62014TO0494(01)
ORDONANȚA TRIBUNALULUI (Camera a noua)
10 iunie 2016 (
*1
)
„Acțiune în anulare — Politica externă și de securitate comună — Măsuri restrictive adoptate având în vedere situația din Ucraina — Înghețare a fondurilor — Lista persoanelor, entităților și organismelor cărora li se aplică înghețarea fondurilor și a resurselor economice — Includerea numelui reclamantului — Termen de introducere a acțiunii — Admisibilitate — Proba temeiniciei includerii în listă — Acțiune vădit fondată”
În cauza T‑494/14,
Oleksandr Klymenko, cu domiciliul în Kiev (Ucraina), reprezentat de M. Shaw, QC, și de I. Quirk, barrister,
reclamant,
împotriva
Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de A. Vitro și de J.‑P. Hix, în calitate de agenți,
pârât,
având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei de punere în aplicare 2014/216/PESC a Consiliului din 14 aprilie 2014 privind punerea în aplicare a Deciziei 2014/119/PESC privind măsuri restrictive îndreptate împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (JO 2014, L 111, p. 91) și a Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 381/2014 al Consiliului din 14 aprilie 2014 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 208/2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (JO 2014, L 111, p. 33), în măsura în care acestea îl privesc pe reclamant,
TRIBUNALUL (Camera a noua),
compus din domnii G. Berardis (raportor), președinte, O. Czúcz și A. Popescu, judecători,
grefier: domnul E. Coulon,
dă prezenta
Ordonanță
Istoricul litigiului
1
Prezenta cauză se înscrie în cadrul măsurilor restrictive îndreptate împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina.
2
Reclamantul, domnul Oleksandr Klymenko, a ocupat funcția de ministru al veniturilor și încasărilor în Ucraina.
3
La 5 martie 2014, Consiliul Uniunii Europene a adoptat, în temeiul articolului 29 TUE, Decizia 2014/119/PESC privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (JO 2014, L 66, p. 26).
4
Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Decizia nr. 2014/119 prevede după cum urmează:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de către persoane care au fost identificate ca fiind responsabile pentru deturnarea de fonduri ale statului ucrainean și de către persoane responsabile pentru încălcarea drepturilor omului în Ucraina, precum și de către persoane fizice sau juridice, entități sau organisme asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexă.
(2)   Niciun fond sau resursă economică nu se pune, în mod direct sau indirect, la dispoziția sau în beneficiul persoanelor fizice sau juridice, entităților sau organismelor enumerate în anexă.”
5
Modalitățile măsurilor restrictive în cauză sunt definite la alineatele următoare ale aceluiași articol.
6
La aceeași dată, Consiliul a adoptat, în temeiul articolului 215 alineatul (2) TFUE, Regulamentul (UE) nr. 208/2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (JO 2014, L 66, p. 1).
7
Conform Deciziei 2014/119, Regulamentul nr. 208/2014 impune adoptarea măsurilor restrictive în cauză și definește modalitățile măsurilor restrictive respective în termeni identici în esență cu cei ai deciziei menționate.
8
Numele persoanelor vizate de Decizia 2014/119 și de Regulamentul nr. 208/2014 apar pe lista care figurează în anexa la respectiva decizie și în anexa I la regulamentul menționat (denumită în continuare „lista”), însoțite printre altele de motivarea includerii lor. Inițial, numele reclamantului nu apărea pe această listă.
9
La 6 martie 2014, Consiliul a publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene un aviz în atenția persoanelor care fac obiectul măsurilor restrictive prevăzute în Decizia 2014/119 și în Regulamentul nr. 208/2014 (JO 2014, C 66, p. 1). Potrivit acestui aviz, „[p]ersoanele vizate pot trimite Consiliului o cerere însoțită de documente doveditoare, solicitând reanalizarea deciziei pe baza căreia au fost incluse [în] list[ă]”. Avizul atrage de asemenea atenția persoanelor în cauză „asupra posibilității de a contesta decizia Consiliului în fața [Tribunalului], în conformitate cu condițiile prevăzute la articolul 275 al doilea paragraf [TFUE] și la articolul 263 al patrulea și al șaselea paragraf [TFUE]”.
10
Decizia 2014/119 și Regulamentul nr. 208/2014 au fost modificate prin Decizia de punere în aplicare 2014/216/PESC a Consiliului din 14 aprilie 2014 privind punerea în aplicare a Deciziei 2014/119 (JO 2014, L 111, p. 91) și prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 381/2014 al Consiliului din 14 aprilie 2014 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 208/2014 (JO 2014, L 111, p. 33).
11
Prin Decizia de punere în aplicare 2014/216 și prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 381/2014, numele reclamantului a fost adăugat pe listă, însoțit de informațiile de identificare „fost ministru al veniturilor și încasărilor” și motivarea care urmează:
„Persoană anchetată în Ucraina pentru implicarea în infracțiuni legate de delapidarea de fonduri ale statului ucrainean și transferul lor ilegal în afara Ucrainei.”
12
La 15 aprilie 2014, Consiliul a publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene un aviz identic în esență cu cel pe care îl publicase la 6 martie 2014 (punctul 9 de mai sus) și care se adresează persoanelor cărora li se aplică măsurile restrictive prevăzute de Decizia 2014/119, pusă în aplicare prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, și de Regulamentul nr. 208/2014, pus în aplicare prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 381/2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina.
13
Decizia 2014/119 a fost de asemenea modificată prin Decizia (PESC) 2015/143 a Consiliului din 29 ianuarie 2015 de modificare a Deciziei 2014/119 (JO 2015, L 24, p. 16), intrată în vigoare la 31 ianuarie 2015. În ceea ce privește criteriile de desemnare a persoanelor vizate de măsurile restrictive în discuție, din cuprinsul articolului 1 din decizia menționată reiese că articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119 este înlocuit cu textul următor:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de persoane care au fost identificate ca fiind responsabile de deturnare de fonduri ale statului ucrainean și de persoane responsabile de încălcarea drepturilor omului în Ucraina, precum și de persoane fizice sau juridice, entități sau organisme asociate acestora, astfel cum sunt enumerate în anexă.
În sensul prezentei decizii, persoanele identificate ca fiind responsabile de deturnare de fonduri ale statului ucrainean includ persoane care fac obiectul anchetelor efectuate de autoritățile ucrainene:
(a)
pentru deturnare de fonduri sau active publice ucrainene sau pentru complicitate la aceasta sau
(b)
pentru abuz în serviciu în calitate de funcționar public sau demnitar în scopul obținerii unui avantaj nejustificat pentru sine sau pentru o parte terță, cauzând prin aceasta un prejudiciu fondurilor sau activelor publice ucrainene, sau pentru complicitate la o astfel de faptă.”
14
Regulamentul (UE) 2015/138 al Consiliului din 29 ianuarie 2015 de modificare a Regulamentului nr. 208/2014 (JO 2015, L 24, p. 1) a modificat acest din urmă regulament în conformitate cu Decizia 2015/143.
15
Decizia 2014/119 și Regulamentul nr. 208/2014 au fost modificate ulterior prin Decizia (PESC) 2015/364 a Consiliului din 5 martie 2015 de modificare a Deciziei 2014/119 (JO 2015, L 62, p. 25) și prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2015/357 al Consiliului din 5 martie 2015 privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 208/2014 (JO 2015, L 62, p. 1). Decizia 2015/364 a modificat articolul 5 din Decizia 2014/119, prelungind măsurile restrictive, în ceea ce îl privește pe reclamant, până la 6 martie 2016. Regulamentul de punere în aplicare 2015/357 a înlocuit, în consecință, anexa I la Regulamentul nr. 208/2014.
16
Prin aceste acte, numele reclamantului a fost menținut pe listă, împreună cu informațiile de identificare „fost ministru al veniturilor și încasărilor” și noua motivare care urmează:
„Persoană care face obiectul unor proceduri penale declanșate de către autoritățile ucrainene pentru deturnarea de fonduri sau active publice și pentru abuz în serviciu din partea unui titular al unei funcții publice pentru a procura un avantaj nejustificat pentru sine sau pentru o terță parte, cauzând prin aceasta un prejudiciu fondurilor sau activelor publice ucrainene.”
17
Decizia 2015/364 și Regulamentul de punere în aplicare 2015/357 fac obiectul unei noi acțiuni introduse de reclamant la Tribunal la 15 mai 2015 (cauza T‑245/15, Klymenko/Consiliul).
Procedura și concluziile părților
18
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 iunie 2014, reclamantul a introdus prezenta acțiune.
19
Prin înscris separat depus la grefa Tribunalului la aceeași dată, reclamantul a solicitat judecarea prezentei acțiuni potrivit procedurii accelerate, conform articolului 76a din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991. Consiliul a depus observații cu privire la această cerere. Prin Decizia din 11 august 2014, Tribunalul (Camera a noua) a respins cererea de aplicare a procedurii accelerate.
20
Prin înscris separat, depus la grefa Tribunalului la 29 septembrie 2014, Consiliul a ridicat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.
21
Prin Ordonanța Tribunalului (Camera a noua) din 7 ianuarie 2015, excepția de inadmisibilitate a fost unită cu fondul, în conformitate cu articolul 114 alineatul (4) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.
22
La 24 februarie 2015, Consiliul a prezentat o cerere motivată, în conformitate cu articolul 18 alineatul (4) din Instrucțiunile pentru grefierul Tribunalului, prin care a solicitat ca conținutul anumitor anexe la memoriul în apărare să nu fie citat în documentele aferente acestei cauze la care publicul are acces.
23
Prin scrisoarea din 15 aprilie 2015, reclamantul a solicitat o măsură de organizare a procedurii prin care urmărea să obțină documentele pe care Consiliul nu le depusese încă la dosar. La 4 mai 2015, Consiliul a depus la dosar documentele solicitate de reclamant și a prezentat o cerere motivată în conformitate cu articolul 18 alineatul (4) din Instrucțiunile pentru grefierul Tribunalului, prin care a solicitat ca conținutul acestora să nu fie citat în documentele aferente acestei cauze la care publicul are acces.
24
Prin scrisoarea din 25 noiembrie 2015, grefa Tribunalului a solicitat părților să se exprime în privința aplicabilității în speță a articolului 132 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, având în vedere Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806), prin care Tribunalul a anulat Decizia 2014/119 și Regulamentul nr. 208/2014, în măsura în care acestea îl priveau pe reclamantul din cauza menționată. Părțile au răspuns la aceste întrebări în termenele stabilite.
25
Reclamantul solicită în esență Tribunalului:
—
respingerea excepției de inadmisibilitate;
—
anularea Deciziei de punere în aplicare 2014/216 și a Regulamentului de punere în aplicare 381/2014, în măsura în care acestea îl privesc;
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
26
Consiliul solicită Tribunalului:
—
cu titlu principal, respingerea acțiunii ca inadmisibilă;
—
în subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;
—
în subsidiar, în caz de anulare, declararea faptului că efectele Deciziei 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, sunt menținute în ceea ce îl privește pe reclamant până când anularea în parte a Regulamentului nr. 208/2014, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 381/2014, începe să producă efecte;
—
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
27
Potrivit articolului 132 din Regulamentul de procedură, atunci când Curtea sau Tribunalul s‑a pronunțat deja asupra uneia sau mai multor probleme de drept identice cu cele ridicate prin motivele acțiunii și atunci când Tribunalul constată că faptele sunt dovedite, acesta poate, după închiderea fazei scrise a procedurii și după ascultarea părților, să decidă să declare acțiunea ca fiind în mod vădit fondată prin ordonanță motivată, în care se face trimitere la jurisprudența relevantă.
28
În speță, Consiliul a prezentat, prin înscris separat, o excepție de inadmisibilitate, care, deși a fost unită cu fondul, trebuie să fie soluționată de Tribunal. Acesta din urmă consideră că înscrisurile de la dosar sunt suficient de lămuritoare și decide să se pronunțe fără continuarea procedurii.
Cu privire la excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu
29
Consiliul invocă inadmisibilitatea prezentei acțiuni formulate împotriva Deciziei de punere în aplicare 2014/216 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 381/2014 pentru motivul că aceasta a fost introdusă peste termen. Mai precis, amintind dispozițiile articolului 263 al șaselea paragraf TFUE și făcând trimitere la Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul (C‑478/11 P-C‑482/11 P, EU:C:2013:258), Consiliul susține că termenul de două luni de introducere a acțiunii a început să curgă de la comunicarea către reclamant a deciziei de includere a numelui său în listă, aceasta fiind efectuată prin publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (a se vedea punctul 12 de mai sus) întrucât Consiliul nu cunoștea adresa reclamantului.
30
În această privință, Consiliul susține că articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, care prevede că termenul pentru introducerea unei acțiuni se calculează de la sfârșitul celei de a paisprezecea zile de la data publicării actului, nu se aplică decât atunci când termenul pentru introducerea acțiunii împotriva unui act începe să curgă de la publicarea acelui act, ceea ce nu s‑ar regăsi în speță. Pe de altă parte, ar reieși din Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul (C‑478/11 P-C‑482/11 P, EU:C:2013:258), că, atunci când o măsură a fost comunicată persoanelor și entităților vizate prin publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, aceste persoane sau entități nu se pot prevala de publicarea respectivă pentru a amâna momentul de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii.
31
Prin urmare, în speță, termenul de introducere a acțiunii de două luni prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, prelungit cu termenul invariabil pentru considerente de distanță de zece zile prevăzut la articolul 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, ar fi expirat la 25 iunie 2014. Prin urmare, prezenta acțiune, introdusă la 30 iunie 2014, ar fi inadmisibilă.
32
Reclamantul contestă argumentația Consiliului și arată că acțiunea nu este tardivă.
33
Mai întâi, trebuie amintit că, potrivit articolului 263 al șaselea paragraf TFUE, acțiunea în anulare trebuie formulată în termen de două luni, după caz, de la publicarea actului atacat, de la notificarea acestuia reclamantului sau, în lipsă, de la data la care reclamantul a luat cunoștință de actul respectiv.
34
Potrivit jurisprudenței, principiul protecției jurisdicționale efective presupune ca autoritatea Uniunii Europene care adoptă un act prin care se iau măsuri restrictive împotriva unei persoane sau a unei entități să comunice persoanei sau entității în cauză motivele pe care se întemeiază acest act, în măsura în care este posibil, fie în momentul în care acest act este adoptat, fie, cel puțin, cât mai rapid posibil după adoptare, pentru a permite acestei persoane sau entități exercitarea dreptului său la acțiune (a se vedea Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, punctul 47 și jurisprudența citată).
35
Această situație decurge din natura specială a actelor care impun măsuri restrictive față de o persoană sau față de o entitate, care se aseamănă, în același timp, atât cu actele cu aplicabilitate generală, în măsura în care interzic unei categorii de destinatari determinați în mod general și abstract printre altele să pună fonduri și resurse economice la dispoziția persoanelor și a entităților ale căror nume figurează pe listele prevăzute în anexele la acestea, cât și cu o serie de decizii individuale cu privire la persoanele și la entitățile respective (a se vedea Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul, C‑478/11 P-C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punctul 56 și jurisprudența citată).
36
În speță, principiul protecției jurisdicționale efective este concretizat la articolul 2 alineatul (2) din Decizia 2014/119 și la articolul 14 alineatul (2) din Regulamentul nr. 208/2014, care prevăd că Consiliul comunică persoanei sau entității în cauză decizia sa, inclusiv motivele includerii numelui acesteia în lista persoanelor și a entităților vizate de măsurile restrictive, fie direct, dacă dispune de adresa acesteia, fie prin publicarea unui aviz, oferind acesteia posibilitatea de a formula observații.
37
Astfel, termenul pentru introducerea unei acțiuni în anulare împotriva unui act prin care se impun măsuri restrictive în privința unei persoane sau a unei entități începe să curgă numai fie de la data comunicării individuale a acestui act către persoana interesată, dacă dispune de adresa acesteia, fie de la publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, în caz contrar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul, C‑478/11 P-C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punctele 59-62).
38
În această privință, este necesar să se arate că Consiliul nu are libertatea de a alege în mod arbitrar modul de comunicare a deciziilor sale către persoanele interesate. Reiese astfel de la punctul 61 din Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul (C‑478/11 P-C‑482/11 P, EU:C:2013:258), că Curtea a înțeles să permită o comunicare indirectă a actelor prin care se impun măsuri restrictive prin publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene numai în cazurile în care Consiliul se află în imposibilitatea de a proceda la o comunicare individuală. O concluzie diferită ar permite Consiliului să se sustragă cu ușurință de la obligația sa de comunicare individuală (Hotărârile din 3 iulie 2014, Zanjani/Consiliul, T‑155/13, nepublicată, EU:T:2014:605, punctul 36, Sorinet Commercial Trust Bankers/Consiliul, T‑157/13, nepublicată, EU:T:2014:606, punctul 38, și Sharif University of Technology/Consiliul, T‑181/13, nepublicată, EU:T:2014:607, punctul 31).
39
În plus, se poate considera că Consiliul se află în imposibilitatea de a comunica în mod individual unei persoane fizice sau juridice ori unei entități un act care conține măsuri restrictive care o privesc fie atunci când adresa persoanei sau a entității respective nu este publică și nu i‑a fost furnizată, fie atunci când comunicarea transmisă la adresa de care dispune Consiliul nu ajunge la destinatar, în pofida demersurilor întreprinse de acesta, cu toată diligența necesară, în scopul de a efectua o astfel de comunicare (Hotărârea din 5 noiembrie 2014, Mayaleh/Consiliul, T‑307/12 și T‑408/13, EU:T:2014:926, punctul 61).
40
În speță, Consiliul afirmă că nu a avut cunoștință de adresa reclamantului la momentul adoptării Deciziei de punere în aplicare 2014/216 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 381/2014, ceea ce nu se contestă de către persoana interesată.
41
Întrucât Consiliul nu a avut altă opțiune în afara comunicării includerii numelui reclamantului prin publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, data publicării acestui aviz constituie momentul de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii în prezenta cauză.
42
În ceea ce privește modalitatea de calculare a acestui termen, trebuie amintit că, potrivit articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, atunci când un termen pentru introducerea unei acțiuni împotriva unui act al unei instituții începe să curgă de la data publicării actului, acest termen se calculează de la sfârșitul celei de a paisprezecea zile de la data publicării actului în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Potrivit dispozițiilor articolului 102 alineatul (2) din regulamentul menționat, acest termen trebuie să fie prelungit cu un termen invariabil pentru considerente de distanță de zece zile.
43
În acest context, argumentul Consiliului potrivit căruia articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991 nu este aplicabil în speță nu poate fi admis.
44
Mai întâi, reiese din dispozițiile articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991 că prelungirea termenului cu paisprezece zile se aplică actelor pentru care termenul de introducere a acțiunii începe să curgă de la data publicării lor, ceea ce exclude din domeniul său de aplicare doar actele care fac obiectul unei notificări. Astfel, această dispoziție nu stabilește nicio distincție în ceea ce privește tipul de act publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Prin urmare, se poate concluziona că, în măsura în care un act a făcut obiectul unei publicări, iar data acesteia din urmă a constituit momentul de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 263 al șaselea paragraf TFUE, articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991 este aplicabil (a se vedea în acest sens Hotărârile din 3 iulie 2014, Zanjani/Consiliul, T‑155/13, nepublicată, EU:T:2014:605, punctele 40 și 41, și Sorinet Commercial Trust Bankers/Consiliul, T‑157/13, nepublicată, EU:T:2014:606, punctele 42 și 43).
45
În continuare, obiectivul termenului de paisprezece zile prevăzut la articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991 constă în a garanta persoanelor interesate un interval de timp suficient pentru a formula o acțiune împotriva actelor publicate și, prin urmare, respectarea dreptului la protecție jurisdicțională efectivă, astfel cum este consacrat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (Hotărârea din 26 septembrie 2013, PPG și SNF/ECHA, C‑625/11 P, EU:C:2013:594, punctul 35).
46
În plus, trebuie să se observe că publicarea unui aviz cu privire la includerea numelor persoanelor și entităților care fac obiectul unor măsuri restrictive în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene nu poate fi asimilată unei notificări a acestor măsuri către persoanele sau entitățile în cauză. Atunci când un act este notificat, se poate prezuma că acesta a fost pus la dispoziția destinatarului său la data notificării. Nu aceasta este totuși situația atunci când acte cu aplicabilitate individuală, precum măsurile restrictive, se comunică în mod indirect persoanelor și entităților vizate prin publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Or, articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991 prevede un termen de paisprezece zile la încheierea căruia se poate prezuma în mod rezonabil că Jurnalul Oficial al Uniunii Europene este disponibil în mod efectiv în toate statele membre și în statele terțe. Prin urmare, prelungirea cu paisprezece zile a termenului prevăzută de dispoziția menționată trebuie să se aplice tuturor actelor comunicate pe calea publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, inclusiv actelor cu aplicabilitate individuală comunicate persoanelor în cauză prin intermediul publicării unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (Hotărârile din 3 iulie 2014, Zanjani/Consiliul, T‑155/13, nepublicată, EU:T:2014:605, punctele 42 și 43, și Sorinet Commercial Trust Bankers/Consiliul, T‑157/13, nepublicată, EU:T:2014:606, punctele 44 și 45).
47
În sfârșit, reiese din jurisprudență că aplicarea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991 răspunde finalității dreptului persoanelor interesate la comunicarea măsurilor restrictive adoptate împotriva lor, dacă este cazul prin publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (Hotărârile din 3 iulie 2014, Zanjani/Consiliul, T‑155/13, nepublicată, EU:T:2014:605, punctul 44, și Sorinet Commercial Trust Bankers/Consiliul, T‑157/13, nepublicată, EU:T:2014:606, punctul 46).
48
Astfel, atunci când adresele persoanelor sau entităților vizate de măsurile restrictive nu sunt cunoscute sau atunci când este imposibil să se comunice în mod direct aceste măsuri, supunerea comunicării indirecte a unor asemenea măsuri, prin publicarea unui aviz în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, regimului de calculare a termenelor aplicabil notificărilor individuale ar priva persoanele interesate de prelungirea termenului de introducere a acțiunii cu paisprezece zile de la publicarea actului, prevăzută la articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, fără ca ele să fie totuși în măsură să beneficieze, pe de altă parte, de garanțiile care rezultă dintr‑o comunicare directă. În aceste împrejurări, obligația de a comunica în mod indirect măsurile restrictive, prin publicarea unui aviz, care urmărește, în principiu, să confere garanții suplimentare persoanelor interesate, ar avea, în mod paradoxal, drept efect plasarea acestora într‑o situație mai puțin favorabilă decât cea care ar decurge din simpla publicare a actelor atacate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 februarie 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Consiliul, T‑174/12 și T‑80/13, EU:T:2014:52, punctele 65 și 66, Hotărârile din 3 iulie 2014, Zanjani/Consiliul, T‑155/13, nepublicată, EU:T:2014:605, punctul 45, și Sorinet Commercial Trust Bankers/Consiliul, T‑157/13, nepublicată, EU:T:2014:606, punctul 47).
49
Rezultă din considerațiile de mai sus că Consiliul nu își poate întemeia în mod valabil argumentația pe Hotărârea din 23 aprilie 2013, Gbagbo și alții/Consiliul (C‑478/11 P-C‑482/11 P, EU:C:2013:258), în care Curtea a evidențiat tocmai faptul că obligația de comunicare individuală servește unei mai bune protecții a justițiabililor. În consecință, hotărârea amintită nu poate fi invocată pentru a supune justițiabilii unui tratament care le‑ar fi mai puțin favorabil decât cel care decurge din simpla publicare a actelor care conțin măsurile restrictive în privința lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 februarie 2014, Syrian Lebanese Commercial Bank/Consiliul, T‑174/12 și T‑80/13, EU:T:2014:52, punctul 67).
50
Pe de altă parte, este necesar de asemenea să se constate că Consiliul s‑a întemeiat în mod eronat pe Hotărârea din 9 iulie 2014, Al‑Tabbaa/Consiliul (T‑329/12 și T‑74/13, nepublicată, EU:T:2014:622), făcând trimitere în special la punctul 59 din hotărârea menționată. Astfel, la acel punct, s‑a amintit mai întâi că actele în discuție fuseseră comunicate reclamantului, pe de o parte, printr‑o scrisoare notificată reprezentanților acestuia și, pe de altă parte, prin publicarea în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene a unui aviz, aceste două evenimente având loc în aceeași zi. În continuare, Tribunalul a considerat că acțiunea împotriva acestor acte nu era tardivă din moment ce fusese formulată înainte de expirarea termenului de introducere a acțiunii care, potrivit modalității de calculare, era cel mai scurt, și anume termenul calculat de la notificarea adresată reprezentantului reclamantului. Rezultă de aici că nu era necesar, în speță, să se prezinte calcularea termenului de introducere a acțiunii care începea să curgă de la publicarea avizului, pentru care se aplica articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991.
51
Această din urmă constatare nu este repusă în discuție de faptul că punctul 59 menționat din Hotărârea din 9 iulie 2014, Al‑Tabbaa/Consiliul (T‑329/12 și T‑74/13, nepublicată, EU:T:2014:622), arată că termenele de introducere a acțiunii sunt prelungite, în ambele situații, cu un termen invariabil de zece zile în temeiul articolului 102 alineatul (2) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991. Astfel, pe de o parte, această dispoziție se aplică independent de natura evenimentului care declanșează termenul de introducere a acțiunii și, pe de altă parte, aplicarea acestei dispoziții nu exclude aplicarea articolului 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, astfel cum susține Consiliul.
52
În speță, Consiliul a publicat un aviz cu privire la includerea numelui reclamantului în listă în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 15 aprilie 2014. Termenul de două luni, prelungit cu termenul de paisprezece zile prevăzut la articolul 102 alineatul (1) din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991, precum și cu termenul invariabil pentru considerente de distanță de zece zile prevăzut la alineatul (2) al aceluiași articol, expira, așadar, la 9 iulie 2014.
53
Întrucât prezenta acțiune a fost depusă la grefa Tribunalului la 30 iunie 2014, aceasta a fost introdusă în termenul legal, astfel încât excepția de inadmisibilitate ridicată de Consiliu trebuie respinsă.
Cu privire la fond
54
În susținerea acțiunii, reclamantul invocă patru motive. Primul motiv se întemeiază pe încălcarea dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă. Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare vădită în aprecierea probelor. Al treilea motiv cuprinde trei aspecte întemeiate pe nemotivare, pe nerespectarea criteriilor enunțate la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119, precum și, respectiv, pe un abuz de putere. În sfârșit, al patrulea motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului de proprietate și a principiului proporționalității.
55
Tribunalul consideră că este oportun să examineze mai întâi al doilea motiv și al doilea aspect al celui de al treilea motiv, considerate împreună, în susținerea cărora reclamantul arată în esență că adoptarea măsurilor restrictive împotriva sa a fost efectuată în lipsa unei baze factuale suficient de solide.
56
Astfel, al doilea motiv și al doilea aspect al celui de al treilea motiv ridică o problemă de drept identică cu cea cu privire la care Tribunalul s‑a pronunțat deja în Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806), și Hotărârile din 28 ianuarie 2016, Azarov/Consiliul (T‑331/14, EU:T:2016:49), Azarov/Consiliul (T‑332/14, nepublicată, EU:T:2016:48), Klyuyev/Consiliul (T‑341/14, EU:T:2016:47), Arbuzov/Consiliul (T‑434/14, nepublicată, EU:T:2016:46) și Stavytskyi/Consiliul (T‑486/14, nepublicată, EU:T:2016:45), care au rămas definitive și se bucură în prezent de autoritate absolută de lucru judecat.
57
În speță, reclamantul arată că nu s‑a dovedit că este responsabil de deturnare de fonduri publice sau că era asociat unei persoane identificate ca atare și nici că a făcut obiectul unui anchete. În opinia acestuia, niciun element de la dosar nu indică datele factuale relevante pe care s‑ar fi întemeiat Consiliul. Pe de altă parte, ținând seama de faptul că, potrivit jurisprudenței, dreptul la apărare nu impune comunicarea probelor în prealabil măsurilor de înghețare a activelor, existența sau caracterul suficient al probelor ar trebui să facă obiectul unei verificări stricte din partea instanței Uniunii.
58
În replică, luând cunoștință de scrisoarea Biroului Procurorului General al Ucrainei trimisă Înaltului Reprezentant al Uniunii Europene pentru Afaceri Externe și Politică de Securitate din 7 martie 2014 (denumită în continuare „scrisoarea din 7 martie 2014”), reclamantul a arătat că aceasta constituia singurul element de probă existent pe care s‑a putut întemeia Consiliul atunci când a decis să îi includă numele în listă și că scrisoarea respectivă nu constituia o bază factuală suficient de solidă. Pe de altă parte, infracțiunea la care se făcea trimitere în scrisoarea din 7 martie 2014, respectiv abuzul de putere, nu ar constitui temeiul motivului invocat pentru a justifica includerea numelui reclamantului în listă, din moment ce, conform Codului penal ucrainean, deturnarea de fonduri este o infracțiune distinctă. Consiliul nu ar fi demonstrat existența unor probe concrete sau a unei baze factuale suficient de solide, astfel cum impune jurisprudența instanței Uniunii, care să justifice includerea numelui reclamantului în listă. Faptul că scrisoarea din 7 martie 2014 menționa, pe un rând, că reclamantul făcea obiectul unei proceduri pentru „abuz de putere” nu ar fi suficient în această privință. Astfel, Consiliul ar fi obligat să demonstreze că a fost în măsură să verifice dacă procedura desfășurată de autoritățile ucrainene era serioasă.
59
Consiliul răspunde că motivele includerii numelui reclamantului în listă se întemeiază pe o bază factuală solidă. Astfel, aceste motive s‑ar întemeia pe scrisoarea din 7 martie 2014, în care se arăta că reclamantul făcea obiectul unei anchete pentru participarea la infracțiuni legate de deturnarea de fonduri publice și de transferul lor ilegal în afara Ucrainei, ceea ce ar corespunde cu motivarea care îl privește pe reclamant prezentată în Decizia de punere în aplicare 2014/216 și în Regulamentul de punere în aplicare nr. 381/2014. În această privință, Consiliul precizează că necesitatea de a prezenta elemente de probă concrete nu poate merge până la necesitatea de a dovedi veridicitatea infracțiunilor pe care reclamantul este bănuit de autoritățile ucrainene a le fi săvârșit. Ar fi astfel suficient ca Consiliul să furnizeze elemente care dovedesc existența unor anchete cu privire la o deturnare prezumată de fonduri care aparțin statului ucrainean, fără să prezinte dovezi care să ateste că reclamantul este efectiv vinovat, fapt ce ar trebui stabilit de autoritățile judiciare ucrainene. În această privință, ar trebui, de altfel, să se facă distincție între, pe de o parte, procedurile penale (inclusiv anchetele) în curs în Ucraina, în cadrul cărora reclamantul va fi în măsură să se apere potrivit normelor procedurii penale ucrainene și, pe de altă parte, măsurile temporare și preventive de înghețare a activelor sale la nivelul Uniunii, pentru adoptarea cărora Consiliul nu ar fi obligat să prezinte dovezi cu privire la infracțiunile pentru care reclamantul face obiectul unei anchete. Astfel, Consiliul s‑ar putea întemeia pe simpla existență a unei anchete în curs atunci când decide să impună măsuri restrictive.
60
În duplică, Consiliul arată că, contrar celor pretinse de reclamant, în momentul adoptării Deciziei de punere în aplicare 2014/216 și a Regulamentului de punere în aplicare nr. 381/2014, a luat în considerare trei elemente, și anume contextul specific al situației din Ucraina, justificarea reprezentată de scrisoarea din 7 martie 2014 și [confidențial] (
1
). Prin urmare, Consiliul ar fi furnizat suficiente clarificări în ceea ce privește baza factuală a actelor respective și nu ar fi săvârșit, așadar, o eroare de apreciere.
61
Or, astfel cum s‑a amintit la punctul 38 din Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806), deși Consiliul dispune de o largă putere de apreciere în privința criteriilor generale care trebuie luate în considerare în vederea adoptării de măsuri restrictive, efectivitatea controlului jurisdicțional garantat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale impune ca, în cadrul controlului legalității motivelor pe care se întemeiază decizia de includere sau de menținere a numelui unei anumite persoane pe o listă de persoane care fac obiectul unor măsuri restrictive, instanța Uniunii să se asigure că această decizie, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Aceasta presupune verificarea faptelor invocate în expunerea de motive pe care se bazează decizia menționată, astfel încât controlul jurisdicțional să nu se limiteze la aprecierea verosimilității abstracte a motivelor invocate, ci să privească aspectul dacă respectivele motive sau cel puțin unul dintre ele, considerat suficient în sine pentru a susține aceeași decizie, sunt întemeiate în mod suficient de precis și de concret (a se vedea Hotărârea din 21 aprilie 2015, Anbouba/Consiliul, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, punctele 41 și 45 și jurisprudența citată).
62
La fel ca în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806, punctul 39), în speță, criteriul prevăzut la articolul 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119 prevede că sunt adoptate măsuri restrictive față de persoane care au fost identificate ca fiind responsabile pentru fapte de deturnare de fonduri publice. Pe de altă parte, din considerentul (2) al deciziei menționate reiese că Consiliul a adoptat aceste măsuri „în vederea consolidării și sprijinirii statului de drept […] în Ucraina”.
63
Numele reclamantului a fost inclus în listă pentru motivul că era o „[p]ersoană supusă urmării penale în Ucraina pentru anchetarea unor infracțiuni legate de delapidarea de fonduri ale statului ucrainean și transferul lor ilegal în afara Ucrainei”. Rezultă că Consiliul a considerat că reclamantul făcea obiectul unei investigații sau al unei anchete preliminare, care nu ajunsese (sau nu ajunsese încă) la o punere sub acuzare oficială, ca urmare a presupusei sale implicări în fapte de deturnare de fonduri publice.
64
La fel ca în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806, punctul 41), în susținerea motivului includerii numelui reclamantului în listă, Consiliul invocă o scrisoare a Biroului Procurorului General al Ucrainei adresată Înaltului Reprezentant al Uniunii Europene pentru Afaceri Externe și Politică de Securitate, în speță scrisoarea din 7 martie 2014 (a se vedea punctul 58 de mai sus), precum și alte elemente de probă ulterioare Deciziei de punere în aplicare 2014/216 și Regulamentului de punere în aplicare nr. 381/2014.
65
Scrisoarea din 7 martie 2014 arată că „organele ucrainene responsabile cu aplicarea legii au angajat un anumit număr de proceduri penale pentru a ancheta infracțiuni săvârșite de foști înalți funcționari”. Numele reclamantului este inclus în listă imediat după, cu indicarea infracțiunii pe care este bănuit că a săvârșit‑o potrivit Codului penal ucrainean (în speță, un abuz de putere cu consecințe grave). Scrisoarea precizează de asemenea că „[a]ncheta efectuată cu privire la infracțiunile citate anterior verifică faptele referitoare la deturnarea de fonduri publice în cuantumuri importante și transferul ulterior, nelegal, al acestor fonduri în afara teritoriului Ucrainei”.
66
Nu se contestă că reclamantul a fost identificat exclusiv pe această bază „ca fiind responsabil[…] pentru deturnarea de fonduri ale statului ucrainean” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2014/119.
67
Astfel, la fel ca în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806, punctul 42), scrisoarea Biroului Procurorului General al Ucrainei, în speță cea din 7 martie 2014, este, dintre elementele de probă depuse de Consiliu în cursul prezentei proceduri, singurul anterior Deciziei de punere în aplicare 2014/216 și Regulamentului de punere în aplicare nr. 381/2014.
68
Or, prin analogie cu ceea ce Tribunalul a statuat în Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806, punctele 43 și 44), este necesar să se considere că, deși provine de la o înaltă instituție judiciară a unei țări terțe, scrisoarea respectivă nu conține decât o afirmație generală și generică care leagă numele reclamantului, printre cele ale altor foști înalți funcționari, de o anchetă care, în esență, urmărea să verifice însăși existența faptelor de deturnare de fonduri publice. Astfel, deși aceasta arată infracțiunea pe care reclamantul era bănuit că a săvârșit‑o potrivit Codului penal ucrainean, și anume un abuz de putere sancționat de articolul 364 secțiunea 2 din codul menționat, scrisoarea din 7 martie 2014 nu furnizează nicio precizare cu privire la stabilirea faptelor pe care ancheta desfășurată de autoritățile ucrainene le verifica și, chiar mai puțin, cu privire la responsabilitatea individuală, fie ea doar prezumată, a reclamantului în privința acestora (a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârile din 28 ianuarie 2016, Arbuzov/Consiliul, T‑434/14, nepublicată, EU:T:2016:46, punctul 39, și Stavytskyi/Consiliul, T‑486/14, nepublicată, EU:T:2016:45, punctul 44).
69
Trebuie să se mai arate că, contrar Hotărârii din 27 februarie 2014, Ezz și alții/Consiliul (T‑256/11, EU:T:2014:93, punctele 57-61), confirmată în recurs prin Hotărârea din 5 martie 2015, Ezz și alții/Consiliul (C‑220/14 P, EU:C:2015:147), invocate de Consiliu, în speță, pe de o parte, acesta nu dispunea de informații cu privire la faptele sau la comportamentele reproșate în mod specific reclamantului de către autoritățile ucrainene și, pe de altă parte, scrisoarea din 7 martie 2014, chiar și prin examinarea acesteia în contextul în care se inserează, nu poate constitui o bază factuală suficient de solidă în sensul jurisprudenței citate la punctul 61 de mai sus pentru a include numele reclamantului în listă pentru motivul că acesta era identificat „ca fiind responsabil[…]” pentru deturnare de fonduri publice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul, T‑290/14, EU:T:2015:806, punctele 46-48).
70
Independent de stadiul în care se afla procedura care trebuia să fie aplicată în privința reclamantului, Consiliul nu putea adopta măsuri restrictive față de acesta fără a cunoaște faptele de deturnare de fonduri publice care îi erau imputate în mod concret de autoritățile ucrainene. Astfel, numai având cunoștință de aceste fapte Consiliul ar fi fost în măsură să stabilească faptul că acestea puteau, pe de o parte, să fie calificate drept deturnare de fonduri publice și, pe de altă parte, să repună în discuție statul de drept în Ucraina, a cărui consolidare și sprijinire constituie, așa cum s‑a amintit la punctul 62 de mai sus, obiectivul urmărit prin adoptarea măsurilor restrictive în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârile din 28 ianuarie 2016, Arbuzov/Consiliul, T‑434/14, nepublicată, EU:T:2016:46, punctul 55, și Stavytskyi/Consiliul, T‑486/14, nepublicată, EU:T:2016:45, punctul 48).
71
De altfel, în caz de contestare, autoritatea competentă a Uniunii este cea care are sarcina să demonstreze temeinicia motivelor reținute împotriva persoanei vizate, aceasta din urmă neavând obligația să facă dovada negativă a netemeiniciei motivelor menționate (a se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul, T‑290/14, EU:T:2015:806, punctul 45 și jurisprudența citată).
72
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că, asemănător celor statuate de Tribunal în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806, punctul 50), includerea numelui reclamantului în listă nu respectă criteriile de desemnare a persoanelor vizate de măsurile restrictive în cauză stabilite prin Decizia de punere în aplicare 2014/216.
73
În consecință, prezenta acțiune trebuie declarată vădit fondată, conform articolului 132 din Regulamentul de procedură.
74
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentele Consiliului care au fost invocate ca răspuns la o întrebare a Tribunalului (a se vedea punctul 24 de mai sus) și prin care se urmărește să se conteste aplicarea în speță a acestui articol.
75
În primul rând, Consiliul arată că, în Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806), Tribunalul s‑a pronunțat cu privire la problema dacă scrisoarea Biroului Procurorului General al Ucrainei constituia o bază factuală suficient de solidă pentru a include numele domnului Portnov în listă pentru motivul că acesta era identificat ca fiind responsabil de deturnare de fonduri publice, în timp ce, în speță, Consiliul s‑ar fi întemeiat și pe [confidențial]. În consecință, faptele și problema de drept examinate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806), și în prezenta cauză ar fi diferite. În al doilea rând, Consiliul amintește că a ridicat o excepție de inadmisibilitate și că aceasta a fost unită cu fondul de Tribunal.
76
În ceea ce privește prima obiecțiune, trebuie să se arate mai întâi că, în Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806), Tribunalul nu a pus la îndoială fiabilitatea sau validitatea scrisorii Biroului Procurorului General al Ucrainei, ci faptul că acest unic element de probă poate constitui o bază factuală suficient de solidă în sensul jurisprudenței citate la punctul 61 de mai sus pentru a include numele reclamantului în listă pentru motivul că acesta era identificat „ca fiind responsabil[…]” de deturnare de fonduri publice (a se vedea punctele 66-70 de mai sus).
77
În plus, pe de o parte, reiese din [confidențial], fără a adăuga nicio considerație cu privire la natura și la stadiul anchetei care îl privește pe reclamant sau la elementele de fapt care justifică incriminarea acestuia. [confidențial]
78
Or, aceste două elemente nu sunt susceptibile să diferențieze problema de drept asupra căreia Tribunalul s‑a pronunțat deja în Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806), precum și în hotărârile menționate la punctul 56 de mai sus, de cea invocată prin intermediul celui de al doilea motiv și al celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv în prezenta cauză, din moment ce acestea nu au niciun efect asupra aprecierii juridice a condițiilor de existență a unei baze factuale suficient de solide. Astfel, ele nu fac decât să confirme validitatea scrisorii din7 martie 2014 și pretinsul caracter oportun al adoptării unor măsuri restrictive împotriva reclamantului. Prin urmare, scrisoarea respectivă rămâne singurul element de probă care justifică includerea numelui persoanelor în cauză în listă pentru motivul că acestea erau identificate „ca fiind responsabile” de deturnare de fonduri publice, apreciat de Tribunal ca fiind insuficient pentru a considera că Consiliul și‑a dus la îndeplinire sarcina probei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul, T‑290/14, EU:T:2015:806, punctele 43-48, și Hotărârile din 28 ianuarie 2016, Stavytskyi/Consiliul, T‑486/14, EU:T:2016:45, punctele 43-47).
79
Pe de altă parte, în ceea ce privește faptele, trebuie amintit că, potrivit articolului 132 din Regulamentul de procedură, revine Tribunalului sarcina de a constata că faptele sunt dovedite. În această privință, trebuie să se observe că, contrar a ceea ce pare să pretindă Consiliul, faptele dovedite nu trebuie să fie aceleași cu cele care au fost considerate pertinente în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 26 octombrie 2015, Portnov/Consiliul (T‑290/14, EU:T:2015:806). În speță, elementele de fapt pe care s‑a întemeiat Consiliul pentru a include numele reclamantului în listă, și anume în special faptul că, conform scrisorii din 7 martie 2014, exista o investigație sau o anchetă preliminară efectuată de autoritățile ucrainene în privința reclamantului pentru deturnare de fonduri publice, nu sunt contestate, în materialitatea lor, de către părți și, prin urmare, pot fi considerate ca fiind dovedite.
80
Circumstanța că o scrisoare precum cea din 7 martie 2014, care se referă la aceste anchete sau investigații, nu poate fi considerată ca fiind suficientă în sine pentru a susține motivele includerii numelui reclamantului în listă constituie, în schimb, elementul central al aprecierii juridice asupra modului în care Consiliul și‑a dus la îndeplinire sarcina probei (a se vedea punctul 78 de mai sus), ceea ce nu implică repunerea în discuție a faptelor descrise în scrisoarea respectivă.
81
În ceea ce privește cea de a doua obiecțiune, trebuie arătat că, potrivit jurisprudenței, posibilitatea de a respinge o acțiune ca inadmisibilă prin ordonanță motivată și, așadar, fără organizarea unei ședințe nu este exclusă de faptul că Tribunalul a adoptat anterior o ordonanță de unire cu fondul a unei excepții prezentate în temeiul articolului 114 din Regulamentul de procedură din 2 mai 1991 (a se vedea în acest sens Ordonanța din 19 februarie 2008, Tokai Europe/Comisia, C‑262/07 P, nepublicată, EU:C:2008:95, punctele 26-28). Or, o asemenea concluzie se impune și în ceea ce privește posibilitatea de a respinge excepția de inadmisibilitate, atunci când Tribunalul urmărește, precum în speță, să declare acțiunea ca fiind vădit fondată în temeiul articolului 132 din Regulamentul de procedură, care prevede în mod explicit că acesta se poate pronunța la capătul unei proceduri exclusiv scrise.
82
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, este necesar, așadar, să se admită acțiunea, care este vădit fondată în sensul articolului 132 din Regulamentul de procedură, referitoare la anularea Deciziei de punere în aplicare 2014/216 în măsura în care îl privește pe reclamant.
83
Pentru aceleași motive, Regulamentul de punere în aplicare nr. 381/2014 trebuie anulat în măsura în care îl privește pe reclamant.
Cu privire la efectele în timp ale anulării în parte a Deciziei 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216
84
Consiliul consideră necesar, în ipoteza în care Tribunalul anulează Decizia 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, în măsura în care îl privește pe reclamant, ca efectele acesteia în privința reclamantului să fie menținute, conform articolului 264 al doilea paragraf TFUE, până când anularea în parte a Regulamentului nr. 208/2014, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 381/2014, își produce efectele, pentru a garanta securitatea juridică, precum și coerența și unitatea ordinii juridice.
85
Reclamantul se opune acestei argumentații.
86
Trebuie amintit că Decizia 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, a fost modificată prin Decizia 2015/364, care a înlocuit lista începând cu 7 martie 2015 și a prelungit aplicarea măsurilor restrictive, în ceea ce îl privește pe reclamant, până la 6 martie 2016. În urma acestor modificări, numele reclamantului a fost menținut pe listă cu un nou motiv de includere (a se vedea punctele 16 și 17 de mai sus).
87
Prin urmare, în prezent, reclamantul face obiectul unei noi măsuri restrictive. Rezultă că anularea Deciziei 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, în ceea ce îl privește pe reclamant nu generează dispariția includerii numelui acestuia în listă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Azarov/Consiliul, T‑331/14, EU:T:2016:49, punctul 71).
88
În consecință, nu este necesară menținerea efectelor Deciziei 2014/119, astfel cum a fost modificată prin Decizia de punere în aplicare 2014/216, în ceea ce îl privește pe reclamant.
Cu privire la cheltuielile de judecată
89
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Consiliul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor reclamantului.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua)
dispune:
1)
Anulează Decizia de punere în aplicare 2014/216/PESC a Consiliului din 14 aprilie 2014 privind punerea în aplicare a Deciziei 2014/119/PESC privind măsuri restrictive îndreptate împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina și Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 381/2014 al Consiliului din 14 aprilie 2014 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 208/2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina în măsura în care acestea îl privesc pe domnul Oleksandr Klymenko.
2)
Consiliul Uniunii Europene suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de domnul Klymenko.
Luxemburg, 10 iunie 2016.
Grefier
E. Coulon
Președinte
G. Berardis
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
1
)	Date confidențiale ocultate.