62013CC0335_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. După cum rezultă deja dintr‑o serie de cauze(2), anul 2003 marchează un moment de cotitură în cadrul sistemului ajutoarelor directe pentru venit acordate agricultorilor din Uniune. În esență, ajutoarele pentru producție au fost înlocuite de „plata unică”, al cărei cuantum nu mai este determinat în funcție de producția actuală.
2. Cu toate acestea, producția anterioară continua să prezinte o importanță determinantă pentru calculul inițial al ajutorului pe care un agricultor îl putea pretinde în temeiul noii scheme de plată. Astfel, ajutorul se acorda, în principal, în funcție de cuantumul ajutoarelor primite în temeiul schemei anterioare bazate pe producție, în perioada 2000-2002, care a fost stabilită ca perioadă de referință.
3. În cazul în care, pentru diferite motive, producția a fost periclitată în perioada respectivă, acest fapt influența în mod inevitabil cuantumul plății unice. Regimul circumstanțelor excepționale, care permitea modificarea perioadei de referință, avea obiectivul de a evita astfel de consecințe.
4. În plus, în anumite condiții, noul sistem acorda inclusiv posibilitatea de a pretinde drepturi de plată din cadrul unei „rezerve naționale”.
5. Prezenta cauză privește un agricultor care, având în vedere că beneficiase deja de regimul circumstanțelor excepționale în scopul ajustării perioadei de referință, nu a putut primi ajutoare din rezerva națională. O regulă specială privind valoarea cea mai ridicată interzice un astfel de cumul. În cele ce urmează, trebuie clarificată interpretarea și validitatea acestei prevederi.
II – Cadrul juridic
6. Din punctul de vedere al dreptului Uniunii, în prezenta cauză se aplică Regulamentul nr. 1782/2003(3) (denumit în continuare „Regulamentul de bază”), care a fost abrogat între timp, precum și regulamentul adoptat în scopul punerii sale în aplicare, Regulamentul nr. 795/2004(4) (denumit în continuare „Regulamentul de aplicare”).
1. Regulamentul de bază
7. În esență, Regulamentul de bază privește schema de plată unică. Acesta rezumă în mare parte ajutoarele pentru venit acordate agricultorilor în funcție de producție.
8. În considerentul (29) se afirmă următoarele:
„Pentru a stabili cuantumul ajutorului pe care îl poate solicita un agricultor în cadrul unui nou regim, ar trebui să se facă trimitere la sumele acordate în decursul unei perioade de referință. Ar trebui constituită o rezervă națională în vederea situațiilor speciale. Această rezervă poate fi folosită și pentru a facilita participarea la regim a noilor agricultori.”
9. Potrivit articolului 22 („Cererile de ajutor”), în fiecare an, agricultorul depune o cerere de plată directă supusă condițiilor sistemului integrat, indicând, printre altele, toate parcelele agricole ale exploatației, precum și numărul și cuantumul drepturilor de plată.
10. Articolul 37 alineatul (1) prevede că calculul se face pe baza unui cuantum de referință. Acesta din urmă este media pe trei ani a valorilor totale ale plăților acordate unui agricultor în decursul fiecărui an calendaristic din perioada de referință.
11. Potrivit articolului 38, perioada de referință cuprinde anii calendaristici 2000, 2001 și 2002.
12. Potrivit articolului 40, prin derogare de la articolul 37, orice agricultor a cărui producție a fost grav afectată în decursul perioadei de referință de un caz de forță majoră sau de circumstanțe excepționale survenite […] în timpul respectivei perioade de referință este autorizat să solicite calcularea cuantumului de referință pe baza anului sau anilor calendaristici ai perioadei de referință care nu au fost afectați de cazuri de forță majoră sau de circumstanțe excepționale (în continuare „Regimul circumstanțelor excepționale”).
13. Potrivit articolului 40 alineatul (5), se asimilează unei circumstanțe excepționale situația în care, în perioada de referință, agricultorii trebuie să respecte angajamente agroecologice.
14. Articolul 42 cuprinde norme cu privire la rezerva națională. Potrivit alineatelor (1) și (7) ale acestui articol, pentru a da curs cererilor, statele membre procedează la reduceri liniare ale cuantumurilor de referință. Alineatele (3) și (5) prevăd cazuri în care poate fi utilizată rezerva națională.
15. Potrivit articolului 42 alineatele (3) și (5), statele membre pot utiliza rezerva națională pentru a acorda cuantumurile de referință agricultorilor care încep să desfășoare o activitate agricolă sau celor din zonele care fac obiectul unor regimuri de restructurare și/sau de dezvoltare.
16. Articolul 42 alineatul (4) are următorul cuprins:
„Statele membre utilizează rezerva națională pentru a stabili, pe baza unor criterii obiective și astfel încât să asigure un tratament egal al agricultorilor și să evite denaturarea pieței și a concurenței, cuantumurile de referință pentru agricultorii care se află într‑o situație specială, situație definită de Comisie […]”
2. Regulamentul de aplicare
17. Potrivit considerentului (13) al Regulamentului de aplicare:
„Articolul 42 alineatul (4) din [Regulamentul de bază] prevede că situațiile speciale care autorizează stabilirea cuantumurilor de referință pentru agricultorii care se află într‑o situație în care au fost împiedicați să primească, parțial sau în totalitate, plățile directe în perioada de referință sunt definite de către Comisie. Este necesar, în consecință, să se întocmească o listă a acestor situații speciale și să se prevadă reguli care să evite ca același agricultor să cumuleze diferitele posibilități de acordare a drepturilor de plată, fără a exclude posibilitatea ca această listă să fie completată de către Comisie, dacă este cazul. În plus, trebuie să li se ofere statelor membre o marjă de manevră pentru stabilirea cuantumurilor de referință care urmează să fie alocate.”
18. Articolul 12 se referă la cererile formulate în cazul acordării inițiale a drepturilor de plată. Articolul 12 alineatul (8) prevede:
„Exceptând cazul stabilirii drepturilor la plată din rezerva națională prevăzute la […] articolele 18-23a […], nu trebuie declarată nicio parcelă în sensul stabilirii drepturilor la plată […]”
19. Articolul 18 alineatul (1) prevede că prin „agricultori aflați într‑o situație specială” se înțelege agricultorii la care se referă articolele 19-23a din Regulamentul de aplicare. Aceste articole vizează cazurile în care, pentru diferite motive, un agricultor nu a primit, parțial sau în totalitate, plăți directe în perioada de referință.
20. Articolul 18 alineatul (2) prevede interdicția cumulării de către un agricultor a diferitelor posibilități de acordare a drepturilor de plată prin aplicarea unei reguli privind valoarea cea mai ridicată:
„În cazul în care un agricultor aflat într‑o situație specială îndeplinește condițiile pentru aplicarea mai multora dintre articolele 19-23a [din Regulamentul de aplicare] sau a articolului 37 alineatul (2), a articolului 40, a articolului 42 alineatul (3), a articolului 42 alineatul (5) din [Regulamentul de bază], acesta primește un număr de drepturi la plată mai mic sau egal cu numărul de hectare pe care le declară în primul an de aplicare a schemei de plată unică și a căror valoare este egală cu valoarea cea mai ridicată pe care ar putea să o obțină prin aplicarea separată a fiecăruia dintre articolele ale căror condiții le îndeplinește.”
21. Potrivit articolului 22, cumpărarea de terenuri arendate constituie o situație specială. Drepturile de plată se acordă agricultorilor care au cumpărat o exploatație sau o parte dintr‑o exploatație ale cărei terenuri erau date în arendă în perioada de referință, cu intenția de a întreprinde sau a extinde o activitate agricolă în cele 12 luni care urmează expirării arendei și care îndeplinesc anumite condiții suplimentare.
III – Procedura principală și întrebările preliminare
22. Domnul Feakins a deținut o exploatație agricolă în Regatul Unit. În anul 2001, în cursul epidemiei de febră aftoasă, acesta a fost nevoit să sacrifice întregul său șeptel, astfel încât nu a mai reușit să constituie un nou șeptel până în anul 2002 și să gestioneze exploatația.
23. În consecință, la cererea sa, cuantumul de referință pentru calculul plății unice a fost determinat potrivit regimului circumstanțelor excepționale prevăzut în Regulamentul de bază. Ca perioadă de referință s‑a luat în considerare anul 2000.
24. În anul 2002, domnul Feakins a achiziționat două exploatații agricole suplimentare, fiecare dintre acestea fiind date în perioada respectivă în arendă unor terți. Domnul Feakins intenționa să le gestioneze el însuși după expirarea arendei și în anul 2005 și, respectiv, 2007 a intrat în posesia directă a exploatațiilor. În acești doi ani, el a depus cereri de ajutor pentru respectivele exploatații. Anterior, în anul 2005, în temeiul articolului 22 din Regulamentul de aplicare, domnul Feakins solicitase acordarea în mod provizoriu de drepturi de plată din rezerva națională.
25. Autoritățile au aprobat acordarea de drepturi de plată provizorii, însă ulterior au invocat regula privind valoarea cea mai ridicată. În consecință, domnului Feakins i s‑a refuzat acordarea drepturilor de plată din rezerva națională ca urmare a faptului că i se aplicase regimul circumstanțelor excepționale prevăzut la articolul 40 din Regulamentul de bază în ceea ce privește calculul cuantumului său de referință.
26. Domnul Feakins a formulat o acțiune la Scottish Land Court, instanța de trimitere. Aceasta are îndoieli cu privire la interpretarea și la validitatea regulii privind valoarea cea mai ridicată și adresează Curții următoarele trei întrebări preliminare:
„1) Articolul 18 alineatul (2) din [Regulamentul de aplicare] trebuie interpretat în sensul că se aplică:
(a) atunci când un agricultor îndeplinește condițiile pentru aplicarea mai multor dintre următoarele articole: articolul 19, articolul 20, articolul 21, articolul 22, articolul 23 și articolul 23a din [regulamentul menționat], precum și articolul 37 alineatul (2), articolul 40 și articolul 42 alineatele (3) și (5) din [Regulamentul de bază] sau numai
(b) atunci când un agricultor îndeplinește condițiile pentru aplicarea mai multor dintre articolele 19, 20, 21, 22, 23 și 23a din [Regulamentul de aplicare] sau, separat, a mai multor dintre următoarele articole: articolul 37 alineatul (2), articolul 40 și articolul 42 alineatele (3) și (5) din [Regulamentul de bază]?
2) În cazul în care articolul 18 alineatul (2) este interpretat în modul arătat la punctul 1 litera (a) de mai sus, această dispoziție este lipsită de validitate, în totalitate sau în parte, pentru unul sau pentru ambele motive de mai jos, invocate de reclamant:
(a) întrucât, atunci când a adoptat [Regulamentul de aplicare], Comisia nu avea competența să adopte articolul 18 alineatul (2) din acesta, conferindu‑i sensul de mai sus sau
(b) întrucât, atunci când a adoptat [Regulamentul de aplicare], Comisia nu a motivat dispozițiile din articolul 18 alineatul (2) din acesta?
3) În cazul în care articolul 18 alineatul (2) este interpretat în modul prezentat la punctul 1 litera (a) de mai sus, iar răspunsul la a doua întrebare este negativ, articolul 18 alineatul (2) se aplică în cazul în care un agricultor a primit pentru o exploatație agricolă, în anul 2005, o aprobare provizorie pentru acordarea de [drepturi la plată] din rezerva națională potrivit articolului 22 din [Regulamentul de aplicare], însă aceste drepturi la plată nu au fost declarate în formularul [sistemului integrat de administrare și control] (SIAC) decât în anul 2007, când exploatația agricolă în cauză a fost preluată de agricultor?”
27. În cadrul procedurii desfășurate în fața Curții, domnul Feakins, Scottish Ministers, Comisia și Grecia au prezentat observații scrise și au participat la ședința din 30 aprilie 2014.
IV – Apreciere juridică
28. Pentru a soluționa cererea de decizie preliminară, este utilă explicarea cu titlu introductiv a schemei de plată unică.
A – Abordarea sistematică a schemei de plată unică
29. Regula referitoare la calculul plății unice este definită la articolele 37 și 38 din Regulamentul de bază. Potrivit acestor dispoziții, sunt determinante plățile directe acordate unui agricultor în perioada de referință anterior reorganizării sistemului.
30. Există situații în care se poate deroga de la această regulă de bază, cum ar fi, în esență, cele cărora li se aplică regimul circumstanțelor excepționale prevăzut la articolul 40 din Regulamentul de bază, precum și cele prevăzute la articolul 42 din Regulamentul de bază, care permit formularea de cereri de plată din rezerva națională.
31. În situația în care un agricultor îndeplinește condițiile pentru mai multe derogări de la regula de bază privind calculul plății unice, acesta poate invoca, în temeiul regulii privind valoarea cea mai ridicată prevăzute în Regulamentul de aplicare – însă nu și în Regulamentul de bază – numai norma derogatorie care îi oferă cea mai mare valoare adăugată. Se urmărește astfel să se evite ca același agricultor să cumuleze diferitele posibilități de acordare a drepturilor de plată(5) .
32. Întrebarea formulată de instanța de trimitere cu privire la regula privind valoarea cea mai ridicată vizează interpretarea care trebuie dată acestei reguli (a se vedea în acest sens punctul B), precum și validitatea acesteia (a se vedea în acest sens punctul C). Prin intermediul unei întrebări suplimentare, se solicită să se precizeze dacă numărul hectarelor unei exploatații agricole se consideră că a fost comunicat autorităților competente deja în cadrul cererii de aprobare a acordării provizorii a drepturilor de plată din rezerva națională sau abia odată cu indicarea efectivă a acestui număr în cererea („formularul SIGC”) care trebuie depusă de agricultor pentru plata concretă (a se vedea în acest sens punctul D). În continuare, pe lângă aceste întrebări, trebuie detaliată posibilitatea unei limitări în timp a efectelor hotărârii Curții (a se vedea în acest sens punctul E).
B – Cu privire la prima întrebare preliminară
33. În esență, prima întrebare formulată de instanța de trimitere privește clarificarea interpretării care trebuie dată regulii privind valoarea cea mai ridicată. Motivul pentru care problema este dezbătută de părți este că regula privind valoarea cea mai ridicată se referă atât la prevederi din Regulamentul de bază, cât și la prevederi din Regulamentul de aplicare.
34. În temeiul unei abordări „de tip conjunctiv”, majoritatea părților consideră că toate prevederile menționate au aceeași valoare juridică și că intră sub incidența interdicției privind cumulul de ajutoare. Pe de altă parte, în opinia domnului Feakins, în temeiul unei abordări „de tip disjunctiv”, regula privind valoarea cea mai ridicată ar trebui interpretată ca referindu‑se la două grupuri distincte de prevederi: articolele 19-23a din Regulamentul de aplicare, pe de o parte, și articolul 37 alineatul (2), articolul 40 și articolul 42 alineatele (3) și (5) din Regulamentul de bază, pe de altă parte. Această din urmă interpretare se întemeiază pe faptul că, în versiunea în limba germană, cele două grupuri sunt legate din punct de vedere lingvistic prin sintagma „oder von”, dar sunt în același timp și separate unul de celălalt.
35. În speță, având în vedere că domnul Feakins a beneficiat de regimul circumstanțelor excepționale din cauza epizootiei, consecința primei abordări este că el nu ar mai putea pretinde în paralel drepturi de plată în temeiul articolului 22 din Regulamentul de aplicare. Însă, în cazul unei interpretări a regulii privind valoarea cea mai ridicată pe baza celei de a doua abordări, acest fapt ar fi posibil.
36. În mod rezonabil, instanța de trimitere presupune că interpretarea naturală a regulii privind valoarea cea mai ridicată ar fi cea bazată pe abordarea „de tip conjunctiv”. Astfel, în cazul în care autorul regulamentului ar fi intenționat să separe două grupuri distincte de prevederi și să aplice interdicția privind cumulul de ajutoare doar în cadrul fiecărui grup, acesta ar fi utilizat probabil o formulare mai clară având în vedere riscul de a da naștere unor ambiguități.
37. Pe de altă parte, trebuie să se rețină că modul de redactare a regulii privind valoarea cea mai ridicată nu permite o singură interpretare. Problema nu constă atât în faptul că diferitele versiuni lingvistice sunt diferite între ele, ci mai degrabă în faptul că interpretarea gramaticală a unora dintre versiunile individuale, cum este cazul versiunii în limba germană, al celei în limba engleză(6) sau al celei în limba franceză(7), nu conduce la o concluzie neechivocă.
38. Cu toate acestea, potrivit jurisprudenței constante a Curții, pentru interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii, este necesar să se țină seama nu doar de termenii acesteia, ci, în egală măsură, de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care aceasta face parte(8) .
1. Considerații de natură sistematică
39. Domnul Feakins arată că normele prevăzute în articolele 19-23a din Regulamentul de aplicare, pe de o parte, și în articolul 37 alineatul (2), în articolul 40 și în articolul 42 alineatele (3) și (5) din Regulamentul de bază, pe de altă parte, ar servi unor scopuri diferite. Prima serie de dispoziții ar privi cazurile în care un agricultor ar putea pretinde acordarea drepturilor de plată din rezerva națională pentru motivul că a făcut investiții în capacități de producție, iar aceste investiții nu s‑ar regăsi în calculul cuantumului de referință. În schimb, cea de a doua serie ar cuprinde situații în care plata unică, ce i s‑ar cuveni unui agricultor în temeiul aplicării regulii de bază prevăzute la articolul 37 din Regulamentul de bază, ar trebui „normalizată”, cum ar fi, de exemplu, din cauza afectării agricultorului de circumstanțe excepționale care, în perioada de referință, au determinat o capacitate limitată de producție.
40. Această abordare nu este convingătoare. După cum admite chiar domnul Feakins, articolul 19 din Regulamentul de aplicare nu privește cazul unei investiții în capacități de producție. Această prevedere se adresează mai degrabă producătorilor de lapte a căror producție a fost limitată în perioada de referință. Această concluzie este valabilă de asemenea în cazul articolului 23a din Regulamentul de aplicare, care privește situațiile în care unui agricultor îi sunt acordate drepturi pe baza unui act administrativ definitiv sau ca urmare a unei hotărâri judecătorești definitive și irevocabile.
41. Pe de altă parte, plata unică, al cărei cuantum se calculează conform regulii de bază de la articolul 37, nu se „normalizează” în situația în care un agricultor a început o activitate agricolă la finalul perioadei de referință, respectiv după expirarea acesteia și poate, prin urmare, pretinde eventuale drepturi de plată în temeiul articolului 42 alineatul (3) din Regulamentul de bază. În fapt, acestuia nu i‑au fost acordate încă ajutoare directe.
42. În consecință, cu excepția izvorului de drept din care provin, prevederile în discuție din Regulamentul de bază și din Regulamentul de aplicare nu pot fi delimitate în mod convingător unele de altele. Toate acestea urmăresc mai degrabă să compenseze dezavantajele suferite de un agricultor în situația în care cuantumul de referință a fost calculat exclusiv în funcție de plățile care i‑au fost acordate în perioada de referință 2000-2002.
2. Considerații de natură teleologică
43. Potrivit considerentului (13) al Regulamentului de aplicare, scopul urmărit de regula privind valoarea cea mai ridicată este să evite ca același agricultor să cumuleze diferitele posibilități de acordare a drepturilor de plată.
44. În cazul în care regula privind valoarea cea mai ridicată se interpretează în sensul unei abordări de tip disjunctiv, astfel cum susține domnul Feakins, un agricultor ar putea cumula diferitele posibilități de acordare a drepturilor de plată. Cu titlu de exemplu, în principiu, un drept prevăzut la articolele 19-23a din Regulamentul de aplicare s‑ar putea pretinde în paralel cu un drept prevăzut la articolul 42 alineatul (5) din Regulamentul de bază. Astfel, regula privind valoarea cea mai ridicată nu și‑ar mai putea atinge obiectivul.
3. Concluzie intermediară
45. Așadar, în ansamblu, este mai mare forța argumentelor în favoarea abordării de tip conjunctiv. Astfel, în cadrul unei concluzii intermediare, trebuie să reținem că regula privind valoarea cea mai ridicată se aplică în cazul în care un agricultor îndeplinește condițiile pentru aplicarea mai multor dintre următoarele prevederi: articolele 19, 20, 21, 22, 23 și 23a din Regulamentul de aplicare, precum și articolul 37 alineatul (2), articolul 40 și articolul 42 alineatele (3) și (5) din Regulamentul de bază.
46. Având în vedere cele ce precedă, trebuie analizată în continuare a doua întrebare preliminară, formulată pentru situația în care este confirmată abordarea de tip conjunctiv.
C – Cu privire la a doua întrebare preliminară
47. Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere dorește să afle dacă motivul pentru care regula privind valoarea cea mai ridicată nu ar fi validă este că Comisia nu era competentă să o adopte în forma aceasta sau că nu a motivat adoptarea sa. După cum rezultă din cererea de decizie preliminară, îndoielile instanței de trimitere se întemeiază pe posibila încălcare a principiului egalității de tratament.
48. În consecință, validitatea regulii privind valoarea cea mai ridicată trebuie verificată într‑un cadru mai amplu. În continuare, vom analiza, așadar, temeiul juridic pentru adoptarea acesteia (punctul 1), respectarea de către Comisie a obligației de motivare (punctul 2), posibila atingere adusă efectului util al regimului circumstanțelor excepționale (punctul 3) și principiul egalității de tratament (punctul 4).
1. Cu privire la temeiul juridic
49. În primul rând, validitatea regulii privind valoarea cea mai ridicată presupune verificarea dacă, la adoptarea acesteia, Comisia a utilizat un temei legal adecvat. Astfel, în conformitate cu articolul 13 alineatul (2) TUE, Comisia nu poate depăși limitele atribuțiilor care îi sunt conferite.
50. Potrivit preambulului Regulamentului de aplicare, la adoptarea acestui regulament, Comisia a avut în vedere ca temeiuri juridice în special articolul 42 alineatul (4) și articolul 145 litera (c) din Regulamentul de bază.
a) Cu privire la articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul de bază
51. Potrivit considerentului (13) al Regulamentului de aplicare, regula privind valoarea cea mai ridicată este întemeiată în mod explicit pe dispozițiile articolului 42 alineatul (4) din Regulamentul de bază.
52. Cu toate acestea, din modul de redactare a acestei dispoziții rezultă doar atribuția de a defini condițiile în care agricultorii se află în „situații speciale”. Comisia și‑a îndeplinit această atribuție prin adoptarea dispozițiilor articolului 18 alineatul (1) și ale articolelor 19-23a din Regulamentul de aplicare.
53. În opinia Comisiei, atribuția de a defini situațiile speciale care autorizează agricultorii să solicite drepturi de plată din rezerva națională ar implica și atribuția de a stabili norme în scopul reducerii numărului solicitărilor de drepturi de plată.
54. Totuși, acest argument nu ne convinge. În ceea ce privește competențele de executare ale Comisiei, modul de redactare a articolului 42 alineatul (4) din Regulamentul de bază sugerează de fapt cu totul altceva. Acesta se referă în mod explicit doar la definirea „situațiilor speciale”.
55. Presupunerea existenței unei atribuții implicite de a adopta regula privind valoarea cea mai ridicată în această formă ar fi contrară inclusiv contextului sistematic al articolului 42 alineatul (4) din Regulamentul de bază. Regula privind valoarea cea mai ridicată împiedică un agricultor să solicite drepturi de plată din rezerva națională în conformitate cu articolul 42 alineatul (5) în cazul în care, în temeiul acestei prevederi, a fost implicat în programe de restructurare și i s‑a aplicat regimul circumstanțelor excepționale prevăzut la articolul 40. Un astfel de agricultor nu se află într‑o „situație specială” care ar trebui definită în temeiul articolului 42 alineatul (4).
56. Așadar, articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul de bază nu poate constitui temeiul juridic pentru regula privind valoarea cea mai ridicată.
b) Cu privire la articolul 145 din Regulamentul de bază
57. Scottish Ministers arată că adoptarea regulii privind valoarea cea mai ridicată ar fi acoperită de articolul 145 din Regulamentul de bază și în special de litera (c) a acestui articol. În temeiul acestei prevederi, trebuie să se adopte „norme detaliate de punere în aplicare” a Regulamentului de bază, în special cu privire la acordarea ajutoarelor prevăzute de acest regulament.
58. În principiu, în cadrul Politicii Agricole Comune, Curtea dă noțiunii de „aplicare” o interpretare în sens larg(9) . În acest context, Curtea face trimitere la rolul special al Comisiei de a urmări în permanență și cu atenție dezvoltarea piețelor agricole și subliniază că doar aceasta se află în situația de a acționa cu celeritatea care se impune(10) . Totuși, Curtea a precizat că o astfel de interpretare în sens larg a atribuțiilor Comisiei se poate admite numai în cadrul specific al normelor privind piețele agricole (11) . În rest, Comisia trebuie să fie autorizată să precizeze conținutul unui act legislativ de bază în temeiul unei competențe de executare(12) . În orice caz, Comisia este autorizată să adopte măsuri de executare doar în condițiile în care acestea nu încalcă actul legislativ de bază(13) .
59. Prezenta cauză nu se referă la domeniul regularizării pieței. Trebuie să se rețină că nu se poate deduce din chiar Regulamentul de bază nicio interdicție privind aplicarea mai multor prevederi derogatorii de la norma de bază referitoare la calculul plății unice în temeiul articolului 37. În special, nici din considerentul (29) al Regulamentului de bază, a cărui formulare lasă deschisă într‑o mai mare măsură posibilitatea unui cumul de ajutoare, nu rezultă vreo concluzie diferită.
60. De asemenea, nu se poate considera nici că autorul Regulamentului de bază, în speță Consiliul, ar fi comis o eroare care a determinat o lacună legislativă care ar fi trebuit remediată, având în vedere că, după cum rezultă din dispozițiile articolului 35 din Regulamentul de bază, autorul acestuia a analizat tocmai posibilitatea cumulului de ajutoare. În temeiul acestei dispoziții, pentru o suprafață eligibilă pentru ajutor se poate depune, în principiu, atât o cerere de plată unică, cât și o cerere pentru orice altă plată directă sau alt ajutor.
61. În consecință, prin adoptarea regulii privind valoarea cea mai ridicată, Comisia nu a concretizat nicio interdicție privind cumulul de ajutoare prevăzută în Regulamentul de bază. Această interdicție a fost creată mai degrabă în cadrul acțiunii legislative proprii a Comisiei, prin care s‑a modificat conținutul regimului prevăzut în Regulamentul de bază. Astfel, Comisia a depășit limitele competenței sale de executare, care permite detalierea prevederilor Regulamentului de bază.
c) Concluzie intermediară
62. În cadrul unei concluzii intermediare, având în vedere că nici articolul 42 alineatul (4), nici articolul 145 din Regulamentul de bază nu reprezintă un temei juridic adecvat pentru adoptarea regulii privind valoarea cea mai ridicată, rezultă că aceasta nu este validă.
2. Cu privire la respectarea obligației de motivare
63. În mod independent față de cele ce precedă, trebuie să se analizeze în continuare dacă nevaliditatea regulii privind valoarea cea mai ridicată poate fi determinată și de încălcarea de către Comisie a obligației sale de motivare.
64. Cerința de a motiva actele juridice este prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE. În temeiul jurisprudenței constante, întinderea obligației de motivare depinde de natura actului juridic în cauză. În cazul actelor juridice cu caracter general, motivarea se poate limita să menționeze situația de ansamblu care a condus la adoptarea unei anumite măsuri și scopurile generale pe care își propune să le atingă(14) .
65. În plus, din jurisprudența Curții rezultă că obligația de motivare prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE reprezintă o normă fundamentală de procedură, care trebuie diferențiată de problema temeiniciei motivării, aceasta din urmă ținând de legalitatea pe fond a actului juridic în cauză(15) .
66. Regula privind valoarea cea mai ridicată reprezintă o parte a unui act juridic cu caracter general, adoptat de Comisie în scopul punerii în aplicare a schemei de plată unică. După cum se subliniază în considerentul (13) al Regulamentului de aplicare, în cazul agricultorilor aflați în situații speciale, cuantumurile de referință se stabilesc în temeiul articolului 42 alineatul (4) din Regulamentul de bază. În consecință, trebuie să se întocmească o listă a acestor situații speciale. Astfel cum se arată în continuare, Comisia intenționează de asemenea să stabilească reguli care să evite ca același agricultor să cumuleze diferitele posibilități de acordare a drepturilor de plată.
67. Prin urmare, din punct de vedere formal, Comisia s‑a referit în mod suficient în preambulul Regulamentului de aplicare la motivele pentru care a adoptat regula privind valoarea cea mai ridicată. În plus, ea a indicat scopul urmărit prin această prevedere. În consecință, nu s‑a încălcat obligația de motivare prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE.
3. Cu privire la atingerea adusă efectului util al regimului circumstanțelor excepționale
68. Pe lângă problemele de ordin formal analizate anterior, se pune pe fond problema dacă regula privind valoarea cea mai ridicată aduce atingere efectului util al regimului circumstanțelor excepționale. În această privință, trebuie analizat, mai întâi, regimul circumstanțelor excepționale ca atare și apoi relația sa cu prevederile privind rezerva națională.
a) Cu privire la regimul circumstanțelor excepționale
69. Regimul circumstanțelor excepționale privește, pe de o parte, agricultorii a căror producție a fost limitată în perioada de referință de un caz de forță majoră sau de circumstanțe excepționale și, pe de altă parte, în temeiul articolului 40 alineatul (5) din Regulamentul de bază, agricultorii care, în perioada de referință, nu au putut înregistra un volum reprezentativ al producției întrucât au trebuit să respecte angajamente agroecologice. În consecință, la calculul cuantumului de referință, și aceștia din urmă ar putea solicita o ajustare a perioadei de referință.
70. Conform constatărilor anterioare ale Curții, obiectivul urmărit prin articolul 40 alineatul (5) din Regulamentul de bază era să se asigure că agricultorii supuși în perioada de referință unor măsuri agroecologice se află în aceeași situație ca în ipoteza în care nu ar fi participat la aceste măsuri(16) . Un agricultor care și‑a asumat astfel de angajamente nu poate fi defavorizat din această cauză în cadrul unei scheme ulterioare de ajutor aplicate la nivelul Uniunii. Astfel, acestuia îi era imposibil să prevadă că decizia sa ar putea avea consecințe asupra viitoarelor plăți directe conform unui regulament adoptat ulterior(17) . În consecință, prin includerea măsurilor agroecologice în regimul circumstanțelor excepționale potrivit Regulamentului de bază, se concretizează în special principiul securității juridice și principiul protecției încrederii legitime(18) .
71. Este adevărat că, contrar poziției susținute de domnul Feakins în cadrul ședinței, un agricultor afectat de o circumstanță excepțională (veritabilă), în speță epizootia de febră aftoasă, nu poate invoca principiile menționate în același mod. El nu și‑a asumat nicio obligație în sensul adoptării unor anumite măsuri agroecologice. Cu toate acestea, acest fapt nu modifică împrejurarea că, în ceea ce privește calculul cuantumului de referință pentru plata unică, scopul articolului 40 din Regulamentul de bază este să facă astfel ca inclusiv agricultorii afectați de circumstanțe excepționale să se afle în aceeași situație ca în ipoteza în care circumstanța excepțională nu s‑ar fi produs. În fapt, regimul circumstanțelor excepționale nu conduce decât la excluderea din calculul cuantumului de referință a perioadei afectate de o reducere a producției.
72. În plus, economia regimului circumstanțelor excepționale indică faptul că scopul urmărit de autorul regulamentului a fost să acopere, în mare parte, tocmai efectele circumstanțelor excepționale. Astfel, în cazul în care o circumstanță excepțională a condus la scăderi ale producției în decursul întregii perioade de referință prevăzute la articolul 38 din Regulamentul de bază, calculul cuantumului de referință s‑ar putea face în temeiul articolului 42 alineatul (2) pe baza întregii perioade 1997-1999 sau pe baza unei părți din această perioadă.
73. În consecință, din punctul de vedere al situației inițiale pentru care s‑a stabilit cuantumul de referință pentru plata unică, se urmărește ca un agricultor afectat de o circumstanță excepțională să se afle în aceeași situație ca un agricultor care nu este supus unei circumstanțe excepționale. În cadrul acestui demers, autorul regulamentului a depășit cadrul cerințelor care rezultă din jurisprudența Curții în cauze privind chestiuni similare din punct de vedere structural(19) .
b) Cu privire la regimul circumstanțelor excepționale în raport cu prevederile privind rezerva națională
74. Regulamentul de bază face o distincție clară între regimul circumstanțelor excepționale în temeiul articolului 40 și rezerva națională la care face referire articolul 42. În cazul celei din urmă, este posibil ca mijloacele disponibile să nu fie suficiente pentru acoperirea cererilor care trebuie satisfăcute cu prioritate din această sursă. Prin urmare, statele membre aplică o reducere liniară a pretențiilor.
75. În schimb, regimului circumstanțelor excepționale nu i se aplică nicio astfel de rezervă. Acesta nu are ca rezultat primirea unor drepturi de plată suplimentare, ci doar modificarea perioadei de referință care servește ca bază de calcul al plății unice. În consecință, situațiile de fapt care permit aplicarea regimului circumstanțelor excepționale capătă un caracter prioritar.
76. Lucrările pregătitoare în vederea adoptării Regulamentului de bază fac dovada acestei diferențieri și a caracterului prioritar al regimului circumstanțelor excepționale. Potrivit propunerii inițiale a Comisiei, scopul principal al rezervei naționale ar fi trebuit să fie cel de a completa cuantumurile de referință ale agricultorilor afectați de circumstanțe excepționale(20) .
77. Această idee a fost însă respinsă în cursul consultărilor din cadrul Consiliului, respectiv cu Consiliul. Rezerva națională nu
trebuia să fie utilizată în cazul unor scăderi ale producției cauzate de circumstanțe excepționale sau în cazul existenței obligației agricultorului de a respecta angajamente privind măsuri agroecologice(21) . În schimb, rezerva națională trebuia utilizată cu preponderență pentru acordarea drepturilor de plată agricultorilor aflați într‑o situație specială(22) .
78. În plus, diferă inclusiv scopul urmărit de regimul circumstanțelor excepționale, pe de o parte, și de rezerva națională, pe de altă parte. În situația unui agricultor afectat de o epizootie, cum este cazul în discuție, scopul specific urmărit de regimul circumstanțelor excepționale este să evite dezavantajele care rezultă din stabilirea ca perioadă de referință a anilor 2000-2002. Pe de altă parte, rezerva națională nu reprezintă un regim suplimentar al circumstanțelor excepționale(23) . Aceasta urmărește compensarea dezavantajelor care nu rezultă din selecția perioadei de referință, ci din faptul că s‑a introdus sistemul schemei de plată unică(24) . Astfel, în cazul domnului Feakins, se pornește de la premisa că, potrivit vechiului sistem al ajutoarelor pentru producție, în cazul în care ar fi gestionat el însuși exploatațiile dobândite în anul 2002, acestuia i s‑ar fi putut acorda ajutoare.
c) Concluzie
79. Prin urmare, având în vedere cele ce precedă, rezultă că regimul circumstanțelor excepționale și cel al rezervei naționale reprezintă două sisteme diferite din punct de vedere calitativ. Regimul circumstanțelor excepționale urmărește să pună în aceeași situație agricultorii afectați de circumstanțe excepționale cu cei care nu au fost afectați de nicio circumstanță excepțională. În plus, potrivit Regulamentului de bază, situațiile de fapt care intră sub incidența regimul circumstanțelor excepționale au prioritate față de cererile privind plata din rezerva națională.
80. În schimb, regula privind valoarea cea mai ridicată din Regulamentul de aplicare nu distinge între regimul circumstanțelor excepționale și rezerva națională. Regula respectivă se referă la modul general la normele care determină o compensare a dezavantajelor ce rezultă din aplicarea, în ceea ce privește calculul plății unice, a regulii de bază prevăzute la articolul 37 din Regulamentul de bază.
81. În consecință, regula privind valoarea cea mai ridicată aduce atingere efectului util al regimului circumstanțelor excepționale. Din cauza acestei reguli, pentru a nu pierde posibilitatea compensării din rezerva națională, un agricultor ar putea renunța să pretindă drepturi pe baza regimului circumstanțelor excepționale. Potrivit regulii privind valoarea cea mai ridicată, în condițiile în care un agricultor a solicitat atât aplicarea regimului circumstanțelor excepționale, cât și o compensare din rezerva națională, acesta ar trebui să aleagă una dintre variante. Prin aceasta, s‑ar contrazice sensul și finalitatea regimului circumstanțelor excepționale, care urmărește să pună în aceeași situație agricultorii afectați cu cei neafectați.
82. Prin urmare, regula privind valoarea cea mai ridicată nu este validă, întrucât aduce atingere efectului util al regimului circumstanțelor excepționale prevăzut în Regulamentul de bază.
4. Cu privire la principiul egalității de tratament
83. În continuare, trebuie să analizăm dacă regula privind valoarea cea mai ridicată este conformă cu principiul egalității de tratament. Din acest punct de vedere, validitatea regulii privind valoarea cea mai ridicată a fost intens dezbătută de părți în fața Curții.
84. Domnul Feakins arată că, din cauza regulii privind valoarea cea mai ridicată, un agricultor ca el, a cărui producție a fost afectată în perioada de referință de o epizootie și care, în scopul „normalizării” cuantumului de referință, a beneficiat astfel de regimul circumstanțelor excepționale, nu mai poate pretinde în paralel drepturi de plată din rezerva națională. În schimb, un agricultor care nu a fost afectat de o epizootie ar avea această posibilitate, domnul Feakins considerând că acest fapt reprezintă o diferență de tratament care nu poate fi justificată în mod obiectiv.
85. Pe de altă parte, având în vedere că situațiile de fapt nu sunt comparabile, Comisia, Scottish Ministers și Grecia consideră că nu se pune problema unui tratament inegal și că, în ipoteza unei concluzii contrare, un astfel de tratament poate fi justificat în mod obiectiv.
86. Principiul egalității de tratament constituie un principiu general al dreptului Uniunii, consacrat la articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene(25) . Acesta impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv(26) .
87. Potrivit jurisprudenței Curții, elementele care definesc diferite situații și, astfel, caracterul comparabil al acestora trebuie să fie determinate și evaluate în special în funcție de obiectul și de finalitatea măsurii care instituie distincția în cauză. În plus, trebuie luate în considerare principiile și obiectivele domeniului din care face parte actul respectiv(27) .
a) Cu privire la existența inegalității de tratament
88. În primul rând, trebuie să se constate că regula privind valoarea cea mai ridicată are ca rezultat o inegalitate de tratament. În cele din urmă, aceasta instituie o distincție între un agricultor al cărui cuantum de referință a fost stabilit în conformitate cu regimul circumstanțelor excepționale din Regulamentul de bază și un agricultor al cărui cuantum de referință a fost calculat potrivit regulii prevăzute la articolul 37 din Regulamentul de bază. În pofida faptului că este afectat de o circumstanță excepțională, primul nu poate pretinde în paralel drepturi de plată din rezerva națională, în timp ce al doilea, care nu este afectat de nicio circumstanță excepțională, poate primi fonduri din rezerva națională în condițiile unei „situații speciale”.
b) Examinarea caracterului comparabil al situațiilor
89. În continuare, trebuie examinat caracterul comparabil al situațiilor în funcție de obiectul și de finalitatea măsurii care instituie distincția în cauză, precum și de principiile și de obiectivele domeniului din care face parte actul respectiv.
90. În cadrul Concluziilor noastre prezentate recent în cauza Nordea Bank(28), am respins ideea unei asemenea examinări a caracterului comparabil. Procedura respectivă se referea la libertatea de stabilire, precum și la problema compatibilității acesteia cu anumite prevederi naționale de drept fiscal. Am considerat că trebuie să procedăm astfel având în vedere că jurisprudența privind interpretarea dată libertăților fundamentale s‑a dezvoltat și că nu este clar care sunt criteriile pe care Curtea le aplică în cadrul examinării caracterului comparabil în cauze de drept fiscal(29) .
91. Prezenta cauză nu cuprinde astfel de neclarități. Vom analiza, așadar, problema caracterului comparabil în mod distinct, având în vedere că în speță aceasta se pune cu referire la principiul general al egalității de tratament, iar nu în contextul specific al libertăților fundamentale și al dreptului fiscal.
92. După cum am arătat anterior, regimul circumstanțelor excepționale urmărește să pună în aceeași situație un agricultor care poate invoca această dispoziție pentru că este afectat de o circumstanță excepțională și un agricultor care nu este afectat de circumstanțe excep ționale(30) . În consecință, având în vedere scopul urmărit de Consiliu, în calitate de autor al regulamentului, caracterul comparabil al situațiilor de fapt poate fi confirmat fără dificultate.
c) Justificare
i) Criterii de verificare
93. În continuare, trebuie stabilit dacă există vreo justificare pentru diferența de tratament.
94. Potrivit susținerilor pertinente ale Comisiei și ale Scottish Ministers, în domeniul Politicii Agricole Comune, Curtea recunoaște puterea largă de apreciere a legiuitorului Uniunii, ceea ce înseamnă că controlul judiciar este limitat la situația erorilor vădite de apreciere și a utilizării abuzive a puterii de apreciere(31) .
95. Cu toate acestea, ca o concretizare a principiului general al egalității de tratament, articolul 42 alineatul (4) din Regulamentul de bază prevede în mod expres că, pentru a stabili cuantumurile de referință pentru agricultorii aflați într‑o situație specială, statele membre trebuie să asigure agricultorilor un tratament egal. În consecință, atunci când se bazează pe această dispoziție pentru a stabili condițiile în care un agricultor poate pretinde drepturi de plată din rezerva națională, Comisia are de asemenea obligația respectării principiului egalității de tratament(32) .
96. Prin urmare, trebuie să se examineze dacă faptul că doi agricultori sunt tratați diferit în funcție de perioada de referință pe baza căreia s‑a calculat cuantumul de referință pentru plata unică este justificat în mod obiectiv.
ii) Justificarea obiectivă
97. Comisia consideră că inegalitatea de tratament este justificată de obiectivul de a evita cumulul diferitelor ajutoare de către un agricultor. Acest aspect ar servi protecției intereselor financiare ale acelor agricultori ale căror plăți unice au fost stabilite conform regulii de bază prevăzute la articolul 37 din Regulamentul de bază. Potrivit articolului 42 alineatele (1) și (7) din Regulamentul de bază, un număr ridicat de cereri privind drepturi de plată din rezerva națională ar trebui compensat printr‑o reducere liniară a cuantumurilor de referință acordate fără a utiliza rezerva națională.
98. În principiu, obiectivul invocat de Comisie trebuie considerat ca fiind legitim. După cum am arătat chiar noi anterior, rezerva națională cuprinde resurse limitate și ar putea fi util să se restrângă posibilitatea de a formula cereri privind drepturi de plată din rezerva națională(33) .
99. Cu toate acestea, contrar opiniei Scottish Ministers, nu este adevărat că regimul circumstanțelor excepționale reprezintă un avantaj în sine. Prin aplicarea acestuia se urmărește mai degrabă numai compensarea dezavantajului suferit de un agricultor afectat. Prin urmare, în forma sa actuală, regula privind valoarea cea mai ridicată supune agricultorii afectați de o circumstanță excepțională unui tratament mai puțin favorabil în mod nejustificat.
100. În aceste condiții, trebuie respins și argumentul potrivit căruia aplicarea regimului circumstanțelor excepționale ar putea chiar favoriza în mod excesiv un agricultor afectat de o circumstanță excepțională ca urmare a faptului că cuantumul de referință s‑ar putea stabili în funcție de o perioadă cu o producție deosebit de ridicată, aceasta urmând să constituie baza pentru plata unică.
101. O asemenea consecință este pur și simplu inerentă procedurii instituite de autorul regulamentului în ceea ce privește stabilirea plății unice. În acest sens, este determinantă producția aferentă perioadei de referință. Este posibil ca, în această perioadă, unii agricultori să fi înregistrat o producție peste medie, iar alții o producție redusă, fără ca aceștia din urmă să fi fost afectați de vreo circumstanță excepțională. Cu toate acestea, niciuna dintre situații nu ar permite o intervenție în sensul unei acțiuni corective.
iii) Concluzie intermediară
102. Prin urmare, concluzionăm cu titlu intermediar că regula privind valoarea cea mai ridicată este nevalidă și ca urmare a încălcării principiului egalității de tratament, în măsura în care această normă interzice unui agricultor căruia i s‑a aplicat regimul circumstanțelor excepționale, prevăzut la articolul 40 din Regulamentul de bază, să solicite, în temeiul articolului 22 din Regulamentul de aplicare, drepturi de plată din rezerva națională.
D – Cu privire la a treia întrebare preliminară
103. Prin formularea celei de a treia întrebări preliminare, instanța de trimitere dorește să afle dacă regula privind valoarea cea mai ridicată poate fi aplicată în situația în care unui agricultor precum domnul Feakins i‑au fost acordate în anul 2005 drepturi de plată provizorii din rezerva națională pentru o exploatație, însă acesta a indicat respectiva alocare în formularul de solicitare a plății concrete abia în anul 2007, când a preluat el însuși exploatația.
104. Instanța de trimitere adresează această întrebare doar în cazul în care nu se apreciază că regula privind valoarea cea mai ridicată nu este validă. În lumina observațiilor noastre cu privire la cea de a doua întrebare preliminară, nu mai este necesar să dăm un răspuns, dar, cu titlu subsidiar, se impune o scurtă indicare a următoarelor elemente.
105. Regula privind valoarea cea mai ridicată face referire la „numărul de hectare pe care îl declară pentru primul an de aplicare a schemei de plată unică”. În consecință, în opinia domnului Feakins, regula privind valoarea cea mai ridicată se aplică doar în cazul cererilor depuse în primul an de aplicare a schemei de plată unică, și anume în cazul celor depuse în anul 2005.
106. În anul respectiv, domnul Feakins a indicat numărul de hectare aferent și a solicitat, pentru cele două exploatații dobândite de acesta în anul 2002, acordarea de drepturi de plată provizorii din rezerva națională, cererea sa fiind aprobată inițial.
107. Cu toate acestea, pentru primirea efectivă a plăților, este necesară, în temeiul articolului 22 din Regulamentul de bază, depunerea unei cereri de ajutor suplimentare („formularul SIGC”). În anul 2007, pentru exploatația în posesia căreia a intrat în anul respectiv, domnul Feakins a depus o astfel de cerere pentru prima dată. Domnul Feakins consideră în prezent că un agricultor „declară” un număr de hectare doar atunci când le include în formularul SIGC și că, în cazul declarației sale din anul 2007, dată prin formularul SIGC, nu se poate aplica regula privind valoarea cea mai ridicată.
108. Indiferent dacă opinia potrivit căreia regula privind valoarea cea mai ridicată se aplică exclusiv în primul an al schemei de plată unică este sau nu este corectă, se vor reține următoarele: articolul 12 din Regulamentul de aplicare reglementează prima acordare a drepturilor de plată. Potrivit alineatului (8) al dispoziției menționate, exceptând cazul stabilirii drepturilor de plată din rezerva națională, nu trebuie declarată nicio parcelă în scopul stabilirii drepturilor de plată.
109. A contrario, astfel cum susține în mod întemeiat Comisia, rezultă că, în lipsa declarării suprafețelor corespunzătoare, drepturile de plată din rezerva națională nu se pot acorda în mod provizoriu.
110. Prin urmare, contrar opiniei domnului Feakins, regula privind valoarea cea mai ridicată nu poate fi interpretată în sensul că menționarea numărului de hectare într‑o cerere de acordare de drepturi de plată provizorii nu ar reprezenta „declararea” acestor suprafețe.
E – Cu privire la limitarea în timp a efectelor unei invalidări
111. În ipoteza în care Curtea ar invalida regula privind valoarea cea mai ridicată, Comisia a solicitat în cadrul ședinței limitarea în timp a efectelor hotărârii.
112. În principiu, în cazul în care, în cadrul procedurii privind pronunțarea unei decizii preliminare, Curtea invalidează un act al unei instituții a Uniunii, această hotărâre are efect retroactiv la fel ca o hotărâre de anulare(34) . Cu toate acestea, în cazul în care Curtea consideră că acest lucru este necesar din considerente imperative de securitate juridică, prin aplicarea prin analogie a articolului 264 al doilea paragraf TFUE, ea poate indica ce efecte ale actului vizat trebuie considerate definitive(35) .
113. În ipoteza în care regula privind valoarea cea mai ridicată ar fi invalidată fără să existe o limitare în timp a efectelor hotărârii, Comisia consideră că statele membre se vor confrunta cu dificultăți serioase în ceea ce privește recalcularea drepturilor agricultorilor.
114. Este adevărat că, în cazul în care regula privind valoarea cea mai ridicată nu ar fi fost adoptată în forma actuală, agricultorii cărora li s‑a aplicat regimul circumstanțelor excepționale ar fi putut pretinde în paralel drepturi de plată din rezerva națională. Ca o consecință a dispozițiilor articolului 42 alineatul (7) din Regulamentul de bază, utilizarea intensivă a rezervei naționale ar fi putut conduce la o reducere liniară a cuantumurilor de referință ale celorlalți agricultori. Prin urmare, invalidarea regulii privind valoarea cea mai ridicată ar putea aduce atingere în special intereselor financiare ale acestora din urmă.
115. Cu toate acestea, în prezenta cauză, trebuie să se rețină că nu există informații suplimentare privind frecvența aplicării regimului circumstanțelor excepționale. De asemenea, este dificil de estimat câte drepturi de plată ar fi fost solicitate în mod suplimentar din rezerva națională. Pe de altă parte, se poate afirma în prezent că s‑au adoptat decizii definitive de acordare a ajutorului în majoritatea cazurilor pentru care s‑a solicitat plata unică în temeiul Regulamentului de bază.
116. Prin urmare, nu există argumente suficiente care să susțină faptul că limitarea în timp a efectelor hotărârii ar fi justificată de considerente imperative de securitate juridică.
V – Concluzie
117. Având în vedere observațiile formulate anterior, propunem Curții să răspundă cererii de decizie preliminară după cum urmează:
„Articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 795/2004 nu este valid.”
(1) .
(2)
–	A se vedea, printre multe exemple, Hotărârile Elbertsen (C‑449/08, EU:C:2009:652), Grootes (C‑152/09, EU:C:2010:671), Unió de Pagesos de Catalunya (C‑197/10, EU:C:2011:590) și Confédération paysanne (C‑298/12, EU:C:2013:630), precum și Concluziile noastre prezentate în ultimele două cauze menționate (EU:C:2011:464 și EU:C:2013:319).
(3)
–	Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori […] (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 177), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 118/2005 al Comisiei din 26 ianuarie 2005 de modificare a anexei VIII la Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 […] (JO L 24, p. 15, Ediție specială, 03/vol. 62, p. 115), abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori […] (JO L 30, p. 16).
(4)
–	Regulamentul (CE) nr. 795/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a schemei de plată unică prevăzute în Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 […] (JO L 141, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 193), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1701/2005 al Comisiei din 18 octombrie 2005 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 795/2004 […] (JO L 273, p. 6, Ediție specială, 03/vol. 66, p. 29), abrogat prin Regulamentul (CE) nr. 1120/2009 al Comisiei din 29 octombrie 2009 de stabilire a normelor de aplicare a schemei de plată unică prevăzute în titlul III din Regulamentul (CE) nr. 73/2009 (JO L 316, p. 1).
(5)
–	A se vedea considerentul (13) al Regulamentului de aplicare.
(6)
–	„In cases where a farmer in a special situation meets the condition for applying two or more of Articles 19 to 23a of this Regulation or Articles 37(2), 40, 42(3) or 42(5) of Regulation (EC) No 1782/2003 […]”
(7)
–	„Lorsqu’un agriculteur qui se trouve dans une situation spéciale remplit les conditions pour l’application de plusieurs des articles 19 à 23 bis
du présent règlement ou de l’article 37, paragraphe 2, de l’article 40, de l’article 42, paragraphe 3 ou de l’article 42, paragraphe 5, du règlement (CE) n° 1782/2003 […]”
(8)
–	A se vedea Hotărârile Merck (292/82, EU:C:1983:335, punctul 12), Tenuta il Bosco (C‑162/91, EU:C:1992:392, punctul 11), NCC Construction Danmark (C‑174/08, EU:C:2009:669, punctul 23) și Spedition Welter (C‑306/12, EU:C:2013:650, punctul 17).
(9)
–	Hotărârile Rey Soda și alții (23/75, EU:C:1975:142, punctul 11), Vandemoortele/CEE (27/85, EU:C:1987:120, punctul 14), Italia/Comisia (C‑285/94, EU:C:1997:313, punctul 22) și Somalfruit și Camar (C‑369/95, EU:C:1997:562, punctul 62).
(10)
–	Hotărârea Rey Soda și alții (23/75, EU:C:1975:142, punctul 11).
(11)
–	Hotărârea Vreugdenhil și alții (22/88, EU:C:1989:277, punctul 17); sublinierea noastră.
(12)
–	A se vedea în acest sens și Hotărârea Comisia/Parlamentul European și Consiliul (C‑427/12, EU:C:2014:170, punctul 39).
(13)
–	Hotărârile Zuckerfabrik Franken (121/83, EU:C:1984:175, punctul 13) și Alessandrini și alții/Comisia (C‑295/03 P, EU:C:2005:413, punctul 75 și jurisprudența citată).
(14)
–	A se vedea Hotărârile Beus (5/67, EU:C:1968:13, p. 144), Regatul Unit/Consiliul (C‑150/94, EU:C:1998:547, punctul 25), Spania/Comisia (C‑304/01, EU:C:2004:495, punctul 51) și Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, punctul 115).
(15)
–	A se vedea Hotărârile Franța/Comisia (C‑17/99, EU:C:2001:178, punctul 35), AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, punctul 60) și Gascogne Sack Deutschland/Comisia (C‑40/12 P, EU:C:2013:768, punctul 46).
(16)
–	Hotărârea Confédération paysanne (C‑298/12, EU:C:2013:630, punctul 29).
(17)
–	Hotărârile Confédération paysanne (C‑298/12, EU:C:2013:630, punctul 26) și Grootes (C‑152/09, EU:C:2010:671, punctele 36 și 44).
(18)
–	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Confédération paysanne (C‑298/12, EU:C:2013:319, punctele 28 și 30).
(19)
–	A se vedea Hotărârile Erpelding (84/87, EU:C:1988:245, punctul 30) și Kühn (C‑177/90, EU:C:1992:2, punctul 18).
(20)
–	A se vedea articolele 43 și 45 din Propunerea Comisiei, COM(2003) 23 final.
(21)
–	A se vedea în special punctul 1 rândul 1 din „non‑paper”-ul „Single payment scheme/Special cases/National Reserve”, reprodus în anexa IV la documentul Consiliului 9971/03 din 3 iunie 2003.
(22)
–	Cu privire la raportul reciproc dintre dispozițiile alineatelor (3)-(5) ale articolului 42 din Regulamentul de bază, care se referă la rezerva națională, a se vedea punctul 48 din Concluziile noastre prezentate în cauza Unió de Pagesos de Catalunya (C‑197/10, EU:C:2011:464).
(23)
–	În acest sens, articolul 19 din Regulamentul de aplicare reprezintă o excepție. În anumite condiții, producătorii de lactate care se află într‑o situație prevăzută la articolul 40 din Regulamentul de bază pot invoca această dispoziție.
(24)
–	A se vedea considerentul (17) al Regulamentului de aplicare.
(25)
–	Hotărârile Ruckdeschel și alții (117/76 și 16/77, EU:C:1977:160, punctul 7) și Akzo Nobel Chemicals și Akros Chemicals/Comisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punctul 54).
(26)
–	Hotărârile IATA și ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, punctul 95), Arcelor Atlantique et Lorraine și alții (C‑127/07, EU:C:2008:728, punctul 23) și Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punctul 55).
(27)
–	Hotărârile Arcelor Atlantique et Lorraine și alții (C‑127/07, EU:C:2008:728, punctele 25-26), AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, punctul 93) și Luxemburg/Parlamentul European și Consiliul (C‑176/09, EU:C:2011:290, punctul 32).
(28)
–	C‑48/13, EU:C:2014:153.
(29)
–	A se vedea punctul 21 și următoarele din Concluziile noastre prezentate în cauza Nordea Bank (C‑48/13, EU:C:2014:153).
(30)
–	Punctul 69 și următoarele din prezentele concluzii.
(31)
–	Cu privire la puterea de apreciere a Consiliului, a se vedea Hotărârile Stölting (138/78, EU:C:1979:46, punctul 7), Fedesa și alții (C‑331/88, EU:C:1990:391, punctele 8 și 14), Jippes și alții (C‑189/01, EU:C:2001:420, punctul 80) și Agrargenossenschaft Neuzelle (C‑545/11, EU:C:2013:169, punctul 43). Cu privire la puterea de aprecierea a Comisiei, a se vedea Hotărârea AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, punctul 80).
(32)
–	A se vedea Hotărârea Franz Egenberger (C‑313/04, EU:C:2006:454, punctul 36).
(33)
–	Concluziile prezentate în cauza Unió de Pagesos de Catalunya (C‑197/10, EU:C:2011:464, punctul 64).
(34)
–	Hotărârile Roquette Frères (C‑228/92, EU:C:1994:168, punctul 17) și FMC și alții (C‑212/94, EU:C:1996:40, punctul 56).
(35)
–	Hotărârile Lomas și alții (C‑38/90 și C‑151/90, EU:C:1992:116, punctul 24), Silos (C‑228/99, EU:C:2001:599, punctul 35), Régie Networks (C‑333/07, EU:C:2008:764, punctul 121) și Volker und Markus Schecke și Eifert (C‑92/09 și C‑93/09, EU:C:2010:662, punctul 93).