62008CC0333
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 8. septembrī (
1
)
Lieta C-333/08
Eiropas Komisija
pret
Francijas Republiku
“Valsts pienākumu neizpilde — Preču brīva aprite — EKL 28. un 30. pants — Importa kvantitatīvais ierobežojums — Pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību — Iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtība — Pārstrādes palīglīdzekļi un pārtikas produkti, kuru izgatavošanai tiek izmantoti no citām dalībvalstīm ievesti pārstrādes palīglīdzekļi, kas tur tiek likumīgi ražoti un/vai pārdoti — Procedūra, kura saimnieciskās darbības subjektiem ļauj panākt šādu vielu iekļaušanu “pozitīvajā sarakstā” — Savstarpējas atzīšanas klauzula — Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru saimnieciskās darbības subjektiem tiek radīta tiesiski nedroša situācija”
1.
Ar savu prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesai konstatēt, ka, nosakot pārstrādes palīglīdzekļiem un pārtikas produktiem, kuru izgatavošanai tiek izmantoti no citām dalībvalstīm ievesti pārstrādes palīglīdzekļi, kas tiek likumīgi ražoti un/vai pārdoti šajās dalībvalstīs, iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtību, kurā netiek ievērots samērīguma princips, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 28. pantā paredzētos pienākumus.
I — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības
2.
Pārstrādes palīglīdzekļi kā tādi Kopienu līmenī nav horizontālas saskaņošanas priekšmets. Kopienu tiesībās ir saskaņotas tikai dažas pārstrādes palīglīdzekļu kategorijas (
2
), kā arī pārstrādes palīglīdzekļu izmantošana noteiktu pārtikas produktu ražošanā (
3
).
3.
Valsts tiesiskais regulējums par pārstrādes palīglīdzekļiem ietilpst pārtikas aprites tiesību aktu jomā un tātad līdz ar to tam ir jāatbilst prasībām, kas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (
4
). Tajā vispārējo pārtikas aprites tiesību aktu principu vidū ir ietverti risku analīzes princips un piesardzības princips.
B — Francijas tiesiskais regulējums attiecībā uz pārstrādes palīglīdzekļiem
4.
Tiesiskais režīms attiecībā uz pārstrādes palīglīdzekļiem tika ieviests ar 1912. gada 15. aprīļa dekrētu, kas ietver valsts pārvaldes noteikumus Likuma par krāpšanas preču tirdzniecībā un pārtikas produktu viltošanas apkarošanu, kas grozīts ar Dekrētu Nr. 73-138, un Dekrētu Nr. 99-242 (turpmāk tekstā — “1912. gada dekrēts”) piemērošanai.
5.
1912. gada dekrēts ir balstīts uz iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtību. Tas nozīmē, ka preču un pārtikas produktu, kas paredzēti cilvēku patēriņam, tirdzniecība ir aizliegta, ja tiem tiek pievienotas ķīmiskas vielas (
5
) vai ja ķīmiskas vielas tiek izmantotas to izgatavošanā. Šis aizliegums neattiecas uz ķīmiskām vielām, kuru izmantošana ir atzīta par likumīgu ar rīkojumiem, kas izdoti, piemērojot 1912. gada dekrētu.
6.
Piemērojot 1912. gada dekrētu, tika izdota virkne rīkojumu. Tajos vispārēji tiek noteikta atļautā viela, kā arī tās izmantošana un pārtikas produkti, attiecībā uz kuriem tā ir atļauta. Tajos tiek precizēti tīrības kritēriji un citas īpašības, kurām pārstrādes palīglīdzekļiem ir jāatbilst, un papildus attiecīgā palīglīdzekļa ražošanas procesā izmantošanas nosacījumiem ir paredzēti maksimālais gatavajā pārtikas produktā izmantoto pārstrādes palīglīdzekļu atlikumu daudzums. Tikai četros no šiem rīkojumiem ir ietverta savstarpējās atzīšanas klauzula.
7.
1912. gada dekrēts tika atcelts ar 2001. gada 31. jūlija Dekrētu Nr. 2001-725 par pārstrādes palīglīdzekļiem, kurus var izmantot pārtikas produktu, kas paredzēti cilvēku patēriņam, ražošanā (turpmāk tekstā — “2001. gada dekrēts”), kurš stājās spēkā tomēr tikai .
8.
2001. gada dekrēta 1. pantā ir ietverta “pārstrādes palīglīdzekļu” definīcija un paredzēta minētā dekrēta materiālā piemērošanas joma. Saskaņā ar šo definīciju ar pārstrādes palīglīdzekļiem saprot:
“jebkuru vielu, ko pašu par sevi nepatērē kā pārtikas sastāvdaļu un ar nolūku izmanto izejvielu, pārtikas produktu vai to sastāvdaļu pārstrādē, lai apstrādē vai pārstrādē panāktu noteiktu tehnoloģisku mērķi, un līdz ar to galaproduktā, iespējams, neparedzēti ietilpst tehniski nenovēršamas vielas vai tās derivātu atliekas ar noteikumu, ka šīs atliekas nerada veselības apdraudējumu un tehnoloģiski neietekmē galaproduktu”.
9.
2001. gada dekrēts tāpat kā 1912. gada dekrēts ir balstīts uz pārstrādes palīglīdzekļu iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu. No 2001. gada dekrēta 2. panta izriet, ka par patēriņu, lauksaimniecību, veselību un rūpniecību atbildīgās ministrijas izdod rīkojumu, kurā paredz, pirmkārt, pārstrādes palīglīdzekļu, kuru izmantošana ir atļauta, sarakstu un vajadzības gadījumā to izmantošanas nosacījumus, kā arī pieļaujamo atlikumu maksimālās robežas, otrkārt, identitātes un tīrības kritērijus, kuriem tiem jāatbilst, un, treškārt, tiesību normas attiecībā uz vielām, kuras izmanto kā nesējus vai atšķaidīšanas produktus.
10.
2001. gada dekrēta 3. pants attiecas uz iespēju grozīt tā 2. pantā paredzēto rīkojumu. Tā redakcija ir šāda:
“Pieteikumus, kuru mērķis ir grozīt vai papildināt 2. pantā paredzēto rīkojumu normas, var iesniegt jebkura fiziskas vai juridiska persona. Tie jāadresē direction générale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes [Konkurences, patērētāju un krāpšanas apkarošanas ģenerāldirektorātam], pievienojot to pārbaudei vajadzīgo dokumentāciju, lai to nodotu Agence française de sécurité sanitaire des aliments [Francijas Pārtikas nekaitīguma iestādei].
Par patēriņu, lauksaimniecību, veselību un rūpniecību atbildīgo ministriju rīkojumā paredz tiesību normas attiecībā uz dokumentācijas saturu.
Tiklīdz dokumentācija ir pilnīga, Konkurences, patērētāju un krāpšanas apkarošanas ģenerāldirektorāts apstiprina tās saņemšanu un nodrošina tās nodošanu Francijas Pārtikas nekaitīguma iestādei. Iestāde savu atzinumu sniedz četru mēnešu termiņā, sākot no pieteikuma saņemšanas.
Konkurences, patērētāju un krāpšanas apkarošanas ģenerāldirektorāts pieteikuma iesniedzējam paziņo šīs iestādes atzinumu, kā arī pamatotu ministrijas lēmumu, kas pieņemts pēc šī atzinuma. Šī paziņošana notiek nākamā mēneša laikā pēc atzinuma sniegšanas.”
11.
2001. gada dekrēta 6. pantā paredzēts, ka ir aizliegts glabāt vai izstādīt tirdzniecības nolūkos, nodot tirdzniecībai, tirgot vai izplatīt bez maksas pārstrādes palīglīdzekļus, kuri neatbilst 2001. gada dekrēta 2. panta normām, un pārtikas produktus, kas paredzēti cilvēku patēriņam, kuru izgatavošanai ir izmantoti pārstrādes palīglīdzekļi, kas neatbilst 2001. gada dekrēta 2. panta normām.
12.
Tomēr 2001. gada dekrēta 6. pantā ir paredzēta savstarpējās atzīšanas klauzula, kuras redakcija ir šāda:
“Tomēr šīs normas nav šķērslis brīvas aprites principam [attiecībā uz]:
a)
šī panta 1) punktā minētiem pārtikas produktiem, kas ir no citām Eiropas Kopienas dalībvalstīm vai citām Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu līgumslēdzējām pusēm, ja šajās valstīs ir ieviests risku, kādi pastāv, izmantojot pārstrādes palīglīdzekļus, novērtēšanas veids, ļaujot nodrošināt līdzvērtīgu drošības līmeni, kāds tiek garantēts ar šo dekrētu;
b)
pārstrādes palīglīdzekļiem, kas ir no citām Eiropas Kopienas dalībvalstīm vai citām Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu līgumslēdzējām pusēm, kuri atbilst atšķirīgiem tīrības kritērijiem nekā 2. pantā paredzētajā rīkojumā noteiktie, ja šos kritērijus ir paredzējusi viena no šīm valstīm vai tie ir bijuši šīs valsts kompetentās iestādes labvēlīga oficiāli publicēta atzinuma priekšmets.”
13.
Atbilstoši 2001. gada dekrēta 7. pantam [šis dekrēts] ir stājies spēkā tikai no brīža, kad publicēts tā 2. pantā paredzētais rīkojums. Tā kā šis rīkojums, proti, rīkojums par pārstrādes palīglīdzekļu izmantošanu noteiktu pārtikas produktu ražošanā (turpmāk tekstā — “2006. gada rīkojums”), tika izdots 2006. gada 19. oktobrī un Journal officiel de la République française [Francijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī] publicēts šī paša gada 2. decembrī, 2001. gada dekrēts ir stājies spēkā .
II — Pirmstiesas procedūra un lietas dalībnieku prasījumi
14.
Uzskatot, ka Francijas Republika neesot izpildījusi EKL 28. pantā paredzētos pienākumus, paredzot attiecībā uz pārstrādes palīglīdzekļiem un pārtikas produktiem, ja to izgatavošanas procesā tiek izmantoti pārstrādes palīglīdzekļi, kas ir no citām dalībvalstīm, kurās tie tiek likumīgi ražoti un/vai tirgoti, iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtību un pakārtoti attiecībā uz atļauju izmantot pārstrādes palīglīdzekļus saņemšanu nav ieviesusi pietiekami skaidru, viegli pieejamu, pārskatāmu un tiesiskās drošības prasībām atbilstošu procedūru, Komisija 2005. gada 18. oktobrī nosūtīja Francijas Republikai brīdinājuma vēstuli (
6
) atbilstoši EKL 226. pantam.
15.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Francijas Republikas 2006. gada 16. februāra atbildē sniegtajiem apsvērumiem (
7
), Komisija nosūtīja tai argumentētu atzinumu, kurā tā lūdza Francijas iestādes veikt vajadzīgos pasākumus divu mēnešu termiņā.
16.
Neraugoties uz argumentiem, ko Francijas iestādes sniedza savā 2006. gada 8. septembra atbildē uz argumentēto atzinumu, Komisija iesniedza šo prasību, ar kuru tā lūdz Tiesai konstatēt, ka, paredzot pārstrādes palīglīdzekļiem un pārtikas produktiem, kuru izgatavošanai tiek izmantoti no citām dalībvalstīm ievesti pārstrādes palīglīdzekļi, kas tiek likumīgi ražoti un/vai pārdoti šajās dalībvalstīs, iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtību, kurā netiek ievērots samērīguma princips, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 28. pantā paredzētos pienākumus, un piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
17.
Pamatojoties uz iebildumu rakstā un atbildē uz repliku izklāstītajiem argumentiem, Francijas Republika lūdz Tiesu noraidīt prasību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III — Analīze
A — Iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēma kā pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību
18.
Izskatāmajā lietā netiek apstrīdēts fakts, ka pārstrādes palīglīdzekļu iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēma, kas paredzēta gan 1912. gada dekrētā, gan 2001. gada dekrētā, pati par sevi ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību.
19.
Tiesai jau ir bijusi iespēja izvērtēt iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu, kas ieviesta ar 1912. gada dekrētu attiecībā uz vitamīniem un minerālvielām. 2004. gada 5. februāra spriedumā lietā Komisija/Francija (
8
) Tiesa nosprieda, ka tāds tiesiskais regulējums, kurā tiek prasīts, lai pārtikas produktu, kas bagātināti ar vitamīniem un minerālvielām, tirdzniecībai tiktu piemērota iepriekšēja šo barības vielu iekļaušana “pozitīvajā sarakstā”, kas šo pārtikas produktu tirdzniecību padarītu grūtāku un dārgāku, līdz ar to ir pasākums ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību Līguma 30. panta izpratnē.
20.
2008. gada 19. jūnija spriedumā lietā Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers un Andibel (
9
) Tiesa ir apstiprinājusi un vispārinājusi šo judikatūru, piekrītot, ka tiesiskā regulējuma, ar kuru tiek prasīts, lai noteiktu preču tirdzniecība tiktu pakļauta iepriekšējai šo preču ietveršanai “pozitīvajā sarakstā”, dēļ to tirdzniecība tiek apgrūtināta un sadārdzināta, un līdz ar to tiek ierobežota tirdzniecība starp dalībvalstīm.
21.
Man šķiet, ka šī judikatūra ir pilnībā transponējama arī šajā lietā. Gan 1912. gada dekrēts, gan 2001. gada dekrēts ir balstīts uz pārstrādes palīglīdzekļu iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu, kurā, prasot, lai pārstrādes palīglīdzekļu un pārtikas produktu, kuru izgatavošanai ir izmantoti pārstrādes palīglīdzekļi, tirdzniecība tiktu pakļauta iepriekšējai pārstrādes palīglīdzekļu iekļaušanai “pozitīvajā sarakstā”, šo pārstrādes palīglīdzekļu un pārtikas produktu, kuru izgatavošanai ir izmantoti pārstrādes palīglīdzekļi, kas ir no citām dalībvalstīm, kurās tie tiek likumīgi ražoti un/vai tirgoti, tirdzniecība tiek apgrūtināta un sadārdzināta, un līdz ar to tiek ierobežota tirdzniecība starp dalībvalstīm.
22.
Uzskatu, ka šāds secinājums nebūtu iespējams, ja iepriekšējās atļaujas saņemšanas sistēmā būtu ietverta savstarpējās atzīšanas klauzula, tādējādi novēršot minētās sistēmas negatīvās sekas attiecībā uz pārstrādes palīglīdzekļu un pārtikas produktu, kuru izgatavošanai ir izmantoti pārstrādes palīglīdzekļi, kas ir no citām dalībvalstīm, kurās tie tiek likumīgi ražoti un/vai tirgoti, tirdzniecību. Tomēr šajā gadījumā tas tā nav.
23.
Attiecībā uz 1912. gada dekrētu savstarpējās atzīšanas klauzula bija ietverta tikai četros no tā piemērošanas rīkojumiem. Attiecībā uz 2001. gada dekrētu ir skaidrs, ka tajā ir ietverta savstarpējās atzīšanas klauzula. Tomēr, kā izriet no tās redakcijas, tā ir ierobežota tikai ar pārstrādes palīglīdzekļu un pārtikas produktu, kuru izgatavošanai ir izmantoti pārstrādes palīglīdzekļi, kas ir no tām valstīm, kuras nodrošina līdzvērtīgu drošības līmeni, kādu garantē Francijas tiesiskais regulējums, brīvas aprites nodrošināšanu.
B — Iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmas pamatojums
24.
Pat tad, ja iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēma ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai valsts tiesiskais regulējums, kas traucē preču brīvu apriti, nav obligāti pretrunā Kopienu tiesībām, ja to var pamatot ar kādu no vispārējo interešu apsvērumiem, kas minēti EKL 30. pantā, vai ar kādu no imperatīvām prasībām (
10
).
25.
Tā kā, pēc Francijas valdības domām, iepriekšējas atļaujas izmantot pārstrādes palīglīdzekļus saņemšanas sistēma ir pamatota ar prasību aizsargāt sabiedrības veselību, kas skaidri ir paredzēta EKL 30. pantā, ir jāpārbauda, vai ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj atkāpties no EKL 28. pantā paredzētās vispārīgās normas.
26.
Šajā sakarā Komisija uzskata, ka vispārēja iepriekšējas atļaujas izmantot pārstrādes palīglīdzekļus saņemšanas sistēma nevar tikt pamatota ar sabiedrības veselības aizsardzības mērķi, jo tas ir nesamērīgi attiecībā pret iespējamiem riskiem, kādus pārstrādes palīglīdzekļi var radīt cilvēka veselībai. Principā tā nenoliedz, ka noteiktas pārstrādes palīglīdzekļu kategorijas var tikt pakļautas iepriekšējas atļaujas saņemšanai, tomēr ar nosacījumu, ka šādas kārtības izmantošana ir mērķtiecīga un precīzi pamatota ar zinātnisku pamatojumu attiecībā uz katru konkrēto pārstrādes palīglīdzekļu kategoriju.
27.
Savai aizstāvībai Francijas valdība norāda, ka pārstrādes palīglīdzekļi var radīt iespējamus riskus sabiedrības veselībai, kas saistīti ar pašu pārstrādes palīglīdzekļu atlikumu un/vai reakciju produktiem galaproduktos. Sava apgalvojuma pamatojumam tā atsaucas, pirmkārt, uz Agence française de sécurité sanitaire des aliments [Francijas Pārtikas drošības iestādes] (turpmāk tekstā — “AFSSA”) 2008. gada 13. augusta notu, kurā tā apkopoja savu astoņu gadu pieredzi attiecībā uz pieteikumu atļaut izmantot pārstrādes palīglīdzekļus, kas pielietoti lauksaimniecības un pārtikas rūpniecībā, novērtējumu un, otrkārt, uz AFSSA 2007. gada pētījumu par pārtikas produktu ražošanas procesu ietekmi uz reakciju produktu veidošanos.
28.
Francijas valdība uzsver, ka atbilstoši piesardzības principam, ja nav skaidrības par riska personu veselībai esamību vai tā apmēru, var veikt aizsardzības pasākumus, negaidot, kamēr tiek pilnībā pierādīta šo risku faktiskā esamība un smagums. Līdz ar to, lai pamatotu iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu, ņemot vērā sabiedrības veselības prasības, valdībai nav precīzi un zinātniski jāpierāda pārstrādes palīglīdzekļa radītā riska esamība. Turpretī tai ir jāpierāda risks, ko to izmantošana var izraisīt.
29.
Šajā sakarā Komisija neapstrīd, ka iepriekšējās atļaujas saņemšanas sistēma var aizsargāt sabiedrības veselību. Rodas jautājums, vai šāda veselības aizsardzība ir vajadzīga vai, citiem vārdiem sakot, vai pārstrādes palīglīdzekļi kopumā nozīmē tik lielu risku sabiedrības veselībai, ka tās aizsardzība ir jānodrošina ar iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtību.
30.
Pirms uzsākt pārbaudi, vai ir pierādīts pārstrādes palīglīdzekļu risks sabiedrības veselībai, vēlos uzsvērt, ka ir jānošķir iepriekšējas pārstrādes palīglīdzekļu atļaujas piešķiršanas sistēmas samērīguma pārbaude, kā tas ir šajā gadījumā, un konkrēto lēmumu, ar kuriem tiek aizliegta preču tirdzniecība un kas pieņemti, piemērojot šo sistēmu, samērīguma pārbaude, kā tas bija, piemēram, lietā, kurā pasludināts 2004. gada 5. februāra spriedums lietā Komisija/Francija (
11
). Šajos divos gadījumos riska sabiedrības veselībai esamības pierādījuma novērtējumam ir jābūt atšķirīgam.
31.
Jānorāda arī, ka Komisijas prasības pieteikums neattiecas uz lēmumiem, kas pieņemti, piemērojot iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu, un kuru mērķis ir aizliegt konkrēta produkta tirdzniecību. Gluži pretēji, tā attiecas tikai uz pašu iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu.
32.
No Tiesas judikatūras izriet, ka dalībvalstīm, ņemot vērā, ka netiek veikta saskaņošana, un tiktāl, ciktāl joprojām pašreizējos zinātniskajos pētījumos pastāv neskaidrības, ir jāizlemj, cik lielā mērā tās vēlas nodrošināt personu veselības un dzīvības aizsardzību un vai ir jāizvirza prasība par iepriekšējas atļaujas saņemšanu pārtikas produktu laišanai tirgū, katrā ziņā ņemot vērā prasības par brīvu preču apriti Kopienā (
12
).
33.
No Tiesas judikatūras izriet arī, ka valsts iestādēm, kas atsaucas uz EKL 30. pantu, katrā konkrētā gadījumā, ņemot vērā valsts tradīcijas attiecībā uz pārtiku un ievērojot starptautiskos zinātniskos pētījumus, ir jāpierāda, ka dalībvalsts tiesiskais regulējums ir vajadzīgs, lai faktiski aizsargātu minētajā noteikumā paredzētās intereses, un it īpaši jāpierāda, ka attiecīgo produktu tirdzniecība rada faktisku risku sabiedrības veselībai (
13
).
34.
Var šķist, ka pastāv pretrunas starp iepriekš minētajiem judikatūras principiem. Lai gan, no vienas puses, lai pārbaudītu iepriekšējas atļaujas saņemšanas pārtikas produkta laišanai tirgū [sistēmu], pietiek pierādīt neskaidrības, kas pastāv pašreizējos zinātniskajos pētījumos, no otras puses, katrā atsevišķā gadījumā ir jāpierāda, ņemot vērā starptautisko zinātnisko pētījumu rezultātus, ka attiecīgo produktu tirdzniecība rada faktisku risku sabiedrības veselībai.
35.
Nošķiršana starp iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu un konkrētiem lēmumiem, ar kuriem tiek aizliegta preču tirdzniecība un kas pieņemti, piemērojot šo sistēmu, ir jāveic šajā kontekstā. Pēc manām domām, iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmas gadījumā pietiek pierādīt neskaidrības, kas pastāv pašreizējos zinātniskajos pētījumos, bet attiecībā uz konkrētiem lēmumiem, ar kuriem tiek aizliegta preču tirdzniecība, katrā atsevišķā gadījumā ir jāpierāda, ņemot vērā starptautisko zinātnisko pētījumu rezultātus, ka attiecīgo produktu tirdzniecība rada faktisku risku sabiedrības veselībai.
36.
Līdz ar to es uzskatu, ka Francijas valdība ir izpildījusi prasīto pierādīšanas pienākumu. AFSSA2008. gada 13. augusta nota un AFSSA 2007. gada aprīļa pētījums ir pietiekami pierādījumi. Tie parādot, ka pašreizējos zinātniskajos pētījumos nav pārliecības par to, ka pārstrādes palīglīdzekļi sabiedrības veselībai ir nekaitīgi.
37.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru tikai noteiktas pārstrādes palīglīdzekļu kategorijas var tikt pakļautas iepriekšējas atļaujas saņemšanai, ar nosacījumu, ka šādas kārtības izmantošana ir mērķtiecīga un precīzi balstīta uz zinātnisku pamatojumu attiecībā uz katru konkrēto pārstrādes palīglīdzekļu kategoriju, es piekrītu Francijas valdības argumentam, saskaņā ar kuru, ņemot vērā ražošanas procesu pastāvīgo attīstību, ir grūti iepriekš novērtēt vielas, kuras var tikt izmantotas kā pārstrādes palīglīdzekļi, un iepriekš identificēt nekaitīgo pārstrādes palīglīdzekļu kategorijas.
38.
Secinājumā — es uzskatu, ka iepriekšējas pārstrādes palīglīdzekļu atļaujas saņemšanas sistēma ir pamatota ar sabiedrības veselības aizsardzības iemesliem.
C — Procedūra, kura ļauj grozīt atļauto pārstrādes palīglīdzekļu pozitīvo sarakstu
39.
Komisija iebilst, ka iepriekšējas pārstrādes palīglīdzekļu izmantošanas atļaujas saņemšanas sistēma neatbilst prasībām, kas paredzētas Tiesas judikatūrā šajā jomā, saskaņā ar kuru procedūrai, kas saimnieciskās darbības subjektiem ļauj panākt pārstrādes palīglīdzekļu iekļaušanu valsts atļauto pārstrādes palīglīdzekļu sarakstā, ir jābūt viegli pieejamai, to ir jāspēj veikt saprātīgā termiņā un, ja tiek sniegta nelabvēlīga atbilde, ir jābūt iespējai noraidošo lēmumu pārsūdzēt tiesā.
40.
Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesiskais regulējums, ar kuru tiek prasīts, lai noteiktu preču tirdzniecība tiktu pakļauta šo preču iepriekšējai ietveršanai “pozitīvajā sarakstā”, ir saderīgs ar Kopienu tiesībām tikai tad, ja ir izpildīti vairāki nosacījumi (
14
). Viens no šiem nosacījumiem paredz, ka šim tiesiskajam regulējumam ir jāparedz procedūra, kas saimnieciskās darbības subjektiem ļauj panākt preču iekļaušanu valsts atļauto preču pozitīvajā sarakstā. Šai procedūrai ir jābūt viegli pieejamai, kas nozīmē, ka tā tiek skaidri paredzēta vispārpiemērojamā aktā, to ir jāspēj veikt saprātīgā termiņā un, ja [preču] iekļaušana tiek noraidīta, kas ir jāpamato, ir jābūt iespējai šo noraidījumu pārsūdzēt tiesā (
15
).
41.
Pēc manām domām, iepriekš minētie nosacījumi ir kritēriji, kas ļauj novērtēt attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma samērīgumu.
42.
Kā es norādīju jau iepriekš šo secinājumu 19. punktā, Tiesai jau ir bijusi iespēja izvērtēt iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmu, kas ieviesta ar 1912. gada dekrētu. 2004. gada 5. februāra spriedumā lietā Komisija/Francija (
16
) Tiesa nosprieda, ka attiecībā uz 1912. gada dekrētu procedūra, kas saimnieciskās darbības subjektiem ļauj panākt preču iekļaušanu valsts atļauto preču pozitīvajā sarakstā, neatbilda iepriekš šo secinājumu 35. punktā minētajiem nosacījumiem.
43.
Attiecībā uz iepriekšējas izmantošanas atļaujas sistēmu, kas ieviesta ar 2001. gada dekrētu, Komisija uzsver faktu, ka pat tad, ja tajā ir paredzēta procedūra, kas ļauj grozīt vai papildināt atļauto pārstrādes palīglīdzekļu sarakstu, konkrēta procedūra vairāku iemeslu dēļ neatbilst Tiesas judikatūrā šajā jomā noteiktajām prasībām.
44.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka pieteikumi iekļaut jaunas vielas atļauto pārstrādes palīglīdzekļu sarakstā tiek izskatīti tādā pašā veidā, neņemot vērā faktu, vai runa ir par vēl neatļautu vietējo vielu vai vielu, kas citā dalībvalstī tiek likumīgi ražota un/vai tirgota kā pārstrādes palīglīdzeklis. Francijas valdība šo faktu neapstrīd. Tomēr tā norāda, ka apstāklis, ka kāda viela tiek tirgota citā dalībvalstī, nevar to atbrīvot no AFSSA un kompetento Francijas iestāžu veiktās pārbaudes.
45.
Nedomāju, ka labvēlīgāka attieksme pret jaunām vielām, kas likumīgi tiek ražotas un/vai tirgotas kā pārstrādes palīglīdzekļi citā dalībvalstī, atļaujas saņemšanas procedūras kontekstā ietilpst to nosacījumu vidū, kas jāievēro, lai nodrošinātu tāda tiesiskā regulējuma atbilstību Kopienu tiesībām, saskaņā ar kuru noteiktu preču tirdzniecība ir pakļauta iepriekšējai atļaujas saņemšanai. Pretējā gadījumā tas būt pretrunā ar pašas iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēmas būtību.
46.
Otrkārt (
17
), Komisija vērš uzmanību uz faktu, ka pretēji atļaujas saņemšanas procedūras pieejamības prasībai ministrijas rīkojums, precizējot pieteikuma iekļaut [sarakstā] dokumentācijas saturu, joprojām nav izdots. Francijas valdība atbild, ka 2003. gada 2. jūlijāAFSSA savā interneta mājas lapā publicēja dokumentu ar virsrakstu “Lignes directrices pour la constitution d’un dossier relatif à l’emploi d’un auxiliaire technologique en alimentation humaine” [“Pamatnostādnes dokumentācijas sagatavošanai saistībā ar pārstrādes palīglīdzekļa izmantošanu cilvēku pārtikā”], kas ir palīdzība pieteikuma atļaujas saņemšanai dokumentācijas iesniegšanai.
47.
Pilnībā atbalstu analīzi, saskaņā ar kuru iespēja piekļūt informācijai par pieteikuma par iekļaušanu [sarakstā] dokumentācijas sagatavošanu ietekmē atļaujas saņemšanas procedūras pieejamību. Turklāt 2001. gada dekrētā paredzētie termiņi pieteikumu par vielas iekļaušanu atļauto pārstrādes palīglīdzekļu sarakstā izskatīšanai sākas tajā dienā, kad pieteikuma dokumentācija ir pilnīga.
48.
Tā kā nav jāanalizē “Pamatnostādņu dokumentācijas sagatavošanai saistībā ar pārstrādes palīglīdzekļa izmantošanu cilvēku pārtikā” saturs, piekrītu Komisijas uzskatam, saskaņā ar kuru minētais dokuments katrā ziņā nevar aizstāt 2001. gada dekrēta 3. pantā paredzēto ministrijas lēmumu, kurā ir jāparedz normas saistībā ar pieteikuma dokumentācijas sagatavošanu.
49.
Persona, kura vēlas panākt vielas iekļaušanu atļauto pārstrādes palīglīdzekļu sarakstā, nekontaktējas ar AFSSA, kas ir “Pamatnostādņu dokumentācijas sagatavošanai saistībā ar pārstrādes palīglīdzekļa izmantošanu cilvēku pārtikā” autore. Saskaņā ar 2001. gada dekrēta 3. pantu pieteikuma iesniedzējs savu pieteikumu iesniedz Konkurences, patērētāju un krāpšanas apkarošanas ģenerāldirektorātā, kurš par šo pieteikumu pieņem galīgo lēmumu. No pieteikuma iesniedzēja viedokļa AFSSA ir tikai padomdevēja iestāde. Šī iemesla dēļ AFSSA dokumentam attiecībā pret personu, kura vēlas panākt vielas iekļaušanu atļauto pārstrādes palīglīdzekļu sarakstā, nav un nevar būt saistošas iedarbības.
50.
Treškārt, Komisija uzskata, ka procedūras ilgums, kas ir aptuveni vismaz pieci mēneši, būtu ievērojami jāsaīsina attiecībā uz vielām, kas ir no citām dalībvalstīm, kurās šīs vielas jau ir atļautas kā pārstrādes palīglīdzekļi. Katrā ziņā dokumentācijas izskatīšanas, ko veic administrācija, ilgums ir nepamatots. Pēc Francijas valdības domām, procedūras ilgums, kas ir aptuveni pieci mēneši, no kuriem četri mēneši ir paredzēti AFSSA novērtējuma sniegšanai, nav pārāk garš.
51.
Man šķiet, ka prasība saīsināt atļaujas saņemšanas procedūras ilgumu jaunu vielu, kas likumīgi tiek ražotas un/vai tirgotas kā pārstrādes palīglīdzekļi citā dalībvalstī, gadījumā ir tikpat nepamatota, kā prasība pret šīm vielām izrādīt labvēlīgu attieksmi.
52.
Tomēr ir jāpārbauda, vai atļaujas saņemšanas procedūras ilgums var tikt uzskatīts par “saprātīgu termiņu” Tiesas judikatūras izpratnē (
18
).
53.
Saskaņā ar 2001. gada dekrēta 3. pantu atļaujas saņemšanas procedūra varētu tikt pabeigta labākajā gadījumā piecu mēnešu termiņā. Tomēr minētā panta redakcija, it īpaši termiņa aprēķina veids, nenoliedz iespēju, ka šis termiņš tiek pārsniegts.
54.
Turklāt termiņš sākas dienā, kad atļaujas saņemšanas pieteikuma dokumentācija ir pilnīga. Ņemot vērā neskaidrību, kas saistīta ar dokumentācijas sagatavošanu, termiņa sākuma brīdis, šķiet, nenoteikts.
55.
Ceturtkārt, Komisija uzsver, ka 2001. gada dekrētā iekļaušanas [sarakstā] noraidoša lēmuma gadījumā nav paredzēta pārsūdzības tiesā iespēja. Francijas valdība to neapstrīd. Tomēr tā apgalvo, ka iekļaušanas [sarakstā] noraidošs lēmums var būt prasības [tiesā] priekšmets pat tad, ja 2001. gada dekrētā pārsūdzības tiesā par šādu lēmumu iespējas nav paredzētas. Turklāt Francijas tiesībās ir vispārējs pienākums informēt indivīdus par pārsūdzību tiesā iespējām, kā arī par veidu, kādā tas veicams.
56.
Šajā sakarā piekrītu Francijas valdības argumentam, saskaņā ar kuru prasība attiecībā uz iespēju pārsūdzēt tiesā iekļaušanu [sarakstā] noraidošu lēmumu, nenozīmē, ka pārsūdzības tiesā iespējas pret šādu lēmumu būtu bijis jāparedz 2001. gada dekrētā. Francijas Republika pierādīja vispārēja tiesiskā regulējuma esamību, proti, ar Code de justice administrative [Administratīvā procesa kodeksu], ar kuru vispārēji tiek nodrošināta iespēja iesniegt prasību par jebkuru administratīvu lēmumu.
57.
Secinājumā — uzskatu, ka, neparedzot viegli pieejamu procedūru, kas saimnieciskās darbības subjektiem ļautu panākt pārstrādes palīglīdzekļu iekļaušanu valsts atļauto preču pozitīvajā sarakstā un kas varētu tikt pabeigta saprātīgā termiņā, 2001. gada dekrēts, kurā ir prasīts, lai pārstrādes palīglīdzekļi tiktu pakļauti iepriekšējas atļaujas saņemšanai, neatbilst Kopienu tiesībām.
58.
Ņemot vērā faktu, ka nedz 1912. gada dekrētā, nedz 2001. gada dekrētā, manuprāt, nav ietverta procedūra, kas atbilstu samērīguma principam, nav svarīgi noskaidrot konkrētajā datumā, proti, argumentētajā atzinumā paredzētajā termiņā, piemērojamo dekrētu. Tomēr uzskatu, ka Francijas iestāžu 2002. gada 19. janvārīJournal officiel de la République française publicētajam paziņojumam pārtikas produktu nozares uzņēmumiem, kurā ir norādīts, ka no [šī paziņojuma] publicēšanas brīža nav šķēršļu piemērot 2001. gada dekrēta normas par dokumentācijas iesniegšanu un brīvas aprites principu, nevar būt saistošas iedarbības attiecībā uz trešām personām. Pretējā gadījumā — tas būtu pretrunā tiesiskās drošības principam, kas ietilpst tiesiskas valsts principā.
D — Iepriekšējas atļaujas saņemšanas sistēma un savstarpējās atzīšanas klauzula
59.
Šajā prasībā ir izvirzīts jautājums par to, vai Kopienu tiesībās tiek prasīts, lai valsts tiesiskajā regulējumā tiktu iekļautas savstarpējās atzīšanas klauzulas.
60.
2009. gada 10. februāra spriedumā lietā Komisija/Itālija (
19
) Tiesa no jauna skaidri precizēja, ka EKL 28. pants atspoguļo pienākumu ievērot citās dalībvalstīs likumīgi saražotu un tirgotu produktu nediskriminācijas un savstarpējās atzīšanas principus, kā arī nodrošināt Kopienas produktiem brīvu pieeju valstu tirgiem. No tā izriet, ka savstarpējās atzīšanas klauzula ir viens no pasākumiem, lai izpildītu no EKL 28. panta izrietošos pienākumus.
61.
Tomēr EKL 30. pantā ir pieļautas noteiktas atkāpes no EKL 28. pantā paredzētajiem pienākumiem. Tas nozīmē, ka valsts tiesiskam regulējumam, kurš ir pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību, nav jāietver savstarpējās atzīšanas klauzula, ja šis šķērslis var tikt pamatots ar vienu no EKL 30. pantā uzskaitītajiem vispārējo interešu iemesliem. Ja attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ietvertu savstarpējās atzīšanas klauzulu, tas nebūtu pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību.
62.
Pretstatot 1998. gada 22. oktobra spriedumu lietā Komisija/Francija (
20
) un spriedumu lietā Komisija/Francija (
21
), var rasties noteiktas šaubas. Abos gadījumos Komisija Francijas Republikai pārmeta, ka tā savā tiesiskajā regulējumā, kas rada šķērsli preču brīvai apritei, nav ietvērusi savstarpējās atzīšanas klauzulu. Pirmajā gadījumā Tiesa konstatēja pienākumu neizpildi, bet otrajā gadījumā tā šo iebildumu par pienākumu neizpildi noraidīja. Tomēr minētās lietas atšķiras ar faktu, ka, ja otrajā gadījumā Francijas Republika pierādīja, kā tās preču brīvo apriti traucējošais tiesiskais regulējums bija pamatots ar sabiedrības veselības aizsardzību, tad pirmajā gadījumā netika izvirzīts neviens apsvērums attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzību.
IV — Par tiesāšanās izdevumiem
63.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, uzskatu, ka jāpiespriež Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V — Secinājumi
64.
Ņemot vērā minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
—
konstatēt, ka, nosakot pārstrādes palīglīdzekļiem un pārtikas produktiem, kuru izgatavošanai tiek izmantoti no citām dalībvalstīm ievesti pārstrādes palīglīdzekļi, kas tiek likumīgi ražoti un/vai pārdoti šajās dalībvalstīs, iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtību, kurā nav paredzēta procedūra, kas saimnieciskās darbības subjektiem ļautu panākt pārtikas palīglīdzekļu no citām dalībvalstīm, kurās tie likumīgi tiek ražoti un/vai tirgoti, iekļaušanu valsts atļauto pārtikas palīglīdzekļu pozitīvajā sarakstā, ievērojot samērīguma principu, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 28. pantā paredzētos pienākumus;
—
piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Piemēram, ekstrakcijas šķīdinātāji, kuru joma ir saskaņota Padomes 1988. gada 13. jūnija Direktīvā 88/344/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz ekstrakcijas šķīdinātājiem, ko izmanto pārtikas produktu un pārtikas sastāvdaļu ražošanā (OV L 157, 28. lpp.).
(
3
)	Piemēram, vīni, kuri ir ietverti Padomes 1999. gada 17. maija Regulā (EK) Nr. 1493/1999 par vīna tirgus kopīgo organizāciju (OV L 179, 1. lpp.).
(
4
)	OV L 31, 1. lpp.
(
5
)	1912. gada dekrētā izmantotais jēdziens “ķīmiskas vielas” atbilst jēdzienam “pārstrādes palīglīdzekļi”, kas 1912. gadā nebija zināms.
(
6
)	Runa ir par papildu brīdinājuma [vēstuli], ar kuru tika atcelta un aizstāta 1996. gada 3. jūlija brīdinājuma vēstule un argumentētais atzinums.
(
7
)	Atbilstoši Francijas iestāžu lūgumam Komisija piekrita pagarināt termiņu atbildes uz brīdinājuma vēstuli sniegšanai.
(
8
)	C-24/00 (Recueil, I-1277. lpp., 23. punkts).
(
9
)	C-219/07 (Krājums, I-4475. lpp., 23. punkts).
(
10
)	Skat. 1979. gada 20. februāra spriedumu lietā 120/78 Rewe-Zentral (Recueil, 649. lpp., 8. punkts), spriedumu lietā C-420/01 Komisija/Itālija (Recueil, I-6445. lpp., 29. punkts), spriedumu lietā C-270/02 Komisija/Itālija (Recueil, I-1559. lpp., 21. punkts), spriedumu lietā C-366/04 Schwarz (Krājums, I-10139. lpp., 30. punkts).
(
11
)	Iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 49.–75. punkts.
(
12
)	Skat. 2009. gada 5. marta spriedumu lietā C-88/07 Komisija/Spānija (Krājums, I-1353. lpp., 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	Skat. iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minēto 2009. gada 5. marta spriedumu lietā Komisija/Spānija, 89. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
14
)	Skat. 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-344/90 Komisija/Francija (Recueil, I-4719. lpp., 8.–10. punkts un tajos minētā judikatūra), iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 25. punkts, kā arī iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers un Andibel, 33.–36. punkts.
(
15
)	Skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto 2008. gada 19. jūnija spriedumu lietā Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers un Andibel, 35. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
16
)	Iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē, 36.–42. punkts.
(
17
)	Labākai izpratnei es mainīju Komisijas izklāstīto argumentu secību.
(
18
)	Skat. iepriekš 15. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru.
(
19
)	C-110/05 (Krājums, I-519. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	C-184/96 (Recueil, I-6197. lpp.).
(
21
)	Iepriekš minēts 8. zemsvītras piezīmē.