nedaro poveikio jų laisvei nustatyti savo paslaugų kainą ir siūlyti komercinius pasiūlymus rečiau nei kas keturias savaites. Todėl neatrodo, kad šios priemonės sukeltų neproporcingų nepatogumų, palyginti su siekiamais tikslais.
68
Dėl vienodo požiūrio principo, kuris konkrečiai nurodytas Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 5 dalies b punkte, laikymosi reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš suformuotos jurisprudencijos, pagal šį principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pagrįstas (2022 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Brown / Komisija ir Taryba, C‑675/20 P, EU:C:2022:686, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
69
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad skirtingas požiūris į pagrindinėje byloje nagrinėjamas judriojo ir fiksuotojo telefono ryšio paslaugas atsiranda dėl to, kad priimant nagrinėjamą sprendimą nebuvo galima teigti, kad šių dviejų kategorijų paslaugų padėtis buvo panaši.
70
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad situacijų panašumas siekiant nustatyti, ar buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, turi būti vertinamas atsižvelgiant į nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų dalyką ir tikslą (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique ir Lorraine ir kt., C‑127/07, EU:C:2008:728, 25 ir 26 punktus; 2017 m. kovo 9 d. Sprendimo Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 56 ir 57 punktus ir 2018 m. birželio 26 d. Sprendimo MB (Lyties pakeitimas ir senatvės pensija), C‑451/16, EU:C:2018:492, 42 punktą).
71
Kadangi šioje byloje nagrinėjamomis nacionalinės teisės normomis siekiama sudaryti NRI sąlygas užtikrinti vartotojų apsaugą, garantuojant, be kita ko, vienodą komercinių pasiūlymų palyginimo pagrindą ir suteikiant galimybę geriau kontroliuoti dėl gautos paslaugos patiriamas išlaidas, skirtumai, egzistuojantys dėl nagrinėjamų skirtingų kategorijų paslaugų ypatybių, visų pirma susiję su skirtingose rinkose vyraujančiu tam tikru šių pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų išrašymo dažniu, taip pat mokėjimo už šias paslaugas tvarkos skirtumai, nurodyti šio sprendimo 34 punkte, liudija, kad šių paslaugų kategorijų padėtis nėra panaši.
72
Šiomis aplinkybėmis atrodo, kad nagrinėjamame sprendime skirtingos situacijos vertinamos skirtingai.
73
Vadinasi, su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės normas AGCOM suteiktų įgaliojimų įgyvendinimas priimant nagrinėjamą sprendimą yra proporcingas siekiamiems tikslams ir atitinka vienodo požiūrio principą.
74
Atsižvelgiant į tai, reikia priminti, kad, kai suderinimas minimalus, valstybės narės gali palikti galioti arba priimti griežtesnes nuostatas, jeigu jos, be kita ko, iš esmės nepakeičia atitinkamose direktyvoje numatyto rezultato (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 7 d.MuladiC‑447/15, EU:C:2016:533, 43 punktą).
75
Šiuo klausimu, net darant prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamose nacionalinės teisės normose numatytos griežtesnės vartotojų apsaugos nuostatos, nei įtvirtintos Pagrindų ir Universaliųjų paslaugų direktyvose, reikia pažymėti, kad, priešingai, nei savo rašytinėse pastabose pabrėžė Fastweb, negalima teigti, kad šiomis teisės normomis, ribojančiomis telefono ryšio paslaugų teikėjų galimybę keisti savo komercinių pasiūlymų dažnį, Italijoje ribojama telefono ryšio paslaugų teikėjų konkurencija, nes jie gali laisvai konkuruoti, be kita ko, dėl siūlomų paslaugų kainos ir kokybės.
76
Be to, dėl Universaliųjų paslaugų direktyvos 20 ir 21 straipsnių reikia konstatuoti, kad minėtomis teisės normomis šie straipsniai nepažeidžiami. Iš tiesų juose numatyta, kaip aišku iš jų formuluočių, informacija, kuri turi būti pateikta sutartyse dėl prisijungimo prie viešojo ryšių tinklo paslaugų ir (arba) viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų teikimo, ir abonentų teisė nutraukti sutartis pakeitimo atveju, taip pat skaidrumo ir informacijos skelbimo įpareigojimai, kurie gali būti nustatyti viešuosius elektroninių ryšių tinklus ir (arba) viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas teikiančioms įmonėms. Tačiau minėtose nuostatose nenumatytos elektroninių ryšių paslaugų teikimo sutarčių vykdymo sąlygos, prie kurių priskirtina komercinių pasiūlymų atnaujinimo ir sąskaitų faktūrų išrašymo dažnio problematika.
77
Tas pats pasakytina apie šios direktyvos 22 straipsnį, kuriame aptarta informacija apie paslaugų kokybę, kurią gali būti įpareigotos skelbti viešai prieinamus elektroninių ryšių tinklus ir (arba) paslaugas teikiančios įmonės, taip pat kokybės reikalavimai, kuriuos gali nustatyti NRI.
78
Taigi negalima teigti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos gali iš esmės pakeisti rezultatą, kurio siekiama Pagrindų ir Universaliųjų paslaugų direktyvomis.
79
Remiantis tuo, kas išdėstyta, atrodo, jog nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, atitinka minėtas direktyvas.
Dėl SESV 49 ir 56 straipsnių
80
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia išsiaiškinti, ar minėtos nacionalinės teisės normos yra suderinamos su SESV 49 ir 56 straipsniais.
81
Visų pirma reikia priminti, kad įsisteigimo laisvės ir (arba) laisvės teikti paslaugas apribojimu laikomos visos priemonės, kurios draudžia, daro ne tokį patrauklų SESV 49 ir 56 straipsniuose nustatytų laisvių įgyvendinimą arba trukdo jas įgyvendinti (2015 m. sausio 22 d. Sprendimo Stanley International Betting ir Stanleybet Malta, C‑463/13, EU:C:2015:25, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
82
Apribojimo sąvoka apima priemones, kurių imasi valstybė narė ir kurios, nors taikomos visiems vienodai, daro poveikį kitų valstybių narių ūkio subjektų patekimui į rinką (2011 m. kovo 29 d. Sprendimo Komisija / Italija, C‑565/08, EU:C:2011:188, 46 punktas ir 2019 m. vasario 14 d. Sprendimo Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, 64 punktas).
83
Pagrindinėje byloje neginčijama, kad nagrinėjamame sprendime numatytos priemonės, priimtos pagal atitinkamas nacionalinės teisės normos, taikomos nedarant skirtumo dėl telefono ryšio paslaugų teikėjų įsisteigimo vietos.
84
Vis dėlto Fastweb teigia, kad šiomis priemonėmis ribojama įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas, nes Italijos Respublika yra vienintelė valstybė narė, kurioje NRI turi teisę nustatyti minimalų sąskaitų išrašymo dažnį, ir kad dėl to kitoje valstybėje narėje įsisteigęs operatorius tam, kad tenkintų Italijos teisės aktų reikalavimus, turi, be kita ko, taikyti kitokią administravimo ir sąskaitų išrašymo sistemą, lemiančią papildomas administracines išlaidas.
85
Šiuo aspektu reikia priminti, jog valstybės narės teisės normos nenustato apribojimo, kaip tai suprantama pagal ESV sutartį, vien todėl, kad kitos valstybės narės taiko ne tokias griežtas ar ekonominiu požiūriu naudingesnes normas jų teritorijoje įsisteigusiems panašių paslaugų teikėjams (2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Konstantinides, C‑475/11, EU:C:2013:542, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
86
Tuo remiantis darytina išvada, kad, kaip savo išvados 50 ir 51 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, negalima teigti, jog egzistuoja apribojimas, kaip jis suprantamas pagal SESV, remiantis vien tuo, kad nagrinėjamame sprendime nustatytų apribojimų nėra kitose valstybėse narėse.
87
Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti, kad Fastweb nurodytos tariamos papildomos administracinės išlaidos savaime gali kitų valstybių narių ūkio subjektus atgrasyti nuo naudojimosi SESV 49 ir 56 straipsniuose garantuojamomis laisvėmis.
88
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį, trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, kad SESV 49 ir 56 straipsniai, Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, 2 dalies a punktas, 4 dalies b ir d punktai bei 5 dalies b punktas, taip pat Universaliųjų paslaugų direktyvos 20–22 straipsniai, siejami su proporcingumo ir vienodo požiūrio principais, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriose NRI suteikiama teisė priimti sprendimą, judriojo telefono ryšio paslaugų teikėjus įpareigojantį komercinius pasiūlymus atnaujinti ir sąskaitas išrašyti ne dažniau kaip kas keturias savaites, o fiksuotojo telefono ryšio paslaugų ir su jomis susijusių paslaugų teikėjus – tokius pasiūlymus atnaujinti ir sąskaitas išrašyti kas mėnesį ar kelis, su sąlyga, kad, atsižvelgiant į šių nacionalinės teisės normų dalyką ir tikslą, šių dviejų nagrinėjamų paslaugų kategorijų padėtis yra skirtinga.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
89
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
SESV 49 ir 56 straipsniai, 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB, 8 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, 2 dalies a punktas, 4 dalies b ir d punktai bei 5 dalies b punktas, taip pat 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB, 20–22 straipsniai, siejami su proporcingumo ir vienodo požiūrio principais,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiamos nacionalinės teisės normos, kuriose nacionalinei reguliavimo institucijai suteikiama teisė priimti sprendimą, judriojo telefono ryšio paslaugų teikėjus įpareigojantį komercinius pasiūlymus atnaujinti ir sąskaitas išrašyti ne dažniau kaip kas keturias savaites, o fiksuotojo telefono ryšio paslaugų ir su jomis susijusių paslaugų teikėjus – tokius pasiūlymus atnaujinti ir sąskaitas išrašyti kas mėnesį ar kelis, su sąlyga, kad, atsižvelgiant į šių nacionalinės teisės normų dalyką ir tikslą, šių dviejų nagrinėjamų paslaugų kategorijų padėtis yra skirtinga.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.