62017CC0573
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA] SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 27. novembrī (
1
)
Lieta C‑573/17
Openbaar Ministerie
pret
Daniel Adam Popławski
(Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – Savstarpējās atzīšanas principa piemērošana attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Savienībā – Pamatlēmums 2008/909/TI – Dalībvalsts deklarācija, kas tai ļauj turpināt piemērot iepriekšējos juridiskos instrumentus – Izpildes valsts veikts deklarācijas atsaukums – Sprieduma valsts iesniegtas deklarācijas novēlotība – Pamatlēmumu tiešas iedarbības neesamība – Savienības tiesību pārākums – Sekas
1.
Izskatāmais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera (turpmāk tekstā – “EAO”), ko brīvības atņemšanas soda izpildīšanas nolūkos Polijā attiecībā uz Daniel Adam Popławski izsniegusi Sąd Rejonowy w Poznaniu (Poznaņas rajona tiesa, Polija), izpildīšanu Nīderlandē.
2.
Minētais lūgums ir iesniegts pēc 2017. gada 29. jūnija sprieduma Popławski (
2
), kurā Tiesa būtībā ir nospriedusi, ka Nīderlandes tiesību akti ir nesaderīgi ar Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
3
) 4. panta 6. punktu, kurā ir paredzēts viens no EAO fakultatīvas neizpildes pamatiem ar mērķi veicināt notiesātās personas sociālo reintegrāciju. Šajā pašā spriedumā Tiesa ir atgādinājusi dalībvalstu tiesām noteikto pienākumu savas valsts tiesības, cik vien tas iespējams, interpretēt atbilstoši šim pamatlēmumam.
3.
Taču šobrīd Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) vēlas uzzināt, vai gadījumā, ja tai neizdotos izpildīt tādu atbilstīgas interpretācijas pienākumu, tai saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu būtu pienākums nepiemērot tās savas valsts tiesību normas, kuras ir pretrunā attiecīgajam pamatlēmumam.
4.
Tādējādi izskatāmā lieta ļaus Tiesai precizēt saistību starp Pamatlēmumu 2002/584 un Padomes Pamatlēmumu 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (
4
). Tā arī ir iespēja Tiesai precizēt, kādas sekas šāda veida Savienības akti var radīt attiecībā uz valsts tiesībām.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Pamatlēmums 2002/584
5.
Pamatlēmuma 2002/584 4. pantā ir noteikts:
“Izpildes tiesu iestāde var atteikt [EAO] izpildīšanu:
[..]
6.
Ja [EAO] ir izsniegts brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un šī valsts apņemas izpildīt spriedumu [sodu] vai piespiedu līdzekli saskaņā ar tās tiesību aktiem;
[..].”
2. Pamatlēmums 2008/909
6.
Pamatlēmuma 2008/909 25. pantā ir noteikts:
“Neskarot [Pamatlēmumu 2002/584], šā pamatlēmuma noteikumus piemēro mutatis mutandis tiktāl, ciktāl tie atbilst noteikumiem minētajā pamatlēmumā, sodu izpildei gadījumos, ja dalībvalsts apņemas izpildīt sodu lietās atbilstīgi 4. panta 6. punktam minētajā pamatlēmumā vai ja, rīkojoties saskaņā ar 5. panta 3. punktu minētajā pamatlēmumā, tā ir izvirzījusi nosacījumu, ka persona jānodod soda izciešanai attiecīgajā dalībvalstī, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta.”
7.
Atbilstoši šā pamatlēmuma 26. panta 1. punktam:
“1.   Neskarot piemērošanu starp dalībvalstīm un trešām valstīm un to nodošanas piemērošanu saskaņā ar 28. pantu, ar šo pamatlēmumu no 2011. gada 5. decembra aizstāj šādu konvenciju atbilstīgus noteikumus, ko piemēro dalībvalstu attiecībām:
–
1983. gada 21. marta Eiropas Konvencija par notiesāto personu nodošanu un tās 1997. gada 18. decembra papildprotokols,
–
1970. gada 28. maija Eiropas Konvencija par kriminālspriedumu starptautisko spēkā esamību,
–
III sadaļas 5. nodaļa 1990. gada 19. jūnija Konvencijā, ar ko īsteno 1985. gada 14. jūnija Šengenas Līgumu par kontroles pakāpenisku atcelšanu pie kopīgajām robežām,
–
1991. gada 13. novembra Eiropas Kopienu dalībvalstu Konvencija par ārvalstīs pieņemtu spriedumu krimināllietās izpildi.”
8.
Minētā pamatlēmuma 28. pantā ir noteikts:
“1.   Lūgumus, kas saņemti pirms 2011. gada 5. decembra, joprojām reglamentē saskaņā ar spēkā esošajiem juridiskajiem instrumentiem par notiesāto personu nodošanu. Uz lūgumiem, kas saņemti pēc minētā datuma, attiecas noteikumi, ko dalībvalstis pieņēmušas saskaņā ar šo pamatlēmumu.
2.   Tomēr laikā, kad Padome pieņem šo pamatlēmumu, ikviena dalībvalsts var nākt klajā ar deklarāciju, ka gadījumos, kad galīgais spriedums ir pieņemts pirms tās norādīta datuma, tā – kā sprieduma un izpildes valsts – turpinās piemērot spēkā esošos juridiskos instrumentus par notiesāto personu nodošanu, ko piemēro pirms 2011. gada 5. decembra. Ja ir iesniegta šāda deklarācija, šādos gadījumos piemēro šos instrumentus attiecībā uz visām pārējām dalībvalstīm neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav iesniegušas tādu pašu deklarāciju. Attiecīgais datums nevar būt vēlāks par 2011. gada 5. decembri. Minēto deklarāciju publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī. To var atsaukt jebkurā laikā.”
B.
Nīderlandes tiesības
9.
2004. gada 29. aprīļaOverleveringswet (Likums par personu nodošanu) (
5
), ar kuru Pamatlēmums 2002/584 ir transponēts Nīderlandes tiesībās, redakcijā, kas bija piemērojama, līdz spēkā stājās Nīderlandes tiesību normas par Pamatlēmuma 2008/909 īstenošanu, 6. pantā bija paredzēts:
“1.   Nīderlandes pilsoņa nodošanu var atļaut, ja tā tiek pieprasīta, lai attiecībā uz viņu veiktu kriminālizmeklēšanu, un ja, izpildes tiesu iestādes ieskatā, ir nodrošināts, ka gadījumā, ja šim pilsonim sprieduma dalībvalstī par nodarījumiem, par kuriem var tikt atļauta nodošana, tiks piespriests nenosacīts brīvības atņemšanas sods, viņš varēs šo sodu izciest Nīderlandē.
2.   Nīderlandes pilsoņa nodošana nav atļauta, ja šī nodošana tiek pieprasīta, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, kas viņam piespriests ar galīgu tiesas nolēmumu.
3.   Nodošanas atteikuma gadījumā, ja tas tiek pamatots tikai ar 6. panta 2. punkta noteikumiem [..], Openbaar Ministerie [(Prokuratūra, Nīderlande)] dara zināmu izsniegšanas tiesu iestādei, ka tā ir gatava uzņemties sprieduma izpildi saskaņā ar procedūru, kas paredzēta Konvencijas par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai 11. pantā, vai atbilstoši citai piemērojamai konvencijai.
4.   Prokuratūra nekavējoties informē ministru par [..] ikvienu nodošanas atteikumu, kas paziņots ar 3. punktā minēto paziņojumu, saskaņā ar kuru Nīderlande ir gatava uzņemties ārvalsts sprieduma izpildi.
5.   1.–4. punkts ir piemērojami arī ārvalstniekam, kam ir beztermiņa uzturēšanās atļauja, ja Nīderlandē pret viņu var tikt veikta kriminālvajāšana par faktiem, kas ir [EAO] pamatā, un ja attiecībā uz viņu var paredzēt, ka viņš nezaudēs uzturēšanās tiesības Nīderlandē viņam piespriestā soda vai viņam pēc viņa nodošanas piemērota pasākuma dēļ.”
10.
Kopš 2012. gada 12. jūlijaWet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Likums par brīvības atņemšanas sodu un nosacītu sodu savstarpēju atzīšanu un izpildi) (
6
), ar kuru ir īstenots Pamatlēmums 2008/909, spēkā stāšanās OLW 6. panta 3. punkts ir formulēts šādi:
“Nodošanas atteikuma, kas pamatots tikai ar 6. panta 2. punktu, gadījumā [..] prokuratūra dara zināmu izsniegšanas tiesu iestādei, ka tā ir gatava uzņemties sprieduma izpildi.”
11.
WETS 5:2. pantā ir paredzēts:
“1.   [Šis likums] attiecībās ar Eiropas Savienības dalībvalstīm aizstāj Wet overdracht tenuitvoerlegging strafvonnissen [(1986. gada 10. septembra Likums par spriedumu krimināllietās izpildes nodošanu) (
7
)].
[..]
3.   [Šis likums] nav piemērojams tiesu nolēmumiem [..], kuri ir kļuvuši par galīgiem līdz 2011. gada 5. decembrim.
[..]”
II. Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
12.
Ar 2007. gada 5. februāra spriedumu, kas galīgi stājās spēkā 2007. gada 13. jūlijā, Sąd Rejonowy w Poznaniu (Poznaņas rajona tiesa) piesprieda Polijas pilsonim D. A. Popławski nosacītu brīvības atņemšanas sodu uz vienu gadu. Ar 2010. gada 15. aprīļa lēmumu šī tiesa izdeva rīkojumu par soda izpildi.
13.
2013. gada 7. oktobrī minētā tiesa izdeva attiecībā uz D. A. Popławski EAO, lai izpildītu šo sodu.
14.
Pamata tiesvedības par šā EAO izpildi ietvaros Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) prātoja, vai ir jāpiemēro OLW 6. panta 2., 3. un 5. punkts, kuros ir paredzēts EAO neizpildes pamats par labu arī personām ar dzīvesvietu Nīderlandē, kā tas ir D. A. Popławski gadījumā (
8
).
15.
Ar 2015. gada 30. oktobra lēmumu iesniedzējtiesa vērsās Tiesā ar pirmo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā tā vērsa uzmanību uz to, ka saskaņā ar OLW 6. panta 3. punktu Nīderlandes Karalistei, kad tā atsakās izpildīt EAO, ir jādara zināms, ka tā ir “gatava” uzņemties soda izpildi atbilstoši konvencijai, kas to saista ar sprieduma dalībvalsti. Tā precizēja, ka tāda uzņemšanās pamatlietā ir atkarīga no Polijas Republikas iesniegta attiecīga lūguma un ka Polijas tiesību akti nepieļaujot tāda lūguma iesniegšanu attiecībā uz Polijas pilsoni.
16.
Iesniedzējtiesa uzsvēra, ka tādā situācijā nodošanas atteikums varētu izraisīt personas, uz kuru attiecas EAO, izvairīšanos no soda. Proti, pēc sprieduma par nodošanas atteikumu pasludināšanas uzņemšanās izpildīt sodu varētu izrādīties neiespējama, jo īpaši tad, ja šajā ziņā nebūtu sprieduma dalībvalsts izdota lūguma, un šādai neiespējamībai nebūtu nekādas nozīmes attiecībā uz spriedumu par atteikšanos nodot meklēto personu.
17.
Iesniedzējtiesa tādējādi pauda šaubas par OLW 6. panta 2.–4. punkta saderību ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, kas pieļauj atteikt nodošanu vienīgi tad, ja izpildes dalībvalsts “apņemas” izpildīt sodu saskaņā ar saviem valsts tiesību aktiem.
18.
Spriedumā Popławski Tiesa nosprieda, ka “Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko tiek ieviesta šī tiesību norma, ar kuru gadījumā, kad ārvalsts pilsoni, kuram šīs dalībvalsts teritorijā ir beztermiņa uzturēšanas atļauja, prasa nodot cita dalībvalsts brīvības atņemšanas soda izpildei, kas šim pilsonim ir piespriests ar galīgi spēkā stājušos spriedumu, pirmkārt, šāda nodošana netiek pieļauta un, otrkārt, kurā pirmās minētās dalībvalsts tiesu iestādēm ir tikai paredzēts pienākums darīt zināmu otrās minētās dalībvalsts tiesu iestādēm, ka tās uzņemas izpildīt šo spriedumu, nodošanas atteikuma brīdī nenodrošinot faktisku izpildi, un ka turklāt, ja šāda uzņemšanās izrādītos neiespējama, šis atteikums nevar tikt apstrīdēts” (
9
).
19.
Tajā pašā spriedumā Tiesa arī nosprieda, ka “Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem nav tiešas iedarbības” (
10
). Tomēr tā atzina, ka “kompetentajai valsts tiesai, ņemot vērā visu iekšējo tiesību kopumu un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, pamatlietā aplūkotās tiesību normas ir jāinterpretē, cik iespējams, šī pamatlēmuma formulējuma un mērķa gaismā, kas šajā gadījumā nozīmē to, ka, atsakoties izpildīt EAO, kas ticis izdots, lai nodotu personu, kurai sprieduma dalībvalstī ar galīgu spriedumu ir piespriests brīvības atņemšanas sods, izpildes dalībvalsts tiesu iestādēm ir pienākums pašām nodrošināt efektīvu attiecībā uz šo personu pasludinātā soda izpildi” (
11
).
A.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
20.
Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norāda, ka no sprieduma Popławski izriet, ka OLW 6. panta 2., 3. un 5. punkts ir pretrunā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu.
21.
Turklāt tā uzskata, ka šim pamatlēmumam pilnībā atbilstīga OLW 6. panta 2., 3. un 5. punkta interpretācija, atbilstoši kurai, pirmkārt, iesniedzējtiesai būtu novērtējuma brīvība jautājumā par to, vai ir vai nav piemērojams tajā paredzētais nodošanas atteikuma pamats, un otrkārt, iesniedzējtiesa varētu atteikt nodošanu tikai tad, ja tā faktiski uzņemtos izpildīt sodu Nīderlandes Karalistē, nav iespējama, jo tā būtu contra legem.
22.
Taču iesniedzējtiesa atgādina, ka pirmajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā tā bija uzdevusi jautājumus par trim risinājumiem, kuri, tās ieskatā, tomēr varētu izraisīt Pamatlēmumam 2002/584 atbilstīgu rezultātu.
23.
Iesniedzējtiesas ieskatā, no pirmā prejudiciālā nolēmuma šajā lietā izriet, ka no Savienības tiesību viedokļa ir pieļaujams tikai viens no trim risinājumiem, proti, interpretācija, saskaņā ar kuru Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts ir līgumiskais juridiskais pamats, kāds ir prasīts iepriekšējā OLW 6. panta 3. punktā, lai varētu uzņemties soda izpildi. Taču Minister van Justitie
en Veiligheid (tieslietu un iekšlietu ministrs, Nīderlande), kas ir kompetentā struktūra, kurai uzņemties soda izpildi, esot atzinusi, ka Pamatlēmums 2002/584 nav uzskatāms par konvenciju ne OLW 6. panta 3. punkta izpratnē, ne Likuma par spriedumu krimināllietās izpildes nodošanu 2. panta izpratnē.
24.
No tā iesniedzējtiesa secina, ka ar attiecīgo interpretāciju nevar nodrošināt D. A. Popławski piespriestā soda faktisku izpildi Nīderlandē un tādējādi panākt rezultātu, kas atbilstu Pamatlēmuma 2002/584 mērķim, kā to spriedumā Popławski prasa Tiesa (
12
).
25.
Tādējādi iesniedzējtiesa skaidro, ka tā saskaras ar pretrunīgiem pienākumiem. Proti, veicot pieprasītās personas nodošanu, tā rīkotos atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam, taču pretrunā ar OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktu, jo šīs tiesību normas nav iespējams interpretēt tā, ka to piemērošana izraisītu pamatlēmumam atbilstīgu rezultātu. Savukārt tad, ja iesniedzējtiesa atteiktos nodot pieprasīto personu, tā rīkotos atbilstoši OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktam, bet pārkāpjot Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu.
26.
Līdz ar to iesniedzējtiesa prāto par iespēju saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu nepiemērot tās savas valsts tiesību normas, kuras ir nesaderīgas ar Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem, pat ja šiem noteikumiem nav tiešas iedarbības. Tā uzsver, ka, nepiemērojot OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktu, vairs nebūtu pamata atteikt D. A. Popławski nodošanu Polijas iestādēm. D. A. Popławski intereses reintegrēties Nīderlandes sabiedrībā tādējādi būtu sekundāras attiecībā pret interesi viņam neļaut izvairīties no soda.
27.
Visbeidzot iesniedzējtiesa, atsaucoties uz ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumiem lietā van Vemde (
13
), norāda uz citu iespējamo pieeju. Šis iespējamais risinājums ietver to valsts tiesību aktu piemērošanu, kas pieņemti, lai īstenotu Pamatlēmumu 2008/909 saistībā ar soda atzīšanu un izpildi.
28.
Proti, šajā lietā ģenerāladvokāts Ī. Bots ir uzskatījis, ka Nīderlandes Karalistes iesniegtajai deklarācijai saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909 nebija nekādu tiesisko seku, jo tā bija novēlota (
14
).
29.
Iesniedzējtiesa norāda, ka šāda nostāja, par kuru savā 2017. gada 25. janvāra spriedumā lietā van Vemde (
15
) Tiesa nav izteikusies, ir pamats iesniedzējtiesai to izvērtēt.
30.
Šī tiesa uzsver, ka tad, ja minētā deklarācija tiktu atzīta par spēkā neesošu, valsts noteikumi, ar kuriem transponēts Pamatlēmums 2008/909, saskaņā ar tā 25. pantu būtu piemērojami, lai izpildītu pienākumu izpildīt sodu, kā tas tiek prasīts Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā, lai tādējādi izvairītos no attiecīgās personas nesodīšanas. Tādā gadījumā iesniedzējtiesai būtu jāizvērtē, pirmkārt, vai pārejas valsts tiesības, proti, WETS 5:2. panta 3. punkts, tādēļ, ka tajā ir paredzēts, ka šie valsts tiesību akti nav piemērojami tiesu nolēmumiem, kas ir kļuvuši galīgi pirms 2011. gada 5. decembra, var tikt interpretētas atbilstīgi Pamatlēmumam 2008/909, un, otrkārt, vai nodošanas atteikuma gadījumā, kas pamatots ar OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktu, soda faktiskā izpilde Nīderlandē tiešām tiks nodrošināta.
31.
Ja uz abiem šiem jautājumiem iesniedzējtiesa atbildētu apstiprinoši, tad D. A. Popławski nodošana varētu tikt atteikta un sods varētu tikt izpildīts Nīderlandē saskaņā ar OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktu un Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, kas būtu atbilstīgi mērķim reintegrēt D. A. Popławski.
32.
Iesniedzējtiesa arī precizē – joprojām pieņemot, ka Nīderlandes Karalistes deklarācija nav spēkā, – ka tad, ja Pamatlēmumam 2008/909 atbilstīga WETS 5:2. panta 3. punkta interpretācija beigās izrādītos neiespējama, rastos jautājums, vai saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu šai tiesai minētā tiesību norma būtu jāatstāj nepiemērota, ciktāl tā ir nesaderīga ar šo pamatlēmumu.
33.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja izpildes tiesu iestāde valsts tiesību normas par pamatlēmuma īstenošanu nevar interpretēt tādējādi, lai panāktu pamatlēmumam atbilstīgu rezultātu, vai tai saskaņā ar pārākuma principu minētajam pamatlēmumam pretrunā esošās valsts tiesību normas ir jāatstāj nepiemērotas?
2)
Vai Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktā paredzētā dalībvalsts deklarācija, kas iesniegta nevis “laikā, kad [..] pieņem šo pamatlēmumu,” bet vēlāk, ir spēkā?”
B.
Iesniedzējtiesas 2018. gada 10. jūlija lēmumā sniegtie precizējumi
34.
Pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas Nīderlandes Karaliste nolēma atsaukt savu deklarāciju, kuru tā bija iesniegusi saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktu. Tādējādi Nīderlandes Karaliste atsauca šo deklarāciju no 2018. gada 1. jūnija un lēmums par atsaukšanu tika publicēts 2018. gada 28. jūnijaOficiālajā Vēstnesī (
16
).
35.
2018. gada 10. jūlijā iesniedzējtiesa ar lietas dalībnieku piekrišanu sarīkoja tiesas sēdi citā sastāvā un ļāva lietas dalībniekiem izteikties par minētās deklarācijas atsaukšanas sekām. Ar tās pašas dienas lēmumu šī tiesa nolēma uzturēt abus prejudiciālos jautājumus.
36.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka pēc Nīderlandes Karalistes veiktās deklarācijas atsaukšanas pamatlietā aplūkojamo situāciju nosaka Pamatlēmuma 2008/909 regulējums. Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka WETS 5:2. panta 3. punktā joprojām ir paredzēts, ka šis likums, kura mērķis ir transponēt Pamatlēmumu 2008/909, nav attiecināms uz spriedumiem, kas ir kļuvuši galīgi pirms 2011. gada 5. decembra, kā tas ir gadījumā ar spriedumu, kas ir pieņemts attiecībā uz D. A. Popławski.
37.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tā nav pārliecināta, vai tā var interpretēt šo normu atbilstīgi Pamatlēmumam 2008/909, tāpēc, tās ieskatā, pirmais jautājums joprojām ir nozīmīgs strīda pamatlietā atrisināšanai.
38.
Iesniedzējtiesas ieskatā, strīda pamatlietā atrisināšanai joprojām nozīmīgs ir arī otrais jautājums. Proti, šī tiesa norāda, ka arī sprieduma dalībvalsts, proti, Polijas Republika, ir iesniegusi deklarāciju Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punkta izpratnē. Šajā ziņā tā atsaucas uz ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumiem lietā Popławski (
17
), kuros viņš ir uzsvēris Polijas Republikas iesniegtās deklarācijas novēlotību (
18
).
39.
Attiecībā uz saistību starp abiem jautājumiem iesniedzējtiesa uzskata, ka neatkarīgi no atbildes uz pirmo jautājumu, otrais jautājums saglabā savu nozīmi, un otrādi. Šajā ziņā šī tiesa lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir papildinājusi ar šādu informāciju.
40.
Tās ieskatā, gadījumā, ja Polijas Republikas iesniegtā deklarācija nebūtu spēkā, abām dalībvalstīm būtu jāpiemēro Pamatlēmuma 2008/909 regulējums. Attiecībā uz Nīderlandes Karalisti iesniedzējtiesai tātad būtu jāizvērtē, vai tā var interpretēt WETS 5:2. panta 3. punktu atbilstīgi šim pamatlēmumam. Ja šo tiesību normu nevarētu interpretēt atbilstīgi Pamatlēmumam 2008/909, WETS nebūtu piemērojams, un nebūtu garantēts, ka Nīderlandes Karaliste faktiski izpildīs sodu. Tādā gadījumā atbilde uz pirmo jautājumu joprojām būtu nozīmīga. Savukārt, ja WETS 5:2. panta 3. punktu varētu interpretēt atbilstīgi Pamatlēmumam 2008/909, iesniedzējtiesa norāda, ka tai būtu jāizvērtē, vai atbilstoši WETS soda izpilde faktiski tiek nodrošināta.
III. Vērtējums
41.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu nospriest, vai valsts tiesai, kura nevar interpretēt pamatlēmuma īstenošanai pieņemtās valsts tiesību normas tā, lai sasniegtu šim pamatlēmumam atbilstīgu rezultātu, atbilstoši Savienības tiesību pārākuma principam ir pienākums atstāt nepiemērotas šīs minētajam pamatlēmumam pretrunā esošās tiesību normas.
42.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu nospriest, vai Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktā minētā dalībvalsts deklarācija var radīt tiesiskas sekas, ja tā ir tikusi iesniegta nevis šā pamatlēmuma pieņemšanas laikā, bet vēlāk.
43.
Savu analīzi es sākšu ar otrā jautājuma izvērtējumu, jo ar to varētu noskaidrot, kādas ir atbilstošās piemērojamās tiesību normas D. A. Popławski Polijā piespriestā soda izpildīšanai Nīderlandē.
A.
Par otro jautājumu
1. Vispārīga analīze
44.
Jāatgādina, ka lai arī Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 1. punktā ir paredzēts, ka uz sodu atzīšanas un izpildes lūgumiem, kas saņemti pēc 2011. gada 5. decembra, attiecas noteikumi, ko dalībvalstis pieņēmušas, īstenojot šo pamatlēmumu, tomēr minētā pamatlēmuma 28. panta 2. punktā ir atļauts ikvienai dalībvalstij iesniegt deklarāciju, kuras rezultātā tā piemērošana tiek atlikta.
45.
Grūtības rodas tajā, ka atbilstīgi Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punkta formulējumam deklarācijai ir jābūt iesniegtai “laikā, kad [..] pieņem šo pamatlēmumu”.
46.
Es tāpat kā ģenerāladvokāts Ī. Bots (
19
) uzskatu, ka deklarācija, par kādu ir runa Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktā, ar jebkādiem līdzekļiem ir jāiesniedz šā pamatlēmuma pieņemšanas brīdī, un tai ir skaidri jāparāda attiecīgās dalībvalsts izvēle attiecībā uz galīgo spriedumu pasludināšanas datumu, līdz kuram pamatlēmums nav piemērojams. Proti, šā pamatlēmuma 28. panta 2. punkts atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību noteikt šo datumu, ar nosacījumu, ka tas ir ne vēlāks par 2011. gada 5. decembri.
47.
Turklāt vēlos norādīt, ka gadījumi, kuros Pamatlēmumā 2008/909 dalībvalstīm ir atļauts iesniegt deklarāciju ne tikai pamatlēmuma pieņemšanas laikā, bet arī vēlāk, ir ļoti skaidri izklāstīti šajā pamatlēmumā. It īpaši vēlos atsaukties uz tā 4. panta 7. punktu un 7. panta 4. punktu.
48.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka gadījumā, kad dalībvalsts deklarācija attiecībā uz Pamatlēmuma 2008/909 28. pantu ir tikusi iesniegta pēc šā pamatlēmuma pieņemšanas, kas ir pretrunā minētā pamatlēmuma 28. panta 2. punktā prasītajam, šī deklarācija nevar radīt tiesiskas sekas.
2. Piemērošana izskatāmajā lietā
49.
Kā Tiesu par to ir informējusi iesniedzējtiesa, Nīderlandes Karalistes saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktu iesniegtā deklarācija ir tikusi atsaukta no 2018. gada 1. jūnija, tādēļ otrais jautājums attiecas ne vairs uz šo deklarāciju, bet gan uz Polijas Republikas saskaņā ar to pašu tiesību normu iesniegto deklarāciju.
50.
Taču šķiet, ka Polijas Republikas deklarāciju Eiropas Savienības Padome ir saņēmusi 2011. gada 23. februārī, un tā ir publicēta Oficiālajā Vēstnesī2011. gada 1. jūnijā (
20
).
51.
Tā kā nepastāv nekāds precīzs Polijas Republikas deklarācijas oficiāls formulējums, kas būtu senāks par Padomes 2011. gada 23. februārī saņemto dokumentu, es tādējādi uzskatu, ka Polijas Republikas deklarācija nevar radīt tiesiskas sekas, jo tā ir tikusi iesniegta novēloti (
21
).
52.
Ja nav deklarācijas, kas iesniegta, ievērojot Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punkta nosacījumus, tad tā 28. panta 1. punktā ir noteikta minētajā pamatlēmumā ietverto noteikumu piemērošanas joma ratione temporis, proti, attiecībā uz lūgumiem, kas saņemti pēc 2011. gada 5. decembra.
53.
Lūgumu par D. A. Popławski piespriestā soda izpildīšanu Nīderlandē gadījumā tādējādi reglamentēs šīs dalībvalsts, kā arī Polijas Republikas pieņemtās normas, īstenojot Pamatlēmumu 2008/909.
54.
Tātad pirmais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir jārisina no tāda viedokļa, ka D. A. Popławski Polijā piespriestais sods tiek izpildīts Nīderlandē saskaņā ar Pamatlēmumā 2008/909 ietverto regulējumu.
B.
Par pirmo jautājumu
55.
Kā es to norādīju iepriekš, iesniedzējtiesa lūdz Tiesu nospriest, vai valsts tiesai, kura valsts tiesību normas, kas pieņemtas, lai īstenotu pamatlēmumu, nevar interpretēt tādējādi, lai sasniegtu šim pamatlēmumam atbilstīgu rezultātu, saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu ir pienākums šīs minētajam pamatlēmumam pretrunā esošās tiesību normas atstāt nepiemērotas.
56.
Šis jautājums attiecas uz divām Nīderlandes tiesību normu kategorijām, kuras to nesaderības dēļ attiecīgā gadījumā ar Pamatlēmumu 2002/584 vai Pamatlēmumu 2008/909 apstiprinošas atbildes uz minēto jautājumu gadījumā iesniedzējtiesai būtu jāizvēlas nepiemērot.
57.
Jautājums ir, pirmkārt, par OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktu, kuru mērķis ir īstenot Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu.
58.
Otrkārt, jautājums ir par WETS 5:2. panta 3. punktu, no kura izriet, ka Nīderlandes Karalistes pieņemtie noteikumi, īstenojot Pamatlēmumu 2008/909, nav piemērojami attiecībā uz tiesu nolēmumiem, kas ir kļuvuši galīgi pirms 2011. gada 5. decembra. Tādējādi šī tiesību norma valsts tiesībās atspoguļo Nīderlandes Karalistes iesniegto deklarāciju saskaņā ar šā pamatlēmuma 28. panta 2. punktu, kuru šī dalībvalsts ir atsaukusi no 2018. gada 1. jūnija.
59.
Pirms paust nostāju principiālajā jautājumā par sekām, kādas pamatlēmums var radīt valsts tiesībās, ir lietderīgi precizēt apstākļus, kādos šis jautājums tiek uzdots. Tāpēc es vispirms vēlos atgādināt divus punktus, uz kuriem pamatojoties spriedumā Popławski Tiesa ir konstatējusi nesaderību starp Nīderlandes tiesību aktiem un Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu.
1. Spriedums Popławski
60.
Pirmkārt, Tiesa ir atgādinājusi, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā ir izklāstīts EAO fakultatīvas neizpildes pamats, saskaņā ar kuru izpildes tiesu iestāde “var” atteikt EAO izpildi, kas izdots brīvības atņemšanas soda izpildei, ja pieprasītā persona dzīvo izpildes dalībvalstī – kā tas ir pamatlietā – un ja šī valsts “apņemas” izpildīt šo sodu saskaņā ar tās iekšējām tiesībām (
22
). Saskaņā ar Tiesas norādīto “no paša Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkta formulējuma izriet, ka, ja dalībvalsts ir izvēlējusies šo tiesību normu transponēt iekšējās tiesībās, izpildes tiesu iestādei tomēr ir jābūt rīcības brīvībai attiecībā uz jautājumu, vai atteikties EAO izpildīt vai ne. Šajā ziņā šai iestādei būtu jāņem vērā šajā tiesību normā noteiktais fakultatīvas neizpildes pamata mērķis, kas saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru ir izpildes tiesu iestādei ļaut piešķirt īpašu nozīmi iespējai vairot pieprasītās personas sociālās reintegrācijas iespējas pēc pēdējai minētajai piespriestā soda izciešanas” (
23
).
61.
Tādējādi Tiesa norādīja vienu iemeslu Nīderlandes tiesību nesaderībai ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, jo saskaņā ar šīm tiesībām izpildes tiesu iestādei ir pienākums atteikties izpildīt EAO gadījumā, ja pieprasītā persona dzīvo dalībvalstī, kurā atrodas šī iestāde, un ja tai tādējādi nav nekādas novērtējuma brīvības kā rīkoties attiecībā uz EAO (
24
).
62.
Otrkārt, Tiesa ir norādījusi, ka “no Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkta formulējuma arī izriet, ka jebkurš atteikums izpildīt EAO paredz īstu izpildes dalībvalsts iesaistīšanos brīvības atņemšanas soda, kas pasludināts attiecībā uz pieprasīto personu, izpildē, lai gan katrā ziņā tikai un vienīgi tas, ka šī valsts paziņo, ka ir “gatava” izpildīt šo sodu, nevar tikt uzskatīts par šāda atteikuma pamatojumu. No tā izriet, ka pirms ikviena atteikuma izpildīt EAO izpildes tiesu iestādei ir jāpārbauda iespēja faktiski izpildīt sodu atbilstīgi savām iekšējām tiesībām. Gadījumā, ja izpildes dalībvalstij nav iespējams uzņemties faktiski izpildīt sodu, izpildes tiesu iestādes ziņā ir izpildīt EAO un līdz ar to nodot pieprasīto personu sprieduma dalībvalstij” (
25
).
63.
Tādējādi Tiesa uzsvēra otru iemeslu Nīderlandes tiesību nesaderībai ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, jo saskaņā ar šīm tiesībām atteikums izpildīt EAO nav sasaistīts ar nosacījumu, ka izpildes dalībvalstij jāuzņemas “faktiski izpildīt [..] pieprasītajai personai piespriesto brīvības atņemšanas sodu, tādējādi radot šīs personas nesodāmības risku” (
26
). Tātad no šā skatpunkta Nīderlandes tiesiskais regulējums ir pretrunā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, jo tajā “[izpildes dalībvalsts] tiesu iestādēm ir tikai paredzēts pienākums darīt zināmu [sprieduma dalībvalsts] tiesu iestādēm, ka tās uzņemas izpildīt [spriedumu, ar kuru piespriests brīvības atņemšanas sods], nodošanas atteikuma brīdī nenodrošinot faktisku izpildi, un ka turklāt, ja šāda uzņemšanās izrādītos neiespējama, šis atteikums nevar tikt apstrīdēts” (
27
).
64.
Ņemot vērā šādi konstatēto nesaderību, Tiesa aicināja iesniedzējtiesu rast, cik vien tas iespējams, Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam atbilstīgu interpretāciju.
2. Atbilstīgas interpretācijas princips
65.
Jāatgādina, ka “no Tiesas pastāvīgas judikatūras izriet, ka pamatlēmuma saistošais raksturs nozīmē, ka valsts iestādēm, ieskaitot valsts tiesas, ir pienākums veikt interpretāciju atbilstīgi valsts tiesībām. Piemērojot valsts tiesības, valsts tiesai, kam tās ir jāinterpretē, tādējādi ir pienākums veikt šo interpretāciju, cik vien iespējams, ņemot vērā pamatlēmuma tekstu un mērķi, lai sasniegtu pamatlēmumā paredzēto rezultātu. Šis pienākums atbilstīgi interpretēt valsts tiesības atbilst LESD sistēmai, jo tas ļauj valsts tiesām, īstenojot savu kompetenci, nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot tajās iesniegtās lietas” (
28
).
66.
Protams, kā to atzīst Tiesa, “šim principam, ka valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstīgi, ir zināmas robežas. Tādējādi valsts tiesas pienākumu – interpretējot un piemērojot attiecīgās valsts tiesību normas, ņemt vērā pamatlēmuma saturu – ierobežo vispārējie tiesību principi, īpaši tiesiskās drošības princips un atpakaļejoša spēka nepieļaujamības princips. Šie principi it īpaši nepieļauj, ka minētais pienākums, pamatojoties uz pamatlēmumu un neatkarīgi no likuma, kas pieņemts tā īstenošanai, varētu likt noteikt vai pastiprināt to personu kriminālatbildību, kas savā darbībā pārkāpj šīs tiesību normas” (
29
).
67.
Turklāt atbilstīgas interpretācijas pienākums “nevar būt pamats valsts tiesību contra legem interpretācijai” (
30
).
68.
Tomēr saskaņā ar Tiesas norādīto “princips, ka [valsts tiesības] ir jāinterpretē atbilstoši [Savienības tiesībām], prasa, lai valsts tiesas, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, veiktu visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu attiecīgā pamatlēmuma pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilst tā mērķim” (
31
).
69.
Šajā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi, ka “prasība pēc saskanīgas interpretācijas [atbilstīgas interpretācijas pienākums] ietver valsts tiesu pienākumu vajadzības gadījumā mainīt iedibināto judikatūru, ja tā ir balstīta uz valsts tiesību interpretāciju, kas nav saderīga ar pamatlēmuma mērķiem” (
32
).
70.
Tiesa ir arī pamatoti nospriedusi, ka “gadījumos, kad valsts tiesa uzskata, ka tai nav iespējams iekšējo valsts tiesību normu interpretēt atbilstīgi Pamatlēmumam, jo tai ir saistoša valsts augstākās instances tiesas interpretācijas spriedumā sniegta šīs valsts tiesību normas interpretācija, tai ir jānodrošina pilnīga Pamatlēmuma spēkā esamība, vajadzības gadījumā pēc savas iniciatīvas nepiemērojot valsts augstākās instances tiesas sniegto interpretāciju, ja šāda interpretācija nav atbilstīga [saderīga ar] Savienības tiesībām” (
33
).
71.
Ievērojot še atgādināto par valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas pienākuma piemērojamību un robežām, iesniedzējtiesa vēlreiz ir aicināma darīt visu tai iespējamo, lai interpretācijas ceļā censtos panākt tādu OLW 6. panta 2., 3.un 5. punkta piemērošanu, kas atbilstu ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu sasniedzamajam mērķim. Tādas pašas pūles ir pieliekamas attiecībā uz WETS 5:2. panta 3. punktu, lai veiktu Pamatlēmumam 2008/909 atbilstīgu interpretāciju. Proti, pamatlēmumu pārākumam pār valsts tiesībām ir jāizpaužas vispirms un galvenokārt valsts tiesām noteiktajā pienākumā interpretēt savas valsts tiesības atbilstīgi šiem pamatlēmumiem.
72.
Pirms sniegt norādes iesniedzējtiesai šajā ziņā, ir jāprecizē saistība starp Pamatlēmumu 2002/584 un Pamatlēmumu 2008/909.
3. Saistība starp Pamatlēmumu 2002/584 un Pamatlēmumu 2008/909
73.
Saistība starp Pamatlēmumu 2002/584 un Pamatlēmumu 2008/909 ir izskaidrota pēdējā minētā pamatlēmuma 25. pantā “Sodu izpilde saskaņā ar [EAO]”, kurā ir noteikts, ka, “neskarot [Pamatlēmumu 2002/584], šā pamatlēmuma noteikumus piemēro mutatis mutandis tiktāl, ciktāl tie atbilst noteikumiem minētajā pamatlēmumā, sodu izpildei gadījumos, ja dalībvalsts apņemas izpildīt sodu lietās atbilstīgi 4. panta 6. punktam [Pamatlēmumā 2002/584] vai ja, rīkojoties saskaņā ar 5. panta 3. punktu minētajā pamatlēmumā, tā ir izvirzījusi nosacījumu, ka persona jānodod soda izciešanai attiecīgajā dalībvalstī, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta” (
34
).
74.
Pats šis pants ir jāaplūko, ņemot vērā Pamatlēmuma 2008/909 12. apsvērumu, no kura izriet, ka šā pamatlēmuma piemērošana mutatis mutandis sodu izpildīšanai Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā minētajos gadījumos “inter alia nozīmē, ka, neskarot minēto pamatlēmumu, izpildes valsts varētu pārbaudīt neatzīšanas un neizpildes pamata esamību, kā noteikts šā pamatlēmuma 9. pantā, tostarp – pārbaudot abpusējo sodāmību tiktāl, ciktāl izpildes valsts ir deklarējusi abpusējās sodāmības pārbaudes saglabāšanu saskaņā ar šā pamatlēmuma 7. panta 4. punktu, veicot šo pārbaudi kā nosacījumu sprieduma atzīšanai un izpildei, lai apsvērtu, vai nodot personu vai izpildīt sodu gadījumos, kuri atbilst [Pamatlēmuma 2002/584] 4. panta 6. punktam”.
75.
No šīm tiesību normām var secināt, ka – ievērojot to, ka Pamatlēmumā 2008/909 ietvertais regulējums ir piemērojams soda izpildei gadījumos, kad izpildes dalībvalsts neplāno atsaukties uz šā pamatlēmuma 9. pantā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu, un ka turklāt izpildes tiesu iestāde uzskata, ka soda izpilde šajā dalībvalstī ļaus atvieglot notiesātās personas sociālo reintegrāciju, – minētajai valstij nekas neliedz stingri un galīgi apņemties izpildīt minēto sodu. Tādā gadījumā nepieciešamie nosacījumi, lai izpildes tiesu iestāde varētu atteikt nodošanu, ir izpildīti. Tādējādi ar notiesātās personas sociālo reintegrāciju saistītās intereses apvienojas ar interesi izvairīties no tā, ka brīvības atņemšanas sods paliek neizpildīts. Nepieciešamībai panākt šo abu interešu saskaņotību vēl jo būtiskāk ir tas, lai iesniedzējtiesa censtos savas valsts tiesības interpretēt tādējādi, ka varētu panākt Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkta pilnīgu iedarbību.
4. Valsts tiesību interpretācija, kas būtu atbilstīga Pamatlēmumam 2002/584 un Pamatlēmumam 2008/909
76.
Kā to Tiesa atgādinājusi spriedumā Popławski, tās kompetencē nav interpretēt dalībvalsts iekšējās tiesības (
35
). Tātad vienīgi iesniedzējtiesas ziņā ir izvērtēt, vai Nīderlandes tiesības ir iespējams interpretēt atbilstīgi Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam un Pamatlēmuma 2008/909 28. pantam.
77.
Tomēr Tiesas, kad tā tiek “aicināta sniegt valsts tiesai noderīgas atbildes prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā, kompetencē ir tai sniegt norādes, kuras izriet no pamatlietas materiāliem, kā arī no tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem un kuras ļautu šai tiesai pieņemt nolēmumu” (
36
).
78.
Aplūkojamajā gadījumā, lai OLW 6. panta 2., 3. un 5. punkta īstenošana pamatlietā būtu atbilstīga Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam, ir jābūt iespējamam šo valsts tiesību normu interpretēt turpmāk norādītajā veidā.
79.
Pirmkārt, būtu nepieciešams, lai OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktu varētu interpretēt tādējādi, ka tie paredz pamatu fakultatīvi atteikties izpildīt EAO attiecībā pret pieprasīto personu, tāpēc ka šai izpildes dalībvalsts tiesu iestādei ir novērtējuma brīvība izpildīt vai atteikties izpildīt šo EAO.
80.
Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa, šķiet, šaubās, vai tāda valsts tiesību interpretācija ir iespējama, kaut gan vienlaikus no citiem tās paustajiem apsvērumiem izriet, ka, tās ieskatā, tas nav visnozīmīgākais šķērslis, lai rastu tādu risinājumu, kas būtu atbilstīgs Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzētajam.
81.
Otrkārt – un iesniedzējtiesas vaicātais galvenokārt attiecas uz šo jautājumu –, lai OLW 6. panta 2., 3. un 5. punkts atbilstu tam, kas tiek prasīts Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā, būtu jāspēj interpretēt tos tādējādi, ka izpildes tiesu iestādes iespēja atteikties izpildīt EAO ir īstenojama vienīgi ar nosacījumu, ka tiek nodrošināta D. A. Popławski piespriestā soda faktiska izpilde Nīderlandē.
82.
Šajā ziņā diskusijai par to, vai gadījumā, kad tam, lai uzņemtos izpildīt brīvības atņemšanas sodu, dalībvalsts izvirza nosacījumu par juridiska pamata esamību kādā starptautiskā konvencijā, pats Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts var būt valsts tiesībās prasītais pamats starptautiskos līgumos, vairs nav jēgas.
83.
Proti, kā es to esmu norādījis iepriekš, Nīderlandes Karaliste nolēma no 2018. gada 1. jūnija atsaukt deklarāciju, ko tā bija iesniegusi saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktu. Šīs deklarācijas atsaukšanas sekas ir tādas, ka šā pamatlēmuma noteikumi ratione temporis būtu jāpiemēro lūgumam par soda izpildīšanu gadījumā, kad dalībvalsts apņemas izpildīt šo sodu saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu.
84.
Šajā ziņā atgādinu, ka Pamatlēmums 2008/909 Nīderlandes tiesībās ir ticis transponēts ar WETS. Kopš šā tiesību akta spēkā stāšanās OLW 6. panta 3. punktā vairs nav ietverta norāde uz pamatojuma nepieciešamību starptautiskā līgumā, lai izpildītu sodu nodošanas atteikuma gadījumā. Šis redakcionālais grozījums ir loģisks, jo, kā tas ir norādīts Pamatlēmuma 2008/909 26. panta 1. punktā, tas no 2011. gada 5. decembra aizstāj attiecīgos noteikumus vairākās Eiropas konvencijās, ko piemēro attiecībās starp dalībvalstīm.
85.
Tādējādi iesniedzējtiesa var uzskatīt, ka valsts noteikumu, kas pieņemti, īstenojot Pamatlēmumu 2008/909, piemērošana nodrošina, ka D. A. Popławski piespriesto sodu būs iespējams faktiski izpildīt Nīderlandē.
86.
Tādējādi tādu valsts noteikumu īstenošana aplūkojamajā gadījumā atduras pret šķērsli, kas minēts WETS 5:2. panta 3. punktā, jo – atgādinu – šajā tiesību normā ir paredzēts, ka minētie noteikumi nav piemērojami attiecībā uz tiesu nolēmumiem, kuri ir kļuvuši galīgi pirms 2011. gada 5. decembra.
87.
Ja nav Nīderlandes Karalistes iesniegtas deklarācijas saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktu, šī tiesību norma ir jāuzskata par nesaderīgu ar šā pamatlēmuma 28. panta 1. punktu, kurā – atgādinu arī to – ir paredzēts, ka lūgumus, kas saņemti pēc 2011. gada 5. decembra, reglamentē noteikumi, kurus dalībvalstis pieņēmušas saskaņā ar šo pamatlēmumu, un šajā ziņā datumam, kurā attiecīgais spriedums ir kļuvis galīgs, nav nekādas nozīmes.
88.
Mobilizējot visu savu valsts tiesību kopumu un tai pieejamās interpretācijas metodes, iesniedzējtiesa, manuprāt, varētu secināt, ka, tā kā Nīderlandes Karaliste ir izvēlējusies atsaukt savu deklarāciju, kuru tā bija iesniegusi saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktu, no tā izriet, ka valsts tiesību normai, kas ir paredzēta šādas deklarācijas īstenošanai valsts tiesībās, ir zudis juridiskais pamats. Tā kā Nīderlandes Karalistes paustā griba ir nepārprotama, WETS 5:2. panta 3. punkta piemērojamību vajadzētu būt viegli reducēt tikai līdz valsts tiesībām, iesniedzējtiesai nesaskaroties ar interpretācijas contra legem šķērsli.
89.
Kad ir izdarīti šie precizējumi par veidu, kādā iesniedzējtiesa varētu veikt tādu savu valsts tiesību interpretāciju, kas atbilstu Pamatlēmumam 2002/584 un Pamatlēmumam 2008/909, ir konkrēti jānorāda veids, kādā valsts noteikumi, ar kuriem šie abi pamatlēmumi tiek īstenoti, var darboties tādā situācijā, kāda aplūkota pamatlietā.
90.
Šajā ziņā ir jābalstās uz to, ka, ciktāl Pamatlēmuma 2008/909 regulējums ir piemērojams lūgumam Nīderlandē izpildīt D. A. Popławski Polijā piespriesto sodu un ciktāl nenoteiktība, kāda iepriekš varēja izrietēt no Eiropas konvenciju regulējuma šajā jomā piemērošanas, var tikt izslēgta, izpildes dalībvalstij ir iespējams stingri un galīgi apņemties izpildīt šo sodu, kā tas tiek prasīts Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā.
91.
Es arī uzskatu, ka, tiklīdz šajā tiesību normā izvirzītie nosacījumi ir izpildīti, nedrīkstētu pieļaut, ka soda izpildi izpildes dalībvalstī varētu kavēt EAO izsniegšanas dalībvalsts atteikums pārsūtīt spriedumu kopā ar Pamatlēmuma 2008/909 I pielikumā ietverto apliecinošo dokumentu.
92.
Šajā ziņā es nepiekrītu Polijas Republikas viedoklim, ka, ja nav tās lūguma vai piekrišanas tam, ka Nīderlandē tiek izpildīts D. A. Popławski piespriestais sods, šāda izpilde nevar notikt. Proti, tāda nostāja atņemtu iedarbību Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzētajam fakultatīvas neizpildes pamatam, kuru izpildes dalībvalsts ir izvēlējusies transponēt savos valsts tiesību aktos. Šāda Polijas Republikas nostāja, kas kavē stingro un galīgo izpildes dalībvalsts apņemšanos, ir pretrunā arī mērķim uzlabot notiesātās personas sociālās reintegrācijas iespējas, kas ir sasniedzamais mērķis gan ar pēdējo minēto tiesību normu (
37
), gan arī ar Pamatlēmumu 2008/909, kā to skaidri norāda minētā pamatlēmuma 3. panta 1. punkts. Šajā saistībā jāuzsver, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka “Savienības pilsoņa sociālā reintegrācija valstī, kurā tas patiesi ir integrējies, ir ne tikai šīs valsts interesēs, bet arī [..] Savienības interesēs vispār” (
38
).
93.
Pretēji tam, ko apgalvo Polijas Republika, sprieduma dalībvalsts nevar atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 4. panta 5. punktu, lai iebilstu pret sprieduma pārsūtīšanu kopā ar šā pamatlēmuma I pielikumā minēto apliecinošo dokumentu.
94.
Protams, no šīs tiesību normas izriet, ka “izpildes valsts var arī pēc savas ierosmes lūgt sprieduma valsti pārsūtīt spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu” un ka “lūgumi, kas izteikti saskaņā ar šo punktu, nerada pienākumu sprieduma valstij pārsūtīt spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu”.
95.
Tomēr, kā jau norādīju iepriekš, sodu izpildes reglamentēšanai saskaņā ar EAO ir paredzēts Pamatlēmuma 2008/909 25. pants, kā tas turklāt nepārprotami izriet no tā nosaukuma. Tādējādi šī tiesību norma ir lex specialis attiecībā pret vispārējo sodu izpildes regulējumu šajā pamatlēmumā.
96.
Šajā ziņā atgādinu, ka saskaņā ar šo tiesību normu Pamatlēmuma 2008/909 noteikumi ir piemērojami sodu izpildei atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam, “neskarot” Pamatlēmumu 2002/584 un tikai “tiktāl, ciktāl tie atbilst” pēdējā minētā pamatlēmuma noteikumiem. Īsi sakot, tas nozīmē, ka Pamatlēmuma 2008/909 īstenošana nevar nelabvēlīgi ietekmēt Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzētā fakultatīvas neizpildes pamata darbību, jo saskaņā ar pēdējo minēto tiesību normu izpildes dalībvalsts apņemas izpildīt attiecīgo sodu. Turklāt būtu paradoksāli un, patiesību sakot, nekonsekventi uzskatīt, ka Savienības likumdevējam varētu būt bijis nodoms atļaut to, ka uz Pamatlēmuma 2008/909 noteikumiem – kuru mērķis, atgādinu, ir sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju – sprieduma dalībvalsts var atsaukties, lai liktu šķēršļus tādu noteikumu piemērošanai, kurus izpildes dalībvalsts pieņēmusi, lai īstenotu Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu, kuram ir tieši tāds pats mērķis (
39
).
97.
No šiem apsvērumiem es konkrēti secinu, ka gadījumā, kad izpildes dalībvalsts apņemas izpildīt sodu atbilstoši tam, kā tas ir prasīts Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā, sprieduma dalībvalstij ir pienākums sniegt pozitīvu atbildi uz izpildes valsts lūgumu, gādājot par to, lai tai tiktu pārsūtīts spriedums kopā ar Pamatlēmuma 2008/909 I pielikumā ietverto apliecinošo dokumentu.
98.
Tāda Pamatlēmuma 2008/909 struktūras un tā attiecību ar Pamatlēmumu 2002/584 interpretācija tātad pilnībā atbilst mērķim sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju un vienlaikus nodrošina faktisku soda izpildi.
99.
Manis aizstāvētās pieejas pamatojumam būtu arī jāatgādina, ka “saskaņā ar tā 26. pantu Pamatlēmums 2008/909 saistībā ar attiecībām starp dalībvalstīm aizstāj vairākus starptautisko tiesību dokumentus, lai saskaņā ar tā preambulas 5. apsvērumu nostiprinātu sadarbību, izpildot spriedumus krimināllietā[s]” (
40
).
100.
Atšķirībā no šiem starptautisko tiesību dokumentiem Pamatlēmuma 2008/909 pamatā vispirms ir savstarpējās atzīšanas princips, kas saskaņā ar tā 1. apsvērumu, lasot to saistībā ar LESD 82. panta 1. punktu, ir “stūrakmens” tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās Savienībā, kura saskaņā ar šā pamatlēmuma 5. apsvērumu ir balstīta uz dalībvalstu īpašu savstarpēju uzticību to attiecīgajām tiesu sistēmām (
41
). Sprieduma dalībvalsts sadarbošanās, lai padarītu iespējamu soda izpildi izpildes dalībvalstī Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzētajā gadījumā, ir šīs savstarpējās uzticēšanās konkrētā izpausme.
101.
Kā izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, attiecībā uz D. A. Popławski izsniegtā EAO izskatīšanas saskaņā ar manis iepriekš aprakstīto procedūru obligāts priekšnoteikums tomēr ir tas, ka iesniedzējtiesa spēj interpretēt savas valsts tiesības atbilstīgi Pamatlēmumam 2002/584 un Pamatlēmumam 2008/909.
102.
Proti, tā kā pamatlēmumiem nav tiešas iedarbības, ir izslēgts, ka valsts tiesas tos varētu piemērot tieši bez valsts tiesību starpniecības.
103.
Tomēr man ir jāapskata situācija, kad iesniedzējtiesa uzskatītu, ka tai nav iespējams interpretēt savas valsts tiesības atbilstīgi Pamatlēmumam 2002/584 un Pamatlēmumam 2008/909, kaut arī, ņemot vērā manis iepriekš sniegtās norādes, šī tiesa, manuprāt, varētu veikt tādu atbilstīgu interpretāciju. Vēlos arī piebilst, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī iesniedzējtiesas 2018. gada 10. jūlija lēmumā izklāstītais liecina par iesniedzējtiesas vēlmi, cik vien iespējams, rast tādu tās valsts tiesību interpretāciju, kas atbilstu šiem pamatlēmumiem, lai saskaņotu mērķi nepieļaut nesodāmību un mērķi sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju pēc soda izciešanas.
5. Pretrunā esošo valsts tiesību izslēgšana kā Savienības tiesību pārākuma principa sekas
104.
Vispārīgi raugoties, es uzskatu, ka, lai gan nav apstrīdams, ka pamatlēmumiem nav tiešas iedarbības, to ietekmi uz valstu tiesībām tomēr nevar reducēt tikai līdz valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas pienākumam, kas ir noteikts valsts iestādēm.
105.
Proti, ir jāsaprot, ka tad, ja valsts tiesību norma, kas ir paredzēta pamatlēmuma īstenošanai, neraugoties uz kompetentās valsts tiesas pieliktajiem pūliņiem, nevar tikt interpretēta tādējādi, lai tā atbilstu šim pamatlēmumam, tas nozīmē, ka šīs tiesību normas un valsts tiesību nesaderība turpina pastāvēt, un tas notiek, neraugoties uz pamatlēmumu saistošo raksturu. Tas ir pilnīgā pretrunā Savienības tiesību pārākuma principam. No šāda skatpunkta raugoties, vienīgais veids, kā rast risinājumu šai pretrunai, ir noteikt, ka pamatlēmumam pretrunā esošo valsts tiesību normu kompetentā valsts tiesa nepiemēro.
106.
Tādējādi, ja rezultātā Nīderlandes tiesību interpretācija atbilstīgi Pamatlēmumam 2002/584 un Pamatlēmumam 2008/909, kādu es aicinu veikt iesniedzējtiesai, izrādās neiespējama, it īpaši tādēļ, ka tāda interpretācija būtu contra legem, pilnīga šo pamatlēmumu efektivitāte, kuru valsts tiesām ir pienākums nodrošināt (
42
), manuprāt, prasa, lai iesniedzējtiesa minētajiem pamatlēmumiem pretrunā esošās valsts tiesību normas atstātu nepiemērotas.
107.
Secinājumos, kurus ģenerāladvokāts Ī. Bots sniedzis lietā Popławski (
43
), kā arī lietā Lada (
44
), viņš ir izklāstījis iemeslus, kuru dēļ, viņaprāt, ir jāatzīst, ka uz pamatlēmumiem, kaut arī tiem nav tiešas iedarbības, var atsaukties, lai nepiemērotu tiem pretrunā esošas valsts tiesību normas. Es pievienojos šajos manis norādītajos secinājumos izklāstītajai argumentācijai (
45
).
108.
Vēlos piebilst, ka Tiesa pati spriedumā Popławski, šķiet, nav izslēgusi, ka pamatlēmums varētu radīt valsts tiesām pienākumu nepiemērot valsts tiesību normas, kas ir pretrunā ar šo pamatlēmumu.
109.
Proti, minētajā spriedumā Tiesa ir atgādinājusi, ka “saskaņā ar labi iedibināto [tās] judikatūru dalībvalstīm ir jāveic visi vispārīgie un īpašie pasākumi savu pienākumu atbilstoši pamatlēmumam izpildei” (
46
).
110.
Tālāk Tiesa ir norādījusi, ka “it īpaši no [tās] pastāvīgās judikatūras izriet, ka pamatlēmuma saistošais raksturs nozīmē, ka valsts iestādēm, ieskaitot valsts tiesas, ir pienākums veikt interpretāciju atbilstīgi valsts tiesībām” (
47
).
111.
Lai arī tādējādi Tiesa ir likusi uzsvaru uz valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas pienākumu, kas noteikts valsts tiesām, saskaņā ar prioritāti, ko tā piešķir – manuprāt, pamatoti – šādam atsaukšanās veidam uz Savienības tiesībām, atgādinājums par pamatlēmumu saistošo raksturu, kā arī norāde uz to, ka pamatlēmumu saistošais raksturs “it īpaši” izpaužas valsts tiesību normu atbilstīgas interpretācijas pienākumā, kas noteikts valsts tiesām, manuprāt, atstāj pieejamu iespēju, ka gadījumā, ja šīm tiesām neizdotos to valsts tiesības interpretēt atbilstīgi pamatlēmumam, tām būtu pienākums nepiemērot šīs tiesības.
112.
Tāpat es uzskatu, ka atzīt, ka uz kādu pamatlēmuma normu valsts tiesa varētu atsaukties vai uz kādu varētu atsaukties valsts tiesā, lai nepiemērotu tam pretrunā esošu valsts tiesību normu, nenozīmē, ka tāda tiesību norma atbilstu nepieciešamajiem nosacījumiem, lai tai būtu tieša iedarbība, tas ir, ka tā ir pietiekami skaidra, precīza un bez nosacījumiem.
113.
Izskatāmā lieta parāda arī to, ka tāda prasība apdraudētu pamatlēmumu saistošo raksturu, kā arī to, ka, pretēji Komisijas apgalvotajam, tomēr pastāv faktiska atšķirība starp tiešo iedarbību un iespēju atsaukties uz pamatlēmumu, lai panāktu tam pretrunā esošas valsts tiesību normas nepiemērošanu.
114.
Proti, manuprāt, Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts neatbilst nosacījumiem, kas nepieciešami tā tiešai iedarbībai. Šajā ziņā jāatgādina, ka šajā tiesību normā ir paredzēts EAO fakultatīvas neizpildes pamats, kas nozīmē, pirmkārt, ka, atbilstoši tam, kas izriet no Tiesas judikatūras, dalībvalstis var izvēlēties transponēt vai netransponēt šo tiesību normu valsts tiesībās (
48
) un, otrkārt, ka izpildes tiesu iestādei ir jābūt novērtējuma brīvībai jautājumā par to, vai atteikties vai neatteikties izpildīt EAO (
49
).
115.
Tādējādi, pat ja pamatlēmumi varētu radīt tiešu iedarbību, Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam tāda katrā ziņā nebūtu. Citiem vārdiem sakot, šo tiesību normu valsts tiesa nekādā gadījumā nevarētu tieši piemērot patstāvīgi vai to īstenojošās valsts tiesību normas vietā. Tas nozīmē, ka tad, ja ar valsts tiesību normu Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts nav īstenots pareizi un ja šīs valsts tiesību normas interpretācija šai tiesību normai atbilstīgā veidā izrādās neiespējama, minēto valsts tiesību normu – tikai – nedrīkstēs piemērot, kas nekādā gadījumā nenozīmēs tās vietā piemērot Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu.
116.
Šādos apstākļos un ņemot vērā to, ka Līgumu autoru iecerētais pamatlēmumu tiešas iedarbības aizliegums šeit nekādi netiek apšaubīts, es uzskatu, ka neatzīt to, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam varētu būt pretrunā esošu valsts tiesību izslēdzoša iedarbība, skaidri un gaiši nozīmētu pieļaut to, ka dalībvalstis var kļūdaini īstenot EAO neizpildes pamatu un kaitēt prasībai pamatlēmumus Savienībā piemērot vienveidīgi, kā arī savstarpējas uzticēšanās un atzīšanas principiem (
50
). Manuprāt, brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveide nevar norisināties bez tā, ka Savienības tiesību nepareizu piemērošanu ir iespējams efektīvi neitralizēt valsts tiesām, attiecībā uz kurām šeit ir jāatgādina, ka tām šajā ziņā ir pirmšķirīga loma.
117.
Turklāt uzsveru, ka jaunākajā Tiesas judikatūrā par direktīvu tiešo iedarbību valsts tiesībās ir apstiprināta doma, ka tiešā iedarbība ir jānošķir no direktīvu izstumjošās iedarbības, kas ir Savienības tiesību pārākuma principa sekas. Piemēram, 2018. gada 4. oktobra spriedumā Link Logistik N & N (
51
) Tiesa vispirms konstatēja, ka direktīvas norma neatbilst nepieciešamajiem kritērijiem, lai radītu tiešu iedarbību (
52
), kas neliedza Tiesai pēc tam nospriest, ka tad, “ja [..] atbilstīga [interpretācija] nav iespējama, valsts tiesai ir pienākums pilnībā piemērot Savienības tiesības un aizsargāt tiesības, kas ar tām ir piešķirtas privātpersonām, vajadzības gadījumā atstājot bez piemērošanas jebkuru valsts tiesību normu, ja tās piemērošana lietas apstākļos izraisītu rezultātu, kas būtu pretrunā Savienības tiesībām” (
53
).
118.
Tagad es norādīšu, kādas sekas izraisītu OLW 6. panta 2., 3. un 5. punkta – jo tie ir pretrunā Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam – nepiemērošana.
119.
Ja valsts tiesa atstātu nepiemērotus OLW 6. panta 2., 3. un 5. punktu, tas nozīmētu, ka bez Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktam atbilstoša fakultatīvas neizpildes pamata valsts tiesībās Sąd Rejonowy w Poznaniu (Poznaņas rajona tiesa) 2013. gada 7. oktobrī attiecībā uz D. A. Popławski izsniegtais EAO šīs tiesas piespriestā soda izpildīšanai būtu jāizpilda. Tiesas sēdē tika apstiprināts, tostarp no prokuratūras puses, ka Nīderlandes tiesību aktos pastāv juridiskais pamats, lai veiktu nodošanu.
120.
Šajā ziņā vēlos norādīt, ka spriedumā Popławski Tiesa ļoti skaidri ir norādījusi, ka, “lai gan Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzētie nosacījumi nav izpildīti, ar šī pamatlēmuma 1. panta 2. punktu dalībvalstīm ir uzlikts pienākums, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu, izpildīt visus EAO” (
54
). Šis apgalvojums būtu neefektīvs, ja valsts tiesiskais regulējums, ar kuru nepareizi transponēts Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts un kuru nav iespējams interpretēt atbilstīgi šai tiesību normai, varētu būt nepārvarams šķērslis EAO izpildei. Citiem vārdiem sakot, es neredzu, ar kādiem citiem līdzekļiem, izņemot to, ka izpildes tiesu iestāde nepiemēro tādu valsts tiesisko regulējumu, tādā situācijā varētu tikt nodrošināta noteikuma, ka EAO principā ir jāizpilda, ievērošana.
121.
Šajā jautājumā vēlos norādīt, ka atbilstoši tam, ko Tiesa vēl nesen ir atgādinājusi, “savstarpējās atzīšanas princips, kura piemērošana paredzēta [Pamatlēmuma 2002/584] 1. panta 2. punktā, kurā ir norādīts noteikums, saskaņā ar kuru dalībvalstis izpilda ikvienu [EAO], pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar [šā] pamatlēmuma tiesību normām. Tādēļ izpildes tiesu iestādes šādu orderi principā var atteikties izpildīt tikai atbilstoši izsmeļoši uzskaitītajiem, [minētajā pamatlēmumā] paredzētajiem neizpildes pamatiem, un [EAO] izpilde var tikt pakārtota tikai vienam no minētajā pamatlēmumā [izsmeļoši] paredzētajiem nosacījumiem. Tādējādi, [tā kā] [EAO] izpilde ir princips, [tad] izpildes atteikums tiek saprasts kā izņēmums, kas ir jāinterpretē šauri” (
55
).
122.
Tādēļ Nīderlandes Karalistes piedāvāto risinājumu, proti, nogaidīt, līdz tiek veikti grozījumi valsts tiesību aktos, nevar atbalstīt. Turklāt es nesaskatu nevienu tiesiskās drošības apsvērumu, kas neļautu valsts tiesai nodrošināt Pamatlēmuma 2002/584 pilnīgu efektivitāti. Piebildīšu, ka Komisijas argumentam, ka OLW 6. panta 2., 3. un 5. punkta nepiemērošanu nevarētu atļaut, jo tas radītu kaitējumu konkrētajai personai, manuprāt, nav nozīmes. Proti, ņemot vērā manis atgādināto Tiesas judikatūru, tāds apsvērums nevarētu būt par šķērsli EAO izpildei gadījumā, kad fakultatīvas neizpildes pamatu valsts tiesa nevar piemērot atbilstīgi Pamatlēmumam 2002/584.
123.
Turklāt vēlos norādīt, ka atbilstoši tam, ko Tiesa ir nospriedusi spriedumā Popławski, “valsts tiesas [pienākumam] nodrošināt [šā pamatlēmuma] pilnīgu iedarbību [..] nav nekādas nozīmes attiecībā uz D. A. Popławski kriminālatbildības noteikšanu, kura izriet no 2007. gada 5. februārī Sąd Rejonowy w Poznaniu (Poznaņas rajona tiesa) pasludinātā sprieduma, un tas a fortiori nevar tikt uzskatīts par tādu, ar kuru šāda atbildība tiek pastiprināta.” (
56
).
124.
Kas attiecas uz WETS 5:2. panta 3. punkta nepiemērošanu gadījumā, ja Nīderlandes tiesību interpretācija atbilstīgi Pamatlēmumam 2008/909 izrādītos neiespējama, tās vienīgās sekas izpaustos kā šā pamatlēmuma īstenošanai pieņemto valsts noteikumu piemērošanas ratione temporis ierobežojuma nepiemērošana. Šajā ziņā uzsveru, ka risinājums atteikties atzīt to, ka iesniedzējtiesa ir tiesīga nepiemērot tādu ierobežojumu laikā, nozīmētu pagarināt deklarācijas, kuru Nīderlandes Karaliste iesniegusi saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 28. panta 2. punktu, iedarbību, lai gan tā ir tikusi atsaukta un lai gan tai, visticamāk, katrā ziņā nav bijušas tiesiskas sekas (
57
).
125.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu es tātad ierosinu atbildēt, ka valsts tiesai, kura pamatlēmuma īstenošanai pieņemtas valsts tiesību normas nevar interpretēt tādā veidā, lai sasniegtu šim pamatlēmumam atbilstīgu rezultātu, saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu ir pienākums šīs minētajam pamatlēmumam pretrunā esošās tiesību normas atstāt nepiemērotas.
IV. Secinājumi
126.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem es ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
1)
Gadījumā, kad dalībvalsts deklarācija attiecībā uz Padomes Pamatlēmumu 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā, 28. pantu ir tikusi iesniegta pēc šā pamatlēmuma pieņemšanas, kas ir pretrunā minētā pamatlēmuma 28. panta 2. punktā prasītajam, šī deklarācija nevar radīt tiesiskas sekas.
2)
Par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi lemttiesīgajai valsts tiesai, kura vēlas atsaukties uz Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 4. panta 6. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu, ir pienākums, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, interpretēt valsts tiesību normas, kas pieņemtas saskaņā ar šo pamatlēmumu, kā arī Pamatlēmumu 2008/909, cik vien tas iespējams veidā, lai saskaņotu mērķi cīnīties pret nesodāmību un mērķi sekmēt notiesāto personu sociālo reintegrāciju.
3)
Valsts tiesai, kura pamatlēmuma īstenošanai pieņemtas valsts tiesību normas nevar interpretēt tādā veidā, lai sasniegtu šim pamatlēmumam atbilstīgu rezultātu, saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu ir pienākums šīs minētajam pamatlēmumam pretrunā esošās tiesību normas atstāt nepiemērotas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	C‑579/15, EU:C:2017:503, turpmāk tekstā – “spriedums Popławski”.
(
3
)	OV 2002, L 190, 1. lpp.
(
4
)	OV 2008, L 327, 27. lpp.
(
5
)	Stb. 2004, Nr. 195, turpmāk tekstā – “OLW”.
(
6
)	Stb. 2012, Nr. 333, turpmāk tekstā – “WETS”.
(
7
)	Stb. 1986, Nr. 593.
(
8
)	Lietā nav strīda par to, ka D. A. Popławski ir pierādījis, ka viņš likumīgi un nepārtraukti ir dzīvojis Nīderlandē vismaz piecus gadus.
(
9
)	Minētā sprieduma 24. punkts.
(
10
)	Minētā sprieduma 43. punkts.
(
11
)	Tā paša sprieduma 43. punkts.
(
12
)	Skat. minētā sprieduma 42. punktu.
(
13
)	C‑582/15, EU:C:2016:766.
(
14
)	Skat. minēto secinājumu 21.–29. punktu.
(
15
)	C‑582/15, EU:C:2017:37.
(
16
)	OV 2018, L 163, 19. lpp.
(
17
)	C‑579/15, EU:C:2017:116.
(
18
)	Skat. minēto secinājumu 54. un 55. punktu.
(
19
)	Pēc analoģijas saistībā ar jautājumu par Nīderlandes Karalistes iesniegtās deklarācijas spēkā esamību skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā van Vemde (C‑582/15, EU:C:2016:766, 21.–29. punkts).
(
20
)	OV 2011, L 146, 21. lpp. Šajā nozīmē skat. Eiropas Komisijas apsvērumus lietā, kurā tika taisīts spriedums Popławski (7. zemsvītras piezīme, 12. lpp.).
(
21
)	Tāds pats secinājums būtu izdarāms attiecībā uz Nīderlandes Karalistes deklarāciju gadījumā, ja tā nebūtu tikusi atsaukta.
(
22
)	Skat. spriedumu Popławski (20. punkts).
(
23
)	Skat. spriedumu Popławski (21. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Skat. spriedumu Popławski (23. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu Popławski (22. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu Popławski (23. punkts).
(
27
)	Skat. spriedumu Popławski (24. punkts).
(
28
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
29
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
30
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Mans izcēlums.
(
35
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (39. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
36
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (40. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
37
)	Skat. it īpaši spriedumu Popławski (21. punkts).
(
38
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2018. gada 17. aprīlis, B. un Vomero (C‑316/16 un C‑424/16, EU:C:2018:256, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
39
)	Šajā pašā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā Sut (C‑514/17, EU:C:2018:672), pēc kura domām, Pamatlēmuma 2008/909 25. pants liecina par Savienības likumdevēja gribu ar pēdējo minēto pamatlēmumu “[ne]mazināt ar Pamatlēmumu 2002/584 izveidotā [EAO] mehānisma garu un spēku” (36. punkts, skat. arī 81. punktu).
(
40
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 11. janvāris, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, 40. punkts). Mans izcēlums.
(
41
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 11. janvāris, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
42
)	Skat. spriedumu Popławski (37. punkts).
(
43
)	C‑579/15, EU:C:2017:116.
(
44
)	C‑390/16, EU:C:2018:65.
(
45
)	Skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:116, 76.–91. punkts), kā arī lietā Lada (C‑390/16, EU:C:2018:65, 106.–118. punkts).
(
46
)	Skat. spriedumu Popławski (30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
47
)	Skat. spriedumu Popławski (31. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 5. septembris, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 35. punkts) un spriedumu Popławski (21. punkts).
(
49
)	Skat. spriedumu Popławski (21. un 23. punkts).
(
50
)	Šajā ziņā vēlos norādīt, ka 2013. gada 26. februāra spriedumā Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107) Tiesa ir nospriedusi, ka “atļaut dalībvalstij [..] [pakļaut] aizmuguriski notiesātas personas nodošanu nosacījumam, kas nav paredzēts [Padomes Pamatlēmumā 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), ar ko groza Pamatlēmumus 2002/584/TI, 2005/214/TI, 2006/783/TI, 2008/909/TI un 2008/947/TI, tādējādi stiprinot personu procesuālās tiesības un veicinot savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz aizmuguriskiem nolēmumiem (OV 2009, L 81, 24. lpp.)] [..], nozīmētu, ka tiktu pārkāpti [..] [savstarpējās uzticēšanās] un [savstarpējās] atzīšanas principi, kurus ar šo lēmumu ir paredzēts aizsargāt, un tādējādi tas apdraudētu minētā pamatlēmuma efektivitāti” (63. punkts).
(
51
)	C‑384/17, EU:C:2018:810.
(
52
)	Skat. minētā sprieduma 56. punktu.
(
53
)	Skat. minētā sprieduma 61. punktu. Nošķīrums starp tiešo iedarbību, no vienas puses, un atbilstīgu interpretāciju, kā arī izstumjošo iedarbību, no otras puses, ļoti skaidri izriet no tā paša sprieduma 62. punkta.
(
54
)	Skat. spriedumu Popławski (29. punkts).
(
55
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 19. septembris, R O (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 37. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu Popławski (19. punkts).
(
56
)	Skat. spriedumu Popławski (37. punkts).
(
57
)	Šajā jautājumā vēlos norādīt uz ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumiem lietā van Vemde (C‑582/15, EU:C:2016:766, 21.–29. punkts).