62023CJ0462
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
3. dubna 2025 (
*1
)
„Nesplnění povinnosti státem – Ochrana spotřebitele – Směrnice 2009/54/ES – Článek 8 odst. 2 – Zákaz uvádění přírodní minerální vody a pramenité vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy – Článek 7 odst. 2 písm. b) – Článek 9 odst. 4 písm. c) – Požadavky na označování – Povinné údaje – Název zřídla – Nesprávné provedení“
Ve věci C‑462/23,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti podaná na základě článku 258 SFEU dne 24. července 2023,
Evropská komise, zástupci: N. Nikolova a B. Rous Demiri, jako zmocněnkyně,
žalobkyně,
proti
Bulharské republice, zástupci: T. Mitova, S. Ruseva a R. Stojanov, jako zmocněnci,
žalované,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení: T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci předsedy šestého senátu, A. Kumin a I. Ziemele (zpravodajka), soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Evropská komise se svou žalobou domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Bulharská republika tím, že
–
nezakázala uvádění přírodní minerální vody a pramenité vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy,
–
neuložila povinnost uvádět název zřídla na etiketách přírodních minerálních vod a pramenitých vod a
–
povolila použití výrazu „pramenitá voda“ pro vodu, která nevyhovuje příslušným požadavkům,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 8 odst. 2, čl. 7 odst. 2 písm. b) a čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/54/ES ze dne 18. června 2009 o využívání a prodeji přírodních minerálních vod (Úř. věst. 2009, L 164, s. 45).
Právní rámec
Unijní právo
2
Body 5, 7 a 9 odůvodnění směrnice 2009/54 uvádějí:
„(5)
Prvořadým cílem veškerých pravidel týkajících se přírodních minerálních vod by mělo být chránit zdraví spotřebitelů, předcházet uvádění spotřebitelů v omyl a zajistit korektní podmínky obchodu.
[…]
(7)
Měla by být věnována pozornost tomu, aby si přírodní minerální vody až do okamžiku prodeje zachovaly vlastnosti, díky kterým byly uznány jako takové. […]
[…]
(9)
Z důvodu informování spotřebitele by měl být povinný údaj o analytickém složení přírodní minerální vody.“
3
Článek 1 odst. 1 této směrnice uvádí:
„Tato směrnice se vztahuje na vody jímané na území některého členského státu a uznané příslušným orgánem členského státu jako přírodní minerální vody, které vyhovují příloze I oddílu I.“
4
Článek 7 odst. 2 uvedené směrnice stanoví:
„Na etiketách přírodních minerálních vod musí být uvedeny také tyto povinné údaje:
[…]
b) místo, ve kterém je zřídlo využíváno, a název zřídla;
[…]“
5
Článek 8 téže směrnice zní následovně:
„1.   Název lokality, obce nebo místa smí být uveden v rámci znění obchodního názvu za předpokladu, že se jedná o přírodní minerální vodu pocházející ze zřídla v místě uvedeném v tomto obchodním názvu, a za předpokladu, že tento název není zavádějící, pokud jde o místo, kde se zřídlo využívá.
2.   Zakazuje se uvádění přírodní minerální vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy.
3.   Pokud je na etiketě nebo v nápisu na nádobě, ve které jsou přírodní minerální vody nabízeny k prodeji, uveden obchodní název odlišný od názvu zřídla nebo místa využívání, musí být toto místo využívání nebo název tohoto zřídla uveden písmem nejméně jeden a půl krát větším a širším než písmo, které je použito pro obchodní název.
První pododstavec se použije obdobně, pokud jde o význam přikládaný názvu zřídla nebo místa jeho využívání ve vztahu k obchodnímu názvu použitému k jakékoliv reklamě přírodních minerálních vod.“
6
Článek 9 odst. 4 směrnice 2009/54 stanoví:
„Výraz ‚pramenitá voda‘ je vyhrazen pro označení vody, která je určená k lidské spotřebě ve svém přirozeném stavu, je plněna do lahví u zdroje a:
[…]
c)
vyhovuje požadavkům na označování stanoveným v čl. 7 odst. 2 písm. b) a c) a v článku 8;
[…]“
7
Příloha I této směrnice obsahuje část I, nadepsanou „Definice“, která v bodě 1 stanoví:
„ ‚Přírodní minerální vodou‘ se rozumí mikrobiologicky nezávadná voda ve smyslu článku 5 pocházející z podzemních ložisek a vyvěrající z jednoho nebo více přirozených nebo navrtaných zřídel.
[…]“
Bulharské právo
Nařízení z roku 2004
8
Článek 22 odst. 3 nařízení o požadavcích na balené přírodní minerální, pramenité a stolní vody určené k pití (Naredba za iziskvanijata kam butiliranite naturalni mineralni, izvorni i trapezni vodi, prednaznačeni za pitejni celi, DV č. 68 ze dne 3. srpna 2004) (dále jen „nařízení z roku 2004“) zní takto:
„S výhradou požadavků [nařízení o požadavcích na označování a obchodní úpravu potravin (Naredba za iziskvanijata za etiketiraneto i predstavjaneto na chranite, DV č. 62 ze dne 28. července 2000)] […] musí etiketa na prodejních obalech přírodních minerálních vod obsahovat rovněž tyto povinné údaje:
1.
název vodního zdroje a označení ložiska minerální vody v souladu s osvědčením uvedeným v článku 5;
2.
název místa, ve kterém je přírodní minerální voda plněna do lahví; […]“
9
Článek 23 tohoto nařízení stanoví:
„1)   Obchodní název (obchodní značka) přírodní minerální vody může obsahovat název lokality nebo sídla, které souvisí s umístěním vodního zdroje a ložiska, za předpokladu, že tento název není zavádějící, pokud jde o místo, ve kterém se vodní zdroj využívá.
2)   Zakazuje se uvádění přírodní minerální vody z téhož vodního zdroje na trh s více obchodními názvy.“
10
Článek 26 odst. 3 uvedeného nařízení stanoví, že v souladu s nařízením o požadavcích na označování a obchodní úpravu potravin musí označení prodejních obalů pramenitých vod obsahovat rovněž povinné údaje o názvu vodního zdroje podle vydaného povolení k odběru vody a názvu místa, ve kterém je pramenitá voda plněna do lahví.
11
Článek 26 odst. 4 téhož nařízení zní takto:
„Na označování pramenitých vod se rovněž vztahují požadavky článků 23 a 24.“
12
Ustanovení § 1 bodu 4 doplňujících ustanovení k nařízení z roku 2004 definuje pojem „vodní zdroj“ následovně:
„ ‚vodním zdrojem‘ se rozumí dílo pro podzemní vody, které je určeno k odběru vody a zahrnuje povrchová zařízení. Různé druhy zdrojů podzemních vod jsou uvedeny v čl. 89 odst. 1 nařízení č. 1 z roku 2007 o průzkumu, využití a ochraně podzemních vod [Naredba no 1 ot 2007 g. za proučvane, polzvane i opazvane na podzemnite vodi (DV č. 87 ze dne 30. října 2007, dále jen ‚nařízení č. 1 z roku 2007‘)].“
13
Ustanovení § 1 bodu 5 těchto doplňujících ustanovení definuje pojem „ložisko minerální vody“ následovně:
„ ‚Ložisko minerální vody‘ je útvar podzemních vod tvořený minerální vodou.“
Nařízení č. 1 z roku 2007
14
Článek 89 odst. 1 nařízení č. 1 z roku 2007 uvádí:
„Díla pro podzemní vody podle jejich umístění v útvaru podzemních vod jsou:
1.
vertikální:
a)
trubní studny;
b)
šachtové studny;
c)
kombinované studny (šachtové a trubní);
2.
horizontální:
a)
drenáže;
b)
galerie;
3.
studny s horizontálními jímači;
4.
pramenní jímka;
5.
díla se zvláštní konstrukcí:
a)
šikmé vrty;
b)
kombinované studny (šachtové a trubní) s několika šikmými vrty vedenými ze dna šachtové studny,
c)
vícekomorová trubní studna.“
Zákon o vodách
15
Ustanovení § 1 doplňujících ustanovení k zákonu o vodách (Zakon za vodite, DV č. 67 ze dne 27. července 1999) v bodech 61 a 98 stanoví:
„61. ‚Útvarem podzemních vod‘ se rozumí příslušný objem podzemních vod ve zvodnělé vrstvě nebo vrstvách vyznačující se určitým stavem podzemních vod.
[…]
98. ‚Ložiskem minerální vody‘ se rozumí útvar podzemních vod nebo jeho část obsahující minerální vody s jednotným složením a chemickými vlastnostmi.“
Postup před zahájením soudního řízení
16
Dne 2. července 2020 zaslala Komise Bulharské republice formální upozornění ze dvou důvodů, a sice že právní předpisy tohoto členského státu tím, že umožňují uvádění přírodní minerální vody a pramenité vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy, nesplňují požadavky čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54 a dále tyto právní předpisy tím, že nestanovily povinnost uvádět název zřídla na etiketách uvedených vod, nevyhovují požadavkům čl. 7 odst. 2 písm. b) a čl. 9 odst. 4 písm. c) této směrnice.
17
Bulharská republika odpověděla dopisem ze dne 29. září 2020, ve kterém se zavázala, že do 30. října 2020 sdělí Komisi opatření ke správnému provedení směrnice 2009/54. Dne 24. listopadu 2020 předložily bulharské orgány Komisi návrh nařízení o požadavcích na balené přírodní minerální vody, pramenité a stolní vody určené k pití.
18
Po posouzení oznámených opatření zaslala Komise Bulharské republice dne 23. září 2021 odůvodněné stanovisko, ve kterém stanovila lhůtu dvou měsíců ode dne obdržení tohoto stanoviska k uvedení bulharských právních předpisů do souladu se směrnicí. Komise v něm uvedenému členskému státu vytýkala, že nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 8 odst. 2, čl. 7 odst. 2 písm. b) a čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice 2009/54, tím, že stále neprovedl správně tuto směrnici do bulharského práva, a to zejména pojem „zřídlo“, jak byl vyložen v rozsudku ze dne 24. června 2015, Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, dále jen rozsudek Hotel Sava Rogaška, EU:C:2015:414).
19
Po prodloužení lhůty pro odpověď do 21. ledna 2022 sdělila Bulharská republika dne 17. ledna 2022 Komisi stanovisko k odůvodněnému stanovisku a předložila revidovaný návrh nařízení o požadavcích na balené minerální vody, pramenité a stolní vody určené k pití. V rámci následné korespondence se Bulharská republika poté, co Komise tomuto členskému státu oznámila, že zamýšlená opatření jsou nedostatečná, zavázala zejména ke změně právních předpisů v oblasti potravin.
20
Vzhledem k tomu, že tento členský stát nepřijal dodatečná opatření ke správnému provedení směrnice 2009/54, podala Komise dne 24. července 2023 projednávanou žalobu.
K žalobě
21
Na podporu své žaloby uplatňuje Komise dva žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54 a zadruhé z porušení čl. 7 odst. 2 písm. b) a čl. 9 odst. 4 písm. c) této směrnice.
K přípustnosti
22
Bulharská republika sice nevznesla námitku nepřípustnosti vycházející z nepřípustnosti projednávané žaloby, avšak tvrdí, že v průběhu postupu před zahájením soudního řízení poskytla Komisi v souladu se zásadou loajální spolupráce několik návrhů na změnu platné vnitrostátní právní úpravy, které přebírají samotné znění směrnice 2009/54, jak bylo vyloženo v rozsudku Hotel Sava Rogaška, přičemž všechna tato opatření byla považována za nedostatečná. Podle tohoto členského státu tato okolnost ve skutečnosti svědčí o obtížích způsobených neexistencí definice základních pojmů použitých ve směrnici 2009/54, z nichž některé jsou navíc nesoudržné s těmi, které mají podobný význam a jsou použity v jiných aktech unijního práva.
23
V této souvislosti uvedený členský stát, který tvrdí, že byl jediným členským státem, od něhož bylo požadováno, aby tyto pojmy ve vnitrostátním právu definoval, a to bez jasných informací o jejich obsahu, zdůrazňuje úlohu Komise jakožto orgánu, který má pravomoc legislativní iniciativy, tedy pravomoc přijmout opatření k upřesnění unijního práva v případě, že je nutná aktualizace stávajícího právního rámce. Tentýž členský stát uvádí, že v projednávaném případě bylo přijetí nových vnitrostátních předpisů odloženo právě do doby, než tento orgán vyjádří souhlas s navrhovaným přístupem. Komise přitom tři měsíce po oznámení posledních informací, které jí tento členský stát zaslal, podala projednávanou žalobu, aniž provedla jakoukoli další konzultaci.
24
Pokud mají být argumenty Bulharské republiky v této souvislosti chápány tak, že míří na údajné porušení povinnosti loajální spolupráce Komisí tím, že podala projednávanou žalobu, je třeba uvést, že kromě skutečnosti, že Komise nemá pravomoc určovat s konečnou platností práva a povinnosti členského státu prostřednictvím stanovisek, které přijímá v rámci postupu před zahájením soudního řízení, nebo mu poskytovat záruky slučitelnosti určitého jednání s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 2003, Komise v. Německo, C‑135/01, EU:C:2003:171, bod 24 a citovaná judikatura), ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že v projednávaném případě Bulharská republika v průběhu tohoto řízení každopádně nepoukazovala na obtíže při výkladu pojmů použitých ve směrnici 2009/54, které namítá v rámci projednávané žaloby.
25
Proto nelze tvrdit, že Komise uvedla tento členský stát do nejistoty ohledně rozsahu jeho povinností nebo mu zabránila ukončit vytýkané porušení práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. března 2003, Komise v. Německo, C‑135/01, EU:C:2003:171, bod 23).
26
Mimoto podle ustálené judikatury Soudního dvora přísluší Komisi, aby posoudila vhodnost podání žaloby proti členskému státu, určila ustanovení, která porušil, a zvolila okamžik, kdy vůči němu zahájí řízení o nesplnění povinnosti, přičemž úvahy, které určují tuto volbu, nemohou ovlivnit přípustnost žaloby. V tomto smyslu přísluší pouze Komisi, aby posoudila vhodnost podání a zachování žaloby pro nesplnění povinnosti, přičemž Soudní dvůr je povinen posoudit, zda vytýkané nesplnění povinnosti existuje, či nikoliv, aniž by mu příslušelo vyjádřit se k výkonu posuzovací pravomoci Komisí [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. března 2021, Komise v. Maďarsko (Spotřební daň z cigaret), C‑856/19, EU:C:2021:253, bod 57 a citovaná judikatura].
27
Z toho vyplývá, že tvrzení Bulharské republiky nemohou zpochybnit přípustnost projednávané žaloby.
K věci samé
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54
– Argumentace účastnic řízení
28
Komise tvrdí, že čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54 ve spojení s čl. 9 odst. 4 písm. c) této směrnice zakazuje uvádění přírodních minerálních vod a pramenitých vod z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy ve smyslu výkladu podaného Soudním dvorem v rozsudku Hotel Sava Rogaška, a sice přírodních minerálních vod a pramenitých vod, které pocházejí z jednoho a téhož podzemního ložiska a mají ve všech přirozených nebo navrtaných vývěrech těchto vod totožné vlastnosti.
29
Zákaz stanovený v čl. 23 odst. 2 a čl. 26 odst. 4 nařízení z roku 2004, tedy v ustanoveních, která provádějí toto pravidlo do bulharského právního řádu, má přitom odlišný smysl, jelikož neodkazuje na „zřídlo“, ale na „vodní zdroj“, jak je definován v § 1 bodě 4 doplňujících ustanovení k nařízení z roku 2004 a v čl. 89 odst. 1 nařízení č. 1 z roku 2007. Tento zákaz se podle čl. 23 odst. 2 a čl. 26 odst. 4 nařízení z roku 2004 vztahuje na uvádění přírodní minerální vody nebo pramenité vody odebírané z téhož „díla pro podzemní vody, které je určeno k odběru vody“ na trh s více obchodními názvy. Za těchto podmínek dotčená vnitrostátní právní úprava již ze své povahy považuje každý vodní zdroj za samostatné zřídlo, a tudíž by vody z téhož zřídla mohly mít různé obchodní názvy.
30
Bulharská republika uvádí, že směrnice 2009/54 nedefinuje pojem „zřídlo“ a podle tohoto členského státu není ani definován v judikatuře Soudního dvora, což neumožňuje určit, co přesně představuje útvar podzemních vod, který musí být pro účely této směrnice považován za „zřídlo“. Z toho vyplývá, že členské státy mají volnost nejen vymezit tento pojem ve vnitrostátním právu, ale rovněž použít stávající vnitrostátní předpisy za účelem dosažení cílů stanovených uvedenou směrnicí.
31
Bulharská republika v tomto rámci zdůrazňuje, že „vodní zdroj (водоизточник)“ v bulharském jazyce je právě zřídlo se zařízením umožňujícím jeho využívání, z něhož je využívána přírodní minerální voda nebo pramenitá voda vyvěrající z jednoho nebo více přirozených nebo navrtaných zdrojů. Takto chápané poskytování informací o „vodním zdroji“ umožňuje spotřebitelům co nejpřesněji identifikovat původ dotyčné vody a odlišit přírodní minerální vodu od jiné přírodní minerální vody podle místa, kde se zřídlo využívá.
32
Články 23 a 26 nařízení z roku 2004 tudíž umožňují dosáhnout jak cíle směrnice 2009/54 jako celku, tak specifického cíle sledovaného článkem 8 této směrnice. Kromě toho zákaz uvedený v těchto článcích odráží podmínku, podle které přírodní minerální voda musí vykazovat totožné vlastnosti ve všech jejích vývěrech, aby mohla být považována za vodu z téhož zřídla. V tomto ohledu byla zohledněna skutečnost, že v Bulharsku mají vody pocházející z týchž podzemních ložisek a vyvěrající z více různých přirozených nebo navrtaných vývěrů, z důvodu vzdálenosti, která je od sebe odděluje, odlišné charakteristiky, přičemž Komise ostatně neprokázala, že by použití těchto vnitrostátních předpisů ohrozilo cíle směrnice 2009/54.
– Závěry Soudního dvora
33
Článek 8 odst. 2 směrnice 2009/54 stanoví, že se zakazuje uvádění přírodní minerální vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy.
34
Pokud jde zaprvé o údajné nerespektování rozsahu pojmu „zřídlo“ uvedeného v tomto ustanovení, je třeba především připomenout, že v bodě 45 rozsudku Hotel Sava Rogaška Soudní dvůr rozhodl, že pojem „přírodní minerální voda z téhož zřídla“, který je použit v tomto čl. 8 odst. 2, označuje přírodní minerální vodu vyvěrající z jednoho nebo více přirozených nebo navrtaných vývěrů, která pochází z jednoho a téhož podzemního ložiska, má-li tato voda s ohledem na kritéria uvedená v příloze I této směrnice totožné vlastnosti, které jsou stabilní ve všech těchto přirozených nebo navrtaných vývěrech v mezích přirozeného kolísání.
35
Aby dospěl k tomuto závěru, měl Soudní dvůr výslovně za to, že pojem „zřídlo“ nelze postavit na roveň ani pojmu „vrt“, jelikož znění definice přírodní minerální vody uvedené v části I bodě 1 prvním pododstavci přílohy I směrnice 2009/54 výslovně upřesňuje, že voda může vyvěrat „z jednoho nebo více přirozených nebo navrtaných zřídel“. Soudní dvůr rozhodl, že pro rozhodnutí, zda taková voda je či není přírodní minerální vodou „z téhož zřídla“ ve smyslu čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54, je irelevantní, že vyvěrá z jednoho nebo více vrtů (rozsudek Hotel Sava Rogaška, bod 30).
36
Soudní dvůr uvedl, že tento výklad je nejen podpořen obecnou systematikou směrnice 2009/54, jejíž celkový výklad potvrzuje rozhodující úlohu, kterou mají při jejím použití vlastnosti přírodních minerálních vod, ale že tento výklad jako jediný může zajistit uskutečnění cílů sledovaných touto směrnicí, a to s ohledem na znění bodů 5, 7 a 9 odůvodnění uvedené směrnice. Vzhledem k tomu, že obchodní název přírodní minerální vody je nutně spojen s vlastnostmi této vody, spotřebitelé by byli uvedeni v omyl, a pokud jde o ochranu zdraví, nemohli by se informovaně rozhodnout na základě případných vlastností přírodní minerální vody, kdyby bylo možné prodávat pod různými obchodními názvy přírodní minerální vody mající stejný původ a stejné vlastnosti (v tomto smyslu viz rozsudek Hotel Sava Rogaška, body 36 a 39 až 41).
37
V projednávané věci ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54 byl do bulharského práva proveden prostřednictvím čl. 23 odst. 2 nařízení z roku 2004, který zakazuje uvádění na trh s více obchodními názvy přírodní minerální vody z téhož „vodního zdroje což je pojem, který je v § 1 bodě 4 doplňujících ustanovení k tomuto nařízení definován jako „dílo pro podzemní vody, které je určeno k odběru vody a zahrnuje povrchová zařízení“ a které spadá pod čl. 89 odst. 1 nařízení č. 1 z roku 2007.
38
S ohledem na jejich obsah je třeba mít za to, že tato vnitrostátní ustanovení, která pouze zakazují uvádění přírodní minerální vody z téhož vodního zdroje na trh s více obchodními názvy, jsou v rozporu se zněním čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54, jak jej vyložil Soudní dvůr v rozsudku Hotel Sava Rogaška, který v bodě 30 tohoto rozsudku výslovně vylučuje jakoukoli rovnocennost pojmů „zřídlo“ a „vývěr“.
39
Uvedená vnitrostátní ustanovení rovněž porušují cíle sledované touto směrnicí uvedené v bodě 5 odůvodnění této směrnice. Jak totiž poznamenává Komise, vzhledem k tomu, že uvedená ustanovení uvádějí každé „dílo […] určené k odběru vody“ jako samostatné zřídlo, lze využívaným vodám z těchto vodních děl přidělit odlišné obchodní názvy, zatímco není vyloučeno, že voda pocházející z těchto různých zdrojů je ve skutečnosti vodou, která má stejný původ a má stejné vlastnosti. Jak přitom Soudní dvůr výslovně rozhodl v bodě 41 rozsudku Hotel Sava Rogaška, taková možnost může uvést v omyl spotřebitele, kteří by se již nemohli informovaně rozhodnout na základě případných vlastností přírodní minerální vody, pokud jde o ochranu zdraví.
40
Pokud jde o argumentaci Bulharské republiky týkající se údajných geologických a hydrologických zvláštností této země a nedostatečnosti důkazů předložených Komisí, je třeba zdůraznit, že tento žalobní důvod se týká způsobu, jakým byla směrnice 2009/54 provedena do bulharského práva, a nikoli konkrétního výsledku aplikace prováděcí právní úpravy. Za účelem prokázání toho, že provedení této směrnice je nedostatečné či nevhodné, tedy není třeba dokazovat skutečné účinky vnitrostátní právní úpravy přijaté za účelem tohoto provedení, neboť právě samotná ustanovení této právní úpravy odhalují nedostatečnost nebo nesprávnost provedení [obdobně viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Komise v. Slovensko (Odborné kvalifikace), C‑773/22, EU:C:2024:645, bod 42 a citovaná judikatura].
41
Pokud jde o argumentaci shrnutou v bodech 22 a 23 tohoto rozsudku, nemůže se Bulharská republika s ohledem na samotné znění ustanovení čl. 8 odst. 2 směrnice 2009/54 ve spojení s definicí „přírodní minerální vody“ obsaženou v části I bodě 1 prvním pododstavci přílohy I této směrnice dovolávat údajné neexistence definice pojmů použitých touto směrnicí k odůvodnění nesplnění povinnosti. To platí tím spíše, jak bylo připomenuto v bodech 34 až 36 tohoto rozsudku, že Soudní dvůr již měl příležitost upřesnit výklad těchto ustanovení v rozsudku Hotel Sava Rogaška, který byl ostatně vyhlášen více než šest let před uplynutím lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku.
42
Proto musí být prvnímu žalobnímu důvodu vznesenému Komisí v rozsahu, v němž se týká neexistence zákazu uvádění přírodní minerální vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy, vyhověno.
43
Ve druhé řadě v rozsahu, v němž se tento žalobní důvod týká rovněž neexistence zákazu uvádění pramenité vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy, je třeba uvést, že podle čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice 2009/54 se zákaz stanovený v čl. 8 odst. 2 této směrnice vztahuje rovněž na uvádění této kategorie balených vod na trh.
44
Vzhledem k tomu, že toto pravidlo bylo, jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, provedeno do bulharského práva prostřednictvím čl. 26 odst. 4 nařízení z roku 2004, podle kterého „[se n]a označování pramenitých vod […] rovněž vztahují požadavky článků 23 a 24“, s ohledem na rozsah čl. 23 odst. 2 tohoto nařízení, jak byl připomenut v bodě 37 tohoto rozsudku, a z důvodů obdobných těm, které byly uvedeny v předcházejících úvahách, musí být tomuto prvnímu žalobnímu důvodu v rozsahu, v němž se týká uvádění tohoto druhu vod na trh, rovněž vyhověno.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 7 odst. 2 písm. b) a čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice 2009/54
– Argumentace účastnic řízení
45
Komise namítá, že závazná pravidla pro označování přírodních minerálních vod a pramenitých vod uvedená v článcích 22 a 26 nařízení z roku 2004 opomíjejí povinnost uvádět na etiketách těchto výrobků název zřídla.
46
V tomto ohledu Komise v první řadě uvádí, že čl. 22 odst. 3 bod 1 tohoto nařízení, který provádí čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54 do bulharského právního řádu, vyžaduje, aby etiketa jednotkového balení přírodní minerální vody obsahovala „název vodního zdroje a označení ložiska minerální vody v souladu s osvědčením uvedeným v článku 5“. Povinnost uvést „vodní zdroj“, který je podle § 1 bodu 4 doplňujících ustanovení k nařízení z roku 2004 definován jako „dílo pro podzemní vody, které je určeno k odběru vody“, ani povinnost uvést „ložisko minerální vody“, které je podle § 1 bodu 5 těchto doplňujících ustanovení definováno jako „útvar podzemních vod tvořený minerální vodou“, přitom nemůže splňovat požadavek stanovený v čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54.
47
Ve druhé řadě Komise tvrdí, že vzhledem k tomu, že bulharské vnitrostátní předpisy nestanoví požadavky na označování v souladu s čl. 7 odst. 2 písm. b) a článkem 8 této směrnice, umožňují tyto předpisy v rozporu s čl. 9 odst. 4 písm. c) uvedené směrnice, který byl do bulharského právního řádu proveden čl. 26 odst. 3 bodem 1 nařízení z roku 2004, uvádět na trh jako „pramenitou vodu“ vodu, která nevyhovuje požadavkům těchto článků.
48
Bulharská republika tvrdí, že zavedením čl. 22 odst. 3 bodu 1 a čl. 26 odst. 3 bodu 1 nařízení z roku 2004 ve svém vnitrostátním právu měla za to, že k informování spotřebitelů stačí na etiketách přírodních minerálních vod a pramenitých vod uvést vodní zdroj, chápaný jako zřídlo se zařízením umožňujícím jeho využívání. Jak totiž vyplývá z bodu 33 rozsudku Hotel Sava Rogaška, název zřídla a název místa jeho využívání mohou být za tímto účelem používány samostatně. V každém případě ze seznamu přírodních minerálních vod uznaných členskými státy (Úř. věst. 2013, C 315, s. 1), a sice z části obsahující seznam přírodních minerálních vod uznaných Bulharskem, vyplývá, že položky „Název zdroje“ a „Místo využívání“ obsahují stejné názvy, takže uvedení jednoho z nich zajišťuje informovanost spotřebitelů.
– Závěry Soudního dvora
49
Pokud jde v první řadě o požadavky na označování vyplývající z čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54, ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, že na etiketách přírodních minerálních vod musí být uvedeny jako povinné údaje místo, ve kterém je zřídlo využíváno, a název zřídla.
50
V tomto rámci je třeba připomenout, že Soudní dvůr již rozhodl, že pojem „zřídlo“ přírodní minerální vody ve smyslu této směrnice nelze postavit na roveň pojmu „podzemní ložisko“, neboť znění definice přírodní minerální vody uvedené v části I bodě 1 prvním pododstavci přílohy I uvedené směrnice oba pojmy jasně odlišuje, ani na roveň pojmu „vrt“, neboť totéž znění výslovně upřesňuje, že voda může vyvěrat „z jednoho nebo více přirozených nebo navrtaných zřídel“, jak bylo uvedeno v bodě 35 tohoto rozsudku (v tomto smyslu viz rozsudek Hotel Sava Rogaška, body 29 a 30).
51
Jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, čl. 22 odst. 3 bod 1 nařízení z roku 2004 ve spojení s § 1 body 4 a 5 doplňujících ustanovení k tomuto nařízení, který provádí čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54 do bulharského práva tím, že ukládá povinnost uvést na etiketách obalů přírodních minerálních vod název „vodního zdroje“, chápaného jako „dílo […] určené k odběru vody“, a případně označení „ložiska minerální vody“, chápaného především jako „útvar podzemních vod tvořený minerální vodou“, naproti tomu nestanoví, že na etiketách dotčených výrobků musí být uveden „název zřídla“.
52
Vzhledem k tomu, že posledně uvedený pojem má, jak vyplývá z bodu 50 tohoto rozsudku, rozsah nutně odlišný od pojmů „vodní zdroj“ a „ložisko vody“, je třeba dospět k závěru, že Bulharská republika nesprávně provedla čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54.
53
Argumenty předložené tímto členským státem nemohou tento závěr zpochybnit.
54
Zaprvé na rozdíl od toho, co tvrdí Bulharská republika, totiž z použití slova „nebo“ v bodě 33 rozsudku Hotel Sava Rogaška nelze vyvodit, že ke splnění požadavků čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54 stačí na etiketách přírodních minerálních vod uvést buď místo, ve kterém je zřídlo využíváno, nebo název zřídla.
55
Soudní dvůr sice v bodě 33 rozsudku Hotel Sava Rogaška rozhodl, že cílem článku 8 směrnice 2009/54 jako celku je zaručit, že název zřídla přírodní minerální vody nebo uvedení místa jeho využívání umožní v každém případě spotřebiteli při nákupu jednoznačně identifikovat původ dotčené vody a díky tomuto názvu nebo tomuto uvedení místa odlišit danou přírodní minerální vodu od všech ostatních přírodních minerálních vod. Avšak taková identifikace může být v každém případě zajištěna pouze tehdy, jsou-li oba tyto údaje, které alternativně nebo společně umožňují jednoznačně identifikovat tento původ, uvedeny na etiketě.
56
Každopádně ze samotného znění bodu 33 uvedeného rozsudku vyplývá, že upřesnění uvedené v tomto bodě se nevztahuje k čl. 7 odst. 2 písm. b) této směrnice, ale k jejímu článku 8. Nijak tedy nezpochybňuje jasné znění tohoto čl. 7 odst. 2 písm. b), jelikož Soudní dvůr ostatně v bodě 34 uvedeného rozsudku výslovně uvádí, že význam úlohy přiznané názvu zřídla a místu jeho využívání při identifikaci přírodní minerální vody vyplývá rovněž z posledně uvedeného ustanovení, které stanoví, že na etiketách přírodních minerálních vod musí být uvedeny místo, ve kterém je zřídlo využíváno, a název zřídla.
57
Zadruhé, pokud jde o argumentaci Bulharské republiky vycházející z toho, že název zřídla a název místa jeho využívání jsou v praxi v tomto členském státě totožné, takže v případě, že je na dotyčných etiketách uveden pouze jeden z těchto názvů, jsou spotřebitelé dostatečně informováni, je třeba uvést, že taková totožnost, i kdyby byla prokázána, nemůže v žádném případě zprostit členský stát zvláštní povinnosti, která pro něj vyplývá z čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54, stanovit ve svém vnitrostátním právu povinnost uvádět na etiketách dotčených výrobků název zřídla. I za předpokladu, že by v uvedeném členském státě v současné době neexistoval skutečný rozdíl mezi názvem zřídla vody a názvem místa jeho využívání, bylo by od tohoto členského státu přesto vyžadováno řádné provedení čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54.
58
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že k tomu, aby byl naplněn požadavek právní jistoty, musí být podle ustálené judikatury Soudního dvora ustanovení směrnice provedena s nezpochybnitelným závazným účinkem a s požadovanou specifičností, přesností a jasností [rozsudek ze dne 20. června 2024, Komise v. Bulharsko (Ochrana zvláštních oblastí ochrany), C‑85/22, EU:C:2024:535, bod 52 a citovaná judikatura], aby bylo zaručeno, že všechny subjekty práva v Unii budou vědět, jaká jsou jejich práva a povinnosti za všech okolností (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. října 2011, Komise v. Polsko, C‑362/10, EU:C:2011:703, bod 64 a citovaná judikatura).
59
Ve druhé řadě Komise v podstatě tvrdí, že sporná vnitrostátní právní úprava umožňuje používat výraz „pramenitá voda“ pro vodu, která nevyhovuje požadavkům v dané oblasti. V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice 2009/54 stanoví, že výraz „pramenitá voda“ je vyhrazen pro označení vody, která je určena k lidské spotřebě v přirozeném stavu, je plněna do lahví u zdroje a vyhovuje požadavkům na označování stanoveným v čl. 7 odst. 2 písm. b) a c), jakož i v článku 8 této směrnice. Ze znění tohoto čl. 9 odst. 4 písm. c) vyplývá, že požadavky na označování přírodních minerálních vod, jak jsou uvedeny zejména v čl. 7 odst. 2 písm. b) směrnice 2009/54, se vztahují rovněž na pramenité vody, které pokud jim nevyhovují, nemohou být jako takové uváděny na trh.
60
Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že čl. 26 odst. 3 bod 1 nařízení z roku 2004, který toto pravidlo provádí do bulharského práva, se omezuje na to, že ukládá, aby na označení pramenitých vod byl uveden název „zdroje vody“, a tedy v souladu s ustanovením § 1 bodem 4 doplňujících ustanovení k tomuto nařízení „dílo […] určené k odběru vody“, a to bez jakéhokoliv odkazu na povinnost uvést na něm „název zřídla“, ačkoli jak bylo uvedeno v bodě 52 tohoto rozsudku, tyto pojmy nelze zaměňovat.
61
Za těchto podmínek je třeba mít za to, jak tvrdí Komise, že Bulharská republika povoluje uvádět na trh jako pramenité vody vody, které nevyhovují požadavkům na označování, na které odkazuje čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice 2009/54, ačkoli tento článek neobsahuje žádnou možnost odchýlit se od těchto požadavků.
62
Z uvedeného vyplývá, že druhému žalobnímu důvodu je třeba vyhovět.
63
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba konstatovat, že
–
Bulharská republika tím, že nezakázala uvádění přírodní minerální vody a pramenité vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy,
–
neuložila povinnost uvádět název zřídla na etiketách přírodních minerálních vod a pramenitých vod a
–
povolila použití výrazu „pramenitá voda“ pro vodu, která nevyhovuje příslušným požadavkům,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 8 odst. 2, čl. 7 odst. 2 písm. b) a čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice 2009/54.
K nákladům řízení
64
Podle 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Bulharská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
1)
Bulharská republika tím, že
–
nezakázala uvádění přírodní minerální vody a pramenité vody z téhož zřídla na trh s více obchodními názvy,
–
neuložila povinnost uvádět název zřídla na etiketách přírodních minerálních vod a pramenitých vod a
–
povolila použití výrazu „pramenitá voda“ pro vodu, která nevyhovuje příslušným požadavkům,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 8 odst. 2, čl. 7 odst. 2 písm. b) a čl. 9 odst. 4 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/54/ES ze dne 18. června 2009 o využívání a prodeji přírodních minerálních vod.
2)
Bulharské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.