62019CJ0596_RES
Byla C‑596/19 P
Europos Komisija
prieš
Vengriją
2021 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas
„Apeliacinis skundas – SESV 107 straipsnio 1 dalis – Valstybės pagalba – Vengrijos taikomas apyvartos iš reklamos mokestis – Referencinės sistemos nustatymo kriterijai – Progresiniai tarifai – Pereinamojo laikotarpio nuostata, pagal kurią leidžiama iš dalies atskaityti perkeltus nuostolius – Atrankiojo pranašumo buvimas – Įrodinėjimo pareiga“
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Viešosios valdžios institucijų suteikiamos mokesčių lengvatos tam tikroms įmonėms – Apėmimas – Lengvata, atsiradusi dėl bendros priemonės, taikomos visiems ūkio subjektams be išimties – Neįtraukimas
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 33–36 ir 56 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Priemonės atrankinis pobūdis – Nukrypimas nuo bendros mokesčių sistemos – Referencinės sistemos arba įprastos mokesčių sistemos esminiai elementai – Nagrinėjamo mokesčio esminės savybės – Progresinio apmokestinimo struktūra – Apėmimas – Ribos – Akivaizdžiai diskriminacinis elementas
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 37, 38, 43–46 ir 48 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Priemonės atrankinis pobūdis – Apyvarta grindžiamo progresinio mokesčio įvedimas – Valstybių narių diskrecijai priskiriamas pasirinkimas – Vertinimo kriterijai – Neutralus ir reikšmingas apmokestinamųjų asmenų pajėgumo mokėti mokesčius rodiklis – Akivaizdžiai diskriminacinių parametrų nebuvimas – Atrankumo nebuvimas
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 46–50 punktus)
Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Priemonės atrankinis pobūdis – Sektorinis mokestis, taikomas reklamos platintojų apyvartai – Pereinamojo laikotarpio mechanizmas, pagal kurį galima iš dalies atskaityti perkeltus nuostolius – Elementas, kuris nėra referencinės sistemos ar įprastos mokesčių sistemos sudedamoji dalis – Dėl mechanizmo atsiradusio diferencijavimo vertinimas atsižvelgiant į siekiamą tikslą – Suderinamumas su siekiamu paskirstymo tikslu – Ūkio subjektų, kurių faktinė ir teisinė padėtis, atsižvelgiant į šį tikslą, yra panaši, skirtingo vertinimo nebuvimas – Atrankumo nebuvimas
(SESV 107 straipsnio 1 dalis)
(žr. 59–68 punktus)
Santrauka
Lenkijos mokestis, taikomas mažmeninės prekybos sektoriui, ir Vengrijos reklamos mokestis nepažeidžia Sąjungos teisės valstybės pagalbos srityje
Teisingumo Teismas atmetė Komisijos apeliacinius skundus ir paliko galioti Bendrojo Teismo sprendimus
2016 m. rugsėjo 1 d. įsigaliojusiu įstatymu Lenkija įvedė mažmeninės prekybos sektoriui taikomą mokestį. Šis mokestis mokamas nuo mėnesinės apyvartos, kurią kiekvienas mažmenininkas pasiekia parduodamas prekes vartotojams, viršijančios 17 mln. Lenkijos zlotų (PLN) (apie keturi milijonai eurų). Šį mokestį sudaro du segmentai: apyvartos daliai nuo 17 mln. PLN iki 170 mln. PLN taikomas 0,8 % tarifas, o apyvartos daliai, viršijančiai 170 mln. PLN – 1,4 % tarifas.
Užbaigusi oficialią tyrimo procedūrą dėl šios priemonės, pradėtą 2016 m. rugsėjo 19 d. sprendimu (
1
), 2017 m. birželio 30 d. sprendime (
2
) Europos Komisija konstatavo, kad šis progresinis mokestis yra su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba, ir nurodė Lenkijai panaikinti visus sustabdytus šio mokesčio mokėjimus nuo jo patvirtinimo dienos.
Lenkija kreipėsi į Bendrąjį Teismą ir šis teismas 2019 m. gegužės 16 d. sprendimu (
3
) panaikino, pirma, sprendimą pradėti oficialią tyrimo procedūrą ir, antra, Komisijos priimtą neigiamą sprendimą dėl Lenkijos patvirtintos mokesčių priemonės. Jis nusprendė, kad Komisija klaidingai manė, jog progresinio mokesčio, kuriuo apmokestinama iš mažmeninės prekybos gauta apyvarta, nustatymas suteikia atrankujį pranašumą nedidelę apyvartą iš šios veiklos gaunančioms įmonėms, ir kad, kiek tai susiję su sprendimu pradėti oficialią tyrimo procedūrą, atsižvelgdama į to sprendimo priėmimo momentu turimą bylos medžiagą Komisija negalėjo laikinai kvalifikuoti nagrinėjamos mokesčių priemonės kaip naujos pagalbos, nesiremdama tuo, kad yra pagrįstų abejonių šiuo klausimu.
Savo ruožtu Vengrija 2014 m. rugpjūčio 15 d. įsigaliojusiu įstatymu įvedė progresinį mokestį, taikomą pajamoms iš reklamos platinimo šioje valstybėje narėje. Šis mokestis, taikomas Vengrijoje veiklą vykdančių subjektų, kurie platina reklamą (rašytinės spaudos priemonės, audiovizualinė žiniasklaida, skelbimų platintojai), grynosioms pajamoms, iš pradžių buvo grindžiamas šešių progresinių tarifų skale, atsižvelgiant į apyvartą, o vėliau ši skalė buvo pakeista ir ją sudarė tik du tarifai; kartu buvo numatyta galimybė apmokestinamiesiems asmenims, kurių pelnas iki mokesčių 2013 m. mokestiniais metais buvo lygus nuliui ar neigiamas, iš apmokestinimo bazės atskaityti 50 % nuostolių, perkeltų iš ankstesnių mokestinių metų.
Užbaigusi oficialią tyrimo procedūrą dėl šios priemonės, pradėtą 2015 m. kovo 12 d. sprendimu (
4
), 2016 m. lapkričio 4 d. sprendime (
5
)Komisija konstatavo, kad Vengrijos patvirtinta mokesčių priemonė dėl progresinio apmokestinimo struktūros ir dėl joje numatytos galimybės atskaityti nuostolius yra su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba, ir nurodė nedelsiant veiksmingai susigrąžinti pagalbą iš jos gavėjų.
Vengrija kreipėsi į Bendrąjį Teismą ir šis teismas 2019 m. birželio 27 d. sprendimu (
6
) panaikino pastarąjį Komisijos sprendimą ir konstatavo, kad Komisija klaidingai nusprendė, jog nagrinėjama mokesčių priemone ir galimybe iš dalies atskaityti perkeltus nuostolius suteikiamas atrankusis pranašumas.
Dviem 2021 m. kovo 16 d. paskelbtais sprendimais Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) atmetė Komisijos pateiktus apeliacinius skundus dėl skundžiamų sprendimų. Grįsdama apeliacinius skundus, Komisija visų pirma tvirtino, kad Bendrasis Teismas pažeidė SESV 107 straipsnio 1 dalį, kai nusprendė, kad šiose bylose nagrinėjamų apyvartos mokesčių progresinis pobūdis nesuteikia atrankiojo pranašumo.
Savo sprendimuose Teisingumo Teismas atmetė Komisijos argumentus ir dar kartą patvirtino, kad pagrindinių vidaus rinkos laisvių srityje nustatytas principas, pagal kurį, atsižvelgiant į dabartinę Sąjungos mokesčių teisės derinimo būklę, valstybės narės gali laisvai nustatyti apmokestinimo sistemą, kuri, kaip jos mano, yra tinkamiausia, todėl progresinio apmokestinimo taikymas priklauso kiekvienos valstybės narės diskrecijai (
7
), taikomas ir valstybės pagalbos srityje, su sąlyga, kad nagrinėjamos priemonės esminės savybės neturi akivaizdžiai diskriminacinių elementų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia Teisingumo Teismas primena, kad norint visuotinai taikomą priemonę kvalifikuoti kaip „valstybės pagalbą“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, vertinant nagrinėjama priemone suteikiamo atrankinio pranašumo sąlygą reikia nustatyti, ar šia priemone „tam tikroms įmonėms ar tam tikrų prekių gamybai“ sudaromos palankesnės sąlygos nei kitoms, kurių faktinė ir teisinė padėtis, atsižvelgiant į minėta sistema siekiamą tikslą, yra panaši ir kurioms taip pat taikomas diferencijuotas požiūris, iš esmės galintis būti kvalifikuojamas kaip diskriminacinis. Konkrečiai kalbant, kai vertinama nacionalinė mokesčių priemonė, Komisija turi nustatyti referencinę arba „įprastą“ mokesčių sistemą, taikomą atitinkamoje valstybėje narėje, o paskui įrodyti, kad nagrinėjama mokesčių priemone nukrypstama nuo šios referencinės sistemos, nes pagal ją diferencijuojami ūkio subjektai, kurių faktinė ir teisinė padėtis, atsižvelgiant į šia sistema siekiamą tikslą, yra panaši, tačiau tai nepateisinama atsižvelgiant į aptariamos sistemos pobūdį ar struktūrą.
Būtent atsižvelgdamas į šiuos svarstymus Teisingumo Teismas pirmiausia nagrinėjo, ar šiuo atveju Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad Komisija neįrodė, jog nagrinėjamų mokesčių priemonių progresinis pobūdis suteikia atrankųjį pranašumą „tam tikroms įmonėms arba tam tikrų prekių gamybai“. Šiuo aspektu Teisingumo Teismas patvirtino Bendrojo Teismo atliktą analizę, pagal kurią šiose bylose nagrinėjamų mokesčių priemonių progresiniai tarifai yra referencinės sistemos, pagal kurią reikia įvertinti, ar suteiktas atrankusis pranašumas, sudedamoji dalis.
Remiantis valstybių narių autonomija mokesčių srityje, išskyrus sritis, kuriose Sąjungos teisė yra suderinta, jos gali laisvai nustatyti apmokestinimo sistemą, kuri joms atrodo tinkamiausia, ir prireikus nustatyti progresinius mokesčius. Konkrečiai kalbant, pagal Sąjungos teisę valstybės pagalbos srityje iš principo nedraudžiama valstybėms narėms pasirinkti progresinių mokesčių tarifų, skirtų atsižvelgti į mokesčių mokėtojų pajėgumą mokėti mokesčius, taip pat valstybės narės neįpareigojamos taikyti progresinius mokesčio tarifus tik tais atvejais, kai apmokestinamas pelnas, ir netaikyti jų apyvartos mokesčių atveju.
Šiomis aplinkybėmis mokesčio, prie kurio priskiriami progresiniai mokesčio tarifai, esminės savybės iš esmės sudaro referencinę sistemą arba „įprastą“ mokesčių sistemą atrankumo sąlygos analizės tikslais. Būtent Komisija prireikus turi įrodyti, kad nacionalinės mokesčių priemonės savybės yra akivaizdžiai diskriminacinės ir kad dėl to jos nepatenka į referencinę sistemą, o tai galėtų atskleisti apmokestinimo kriterijų pasirinkimas, kuris buvo nenuoseklus, atsižvelgiant į šia priemone siekiamą tikslą. Vis dėlto šiuo aspektu Teisingumo Teismas nagrinėjamu atveju konstatavo, kad Komisija neįrodė, jog Lenkijos ir Vengrijos patvirtintų priemonių savybės buvo akivaizdžiai diskriminacinės, siekiant apeiti iš Sąjungos teisės kylančius reikalavimus valstybės pagalbos srityje. Taigi šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas skundžiamuose sprendimuose pagrįstai konstatavo, kad nusprendusi, jog nagrinėjamų mokesčių priemonių progresinė skalė nėra referencinės sistemos, į kurią atsižvelgiant turi būti vertinamas šių priemonių atrankumas, dalis, Komisija klaidingai rėmėsi neišsamia ir fiktyvia referencine sistema.
Byloje (C‑562/19 P) dėl Lenkijos mokesčio, taikomo mažmeninės prekybos sektoriui, Teisingumo Teismas toliau nagrinėjo motyvus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas panaikino ir sprendimą pradėti oficialią tyrimo procedūrą dėl šios valstybės narės patvirtintos mokesčių priemonės. Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad Komisija preliminarų nagrinėjamos mokesčių priemonės kvalifikavimą kaip naujos pagalbos grindė akivaizdžiai klaidinga jos analize, taigi ši analizė negalėjo pakankamai teisiškai pagrįsti abejonių dėl šios priemonės kvalifikavimo kaip pagalbos. Šiuo aspektu Teisingumo Teismas priminė, kad Sąjungos teismas, vykdydamas sprendimo pradėti oficialią tyrimo procedūrą teisėtumo kontrolę, gali tik ribotai tikrinti Komisijos atliktą vertinimą, susijusį su priemonės kvalifikavimu kaip „valstybės pagalbos“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Teisingumo Teismas konstatavo, kad taip nuspręsdamas Bendrasis Teismas tik patikrino, ar sprendime pradėti oficialią tyrimo procedūrą laikinai kvalifikuodama priemonę kaip valstybės pagalbą Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą; Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad Bendrasis Teismas panaikino tą sprendimą ne pakartodamas motyvus, kuriais remdamasis prieš tai panaikino Komisijos priimtą neigiamą sprendimą dėl Lenkijos patvirtintos mokesčių priemonės. Taigi Teisingumo Teismas atmetė pagrindus, pateiktus skundžiant Bendrojo Teismo sprendimą, kiek tuo sprendimu panaikintas sprendimas pradėti oficialią tyrimo procedūrą ir nurodymas sustabdyti priemonės taikymą.
Galiausiai byloje (C‑596/19 P) dėl Vengrijoje nustatyto reklamos mokesčio Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai konstatavo, jog pereinamojo laikotarpio schema, pagal kurią leidžiama iš dalies atskaityti perkeltus nuostolius, nesuteikia atrankiojo pranašumo. Pereinamojo laikotarpio priemonės, kuria atsižvelgiama į pelną, patvirtinimas nebuvo nenuoseklus, kiek tai susiję su perskirstymo tikslu, kurio siekė Vengrijos teisės aktų leidėjas, įvesdamas reklamos mokestį. Šiuo aspektu Teisingumo Teismas pabrėžė, kad nagrinėjamu atveju kriterijus, susijęs su pelno negavimu finansiniais metais, ėjusiais prieš tuos, kai įsigaliojo šis mokestis, yra objektyvus, nes įmonės, galinčios pasinaudoti pereinamojo laikotarpio dalinio nuostolių atskaitymo schema, yra mažiau pajėgios mokėti šį mokestį nei kitos įmonės.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas visiškai atmetė Komisijos pateiktus apeliacinius skundus dėl skundžiamų sprendimų.
(
1
)	2016 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas dėl valstybės pagalbos SA.44351 (2016/C) (ex 2016/NN) – Lenkijos mažmeninės prekybos mokestis – Kvietimas teikti pastabas pagal [SESV] 108 straipsnio 2 dalį (OL C 406, 2016, p. 76, toliau – sprendimas pradėti procedūrą arba sprendimas pradėti procedūrą dėl Lenkijos).
(
2
)	2017 m. birželio 30 d. Komisijos sprendimas (ES) 2018/160 dėl valstybės pagalbos SA.44351 (2016/C) (ex 2016/NN), kurią Lenkija suteikė nustatydama mokestį, taikomą mažmeninės prekybos sektoriui (OL L 29, 2018, p. 38, toliau – neigiamas sprendimas dėl Lenkijos).
(
3
)	2019 m. gegužės 16 d. Bendrojo Teismo sprendimas Lenkija / Komisija (T‑836/16 ir T‑624/17, EU:T:2019:338).
(
4
)	2015 m. kovo 12 d. Sprendimas dėl valstybės pagalbos SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN) – Vengrija – Reklamos mokestis – Kvietimas teikti pastabas pagal [SESV] 108 straipsnio 2 dalį (OL C 136, 2015, p. 7).
(
5
)	2016 m. lapkričio 4 d. Sprendimas (ES) 2017/329 dėl priemonės SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN), kurią Vengrija įgyvendino dėl apyvartos iš reklamos apmokestinimo (OL L 49, 2017, p. 36, toliau – neigiamas sprendimas dėl Vengrijos, o kartu su neigiamu sprendimu dėl Lenkijos – ginčijami sprendimai).
(
6
)	2019 m. birželio 27 d. Sprendimas Vengrija / Komisija (T‑20/17, EU:T:2019:448) (toliau kartu su minėtu Sprendimu Lenkija / Komisija – skundžiami sprendimai).
(
7
)	Šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2020 m. kovo 3 d. Sprendimą Vodafone Magyarország (C‑75/18, EU:C:2020:139, 49 punktas) ir 2020 m. kovo 3 d. Sprendimą Tesco-Global Áruházak (C‑323/18, EU:C:2020:140, 69 punktas), valstybės pagalbos srityje taip pat žr. 2018 m. balandžio 26 d. Sprendimą ANGED (C‑233/16, EU:C:2018:280, 50 punktas).