62022CC0376
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 8 iunie 2023 (
1
)
Cauza C‑376/22
Google Ireland Limited,
Meta Platforms Ireland Limited,
Tik Tok Technology Limited
împotriva
Kommunikationsbehörde Austria (Komm Austria),
cu participarea:
Bundesministerin für Frauen, Familie, Integration und Medien im Bundeskanzleramt
[cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria)]
„Trimitere preliminară – Comerț electronic – Directiva 2000/31/CE – Serviciu de platforme de comunicare – Reglementare care obligă furnizorii unor astfel de servicii să instituie o procedură de control pentru conținutul presupus ilegal – Derogare de la principiul țării de origine”
I. Introducere
1.
La 19 octombrie 2022, legiuitorul Uniunii a adoptat Regulamentul (UE) 2022/2065 (
2
) (denumit în continuare „Digital Services Act”) pentru a stabili norme armonizate pentru un mediu online sigur, previzibil și fiabil care facilitează inovarea și în care drepturile fundamentale sunt protejate în mod eficace (
3
). În acest scop, regulamentul menționat introduce o serie de obligații care revin furnizorilor de servicii denumiți „intermediari” în ceea ce privește raportarea în materie de transparență, desemnarea de puncte de contact și mecanismele de notificare a conținutului ilegal (
4
). Regulamentul menționat se va aplica, în principiu, de la 17 februarie 2024, fără a aduce atingere aplicării sale anticipate în cazul furnizorilor de platforme online foarte mari și de motoare de căutare online foarte mari (
5
).
2.
Până la acea dată, normele referitoare la aceste aspecte nu vor face obiectul unei armonizări comparabile la nivelul Uniunii (
6
).
3.
Recent, unele state membre au adoptat legi pentru a impune furnizorilor de servicii ale societății informaționale accesibile pe teritoriul lor obligații similare celor descrise mai sus (
7
). Reglementarea austriacă în discuție în prezenta cauză, adoptată în anul 2020, pare să se înscrie în această tendință (
8
).
4.
Totuși, începând din 2002, circulația serviciilor societății informaționale este reglementată în mare măsură de Directiva 2000/31/CE (
9
).
5.
Astfel, potrivit articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2000/31, fiecare stat membru garantează că serviciile societății informaționale prestate de un furnizor de servicii stabilit pe teritoriul său (statul membru de origine) respectă dispozițiile de drept intern relevante pentru „domeniul coordonat”, după cum este definit la articolul 2 litera (h) din această directivă. Principiul conform căruia serviciile societății informaționale trebuie să fie supuse, în principiu, regimului juridic al statului membru de origine este denumit „principiul țării de origine”.
6.
În continuarea acestei logici, potrivit articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31, statele membre nu pot restrânge, în principiu, libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre. Astfel, un alt stat membru decât cel de origine nu poate deroga de la acest principiu decât prin măsuri luate „în cazul unui anumit serviciu al societății informaționale” și care îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 3 alineatul (4) literele (a) și (b) din directiva menționată.
7.
Acesta este cadrul juridic în care se înscrie prima întrebare preliminară adresată Curții în prezenta cauză. Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă un stat membru poate deroga de la libera circulație a serviciilor societății informaționale luând nu numai măsuri individuale și concrete, ci și măsuri legislative generale și abstracte care vizează o anumită categorie de servicii. La cererea Curții, prezentele concluzii se limitează la analiza acestei întrebări preliminare.
8.
Această problematică rămâne de actualitate sub imperiul Digital Services Act, în măsura în care acest regulament nu abrogă nici principiul țării de origine, nici posibilitatea de a deroga de la principiul menționat în cazurile prevăzute la articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 (
10
).
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
9.
Directiva 2000/31 definește, la articolul 2 litera (a), noțiunea de „servicii ale societății informaționale” prin trimitere la articolul 1 alineatul (1) din Directiva (UE) 2015/1535 (
11
). Această din urmă directivă definește un serviciu al societății informaționale ca fiind „orice serviciu prestat în mod normal în schimbul unei remunerații, la distanță, prin mijloace electronice și la solicitarea individuală a beneficiarului serviciului”.
10.
Articolul 2 litera (h) din Directiva 2000/31 definește „domeniul coordonat” ca fiind „cerințele specificate în cadrul legislativ din statele membre, aplicabile furnizorilor de servicii ale societății informaționale, indiferent dacă sunt de natură generală sau concepute special pentru aceștia”.
11.
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Piața internă”, are următorul cuprins:
„(1)   Fiecare stat membru garantează că serviciile societății informaționale prestate de un furnizor de servicii stabilit pe teritoriul său respectă dispozițiile de drept intern aplicabile în statul membru în cauză și relevante pentru domeniul coordonat.
(2)   Statele membre nu pot restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre invocând motive relevante pentru domeniul coordonat.
(3)   Alineatele (1) și (2) nu se aplică domeniilor menționate în anexă.
(4)   Statele membre pot adopta măsuri derogatorii de la alineatul (2) în cazul unui anumit serviciu al societății informaționale, în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
măsurile sunt:
(i)
necesare, dintr‑unul din motivele următoare:
–
ordine publică, în special prevenirea, investigarea, depistarea și urmărirea infracțiunilor, în special protecția minorilor și lupta împotriva incitării la ură pe motiv de rasă, sex, religie sau naționalitate și împotriva atingerii aduse demnității umane;
[…]
(ii)
luate împotriva unui serviciu al societății informaționale care aduce atingere obiectivelor menționate la punctul (i) sau care prezintă risc serios și grav de prejudiciere a acestor obiective;
(iii)
proporționale cu aceste obiective;
(b)
înainte de a lua măsurile respective și fără a aduce atingere procedurilor judiciare, inclusiv procedurilor preliminare și acțiunilor desfășurate în cadrul anchetei penale, statul membru:
–
a cerut statului membru menționat la alineatul (1) să ia măsuri și acesta nu le‑a luat sau cele pe care le‑a luat nu au fost suficiente;
–
a notificat Comisiei și statului membru menționat la alineatul (1) intenția de a lua astfel de măsuri.
(5)   Statele membre pot deroga, în cazuri de urgență, de la condițiile prevăzute la alineatul (4) litera (b). În acest caz, măsurile sunt notificate Comisiei și statului membru menționat la alineatul (1) în cel mai scurt timp posibil, indicând motivul pentru care statul membru consideră că există o urgență.
(6)   Fără a aduce atingere posibilității statului membru de a adopta și de a aplica măsurile în cauză, Comisia examinează compatibilitatea măsurilor notificate cu dreptul comunitar, în cel mai scurt timp posibil; în cazul în care se ajunge la concluzia că măsura este incompatibilă cu dreptul comunitar, Comisia solicită statului membru în cauză să se abțină de la luarea măsurilor preconizate sau să înceteze de urgență aplicarea măsurilor în cauză.”
B.
Dreptul austriac
12.
Bundesgesetz über Maßnahmen zum Schutz der Nutzer auf Kommunikationsplattformen (Kommunikationsplattformen‑Gesetz) (Legea federală austriacă privind măsurile de protecție a utilizatorilor platformelor de comunicare) (
12
) (denumită în continuare „KoPl‑G”) a fost promulgată la 23 decembrie 2020 și a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2021. Furnizorii de servicii care intră în domeniul de aplicare al acestei legi trebuiau să se conformeze obligațiilor impuse de aceasta până cel târziu la 31 martie 2021 (
13
).
13.
Articolul 1 din KoPl‑G prevede:
„(1)   Scopul prezentei legi este promovarea unui mod de gestionare responsabilă și transparentă a notificărilor efectuate de utilizatori cu privire la tipurile de conținut de pe platformele de comunicare definite mai jos și tratarea promptă a acestor notificări.
(2)   Furnizorii de servicii naționali și străini care furnizează platforme de comunicare (articolul 2 punctul 4) în scopul obținerii unui câștig economic intră în domeniul de aplicare al prezentei legi, cu excepția cazului în care:
1.
numărul utilizatorilor înregistrați care dispun de un drept de acces la platforma de comunicare din Austria a fost mai mic de 100000 de persoane în medie în anul calendaristic precedent și
2.
cifra de afaceri realizată în Austria în anul calendaristic precedent ca urmare a exploatării platformei de comunicare a fost mai mică de 500000 de euro.
[…]
(5)   La solicitarea unui furnizor de servicii, autoritatea de supraveghere trebuie să stabilească dacă furnizorul de servicii intră în domeniul de aplicare al prezentei legi.
[…]”
14.
Articolul 2 punctul 4 din KoPl‑G definește o „platformă de comunicare” ca fiind un „serviciu al societății informaționale în cazul căruia schimbul de notificări sau de reprezentări care prezintă un conținut cu caracter intelectual, sub formă orală, scrisă, sonoră sau figurativă, între utilizatori și un cerc larg de alți utilizatori, prin difuzare masivă, constituie scopul principal sau o funcție esențială”.
15.
Potrivit articolului 3 din KoPl‑G:
„(1)   Furnizorii de servicii instituie o procedură eficientă și transparentă pentru gestionarea și tratarea notificărilor privind conținutul presupus ilegal prezent pe platforma de comunicare.
[…]
(4)   În plus, prestatorii de servicii se asigură că există o procedură eficientă și transparentă de revizuire a deciziilor lor referitoare la blocarea sau la eliminarea unui conținut care a făcut obiectul unei notificări [alineatul (3) punctul 1]. […]”
16.
Potrivit articolului 4 alineatul (1) din KoPl‑G:
„Furnizorii de servicii au obligația de a întocmi anual, iar în cazul platformelor de comunicare cu peste un milion de utilizatori înregistrați, semestrial, un raport cu privire la modul de gestionare a notificărilor referitoare la conținutul presupus ilegal. Raportul este prezentat autorității de supraveghere în termen de cel mult o lună de la sfârșitul perioadei acoperite de raport și, în același timp, este pus la dispoziție pe site‑ul propriu, unde rămâne permanent și ușor accesibil.”
17.
Articolul 5 din KoPl‑G prevede:
„(1)   Furnizorii de servicii desemnează o persoană care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 9 alineatul (4) din Verwaltungsstrafgesetz 1991 (VStG) [(Legea austriacă din 1991 privind sancțiunile administrative, BGBl., 52/1991)]. Această persoană:
1.
asigură respectarea dispozițiilor prezentei legi;
2.
dispune de competența de a adresa ordine, astfel încât să poată asigura respectarea dispozițiilor prezentei legi;
3.
dispune de cunoștințele necesare în limba germană pentru a putea coopera cu autoritățile administrative și judiciare;
4.
dispune de resursele necesare pentru îndeplinirea sarcinilor sale.
[…]
(4)   Furnizorul de servicii desemnează o persoană fizică sau juridică în calitate de mandatar responsabil cu notificările administrative și judiciare. […]”
III. Situația de fapt din litigiul principal
18.
Reclamantele din litigiul principal, Google Ireland Limited (denumită în continuare „Google”), Meta Platforms Ireland Limited (denumită în continuare „Meta Platforms”) și Tik Tok Technology Limited (denumită în continuare „Tik Tok”) sunt societăți cu sediul în Irlanda care furnizează, printre altele în Austria, servicii de platforme de comunicare.
19.
În urma intrării în vigoare a KoPl‑G în anul 2021, reclamantele din litigiul principal au solicitat autorității competente, Kommunikationsbehörde Austria (autoritatea austriacă de reglementare în domeniul comunicațiilor, denumită în continuare „Komm Austria”), să declare, în temeiul articolului 1 alineatul (5) din legea menționată, că ele nu intră în domeniul de aplicare al acesteia.
20.
Prin trei decizii din 26 martie, din 31 martie și din 22 aprilie 2021, Komm Austria a declarat totuși că reclamantele din litigiul principal intră în domeniul de aplicare al KoPl‑G, întrucât furnizează fiecare o platformă de comunicare în sensul articolului 2 punctul 4 din această lege.
21.
Reclamantele din litigiile principale au contestat aceste decizii în fața Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal, Austria), care le‑a respins recursurile ca nefondate.
22.
În esență, în ceea ce privește problematica vizată de prima întrebare preliminară, Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal) a considerat, în primul rând, că principiul țării de origine prevăzut de Directiva 2000/31 nu este absolut și că o derogare poate fi justificată, în special dacă este necesară pentru atingerea și/sau pentru menținerea unui nivel ridicat de protecție a unor interese juridice importante, precum protecția minorilor sau a demnității umane. Potrivit acestuia, KoPl‑G urmărește astfel de obiective. Pentru această instanță, legea menționată constituie temeiul juridic care permite adoptarea, în cazul unei încălcări repetate, a unor măsuri concrete în privința unor destinatari desemnați în mod suficient de individualizat de la caz la caz. Or, instanța menționată a arătat că procedura declaratorie nu putea în speță să conducă (încă) la adoptarea unor măsuri individuale și specifice împotriva reclamantelor din litigiul principal, din moment ce acestea solicitaseră o decizie cu titlu pur declarativ, fără să fi fost determinate în acest sens în cadrul unei spețe concrete.
23.
În al doilea rând, în ceea ce privește procedura prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31, Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal) a apreciat că, în sensul acestei dispoziții, nu a fost adoptată nicio măsură în temeiul KoPl‑G și că legea respectivă a fost adoptată numai în scopul de a institui un temei legal, pentru a putea fi adoptate măsuri în sensul dispoziției menționate.
24.
În cadrul recursurilor formulate împotriva hotărârilor Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal), reclamantele din litigiul principal susțin în fața Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria), instanța de trimitere, că acest tribunal a confirmat în mod eronat aplicabilitatea KoPl‑G platformelor pe care le exploatează. În special, ele susțin că, întrucât Republica Irlanda și Comisia nu au fost informate cu privire la adoptarea KoPl‑G în sensul articolului 3 alineatul (4) litera (b) și alineatul (5) din Directiva 2000/31, această lege nu le poate fi opusă și, pe de altă parte, că obligațiile introduse prin legea menționată sunt disproporționate și incompatibile cu libera circulație a serviciilor și cu principiul țării de origine.
25.
Ca urmare a legăturii materiale existente între cauzele reclamantelor din litigiul principal, instanța de trimitere le‑a conexat.
26.
Pentru instanța de trimitere, este cert că serviciile furnizate de reclamantele din litigiul principal printre altele în Austria constituie servicii ale societății informaționale în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2000/31. Având în vedere constatările Bundesverwaltungsgericht (Tribunalul Administrativ Federal), instanța de trimitere consideră că aceste servicii trebuie să fie de asemenea calificate drept „platforme de comunicare” în sensul KoPl‑G și că reclamantele din litigiul principal îndeplinesc condițiile prevăzute la articolul 1 alineatele (2) și (3) (
14
) din legea menționată și intră, așadar, în domeniul de aplicare al acesteia.
27.
Instanța de trimitere admite că, în temeiul KoPl‑G, sunt efectiv adoptate acte individuale și concrete cu privire la un furnizor de servicii în cazul nerespectării de către acesta a obligațiilor care îi sunt impuse de legea menționată. Totuși, ea apreciază că aceste obligații, la care un furnizor este obligat să se conformeze fără a fi necesară adoptarea în prealabil a unui act individual și concret, constituie cerințe referitoare la desfășurarea activității unui serviciu al societății informaționale și, prin urmare, fac parte din domeniul coordonat în sensul articolului 2 litera (h) din Directiva 2000/31. Aceste cerințe ar fi, în principiu, susceptibile să restrângă libera circulație a serviciilor societății informaționale, în măsura în care trebuie îndeplinite și de furnizorii de servicii stabiliți pe teritoriul unui alt stat membru decât Austria.
28.
Instanța de trimitere observă că, în anumite condiții, articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 autorizează un alt stat membru decât cel pe teritoriul căruia este stabilit furnizorul de servicii ale societății informaționale să deroge de la principiul țării de origine. Având în vedere aceasta, Comisia ridică problema dacă un stat membru poate deroga de la principiul menționat prin adoptarea unei măsuri care privește o categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general în funcție de natura lor, cum ar fi platformele de comunicare în sensul KoPl‑G.
29.
În esență, instanța de trimitere observă, pe de o parte, că până în prezent Curtea a fost chemată să verifice dacă dispoziții generale și abstracte puteau fi autorizate ca măsuri, în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31, pentru motive și cerințe enunțate în această dispoziție. Ea menționează, în această privință, Hotărârile Ker‑Optika (
15
), Airbnb Ireland (
16
) și A (Publicitate și vânzare de medicamente online) (
17
). Pe de altă parte, ea afirmă că, în Concluziile noastre prezentate în cauza Airbnb Ireland (
18
), am fi privilegiat interpretarea potrivit căreia dispozițiile generale nu pot fi calificate drept măsuri în sensul articolului 3 alineatul (4) din această directivă și, în cazul în care ar restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale dintr‑un alt stat membru din motive relevante pentru domeniul coordonat, acestea ar fi în orice caz nelegale în raport cu articolul 3 alineatul (2) din directiva menționată.
IV. Întrebările preliminare și procedura în fața Curții
30.
În aceste condiții, Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă), prin decizia din 24 mai 2022, primită de Curte la 10 iunie 2022, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții trei întrebări preliminare. La cererea Curții, prezentele concluzii vizează prima întrebare preliminară, care are următorul cuprins:
„Articolul 3 alineatul (4) litera (a) punctul (ii) din Directiva 2000/31/CE trebuie să fie interpretat în sensul că o măsură care privește un «anumit serviciu al societății informaționale» poate include de asemenea o măsură legală care se referă la o categorie descrisă în mod general de servicii ale societății informaționale (precum platformele de comunicare) sau, pentru existența unei măsuri în sensul acestei dispoziții, este necesar ca o decizie să fie luată în legătură cu un caz concret (de exemplu cu privire la o platformă de comunicare determinată nominal)?”
31.
Reclamantele din litigiul principal, guvernele austriac, irlandez și polonez, precum și Comisia au depus observații scrise. Nu a avut loc o ședință.
V. Analiză
32.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește să se stabilească în esență dacă articolul 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2000/31 trebuie interpretat în sensul că un stat membru poate restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale care provin din alte state membre prin adoptarea unor măsuri legislative cu caracter general și abstract care vizează o anumită categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general, fără ca aceste măsuri să fie luate în legătură cu un caz concret.
33.
Cu titlu introductiv, trebuie să precizăm că instanța de trimitere arată că este cert că serviciile furnizate de reclamantele din litigiul principal printre altele în Austria constituie servicii ale societății informaționale în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2000/31. Deși cererea de decizie preliminară nu conține informații care să permită Curții să verifice calificarea reținută de instanța de trimitere, această calificare nu este totuși contestată de părți. Analiza pe care o vom dezvolta se întemeiază, așadar, pe această premisă.
34.
Înainte de a proceda la examinarea întrebării preliminare (secțiunea C), vom prezenta mai întâi câteva observații cu privire la reglementarea austriacă aflată în centrul prezentei trimiteri preliminare (secțiunea A), iar apoi vom expune argumentele invocate de părți (secțiunea B).
A.
Reglementarea austriacă
35.
Prezenta trimitere preliminară privește dispozițiile KoPl‑G vizând consolidarea „răspunderii platformelor” care revine furnizorilor de platforme de comunicare în ceea ce privește gestionarea notificărilor efectuate de utilizatori cu privire la conținutul unor astfel de platforme (
19
).
36.
Asemenea furnizori care își desfășoară activitatea pe teritoriul Austriei, indiferent dacă sunt stabiliți în acest stat membru sau în străinătate, intră în principiu în domeniul de aplicare al KoPl‑G și sunt, ca urmare a acestui fapt, ținuți să îndeplinească anumite obligații. Acestea se referă printre altele la (i) instituirea unui sistem de notificare și de verificare a conținutului presupus ilegal (
20
), (ii) întocmirea unui raport de transparență (
21
) și (iii) desemnarea unui mandatar responsabil și a unui mandatar responsabil cu notificările (
22
). Furnizorii care intră în domeniul de aplicare al KoPl‑G se află sub supravegherea Komm Austria. În exercitarea acestei supravegheri, autoritatea respectivă este abilitată să aplice amenzi al căror cuantum poate ajunge până la 10 milioane de euro în cazul încălcării anumitor obligații prevăzute în KoPl‑G (
23
).
37.
Un operator economic poate sesiza Komm Austria cu o cerere declaratorie pentru ca autoritatea menționată să se pronunțe cu privire la problema dacă acesta intră în domeniul de aplicare al KoPl‑G. Totuși, obligațiile pe care trebuie să le îndeplinească furnizorii sunt impuse operatorilor economici care intră în domeniul de aplicare al KoPl‑G fără a fi necesară adoptarea în prealabil a unui act individual și concret.
B.
Pozițiile părților
38.
Pentru Google și Tik Tok, un act precum KoPl‑G, care se aplică unei întregi categorii de furnizori de servicii cu sediul în alt stat membru, nu constituie o măsură adoptată în cazul unui anumit serviciu al societății informaționale în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 și, prin urmare, nu poate fi justificat în temeiul acestei dispoziții. În această ordine de idei, Meta Platforms apreciază că măsurile permise de dispoziția menționată nu pot include o legislație care vizează o anumită categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general.
39.
Comisia arată că revine în principiu statului membru de destinație sarcina de a stabili „cum și unde” preconizează să adopte o măsură care derogă de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31. Potrivit acestei instituții, poate fi vorba despre o măsură atât individuală, cât și cu aplicabilitate generală, „cu condiția ca [aceasta] să fie suficient de direcționată, aplicându‑se în mod clar, de la început, unui anumit serviciu al societății informaționale furnizat de unul sau mai mulți furnizori stabiliți în unul sau mai multe alte state membre”. În această privință, Comisia se întemeiază pe formularea articolului 2 litera (h) din această directivă, care definește noțiunea de „domeniu coordonat”, incluzând în aceasta cerințe de natură generală. Pe baza acestor considerații, Comisia concluzionează că măsurile prevăzute de KoPl‑G, datorită caracterului lor general și abstract, sunt diametral opuse esenței înseși a principiului țării de origine, astfel cum este definit la articolul 3 alineatele (1) și (2) din directiva menționată.
40.
O interpretare fundamental diferită este susținută de guvernele austriac și irlandez, precum și, cu unele nuanțe, de guvernul polonez.
41.
Părțile care se pronunță în favoarea interpretării potrivit căreia măsurile legislative care vizează o categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general pot constitui de asemenea „măsuri” în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 par să deducă implicații diferite în ceea ce privește libera circulație a unor atare servicii. Astfel, înțelegem poziția guvernului irlandez în sensul că, dacă noțiunea de „măsură” nu ar include măsurile legislative generale, statele membre ar fi autorizate să adopte în mod liber asemenea măsuri legislative generale și să restrângă libera circulație a serviciilor societății informaționale fără a trebui să respecte condițiile prevăzute la articolul 3 alineatul (4) din această directivă. În schimb, guvernul austriac pare să considere că o astfel de interpretare ar împiedica orice derogare de la principiul țării de origine în cazul adoptării unor măsuri legislative.
42.
Potrivit guvernului polonez, pentru ca articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 să poată fi aplicat, măsura în cauză trebuie să constituie o restricție privind libera circulație a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE. În această privință, în primul rând, guvernul menționat arată, făcând trimitere la Hotărârea Airbnb Ireland (
24
), că KoPl‑G nu restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale care provin din alte state membre, din moment ce această lege obligă pur și simplu la instituirea unor proceduri pentru tratarea avertismentelor referitoare la conținutul ilegal și la publicarea unor rapoarte în această privință.
43.
În al doilea rând, guvernul polonez atrage atenția asupra relației dintre, pe de o parte, articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 și, pe de altă parte, articolul 14 alineatul (3) și articolul 15 alineatul (2) din aceasta. Pentru guvernul menționat, articolul 14 alineatul (3) din această directivă trebuie considerat o lex specialis în raport cu principiul țării de origine. Pe de altă parte, guvernul menționat arată că articolul 15 alineatul (2) din această directivă permite statelor membre să instituie, în privința furnizorilor de servicii ale societății informaționale, obligația de a informa prompt autoritățile publice competente despre desfășurarea unor presupuse activități ilicite de către destinatarii serviciilor lor sau despre informații comunicate de aceștia din urmă. În opinia aceluiași guvern, această obligație corespunde celei de a întocmi și de a publica rapoarte privind tratarea avertismentelor referitoare la conținutul ilegal, prevăzută de KoPl‑G. În consecință, în opinia acestuia, din moment ce dispozițiile legii menționate privesc notificarea și controlul conținutului ilegal, acestea intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (3) și al articolului 15 alineatul (2) din Directiva 2000/31. Guvernul polonez susține că, prin urmare, dispozițiile legii menționate trebuie evaluate nu în lumina articolului 3 alineatul (4) din această directivă, ci a articolului 56 TFUE.
44.
Numai în al treilea rând, presupunând că Curtea nu împărtășește aceste analize, guvernul polonez observă că noțiunea de „măsură”, în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31, poate fi de asemenea înțeleasă ca o măsură legislativă care vizează o anumită categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general.
C.
Apreciere
45.
Dat fiind că guvernul polonez susține, pe de o parte, că întrebarea preliminară nu trebuie analizată în lumina articolului 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2000/31, ci a articolului 14 alineatul (3) și a articolului 15 alineatul (2) din aceasta și, pe de altă parte, că, ținând seama de jurisprudența referitoare la articolul 56 TFUE, KoPl‑G nu restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale, astfel încât nu este necesară examinarea articolului 3 alineatul (4) din directiva menționată, trebuie analizate în prealabil argumentele acestui guvern.
1. Cu privire la articolele 14 și 15 din Directiva 2000/31
46.
Articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31 pare a fi relevant doar în cazul în care furnizorul serviciului societății informaționale intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din directiva menționată (
25
). Pentru ca situația să fie aceasta, activitatea furnizorului menționat trebuie să prezinte un caracter pur tehnic, automat și pasiv, ceea ce presupune că furnizorul respectiv nu cunoaște și nici nu controlează informațiile transmise sau stocate (
26
). Un asemenea furnizor poate beneficia de exonerarea de răspundere în ceea ce privește informațiile stocate atunci când sunt întrunite condițiile prevăzute la articolul 14 alineatul (1) din directiva menționată.
47.
În măsura în care articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31 prevede, în prima parte a sa, că „[acest] articol nu afectează posibilitatea ca o instanță judecătorească sau o autoritate administrativă să impună furnizorului de servicii, în conformitate cu cadrul legislativ din statele membre, să pună capăt unei încălcări sau să o prevină”, dispoziția menționată are ca efect faptul că un furnizor de servicii poate fi destinatarul unor ordine adoptate în temeiul legislației naționale a unui stat membru, chiar dacă acesta beneficiază de exonerarea de răspundere. Precum guvernul polonez, considerăm că astfel de ordine pot fi adoptate de autoritățile unui alt stat membru decât cel pe teritoriul căruia este stabilit furnizorul.
48.
Cererea de decizie preliminară nu conține informații care să permită să se stabilească dacă reclamantele din litigiul principal intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31. Or, fiecare furnizor care intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții este un furnizor al unui serviciu al societății informaționale al cărui serviciu poate beneficia de mecanismul instituit la articolul 3 din directiva menționată. În cazul în care statele membre sunt autorizate să adopte ordine împotriva unui furnizor privilegiat care poate, dacă este cazul, să beneficieze de exceptarea prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din directiva menționată, ele ar trebui să fie de asemenea autorizate în acest sens atunci când furnizorul nu se poate prevala de această derogare.
49.
Or, guvernul polonez înțelege a doua parte a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31, potrivit căreia „[acest] articol […] nici nu afectează posibilitatea ca statele membre să instituie proceduri de reglementare a eliminării informațiilor sau blocării accesului la acestea”, în sensul că permite statelor membre să impună unui furnizor de servicii stabilit într‑un stat membru obligații cum sunt cele prevăzute în KoPl‑G.
50.
Totuși, această „posibilitate” privește proceduri sau acțiuni referitoare la încălcări individualizate care pot face obiectul ordinelor avute în vedere în prima parte a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31. Aceasta ar fi situația unei proceduri prealabile în cadrul căreia persoana care poate solicita un ordin împotriva furnizorului de servicii trebuie, înainte de a sesiza o instanță, să informeze furnizorul cu privire la încălcare, pentru a‑i oferi posibilitatea de a pune capăt prompt încălcării în cauză și de a preveni repetarea acesteia (
27
). În schimb, posibilitatea rezervată statelor membre în cea de a doua parte a articolului 14 alineatul (3) din directiva menționată nu privește impunerea unor obligații generale care țin de dreptul material și care nu au nicio legătură cu o procedură care are ca obiect un ordin privind o încălcare individualizată (
28
).
51.
Or, întrebarea preliminară privește asemenea obligații generale și, prin urmare, în prezenta cauză nu se ridică problema modului în care punerea în aplicare a posibilității consacrate în a doua parte a articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31 se corelează cu mecanismul prevăzut la articolul 3 alineatele (2) și (4) din această directivă.
52.
Pentru motive similare, nici articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2000/31 nu este relevant în cadrul prezentei cauze. Astfel, această dispoziție pare să precizeze limitele interdicției statelor membre de a impune furnizorilor de servicii o obligație de supraveghere cu caracter general, prevăzută la articolul 15 alineatul (1) din directiva menționată (
29
). După cum enunță considerentul (47) al acesteia, interdicția respectivă nu privește obligațiile de supraveghere aplicabile „într‑un caz specific” și, mai ales, nu afectează deciziile autorităților naționale luate în conformitate cu legislația internă (
30
).
2. Cu privire la articolul 56 TFUE
53.
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31 interzice statelor membre să restrângă libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre. Instanța de trimitere arată că obligațiile care decurg din KoPl‑G sunt, în principiu, susceptibile să restrângă libera circulație a serviciilor societății informaționale în măsura în care aceste obligații trebuie îndeplinite și de furnizorii de servicii stabiliți pe teritoriul unui alt stat membru decât Austria. Guvernul polonez susține că, pentru a răspunde la întrebarea dacă obligațiile care decurg din KoPl‑G constituie o „restricție” în sensul acestei dispoziții, trebuie urmat raționamentul Curții în contextul articolului 56 TFUE. Potrivit acestui guvern, este necesar astfel să se considere, în lumina Hotărârii Airbnb Ireland (
31
), că KoPl‑G nu restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale, printre altele pentru că legea menționată nu prevede condiții privind desfășurarea prestării de servicii de către întreprinderile în cauză.
54.
În această privință, mai întâi, potrivit soluției reținute de Curte în jurisprudența sa, opozabilitatea măsurilor naționale care se încadrează în domeniul coordonat față de serviciile provenite din alte state membre sau față de furnizorul acestora trebuie apreciată în lumina articolului 3 din Directiva 2000/31, iar nu în lumina dispozițiilor dreptului primar (
32
).
55.
În continuare, trebuie arătat că, contrar celor sugerate de guvernul polonez, în Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online) (
33
), Curtea a făcut trimitere la jurisprudența referitoare la articolul 56 TFUE nu pentru a stabili dacă măsura națională conținea o restricție privind libera prestare a serviciilor societății informaționale în sensul articolului 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2000/31, ci, după ce a constatat că situația era aceasta (
34
), pentru a verifica dacă erau îndeplinite condițiile privind necesitatea și proporționalitatea.
56.
În sfârșit, deși articolul 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2000/31 se înscrie în logica articolului 56 TFUE, această directivă nu constituie o simplă reamintire a principiilor enunțate de dreptul primar. Astfel, după cum a clarificat Curtea, în ceea ce privește domeniul coordonat, articolul 3 din directiva menționată se opune, sub rezerva derogărilor autorizate potrivit condițiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (4), ca furnizorul unui serviciu din comerțul electronic să fie supus unor cerințe mai stricte decât cele prevăzute de dreptul material în vigoare în statul membru de stabilire a acestui furnizor (
35
). Deducem de aici că faptul de a supune prestarea de servicii unor cerințe care le depășesc pe cele în vigoare în statul membru de origine pentru ca acestea să fie accesibile pe teritoriul unui alt stat membru este susceptibil să restrângă libera circulație a acestor servicii.
57.
În aceste condiții, faptul de a supune reclamantele din litigiul principal unor obligații care, pe de o parte, nu privesc elemente de conținut ilegal și informații ilegale (
36
) și care, pe de altă parte, stabilesc cerințe care țin de domeniul coordonat care nu par să corespundă celor prevăzute de dreptul statului membru pe teritoriul căruia sunt stabilite acestea și care privesc desfășurarea prestării serviciilor lor pe teritoriul unui alt stat membru ar restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale și, prin urmare, ar deroga de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31.
58.
Rămâne, astfel, să se stabilească dacă un stat membru poate deroga de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31 prin adoptarea unor măsuri legislative cu caracter general și abstract care vizează o anumită categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general.
3. Cu privire la articolul 3 din Directiva 2000/31
a) Observații introductive
59.
În Concluziile noastre prezentate în cauza Airbnb Ireland (
37
), la care se face referire în prezenta trimitere preliminară și în observațiile scrise ale părților, analiza noastră a condus la concluzia că un alt stat membru decât cel de origine poate deroga de la libera circulație a serviciilor societății informaționale numai prin măsuri adoptate „de la caz la caz”.
60.
Trebuie amintit că, în aceste concluzii, într‑o primă etapă, am amintit condițiile de fond prevăzute la articolul 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2000/31 (
38
), și anume i) necesitatea de a adopta o măsură pentru motive privind ordinea publică, protecția sănătății publice, securitatea publică sau protecția consumatorilor, ii) atingerea adusă de un serviciu al societății informaționale unuia dintre aceste obiective sau un risc serios și grav de a aduce o astfel de prejudiciere și iii) proporționalitatea măsurii cu acest obiectiv.
61.
Într‑o a doua etapă, am observat că, în absența unor clarificări cu privire la necesitatea adoptării măsurii în cauză și la eventuala atingere adusă de serviciul AIRBNB Ireland unuia dintre obiectivele menționate la articolul 3 alineatul (4) litera (a) punctul (i) din Directiva 2000/31, cea de a doua întrebare preliminară din această cauză putea fi interpretată doar în sensul că urmărea să permită eventual unui alt stat membru decât cel de origine să impună, din oficiu și fără analiza condițiilor de fond, cerințele referitoare la exercitarea profesiei de agent imobiliar pentru furnizorii unei categorii de servicii ale societății informaționale. În acest context, într‑o a treia etapă, am prezentat o serie de argumente în sensul că un alt stat membru decât cel de origine poate deroga de la libera circulație a serviciilor societății informaționale numai prin măsuri adoptate „de la caz la caz”.
62.
În prezenta cauză, instanța de trimitere consideră că obligațiile impuse de KoPl‑G sunt, în principiu, susceptibile să contribuie la garantarea ordinii publice și că dispune de informații suficiente pentru a stabili dacă dispozițiile acestei legi sunt necesare pentru a garanta obiectivul menționat și dacă sunt proporționale cu acesta. Este adevărat că modul de redactare a primei întrebări preliminare poate sugera că instanța de trimitere vizează, prin intermediul acestei întrebări, articolul 3 alineatul (4) litera (a) punctul (ii) din Directiva 2000/31, care prevede condiția de fond referitoare la atingerea adusă de un serviciu al societății informaționale unui anumit obiectiv sau la un risc serios și grav de a aduce o astfel de prejudiciere. Totuși, ea admite că are în realitate îndoieli cu privire la aspectul dacă dispoziții generale și abstracte care impun furnizorilor de servicii ale societății informaționale, definite în funcție de natura lor, obligații generale care au efect în lipsa oricărui act individual și concret pot constitui efectiv măsuri în sensul articolului 3 alineatul (4) din această directivă. În consecință, argumentele pe care le‑am prezentat în cadrul analizei efectuate în Concluziile noastre prezentate în cauza Airbnb Ireland (
39
) sunt de asemenea relevante pentru prezenta cauză. În prezentele concluzii, vom dezvolta aceste argumente ținând seama de problematica evocată de instanța de trimitere în prezenta cauză și vom prezenta câteva argumente suplimentare.
b) Analiză
63.
În primul rând, pentru a nu „dilua” principiul țării de origine, enunțat la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2000/31, articolul 3 alineatul (4) din această directivă ar putea fi înțeles în sensul că permite statelor membre, altele decât cel de origine, să deroge de la acest principiu numai pe cale incidentală. A considera că o dispoziție generală și abstractă care se aplică oricărui furnizor al unei categorii de servicii ale societății informaționale poate constitui o „măsură”, în sensul articolului 3 alineatul (4) din directiva menționată, ar echivala cu a permite fragmentarea pieței interne prin reglementările naționale.
64.
În al doilea rând, articolul 3 din Directiva 2000/31 trebuie interpretat astfel încât să se garanteze libera circulație a serviciilor societății informaționale între statele membre (
40
). În plus, o excepție de la norma generală enunțată la articolul 3 alineatul (2) din directiva menționată, precum articolul 3 alineatul (4) din aceasta, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte. Din această perspectivă, după cum reiese din considerentele (5) și (6) ale directivei menționate, prin aceasta legiuitorul Uniunii urmărea să elimine obstacolele juridice din calea bunei funcționări a pieței interne, și anume obstacolele care constau în divergența legislațiilor, precum și în incertitudinea juridică a regimurilor naționale aplicabile acestor servicii. Autorizarea aplicării unor legi diferite unui furnizor sau serviciului său ar fi contrară acestui obiectiv.
65.
În al treilea rând, natura unei măsuri prin care un stat membru de destinație poate deroga de la principiul țării de origine poate fi stabilită cu ajutorul condițiilor materiale și procedurale prevăzute la articolul 3 alineatul (4) literele (a) și (b) din Directiva 2000/31.
66.
Pe de o parte, măsurile adoptate în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 privesc un anumit serviciu care, astfel cum impune articolul 3 alineatul (4) litera (a) punctul (ii) din directiva menționată, trebuie să aducă atingere obiectivului vizat sau să prezinte un risc serios și grav de prejudiciere a acestui obiectiv. În aceste condiții, a autoriza, sub imperiul directivei menționate, care se întemeiază pe principiul țării de origine și al controlului la sursă al serviciilor societății informaționale (
41
), un stat membru să restrângă libera circulație a unei categorii de servicii care provin din alte state membre ar repune în discuție încrederea reciprocă dintre acestea (
42
) și ar presupune o neîncredere generală a oricărui alt stat membru în ceea ce privește supravegherea de către acestea a serviciilor societății informaționale furnizate de prestatorii stabiliți pe teritoriile lor. Acesta este un motiv suplimentar pentru a considera că, în toate cazurile care intră în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (4) din aceeași directivă, trebuie efectuată o examinare a împrejurărilor speței.
67.
Pe de altă parte, în măsura în care articolul 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2000/31 obligă un stat membru de destinație să solicite statului membru de origine să ia măsuri în materie de servicii ale societății informaționale, această dispoziție presupune că statul membru căruia îi este adresată o asemenea cerere este identificabil și identificat înainte de luarea unei măsuri în sensul articolului 3 alineatul (4) din această directivă. O măsură legislativă cu caracter general și abstract care s‑ar aplica fără distincție oricărui furnizor din cadrul unei categorii de servicii nu ar respecta logica condiției procedurale prevăzute la articolul 3 alineatul (4) din directiva menționată.
68.
Pe de altă parte, articolul 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2000/31 condiționează efectul derogatoriu al măsurilor luate la nivel național de o notificare prealabilă adresată Comisiei cu privire la intenția de a lua astfel de măsuri. Dacă termenul „măsură”, în sensul articolului 3 alineatul (4) din această directivă, ar trebui înțeles în sensul că include măsuri legislative cu caracter general și abstract care se aplică fără distincție oricărui furnizor din cadrul unei categorii de servicii, aceasta ar însemna că articolul 3 alineatul (4) litera (b) din directiva menționată adaugă o notificare suplimentară în raport cu cea impusă de Directiva 2015/1535. Astfel, în temeiul acestei din urmă directive, statele membre sunt obligate să notifice Comisiei cerințe de natură generală referitoare la inițierea și desfășurarea activităților de servicii ale societății informaționale (
43
).
69.
În al patrulea rând, suntem de acord cu argumentul Comisiei potrivit căruia revine în principiu statului membru de destinație sarcina de a stabili „cum și unde” preconizează adoptarea unei măsuri care derogă de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2000/31. Astfel, sistemul de izvoare de drept din fiecare stat membru poate lua forme diferite. Din această perspectivă, Comisia nu exclude că poate fi vorba despre o măsură cu aplicabilitate generală, „cu condiția ca această măsură să fie suficient de direcționată, aplicându‑se în mod clar, de la început, unui anumit serviciu al societății informaționale furnizat de unul sau mai mulți furnizori stabiliți în unul sau mai multe alte state membre”. Totuși, pentru motivele prezentate la punctele 63-68 din prezentele concluzii, o măsură legislativă cu caracter general și abstract care se aplică fără distincție oricărui furnizor din cadrul unei categorii de servicii nu îndeplinește această condiție.
70.
Definiția noțiunii de „domeniu coordonat” care figurează la articolul 2 litera (h) din Directiva 2000/31 nu repune în discuție această considerație. Trimiterea la cerințele de natură generală din definiția acestei noțiuni nu privește gama de competențe pe care le poate exercita un stat membru de destinație pentru a deroga de la articolul 3 alineatul (2) din directiva menționată, ci pe cea a unui stat membru de origine.
71.
Nici analiza lucrărilor pregătitoare ale Directivei 2000/31 nu repune în discuție considerația amintită. Desigur, se preciza în propunerea acestei directive că „Comisia va ține seama în cea mai mare măsură de necesitatea statelor membre de a impune respectarea normelor care vizează protejarea intereselor esențiale ale societății [și] ar fi […] de neconceput pentru Comisie să împiedice un stat membru să aplice o normă care ar interzice apariția de mesaje rasiste” (
44
). Totuși, pe de o parte, nu este evident să se cunoască în ce mod ar trebui înțeleasă, în acest context, referirea la „[aplicarea] unei norme care ar interzice apariția [unui conținut specific]”, în măsura în care o asemenea aplicare ține mai degrabă de problematica ordinelor vizate la articolele 14 și 15 din directiva menționată și, pe de altă parte, potrivit aceleiași propuneri, derogările de la principiul țării de origine sunt admisibile „în anumite cazuri foarte speciale”.
72.
Din motive de exhaustivitate, arătăm că interpretarea potrivit căreia o măsură legislativă cu caracter general și abstract care se aplică fără distincție oricărui furnizor din cadrul unei categorii de servicii nu constituie o „măsură” în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 este cea reținută de majoritatea autorilor doctrinei (
45
). Susținătorii interpretării contrare arată că trebuie să se ia în considerare ponderea serioasă pe care lupta împotriva discursurilor ilegale de incitare la ură o adaugă la această discuție. În susținerea acestei interpretări, ei arată că abordarea respectivă reflectă Directiva 2000/31, al cărei considerent (10) arată că aceasta trebuie să asigure un nivel înalt de protecție a obiectivelor de interes general (
46
). Suntem de acord cu această argumentație și nu excludem că Digital Services Act urmărește să răspundă la astfel de preocupări. Totuși, în ceea ce privește Directiva 2000/31, trebuie să observăm că considerentul (22) al acesteia enunță că „[c]ontrolul serviciilor societății informaționale se face la sursa activității pentru a asigura o protecție eficientă a obiectivelor de interes general […] nu numai cetățenilor [statului membru pe teritoriul căruia este stabilit un furnizor de servicii], ci și tuturor cetățenilor [Uniunii]”.
73.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că articolul 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2000/31 trebuie interpretat în sensul că se opune ca un stat membru să restrângă libera circulație a serviciilor societății informaționale care provin din alte state membre prin adoptarea unor măsuri legislative cu caracter general și abstract care vizează o anumită categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general, fără ca aceste măsuri să fie luate în legătură cu un caz concret.
74.
Din motive de exhaustivitate, trebuie să observăm că considerațiile prezentate mai sus nu sunt în niciun caz repuse în discuție de concluziile desprinse din Hotărârile Ker‑Optika, Airbnb Ireland și A (Publicitate și vânzare de medicamente online).
c) Cu privire la Hotărârea Ker Optika
75.
În Hotărârea Ker‑Optika (
47
), Curtea a considerat că reglementarea națională în discuție în această hotărâre, în măsura în care conținea o interdicție de a vinde lentile de contact prin internet, nu putea fi considerată proporțională în raport cu obiectivul de protecție a sănătății publice, în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31. Prin urmare, acest pasaj poate sugera, a contrario, că o reglementare națională precum cea în discuție în această hotărâre poate constitui o „măsură” în sensul dispoziției menționate. Totuși, referirea la dispoziția menționată trebuie înțeleasă în contextul în care se înscrie.
76.
Astfel, instanța de trimitere din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Ker‑Optika urmărea să se stabilească dacă dreptul Uniunii se opune unei reglementări naționale care nu autorizează comercializarea lentilelor de contact decât în magazine specializate în vânzarea de dispozitive medicale și care interzicea, în consecință, comercializarea acestora prin internet.
77.
Curtea a considerat în această hotărâre că, în cadrul unei comercializări a lentilelor de contact prin internet, se pot distinge două elemente, și anume actul de vânzare propriu‑zis și livrarea produsului. După ce a stabilit această distincție, Curtea a procedat la identificarea dispozițiilor dreptului Uniunii aplicabile acestor două elemente ale comercializării. Curtea a considerat, astfel, că condițiile de vânzare propriu‑zise intră în domeniul de aplicare al Directivei 2000/31 (
48
), în timp ce, ținând seama de definiția noțiunii de „domeniu coordonat” care figurează în directiva menționată, condițiile de livrare a produsului sunt excluse din acesta (
49
) și trebuie apreciate în raport cu dispozițiile dreptului primar referitoare la libera circulație a mărfurilor (
50
).
78.
Într‑o primă etapă, Curtea a considerat că condițiile de livrare introduse de reglementarea națională constituiau o restricție privind libera circulație a mărfurilor și că această restricție nu putea fi justificată, întrucât depășea ceea ce era necesar pentru atingerea obiectivului invocat în susținerea restricției pe care aceasta o cauza (
51
). Într‑o a doua etapă, în ceea ce privește condițiile de vânzare propriu‑zise, Curtea a considerat că, „pentru aceleași motive”, această reglementare, în măsura în care conținea o interdicție de a vinde lentile de contact prin internet, nu putea fi considerată proporțională în raport cu obiectivul de protecție a sănătății publice, în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31 (
52
). În acest temei, Curtea a concluzionat că articolele 34 și 36 TFUE, precum și, fără a cita toate dispozițiile sale specifice, această directivă se opun unei reglementări naționale care nu autorizează comercializarea lentilelor de contact decât în magazine specializate în dispozitive medicale (
53
).
79.
Or, după cum reiese din Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în această cauză (
54
), reglementarea maghiară care interzicea vânzarea lentilelor de contact prin internet a fost opusă unei societăți de drept maghiar. Prin urmare, nu era vorba despre o situație care intra în domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31, ci al articolului 3 alineatul (1) din aceasta.
80.
În aceste condiții, referirea la această dispoziție în Hotărârea Ker‑Optika (
55
) se pretează la interpretări diferite. Astfel, se poate considera că, prin referirea la dispoziția menționată, Curtea a dorit să mențină formularea adoptată de instanța Uniunii pentru a evalua condițiile de livrare în lumina dispozițiilor dreptului primar referitoare la libera circulație a mărfurilor, acestea nefiind aplicabile decât în situații cel puțin potențial transfrontaliere. O altă interpretare posibilă este că concluzia Curții potrivit căreia Directiva 2000/31 se opune unei reglementări naționale care nu autorizează comercializarea lentilelor de contact online privește articolul 9 din această directivă, menționat de asemenea în această hotărâre (
56
), care prevede că statele membre veghează ca sistemul lor juridic să facă posibilă încheierea contractelor prin mijloace electronice.
d) Cu privire la Hotărârea Airbnb Ireland
81.
După cum observă instanța de trimitere, în Hotărârea Airbnb Ireland, Curtea nu s‑a pronunțat cu privire la noțiunea de „măsură” în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31. Astfel, ținând seama de absența notificării de către Republica Franceză a legii în discuție în această cauză, impusă de articolul 3 alineatul (4) litera (b) din directiva menționată, Curtea a considerat oportun să se limiteze la a aprecia că această lege nu putea, „în niciun caz”, să fie aplicată unui particular, „indiferent dacă această lege îndeplinește celelalte condiții prevăzute la această dispoziție” (
57
).
e) Cu privire la Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online)
82.
Întrebarea preliminară adresată în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online) privea conformitatea cu dreptul Uniunii a aplicării unei reglementări naționale a statului membru de destinație a unui serviciu de vânzare online de medicamente care nu se eliberează pe bază de prescripție medicală prestatorului acestui serviciu stabilit în alt stat membru. Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere a solicitat Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea reglementării naționale menționate cu articolul 34 TFUE, cu articolul 85c din Directiva 2001/83/CE (
58
) și/sau cu articolul 3 din Directiva 2000/31. În hotărârea sa, Curtea a considerat că întrebarea preliminară trebuia analizată din perspectiva acestei din urmă directive.
83.
Deși lectura acestei hotărâri poate sugera că, în temeiul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2000/31, un stat membru poate deroga de la libera circulație a serviciilor prin adoptarea unei reglementări generale și abstracte, răspunsul Curții nu poate fi înțeles ca fiind o hotărâre definitivă cu privire la fondul cauzei fără a ține seama de natura procedurii preliminare și de conținutul cererii cu care a fost sesizată Curtea. Astfel, Curții nu i s‑a solicitat să stabilească dacă reglementarea națională în discuție putea constitui o „măsură” în sensul articolului 3 alineatul (4) din directiva menționată. În mod similar, în această cauză s‑a arătat că reglementarea respectivă nu fusese notificată în conformitate cu articolul 3 alineatul (4) litera (b) din directiva menționată. Cu toate acestea, Curtea a răspuns la întrebarea preliminară statuând că era necesar să se permită aplicarea reglementării menționate unui prestator stabilit în alt stat membru, ținând seama de prezumția de pertinență de care beneficiază întrebările preliminare privind dreptul Uniunii (
59
).
84.
Tot în acest context, este revelator faptul că dispozitivul Hotărârii A (Publicitate și vânzare de medicamente online) nu se referă la o dispoziție specifică din Directiva 2000/31, în pofida faptului că întrebarea preliminară menționează articolul 3 din această directivă. Poate chiar mai important este faptul că, în această hotărâre, Curtea a făcut de asemenea trimitere la articolul 8 alineatul (1) din directiva menționată (
60
).
85.
În această privință, reglementarea națională în discuție în cauza menționată și justificarea evocată în susținerea sa pot sugera că această reglementare cuprindea în esență norme profesionale privind farmaciștii și bunele practici de eliberare a medicamentelor de către aceștia. Trebuie amintit, în acest context, că articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2000/31 prevede că „[s]tatele membre veghează ca utilizarea comunicărilor comerciale care fac parte dintr‑un serviciu al societății informaționale sau constituie un astfel de serviciu prestat de un membru al unei profesii reglementate să fie permisă sub rezerva respectării normelor profesionale privind, în special, independența, demnitatea și onoarea profesiei, precum și secretul profesional și onestitatea față de clienți și alți membri ai profesiei”. La fel ca articolele 14 și 15 din directiva menționată, această dispoziție nu figurează în capitolul I, care conține articolul 3, ci în capitolul II din aceasta. Prin urmare, nu se poate exclude că articolul 8 din Directiva 2000/31, la fel ca articolele 14 și 15 din aceasta (
61
), se aplică și statelor membre de destinație care stabilesc care sunt activitățile profesionale reglementate în cadrul ordinilor lor juridice și care pot, așadar, să adopte anumite norme referitoare la comunicările comerciale efectuate de un membru al unei profesii reglementate, fără a aduce atingere mecanismului prevăzut la articolul 3 din directiva menționată.
86.
Având în vedere cele de mai sus, menținem poziția pe care am prezentat‑o la punctul 73 din prezentele concluzii.
VI. Concluzie
87.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară adresată de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria) după cum urmează:
Articolul 3 alineatele (2) și (4) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă
trebuie interpretat în sensul că
se opune ca un stat membru să restrângă libera circulație a serviciilor societății informaționale care provin din alte state membre prin adoptarea unor măsuri legislative cu caracter general și abstract care vizează o anumită categorie de servicii ale societății informaționale descrisă în mod general, fără ca aceste măsuri să fie luate în legătură cu un caz concret.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 19 octombrie 2022 privind o piață unică pentru serviciile digitale și de modificare a Directivei 2000/31/CE (Regulamentul privind serviciile digitale) (JO 2022, L 277, p. 1).
(
3
)	A se vedea articolul 1 din Digital Services Act.
(
4
)	Pentru o descriere a acestor obligații, a se vedea în special Wilman, F., „The Digital Services Act (DSA) – An Overview”, SSRN (papers.ssrn.com), 27 decembrie 2022, p. 7 și urm.
(
5
)	A se vedea articolele 92 și 93 din Digital Services Act.
(
6
)	Sub rezerva excepțiilor prevăzute de acte mai specifice care reglementează aspectele menționate, precum Directiva 2011/93/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind combaterea abuzului sexual asupra copiilor, a exploatării sexuale a copiilor și a pornografiei infantile și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2004/68/JAI a Consiliului (JO 2011, L 335, p. 1, rectificare în JO 2012, L 18, p. 7) și Regulamentul (UE) 2021/784 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2021 privind prevenirea diseminării conținutului online cu caracter terorist (JO 2021, L 172, p. 79).
(
7
)	Printre altele, Republica Federală Germania și Republica Franceză, care au adoptat Netzwerkdurchsetzungsgesetz (NetzDG, Legea privind controlul rețelelor sociale) din 1 septembrie 2017 (BGBl. 2017 I, p. 3352), și, respectiv, Legea nr. 2020-766 din 24 iunie 2020 privind combaterea conținuturilor care promovează ura pe internet (JORF nr. 0156 din 25 iunie 2020).
(
8
)	Comisia Europeană a arătat, în observațiile sale scrise, că această reglementare austriacă prevede obligații care se suprapun cu cele prevăzute de Digital Services Act.
(
9
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257).
(
10
)	A se vedea articolul 2 alineatul (3) din Digital Services Act. Pe de altă parte, deși acest regulament armonizează pe deplin anumite norme aplicabile serviciilor intermediare pe piața internă, el nu elimină totuși, după toate probabilitățile, posibilitatea de a deroga de la principiul țării de origine consacrat la articolul 3 din Directiva 2000/31 în ceea ce privește alte aspecte decât cele care fac obiectul normelor armonizate. A se vedea considerentul (9) al regulamentului menționat.
(
11
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 9 septembrie 2015 referitoare la procedura de furnizare de informații în domeniul reglementărilor tehnice și al normelor privind serviciile societății informaționale (JO 2015, L 241, p. 1). Înainte de intrarea în vigoare a Directivei 2015/1535, articolul 2 litera (a) din Directiva 2000/31 definea „serviciile societății informaționale” ca fiind „servicii în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva [98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (JO 1998, L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207)]”. De la intrarea în vigoare a Directivei 2015/1535, această referire trebuie înțeleasă, în temeiul articolului 10 din aceasta, în sensul că face trimitere la articolul 1 alineatul (1) litera (b) din aceeași directivă.
(
12
)	BGBl. I, 151/2020.
(
13
)	Articolul 14 din KoPl‑G.
(
14
)	Articolul 1 alineatul (3) din KoPl‑G nu este citat de instanța de trimitere. În esență, această dispoziție exclude din domeniul de aplicare al legii menționate furnizorii de platforme de comunicare (1) care servesc exclusiv la negocierea sau la vânzarea de bunuri sau servicii, precum și la negocierea de bunuri imobile sau de oferte de locuri de muncă, (2) al căror obiectiv principal este de a furniza servicii fără scop lucrativ și (3) oferite de întreprinderile media.
(
15
)	Hotărârea din 2 decembrie 2010 (C‑108/09, denumită în continuare „Hotărârea Ker‑Optika, EU:C:2010:725).
(
16
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019 (C‑390/18, denumită în continuare „Hotărârea Airbnb Ireland, EU:C:2019:1112).
(
17
)	Hotărârea din 1 octombrie 2020 [C‑649/18, denumită în continuare „Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online), EU:C:2020:764].
(
18
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, punctele 134 și 135.
(
19
)	A se vedea articolul 1 din KoPl‑G.
(
20
)	A se vedea articolul 3 alineatele (1) și (4) din KoPl‑G.
(
21
)	A se vedea articolul 4 alineatul (1) din KoPl‑G.
(
22
)	A se vedea articolul 5 alineatele (1) și (4) din KoPl‑G.
(
23
)	A se vedea articolul 10 din KoPl‑G, care nu este reprodus în cererea de decizie preliminară.
(
24
)	Hotărârea Airbnb Ireland (punctul 42).
(
25
)	Articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 prevede că „[s]tatele membre veghează ca atunci când un serviciu al societății informaționale constă în stocarea informațiilor furnizate de un destinatar al serviciului, furnizorul acelui serviciu să nu fie responsabil pentru informațiile stocate la cererea unui destinatar al serviciului, cu condiția ca: (a) furnizorul să nu aibă cunoștință despre activitatea sau informația ilicită, iar, în ceea ce privește acțiunile în daune, să nu aibă cunoștință de fapte sau circumstanțe din care să rezulte că activitatea sau informația este vădit ilicită sau (b) furnizorul, din momentul în care ia la cunoștință despre acestea, acționează prompt pentru a elimina informațiile sau pentru a bloca accesul la acestea”.
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2021:503, punctul 105).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2021:503, punctele 131 și 133).
(
28
)	În plus, articolul 6 alineatul (4) din Digital Services Act, care preia rolul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31, se limitează să indice că acest articol „nu afectează posibilitatea ca o autoritate judiciară sau administrativă să solicite furnizorului de servicii, în conformitate cu sistemul juridic al unui stat membru, să pună capăt unei încălcări sau să o prevină” [precum prima parte a acestui articol 14 alineatul (3)], fără a prelua a doua parte a articolului 14 alineatul (3) menționat (reprodusă la punctul 49 din prezentele concluzii). Or, pe de o parte, normele privind ordinele sunt armonizate în prezent prin acest regulament și, pe de altă parte, regulamentul menționat prevede că condițiile și cerințele referitoare la acestea se aplică fără a aduce atingere dreptului procesual civil. A se vedea articolul 9 alineatul (6) și articolul 10 alineatul (6) din același regulament.
(
29
)	Articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2000/31 prevede că „[s]tatele membre nu trebuie să impună furnizorilor obligația generală de supraveghere a informațiilor pe care le transmit sau le stochează atunci când furnizează serviciile prevăzute la articolele 12, 13 și 14 și nici obligația generală de a căuta în mod activ fapte sau circumstanțe din care să rezulte că activitățile sunt ilicite”. Articolul 15 alineatul (2) din această directivă adaugă că „[s]tatele membre pot institui obligația furnizorilor de servicii ale societății informaționale de a informa prompt autoritățile publice competente despre presupuse activități ilicite pe care le‑ar desfășura destinatarii serviciilor lor ori despre presupuse informații ilicite pe care aceștia le‑ar furniza sau obligația de a comunica autorităților competente, la cererea acestora, informații care să permită identificarea destinatarilor serviciilor cu care au încheiat un acord de stocare – hosting”.
(
30
)	A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 3 octombrie 2019, Glawischnig‑Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, punctul 35), în care Curtea a arătat că „[u]n astfel de caz specific își poate avea originea în special, precum în cauza principală, într‑o informație precisă, stocată de furnizorul de servicii de stocare în cauză la cererea unui anumit utilizator din rețeaua sa socială, al cărei conținut a fost analizat și apreciat de o instanță competentă a statului membru care, în urma aprecierii sale, a declarat‑o ilicită”.
(
31
)	Punctul 42 din această hotărâre.
(
32
)	A se vedea în acest sens Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online) (punctul 34). A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza LEA (C‑10/22, EU:C:2023:437, punctul 84).
(
33
)	Punctul 64 din această hotărâre.
(
34
)	Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online) (punctul 62). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Airbnb Ireland (punctele 81 și 82).
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2011, eDate Advertising și alții (C‑509/09 și C‑161/10, EU:C:2011:685, punctele 67 și 68).
(
36
)	A se vedea punctul 47 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea considerentul (38) al Digital Services Act.
(
37
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, punctul 135.
(
38
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:336, punctele 123-125).
(
39
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, punctul 135.
(
40
)	A se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2011, eDate Advertising și alții (C‑509/09 și C‑161/10, EU:C:2011:685, punctul 64).
(
41
)	A se vedea considerentul (24) al Directivei 2000/31.
(
42
)	A se vedea considerentul (22) al Directivei 2000/31.
(
43
)	A se vedea articolul 1 alineatul (1) litera (e) și articolul 5 din Directiva 2015/1535. În observațiile sale scrise, Comisia arată că KoPl‑G nu i‑a fost notificată în temeiul Directivei 2000/31, ci al Directivei 2015/1535, fără a exclude însă posibilitatea ca un stat membru să îndeplinească, printr‑o singură notificare, obligațiile de notificare prevăzute de aceste două directive.
(
44
)	Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind anumite aspecte juridice ale comerțului electronic pe piața internă, COM(1998) 586 final, p. 34.
(
45
)	A se vedea printre altele Crabit, E., „La directive sur le commerce électronique: le projet «Méditerranée»”, Revue du droit de l’Union européenne, 2000, nr. 4, p. 749 și în special p. 762 și 792, Drexl, J., „Mondialisation et société de l’information. Le commerce électronique et la protection des consommateurs”, Revue international de droit économique, 2002, nr. 2-3, p. 405 și în special p. 432 („[statul membru de destinație poate] lua măsuri individuale”), Gkoutzinis, A., Internet Banking and the Law in Europe: Regulation, Financial Integration and Electronic Commerce, Cambridge University Press, Cambridge‑New York, 2006, p. 283, și Schulz, W., „Regulating Intermediaries to Protect Privacy Online – the Case of the German NetzDG”, HIIG Discussion Paper Series, 2018, p. 7 („exemption clause of art. 3 sec. 4 e‑Commerce Directive [is] restricted to individual cases and does not allow members states to apply their jurisdiction all together «through the backdoor»”).
(
46
)	A se vedea Holznagel, D., „Platform Liability for Hate Speech & the Country of Origin Principle: Too Much Internal Market?”, Computer Law Review International, 2020, vol. 4, p. 107.
(
47
)	Punctul 76 din această hotărâre.
(
48
)	Hotărârea Ker‑Optika (punctul 28).
(
49
)	Hotărârea Ker‑Optika (punctul 31).
(
50
)	Hotărârea Ker‑Optika (punctul 41).
(
51
)	Hotărârea Ker‑Optika (punctul 75).
(
52
)	Hotărârea Ker‑Optika (punctul 76).
(
53
)	Hotărârea Ker‑Optika (punctul 78).
(
54
)	A se vedea Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza Ker‑Optika (C‑108/09, EU:C:2010:341, punctul 21).
(
55
)	Punctul 76 din această hotărâre.
(
56
)	Hotărârea Ker‑Optika (punctul 26).
(
57
)	Hotărârea Airbnb Ireland (punctul 99).
(
58
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 6 noiembrie 2001 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman (JO 2001, L 311, p. 67, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/27/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 (JO 2004, L 136, p. 34, Ediție specială, 13/vol. 44, p. 116).
(
59
)	A se vedea Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online) (punctele 41 și 44).
(
60
)	A se vedea Hotărârea A (Publicitate și vânzare de medicamente online) (punctul 66).
(
61
)	A se vedea punctul 47 din prezentele concluzii.