HOTĂRÂREA CURȚIIdin 2 decembrie 1971(1)Aktien‑Zuckerfabrik SchöppenstedtîmpotrivaConsiliului Comunităților EuropeneÎn cauza 5/71_Aktien‑Zuckerfabrik Schöppenstedt, cu
sediul în Schöppensted (Saxonia Inferioară), reprezentată de domnul
Rudolf Schrader, președinte, și de domnul Alfred Isensee, vicepreședinte
al comitetului de direcție, asistați de către Arved Deringer, Claus
Tessin, Hansjürgen Herrmann și Jochim Sedemund, avocați la Curtea de
Apel din Köln, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul lui Marc
Baden, avocat, 1, boulevard Prince‑Henri_reclamantă_împotrivaConsiliului Comunităților Europene,
reprezentat de domnul Ernst Wohlfahrt, director general al Serviciului
juridic al Consiliului, în calitate de agent, asistat de domnul Hans
Jürgen Lambers, consilier juridic al Consiliului, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la domnul J. N. Van den Houten, director al Serviciului
juridic al Băncii Europene de Investiții, 2, place de Metz_pârât_având
ca obiect obligarea la plata daunelor interese, în temeiul articolului
215 al doilea paragraf din Tratatul CEE, pentru repararea prejudiciului
cauzat de Regulamentul nr. 769/68 al Consiliului de stabilire a
măsurilor necesare pentru compensarea diferenței dintre prețurile
naționale ale zahărului și prețurile valabile de la 1 iulie 1968_CURTEA_compusă
din domnii R. Lecourt, președinte, J. Mertens de Wilmars și H.
Kutscher, președinți de cameră, A. M. Donner, A. Trabucchi, R.
Monaco (raportor), și P. Pescatore, judecători_avocat general: domnul K. Roemer, grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Având
în vedere că, prin cererea depusă la grefă la 13 februarie 1971,
întreprinderea „Aktien Zuckerfabrik Schöppenstedt” solicită Curții, în
temeiul articolului 215 al doilea paragraf din Tratatul CEE, să oblige
Consiliul la repararea prejudiciului pe care acesta i l‑ar fi cauzat
prin adoptarea Regulamentului nr. 769/68 din 18 iunie 1968 (JO
1968, L 143) de stabilire a măsurilor necesare pentru compensarea
diferenței dintre prețurile naționale ale zahărului și prețurile
valabile de la 1 iulie 1968;că
aceasta reclamă, în principal, plata de către Consiliu a 38 852,78
u.c., adică 155 411,13 DM, corespunzând pierderii de venituri pe
care ar fi suferit‑o în raport cu vechiul preț german al zahărului brut;că, în subsidiar, aceasta solicită, în plus, să fie despăgubită în alt mod pentru prejudiciul pe care l‑ar fi suferit; Cu privire la admisibilitate2        având
în vedere că admisibilitatea acțiunii este contestată de Consiliu, care
susține, în primul rând, că aceasta nu ar tinde, în realitate, la
repararea unui prejudiciu cauzat prin fapta sa ilicită, ci la
înlăturarea efectelor juridice care decurg din actul atacat;că
a considera acțiunea admisibilă ar anihila sistemul contencios prevăzut
de tratat, în special la articolul 173 al doilea paragraf, în virtutea
căruia particularii nu pot formula o acțiune în anulare împotriva
regulamentelor;3        având
în vedere că acțiunea în despăgubiri prevăzută la articolele 178 și 215
al doilea paragraf din tratat a fost instituită ca o cale autonomă,
având funcția sa specifică în cadrul sistemului căilor de atac și a fost
subordonată unor condiții de exercitare concepute în considerarea
obiectului său specific;că aceasta
diferă de acțiunea în anulare prin aceea că nu tinde la înlăturarea unei
măsuri determinate, ci la repararea unui prejudiciu cauzat de o
instituție în exercitarea funcțiilor sale;4        având
în vedere că, în plus, Consiliul invocă inadmisibilitatea concluziilor
principale, în măsura în care ar implica substituirea reglementării în
litigiu printr‑o nouă reglementare, conformă criteriilor indicate de
reclamantă, substituire pe care Curtea nu ar avea competența de a o
ordona;5        având
în vedere că prin concluziile principale se vizează doar acordarea de
daune interese și, în consecință, o prestație destinată să își producă
efectele numai în privința reclamantei;rezultă, prin urmare, că acest motiv trebuie să fie respins;6        având
în vedere că pârâtul a mai susținut că, în măsura în care s‑ar admite
cererea de despăgubire, Curtea ar fi obligată, pentru a determina
valoarea prejudiciului în litigiu, să stabilească criteriile pe baza
cărora ar fi trebuit efectuată compensația în materie de preț și ar
aduce astfel atingere puterii discreționare de care dispune Consiliul în
adoptarea actelor normative;7        având
în vedere că determinarea criteriilor aplicabile pentru calculul
compensației în litigiu nu ține de admisibilitate, ci de fond;8        având,
în sfârșit, în vedere că pârâtul invocă inadmisibilitatea cererii
subsidiare întrucât obiectul acesteia ar fi nedeterminat, iar expunerea
de motive ar lipsi în totalitate;9        că
o cerere care tinde la obținerea unei despăgubiri oarecare este
lipsită, într‑adevăr, de precizia necesară și trebuie, prin urmare, să
fie considerată inadmisibilă; 10      rezultă
că acțiunea este, astfel, admisibilă doar în ceea ce privește
concluziile principale; Cu privire la fond11      având
în vedere că, în speță, răspunderea extracontractuală a Comunității ar
presupune cel puțin caracterul ilicit al actului pretins cauzator de
prejudiciu;că, fiind vorba de un act
normativ care implică opțiuni de politică economică, această răspundere
a Comunității pentru prejudiciul pe care particularii l‑ar fi suferit
ca efect al acestui act nu ar putea fi angajată, ținând seama de
dispozițiile articolului 215 al doilea paragraf din tratat, decât în
prezența unei încălcări suficient de grave a unei norme superioare de
drept care protejează particularii;că, prin urmare, în prezenta cauză, Curtea trebuie să examineze, în primul rând, dacă a avut loc o asemenea încălcare;12      având
în vedere că, fiind adoptat în temeiul articolului 37 alineatul (1) din
Regulamentul nr. 1009/67, care însărcinează Consiliul să adopte
dispozițiile privind măsurile necesare pentru compensarea diferenței
dintre prețurile naționale și prețurile valabile de la 1 iulie 1968,
Regulamentul nr. 769/68 autorizează statul membru în care prețul
zahărului alb este mai mare decât prețul indicativ să acorde o
compensație pentru cantitățile de zahăr alb și de zahăr brut care, la 1
iulie 1968, ora 0.00, se aflau în liberă circulație pe teritoriul său;că
reclamanta se prevalează de faptul că, pentru statele membre cu prețuri
mici, acest regulament nu prevede plata unei redevențe pentru stocurile
de zahăr decât în cazul în care prețurile anterioare erau mai mici
decât prețul de intervenție valabil de la 1 iulie 1968, pentru a
pretinde că, adoptând criterii diferite pentru dreptul la compensație al
producătorilor de zahăr stabiliți într‑un stat membru cu prețuri
ridicate, regulamentul ar încălca prevederile articolului 40 alineatul
(3) ultimul paragraf din tratat, în conformitate cu care politica de
prețuri comună trebuie să se bazeze pe criterii comune și pe metode de
calcul uniforme;13      având
în vedere că diferența semnalată nu constituie o discriminare, deoarece
este consecința noului sistem de organizare comună a pieței zahărului,
care nu comportă un singur preț fix, ci un preț superior și un preț
inferior, instituind un cadru de prețuri în interiorul căruia nivelul
prețurilor efective se stabilește în funcție de dezvoltarea pieței;că
nu se poate contesta, așadar, justificarea unei reglementări
tranzitorii care nu impunea plata de redevențe decât în cazurile în care
prețurile anterioare se aflau încă sub limita noilor prețuri și care nu
autoriza o compensație decât în cazurile în care prețurile depășeau
această limită, considerând că, în cazurile în care prețurile anterioare
se situau deja în cadrul stabilit, mecanismele pieței trebuiau să
funcționeze;14      având
în vedere că, în ceea ce privește restul motivelor, în considerarea
particularităților regimului instituit începând cu 1 iulie 1968,
Consiliul, prin adoptarea Regulamentului nr. 769/68, a îndeplinit
cerințele articolului 37 din Regulamentul nr. 1009/67;15      având
în vedere că trebuie de asemenea să fie înlăturată afirmația
reclamantei potrivit căreia Regulamentul nr. 769/68 ar fi încălcat
prevederile articolului 40 din tratat, deoarece metoda de calcul a
despăgubirilor și a redevențelor compensatorii pentru stocurile de zahăr
brut deriva din aceea adoptată pentru zahărul alb, ceea ce ar putea, în
opinia reclamantei, să constituie un tratament inegal în privința
producătorilor de zahăr brut;că deși
reclamanta a afirmat, sprijinindu‑se pe cazuri ipotetice, că metodele
de calcul alese nu conduc în mod necesar la rezultate uniforme pentru
producătorii de zahăr brut, ea nu a dovedit totuși că acesta ar fi putut
fi cazul la data de 1 iulie 1968;16      rezultă,
așadar, că acțiunea în răspundere formulată de reclamantă nu
îndeplinește condiția prealabilă menționată anterior și trebuie să fie
respinsă; Cu privire la cheltuielile de judecată17      având
în vedere că, în temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul
de procedură, partea care cade în pretenții este obligată la plata
cheltuielilor de judecată;că reclamanta a căzut în pretenții;pentru aceste motive_văzând actele de procedură;după ascultarea raportului judecătorului raportor;după audierea pledoariilor părților;după ascultarea concluziilor avocatului general;văzând
Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special
articolele 40, 173 și articolul 215 al doilea paragraf;văzând Regulamentul nr. 1009/67 al Consiliului din 18 decembrie 1967, în special articolul 37 alineatul (1);văzând Regulamentul nr. 769/68 al Consiliului din 18 iunie 1968;văzând Protocolul privind Statutul Curții de Justiție a Comunităților Europene;văzând Regulamentul de procedură al Curții de Justiție a Comunităților Europene;CURTEA_respingând orice alte concluzii, mai ample sau contrare, declară și hotărăște:1)      Respinge acțiunea ca nefondată;2)      Obligă reclamanta la plata cheltuielilor de judecată.Lecourt Mertens de Wilmars KutscherDonner Trabucchi      Monaco       PescatorePronunțată astfel în ședință la Luxemburg, la 2 decembrie 1971.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       R. Lecourt1 Limba de procedură: germana.