62005CJ0286_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑286/05
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 30. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 18. jūlijā, tiesvedībā
Reinhold Haug
pret
Land Baden-Württemberg .
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Šīmans [ K. Schiemann ], tiesneši E. Juhāss [ E. Juhász ] un M. Ilešičs [ M. Ilešič ] (referents),
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Hauga [ Haug ] vārdā – F. Šulce [ F. Schulze ], Rechtsanwalt,
– Bādenes-Virtembergas federālās zemes [ Land Baden‑Württemberg ] vārdā – N. Filipi [ N. Philippi ], pārstāve,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Erlbahers [ F. Erlbacher ] un L. Vizadžo [ L. Visaggio ], pārstāvji,
ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom ) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 2. panta 2. punkta interpretāciju.
2. Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Haugu [ Haug ], lauksaimnieku, un Bādenes-Virtembergas federālo zemi [ Land Baden-Württemberg ], ko pārstāv Landratsamt Tuttlingen
(Tutlingenas apgabala Administratīvais dienests), par lēmuma piešķirt atbalstu atcelšanu un pienākumu atmaksāt visu atbalsta summu.
Atbilstošās tiesību normas
3. Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktā ir noteikts:
““Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
4. Šīs regulas 2. panta 2. punkta otrajā teikumā ir paredzēts:
“Ja Kopienas noteikumi, kas paredz administratīvus sodus, vēlāk ir grozīti, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus.”
5. Minētās regulas 4. pantā ir noteikts:
“1. Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
– uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
[..].
2. Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.
[..]
4. Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
6. Tās pašas regulas 5. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Par tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu nolaidības [neuzmanības] dēļ var uzlikt šādus administratīvus sodus:
[..]
b) maksājumu, kas ir lielāks par nelikumīgi iegūtajām vai ieturētajām summām, vajadzības gadījumā pierēķinot procentus; papildu summu aprēķina pēc procentu likmes, kas nosakāma īpašos noteikumos, un tā nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama kā soda līdzeklis [summu, kas nepieciešama, lai tai būtu preventīvs raksturs];
c) Kopienas noteikumos piešķirta labuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu, pat ja saimnieciskās darbības subjekts nelikumīgi iedzīvojies tikai no kādas labuma daļas;
[..].”
7. 9. panta 2. punktā Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulā (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām (OV L 391, 36. lpp.), ir norādītas atšķirības, pirmkārt, starp zemes platību, kas deklarēta atbalsta pieteikumā saistībā ar platību (“platībatkarīgais atbalsts”), un, otrkārt, starp platību, attiecībā uz kuru ir ievēroti visi tiesību aktos paredzētie nosacījumi (“apstiprinātā platība”). Minētā norma ir šāda:
“Ja konstatē, ka platībatkarīgā atbalsta pieteikumā deklarētā platība pārsniedz apstiprināto platību, tad atbalsta summu aprēķina, par pamatu ņemot apstiprināto platību, kas faktiski noteikta pārbaudē. Tomēr, izņemot nepārvaramas varas gadījumus, faktiski noteikto platību samazina:
– par divkāršu konstatēto starpību, ja tā ir lielāka par 2 % vai 2 hektāriem un atbilst ne vairāk kā 10 % no apstiprinātās platības,
– par 30 %, ja konstatētā starpība ir lielāka par 10 % un atbilst ne vairāk kā 20 % no apstiprinātās platības.
Ja konstatētā starpība ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības, tad ar platību saistītu atbalstu nepiešķir.
[..]
Parceles, kuras atstātas atmatā vielām, ko izmanto nepārtikas preču ražošanai, [un] attiecībā uz kurām lauksaimnieks nav izpildījis visus tam uzliktos pienākumus, saistībā ar pārbaudi piemērojot šo pantu, uzskata par pārbaudē nekonstatētām platībām.
Šī panta nozīmē “apstiprinātā platība” ir platība, attiecībā uz kuru ir ievēroti visi tiesību aktos paredzētie nosacījumi.” [Neoficiāls tulkojums]
8. Regula Nr. 3887/92 ir atcelta ar 53. panta 1. punkta pirmo teikumu Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulā (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92 (OV L 327, 11. lpp.). Tomēr Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta otrajā teikumā ir paredzēts, ka Regulu Nr. 3887/92 “turpina piemērot atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu laikposmiem, kas sākas pirms 2002. gada 1. janvāra”.
9. Regulas Nr. 2419/2001 31. pantā, kura nosaukums ir “Aprēķinu pamats”, ir noteikts:
“[..]
2. Neierobežojot samazināšanu un izslēgšanu saskaņā ar 32. līdz 35. pantu, ja platība, kas deklarēta platībatkarīgā atbalsta pieteikumā, pēc administratīvās pārbaudes vai pēc pārbaudes uz vietas pārsniedz platību, kas apstiprināta minētajai kultūru grupai, tad atbalstu aprēķina, par pamatu ņemot to platību, kas apstiprināta minētajai kultūru grupai.
3. Maksimālo platību, par kuru laukaugu audzētājiem ir tiesības pretendēt uz platībatkarīgajiem maksājumiem, aprēķina, par pamatu ņemot apstiprināto atmatas platību un proporcionāli par katru attiecīgo kultūru. Tomēr maksājumus laukaugu audzētājiem par apstiprināto atmatas platību samazina tikai līdz līmenim, kas atbilst platībai, kura būtu vajadzīga, lai saražotu 92 tonnas graudaugu, saskaņā ar [..] 6. panta 7. punktu [Padomes 1999. gada 17. maija] Regulā (EK) Nr. 1251/1999, [ar ko izveido atbalsta sistēmu dažu laukaugu audzētājiem (OV L 160, 1. lpp.)].
[..]”
10. Tās pašas regulas 32. panta – kura nosaukums ir “Samazināšana un izslēgšana pārmērīgas deklarēšanas gadījumos” – 1. punktā ir paredzēts:
“Ja attiecībā uz kādu kultūru grupu deklarētā platība pārsniedz platību, kas apstiprināta saskaņā ar 31. panta 2. punktu, tad atbalstu aprēķina, par pamatu ņemot apstiprināto platību, kas samazināta par atrastās [konstatētās] starpības divkāršu apjomu, ja minētā starpība ir vairāk nekā vai nu 3 %, vai divi hektāri, bet ne vairāk kā 20 % apstiprinātās platības.
Ja [konstatētā] starpība ir vairāk nekā 20 % apstiprinātās platības, tad par attiecīgo kultūru grupu nepiešķir nekādu platībatkarīgu atbalstu.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
11. 2000. gada 22. martā Haugs lūdza atbalstu par platību dažiem laukaugiem – platību, kurā iesēti rapši, un platību, kurā iesēta labība. Pieteikumā viņš bija norādījis parceles, kas atstātas atmatā un kurās tātad ir jāaudzē produkti, kas nav tieši paredzēti patēriņam. 2000. gada 18. decembra lēmumā Amt für Landwirtschaft, Landschafts- und Bodenkultur Tutlingen
(Tutlingenas Lauksaimniecības, ainavu un zemkopības pārvalde, turpmāk tekstā – “ ALLB ”), piemērojot Kopienu tiesisko regulējumu par laukaugiem, piešķīra viņam atbalstu par platību, kura kopējā summa bija DEM 17 772,57. Šī summa bija sadalīta trijās daļās, kas attiecās uz rapšiem, labību un atmatā atstātajām parcelēm. Minētajā lēmumā bija norādīts, ka ir jāievēro saistības, ko Haugs uzņēmās brīdī, kad iesniedza atbalsta pieteikumu.
12. Pēc ALLB
2000. gada 13. decembra vēstules, kurā saistībā ar vispārēju ticamības pārbaudi bija prasīts nosūtīt izziņas par patēriņam paredzēto rapšu piegādēm, Haugs 2000. gada 21. decembrī informēja ALLB, ka viņa dēls ir pieļāvis kļūdu, aiz pārskatīšanās kā patēriņam paredzētus rapšus piegādājot daļu no rapšiem, ko viņam vajadzēja piegādāt kā izejvielu, kas nav paredzēta patēriņam.
13. 2001. gada 16. februāra lēmumā ALLB
atcēla 2000. gada 18. decembra lēmumu par atbalsta maksājumu DEM 17 772,57 apmērā un pieprasīja atmaksāt šo summu, kā arī procentus DEM 354,83 apmērā. Šis lēmums bija pamatots ar to, ka Haugs nav ievērojis saistības, ko tas uzņēmies saistībā ar atbalsta pieteikumu. Tā kā starpība starp šajā pieteikumā deklarētajām platībām un apstiprinātajām platībām pārsniedza 20 %, atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punktam atbalstu nebija iespējams piešķirt.
14. Haugs iesniedza sūdzību par minēto lēmumu. Viņš īpaši apstrīdēja atmaksājamo summu; viņš uzskatīja, ka tā ir pārmērīga attiecībā pret pieļauto pārskatīšanos. Viņaprāt, atmatā atstāto zemju platības neievērošanas dēļ atbalstu var vienīgi samazināt. Šajā sakarā Haugs norādīja uz Regulas Nr. 2419/2001 31. panta 3. punkta otro teikumu, saskaņā ar kuru maksājumus laukaugu audzētājiem par apstiprināto atmatas platību samazina tikai līdz līmenim, kas atbilst platībai, kura būtu vajadzīga, lai saražotu 92 tonnas graudaugu, saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1251/1999 6. panta 7. punktu. Pēc Hauga uzskatiem, atbilstoši Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta otrajam teikumam šajā gadījumā ir jāpiemēro minētā norma.
15. Ar 2002. gada 13. decembra lēmumu Regierungspräsidium Freiburg
(Freiburgas valdības prezidijs) noraidīja Hauga sūdzību. Prasība, ko viņš bija cēlis par šo lēmumu tāpat tika noraidīta ar Verwaltungsgericht Freiburg
(Freiburgas Administratīvā tiesa) 2004. gada 23. novembra spriedumu. Haugs pārsūdzēja šo spriedumu Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Bādenes‑Virtembergas Augstākā administratīvā tiesa).
16. Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai Regulas [Nr. 2988/95] 2. panta 2. punkta otrais teikums ir piemērojams pat tad, ja – lai gan ir konstatēts pārkāpums šīs regulas 1. panta 2. punkta nozīmē – ir pieprasīts tikai atmaksāt nepareizi piešķirto atbalstu ([minētās] regulas 4. panta 1. punkts) un ja attiecībā uz šo nepareizi piešķirto atbalstu atbilstoši kādai Kopienu tiesību normai, kas stājusies spēkā vēlāk, var prasīt atmaksāt mazāku summu nekā tā, kas izriet no Kopienu tiesību normām, kas bija piemērojamas laikā, kad radās lietas apstākļi?
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša –
2) vai Regulas [Nr. 2988/95] 2. panta 2. punkta otrais teikums ir piemērojams arī attiecībā uz regulējumu par procentu maksājumiem, lai gan attiecīgajam lauksaimniekam netika uzlikts nekāds administratīvais sods [šīs] regulas 5. panta 1. punkta nozīmē, bet viņam tikai lūdza atmaksāt nelikumīgi saņemto atbalstu [minētās] regulas 4. panta 1. punkta nozīmē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
17. Valstu tiesu un [Eiropas Kopienu] Tiesas sadarbības procedūrā, kas ieviesta ar EKL 234. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izspriest prāvu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā. Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (īpaši skat. 2000. gada 28. novembra spriedumu lietā C‑88/99 Roquette Frères, Recueil, I‑10465. lpp., 18. punkts, un 2003. gada 20. maija spriedumu lietā C‑469/00 Ravil, Recueil, I‑5053. lpp., 27. punkts).
18. No nolēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma izriet, ka lietas dalībnieki pamata lietā atzīst, ka noteikums par saudzīgāku tiesību normu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku, kas paredzēts Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta otrajā teikumā, noteikti attiecas vienīgi uz administratīvajiem sodiem un tātad nav piemērojams šīs regulas 4. pantā minētajiem pasākumiem.
19. Tādējādi no nolēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu un Tiesai sniegtajiem apsvērumiem izriet, ka pamata prāva attiecas uz jautājumu, vai pienākums atmaksāt visu sākotnēji piešķirtā atbalsta par platību summu, kā arī procentus, kas izriet no konstatējuma, ka starpība ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta nozīmē, ir pasākums Regulas Nr. 2988/95 4. panta nozīmē vai sods tās pašas regulas 5. panta nozīmē. Turklāt lietas dalībnieki pamata lietā nav vienisprātis par to, vai Regulas Nr. 2419/2001 31. panta 3. punktam – uz ko Haugs norāda kā uz saudzīgāku tiesību normu Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta otrā teikuma nozīmē – ir soda raksturs vai nav.
20. Tādējādi, lai sniegtu noderīgu atbildi, kas iesniedzējtiesai ļautu izspriest pamata prāvu, prejudiciālie jautājumi ir jāpārformulē šādi:
Vai Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta otrais teikums ir piemērojams, ja tad, kad konstatēta starpība, kas ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta nozīmē, tiek prasīts atmaksāt visu sākotnēji piešķirtā Kopienas atbalsta summu, kā arī procentus, kaut gan attiecīgais uzņēmējs norāda, ka var prasīt atmaksāt mazāku šī atbalsta summu atbilstoši Regulas Nr. 2419/2001 31. panta 3. punktam?
21. Kā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, atbalsta pieteikumā sniegta kļūdaina deklarācija par platību, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu [un] kura minēta Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punktā, ir pārkāpums Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta nozīmē un atbalsta atcelšana, kas izriet no šīs pašas Regulas Nr. 3887/92 normas sakarā ar starpību starp deklarēto platību un faktiski apstiprināto platību, ir administratīvs sods Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta nozīmē (1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑354/95 National Farmers’ Union
u.c., Recueil, I‑4559. lpp., 40. un 41. punkts; 2002. gada 19. novembra spriedums lietā C‑304/00 Strawson un Gagg & Sons, Recueil, I‑10737. lpp., 46. punkts, un 2006. gada 16. marta spriedums lietā C‑94/05 Emsland-Stärke, Krājums, I‑2619. lpp., 63. punkts; pēc analoģijas skat. arī 2004. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑295/02 Gerken, Krājums, I‑6369. lpp., 50. punkts).
22. Šāda atcelšana, kas izpaužas kā visas sākotnēji piešķirtās Kopienas atbalsta summas, kā arī procentu atmaksāšana, atbilst “Kopienas noteikumos piešķirta labuma pilnīgai [..] atcelšanai”, kas paredzēta Regulas Nr. 2988/95 5. panta 1. punkta c) apakšpunktā un kas šajā normā ir noteikti kvalificēta kā administratīvs sods, ja tā notiek sakarā ar tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu neuzmanības dēļ.
23. Tādējādi Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta otrais teikums būtu piemērojams, ja tad, kad konstatēta starpība, kas ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta nozīmē, tiktu prasīts atmaksāt visu sākotnēji piešķirtā Kopienas atbalsta summu, kā arī procentus, kaut gan Kopienu tiesību normā, ar ko vēlāk ir grozīts sods, kas izriet no Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta, būtu paredzēta mazākas summas atmaksāšana.
24. Tomēr šajā sakarā ir jānorāda, ka atšķirībā no Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta Regulas Nr. 2419/2001 31. pantā nav ietverts sods. No pēdējās minētās normas virsraksta un formulējuma izriet, ka tā vienīgi nosaka aprēķinu pamatu, neierobežojot samazināšanu un izslēgšanu saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 32.–35. pantu. Tātad minētā tiesību norma nevar būt grozījums sodam, kas izriet no Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta. Šo konstatējumu apstiprina arī Regulas Nr. 2419/2001 32. panta 1. punkta otrā daļa, kura būtībā atbilst Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētajam noteikumam.
25. Tāpēc uz jautājumiem Tiesas pārformulētajā redakcijā ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta otrais teikums nav piemērojams, ja tad, kad konstatēta starpība, kas ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības Regulas Nr. 3887/92 9. panta 2. punkta nozīmē, tiek prasīts atmaksāt visu sākotnēji piešķirtā Kopienas atbalsta summu, kā arī procentus, kaut gan attiecīgais uzņēmējs norāda, ka var prasīt atmaksāt mazāku šī atbalsta summu atbilstoši Regulas Nr. 2419/2001 31. panta 3. punktam.
Par tiesāšanās izdevumiem
26. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tiesāšanās izdevumus, kuri radušies minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
2. panta 2. punkta otrais teikums Padomes 1995. gada 18. decembra Regulā (EK, Euratom ) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību nav piemērojams, ja tad, kad konstatēta starpība, kas ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības 9. panta 2. punkta nozīmē Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulā (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, tiek prasīts atmaksāt visu sākotnēji piešķirtā Kopienas atbalsta summu, kā arī procentus, kaut gan attiecīgais uzņēmējs norāda, ka var prasīt atmaksāt mazāku šī atbalsta summu atbilstoši 31. panta 3. punktam Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulā (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92.