62011CC0492_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīvu 2008/52/EK par konkrētiem mediācijas aspektiem civillietās un komerclietās (2) .
2. Prejudiciālie jautājumi ir uzdoti saistībā ar šīs direktīvas transponēšanai pieņemtajām Itālijas tiesību normām (3), ar ko atsevišķu civiltiesisku strīdu risināšanai bija prasīts obligāti izmantot mediācijas procesu. Saskaņā ar Itālijas tiesībām mediācijas mēģinājums šajos gadījumos bija priekšnoteikums prasības tiesā pieņemamībai. Turklāt Itālijas tiesībās bija iekļautas normas par mediācijas procesa [tiesiskajām] sekām attiecībā uz vēlāko tiesas procesu. Tiesnesim, piemēram, bija iespējams no nepiedalīšanās obligātajā mediācijas procesā bez attaisnojoša iemesla vēlākajā tiesvedībā iegūt pierādījumus pret lietas dalībnieku, kas nav piedalījies mediācijas procesā.
3. Iesniedzējtiesai radās jautājums, vai šāds tiesiskais regulējums ir saderīgs ar [Eiropas] Savienības tiesībām, un it īpaši ar Mediācijas direktīvu.
4. Pēc rakstveida apsvērumu iesniegšanas [Eiropas Savienības] Tiesā Itālijas Konstitucionālā tiesa tomēr taisīja spriedumu, ar kuru vairākas Likumdošanas dekrēta 28/2010 normas tika atzītas par neatbilstošām konstitūcijai, tostarp arī norma par obligātu mediācijas procesa izmantošanu. Tālab rodas jautājums, vai lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu pa šo laiku nav zudis pamats.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Savienības tiesības
5. Šajā lietā atbilstošais Savienības tiesiskais regulējums ir Direktīva 2008/52. Tās piemērošanas joma ir paredzēta 1. pantā, kurā tostarp ir noteikts:
“1. Šīs direktīvas mērķis ir atvieglot piekļuvi alternatīvai strīda izšķiršanai un rosināt strīdu izšķiršanu ar izlīgumu, veicinot mediācijas izmantošanu un nodrošinot līdzsvarotas mediācijas un tiesvedības procesu attiecības.
[..]”
6. Mediācijas direktīvas 3. panta virsraksts ir “Definīcijas”, un šajā pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
a) “mediācija” ir strukturēts process, neatkarīgi no tā, kā tas būtu nosaukts vai minēts, kurā divas puses vai vairāki strīdā iesaistītie paši brīvprātīgi cenšas vienoties par izlīgumu ar mediatora palīdzību. Šo procesu var sākt strīdā iesaistītās puses vai arī to var ieteikt vai noteikt tiesa, vai arī tas ir paredzēts dalībvalsts tiesību aktos. Tā ietver mediāciju, ko veic tiesnesis, kas nav atbildīgs par tiesvedību saistībā ar konkrēto strīdu. Tā neietver tiesas vai tiesneša, kas sācis izskatīt lietu, mēģinājumus panākt izlīgumu tādā tiesvedībā, kas attiecas uz konkrēto strīdu; [..].”
B – Itālijas tiesības
7. Mediācijas direktīva Itālijas tiesībās tika transponēta ar Likumdošanas dekrētu 28/2010 (4) . Tā 5. pantā ir paredzēts, ka mediācijas process atsevišķās lietās ir priekšnoteikums prasības tiesā pieņemamībai. Minētā panta 1. punkta formulējums ir šāds:
“Personai, kas vēlas celt tiesā prasību par kopīpašumu, lietu tiesībām, mantas sadali, mantojumu, līgumiem ģimenes tiesību jomā, īri, patapinājumu, uzņēmumu nomu, par ceļu vai kuģu satiksmes negadījumos, medicīnā vai ar cieņas un goda aizskārumu presē vai citos plašsaziņas līdzekļos nodarīta kaitējuma atlīdzību, apdrošināšanas, banku un finanšu līgumiem, vispirms ir jāmēģina strīdu atrisināt ar mediācijas palīdzību šī dekrēta izpratnē. [..] Mēģinājums veikt mediācijas procesu ir priekšnoteikums prasības tiesā pieņemamībai. [..] Ja tiesa noskaidro, ka mediācija ir sākta, bet nav pabeigta, tā nosaka nākamās tiesas sēdes laiku pēc 6. pantā paredzētā termiņa beigām. Tāpat tā rīkojas, ja mediācija vēl nav sākta, vienlaikus nosakot lietas dalībniekiem 15 dienu termiņu mediācijas pieteikuma iesniegšanai. [..]”
8. Likumdošanas dekrēta 28/2010 6. pantā ir paredzēts mediācijas procesa ilgums, un tajā ir noteikts:
“(1) Mediācijas process ilgst ne vairāk kā četrus mēnešus.
[..]”
9. [Dekrēta] 8. pantā iekļautas normas attiecībā uz [mediācijas] procesa norisi, un tā 5. punktā ir noteikts:
“(5) No nepiedalīšanās mediācijas procesā bez attaisnojoša iemesla tiesa vēlākajā tiesvedībā var iegūt pierādījumus saskaņā ar Civilprocesa kodeksa [ Codice di procedura civile ] 116. panta 2. punktu. Tiesa piespriež lietas dalībniekam, kurš 5. pantā paredzētajos gadījumos bez attaisnojoša iemesla nav piedalījies mediācijas procesā, samaksāt valsts budžeta ieņēmumos summu, kuras apmērs atbilst vienotajai iemaksai, kura maksājama par tiesvedību.”
10. [Dekrēta] 11. pants attiecas uz mediācijas procesā panāktu izlīgumu, un tajā ir noteikts:
“(1) Ja tiek panākts izlīgums, mediators sagatavo protokolu, kam pievieno izlīguma tekstu. Ja izlīgums nav panākts, mediators var sagatavot izlīguma projektu. Mediators katrā ziņā sagatavo izlīguma projektu, ja lietas dalībnieki kādā no procesa stadijām to lūdz. Pirms projekta sagatavošanas mediators informē lietas dalībniekus par tā iespējamām sekām saskaņā ar 13. pantu.
(2) Izlīguma projekts tiek rakstveidā paziņots lietas dalībniekiem. Lietas dalībnieki 7 dienu laikā rakstveidā nosūta mediatoram piekrišanu projektam vai projekta noraidījumu. Ja minētajā termiņā atbilde nav saņemta, projekts tiek uzskatīts par noraidītu. Ja lietas dalībnieki nav vienojušies citādi, projektā nevar tikt ietvertas norādes uz procesa gaitā sniegtajiem paziņojumiem un iegūtajām ziņām.
[..]
(4) Ja izlīgumu neizdodas panākt, mediators sagatavo protokolu ar norādi par projektu; protokolu paraksta lietas dalībnieki un mediators, kurš apliecina lietas dalībnieku parakstu īstumu vai lietas dalībnieku nespēju parakstīt protokolu. Šajā protokolā mediators atzīst lietas dalībnieka nepiedalīšanos mediācijas procesā.
(5) Protokols tiek iesniegts organizācijas kancelejā, un kanceleja izsniedz tā kopiju lietas dalībniekam, kas to lūdz.”
11. [Dekrēta] 13. pantā ir noteikti mediācijas procesa izdevumi:
“(1) Ja tiesas nolēmums pilnībā atbilst šī projekta saturam, tiesa noraida prasījumu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ko izvirzījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs un kurš ir noraidījis projektu, par laiku pēc projekta sagatavošanas, un tam piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, par šo pašu laika posmu, kā arī samaksāt valsts budžeta ieņēmumos papildu summu, kuras apmērs atbilst veicamajai vienotajai iemaksai. Ir piemērojams Civilprocesa kodeksa 92. un 96. pants. Šī punkta noteikumi tāpat tiek piemēroti izdevumiem par mediatora atlīdzību un eksperta atlīdzību saskaņā ar 8. panta 4. punktu.
(2) Ja tiesas nolēmums pilnībā neatbilst projekta saturam, tiesa, ja pastāv būtiski un ārkārtēji apstākļi, var noraidīt prasījumu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ko izvirzījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs, attiecībā uz izdevumiem par mediatora atlīdzību un eksperta atlīdzību saskaņā ar 8. panta 4. punktu. [..]”
C – Itālijas Konstitucionālās tiesas spriedums
12. 2012. gada 24. oktobrī Itālijas Konstitucionālā tiesa taisīja spriedumu lietā Nr. 272/2012, ar kuru vairākas Likumdošanas dekrēta 28/2010 daļas tika atzītas par neatbilstošām konstitūcijai, it īpaši 5. panta 1. punkts, 8. panta 5. punkts, kā arī 13. pants (izņemot normā iekļauto norādi uz Itālijas Civilprocesa kodeksa 92. un 96. pantu, kurai attiecībā uz šo tiesvedību nav nozīmes).
III – Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
13. Pamatlietā ir celta prasība atlīdzināt zaudējumus par deliktu. Sabiedrībai SIMSA srl (5) piederošs autokrāvējs tās uzņēmuma teritorijā izraisīja bojājumus Ciro Di Donna
automašīnai. SIMSA atzīst apdrošināšanas atlīdzības prasību un savu atbildību, bet uzskata, ka zaudējumi jāatlīdzina tās apdrošināšanas sabiedrībai, tālab līdz šim maksājums C. Di Donna
nav veikts. Tā kā tieši celt prasību apdrošināšanas sabiedrībai nav iespējams, C. Di Donna, lūdzot atlīdzināt zaudējumus, cēla prasību pret SIMSA. SIMSA pieprasīja atlikt pirmo tiesas sēdi, lai lietā varētu iesaistīties tās apdrošināšanas sabiedrība.
14. Iesniedzējtiesa norāda, ka arī pirms trešās personas iesaistīšanās lietā saskaņā ar Likumdošanas dekrēta 28/2010 5. panta 1. punktu starp SIMSA un apdrošināšanas sabiedrību ir jānotiek mediācijas procesam. Tādēļ rodas jautājums par to, kāds termiņš nosakāms līdz pirmās tiesas sēdes datumam, tātad, vai tikai 45 dienu termiņš, kas paredzēts Itālijas Civilprocesa kodeksā trešās personas iesaistīšanās gadījumā, vai arī papildu četru mēnešu termiņš, kas ir Likumdošanas dekrēta 28/2010 6. panta 1. punktā noteiktais maksimālais mediācijas procesa ilgums.
15. Lietas dalībnieki sūdzas, ka saistībā ar to tiesvedība nesamērīgi ieilgst. Pēc sabiedrības SIMSA
pieprasījuma – kura pauž šaubas par Likumdošanas dekrēta 28/2010 saderību ar Mediācijas direktīvu, Giudice di Pace di Mercato S. Severino [Merkato Sanseverino Miertiesa] lūdza Tiesai atbildēt uz šādiem jautājumiem:
“Vai Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. un 13. pants, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīva 2008/52/EK par konkrētiem mediācijas aspektiem civillietās un komerclietās, Savienības tiesību vispārējais efektīvas tiesību aizsardzības princips un vispār Savienības tiesības kopumā liedz kādā no Eiropas Savienības dalībvalstīm ieviest tādu tiesisko regulējumu, kāds Itālijā paredzēts ar Likumdošanas dekrētu Nr. 28/2010 un Ministrijas dekrētu Nr. 180/2010 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Ministrijas dekrētu Nr. 145/2011, atbilstoši kuram:
1) tiesa vēlākajā tiesvedībā var iegūt pierādījumus pret lietas dalībnieku, kurš bez attaisnojoša iemesla nav piedalījies obligātās mediācijas procesā;
2) tiesai ir jānoraida prasījums atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ko izvirzījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs un kurš ir noraidījis izlīguma projektu, par laiku pēc projekta sagatavošanas, un ir jāpiespriež tam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas par šo pašu laika posmu radušies lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, kā arī samaksāt valsts budžeta ieņēmumos papildu summu, kuras apmērs atbilst tās summas apmēram, kas jau samaksāta maksājamā nodokļa veidā (vienotā iemaksa), ja spriedums, ar kuru tiek izlemta lieta, kas ierosināta pēc noraidītā projekta sagatavošanas, pilnībā atbilst šī projekta saturam;
3) ja pastāv būtiski un ārkārtēji apstākļi, tiesa var noraidīt prasījumu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ko izvirzījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs, attiecībā uz izdevumiem par mediatora atlīdzību un eksperta atlīdzību, pat ja nolēmums lietā pilnībā neatbilst projekta saturam;
4) tiesai ir jāpiespriež lietas dalībniekam, kurš bez attaisnojoša iemesla nav piedalījies mediācijas procesā, samaksāt valsts budžeta ieņēmumos summu, kuras apmērs atbilst vienotajai iemaksai, kura maksājama par tiesvedību;
5) mediators var sagatavot vai tam pat ir jāsagatavo izlīguma projekts arī tad, ja nav lietas dalībnieku izlīguma, un arī tad, ja lietas dalībnieki nav piedalījušies procesā;
6) termiņš, kurā jābeidzas mediācijas mēģinājumam, var ilgt četrus mēnešus;
7) arī tad, kad ir pagājis četru mēnešu termiņš kopš procesa sākuma, prasība var tikt celta vienīgi pēc tam, kad no mediācijas organizācijas kancelejas ir saņemts mediatora rakstīts protokols par izlīguma neesamību ar norādi par noraidīto projektu;
8) ir iespējams, ka mediācijas procesu skaits var pieaugt – tādējādi palielinoties strīda izskatīšanas laikam – tik lielā mērā, cik ir jauno pieteikumu, kuri likumīgi iesniegti minētās tikmēr sāktās tiesvedības gaitā;
9) obligātā mediācijas procesa izmaksas vismaz divkārtīgi pārsniedz izmaksas, kādas rodas tiesvedībā, kuru ar minēto procesu ir paredzēts novērst, un tās kļūst nesamērīgākas, eksponenciāli tam, kā pieaug prasības summa (līdz mediācijas izmaksas arī vairāk nekā seškārtīgi pārsniedz tiesvedības izmaksas), vai tam, kā pieaug prasības sarežģītība (pēdējā minētajā gadījumā rodas nepieciešamība iecelt ekspertu – kam atlīdzību maksā šī procesa dalībnieki –, kurš palīdzētu mediatoram strīdos, kuros vajadzīgas īpašas tehniskās zināšanas; šī eksperta sagatavotais tehniskais ziņojums vai viņa iegūtās ziņas nevar tikt izmantotas vēlākajā tiesvedībā)?”
IV – Tiesvedība Tiesā
16. Pēc rakstveida apsvērumu iesniegšanas Tiesā Itālijas Konstitucionālā tiesa taisīja spriedumu lietā Nr. 272/2012, ar kuru vairākas Likumdošanas dekrēta 28/2010 normas, it īpaši norma, kas paredzēja obligātu mediācijas procesa izmantošanu pirms prasības celšanas tiesā, tika atzītas par neatbilstošām konstitūcijai.
17. Šajos apstākļos Tiesa ar 2012. gada 14. decembra vēstuli lūdza iesniedzējtiesu paskaidrot, kāda ir Itālijas Konstitucionālās tiesas sprieduma iedarbība uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un valstī notiekošo tiesvedību. Iesniedzē jtiesa ar 2013. gada 17. janvāra vēstuli atbildēja, ka uztur spēkā lūgumu Tiesai sniegt atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem. Sīkāku informāciju par Itālijas Konstitucionālās tiesas sprieduma iedarbību un par sava lūguma uzturēšanas iemesliem tā nesniedza.
18. Rakstveida apsvērumus Tiesā sniedza Itālijas, Francijas un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
V – Juridiskais vērtējums
19. Pastāv šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Komisija ir pārliecinoši izklāstījusi, ka daži prejudiciālie jautājumi ir hipotētiski. Proti, nav skaidrs, cik lielā mērā mediācijas procesa noteikumiem, piemēram, par izmaksām, ir nozīme konkrētās pamatlietas izlemšanā. Uz Tiesas pieprasījumu precizēt prejudiciālo jautājumu nozīmi pamatlietas izlemšanā iesniedzējtiesa vienīgi atbildēja, ka tai ir jālemj par tiesas sēdes datuma noteikšanu un turklāt jāizlemj, vai, aprēķinot termiņu, ir jāņem vērā arī mediācijas procesa ilgums.
20. Jautājumu par to, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šā iemesla dēļ, vismaz daļēji, bija nepieņemams jau no paša sākuma, var neizskatīt. Tas tālab, ka Tiesas rīcībā esošā informācija liecina, ka kopš Itālijas Konstitucionālās tiesas sprieduma prejudiciālie jautājumi katrā ziņā ir hipotētiski.
21. Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts LESD 267. pantā, tikai valsts tiesai, kurā ir ierosināta tiesvedība un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā katras lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdodamo jautājumu atbilstība (6) . Līdz ar to gadījumos, kad valsts tiesu uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību normas interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. Tiesa var atteikties atbildēt uz valsts tiesas iesniegtu prejudiciālu jautājumu vienīgi gadījumā, ja valsts tiesa lūdz interpretēt vai izvērtēt tādas Savienības tiesību normas spēkā esamību, kas nav saistīta ar attiecīgās lietas apstākļiem vai ar pamata tiesvedību, ja jautājums ir hipotētisks vai ja jautājumā nav ietverta faktiskā vai juridiskā informācija, kas nepieciešama, lai būtu iespējams sniegt noderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu (7) .
22. Tomēr izņēmuma gadījumos Tiesai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa tajā ir vērsusies (8) . Tas tādēļ, ka sadarbības gars, kādā jānoris prejudiciālā nolēmuma tiesvedībai, paredz, ka iesniedzējtiesai no savas puses ir jāievēro tas, ka Tiesas uzdevums ir palīdzēt dalībvalstu tiesām, nevis sniegt atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (9) .
23. Atbildot uz Tiesas pieprasījumu, iesniedzējtiesa vienīgi norādīja, ka joprojām uztur spēkā lūgumu Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu. Iesniedzējtiesa tomēr sīkāk nepaskaidroja, kālab pēc Itālijas Konstitucionālās tiesas sprieduma atbildei uz prejudiciālajiem jautājumiem joprojām ir nozīme pamatlietas izlemšanā. Tiesas rīcībā esošā informācija tomēr liecina, ka prejudiciālie jautājumi ir tikai hipotētiski. Tie nedz tieši attiecas uz Likumdošanas dekrēta 28/2010 normām, kas atzītas par neatbilstošām konstitūcijai, nedz tiem ir nozīme pamatlietas izlemšanā pēc obligātā pienākuma izmantot mediāciju atcelšanas. Nav konstatējams, ka, neskatoties uz faktu, ka attiecīgās normas atzītas par neatbilstošām konstitūcijai, tām joprojām varētu būtu nozīme pamatlietas izlemšanā. Atbilstīgi tika atsaukts citas Itālijas tiesas līdzīgs lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par Mediācijas direktīvas interpretāciju, ņemot vērā, ka Itālijas Konstitucionālā tiesa tagad attiecīgās Itālijas [tiesību] normas ir atcēlusi (10) .
Par pirmo līdz ceturto prejudiciālo jautājumu
24. Uzdodot pirmo līdz ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai atsevišķi pasākumi, ko tiesa var veikt saskaņā ar Likumdošanas dekrētu 28/2010, ir saderīgi ar Mediācijas direktīvu, kā arī ar Savienības tiesībām kopumā. Turklāt jautājumi attiecas tikai uz normām, kas atzītas par neatbilstošām konstitūcijai. Tālab jautājums par pirmajā līdz ceturtajā jautājumā minēto pasākumu saderību ar Savienības tiesībām ir hipotētisks un Tiesai uz to atbilde vairs nav jāsniedz.
25. Pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz valsts tiesas iespēju vēlākajā tiesvedībā iegūt pierādījumus pret lietas dalībnieku, kurš bez attaisnojoša iemesla nav piedalījies obligātajā mediācijas procesā. Šāda iespēja bija paredzēta Likumdošanas dekrēta 28/2010 8. panta 5. punkta pirmajā teikumā, kas tika atzīts par neatbilstošu konstitūcijai.
26. Otrais prejudiciālais jautājums attiecas uz Likumdošanas dekrēta 28/2010 13. panta 1. punktu, kurā bija noteikts, ka kompetentā tiesa lietas dalībniekam, kuram tiesas spriedums ir labvēlīgs, var piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja lietas dalībnieks ir noraidījis mediatora priekšlikumu, kas pilnībā atbilst galīgajam spriedumam. Tomēr arī 13. panta 1. punkts tika atzīts par neatbilstošu konstitūcijai.
27. Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgi tas, ka valsts tiesa, ja pastāv būtiski un ārkārtēji apstākļi, var noraidīt prasījumu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ko izvirzījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs, attiecībā uz izdevumiem par mediatora atlīdzību un eksperta atlīdzību, kaut gan nolēmums lietā pilnībā neatbilst projekta saturam. Tas bija paredzēts Likumdošanas dekrēta 28/2010 13. panta 2. punktā, un norma tāpat tika atzīta par neatbilstošu konstitūcijai.
28. Arī ceturtā prejudiciālā jautājuma priekšmets ir zudis. Jautājums attiecas uz Likumdošanas dekrēta 28/2010 8. panta 5. punkta otrajā teikumā paredzēto normu, atbilstoši kurai lietas dalībniekam, kurš bez attaisnojoša iemesla nebija piedalījies mediācijas procesā, valsts budžeta ieņēmumos bija jāsamaksā summa, kuras apmērs atbilst vienotajai iemaksai, kura maksājama par tiesvedību, kas arī atzīta par konstitūcijai neatbilstošu normu.
Par piekto līdz devīto prejudiciālo jautājumu
29. Pēc Itālijas Konstitucionālās tiesas sprieduma arī atbildēm uz pārējiem jautājumiem vairs nav nozīmes pamatlietas izlemšanā. Proti, piektais līdz devītais jautājums attiecas uz mediācijas procesa norises un beigu noteikumiem, uz tā ilgumu, kā arī mediācijas procesa izmaksām, turklāt jautājumos ir runa par obligātu mediācijas procesu. Tomēr nav konstatējams, ka šajā lietā patiesi būtu jānotiek mediācijas procesam.
30. Tā kā Likumdošanas dekrēta 28/2010 5. panta 1. punkta norma ir neatbilstoša konstitūcijai, lietas dalībniekiem vairs nav pienākuma piedalīties mediācijā. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šajā pamatlietā tie arī brīvprātīgi necenšas panākt izlīgumu, izmantojot šo procesu. Tieši pretēji, lietas dalībnieki iebilst pret to, cik tiesvedība kļūst nesamērīgi ilga, kas esot saistīts ar mediāciju. No Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka mediācijas procesam bija jānotiek tikai tādēļ, ka saskaņā ar Itālijas tiesībām tā izmantošana lietas dalībniekiem bija obligāta.
31. Ņemot vērā minēto, Tiesā šajā gadījumā ir iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kuram ir zudis priekšmets sakarā ar pārmaiņām tiesiskajos apstākļos. Tādēļ Tiesai būtu jānolemj, ka uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilde vairs nav jāsniedz. Tādējādi tiek ņemts vērā apstāklis, ka prejudiciālie jautājumi nevis bija nepieņemami no paša sākuma, bet gan tiem zuda priekšmets tikai pēc lūguma sniegt prejudiciālu lēmumu iesniegšanas, tomēr iesniedzējtiesa savu lūgumu neatsauca (11) .
VI – Secinājumi
32. Ņemot vērā visu minēto, iesaku Tiesai uz Giudice di Pace di Mercato S. Severino prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilde vairs nav jāsniedz.
(1) .
(2)  –	OV L 136, 3. lpp. (turpmāk tekstā – “Mediācijas direktīva”).
(3)  –	2010. gada 4. marta Decreto legislativo Nr. 28, ar ko īsteno 2009. gada 18. jūnija Likuma Nr. 69 par mediāciju civillietās un komerclietās 60. pantu (turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts 28/2010”).
(4)  –	Minēts 3. zemsvītras piezīmē.
(5)  –	Turpmāk tekstā – SIMSA .
(6)  –	2001. gada 13. marta spriedums lietā C-379/98 PreussenElektra
( Recueil, I-2099. lpp., 38. punkts), 2009. gada 23. aprīļa spriedums lietā C-544/07 Rüffler
(Krājums, 1-3389. lpp., 36. punkts), 2009. gada 19. novembra spriedums lietā C-314/08 Filipiak
(Krājums, I-11049. lpp. 40. punkts), 2011. gada 7. jūlija spriedums lietā C-310/10 Agafiţei u.c. (Krājums, I-5989. lpp., 25. punkts) un 2013. gada 15. janvāra spriedums lietā C-416/10 Križan  u.c. (53. punkts).
(7)  –	Spriedums lietā PreussenElektra
(minēts 6. zemsvītras piezīmē, 39. punkts), spriedums lietā Rüffler
(minēts 6. zemsvītras piezīmē, 38. punkts), spriedums lietā Filipiak
(minēts 6. zemsvītras piezīmē, 42. punkts), spriedums lietā Agafiţei  u.c. (minēts 6. zemsvītras piezīmē 27. punkts), kā arī spriedums lietā Križan  u.c. (minēts 6. zemsvītras piezīmē, 54. punkts).
(8)  –	Spriedums lietā PreussenElektra
(minēts 6. zemsvītras piezīmē, 39. punkts), spriedums lietā Rüffler
(minēts 6. zemsvītras piezīmē, 37. punkts) un spriedums lietā Filipiak
(minēts 6. zemsvītras piezīmē, 41. punkts).
(9)  –	2005. gada 20. janvāra spriedums lietā C-225/02 García Blanco
(Krājums, I-523. lpp., 28. punkts), 2010. gada 8. septembra spriedums lietā C-409/06 Winner Wetten
(Krājums, I-8015. lpp., 38. punkts) un 2013. gada 26. februāra spriedums lietā C-617/10 Åkerberg Fransson
(42. punkts).
(10)  –	Skat. šajā ziņā Tiesas 2013. gada 8. februāra rīkojumu par lietas C-464/11 Galioto izslēgšanu no reģistra.
(11)  –	Skat. šajā ziņā jau manus 2004. gada 28. oktobra secinājumus lietā C-225/02 García Blanco
(Krājums, 2005, I-523. lpp., 36. punkts).