62025CJ0202
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2026. gada 26. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Kopīgi standarti un procedūras dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi – Direktīva 2008/115/EK – Alternatīvās aizsardzības statusa atcelšana – Sabiedriskā kārtība – Neizraidīšanas princips – Iespēja pieņemt atgriešanas lēmumu
Lietā C‑202/25 [Tadmur] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā, Nīderlande) iesniegusi ar 2025. gada 12. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā
HG
pret
Minister van Asiel en Migratie,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], trešās palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents), kurš pilda astotās palātas tiesneša pienākumus, un tiesnesis N. Pisarra [N. Piçarra],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
HG vārdā – J. P. van Mulken, advocaat,
–
Nīderlandes valdības vārdā – E. M. M. Besselink un J. Langer, pārstāvji,
–
Dānijas valdības vārdā – M. P. Brøchner Jespersen, kā arī C. A.‑S. Maertens un J. Sandvik Loft, pārstāvji,
–
Šveices valdības vārdā – R. Adam un L. Lanzrein, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc, M. Debieuvre, A. Katsimerou un F. van Schaik, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), 3., 5., 6., 8. un 9. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.) 17. un 19. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā trešās valsts valstspiederīgais HG vēršas pret minister van Asiel en Migratie (patvēruma un migrācijas ministrs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “ministrs”) par tāda lēmuma tiesiskumu, ar kuru ir atcelts HG piešķirtais alternatīvās aizsardzības statuss un viņam ir uzdots atstāt Nīderlandes teritoriju.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2008/115
3
Direktīvas 2008/115 2. pantā noteikts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā.
2.   Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem:
a)
uz kuriem attiecas ieceļošanas atteikums [..] vai kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas saistībā ar nelikumīgu dalībvalsts ārējās (zemes, jūras vai gaisa) robežas šķērsošanu un kuri vēlāk nav ieguvuši atļauju vai tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī;
b)
kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā, vai kuriem piemēro izdošanas procedūras.
3.   Šo direktīvu nepiemēro personām, kam ir tiesības uz pārvietošanās brīvību Kopienā [..].”
4
Šīs direktīvas 3. pantā paredzēts:
“Šajā direktīvā piemēro turpmāk minētās definīcijas:
[..]
3)
“atgriešana” ir, attiecīgai personai [trešās valsts valstspiederīgajam] brīvprātīgi ievērojot atgriešanās pienākumu vai piespiedu kārtā, došanās atpakaļ uz:
–
personas izcelsmes valsti vai
–
tranzīta valsti saskaņā ar Kopienas vai divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai citiem režīmiem, vai
–
citu trešo valsti, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais brīvprātīgi nolemj atgriezties un kurā viņu uzņems;
4.
“atgriešanas lēmums” ir administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā norādīts vai konstatēts, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un noteikts vai konstatēts atgriešanās pienākums;
[..].”
5
Minētās direktīvas 4. panta 3. punktā noteikts:
“Šī direktīva neierobežo dalībvalstu tiesības pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām tie [šī direktīva] attiecas, ar nosacījumu, ka šādi noteikumi atbilst šai direktīvai.”
6
Šīs direktīvas 5. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā:
a)
bērna intereses,
b)
ģimenes dzīvi,
c)
attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli,
un ievēro neizdošanas principu.”
7
Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punktā precizēts:
“Neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.”
8
Šīs direktīvas 8. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu atgriešanas lēmumu, ja [..] nav noteikts laika posms brīvprātīgai izceļošanai vai ja atgriešanās pienākums nav izpildīts laika posmā, kas [..] noteikts brīvprātīgai izceļošanai.”
9
Saskaņā ar minētās direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu:
“Dalībvalstis atliek izraidīšanu:
a)
ja ar izraidīšanu tiktu pārkāpts neizdošanas princips [..].”
10
Šīs pašas direktīvas 11. pantā ir definēts režīms, kas piemērojams ieceļošanas aizlieguma noteikšanai.
11
Direktīvas 2008/115 14. panta 1. punktā ir noteiktas garantijas pirms atgriešanas.
Direktīva 2011/95
12
Direktīvas 2011/95 17. panta 1. punkta b) un d) apakšpunktā paredzēts:
“Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to persona loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka:
[..]
b)
viņš izdarījis smagu noziegumu;
[..]
d)
viņš rada draudus tās dalībvalsts sabiedrībai vai drošībai, kurā viņš uzturas.”
13
Šīs direktīvas 19. panta 3. punkta a) apakšpunktā noteikts:
“Dalībvalstis atceļ, izbeidz vai atsaka pagarināt trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka alternatīvās aizsardzības statusu, ja:
a)
viņš pēc tam, kad viņam piešķirts alternatīvās aizsardzības statuss, saskaņā ar 17. panta 1. un 2. punktu būtu jāizslēdz vai ir izslēgts no to personu loka, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
14
HG ieradās Nīderlandē 2016. gada 7. janvārī, un 2017. gada 23. martā Nīderlandes iestādes viņam piešķīra alternatīvās aizsardzības statusu, kā arī pagaidu uzturēšanās atļauju, kas bija derīga līdz 2021. gada 7. janvārim. Ar 2021. gada 5. janvāra lēmumu šīs uzturēšanās atļaujas termiņš tika pagarināts līdz 2026. gada 7. janvārim.
15
2022. gada 1. februārī rechtbank Limburg (Limburgas tiesa, Nīderlande) piesprieda HG brīvības atņemšanas sodu uz četriem gadiem, tostarp vienu gadu nosacīti, par 2021. gada 21. un 27. jūnijā izdarītajiem nodarījumiem, kas kvalificēti kā slepkavības mēģinājums, publiska vispārēja vardarbības lietošana pret personām un draudi veikt pret dzīvību vērstu noziedzīgu nodarījumu.
16
Ar 2024. gada 23. maija lēmumu ministrs uzskatīja, ka HG apdraud sabiedrisko kārtību, un līdz ar to no 2021. gada 27. jūnija atcēla HG piešķirto alternatīvās aizsardzības statusu. Šajā lēmumā ministrs arī uzskatīja, ka HG nevar tikt atzītas uzturēšanās tiesības Nīderlandē uz cita pamata, un precizēja, ka, lai nodrošinātu neizraidīšanas principa ievērošanu, attiecībā uz viņu netiks izdots atgriešanas lēmums vai ieceļošanas aizliegums, pamatojoties uz Direktīvu 2008/115. Turklāt ar 2024. gada 23. maija lēmumu ministrs saskaņā ar Nīderlandes tiesībām noteica HG pienākumu atstāt Nīderlandes teritoriju.
17
HG netika piešķirta viņa izceļošanas pienākuma atlikšana un par viņu Nīderlandes tiesībaizsardzības iestāžu informācijas sistēmās un pēc tam Šengenas Informācijas sistēmā (SIS) tika ievadīts brīdinājums uz 10 gadiem.
18
2024. gada 18. jūnijā HG pārsūdzēja 2024. gada 23. maija lēmumu rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa.
19
Šī tiesa, veicot provizorisku vērtējumu, uzskata, ka HG pamati, kas vērsti pret lēmumu par alternatīvās aizsardzības statusa atcelšanu, nevar tikt apmierināti. Savukārt tai ir šaubas par sekām, kas izriet no šīs atcelšanas, ciktāl tā nozīmē, ka HG nelikumīgi uzturas Nīderlandē, lai gan viņš nevar tikt izraidīts uz savu izcelsmes valsti, nepārkāpjot neizraidīšanas principu.
20
Minētā tiesa norāda, ka Tiesa 2023. gada 6. jūlija spriedumā Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑663/21, EU:C:2023:540) ir nospriedusi, ka atgriešanas lēmumu nevar pieņemt, ja ir konstatēts, ka attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti saskaņā ar neizraidīšanas principu ir liegta uz nenoteiktu laiku.
21
Tomēr tā uzskata, ka šādam trešās valsts valstspiederīgajam varētu būt pienākums atstāt Savienības teritoriju, un viņam pašam jāpārbauda, vai viņš var tikt uzņemts trešā valstī, kas nav viņa izcelsmes valsts, jo viņa palikšana šajā teritorijā rada draudus sabiedriskajai kārtībai, kas ir pietiekami, lai attaisnotu viņa starptautiskās aizsardzības atcelšanu. Ja atgriešanas lēmuma pieņemšana pamatlietā aplūkotajā situācijā būtu izslēgta, HG tiktu pakļauts starpposma statusam, jo viņš nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, tomēr viņam nebūtu pienākuma atstāt šo teritoriju.
22
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata, ka Tiesas sniegtā Direktīvas 2008/115 5. panta interpretācija varētu būt atšķirīga, lasot šo pantu kopsakarā ar tās 3., 6., 8. un 9. pantu un turklāt ņemot vērā arī šīs direktīvas sistēmu, Direktīvā 2011/95 paredzēto starptautiskās aizsardzības atcelšanas pamatu ratio legis, kā arī SIS reglamentējošo tiesību aktu mērķi.
23
Šajā ziņā šī tiesa it īpaši uzsver, ka Direktīvas 2008/115 6. pantā ir paredzēts pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi, neieviešot atkāpi saistībā ar tiem no šiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kurus nevar izraidīt saskaņā ar neizraidīšanas principu.
24
Minētā tiesa arī norāda, ka pienākums apturēt izraidīšanu, kas šādā gadījumā izriet no šīs direktīvas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta, ir pietiekams, lai nodrošinātu šī principa ievērošanu, it īpaši, ja kompetentā iestāde rakstiski apstiprina izraidīšanas atlikšanu. Atšķirīga situācija esot tikai īpašos gadījumos, kuros minētās direktīvas 5. pantā tieši minētās intereses liedz izpildīt atgriešanās pienākumu.
25
Turklāt šī tiesa šaubās par nepieciešamību noteikt galamērķa valsti atgriešanās pienākuma brīvprātīgai izpildei situācijā, kad jebkāda izraidīšana ir izslēgta.
26
Iesniedzējtiesa uzskata, ka interpretācijai, kas ir pretēja tās paredzētajai interpretācijai, būtu būtiskas sekas. It īpaši šāda interpretācija ļautu attiecīgajām personām turpināt atsaukties uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”) un Direktīvas 2008/115 14. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām, vājinātu Direktīvā 2011/95 paredzētos starptautiskās aizsardzības atcelšanas pamatus, it īpaši tāpēc, ka netiktu panākta personu, kas rada draudus sabiedriskajai kārtībai, izceļošana no Savienības teritorijas, un liegtu ievadīt SIS brīdinājumu par šīm personām.
27
Turklāt gadījumā, ja Tiesa saglabātu spēkā Direktīvas 2008/115 5. panta interpretāciju, ko tā bija pieņēmusi, iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai dalībvalstu procesuālajā autonomijā ietilpst tas, ka dalībvalstis, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, nosaka pienākumu trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir tādā situācijā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, atstāt to teritoriju.
28
Šajos apstākļos rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Rūrmondā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2008/115 6. pants, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 3., 5. un 8. pantu un 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī kopsakarā ar Direktīvas 2011/95 17. pantu un 19. panta 2. punktu un 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja nav konstatējams kāds no Direktīvas 2008/115 6. panta 2.–5. punktā paredzētajiem izņēmumiem, dalībvalstij ir pienākums pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš tās teritorijā uzturas nelikumīgi un kuram ir liegta alternatīvā aizsardzība, un, ja izraidīšana uz galamērķa valsti nav saderīga ar neizraidīšanas principu, vienlaikus ar atgriešanas lēmumu izdošanu rakstiski apstiprināt, ka šī trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana tiks atlikta?”
Par prejudiciālo jautājumu
29
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2008/115 6. pants, lasot to kopsakarā ar tās 3., 5., 8. un 9. pantu, kā arī Direktīvas 2011/95 17. panta 1. punktu un 19. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz tādu trešās valsts valstspiederīgo, kura alternatīvās aizsardzības statuss ir atcelts, ja ir konstatēts, ka šī trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti ir izslēgta saskaņā ar neizraidīšanas principu. Turklāt, ja Tiesa uzskatītu, ka šādā gadījumā var tikt pieņemts atgriešanas lēmums, iesniedzējtiesa jautā, vai šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām attiecīgajai dalībvalstij, ja tā pieņem šo lēmumu, ir noteikts pienākums rakstveidā apstiprināt minētā trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanas atlikšanu.
30
Neskarot Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punktā paredzētos izņēmumus, tā ir piemērojama visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā. Turklāt, ja trešās valsts valstspiederīgais ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, viņam principā ir piemērojami tajā paredzētie kopīgie standarti un procedūras viņa atgriešanas nolūkā, kamēr vien viņa uzturēšanās attiecīgajā gadījumā nav kļuvusi likumīga (spriedumi, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Kaņepes medicīniskiem mērķiem), C‑69/21, EU:C:2022:913, 52. punkts, un 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 45. punkts).
31
Aplūkojot no šīs perspektīvas, no minētās direktīvas 6. panta 1. punkta izriet, ka, tiklīdz ir konstatēts, ka uzturēšanās ir nelikumīga, attiecībā uz ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, neskarot minētā panta 2.–5. punktā paredzētos izņēmumus un stingri ievērojot šīs direktīvas 5. pantā noteiktās prasības, ir jāpieņem atgriešanas lēmums, kurā jānorāda, uz kuru no Direktīvas 2008/115 3. panta 3. punktā uzskaitītajām trešām valstīm šis valstspiederīgais jāizraida (spriedumi, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Kaņepes medicīniskiem mērķiem), C‑69/21, EU:C:2022:913, 53. punkts, un 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 46. punkts).
32
Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka trešās valsts valstspiederīgais, kura bēgļa statuss ir atcelts, ir jāuzskata par personu, kas nelikumīgi uzturas dalībvalstī, ja vien dalībvalsts, kurā viņš atrodas, nav piešķīrusi uzturēšanās atļauju uz cita pamata (spriedums, 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 47. punkts).
33
Tas pats attiecas uz tādu trešās valsts valstspiederīgo kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, kura alternatīvās aizsardzības statuss ir atcelts saskaņā ar Direktīvas 2011/95 19. panta 3. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar tās 17. panta 1. punktu, un dalībvalsts, kuras teritorijā viņš atrodas, šim trešās valsts valstspiederīgajam nav piešķīrusi uzturēšanās atļauju uz cita pamata.
34
Tomēr, kā atgādināts šā sprieduma 31. punktā, atgriešanas procedūra pret šādu trešās valsts valstspiederīgo ir jāveic, stingri ievērojot Direktīvas 2008/115 5. pantā noteiktās prasības.
35
Šajā 5. pantā, kas ir vispārēja tiesību norma, kura dalībvalstīm ir saistoša, tiklīdz tās īsteno šo direktīvu, ir noteikts, ka valsts kompetentajai iestādei visos atgriešanas procedūras posmos ir jāievēro neizraidīšanas princips, kurš kā pamattiesības ir garantēts Hartas 18. pantā, lasot to kopsakarā ar Ženēvas Konvencijas par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), 33. pantu, kā arī ar Hartas 19. panta 2. punktu. Tas it īpaši attiecas uz gadījumu, kad šī iestāde pēc attiecīgās personas uzklausīšanas plāno pieņemt lēmumu par tās atgriešanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Kaņepes medicīniskiem mērķiem), C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. punkts, un 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 49. punkts).
36
Līdz ar to Direktīvas 2008/115 5. pants nepieļauj, ka attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo tiek pieņemts atgriešanas lēmums, ja šajā lēmumā kā galamērķa valsts norādīta valsts, par kuru pastāv nopietni un pārbaudīti iemesli uzskatīt, ka minētā lēmuma izpildes gadījumā šis valstspiederīgais tiks pakļauts faktiskam tādas izturēšanās riskam, kura ir pretrunā Hartas 18. pantam vai 19. panta 2. punktam (spriedumi, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Kaņepes medicīniskiem mērķiem), C‑69/21, EU:C:2022:913, 56. punkts, un 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 50. punkts).
37
Tieši tā tas ir tādā situācijā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kur vienīgā potenciālā galamērķa valsts, ko identificējusi kompetentā iestāde, ir attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izcelsmes valsts, bet šī iestāde jau ir konstatējusi, ka neizraidīšanas princips rada šķērsli šī trešās valsts valstspiederīgā atgriešanai viņa izcelsmes valstī.
38
Šajā ziņā jāuzsver, ka šo risinājumu Tiesa ir izmantojusi tostarp 2023. gada 6. jūlija spriedumā Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu) (C‑663/21, EU:C:2023:540), kontekstā, kurā kompetentā iestāde jau bija tieši izslēgusi attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanu uz viņa izcelsmes valsti.
39
Pienākums ņemt vērā neizraidīšanas principu stadijā, kurā kompetentā iestāde lemj par atgriešanas lēmuma pieņemšanu, tātad atšķiras no Direktīvas 2008/115 9. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā pienākuma atlikt izraidīšanu, ja ar to tiktu pārkāpts neizraidīšanas princips.
40
Tādēļ šīs direktīvas 8. pantam, kurā paredzēti noteikumi par izraidīšanu, nav nozīmes, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu.
41
Turklāt, ņemot vērā iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā uzdotos jautājumus, vēl ir jānorāda, pirmām kārtām, ka tādā situācijā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kompetentā iestāde nevar pieņemt atgriešanas lēmumu, nenorādīdama galamērķa valsti, ar nolūku paredzēt risinājumu apstāklim, ka attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā atgriešana uz viņa izcelsmes valsti ir izslēgta.
42
Proti, jau no Direktīvas 2008/115 3. panta 4. punkta formulējuma izriet – tas, ka tiek noteikts vai konstatēts atgriešanās pienākums, ir viens no diviem atgriešanas lēmumu veidojošiem elementiem, jo šāds atgriešanās pienākums – ņemot vērā šī panta 3. punktu – nav iedomājams bez galamērķa norādīšanas, kam jābūt vienai no šajā 3. punktā minētajām valstīm (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 115. punkts).
43
No tā it īpaši izriet, ka kompetentajai iestādei ir juridiski neiespējami pieņemt atgriešanas lēmumu, neidentificējot galamērķa valsti, uz kuru var veikt atgriešanu, ievērojot neizraidīšanas principu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 24. februāris, M u.c. (Pārvietošana uz dalībvalsti), C‑673/19, EU:C:2021:127, 38.–42. punkts).
44
Otrām kārtām, ir jānorāda, ka situācijā, kad Direktīvas 2008/115 5. pantā noteiktais pienākums ievērot neizraidīšanas principu liedz pieņemt atgriešanas lēmumu, kompetentā iestāde nevar arī pieņemt tādu lēmumu kā pamatlietā aplūkotais, kas ir balstīts uz valsts tiesībām un ar kuru attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam tiek uzdots atstāt attiecīgās dalībvalsts teritoriju, neatļaujot viņa izraidīšanu un nenorādot galamērķa valsti.
45
Proti, kā atgādināts šā sprieduma 30. punktā, neskarot Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punktā paredzētos izņēmumus, ikviens trešās valsts valstspiederīgais, kurš nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā un uz viņu principā attiecas tajā paredzētie kopīgie standarti un procedūras.
46
Šajā kontekstā ar šo direktīvu tiek saskaņoti standarti un procedūras saistībā ar atgriešanas lēmumu pieņemšanu attiecībā uz šādiem trešo valstu valstspiederīgajiem un šo lēmumu izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 24. februāris, M u.c. (Pārvietošana uz dalībvalsti), C‑673/19, EU:C:2021:127, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un dalībvalstis var atkāpties no šīs saskaņošanas, tikai pieņemot labvēlīgākus noteikumus saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem.
47
No tā izriet, ka apstāklis, ka ar tādu lēmumu kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam ir noteikts pienākums doties vai nu uz trešās valsts teritoriju, vai arī uz citas dalībvalsts teritoriju, nevar izslēgt šo lēmumu no šīs direktīvas piemērošanas jomas.
48
Ņemot vērā, pirmkārt, ka šajā lēmumā noteiktais pienākums tostarp var tikt izpildīts, dodoties uz trešās valsts teritoriju, un, otrkārt, ka no Direktīvas 2008/115 3. panta 3. punkta izriet, ka jēdziens “atgriešana” šīs direktīvas izpratnē attiecas ne tikai uz piespiedu pārvietošanu uz trešo valsti, bet arī uz pārvietošanu uz trešo valsti, brīvprātīgi izpildot pienākumu, šāds lēmums ir jāuzskata par tādu, ar kuru ir noteikts atgriešanās pienākums minētās direktīvas izpratnē. Līdz ar to, nepārkāpjot šā sprieduma 41.–43. punktā atgādinātās prasības, šāds atgriešanās pienākums nevar tikt noteikts, nenorādot galamērķa valsti.
49
Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 34.–39. punkta, ja brīdī, kad ir paredzēts pieņemt atgriešanas lēmumu, tiek konstatēts, ka neizraidīšanas princips rada šķērsli attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanai uz konkrētu galamērķa valsti, Direktīvas 2008/115 5. pants nepieļauj ne tikai šo izraidīšanu, bet arī pienākuma noteikšanu šim trešās valsts valstspiederīgajam atgriezties šajā galamērķa valstī. Tādējādi ar to ar to vien, ka lēmums, ar kuru ir noteikts šāds pienākums, neļauj izraidīt attiecīgo personu, nepietiek, lai šo lēmumu varētu uzskatīt par saderīgu ar šo 5. pantu.
50
Pie tam, lai gan Direktīvas 2008/115 4. panta 3. punktā ir precizēts, ka tā neierobežo dalībvalstu tiesības pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām šī direktīva attiecas, ar nosacījumu, ka šādi noteikumi atbilst šai direktīvai, pietiek ar konstatējumu, ka valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj pieņemt tādu lēmumu kā tas, kas minēts šā sprieduma 44. punktā, nav šīm personām labvēlīgāks noteikums.
51
Trešām kārtām, jāuzsver, ka atgriešanas lēmuma pieņemšanas izslēgšana tādā situācijā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kad šajā lēmumā kā galamērķa valsts ir norādīta attiecīgās personas izcelsmes valsts vai tajā nav norādīta galamērķa valsts, nevar atņemt lietderīgo iedarbību alternatīvās aizsardzības statusa atcelšanai, piemērojot Direktīvas 2011/95 19. pantu.
52
Protams, saskaņā ar Savienības tiesībām kompetentajai iestādei var būt tiesības, piemērojot Direktīvas 2011/95 19. pantu, atcelt trešās valsts valstspiederīgajam piešķirto alternatīvās aizsardzības statusu, tomēr tai ne vienmēr ir atļauts izraidīt viņu uz savu izcelsmes valsti (spriedums, 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 39. punkts).
53
Proti, Hartas 4. pants un 19. panta 2. punkts neierobežoti aizliedz spīdzināšanu, kā arī necilvēcīgu vai pazemojošu attieksmi vai sodus neatkarīgi no attiecīgās personas rīcības, kā arī izraidīšanu uz valsti, kurā pastāv nopietns risks, ka persona tiks pakļauta šādai attieksmei. Tādējādi dalībvalstis nedrīkst izraidīt vai izdot ārvalstnieku, ja pastāv nopietni un pārbaudīti iemesli uzskatīt, ka galamērķa valstī viņš tiks pakļauts patiesam riskam, ka izturēšanās pret viņu būs tāda, kāda ir aizliegta ar Hartas 4. pantu un 19. panta 2. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 14. maijs, M u. c. (Bēgļa statusa atcelšana), C‑391/16, C‑77/17 un C‑78/17, EU:C:2019:403, 94. punkts, kā arī 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 36. punkts).
54
Tomēr no tā nevar secināt, ka gadījumos, kad trešās valsts valstspiederīgā, kura alternatīvās aizsardzības statuss ir atcelts, atgriešana uz viņa izcelsmes valsti ir izslēgta, Direktīvas 2011/95 19. panta piemērošana praksē zaudētu spēku.
55
It īpaši pat šādos gadījumos alternatīvās aizsardzības statusa atcelšanas tiešas sekas ir tādas, ka attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam vairs nav visu Direktīvas 2011/95 VII nodaļā paredzēto tiesību un priekšrocību, jo tās ir saistītas ar šajā direktīvā paredzēto starptautisko aizsardzību.
56
Turklāt ir jāatgādina, ka Direktīva 2008/115 saskaņā ar tās 3. panta 3. punktu ļauj noteikt pienākumu atgriezties ne tikai uz attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izcelsmes valsti, bet – saskaņā ar 3. punkta otro un trešo ievilkumu – arī uz tranzīta valsti saskaņā ar atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai citiem režīmiem vai uz citu trešo valsti, kurā šis trešās valsts valstspiederīgais nolemj brīvprātīgi atgriezties un kurā viņš tiks uzņemts.
57
Līdz ar to atgriešanas lēmuma pieņemšanas izslēgšana tādā situācijā kā tā, kas tiek aplūkota pamatlietā, kur šajā lēmumā kā galamērķa valsts ir norādīta attiecīgās personas izcelsmes valsts vai tajā nav norādīta galamērķa valsts, nekādi nav šķērslis kompetentās iestādes iespējai pieņemt atgriešanas lēmumu, kurā norādīta galamērķa valsts, uz kuru attiecas Direktīvas 2008/115 3. panta 3. punkta otrais vai trešais ievilkums, un vajadzības gadījumā pēc tam izraidīt attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo, tādējādi nodrošinot attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izceļošanu no attiecīgās dalībvalsts teritorijas, pilnībā ievērojot no šīs direktīvas 5. panta un Hartas izrietošās prasības.
58
Turklāt šāds atgriešanas lēmums vajadzības gadījumā var tikt papildināts ar ieceļošanas aizliegumu atbilstoši minētās direktīvas 11. pantā noteiktajam tiesiskajam ietvaram.
59
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 5. pants, lasot to kopsakarā ar tās 3. un 6. pantu, kā arī Direktīvas 2011/95 17. panta 1. punktu un 19. panta 3. punkta a) apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz tādu trešās valsts valstspiederīgo, kura alternatīvās aizsardzības statuss ir atcelts, ja ir konstatēts, ka šī trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti ir izslēgta saskaņā ar neizraidīšanas principu.
Par tiesāšanās izdevumiem
60
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 5. pants, lasot to kopsakarā ar tās 3. un 6. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu 17. panta 1. punktu un 19. panta 3. punkta a) apakšpunktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz tādu trešās valsts valstspiederīgo, kura alternatīvās aizsardzības statuss ir atcelts, ja ir konstatēts, ka šī trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana uz paredzēto galamērķa valsti ir izslēgta saskaņā ar neizraidīšanas principu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.