62011CJ0267
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
3. října 2013 (
*1
)
„Kasační opravný prostředek — Integrovaná prevence a omezování znečištění — Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů — Přidělení povolenek Lotyšské republice — Období let 2008 až 2012“
Ve věci C‑267/11 P,
jejímž předmětem je kasační opravný prostředek na základě článku 56 statutu Soudního dvora Evropské unie, podaný dne 30. května 2011,
Evropská komise, zastoupená I. Rubene a E. Whitem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
účastnice řízení podávající kasační opravný prostředek (navrhovatelka),
další účastníci řízení:
Lotyšská republika, zastoupená I. Kalniņšem, jako zmocněncem,
žalobkyně v prvním stupni,
podporovaná:
Českou republikou, zastoupenou M. Smolkem a D. Hadrouškem, jako zmocněnci,
vedlejší účastnicí v řízení o kasačním opravném prostředku,
Litevskou republikou,
Slovenskou republikou,
Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska,
vedlejšími účastníky v prvním stupni,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení A. Tizzano, předseda senátu, M. Berger, A. Borg Barthet (zpravodaj), E. Levits a J.‑J. Kasel, soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
vedoucí soudní kanceláře: M. Aleksejev, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. ledna 2013,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 31. ledna 2013,
vydává tento
Rozsudek
1
Kasačním opravným prostředkem se Evropská komise domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 22. března 2011, Lotyšsko v. Komise (T-369/07, Sb. rozh. s. II-1039, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise C (2007) 3409 ze dne 13. července 2007 o změně národního alokačního plánu pro přidělení povolenek na emise skleníkových plynů oznámeného Lotyšskou republikou na období let 2008 až 2012 (dále jen „sporné rozhodnutí“), v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (Úř. věst. L 275, s. 32, Zvl. vyd. 15/07, s. 631), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/101/ES ze dne 27. října 2004 (Úř. věst. L 338, s. 18, dále jen „směrnice 2003/87“).
Právní rámec
2
Směrnice 2003/87 provádí mezinárodní dohody o ochraně klimatu, a sice Rámcovou úmluvu Organizace spojených národů o změně klimatu, uzavřenou dne 9. května 1992 v New Yorku, která byla schválena jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 94/69/ES ze dne 15. prosince 1993 (Úř. věst. 1994, L 33, s. 11, Zvl. vyd. 11/19, s. 167), a Kjótský protokol k Rámcové úmluvě Organizace spojených národů o změně klimatu, uzavřený dne 11. prosince 1997, který byl schválen jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2002/358/ES ze dne 25. dubna 2002 (Úř. věst. L 130, s. 1, Zvl. vyd. 11/42, s. 24).
3
Ustanovení článku 9 směrnice 2003/87 zní:
„1.   Členské státy vytvoří pro každé období uvedené v čl. 11 odst. 1 a 2 národní plán uvádějící celkové množství povolenek, které mají v úmyslu přidělit pro uvedené období, a způsob, jak je zamýšlí přidělit. Plán je založen na objektivních a transparentních kritériích, včetně kritérií uvedených v příloze III, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti. Aniž je dotčena Smlouva [o ES], Komise vypracuje nejpozději do 31. prosince 2003 pokyny k provádění kritérií uvedených v příloze III.
Pro období uvedené v čl. 11 odst. 1 se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději do 31. března 2004. Pro následující období se plán zveřejní a oznámí Komisi a ostatním členským státům nejpozději 18 měsíců před začátkem příslušného období.
[...]
3.   Do tří měsíců po oznámení národního alokačního plánu členským státem podle odstavce 1 může Komise plán nebo jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s článkem 10. Členský stát učiní rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 pouze tehdy, pokud Komise přijme navržené změny. Odmítavé rozhodnutí musí Komise odůvodnit.“
4
Podle čl. 11 odst. 2 směrnice 2003/87:
„Pro pětileté období počínající dnem 1. ledna 2008 a pro každé následující pětileté období rozhodne každý členský stát o celkovém množství povolenek, které přidělí pro uvedené období, a zahájí postup přidělování těchto povolenek provozovateli každého zařízení. Toto rozhodnutí se učiní alespoň 12 měsíců před začátkem příslušného období a bude založeno na národním alokačním plánu vytvořeném podle článku 9 a v souladu s článkem 10, přičemž se náležitě přihlédne k připomínkám veřejnosti.“
Skutečnosti předcházející sporu
5
Dopisem ze dne 16. srpna 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi v souladu s čl. 9 odst. 1 směrnice 2003/87 svůj národní alokační plán pro období let 2008 až 2012 (dále jen „NAP“). Podle NAP měla Lotyšská republika v úmyslu přidělit svým průmyslovým zařízením, na něž se vztahuje příloha I směrnice 2003/87, celkové průměrné roční množství 7,763883 milionů tun ekvivalentu oxidu uhličitého (MteCO2).
6
Dne 29. listopadu 2006 Komise přijala první odmítavé rozhodnutí.
7
Dopisem ze dne 29. prosince 2006 oznámila Lotyšská republika Komisi opravený NAP, který stanovil přidělení celkového průměrného ročního množství na 6,253146 MteCO2.
8
Dopisem ze dne 30. března 2007 sepsaným v anglickém jazyce Komise konstatovala, že informace obsažené v opraveném NAP jsou neúplné, a požádala Lotyšskou republiku, aby odpověděla na některé otázky a poskytla jí doplňující informace.
9
Lotyšská republika na tuto žádost o poskytnutí informací odpověděla dopisem ze dne 25. dubna 2007.
10
Dne 13. července 2007 přijala Komise sporné rozhodnutí.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
11
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 26. září 2007 podala Lotyšská republika žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí.
12
Na podporu své žaloby vznesla Lotyšská republika čtyři žalobní důvody, vycházející zaprvé z porušení pravomocí stanovených Smlouvou o ES v oblasti energetické politiky, zadruhé z porušení „zásady zákazu diskriminace“, zatřetí z nesplnění povinností vyplývajících z Kjótského protokolu k Rámcové úmluvě Organizace spojených národů o změně klimatu a začtvrté z nedodržení tříměsíční lhůty stanovené v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.
13
Tribunál napadeným rozsudkem rozhodl, že sporné rozhodnutí je nutné zrušit z důvodu porušení čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, aniž je třeba rozhodovat o přípustnosti a opodstatněnosti dalších žalobních důvodů dovolávaných Lotyšskou republikou.
14
Tribunál totiž považoval za vhodné posoudit na prvním místě opodstatněnost čtvrtého žalobního důvodu, vycházejícího z nedodržení tříměsíční lhůty stanovené v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.
15
Tribunál v tomto kontextu v bodech 45 až 49 napadeného rozsudku nejprve zkoumal kontrolní pravomoc Komise podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. Uvedl, že z jeho judikatury vyplývá, že tato pravomoc musí být vykonána ve lhůtě tří měsíců od oznámení zmíněného NAP členským státem (usnesení Tribunálu ze dne 30. dubna 2007, EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, T-387/04, Sb. rozh. s. II-1195, bod 104; a rozsudek Tribunálu ze dne 7. listopadu 2007, Německo v. Komise, T-374/04, Sb. rozh. s. II-4431, bod 116).
16
Dále uvedl, že nevydá-li Komise odmítavé rozhodnutí, stane se oznámený NAP konečným a uplatní se na něj domněnka legality umožňující členskému státu jeho provedení. Dodal, že z této judikatury nevyplývá, že přijetí navrhovaných změn NAP musí být předmětem formálního rozhodnutí ze strany Komise. Naopak, takový výklad by byl v rozporu se zásadou, podle níž Komise nedisponuje obecnou schvalovací pravomocí ve vztahu k NAP, a rovněž by nebyl v souladu se systémem čl. 9 odst. 3 třetí věty směrnice 2003/87, která se vztahuje pouze na odmítavé rozhodnutí, a nikoli na schvalovací rozhodnutí.
17
Tribunál poté v bodech 50 až 57 napadeného rozsudku zkoumal pojem „oznámení“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. Tribunál zaprvé konstatoval, že sporné rozhodnutí nebylo vydáno ve lhůtě tří měsíců od oznámení opraveného NAP, tedy od dne 29. prosince 2006, ale až dne 13. července 2007. Z tohoto důvodu měl Tribunál za to, že je třeba posoudit, zda se pojem „oznámení NAP“ ve smyslu čl. 9 odst. 3 této směrnice vztahuje jak na původní oznámení NAP, tak i na oznámení opraveného NAP, zejména pak po odmítavém rozhodnutí Komise.
18
Tribunál v bodech 54 a 55 napadeného rozsudku poznamenal:
„54
[...] z teleologického hlediska [je] účelem řízení zahájeného podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, vedle možnosti Komise provést předběžnou kontrolu, zaručit členským státům právní jistotu a zejména jim umožnit, aby se urychleně v krátkém čase dozvěděly o způsobu, jak mohou přidělovat povolenky na emise a spravovat systém pro obchodování s povolenkami Společenství na základě svého NAP v průběhu dotyčného alokačního období. Se zřetelem k omezené délce trvání tohoto období, jež trvá tři nebo pět let (článek 11 směrnice 2003/87), totiž existuje legitimní zájem jak Komise, tak členských států na tom, aby byl každý spor ohledně obsahu NAP rychle vyřešen a aby tento NAP po dobu své platnosti nebyl vystaven riziku zpochybnění ze strany Komise ([výše uvedené] usnesení EnBW Energie Baden-Württemberg v. Komise, bod 117).
55
Tyto úvahy se vztahují na všechny NAP bez ohledu na to, zda se jedná o verzi oznámenou původně, nebo opravenou verzi oznámenou později. Kromě toho požadavek, aby Komise po oznámení opraveného NAP provedla rychlou a účinnou kontrolu, je o to důležitější, jestliže již této kontrole předcházela první fáze přezkumu původního NAP, která případně vedla k odmítavému rozhodnutí a posléze ke změnám uvedeného NAP. Přístup Komise, podle něhož je oprávněna přezkoumat navrhované změny NAP nebo opravený NAP, aniž musí dodržet tříměsíční lhůtu stanovenou v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, by přitom mohl narušit cíl rychlé a účinné kontroly, a rovněž právní jistotu, na kterou má oznamující členský stát právo, aby mohl přidělit povolenky na emise zařízením vybudovaným na jeho území před počátkem období obchodovaní na základě článku 11 uvedené směrnice.“
19
Tribunál posléze dospěl v bodě 57 napadeného rozsudku k závěru, že „pojem ‚oznámení‘ ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 zahrnuje jak původní oznámení, tak i následné oznámení různých verzí NAP, takže od každého z těchto oznámení začíná běžet nová tříměsíční lhůta“.
20
Za těchto podmínek Tribunál v bodě 58 napadeného rozsudku konstatoval, že od oznámení opraveného NAP dne 29. prosince 2006 začala v projednávané věci běžet nová tříměsíční lhůta ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, a v bodě 59 napadeného rozsudku učinil závěr, že:
„S ohledem na počátek běhu tříměsíční lhůty ve smyslu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, dne 29. března 2007, byla žádost o poskytnutí informací, zaslaná Komisí Lotyšské republice dne 30. března 2007, opožděná. Není tedy nutné posuzovat, zda žádost tohoto typu, i kdyby byla formulována v této lhůtě, mohla tuto lhůtu přerušit nebo zastavit, a zda takový účinek přerušení nebo zastavení mohl nastat přesto, že tento dopis byl napsán anglicky, nikoli lotyšsky.“
21
Tribunál v bodě 61 napadeného rozsudku konstatoval, že „s ohledem na zvláštnosti přezkumného řízení podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, platí, že nevydá-li Komise v tomto řízení v tříměsíční lhůtě rozhodnutí, stane se NAP konečným a uplatní se u něj domněnka legality“, nakonec v bodě 62 daného rozsudku učinil závěr, že „[sporné] rozhodnutí je [...] třeba zrušit z důvodu porušení čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, aniž je třeba rozhodnout o přípustnosti a opodstatněnosti dalších žalobních důvodů dovolávaných Lotyšskou republikou“.
Návrhová žádání účastníků v řízení o kasačním opravném prostředku
22
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek a uložil Lotyšské republice náhradu nákladů řízení.
23
Lotyšská republika navrhuje, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl.
24
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 29. září 2011 bylo České republice povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Lotyšské republiky.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
25
Na podporu svého kasačního opravného prostředku Komise vznáší jediný důvod, vycházející z nesprávného právního posouzení, jehož se měl Tribunál dopustit při výkladu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.
Argumentace účastníků řízení
26
Podle názoru Komise vycházejí úvahy Tribunálu z nesprávného výkladu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 ve výše uvedeném usnesení EnBW Energie Baden Württemberg v. Komise. Komise má za to, že v tomto usnesení Tribunál v rámci své analýzy spojil dohromady první a druhou větu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, takže v konečném důsledku druhá věta zcela pozbyla významu.
27
Komise se domnívá, že Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, že předložení změn, o nichž se zmiňuje uvedená druhá věta, představuje pouze část původního přezkumného řízení týkajícího se oznámeného NAP, které nemusí být nutně uzavřeno formálním rozhodnutím, zejména když členský stát v průběhu tohoto řízení provede všechny požadované změny. Tribunál měl rovněž za to, že pokud členský stát nezmění NAP, Komise je oprávněna přijmout odmítavé rozhodnutí před uplynutím tříměsíční lhůty.
28
Podle Komise je přístup Tribunálu, který spočívá v přezkumu oznámených oprav, jako by se jednalo o oznámení nového NAP, a tudíž v uplatnění nové tříměsíční lhůty stanovené v první větě čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, chybný. Má totiž za to, že tento přístup je v rozporu s úvodní částí čl. 9 odst. 3 této směrnice, která stanoví, že lhůta začíná běžet dnem oznámení NAP podle odstavce 1 tohoto článku, tedy dnem prvního oznámení provedeného členským státem, a že tato část se nevztahuje na přezkum změn, o nichž se zmiňuje druhá věta čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87.
29
Komise dále tvrdí, že na rozdíl od toho, k čemu dospěl Tribunál, není jeho výklad čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 v souladu s teleologickým výkladem uvedeného odstavce 3. Právě naopak, Tribunál tím, že přehlíží řízení podle druhé věty čl. 9 odst. 3 této směrnice a požaduje zahájení nového řízení na základě ustanovení první věty tohoto odstavce v případě, že Komise odmítne NAP nebo jeho část, narušuje ochranu legitimního očekávání a může bránit provedení NAP.
30
Konečně, Komise tvrdí, že znění čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, a zejména druhé věty tohoto odstavce 3, musí být vykládána v tom smyslu, že se tato etapa řízení netýká celého plánu jako takového, ale výhradně změn NAP. Má za to, že pokud by se vycházelo z přístupu Tribunálu, musela by znovu posoudit celý NAP, což by s sebou neslo riziko, že dojde ke zcela rozdílnému výsledku. Kromě toho, pokud by taková opakovaná posouzení pokaždé skončila odmítnutím ze strany Komise, tento postup by se mohl opakovat donekonečna.
31
Komise z toho vyvozuje, že pokud zákonodárce svěřil Komisi úkol přijmout změny NAP (a neomezil se pouze na to, aby jí umožnil změny odmítnout), je to proto, že se směrnice 2003/87 snaží vytvořit jasný a předvídatelný rámec umožňující hospodářským subjektům plánovat snížení emisí za podmínek maximální jistoty. NAP vytváří práva a legitimní očekávání, takže jakákoli změna takového plánu by neměla být založena na nečinnosti, ale na pozitivním, transparentním a právně podloženém aktu Evropské unie.
32
Lotyšská republika zaprvé zdůrazňuje, že v souladu s cílem čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 by měl být proces koordinace NAP takové povahy, aby zajistil efektivní a rychlé přijetí tohoto plánu, což je nezbytné pro dosažení cíle stanoveného v článku 1 této směrnice, a sice, „aby se podpořilo snižování emisí skleníkových plynů způsobem efektivním z hlediska nákladů a ekonomicky účinným“.
33
Lotyšská republika zpochybňuje výklad navrhovaný Komisí a zastává názor, že takový výklad je v rozporu s cíli sledovanými směrnicí 2003/87. Podle Lotyšské republiky z výkladu navrhovaného Komisí vyplývá, že přijetí změn NAP závisí výhradně na diskreční pravomoci Komise, která by navíc neměla být časově omezena. Pokud by podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 bylo vždy třeba přijmout změny NAP formálním rozhodnutím, byl by proces přijímání celého NAP složitější a formálnější. Navíc v tomto případě by členské státy nemohly spoléhat na to, že Komise sdělí své námitky ve stanovené lhůtě. Nebyly by tudíž zaručeny zásady právní jistoty a předvídatelnosti.
34
Lotyšská republika tvrdí, že pokud by se vycházelo z výkladu Komise a druhá věta čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 by se posuzovala samostatně, vytvořila by se situace, kdy by byla Komisi v procesu přijetí změn přiznána širší pravomoc, než kterou má v procesu přijetí nebo odmítnutí původně předloženého NAP. Výklad navrhovaný Komisí by vedl k tomu, že by přijetí změn NAP, na rozdíl od původního přijetí NAP, nepodléhalo časovému kritériu, avšak současně by se na tento postup i nadále vztahovalo kritérium věcné. Takový výklad nelze považovat za výklad, jenž je v souladu s čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 či obecně s cíli systémů obchodování s povolenkami na emise.
35
Tento členský stát se domnívá, že zákonodárce Unie přiznal Komisi velmi širokou diskreční pravomoc tím, že ji svěřil pravomoc nejen vznést námitky proti původně předloženému NAP, ale také přezkoumat, zda byly její námitky zohledněny. Kromě toho zákonodárce dal Komisi pro případ, že bude považovat předložené změny za nepřijatelné, právo přijmout negativní rozhodnutí. Podle tohoto členského státu lze oprávněně předpokládat, že stejně jako v procesu přezkumu původního NAP, je toto právo jak časově, tak věcně omezeno.
36
V tomto kontextu Lotyšská republika připomíná, že zásada proporcionality, která je jednou z obecných zásad unijního práva, zejména vyžaduje, aby akty orgánů Unie nepřekračovaly meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou. V takovém případě má za to, že i když právo Komise posoudit změny není zpochybněno, nelze je považovat za absolutní a neomezené. Výklad čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, navrhovaný v bodech 6 až 9 kasačního opravného prostředku Komise, by vedl k výsledku, který je pro členský stát nepřiměřený, a narušoval by legitimní očekávání a právní jistotu.
37
Podle Lotyšské republiky musí systémový výklad druhé věty uvedeného čl. 9 odst. 3 vzhledem k první větě téhož odstavce, která dává Komisi možnost, aby přijala, byť implicitně, NAP, tj. aniž vydá formální rozhodnutí, vést k tomu, že přijetí změn musí být předmětem stejného procesu přijetí, jakému podléhá původně předložený NAP. Tento výsledek také implicitně vyplývá z čl. 9 odst. 3 třetí věty této směrnice, která obsahuje požadavek odůvodnění, ale nikoli v případě přijetí změn Komisí, ale v případech, kdy Komise uvedené změny odmítla. Komise má rovněž příležitost vyjádřit ve lhůtě tří měsíců svůj úmysl mlčky.
38
Podle Lotyšské republiky ze systematického a teleologického výkladu vyplývá, že se tříměsíční lhůta stanovená v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 vztahuje nejen na oznámený NAP, ale též na změny provedené v tomto plánu.
39
Tento členský stát uvádí, že efektivní a rychlý proces oznámení NAP je nutný vzhledem k tomu, že podle článku 11 směrnice 2003/87 lze následná opatření přijmout až po přijetí NAP nebo změn. A naopak, pokud by Komise měla, jak tvrdí, neomezenou dobu na přezkum změn, nebylo by možné dosáhnout takového efektivního a rychlého výsledku, jenž „nesnižuje hospodářský rozvoj“. Nepředvídatelnost délky (a účinnosti) nepřispívá k právní jistotě a ochraně legitimního očekávání u hospodářských subjektů, členských států nebo jakéhokoliv jiného subjektu na vnitřním trhu Unie.
40
Lotyšská republika dodává, že lhůta stanovená v čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 pro přezkum původního plánu, musí být považována za závaznou. Přestože tato směrnice tříměsíční lhůtu výslovně neuplatňuje na přezkum změn, postrádala by tato lhůta smysl, kdyby Komise nejprve podléhala určité lhůtě, avšak takové omezení by se nevztahovalo na přezkum změn. Koordinační postup by tak ztratil na transparentnosti, předvídatelnosti a efektivitě. Proto, i když nelze tříměsíční lhůtu přímo uplatnit ve všech případech změn, nemůže být delší lhůta považována za „přiměřenou“.
41
Ve svém vyjádření vedlejšího účastníka Česká republika podporuje argumenty Lotyšské republiky, kterými uplatňuje opodstatněnost výkladu Tribunálu v napadeném rozsudku.
42
Tento členský stát poukazuje na to, že z ustanovení článků 9 až 11 směrnice 2003/87 vyplývá, že obchodovacímu období předchází několik přípravných etap, pro které tato směrnice stanoví přesný časový plán. Podle České republiky z analýzy tohoto časového plánu obsaženého v uvedené směrnici vyplývá, že pro „přijetí“ NAP oznámeného členským státem, stanovil zákonodárce Unie závaznou šestiměsíční lhůtu.
43
Vzhledem k tomu, že v rámci těchto šesti měsíců má Komise tříměsíční lhůtu pro případné odmítnutí původně předloženého NAP, je tedy podle tohoto členského státu zjevné, že pro účely přijetí změn navržených členským státem v důsledku takového odmítnutí ze strany Komise zbývají z této doby pouze tři měsíce.
44
To je podle názoru České republiky důvod, pokud se Komise v kasačním opravném prostředku zmiňuje o „přiměřené lhůtě“, proč nelze pochybovat o tom, že taková lhůta nemůže vzhledem k výše uvedenému časovému plánu přesáhnout tři měsíce a že by měla být ještě kratší, protože po odmítavém rozhodnutí členský stát taktéž potřebuje nějaký čas, aby připravil nutné změny vzhledem k tomu, že je vázán zásadou loajální spolupráce.
Závěry Soudního dvora
45
Otázka, kterou vznáší tento kasační opravný prostředek, se týká výkladu čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87. Tento odstavec obsahuje 3 pravidla. Podle čl. 9 odst. 3 první věty může Komise do tří měsíců po oznámení NAP členským státem tento plán nebo jeho jakoukoli část odmítnout z důvodu neslučitelnosti s kritérii uvedenými v příloze III nebo s ustanoveními článku 10 uvedené směrnice. Podle druhé věty tohoto ustanovení učiní členský stát rozhodnutí podle čl. 11 odst. 1 nebo 2 téže směrnice pouze tehdy, přijme-li Komise navržené změny.
46
Zaprvé je třeba zdůraznit, že na konci procesu podle článku 9 směrnice 2003/87 se na NAP, jenž členský stát oznámil Komisi, uplatní domněnka legality, jelikož po uplynutí tříměsíční lhůty stanovené ve třetím odstavci tohoto článku je v případě, že Komise nevznesla námitky, považován za konečný, takže ho dotyčný členský stát může přijmout.
47
Zadruhé je třeba připomenout, jak správně zdůraznil Tribunál v bodě 46 napadeného rozsudku, že pravomoc Komise kontrolovat a odmítnout NAP, vyplývající z čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, je výrazně ohraničena, a to jak věcně, tak i časově. Jednak je tato kontrola omezena na to, že Komise zkoumá slučitelnost NAP s kritérii přílohy III a ustanoveními článku 10 směrnice, a jednak musí být vykonána ve lhůtě tří měsíců od oznámení zmíněného NAP členským státem.
48
Je však třeba konstatovat, že čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87 nestanoví žádné omezení, pokud jde o případné změny NAP, kromě nutnosti, aby byly přijaty. Změny NAP tak mohou vycházet ze žádosti Komise nebo i z podnětu samotného členského státu.
49
V této souvislosti Komise zpochybňuje výklad čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, jak vyplývá z napadeného rozsudku, a zejména tezi, podle které v případě, že Komise nepodá ve lhůtě tří měsíců námitky proti NAP, který byl na její žádost změněn poté, co odmítla jeho první verzi, je změněný NAP považován za konečný a může být členským státem, který ho oznámil, přijat.
50
Komise konkrétně tvrdí, že se druhá věta daného čl. 9 odst. 3 vztahuje nejen na NAP, který byl změněn výlučně z podnětu dotyčného členského státu poté, co byl přijat Komisí, ale také na každé následné oznámení NAP změněného po odmítnutí první verze, takže jeho přijetí nutně vyžaduje předchozí pozitivní rozhodnutí o slučitelnosti ze strany Komise.
51
S tímto výkladem nelze souhlasit.
52
Především má Komise tříměsíční lhůtu na to, aby případně odmítla oznámený NAP. Potřeba této lhůty vyplývá z časového plánu směrnice 2003/87 stanoveného v čl. 9 odst. 1 a čl. 11 odst. 2. Podle tohoto časového plánu se plány Komisi oznamují nejpozději 18 měsíců před začátkem příslušného období a provádějí alespoň 12 měsíců před začátkem tohoto období, a to přidělením povolenek. Pokud je pozměněný NAP oznámen poté, co Komise odmítla jeho původní verzi, je dodržení této tříměsíční lhůty o to víc opodstatněné, jelikož doba zbývající do provedení plánu je mnohem kratší než u prvního oznámení NAP.
53
Komise v tomto ohledu nemůže tvrdit, že výklad čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, vyplývající z napadeného rozsudku, by za určitých okolností mohl členskému státu umožňovat, aby zdržoval proces přezkumu NAP, protože je nutně v zájmu členských států dosáhnout přijetí NAP ve lhůtách stanovených v ustanoveních uvedených v předchozím bodě tohoto rozsudku.
54
Kromě toho jak z čl. 9 odst. 3 směrnice 2003/87, tak z přípravných prací k této směrnici vyplývá, že pravomoc svěřená Komisi nespočívá v pravomoci nahrazovat nebo sjednocovat, která by zahrnovala pravomoc stanovit maximální množství povolenek na emise skleníkových plynů, které lze přidělit, ale pouze pravomoci kontroly slučitelnosti NAP s kritérii uvedenými v příloze III směrnice 2003/87 (rozsudek ze dne 29. března 2012, Komise v. Polsko, C‑504/09 P, bod 80, a Komise v. Estonsko, C‑505/09 P, bod 82). Komise je tedy oprávněna pouze ověřit tuto slučitelnost a odmítnout NAP z důvodu neslučitelnosti s těmito kritérii nebo ustanoveními.
55
V tomto kontextu, pokud se zákonodárce Unie domníval, že tříměsíční lhůta postačuje Komisi k tomu, aby mohla vykonávat pravomoc kontroly a odmítnout oznámený NAP v případě neslučitelnosti s uvedenými kritérii, musí být tato lhůta považována tím spíše za dostatečnou při kontrole změněné verze tohoto NAP, jelikož Komise měla již jednou možnost přezkoumat údaje týkající se průmyslových zařízení, na něž se NAP vztahuje.
56
Na rozdíl od tvrzení Komise nezbavuje takový výklad druhou větu daného čl. 9 odst. 3 užitečného účinku. Toto ustanovení se totiž může uplatnit, pokud Komise neodmítla NAP oznámený členským státem, takže tento může uvedený plán provést, a pokud dotyčný členský stát může zohlednit případné změny po přijetí ze strany Komise.
57
Zatřetí je třeba připomenout, že podle čl. 9 odst. 3 třetí věty směrnice 2003/87 musí být každé rozhodnutí Komise, kterým odmítá NAP, odůvodněno. Takové ustanovení tedy vyžaduje aktivní chování ze strany Komise, které s ohledem na cíle efektivnosti a výkonnosti, jak vyplývají z bodu 5 odůvodnění směrnice 2003/87, musí být časově omezeno bez ohledu na etapu procesu přezkumu slučitelnosti NAP.
58
Tribunál se proto nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že možnost Komise odmítnout změněnou verzi NAP po prvním odmítavém rozhodnutí týkající se první verze NAP musí podléhat tříměsíční lhůtě stanovené v čl. 9 odst. 3 první větě směrnice 2003/87.
59
Jediný důvod kasačního opravného prostředku Komise musí být tudíž zamítnut. Kasační opravný prostředek je proto třeba rovněž zamítnout.
K nákladům řízení
60
Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení.
61
Podle čl. 138 odst. 1 téhož jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Lotyšská republika po Komisi náhradu nákladů řízení nepožadovala, ponesou Komise a Lotyšská republika vlastní náklady řízení.
62
Podle článku 140 odst. 1. téhož jednacího řádu členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady. Česká republika, která do řízení vstoupila jako vedlejší účastnice, tedy ponese vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Evropská komise, Lotyšská republika a Česká republika ponesou vlastní náklady řízení.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: lotyština.