62018CC0080
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽERARDA HOGANA [GERARD HOGAN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 8. maijā (
1
)
Apvienotās lietas no C‑80/18 līdz C‑83/18
Asociación Española de la Industria Eléctrica (UNESA) (C‑80/18)
Endesa Generación SA (C‑82/18)
pret
Administración General del Estado
Iberdrola Generación Nuclear SAU (C‑80/18 un C‑82/18),
kā arī
Endesa Generación SA (C‑81/18)
Iberdrola Generación Nuclear SAU (C‑83/18)
pret
Administración General del Estado (C‑81/18 un C‑83/18)
(Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 191. pants – “Piesārņotājs maksā” princips – Direktīva 2009/72/EK – Kopīgi noteikumi attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu – 3. panta 1. un 2. punkts – Nediskriminācijas princips – Direktīva 2005/89/EK – Tarifu deficīta finansēšana – Nodokļi, kas ir jāmaksā tikai uzņēmumiem, kuri elektroenerģijas ražošanai izmanto kodolenerģiju
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 191. panta 2. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (
2
) 3. panta 1. un 2. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/89/EK (2006. gada 18. janvāris) par pasākumiem, lai nodrošinātu elektroapgādes drošumu un ieguldījumus infrastruktūrā (
3
), 3. un 5. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 20. un 21. pantu.
2.
Šie lūgumi tika izteikti tiesvedībā starp, no vienas puses, Asociación Española de la Industria Eléctrica (Spānijas Elektroenerģijas nozares asociācija, turpmāk tekstā – “UNESA”), Endesa Generación (turpmāk tekstā – “Endesa”) un Iberdrola Generación Nuclear SAU (turpmāk tekstā – “Iberdrola”) un, no otras puses, Administración General del Estado (Valsts vispārējā administrācija, Spānija) saistībā ar to, cik pamatots ir nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu kodolenerģijas ražošanas procesā un nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu glabāšanu.
3.
Šie lūgumi sniedz Tiesai iespēju precizēt Direktīvas 2009/72 darbības jomu un pienākumus, kas tiek piemēroti dalībvalstij, kad tā īsteno savas pilnvaras nodokļu politikas jomā jautājumos, uz kuriem attiecas minētā direktīva. Konkrēti, viens no galvenajiem jautājumiem, kas rodas saistībā ar šo lūgumu, ir tas, vai var teikt, ka Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punktā paredzētie nediskriminēšanas noteikumi ir piemērojami nodokļu pasākumam, ko 2012. gadā bija pieņēmusi Spānijas Karaliste.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2009/72
4.
Direktīvas 2009/72 1. panta virsraksts ir “Priekšmets un darbības joma”. Tajā ir noteikts, ka ar šo direktīvu “paredz kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei un piegādei, kā arī patērētāju aizsardzības noteikumus, lai Kopienā uzlabotu un integrētu konkurētspējīgus elektroenerģijas tirgus. Ar to nosaka normas, kas attiecas uz elektroenerģijas nozares organizāciju un darbību, atvērtu piekļuvi tirgum, kritērijiem un procedūrām, kuras piemēro konkursiem un atļauju piešķiršanai, kā arī uz sistēmu vadīšanu. Tā arī nosaka elektroenerģijas patērētāju vispārējās saistības un tiesības un precizē konkurences prasības”.
5.
Saskaņā ar Direktīvas 2009/72 2. panta 1. punktu termins “ražošana” ir elektroenerģijas ražošana.
6.
Direktīvas 2009/72 3. panta virsraksts ir “Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un patērētāju aizsardzība”. Tā pirmajos divos punktos ir noteikts:
“1.   Pamatojoties uz savu iestāžu sistēmu un ievērojot subsidiaritātes principu, dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot 2. punktu, elektroenerģijas uzņēmumi darbojas saskaņā ar šīs direktīvas principiem, lai izveidotu konkurētspējīgu un drošu elektroenerģijas tirgu, kas ilgtermiņā neapdraud vidi, un minētos uzņēmumus nediskriminē pēc to tiesībām vai pienākumiem.
2.   Pilnībā ievērojot attiecīgos Līguma noteikumus, jo īpaši tā [LESD 106.] pantu, dalībvalstis uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē, var vispārējās ekonomikas interesēs piemērot sabiedrisko pakalpojumu saistības attiecībā uz drošumu, tostarp piegādes drošumu, piegādes regularitāti, kvalitāti un cenu, kā arī uz vides aizsardzību, tostarp energoefektivitāti, enerģiju no atjaunīgiem avotiem un klimata aizsardzību. Šādas saistības ir skaidri definētas, pārskatāmas, nediskriminējošas, pārbaudāmas, un tās garantē, ka Kopienas elektroenerģijas uzņēmumiem ir vienlīdzīga piekļuve valstu patērētājiem. Attiecībā uz piegādes drošumu, energoefektivitātes/pieprasījuma pārvaldību un vides aizsardzības un ar enerģiju no atjaunīgiem avotiem saistīto mērķu sasniegšanu, kā minēts šajā punktā, dalībvalstis var ieviest ilgtermiņa plānošanu, ņemot vērā iespēju, ka sistēmai varētu vēlēties piekļūt trešās personas.”
2. Direktīva 2005/89
7.
Direktīvas 2005/89 3. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina augsta līmeņa elektroapgādes drošumu, veicot nepieciešamos pasākumus, lai sekmētu stabilus ieguldījumu apstākļus, un nosakot kompetentu iestāžu, tostarp vajadzības gadījumā pārvaldes iestāžu, un visu būtisko tirgus dalībnieku lomu un pienākumus, un publicējot par to informāciju.
[..]
4.   Dalībvalstis nodrošina, lai visi pasākumi, ko pieņem saskaņā ar šo direktīvu, būtu nediskriminējoši un neradītu nesaprātīgu apgrūtinājumu tirgus dalībniekiem, tostarp jaunpienācējiem tirgū un sabiedrībām ar nelielu tirgus daļu. [..]”
8.
Direktīvas 2005/89 5. panta 1. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstis veic atbilstīgus pasākumus, lai uzturētu līdzsvaru starp pieprasījumu pēc elektroenerģijas un ražošanas jaudu iespējām”.
B.
Spānijas tiesības
9.
Ley 15/2012, de 27 de diciembre, de medidas fiscales para la sostenibilidad energética (2012. gada 27. decembra Likums Nr. 15/2012 par nodokļu pasākumiem enerģētikas ilgtspējas jomā) (
4
) preambulā ir noteikts:
“I.
Šā likuma mērķis ir pielāgot mūsu nodokļu sistēmu efektīvākai un videi draudzīgākai izmantošanai un ilgtspējīgai attīstībai [..].
[..]
Šā likuma pamats ir Konstitūcijas 45. pants, noteikums, kurā mūsu vides aizsardzība kļūst par vienu no sociālās un ekonomikas politikas pamatprincipiem. Tādējādi viens no šīs nodokļu reformas pamatvirzieniem ir internalizēt vides izmaksas, kas rodas saistībā ar elektroenerģijas ražošanu un nostrādātās kodoldegvielas vai radioaktīvo atkritumu glabāšanu. Tādā veidā [šim] likumam ir jābūt stimulam, lai uzlabotu energoefektivitātes līmeni, vienlaikus nodrošinot dabas resursu labāku apsaimniekošanu un turpinot uzlabot ilgtspējīgas attīstības jauno modeli gan no ekonomiskā un sociālā viedokļa, kā arī no vides viedokļa.
[..]
Tālab ar šo likumu tiek reglamentēti trīs jauni nodokļi – elektroenerģijas ražošanas vērtības nodoklis, nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu kodolenerģijas ražošanas procesā un nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu glabāšanu centralizētās iekārtās [..].
III.
[..]
Elektroenerģijas ražošana, izmantojot kodolenerģiju, nozīmē, ka sabiedrība piekrīt vairākiem apgrūtinājumiem un saistībām, kuras izriet no šāda veida enerģijas īpašajām iezīmēm un kuru ekonomisko ietekmi ir grūti noteikt. Sabiedrībai ir jāuzņemas atbildība par plašu jautājumu loku, ko rada šādas ražošanas specifiskie aspekti, piemēram, radīto radioaktīvo atkritumu apsaimniekošanu un materiālu iespējamo izmantošanu nemiermīlīgiem mērķiem.
[..] Joprojām būtiskas neskaidrības rada ar kodolspēkstaciju ekspluatācijas pārtraukšanu un radioaktīvo atkritumu galīgo apsaimniekošanu saistīto kopējo izmaksu novērtēšana, kas galu galā pēc kodolspēkstacijas darbības pārtraukšanas ietekmēs sabiedrību, jo īpaši saistībā ar nostrādātās kodoldegvielas un augstas aktivitātes atkritumu galīgo apsaimniekošanu.
Tādējādi, ņemot vērā dažu radioaktīvo atkritumu ilgo dzīves ciklu, kas stiepjas vairākās paaudzēs, pēc to galīgās apsaimniekošanas ir svarīgi noteikt nepieciešamos pasākumus, lai novērstu šo atkritumu nonākšanu apkārtējā vidē ārēju faktoru vai citu nelabvēlīgu seku dēļ, un būs nepieciešama šo pasākumu ilgstoša institucionāla uzraudzība, kas būs valsts pienākums.
Kodolenerģijas nozare atšķiras vēl ar to, ka tiek izmantoti un ražoti materiāli, kas ir stingri jākontrolē, lai novērstu to izmantošanu nemiermīlīgiem mērķiem vai nepieļautu kādas citas tos ietekmējošas ļaunprātīgas darbības, kas liek Spānijai [..] uzņemties turpmākus pienākumus un tāpēc nodrošināt resursus šo pienākumu veikšanai.
Tādējādi valsts pienākums ir nodrošināt nepieciešamos resursus, lai uzturētu esošos kodolnegadījuma plānus darba kārtībā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir ieteicams ieviest nodevu par nostrādātās kodoldegvielas ražošanu un radioaktīvajiem atkritumiem kodoliekārtās un par to glabāšanu centralizētās iekārtās, lai kompensētu izmaksas, kas sabiedrībai jāuzņemas šīs ražošanas rezultātā.
[..]”
10.
Likuma 15/2012 12. pantā ir noteikts:
“Būtība. Nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu kodolenerģijas ražošanas procesā un nodoklis par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu glabāšanu centralizētās iekārtās ir reāli tiešie nodokļi, kas tiek iekasēti par darbībām, kuras, ieskaitot attiecīgos iekasējamības gadījumus, ir definētas šā likuma 15. un 19. pantā.”
11.
Likuma 15/2012 15. pantā ir noteikts:
“Nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšana kodolelektronerģijas ražošanas procesā ir nodokļa iekasējamības gadījums”.
12.
Likuma 15/2012 19. pantā ir noteikts:
“Notikums, kas rada nodokļa saistības, ir nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu apglabāšana centralizētajā iekārtā.
Saistībā ar šo nodokli nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu glabāšana ir jebkāda darbība, kas ietver šo materiālu pagaidu vai pastāvīgu imobilizāciju jebkādā veidā, un centralizēta iekārta ir glabātuve, kurā var glabāt šos no dažādām iekārtām saņemtos vai dažādas izcelsmes materiālus.”
13.
Likuma Nr. 15/2012 otrajā papildu noteikumā saistībā ar elektroenerģijas sistēmas izmaksām ir noteikts:
“Katru gadu saskaņā ar valsts vispārējiem finanšu tiesību aktiem, lai finansētu elektroenerģijas sistēmas izmaksas, kas noteiktas Ley 54/1997, de 27 de noviembre, del Sector Eléctrico (1997. gada 27. novembra Likums Nr. 54/1997 par elektroenerģijas nozari) 16. pantā, tiek piešķirta summa, kas vienāda ar: a) aplēsto ieņēmumu summu, kuru iekasē valsts šajā likumā iekļauto nodokļu un nodevu veidā; b) aplēstiem ieņēmumiem no siltumnīcefekta gāzu emisijas kvotu izsoles maksimāli 500 miljonu EUR apmērā.”
III. Pamatlietas fakti
14.
Prasītāji pamatlietā ir uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju, jo īpaši kodolenerģijas izcelsmes elektroenerģiju. Tie vērsās ar sūdzību Audiencia Nacional (Valsts mēroga lietu tiesa, Spānija), apstrīdot normatīvo rīkojumu, ar kuru tiek apstiprinātas veidlapas, kas nepieciešamas, lai veiktu nodokļu pašnovērtējumu un samaksu par kodolenerģijas ražošanas procesā nostrādāto kodoldegvielu un radioaktīvajiem atkritumiem un par kodoldegvielas un atkritumu glabāšanu centralizētajā iekārtā (“nodokļi par kodolatkritumiem”). Viņu galvenā sūdzība ir, ka šī nodokļa uzlikšanas forma faktiski ir īpaša nodokļu režīma forma kodolenerģijas ražotājiem, kas kropļo Spānijas elektroenerģijas tirgu, un tādējādi tā būtu uzskatāma par nelikumīgu, atsaucoties gan uz valsts konstitucionālajām tiesībām, gan ES tiesībām.
15.
Pēc tam, kad tika noraidītas šo uzņēmumu sūdzības, tie iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā 2014. gada 30. oktobrī.
16.
Saskaņā ar valsts tiesas pausto šo kodolatkritumiem piemēroto nodokļu mērķis ir palielināt ieņēmumu apjomu elektroenerģijas finanšu sistēmā, lai kodolenerģijas ražotāji uzņemtos lielāku “tarifu deficīta” (
5
) finansēšanas daļu nekā citi enerģijas ražotāji.
17.
Minētā tiesa uzskata, ka elektroenerģijas tirgus brīva konkurence tiek kropļota, ja noteiktiem uzņēmumiem bez objektīva pamatojuma piemēro nodokli, pamatojoties uz to ražošanas veidu, pat ja nodeva tieši neietekmē pašu elektroenerģijas ražošanas procesu vai saražoto elektroenerģiju, bet degvielu un atkritumus un šim nolūkam izmantoto līdzekļu glabāšanu. Turklāt šāda atšķirīga attieksme varētu būt pretrunā ES tiesību aktiem, ja tiktu noteikts, ka šie nodokļi nav ieviesti, pamatojoties uz vides aizsardzību, bet tika ieviesti vienīgi ar tarifu deficītu saistītu iemeslu dēļ.
18.
Ar 2016. gada 12. aprīļa lēmumu iesniedzējtiesa nolēma, ka jautājums par šo nodokļu neatbilstību konstitūcijai ir jānosūta Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa, Spānija), pamatojoties uz to, ka ar šiem nodokļiem varētu būt pārkāpts Spānijas Konstitūcijas 31. panta 1. punktā noteiktais ekonomiskās spējas princips. Tomēr Tribunal Constitucional (Konstitucionālā tiesa) atzina jautājumu par atbilstību Konstitūcijai par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) bija paudusi šaubas par valsts tiesību aktu atbilstību Eiropas Savienības tiesībām un tāpēc tai vispirms būtu bijis jāiesniedz lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
IV. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu un tiesvedība tiesā
19.
Šajā saistībā Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [LESD] 191. panta 2. punktā ietvertajam principam “piesārņotājs maksā” – to aplūkojot kopsakarā ar [Hartas] 20. un 21. pantu, kuros par pamatprincipiem ir atzīti vienlīdzība un diskriminācijas aizliegums, kas atspoguļoti Direktīvas 2009/72 3. panta 1. un 2. punktā ietvertajā regulējumā, ciktāl tā mērķis tostarp ir nodrošināt konkurētspējīgu un nediskriminējošu elektroenerģijas tirgu, kas var tikt mainīts tikai vispārējās ekonomikas interesēs, tostarp vides aizsardzības apsvērumu dēļ, – nav pretrunā tādu nodokļu ieviešana, kas piemērojami vienīgi elektroenerģijas ražošanas uzņēmumiem, kuri izmanto kodolenerģiju, ja minēto nodokļu galvenais mērķis ir nevis vides aizsardzība, bet gan elektroenerģijas nozares finanšu sistēmas ieņēmumu apjoma palielināšana tādā veidā, ka šiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri veic tādu pašu darbību, ir lielāks slogs tarifu deficīta finansēšanā?
2)
Vai konkurētspējīgā un nediskriminējošā elektroenerģijas tirgū Eiropas Savienības tiesiskais regulējums pieļauj vides nodokļu uzlikšanu, kas pamatota ar kodoldarbībām raksturīgo piesārņojuma slodzi, tomēr nenosakot nekādas konkrētas normas (pamatojums šķietami ir sniegts likuma preambulā), kā rezultātā attiecībā uz nodokli par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu nevienā juridiskajā tekstā, kam būtu tiesību normas spēks, nav atspoguļota sedzamo izmaksu internalizācija un tāpat trūkst konkrētības attiecībā uz radioaktīvo atkritumu glabāšanu, ņemot vērā, ka to apsaimniekošanas un glabāšanas izmaksas tiek segtas no citām nodevām, un turklāt nav skaidri noteikts nodokļu ieņēmumu izmantojums un minētajiem uzņēmumiem ir jāuzņemas civiltiesiskā atbildība, kas sasniedz summu līdz 1200 miljoniem [EUR]?
3)
Vai ir izpildīta [Direktīvas 2009/72] 3. panta 2. punktā ietvertā prasība par to, ka saistībām, kuras piemērojamas vispārējās ekonomikas interesēs, tostarp vides aizsardzības apsvērumu dēļ, ir jābūt skaidri definētām, pārskatāmām, nediskriminējošām un pārbaudāmām, ja vides aizsardzības mērķis un pazīmes, kas nosaka vides nodokļus, nav konkretizēti kādā tiesību aktā, kam būtu tiesību normas spēks?
4)
Vai [LESD] 191. panta 2. punktā ietvertajam principam “piesārņotājs maksā”, kā arī vienlīdzības un diskriminācijas aizlieguma principiem, kas noteikti [Hartas] 20. un 21. pantā un Direktīvas 2005/89 3. un 5. pantā, kuros paredzēts nodrošināt “elektroenerģijas iekšējā tirgus pareizu darbību”, aicinot dalībvalstis nodrošināt, “lai visi pasākumi, ko pieņem saskaņā ar šo direktīvu, būtu nediskriminējoši un neradītu nesaprātīgu apgrūtinājumu tirgus dalībniekiem”, ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kas liek visiem elektroenerģijas nozares uzņēmumiem finansēt tarifu deficītu, taču kodolenerģijas uzņēmumiem (atšķirībā no uzņēmumiem, kas ražo hidroenerģiju, kura tiek uzskatīta par atjaunojamu) nosaka īpaši smagu nodokļu slogu – liekot tiem veikt lielākas iemaksas salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri darbojas elektroenerģijas tirgū un netiek aplikti ar šo maksājumu, lai gan daži no tiem ģenerē vairāk piesārņojuma –, pamatojoties uz vides aizsardzības apsvērumiem, kas izriet no kodoldarbībām raksturīgajiem riskiem un nenoteiktības, neprecizējot izmaksas un nenosakot nodokļa ieņēmumu izmantojumu vides aizsardzības mērķiem (lai gan atkritumu apsaimniekošana un glabāšana jau ir segtas no citām nodevām un kodolenerģijas uzņēmumi uzņemas civiltiesisko atbildību), tādējādi brīvu konkurenci, kas atbilst liberalizētā iekšējā tirgus prasībām, izkropļojot par labu citiem elektroenerģijas ražotājiem, kuri netiek aplikti ar vides nodokļiem, pat ja tie izmanto vēl vairāk piesārņojošus ražošanas avotus?
5)
Vai [LESD] 191. panta 2. punktā noteiktajam principam “piesārņotājs maksā” ir pretrunā par nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu ģenerēšanu kodolenerģijas ražošanas procesā uzliktais nodoklis, kas piemērojams tikai kodolenerģijas ražošanas nozarei un nav piemērojams nevienai citai nozarei, kas varētu radīt minētos atkritumus, tādējādi, ka citi uzņēmumi, kas savās darbībās izmanto kodolenerģijas materiālus vai avotus, netiek aplikti ar maksājumu, lai gan tie ietekmē aizsargājamo vides aspektu?”
20.
Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāji pamatlietā, Spānijas valdība un Eiropas Komisija. Turklāt 2018. gada 28. februāra Tiesas sēdē visi minētie izteica mutvārdu apsvērumus.
V. Analīze
21.
Pēc Tiesas lūguma es šajos secinājumos aprobežošos ar pirmajiem diviem jautājumiem, uz kuriem attiecas Tribunal Supremo (Augstākā tiesas) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šos jautājumus es izvērtēšu, ciktāl tie attiecas uz Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkta interpretāciju, jo citi noteikumi, uz kuriem ir izdarīta atsauce to pamatošanai, ir nepieņemami vai nevajadzīgi.
22.
Pirmkārt, Direktīvas 2009/72 3. panta 2. punkta interpretācija ir trešā jautājuma priekšmets. Otrkārt, nav nepieciešams interpretēt Hartas 20. un 21. pantu, jo diskriminācijas aizlieguma principa praktisks izpaudums elektroenerģijas tirgus jomā ir sniegts Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punktā. Treškārt, LESD 191. panta 2. punktā ir norādīts, ka ES politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību un tostarp ir balstīta uz principu “piesārņotājs maksā”. Tādējādi šajā noteikumā ir tikai definēti Eiropas Savienības vispārējie vides aizsardzības mērķi, jo LESD 192. pants piešķir ES likumdevējam atbildību lemt, kādas darbības ir jāveic, lai sasniegtu šos mērķus. Attiecīgi – kā to pareizi ir norādījusi Spānijas valdība un Komisija – tā kā LESD 191. panta 2. punkts, kurā ir noteikts princips “piesārņotājs maksā”, attiecas uz rīcību ES līmenī, indivīdi nevar atsaukties uz pašu šo tiesību normu, lai izslēgtu tādu valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu vides politikas jomā, attiecībā uz kuru, pamatojoties uz LESD 192. pantu, nav pieņemti nekādi ES tiesību akti, kas attiektos tieši uz konkrēto situāciju (
6
). Jāatzīmē, ka ne Direktīva 2009/72, ne Direktīva 2005/89 (uz kuru arī atsaucās iesniedzējtiesa) netika pieņemta, pamatojoties uz EKL 175. pantu, tagad – LESD 192. pantu.
23.
Šajos apstākļos domāju, ka uz pirmajiem diviem jautājumiem var sniegt vienu atbildi, saprotot, ka ar šiem jautājumiem valsts tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru tiek uzlikti nodokļi par [nostrādātās] kodoldegvielas un atkritumu ģenerēšanu un glabāšanu, kurus piemēro tikai tiem elektroenerģijas ražotājiem, kas izmanto kodolenerģiju, un kura galvenais mērķis ir nevis aizsargāt vidi, bet palielināt ieņēmumu apjomu, lai kompensētu tarifu deficītu.
A.
Direktīvas 2009/72 piemērošanas joma
24.
Pirmkārt, ir jāpārbauda Direktīvas 2009/72 piemērojamība tādiem nodokļiem kā pamatlietā aplūkotie nodokļi par kodolatkritumiem.
25.
Saskaņā ar Spānijas valdības pausto šī direktīva paredz tikai kopīgos noteikumus par iekšējā elektroenerģijas tirgus organizāciju, neietekmējot dalībvalstu pilnvaras nodokļu jomā. Spānijas valdība apgalvo, ka pamatlietā aplūkotie nodokļi tika pieņemti, ievērojot šīs pilnvaras.
26.
Savukārt prasītāji apgalvo – un iesniedzējtiesa, šķiet, tam piekrīt –, ka kodolatkritumiem piemērojamie nodokļi ietekmē, lai arī netieši, kodolspēkstaciju piekļuvi elektroenerģijas tirgum ar vienlīdzīgiem nosacījumiem salīdzinājumā ar citām spēkstacijām, kas neizmanto kodolenerģiju. Tādējādi šie nodokļi neizbēgami ietekmējot pirmo minēto uzņēmumu izmaksas, kas savukārt varētu ietekmēt to dalību elektroenerģijas tirgū attiecībā uz vienlīdzīgas konkurences nosacījumiem. Ar valsts tiesību aktiem piemērojot nodokļus par kodolenerģijas ražošanas procesā nostrādāto kodoldegvielu un radioaktīvajiem atkritumiem un par kodoldegvielas un atkritumu glabāšanu centralizētajā iekārtā, kodolelektroenerģijas uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas tirgū, tiek uzliktas saistības, un tādējādi uz tiem varētu attiekties Direktīvas 2009/72 darbības joma, kuras mērķis ir izveidot kopīgus noteikumus saistībā ar šo tirgu.
27.
Es nepiekrītu šai minētajai interpretācijai par Direktīvas 2009/72 darbības jomu šādu iemeslu dēļ.
28.
ES tiesiskā regulējuma tvērumu nosaka, izmantojot parastās Tiesas atzītās interpretācijas metodes. Tas nozīmē, ka ir jāpārbauda Direktīvas 2009/72 formulējums, shēma un mērķi (
7
).
29.
Pirmkārt, minētās direktīvas 1. pantā noteikts, ka “ar šo direktīvu paredz kopīgus noteikumus elektroenerģijas ražošanai, pārvadei, sadalei un piegādei, kā arī patērētāju aizsardzības noteikumus, lai Kopienā uzlabotu un integrētu konkurētspējīgus elektroenerģijas tirgus” (
8
).
30.
Ar šādu formulējumu noteiktā šīs direktīvas darbības jomas varētu šķist visai plaša, ietverot visu elektroenerģijas “dzīves ciklu” – sākot no ražošanas līdz pat piegādei patērētājam. Likumdevējs tomēr šim procesam pieiet no īpaša skatupunkta, proti, uz konkurenci balstītu elektroenerģijas tirgu uzlabošana un integrēšana Savienībā.
31.
Otrkārt, pat ja šajā direktīvā ir izvirzīti plašāki mērķi, piemēram, patērētāju un vides aizsardzības mērķi (
9
), iekšējais tirgus ir “galvenais mērķis” (
10
). Galvenā uzmanība joprojām ir vērsta uz pārrobežu pieejamību jauniem no dažādiem enerģijas avotiem gūtas elektroenerģijas piegādātājiem, kā arī jauniem elektroenerģijas ražotājiem (
11
). Kā skaidrots Direktīvas 2009/72 59. apsvērumā, “īsta elektroenerģijas iekšējā tirgus attīstībai ar savienoto tīklu Kopienā palīdzību vajadzētu būt vienam no galvenajiem šīs direktīvas mērķiem”. Citiem vārdiem, Direktīvas 2009/72 mērķis ir būtībā izveidot atvērtu un uz konkurenci balstītu elektroenerģijas iekšējo tirgu, kas ļauj patērētājiem brīvi izvēlēties piegādātājus un visiem piegādātājiem brīvi veikt piegādes lietotājiem, pieņemt vienādus noteikumus šajā tirgū, nodrošināt drošu enerģijas piegādi un ilgtspējīgu klimata pārmaiņu politiku (
12
).
32.
Treškārt, pamatlietā aplūkotie nodokļi par kodolatkritumiem neattiecas uz elektroenerģijas ražošanu vai patēriņu, bet gan uz kodolenerģijas ražošanas procesā nostrādāto kodoldegvielu un radioaktīvajiem atkritumiem (un šīs kodoldegvielas un atkritumu glabāšanu). Protams, varētu pieņemt, ka nostrādātā kodoldegviela un radioaktīvie atkritumi ir saistīti ar kodolenerģijas ražošanas procesu (
13
). Tas tomēr nav pietiekams iemesls, lai to iekļautu Direktīvas 2009/72 darbības jomā.
33.
Proti, lai gan Direktīvas 2009/72 1. pantā ir lietots vārds “ražošana” un 2. panta 1. punktā tas ir definēts kā “elektroenerģijas ražošana”, šis jēdziens ir izvērsts III nodaļā. Šajā saistībā ir jāatzīmē, ka jēdziens “ražošana” attiecas vien uz noteikumiem, kas reglamentē jaunu ražošanas jaudu būvniecību un jaunu jaudu iepirkuma konkursa procedūru.
34.
Turklāt un, iespējams, pats būtiskākais – pat ja pieņemtu, ka tādi nodokļi kā nodokļi par kodolatkritumiem spēj ietekmēt kodolenerģijas ražotāju piekļuvi elektroenerģijas tirgum, Direktīvā 2009/72 nav ietvertas nekādas normas nodokļu politikas jomā.
35.
Citādi tas nevarētu būt, jo Direktīva 2009/72 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. panta 1. punktu (tagad – LESD 114. pantu), saskaņā ar EKL 251. pantā noteikto procedūru, un EKL 95. panta otrajā daļā bija noteikts, ka pirmo punktu nepiemēro fiskāliem noteikumiem.
36.
Dalībvalstu vēlme saglabāt nodokļu politikas pilnvaras elektroenerģijas jomā ir kļuvusi vēl skaidrāka līdz ar Lisabonas līguma pieņemšanu. Proti, lai gan LESD 194. panta 2. punktā ir paredzēts, ka pasākumus Savienības enerģētikas politikas mērķu sasniegšanai nosaka saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, šā panta 3. punktā ir paredzēts, ka gadījumā, ja pasākumi ir “galvenokārt fiskāli”, Padome rīkojas saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu un pieņemot vienprātīgu lēmumu.
37.
Kā jau minēts, es tāpēc uzskatu, ka Direktīvas 2009/72 piemērošanas joma attiecas vien uz elektroenerģijas ražošanu, pārvadi, sadali un piegādi. Šajā saistībā nodokļu saskaņošanas jautājumam ir zināma nozīme. Šeit ir ticis pieņemts tiesību akts ES līmenī. Tas tiesa, ka Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punktā ir paredzēts tikai noteikums par nediskriminēšanu. Vienlaikus, tā kā ar to paredzēts ES tiesību piemērošanas noteikums, tas ir uzskatāms par saskaņošanas pasākumu.
38.
Tomēr, tā kā Savienībai saskaņā ar EKL 95. panta 1. punktu (tagad – LESD 114. pantu) nebija kompetences pieņemt šādu nodokļu pasākumu, ja Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkts tiktu piemērots valsts nodokļu pasākumam, tas pēc definīcijas būtu nelikumīgs. Tādējādi šī tiesību norma ir jāinterpretē šaurāk, nekā tas varētu šķist, ņemot vērā tās vispārīgo formulējumu. Jebkāds cits secinājums paplašinātu minētās direktīvas darbības jomu, un, manuprāt, tad būtu jābalstās uz to, ka ES īsteno fiskālās pilnvaras, kuru tai vienkārši nav. Attiecīgi, ja šī direktīva būtu jāsaprot tādējādi, ka šis nediskriminēšanas princips ir piemērojams elektroenerģijas tirgus nodokļiem, tad būtībā tas būtu uzskatāms par nodokļu pasākumu, kas nebija Savienības kompetencē, ņemot vērā LESD 114. panta formulējumu.
39.
Ņemot vērā minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams tādiem nodokļiem kā pamatlietā aplūkotie.
B.
Pakārtoti, jautājums par diskrimināciju
40.
Gadījumā, ja Tiesa nepiekrīt šai interpretācijai par Direktīvas 2009/72 piemērošanas jomu un secina, ka šī direktīva ir piemērojama attiecībā uz nodokļiem par kodolatkritumiem, es ierosinu pakārtoti izvērtēt, vai Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz tāda veida nodokļus kā tie, ko pieņēmusi Spānijas Karaliste šajā lietā. Tādējādi šo secinājumu turpmākais izklāsts būs balstīts uz manam viedoklim pretēju pieņēmumu, ka Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkts ir piemērojams šajā lietā.
1. Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkta piemērošanas joma un sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības
41.
Saskaņā ar Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punktu, “pamatojoties uz savu iestāžu sistēmu un ievērojot subsidiaritātes principu, dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot 2. punktu, elektroenerģijas uzņēmumi darbojas saskaņā ar šīs direktīvas principiem, lai izveidotu konkurētspējīgu un drošu elektroenerģijas tirgu, kas ilgtermiņā neapdraud vidi, un minētos uzņēmumus nediskriminē pēc to tiesībām vai pienākumiem” (
14
).
42.
Lai arī šā panta virsraksts ir “Sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības un lietotāju aizsardzība”, es nedomāju, ka 3. panta 1. punktā ietvertais diskriminācijas aizliegums attiecas vien uz “sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām” vai uz patērētāju aizsardzību.
43.
Pirmkārt, šā panta tvērums ir daudz plašāks nekā tā virsraksts. Acīmredzot tas ļauj dalībvalstīm vispārējās ekonomikas interesēs uzlikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības uzņēmumiem, kas darbojas elektroenerģijas nozarē (
15
), un nodrošināt pasākumus patērētāju labā, piemēram, informēšanas pienākumus (
16
). Tomēr dalībvalstīm ir jāīsteno arī citi pasākumi, lai, piemēram, sasniegtu sociālās un ekonomiskās kohēzijas un vides aizsardzības mērķus vai lai nodrošinātu, ka neatkarīgs mehānisms, piemēram, enerģētikas ombuds vai patērētāju organizācija, nodrošina sūdzību efektīvu izskatīšanu un domstarpību ārpustiesas izšķiršanu (
17
).
44.
Otrkārt, saskaņā ar Tiesas jau reiz pieņemto spriedumu attiecībā uz iepriekšējo direktīvu par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (
18
) noteikumi, kas attiecas uz diskriminācijas aizlieguma principu, “ir vispārīgā vienlīdzības principa īpašas izpausmes” (
19
).
45.
Ņemot vērā minētos apsvērumus, uzskatu, ka gadījumā, ja Direktīva 2009/72 ir piemērojama tādiem nodokļiem kā nodokļi par kodolatkritumiem, tad tiem ir piemērojams arī šīs direktīvas 3. panta 1. punkts kā vispārējā vienlīdzības principa konkrēta izpausme.
2. Diskriminācija
46.
Saskaņā ar iedibināto judikatūru diskriminācijas aizlieguma princips nosaka, ka salīdzināmās situācijās nedrīkst būt atšķirīga attieksme un ka atšķirīgās situācijās nedrīkst būt vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnojama (
20
). Atšķirīga attieksme ir pamatota, ja tā ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam mērķim, ko izvirza aplūkojamie tiesību akti, un ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, ko ar šo attiecīgo attieksmi ir paredzēts sasniegt (
21
).
47.
Lai situācijas varētu klasificēt kā “līdzīgas” vai “atšķirīgas”, tās ir jāizvērtē, ievērojot attiecīgā pasākuma mērķus (
22
). Proti, kā konsekventi ir atzinusi Tiesa, “prasība par situāciju salīdzināmību vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma esamības konstatēšanai ir jānovērtē no visu to raksturojošo apstākļu, it īpaši valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru ir ieviesta aplūkotā atšķirība, priekšmeta un mērķa viedokļa” (
23
).
48.
Tas tiesa, ka situācijā, kad runa nav par vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu, bet gan par noteikumu, kas konkretizē šo principu, var rasties jautājums, vai divu situāciju salīdzināmība būtu jānovērtē, nevis ievērojot to, kādu mērķi ir paredzēts sasniegt ar šo noteikumu, bet gan ņemot vērā attiecīgo valsts tiesisko regulējumu, kas rada apgalvoto diskrimināciju.
49.
Manuprāt, atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no tā, kā atsauce uz vienlīdzīgas attieksmes principu tiek sniegta noteikumos, kas konkretizē šo principu. Ja noteikumos ir skaidri norādīts, ka pret divām personu kategorijām ir jābūt vienādai attieksmei, valsts tiesai ir jāuzskata, ka to situācijas ir salīdzināmas. Savukārt, ja direktīvā ir tikai noteikts, ka dalībvalstis nedrīkst diskriminēt noteiktu personu kategoriju, šīm dalībvalstīm ir pienākums nevis uzskatīt, ka visas personas ir vienādā situācijā, bet gan nodrošināt, ka, īstenojot savas normatīvās pilnvaras, tās nerada patvaļīgu nošķīrumu un turklāt tādējādi tiek saglabāta vienlīdzīgas attieksmes būtība.
50.
Šajā gadījumā, tā kā 3. panta 1. punktā ir nevis noteikts, ka pret visiem elektroenerģijas ražotājiem ir jābūt identiskai attieksmei, bet gan tas, ka “dalībvalstis nediskriminē [elektroenerģijas] uzņēmumus pēc to tiesībām vai pienākumiem”, domāju, ka situāciju salīdzināmība būtu jānosaka, ņemot vērā vienīgi valsts tiesību akta priekšmetu un sasniedzamo mērķi.
51.
Tādējādi ir jānosaka, vai kodolspēkstaciju situācija ir salīdzināma ar citu enerģijas ražotāju situāciju, ņemot vērā aplūkojamā valsts tiesību akta mērķi.
52.
Saskaņā ar Ley 15/2012 preambulu nodokļu ievešana kodolatkritumiem tiek pamatota ar kodolenerģijas ražošanas specifiku vides ziņā un drošības ziņā.
53.
Šajā saistībā es vēlētos norādīt, ka Tiesa spriedumā Kernkraftwerke Lippe‑Ems jau ir lēmusi, ka “ieviestais režīms neattiecas uz citām elektroenerģijas ražošanas metodēm, kuras neizmanto kodolenerģiju, un ka tās katrā ziņā, ņemot vērā šī režīma mērķi, neatrodas salīdzināmā faktiskā un tiesiskā situācijā ar tām elektroenerģijas ražošanas metodēm, kurās tiek izmantota kodoldegviela, jo tās vienīgās rada radioaktīvos atkritumus, kas izriet no šādas izmantošanas” (
24
). Jāatzīmē, ka iepriekš minētajā lietā aplūkotās valsts tiesību normas mērķis bija līdzīgs šajā lietā aplūkotajam kodolatkritumu nodoklim, jo tika ieviesta nodeva par kodoldegvielas izmantošanu rūpnieciskā elektroenerģijas ražošanā, kura fiskālās konsolidācijas kontekstā un saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā”, palīdzētu mazināt slogu, kas Vācijas federālajam budžetam radās saistībā ar konkrētas pazemes raktuves sanāciju, kurā tika glabāti radioaktīvie atkritumi, kas radušies no kodoldegvielas izmantošanas (
25
).
54.
Pat ja šī Tiesas argumentācija lietā Kernkraftwerke Lippe‑Ems tika sniegta tajā sprieduma daļā, kas attiecas uz valsts tiesību normas saderību ar LESD 107. pantu, es neredzu iemeslu, kāpēc lai Tiesas konstatētie fakti par enerģijas ražotāju situāciju salīdzināmību attiecībā uz vides ietekmēšanu nebūtu piemērojami arī tiktāl, cik tie skar šo lietu. Arī minētā lieta ir saistīta ar nodokļiem par kodoldegvielas izmantošanu (jo nodokļi par kodolatkritumiem attiecas uz nostrādāto kodoldegvielu un radioaktīviem atkritumiem), kuru ieviešanas pamatā tostarp bija bažas par vides un drošības problēmām, kas saistītas ar šāda veida atkritumiem.
55.
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, esmu vienisprātis ar Komisiju un uzskatu, ka kodolenerģija nav salīdzināmā situācijā ar citiem elektroenerģijas avotiem vides aizsardzības ziņā, ņemot vērā īpašos ar to saistītos veselības un drošības riskus, it īpaši, rīkojoties ar radītajiem kodolatkritumiem un tos glabājot. Tomēr tas pats par sevi var arī nebūt izšķirošs apsvērums, jo iesniedzējtiesas uzdevums šajos apstākļos ir patiešām novērtēt, vai, pienācīgi ņemot vērā visas pielaides attiecībā uz valsts rīcības brīvību šādos gadījumos, šo atšķirīgo nodokļu režīmu var patiesi pamatot ar atsauci uz īpašām un atšķirīgām vides un drošības problēmām, kas saistītas ar kodolenerģijas ražošanu.
56.
Šajā saistībā jāatgādina, ka attiecībā uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai nav jurisdikcijas lemt par valsts tiesību normas spēkā esamību vai interpretāciju, kā tai būtu iespējams to darīt saskaņā ar LESD 258. pantu. Valsts tiesai, kurai vienīgajai ir kompetence izvērtēt tai iesniegtās lietas apstākļus un interpretēt valsts tiesību aktus, beigās būs jānosaka, vai tas tā ir. Tomēr prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā Tiesa, kas tiek lūgta sniegt valsts tiesai lietderīgas atbildes, var sniegt norādes, kas izriet no pamatlietas materiāliem, kā arī no tai rakstveidā vai mutiski sniegtajiem apsvērumiem un kas var ļaut iesniedzējtiesai pieņemt lēmumu (
26
).
57.
Šajā saistībā iesniedzējtiesa un prasītāji pauž nopietnas šaubas par šā tiesību akta šķietamo vides jomas pamatojumu un min, ka attiecīgā tiesību akta faktiskais pamatojums ir vienīgi vajadzība gūt finansējumu tarifu deficīta mazināšanai. Citiem vārdiem, šķiet, ka kodolatkritumiem piemērojamo nodokļu pamatnolūks ir palielināt to ieņēmumu apjomu, ko valsts gūst no elektroenerģijas nozares finanšu sistēmas.
58.
Ja iesniedzējtiesas konstatētie fakti to tik tiešām apstiprinātu, situācija patiešām varētu būt atšķirīga. Tik tiešām, ņemot vērā konkrēto situāciju, ka Spānijā ir tarifu deficīts, un vajadzību to mazināt, visi enerģijas ražotāji ir salīdzināmā situācijā, jo deficītu rada Spānijas elektroenerģijas uzņēmumu no patērētājiem saņemto ieņēmumu un valsts noteikumos atzīto elektroenerģijas piegādes izmaksu starpība.
59.
Šajā saistībā ir jāpiekrīt – tas, ka, no vienas puses, ir vairākas citas ar kodolenerģijas ražošanas saistīto risku segšanas saistības (
27
) un, no otras puses, Likuma Nr. 15/2012 otrajā papildu noteikumā norādīts, ka saskaņā ar valsts vispārējiem finanšu tiesību aktiem elektroenerģijas izmaksu finansēšanai tiek piešķirts finansējums, tostarp provizoriski aprēķinātās ikgadējās summas, ko valsts iekasē Likumā Nr. 15/2012 ietverto nodevu un maksu veidā, var likt nopietni apšaubīt vides pamatojumu, kas sniegts Likuma Nr. 15/2012 preambulā.
60.
Tas viss varētu likt apšaubīt kodolenerģijas ražotājiem piemērotā elektroenerģijas nodokļa šķietamo pamatojumu (tostarp vajadzību risināt īpašas un konkrētas problēmas vides jomā). Ja iesniedzējtiesa to konstatētu, tas varētu likt domāt, ka šis nodoklis, lai arī tiek maskēts ar vides pasākumiem, faktiski darbojas kā īpašs nodokļu pasākuma veids, kura rezultātā šie kodolenerģijas ražotāji tiek diskriminēti, jo tiem tiek piemērots augstāks nodokļu režīms nekā citiem elektroenerģijas ražotājiem un šī atšķirīgā attieksme nav objektīvi pamatota ar šiem attiecīgajiem vides apsvērumiem.
61.
Tomēr tas ir iesniedzējtiesas kompetencē novērtēt, vai pamatlietā aplūkotā tiesību akta nolūks patiesībā ir saistīts ar vides aizsardzību un drošību un – vajadzības gadījumā pienācīgi ņemot vērā visas pielaides attiecībā uz dalībvalsts rīcības brīvību – vai atšķirīga nodokļu režīma piemērošana elektroenerģijas ražotājiem ir objektīvi pamatojama saistībā ar šo Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkta interpretāciju. Proti, ja vides aizsardzību var bez šaubām uzskatīt par objektīvu un pamatotu kritēriju iekšējā elektroenerģijas tirgus jomā, kā to skaidri nosaka gan Direktīvas 2009/72 3. panta 2. punkta, gan LESD 194. panta 1. punkta formulējums, atšķirīgu attieksmi var pamatot vienīgi tad, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam mērķim (
28
).
VI. Secinājumi
62.
Attiecīgi iesaku Tiesai uz Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) pirmajiem diviem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams attiecībā uz tādiem nodokļiem kā pamatlietā aplūkotie, kuri ir nodokļi par kodolenerģijas ražošanas procesā nostrādāto kodoldegvielu un radioaktīvajiem atkritumiem un par šādas nostrādātās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu glabāšanu centralizētā iekārtā.
Pakārtoti,
Direktīvas 2009/72 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas principā neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotie nodokļi, jo elektroenerģijas uzņēmumi, kas izmanto kodolenerģiju, nav salīdzināmā situācijā ar citiem elektroenerģijas ražotājiem attiecībā uz vides aizsardzību un drošību.
Tomēr iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai pamatlietā aplūkotā tiesību akta mērķis patiešām ir saistīts ar vides aizsardzību un drošību un – vajadzības gadījumā – vai nodokļu ziņā atšķirīgā attieksme pret dažādu veidu elektroenerģijas ražotājiem ir objektīvi pamatota ar šiem vides apsvērumiem.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	OV 2009, L 211, 55. lpp.
(
3
)	OV 2006, L 33, 22. lpp.
(
4
)	BOE Nr. 312, 2012. gada 28. decembris, 88081. lpp.
(
5
)	“Tarifu deficīts” ir ieņēmumu, ko Spānijas elektroenerģijas ražošanas uzņēmumi saņem no patērētājiem, un valsts noteikumos atzīto elektroenerģijas piegādes izmaksu starpība.
(
6
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 9. marts, ERG u.c. (C‑379/08 un C‑380/08, EU:C:2010:127, 38. un 39. punkts), un 2015. gada 4. marts, Fipa Group u.c. (C‑534/13, EU:C:2015:140, 39. un 40. punkts).
(
7
)	Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 1985. gada 7. februāris Abels (135/83, EU:C:1985:55, 13. punkts), un ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Berliner Kindl Brauerei (C‑208/98, EU:C:1999:537, 32. punkts).
(
8
)	Mans izcēlums.
(
9
)	Skat. Direktīvas 2009/72 42., 43. un 51. apsvērumu. Šajā saistībā skat. arī Johnston, A., un Block, G., EU Energy Law, Oksforda, Oxford University Press, 2012, Nr. 2.45.
(
10
)	Skat. Delvaux, B., Eu Law and the Development of a Sustainable, Competitive and Secure Energy Policy, Kembridža–Antverpene–Portlenda, Intersentia, 2013, Nr. 141.
(
11
)	Skat. Direktīvas 2009/72 8. un 39. apsvērumu.
(
12
)	Skat. Direktīvas 2009/72 3., 4., 5. un 7. apsvērumu.
(
13
)	Skat. 19. un 20. apsvērumu Padomes Direktīvā 2011/70/Euratom (2011. gada 19. jūlijs), ar ko izveido Kopienas sistēmu lietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu atbildīgai un drošai apsaimniekošanai (OV 2011, L 199, 48. lpp.), un Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras 1997. gada 5. septembrī pieņemtās Kopējās lietotās kodoldegvielas un radioaktīvo atkritumu drošas pārvaldības konvencijas preambulas i) punktu.
(
14
)	Mans izcēlums.
(
15
)	Skat. Direktīvas 2009/72 3. panta 2. punktu.
(
16
)	Skat. Direktīvas 2009/72 3. panta 5. punktu.
(
17
)	Skat. Direktīvas 2009/72 3. panta 10. un 13. punktu.
(
18
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/54/EK (2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (OV 2003, L 176, 37. lpp.).
(
19
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 29. septembris, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, 79. punkts). Skat. arī spriedumu, 2018. gada 28. novembris, Solvay Chimica Italia u.c. (C‑262/17, C‑263/17 un C‑273/17, EU:C:2018:961, 64. un 66. punkts), kur šāda argumentācija netieši piemērota attiecībā uz Direktīvas 2009/72 15. panta 7. punktu un 37. panta 6. punkta b) apakšpunktu.
(
20
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 7. marts, RPO (C‑390/15, EU:C:2017:174, 41. punkts).
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 29. septembris, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, 81. punkts).
(
22
)	Lenaerts, K., un Van Nuffel, P., European Union Law, 3. izdevums, Londona, Sweet & Maxwell, 2011, Nr. 7-061.
(
23
)	Spriedums, 2019. gada 22. janvāris, Cresco Investigation (C‑193/17, EU:C:2019:43, 42. punkts). Skat. tostarp arī spriedumus, 2015. gada 1. oktobris, O (C‑432/14, EU:C:2015:643, 32. punkts), un 2018. gada 26. jūnijs, MB (Dzimuma maiņa un vecuma pensija) (C‑451/16, EU:C:2018:492, 42. punkts).
(
24
)	Spriedums, 2015. gada 4. jūnijs (C‑5/14, EU:C:2015:354, 79. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 4. jūnijs, Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, 78. punkts).
(
26
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. decembris, Montag (C‑480/17, EU:C:2018:987, 34. punkts).
(
27
)	Saskaņā ar valsts tiesas pausto publiskie resursi, kas nepieciešami, lai būtu iespējama un lietderīga radioaktīvo atkritumu apsaimniekošana un glabāšana, tiktu iegūti no vismaz četriem nodokļiem, kuri paredzēti Fondo nacional para la financiación de las actividades del Plan General de Residuos Radioactivos (Valsts galvenā radioaktīvo atkritumu plāna finansēšanas fonds) uzturēšanai (Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑80/18 8.3. punkts, 26. lpp.). Iesniedzējtiesa arī norāda, ka kodolenerģijas ražotājiem ir jāuzņemas civiltiesiskā atbildība līdz 1200 miljonu EUR apmērā. Endesa Generación arī norāda, ka papildus šīm saistībām Spānijas kodolspēkstacijām piemēro nodokļus Kodoldrošības padomes finansēšanai un nodokļus, ar kuriem finansē valsts drošības korpusa piešķīrumus, lai garantētu spēkstacijas ietaišu drošību.
(
28
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 29. septembris, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, 81. punkts).