Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ANDREAS BJONDI [ANDREA BIONDI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. februārī (1)
Lieta C‑319/24 P
Eiropas Komisija
pret
Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd,
Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd,
Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd
Apelācija – Dempings – Konkrētu Ķīnas izcelsmes polivinilspirtu imports – Galīgais antidempinga maksājums – Īstenošanas regula (ES) 2020/1336 – Nesadarbošanās – Regulas (ES) 2016/1036 18. panta 1. un 6. punkts – Taisnīga salīdzināšana vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī – Normālās vērtības noteikšana nozīmīgu kropļojumu gadījumā eksportētājvalstī – Regulas 2016/1036 2. panta 6.a un 10. punkts – Korekcijas – Viena ekonomiska vienība – Regulas 2016/1036 2. panta 10. punkta i) apakšpunkts – Neatgūstamais PVN – Regulas 2016/1036 2. panta 10. punkta k) apakšpunkts
Saturs
I.
Ievads
II.
Par apelācijas sūdzību
A.
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar pamatregulas 18. panta pārkāpumu
1.
Strīdīgā jautājuma konteksts
2.
Īss lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
3.
Vērtējums
a)
Par pirmā apelācijas pamata pieņemamību un Tiesas kompetenci
b)
Par lietas būtību
1)
Pamatregulas 18. pants
2)
Piemērošana šajā lietā
B.
Par otro apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 10. punkta un labas pārvaldības principa pārkāpumu
1.
Tiesvedības priekšvēsture
2.
Īss lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
3.
Vērtējums
a)
Normālās vērtības noteikšana saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu
b)
Pienākums veikt taisnīgu salīdzinājumu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu
1)
Taisnīgs salīdzinājums vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī
2)
Taisnīgs salīdzinājums, ja normālo vērtību aprēķina saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu
3)
Pierādīšanas pienākums un pierādīšanas standarts attiecībā uz korekcijām
c)
Par otrā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
d)
Par otrā apelācijas sūdzības pamata otro daļu
1)
Par iespējamo faktu sagrozīšanu
2)
Pamatregulas 2. panta 10. punktā noteiktais pierādīšanas standarts
3)
Iespējamais labas pārvaldības principa pārkāpums
C.
Par trešo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta interpretāciju
1.
Tiesvedības priekšvēsture
2.
Īss lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
3.
Vērtējums
a)
Par korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu
b)
Par trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
c)
Par trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu
1)
Par pieņemamību
2)
Par lietas būtību
III.
Par pretapelācijas sūdzību
A.
Par pretapelācijas sūdzības pieņemamību un efektivitāti
B.
Par pirmo pretapelācijas sūdzības pamatu
C.
Par otro pretapelācijas sūdzības pamatu
D.
Par trešo pretapelācijas sūdzības pamatu
E.
Par ceturto pretapelācijas sūdzības pamatu
IV.
Par prasību Vispārējā tiesā
V.
Par tiesāšanās izdevumiem
VI.
Secinājumi
I.      Ievads
1.        Šī lieta rada būtiskus jautājumus par Eiropas Komisijas antidempinga izmeklēšanām.
2.        Šī ir pirmā lieta, kurā Tiesai lūgts interpretēt pamatregulas (2) 2. panta 6.a punktā noteiktās jaunās metodikas piemērošanu, ko izmanto normālās vērtības noteikšanai gadījumos, kad eksports ir
no valstīm, kuru iekšzemes tirgū pastāv nozīmīgi kropļojumi. Tiesas spriedumam būs tālejoša ietekme uz Komisijas turpmāko izmeklēšanu norisi, piemērojot šo metodiku. Šī lieta arī sniedz Tiesai iespēju sīkāk precizēt Komisijas rīcības brīvības tvērumu, kad tā saskaņā ar pamatregulas 18. pantu izmanto pieejamos faktus ieinteresēto personu nesadarbošanās gadījumos, kā arī pamatregulas 2. panta 10. punkta i) un k) apakšpunktā paredzēto korekciju tvērumu.
3.        Lieta skar Komisijas apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību, ko iesniegušas trīs Sinopec grupas (3) – viena no lielākajām Ķīnas uzņēmumu grupām –, sabiedrības,
kuras bija prasītājas pirmajā instancē. Apelācijas sūdzība un pretapelācijas sūdzība attiecas uz Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu (4) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa atcēla Komisijas īstenošanas regulu, ar ko nosaka galīgos antidempinga maksājumus konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes polivinilspirtu importam (5) (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
4.        Būtībā ar apstrīdēto regulu Komisija tostarp piemēroja galīgo antidempinga maksājumu 17,3 % apmērā konkrētu Sinopec
polivinilspirtu (turpmāk tekstā – PVS) ražojumu importam.
5.        Konstatējusi, ka Ķīnā pastāv “nozīmīgi kropļojumi” (6), Komisija noteica normālo vērtību saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunktā noteikto metodiku (7), tostarp summu, ko tā uzskatīja par neizkropļotām un saprātīgām pārdošanas, vispārējām un administratīvajām izmaksām (turpmāk tekstā – “PVA izmaksas”) un peļņu (8).
6.        Šajā kontekstā, pirmkārt, attiecībā uz Sinopec Ningxia Komisija konstatēja nopietnus trūkumus sniegtajos datos par tās ražošanas izmaksām. Attiecīgi – aprēķinot normālo vērtību šai sabiedrībai, Komisija izmantoja “pieejamos faktus” saskaņā ar pamatregulas 18. panta 1. punktu (9). Komisija nolēma katram attiecīgā ražojuma veidam izmantot citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, augstāko salikto normālo vērtību (10).
7.        Otrkārt, Komisija veica eksporta cenas lejupvērstas korekcijas, atskaitot apdrošināšanas izmaksas, vedmaksu, kravas apstrādes un iekraušanas izmaksas, kredīta izmaksas un banku maksas (turpmāk tekstā – “strīdīgās izmaksas”) (11). Treškārt, Komisija veica eksporta cenas lejupvērstu korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu (12). Ceturtkārt, Komisija veica normālās vērtības augšupvērstu korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunktu (13).
8.        Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, pirmkārt, atzina, ka Komisija ir pārkāpusi pamatregulas 18. pantu, ciktāl tā aprēķināja Sinopec Ningxia normālo vērtību, katram ražojuma veidam izmantojot augstāko no citu ražotāju eksportētāju normālajām vērtībām (14). Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija pārkāpa pamatregulas 2. panta 10. punktā noteikto pienākumu veikt taisnīgu salīdzināšanu vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī starp eksporta cenu un normālo vērtību, ciktāl Komisija no eksporta cenas atskaitīja “strīdīgās izmaksas”. Tāpat Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija pārkāpa labas pārvaldības principu, pieprasot Sinopec iesniegt nesamērīgus pierādījumus (15). Treškārt, Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija ir pārkāpusi pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu, ciktāl tā konstatēja, ka Sinopec Central‑China funkcijas ir līdzīgas tāda aģenta funkcijām, kas strādā, pamatojoties uz komisijas maksu (16).
9.        Tādējādi Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto regulu attiecībā uz Sinopec, jo Komisija bija izdarījusi iepriekš minētos pārkāpumus. Pārējā daļā prasība tika noraidīta.
10.      Komisija un Sinopec iesniedza attiecīgi apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību Tiesā.
II.    Par apelācijas sūdzību
11.      Ar apelācijas sūdzību Komisija, ko atbalsta Kuraray Europe GmbH (turpmāk tekstā – “Kuraray”) – persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē –, lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Sinopec segt pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.
12.      Sinopec, ko atbalsta
Wegochem Europe BV (turpmāk tekstā – “Wegochem”) – persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē –, būtībā lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un, pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai
atkārtotai izskatīšanai un piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus.
13.      Apelācijas sūdzības pamatošanai Komisija ir izvirzījusi trīs pamatus, ar kuriem apgalvo, ka Vispārējā tiesa pieļāvusi kļūdu, konstatēdama
visus šo secinājumu 8. punktā minētos pārkāpumus.
A.      Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar pamatregulas 18. panta pārkāpumu
14.      Komisijas pirmais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz Vispārējās tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 211.–221. punktā. Minētajos punktos Vispārējā tiesa apmierināja Sinopec pamatu, ka Komisija ir pārkāpusi pamatregulas 18. pantu.
15.      Pamatregulas 18. panta atbilstošās tiesību normas ir formulētas šādi:
“1.      Gadījumā, ja kāda no ieinteresētajām pusēm atsakās darīt pieejamu vai kā citādi nesniedz nepieciešamo informāciju šajā regulā paredzētajā termiņā vai arī ievērojami kavē izmeklēšanu, pamatojoties uz pieejamajiem faktiem, var izdarīt pagaidu vai galīgos konstatējumus, pozitīvus vai negatīvus.
[..]
5.      Ja konstatējumi, ietverot tos, kas attiecas uz normālo vērtību, pamatojas uz 1. punkta noteikumiem, ietverot sūdzībā iekļauto informāciju, tos pārbauda, ja iespējams un, ņemot vērā izmeklēšanas termiņus, salīdzinot ar citu pieejamo neatkarīgo avotu sniegto informāciju, piemēram, ar publicētajām cenu lapām, oficiālo importa statistiku un muitas ieņēmumiem, vai informāciju, ko izmeklēšanas laikā iegūst no pārējām ieinteresētajām pusēm.
[..]
6.      Ja ieinteresētā puse nesadarbojas vai sadarbojas tikai daļēji un līdz ar to netiek sniegta būtiska informācija, izmeklēšanas iznākums šai pusei var būt nelabvēlīgāks nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies.”
1.      Strīdīgā jautājuma konteksts
16.      Apstrīdētās regulas 327.–329. punktā, konstatējusi nopietnus trūkumus ziņojumā par Sinopec Ningxia ražošanas izmaksām, Komisija nolēma šīs sabiedrības normālās vērtības noteikšanai piemērot “pieejamos faktus” saskaņā ar pamatregulas 18. pantu. Tādējādi normālā vērtība šai sabiedrībai tika noteikta saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, izmantojot informāciju, ko sniedza citi ražotāji eksportētāji, kas sadarbojās. Jo īpaši attiecībā uz katru ražojuma veidu, par kuru ziņoja minētā sabiedrība, Komisija izmantoja citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, augstāko normālo vērtību.
17.      Apstrīdētās regulas 333. apsvērumā Komisija noraidīja apgalvojumus, ka šāda pieeja ir represīva. Komisija atzina – tā kā tā “nevarēja pārbaudīt un tādējādi arī izmantot Sinopec Ningxia iesniegtos datus tā normālās vērtības noteikšanai, [nebija] pierādījumu, kas liecinātu, ka Sinopec Ningxia normālā vērtība attiecībā uz katru ražojumu veidu būtu mazāka par citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās un izmanto līdzīgas izejvielas, lielāko normālo vērtību attiecībā uz katru ražojumu veidu”.
18.      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka apstrīdētajā regulā Komisija piemēroja prezumpciju, saskaņā ar kuru Sinopec Ningxia normālā vērtība katram ražojuma veidam nebija mazāka par citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, lielāko normālo vērtību katram ražojuma veidam. Vispārējā tiesa konstatēja, ka
Savienības likumdevējs nebija paredzējis izveidot likumīgu prezumpciju saskaņā ar pamatregulas 18. pantu, atbrīvojot Savienības iestādes no jebkāda pienākuma sniegt pierādījumus.
Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija tiesas sēdē atzina, ka tā bija piemērojusi prezumpciju, un ka konkrētā jautājumā šī iestāde paskaidroja, ka lietas materiālos ietvertais pierādījumu elements, uz kuru tā pamatojās, lai sistemātiski izmantotu citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, augstāko normālo vērtību, bija Sinopec Ningxia nesadarbošanās. Vispārējā tiesa secināja, ka, piemērojot šādu pieņēmumu, Komisija pārkāpa pamatregulas 18. pantu.
2.      Īss lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
19.      Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu Komisija, ko atbalsta Kuraray, apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot un piemērojot pamatregulas 18. pantu. Komisijas
ieskatā pretēji Vispārējās tiesas secinājumam tā apstrīdētās regulas 329. un 333. apsvērumā nav piemērojusi nekādu “prezumpciju”, kas būtu balstīta uz Sinopec Ningxia nesadarbošanos. Komisija vienkārši secināja, ka, tā kā Sinopec Ningxia vairākkārt nebija sniegusi trūkstošos datus, tās normālajām vērtībām bija jābūt vismaz tādā līmenī kā augstākajām normālajām vērtībām tiem pašiem ražojuma veidiem, ko ražojuši citi ražotāji eksportētāji, kas sadarbojās. Tādējādi Komisija uzskata, ka tā nav “sodījusi” Sinopec Ningxia, bet vienkārši izmantojusi lietā esošos datus par šiem citiem ražotājiem eksportētājiem. Turklāt Komisija savos procesuālajos rakstos pirmajā instancē nekur neesot atsaukusies uz šādu prezumpciju. Tādējādi Vispārējā tiesa esot sagrozījusi apstrīdētās regulas 333. apsvērumā sniegtās argumentācijas raksturojumu.
20.      Vispirms Wegochem apgalvo, ka Komisijas pirmais apelācijas sūdzības pamats ir nepieņemams, jo tā mērķis ir apstrīdēt Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā izdarītos faktu konstatējumus. Wegochem ieskatā Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija ir piemērojusi prezumpciju un sodījusi
Sinopec Ningxia. Tādējādi Komisija lūdzot Tiesu atkārtoti izvērtēt pamatā esošos pierādījumus un faktus.
21.      Pēc būtības Sinopec, ko atbalsta Wegochem, pirmkārt, apgalvo, ka Komisija neizdarīja secinājumus, bet gan piemēroja prezumpciju. Izņemot 333. apsvērumā izklāstīto pamatojumu, Komisija neesot sniegusi nekādus pierādījumus vai argumentus, lai pamatotu sistemātisku konstatētās augstākās normālās vērtības izvēli katram ražojuma veidam. Vispārējā tiesa pamatoti norādīja, ka vienīgais elements, uz kuru Komisija balstījās, esot bijis sadarbības trūkums. Tādēļ esot bijis pareizi secināt, ka Komisija piemēroja prezumpciju. Otrkārt, pat ja Komisija būtu izdarījusi secinājumu, tas tai neļautu izvēlēties konkrētu faktu, lai sodītu par nesadarbošanos. No Pasaules tirdzniecības organizācijas (PTO) judikatūras izrietot, ka tad, ja konkrēta informācija nav sniegta, iestāde nevarot vienkārši pieņemt, ka trūkstošā informācija noteikti ir inkriminējoša, un nevarot interpretēt trūkstošo informāciju visnegatīvākajā veidā. Treškārt, Komisijas bažas, ka Vispārējās tiesas pieeja varētu mudināt ražotājus eksportētājus selektīvi atteikties sadarboties, esot pārspīlētas. Pamatregulas 18. panta 6. punktā neesot noteikts, ka iznākumam jābūt nelabvēlīgākam. Komisija būtu varējusi izmantot citas vērtības, piemēram, citu eksportētāju normālo vērtību svērto vidējo
rādītāju, kas arī varētu būt “nelabvēlīgāks”. Tā vietā Komisija esot pārliecinājusies, ka izvēlētie aizstājējfakti attiecībā uz Sinopec ir iespējami nelabvēlīgāki.
3.      Vērtējums
a)      Par pirmā apelācijas pamata pieņemamību un Tiesas kompetenci
22.      Attiecībā uz Wegochem izvirzīto iebildi par nepieņemamību no pastāvīgās judikatūras izriet, ka personai, kas iestājusies lietā, nav tiesību izvirzīt iebildi par nepieņemamību, kas nav formulēta atbildētāja prasījumos (17).
23.      Šajā lietā Sinopec nav izvirzījusi nevienu iebildi par pirmā pamata nepieņemamību. No tā izriet, ka Wegochem nebija tiesību izvirzīt iebildi par nepieņemamību un ka Tiesai tādējādi nav pienākuma to izskatīt.
24.      Tomēr jautājums par Tiesas kompetenci izskatīt un izlemt lietu ir sabiedriskās kārtības jautājums, ko var izskatīt jebkurā tiesvedības stadijā Tiesā un pat pēc tās ierosmes (18).
25.      Tādējādi, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, tā kā Tiesas kompetencē nav konstatēt faktus apelācijas tiesvedībā (19), izņemot gadījumus, kad fakti ir sagrozīti (20), Wegochem izvirzītā iebilde par nepieņemamību rada jautājumu par Tiesas kompetenci, kas Tiesai būtu jāizskata pēc savas ierosmes.
26.      Tomēr šajā lietā pirmais pamats nav vērsts uz faktisko apsvērumu apšaubīšanu. Gluži pretēji, tajā tiek izvirzīts tiesību jautājums par pamatregulas 18. panta interpretāciju, jo īpaši par Komisijas rīcības brīvības robežām, izvēloties ņemt vērā “pieejamos faktus” gadījumos, kad ieinteresētā persona nesadarbojas. Turklāt Komisija apstrīd pārsūdzētajā spriedumā veikto apstrīdētās regulas 333. apsvēruma interpretāciju, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi šā apsvēruma nozīmi. Līdz ar to Tiesas kompetencē ir izskatīt Komisijas pirmo pamatu.
b)      Par lietas būtību
1)      Pamatregulas 18. pants
27.      Lai atbildētu uz Komisijas argumentu, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar pamatregulas 18. pantu, vispirms jāatgādina, ka pamatregula nepiešķir Komisijai nekādas pilnvaras likt ieinteresētajām personām piedalīties izmeklēšanā vai sniegt informāciju. Komisija tātad ir atkarīga no ieinteresēto pušu brīvas gribas sadarboties, lai tai sniegtu nepieciešamo informāciju (21).
28.      Tādējādi Savienības likumdevējs pamatregulas 18. panta 1. punktā ir paredzējis, ka gadījumos, kad ieinteresētā persona nesniedz nepieciešamo informāciju vai ievērojami kavē izmeklēšanu, konstatējumus var izdarīt, pamatojoties uz “pieejamajiem faktiem” (22). Turklāt saskaņā ar minētās regulas 18. panta 6. punktu, ja ieinteresētā persona nesadarbojas, izmeklēšanas iznākums šai pusei var būt nelabvēlīgāks nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies.
29.      Kā izriet no pamatregulas 27. apsvēruma, tās 18. pants atspoguļo Savienības likumdevēja nodomu racionalizēt Komisijai uzticēto pierādīšanas uzdevumu, saskaroties ar būtiskiem šķēršļiem, kas saistīti ar ieinteresēto personu sadarbības trūkumu (23). Līdz ar to Tiesa ir secinājusi, ka pamatregulas 18. panta mērķis ir ļaut Komisijai turpināt izmeklēšanu pat tad, ja ieinteresētās puses atsakās sadarboties vai ja tās nesadarbojas apmierinoši (24).
30.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ieinteresētajām pusēm ir pienākums sadarboties pēc to labākajām iespējām, un tām ir jāsniedz visa to rīcībā esošā informācija, ko iestādes uzskata par nepieciešamu savu secinājumu izdarīšanai (25). Turklāt risks, ka iestādes var ņemt vērā pamatregulas 18. panta 1. un 6. punktā paredzētos “pieejamos faktus”, kas var izrādīties nelabvēlīgāki izmeklēšanā iesaistītajām personām, ja tās nesadarbojas, ir raksturīgs antidempinga procedūrai, un tā mērķis ir veicināt lojālu un cītīgu šo uzņēmumu sadarbību (26).
31.      Lai nodrošinātu antidempinga procedūras efektivitāti un lietderību, ir jāpārliecinās, ka attiecīgie subjekti faktiski un pilnībā sadarbojas izmeklēšanā, darot visu, kas ir to spēkos, un neradot šķēršļus izmeklēšanai. Nelabvēlīgām sekām, kas ieinteresētajam subjektam var rasties nepilnīgas vai daļējas sadarbības gadījumā – ja ieinteresētais subjekts var nokļūt nelabvēlīgākā situācijā nekā tad, ja pilnībā būtu sadarbojies izmeklēšanā, – ir jābūt kā pamudinājumam pilnībā un bez iebildēm sadarboties izmeklēšanā (27). Jebkurš cits risinājums varētu mazināt Savienības tirdzniecības aizsardzības pasākumu efektivitāti ikreiz, kad Savienības iestādes saskaras ar atteikumu sadarboties saistībā ar izmeklēšanu (28).
32.      Tāpat jāuzsver, ka kopējās tirdzniecības politikas jomā un it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā Savienības iestādēm ir plaša rīcības brīvība to izvērtējamo ekonomisko, politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ (29). Šajā ziņā, ja Komisija savus secinājumus balsta uz “pieejamajiem faktiem” situācijās, kad iesniegtie fakti ir nepietiekami, šai iestādei ir plaša rīcības brīvība izvēlēties lietas materiālos pieejamos vispiemērotākos faktus un nav pienākuma paskaidrot, kāpēc izmantotie fakti bija vispiemērotākie, jo šāds pienākums neizriet ne no pamatregulas 18. panta, ne no judikatūras (30).
33.      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pārbaudot šādu vērtējumu, tiesai ir tikai jāpārbauda, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi, vai izmantotie fakti ir patiesi, vai šo faktu vērtējumā nav pieļautas acīmredzamas kļūdas un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (31).
34.      Tomēr, tieši ņemot vērā Komisijas rīcības brīvību, ir būtiski svarīga stingra pārbaude tiesā – protams, iepriekš minētajās robežās. Konkrētāk – Komisijas veikto ekonomisko un juridisko vērtējumu sarežģītība nedrīkst liegt tiesai pārbaudīt, vai pierādījumi, uz kuriem tā pamatojās, ir pareizi, uzticami un konsekventi, vai tie ietver visu nepieciešamo informāciju, kas jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie var pamatot no tiem izdarītos secinājumus (32).
2)      Piemērošana šajā lietā
35.      Šajā lietā nav strīda par to, ka Sinopec Ningxia nesniedza ticamus datus par savām ražošanas izmaksām un tādēļ sadarbības trūkuma dēļ Komisija varēja balstīties uz “pieejamajiem faktiem” saskaņā ar pamatregulas 18. panta 1. punktu, lai aprēķinātu šīs sabiedrības normālo vērtību.
36.      Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 218. punktā atzina, ka apstrīdētās regulas 329. un 333. apsvērumā Komisija, konstatējusi nesadarbošanos, piemēroja prezumpciju, saskaņā ar kuru Sinopec Ningxia normālā vērtība katram ražojuma veidam nav mazāka par citu ražotāju eksportētāju augstāko normālo vērtību katram ražojuma veidam.
37.      Pieņēmumu var vispārīgi definēt kā juridisku mehānismu, lai no nedroša fakta (vai faktu kopuma) izsecinātu drošu faktu vai faktu kopumu (33).
38.      Ņemot vērā iespēju saskaņā ar pamatregulas 18. pantu nonākt pie konstatējumiem, pamatojoties uz lietas materiālos “pieejamajiem faktiem”, un tādēļ attiekties mazāk labvēlīgi pret pusi, kura nesadarbojas vai sadarbojas tikai daļēji, nekā tad, ja tā būtu sadarbojusies, Savienības iestādēm ir tiesības no tiešiem faktiskiem pierādījumiem, kurus tās konstatējušas no to rīcībā esošiem datiem, izsecināt netiešus faktiskus pierādījumus, kuri pušu nesadarbošanās dēļ ir palikuši nezināmi. Citiem vārdiem sakot, pamatregulas 18. panta noteikumi ļauj Savienības iestādēm balstīties uz prezumpcijām, ja vien pastāv loģiska un pamatota saikne starp konstatētajiem faktiem un faktiem, kas palikuši nezināmi. Aizliedzot šīm iestādēm balstīties uz tādām prezumpcijām, tiktu radīti nesamērīgi šķēršļi Savienības tirdzniecības aizsardzības pasākumu pieņemšanai ikreiz, kad Savienības iestādes saskaras ar nesadarbošanos izmeklēšanā (34).
39.      Tomēr apstrīdētajā regulā nekur nav norādīts, ka Komisija būtu piemērojusi prezumpciju. Turklāt Komisija apstrīd Vispārējās tiesas veikto apstrīdētās regulas interpretāciju, apgalvojot, ka minētā tiesa ir nepareizi raksturojusi 333. apsvēruma nozīmi, secinot, ka tajā ir piemērota prezumpcija. Komisija apstrīd arī to, ka tā būtu atzinusi prezumpcijas izmantošanu.
40.      Kā atgādināts šo secinājumu 17. punktā, rūpīgi izlasot apstrīdētās regulas 333. apsvērumu, redzams, ka Komisija šajā apsvērumā nav konstatējusi vai secinājusi faktu vai tā iespējamību no cita fakta. Minētajā apsvērumā Komisija vienīgi noraidīja kā nepierādītu Sinopec argumentu par to, ka tās izvēle no “pieejamajiem faktiem” attiecībā uz citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, izvēlēties augstāko normālo vērtību katram ražojuma veidam ir bijusi represīva. Komisija vienkārši norādīja, ka nav konstatēts, ka šī pieeja būtu represīva, jo lietas materiālos nav pierādījumu, kas liecinātu, ka Sinopec Ningxia normālā vērtība katram ražojuma veidam būtu mazāka par citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās un izmantoja līdzīgas izejvielas, augstāko normālo vērtību katram ražojuma veidam.
41.      Līdz ar to, pirmkārt, tā kā Komisija nav secinājusi (nenoteiktu) faktu no cita (noteikta) fakta, manuprāt, nevar uzskatīt, ka šī iestāde ir
piemērojusi prezumpciju. Komisija nenoteica vai nesecināja Sinopec Ningxia normālo vērtību. Tā vienkārši ņēma vērā, ka nav nekādu pierādījumu, kas apstiprinātu apgalvojumu par tās sistemātiskās izvēles, izvēloties citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, augstāko normālo vērtību, represīvo raksturu.
42.      Otrkārt, tā kā ir pierādīts, ka Sinopec Ningxia nav sniegusi ticamus datus, kas ļautu noteikt tās normālās vērtības, apstrīdētās regulas 333. apsvērumā ietvertais apgalvojums par pierādījumu neesību, kas ļautu Komisijai novērtēt, vai šīs vērtības būtu zemākas par izvēlētajām vērtībām, ir pareizs, un tajā nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
43.      Šajā ziņā ar to vien, ka pastāv iespēja atsaukties uz alternatīviem lietas materiālos pieejamiem datiem vai faktiem, nepietiek, lai konstatētu Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Kā minēts iepriekš, pamatregulas 18. panta mērķis ir ļaut Komisijai pabeigt izmeklēšanu, neraugoties uz tai noteiktajiem pagaidu ierobežojumiem, tostarp nesadarbošanās gadījumiem, kuros Komisijai ir plaša rīcības brīvība, pārbaudot un novērtējot “pieejamos faktus”.
44.      Īstenojot savu rīcības brīvību, Komisijai, kā izriet no šo secinājumu 32. punkta, ir jāizvēlas “pieejamie fakti”, kas, būdami lietas materiālos un pietiekami apstiprinoši, nodrošina Savienības tirdzniecības aizsardzības pasākumu efektivitāti un lietderību arī nesadarbošanās gadījumā. Komisija nevar izvēlēties “pieejamos faktus”, kas varētu atalgot nesadarbošanos izmeklēšanā. Tādējādi, tā kā lietas materiālos nav ticamu datu par Sinopec izmaksām tās sadarbības trūkuma dēļ, tā nevar apgalvot, ka
ir jāizmanto tādas alternatīvas vērtības kā citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, vidējā normālā vērtība, jo tas, iespējams, atalgotu sadarbības trūkumu. Kā Komisija pareizi norādīja, šādas vērtības izmantošana var radīt negatīvu ietekmi, mudinot ražotājus eksportētājus
selektīvi atteikties sadarboties visās tajās jomās, kurās tie apzinās, ka to izmaksas būs augstākas par vidējām izmaksām, salīdzinot ar citiem eksportētājiem. Jebkurā gadījumā Sinopec nesniedza nekādu paskaidrojumu, kāpēc Komisijai būtu vajadzējis izmantot šo vērtību, nevis citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, augstāko normālo vērtību katram ražojuma veidam.
45.      Turklāt nav pierādīts, ka, izvēloties šādu normālo vērtību, Komisija būtu izvēlējusies visnelabvēlīgākos “pieejamos faktus” un tādējādi sodījusi Sinopec Ningxia. Faktiski citu eksportētāju, kas sadarbojās, dati nav vienīgie pieejamie fakti, kurus Komisija būtu varējusi ņemt vērā pēc Sinopec Ningxia nesadarbošanās. Kā izriet no pamatregulas 18. panta 5. punkta, “pieejamie fakti” var ietvert arī informāciju, ko Eiropas ražotāji snieguši savā sūdzībā, pieejamos datus no neatkarīgiem avotiem, piemēram, publicētas cenu lapas, oficiālo statistiku un muitas ieņēmumus. Ņemot vērā šos dažādos avotus, kas, iespējams, arī tika ņemti vērā, nav pierādīts, ka, izmantojot citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, augstāko normālo vērtību katram ražojuma veidam, Komisija nodrošināja, ka aizstājējdati ir visnelabvēlīgākie Sinopec Ningxia. Līdz ar to apgalvotais šīs izvēles represīvais raksturs nav pamatots.
46.      Jebkurā gadījumā, kā minēts iepriekš, antidempinga procedūrai ir raksturīgs risks, ka nesadarbošanās gadījumā izmantotie “pieejamie fakti” var novest pie nelabvēlīgāka iznākuma saskaņā ar pamatregulas 18. panta 6. punktu, un Sinopec Ningxia bija labi jāapzinās šis risks.
47.      Visbeidzot, no visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 211.–221. punktā Vispārējā tiesa ir nepareizi raksturojusi apstrīdētās regulas 333. apsvēruma nozīmi un pieļāvusi tiesību kļūdu, pārkāpjot pamatregulas 18. pantu. Līdz ar to, manuprāt, Komisijas pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina.
B.      Par otro apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 10. punkta un labas pārvaldības principa pārkāpumu
48.      Komisijas otrais apelācijas sūdzības pamats rada būtiskus jautājumus par mijiedarbību starp Komisijas pienākumu veikt taisnīgu salīdzinājumu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu un normālās vērtības noteikšanu saskaņā ar tās pašas regulas 2. panta 6.a punktu gadījumos, kad eksports notiek no valstīm, kuru iekšzemes tirgū ir pierādīti nozīmīgi kropļojumi. Tas arī rada svarīgus papildjautājumus par pierādīšanas pienākumu un pierādīšanas standartu attiecībā uz korekcijām, kas nepieciešamas, lai nodrošinātu šādu taisnīgu salīdzinājumu.
49.      Pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunktā paredzēts:
“Ja, piemērojot šīs regulas šo vai kādu citu būtisku noteikumu, tiek konstatēts, ka nav pareizi izmantot iekšzemes cenas un izmaksas eksportētājvalstī, jo minētajā valstī pastāv nozīmīgi kropļojumi b) apakšpunkta nozīmē, normālo vērtību nosaka, pamatojoties tikai un vienīgi uz ražošanas un pārdošanas izmaksām, kas atspoguļo neizkropļotas cenas vai atsauces vērtības, saskaņā ar turpmāk minētajiem noteikumiem.
Šim nolūkam Komisija var izmantot avotus, kas ietver:
–        atbilstošas ražošanas un pārdošanas izmaksas attiecīgā reprezentatīvā valstī ar līdzīgu ekonomiskās attīstības līmeni, kāds ir eksportētājvalstī, ar noteikumu, ka ir viegli pieejami attiecīgie dati; [..]
–        ja Komisija to uzskata par atbilstīgu – neizkropļotas starptautiskās cenas, izmaksas vai atsauces vērtības, vai
–        iekšzemes izmaksas, bet tikai tādā mērā, ciktāl, pamatojoties uz precīziem un atbilstīgiem pierādījumiem, ir nešaubīgi noteikts, ka tās nav izkropļotas [..].
[..]
Saliktā normālā vērtība ietver neizkropļotas un samērīgas administratīvās, pārdošanas un vispārējās izmaksas un peļņu.”
50.      Pamatregulas 2. panta 10. punktā noteikts:
“Eksporta cenu un normālo vērtību salīdzina taisnīgi.
Šo salīdzināšanu veic, izmantojot vienādus tirdzniecības līmeņus un izvēloties laika ziņā pēc iespējas tuvākus pārdošanas apjomus, kā arī pienācīgu uzmanību pievēršot citām atšķirībām, kas ietekmē cenu salīdzināmību. Ja normālā vērtība un eksporta cena nav salīdzināmas tādā formā, kādas tās ir noteiktas, katrā konkrētā gadījumā pēc būtības izdara korekcijas, ņemot vērā faktorus, par kuriem apgalvo (un kuri norāda), ka tie ietekmē cenas un cenu salīdzināmību. [..]. Ja izpilda konkrētos nosacījumus, var koriģēt šādus faktorus [norādīti punktos (a) līdz (k)] [..].”
51.      Komisijas otrais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz Vispārējās tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 124.–139. punktā, kuros Vispārējā tiesa atzina, ka, no eksporta cenas atskaitot “strīdīgās izmaksas” (proti, apdrošināšanas izmaksas, vedmaksu, kravas apstrādes un iekraušanas izmaksas, kredīta izmaksas un banku maksas), Komisija ir pārkāpusi pienākumu veikt taisnīgu salīdzinājumu vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, jo šādas izmaksas, visticamāk, nebija atskaitītas no saliktās normālās vērtības.
1.      Tiesvedības priekšvēsture
52.      Apstrīdētajā regulā (35) Komisija aprēķināja normālo vērtību saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktā noteikto metodi eksportētājvalstīm ar nozīmīgiem tirgus kropļojumiem. Saliktā normālā vērtība tika balstīta uz neizkropļotām vērtībām reprezentatīvajā valstī (Turcijā), pieskaitot 17,6 % PVA izmaksas un 4 % peļņu. PVA izmaksas tika aprēķinātas, pamatojoties uz datiem par Turcijas ražotāju Ilkalem Ticaret Ve Sanayi A.S. (turpmāk tekstā –  “Ilkalem”) (36). Apstrīdētās regulas 341. apsvērumā Komisija secināja, ka normālā vērtība katram ražojuma veidam tika noteikta EXW līmenī.
53.      Lai eksporta cenu pielāgotu tirdzniecības līmenim, kas atbilst normālajai vērtībai, proti, EXW līmenim, Komisija no eksporta cenas atskaitīja “strīdīgās izmaksas” (37).
54.      Piezīmēs par galīgās informācijas izpaušanu Sinopec apstrīdēja to, ka Komisija no eksporta cenas atskaitīja “strīdīgās izmaksas”, bet šīs izmaksas, kā apgalvots, netika atskaitītas no reprezentatīvās valsts ražotāja PVA izmaksām (38).
55.      Komisija šo jautājumu aplūkoja apstrīdētās regulas 314. apsvērumā, kas formulēts šādi:
“Komisija nepiekrita šim apgalvojumam. Komisija norādīja, ka nekas neliecina par to, ka šādas izmaksas bija iekļautas paziņotajās reprezentatīvās valsts ražotāja PVA izmaksās. Turklāt izlasē iekļautie ražotāji eksportētāji neiesniedza nekādus pierādījumus, kas liecinātu par pretējo. Tāpēc apgalvojums tika noraidīts.”
56.      Sinopec apstrīdēja šo secinājumu Vispārējā tiesā, apgalvojot, ka Komisija ir pārkāpusi pamatregulas 2. panta 10. punktu.
57.      Vispārējā tiesa apmierināja šo pamatu. Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 124.–127. punktā tā atzina, ka  korekcijas, lai noteiktu eksporta cenas EXW līmeni, ir nepieciešamas, lai nodrošinātu “taisnīgu salīdzināšanu”, kā prasīts pamatregulas 2. panta 10. punktā, vienīgi tad, ja normālā vērtība arī tiek aprēķināta EXW līmenī. Tādējādi Vispārējā tiesa, pamatojoties uz judikatūru, secināja, ka Komisijai, kas bija izvēlējusies veikt attiecīgo salīdzinājumu EXW līmenī, bija jāpierāda, ka šīs korekcijas bija nepieciešamas, lai salīdzinājums būtu taisnīgs.
58.      Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 128.–139. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka katrā ziņā, pieņemot, ka pierādīšanas pienākums gulstas uz Sinopec, nevis uz Komisiju, Sinopec bija pienācīgi pamatojusi savu lūgumu veikt korekcijas. Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija PVA izmaksu aprēķinu balstīja uz datiem par Ilkalem, kas iegūti no “Orbis datubāzes” un nebija pietiekami detalizēti, lai izslēgtu iespēju, ka tajos ir iekļautas “strīdīgās izmaksas”. Līdz ar to Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija, kurai nebija precīzāka Ilkalem PVA izmaksu sadalījuma, nevarēja pamatoti prasīt, lai Sinopec
sīkāk pamatotu savu lūgumu par normālās vērtības korekciju, iesniedzot datus par nesaistītu personu, kas būtu precīzāki nekā Komisijas rīcībā esošie dati. Tādējādi Vispārējās tiesas skatījumā apstrīdētās regulas 314. apsvērumā Komisija pieprasīja
Sinopec iesniegt nesamērīgus pierādījumus. Turklāt Vispārējā tiesa secināja, ka atšķirībā no situācijas spriedumā Changmao (39) Komisija Sinopec nesniedza datus, kas tai būtu ļāvuši vēl vairāk pamatot savu lūgumu veikt korekciju.
2.      Īss lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
59.      Komisijas otrais pamats ir sadalīts divās daļās.
60.      Ar pirmo daļu Komisija, ko
atbalsta Kuraray, apstrīd pārsūdzētā sprieduma 126. un 127. punktu. Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi pamatregulas 2. panta 10. punktu un apvērsusi vispāratzītos noteikumus par pierādīšanas pienākumu attiecībā uz korekcijām. Komisijas skatījumā Vispārējā tiesa ir sajaukusi Komisijas pienākumus, kas paredzēti pamatregulas 2. panta 6.a punktā un 2. panta 10. punktā.
61.      Otrajā daļā Komisija apstrīd pārsūdzētā sprieduma 128.–139. punktu. Pirmkārt, Komisija uzsver, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus, norādot, ka Sinopec piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu ir apgalvojusi, ka normālās vērtības aprēķinā izmantotās PVA izmaksas “visticamāk” ietvēra “strīdīgās izmaksas”. Faktiski piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu neesot veikts nekāds iespējamības izvērtējums. Šo argumentu esot izvirzījusi tikai Wegochem, iestājoties lietā Vispārējā tiesā. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi pamatregulas 2. panta 10. punktā paredzēto pierādīšanas standartu. Vispārējā tiesa vienīgi esot konstatējusi, ka nevarot “izslēgt iespēju”, ka Ilkalem dati, kas izmantoti, lai noteiktu aprēķinātās PVA izmaksas, ietvēra “strīdīgās izmaksas”. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot pienācīgi konstatējusi, ka saliktā normālā vērtība faktiski vai pat, iespējams, ietver “strīdīgās izmaksas”. Treškārt, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi labas pārvaldības principu, konstatējot, ka Komisija piemēroja
Sinopec nesamērīgu pierādīšanas pienākumu, lai
arī tā bija atklājusi visus tās rīcībā esošos datus saistībā ar pieprasīto korekciju.
62.      Attiecībā uz pirmo daļu Wegochem vispirms apgalvo, ka šī daļa ir neefektīva, jo pārsūdzētā sprieduma 126. un 127. punkts nepamato šā sprieduma rezolutīvo daļu. Pēc tam Sinopec, ko atbalsta Wegochem, pirmkārt, norāda, ka šī daļa ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu, ka attiecībā uz izdevumiem, kas ietilpst “atpakaļ‑atskaitīšanas” (“netting‑back”) procesā, nav jāpierāda, ka tie ir faktori, kas ietekmē cenu salīdzināmību, lai gan šāds pienākums pastāv attiecībā uz izdevumiem, kas šajā procesā neietilpst. Tomēr gan Savienības, gan PTO tiesības un judikatūra esot pretrunā šādai pieejai. Komisijai esot pienākums pierādīt cenu salīdzināmību ietekmējošas atšķirības esamību attiecībā uz jebkuru korekciju, ko tā veic. Otrkārt – un katrā ziņā – Sinopec apgalvo, ka Komisijas argumentācija par eksporta cenas “atpakaļ‑atskaitīšanu” līdz EXW līmenim bija kļūdaina, jo nebija pierādījumu, ka normālā vērtība, kas aprēķināta saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, arī bija EXW līmenī. Apstrīdētajā regulā ietvertais apgalvojums, ka normālā vērtība tika aprēķināta EXW līmenī, neesot bijis pamatots.
63.      Attiecībā uz otro daļu Sinopec, pirmkārt, apstrīd apgalvoto faktu sagrozīšanu. Piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu Sinopec – neatkarīgi no Wegochem – atsaucās uz iespējamību, ka EXW eksporta cena esot tikusi salīdzināta ar normālo vērtību citā tirdzniecības līmenī. Otrkārt, lūgums veikt korekciju esot bijis pienācīgi pamatots, un Vispārējā tiesa piemērojusi pareizo pierādīšanas standartu. Neesot jāpierāda, ka PVA izmaksu summa ietvēra “strīdīgās izmaksas”. Saskaņā ar Savienības pastāvīgo judikatūru pietiekot ar to, ka kaut ko nevar izslēgt. Treškārt, attiecībā uz labas pārvaldības principa nepareizu piemērošanu spriedumā Changmao minētie fakti esot atšķīrušies no faktiem šajā lietā.
3.      Vērtējums
64.      Tā kā otrajā pamatā ir izvirzīts jautājums par pamatregulas 2. panta 6.a punkta un 2. panta 10. punkta mijiedarbību, uzskatu par lietderīgu vispirms precizēt šo tiesību normu kontekstu, ņemot vērā pastāvošo judikatūru (a) un b) apakšpunkts), un pēc tam analizēt abas otrā pamata daļas (c) un d) apakšpunkts).
a)      Normālās vērtības noteikšana saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu
65.      Ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, kas atgādināts šo secinājumu 49. punktā, ir ieviests īpašs režīms, kas paredz noteikumus normālās vērtības noteikšanai eksportam no valstīm, kuru iekšzemes tirgū ir konstatēti nozīmīgi izkropļojumi, kā definēts šajā normā. Šis īpašais režīms tika ieviests ar Regulu (ES) 2017/2321 (40), ar ko tika grozīts pamatregulas 2. pants, iekļaujot jaunu 6.a punktu un grozot 7. punktu, kas pirms šā grozījuma noteica īpašu režīmu normālās vērtības aprēķināšanai importam no “valstīm bez tirgus ekonomikas”.
66.      Lai gan saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta iepriekšējo versiju normālā vērtība valstīm bez tirgus ekonomikas tika noteikta, pamatojoties uz ražotāja, kas sadarbojās, faktiskajām cenām un izmaksām trešā valstī ar tirgus ekonomiku, atbilstoši jaunā 2. panta 6.a punkta metodikai ražotāju eksportētāju normālā vērtība ir jānosaka, pamatojoties uz hipotētiskām, neizkropļotām ražošanas izmaksām un samērīgām PVA izmaksām un peļņu.
67.      Kā paskaidroja
Komisija, piemērojot 2. panta 6.a punkta metodiku, pēc tam, kad ražotājiem eksportētājiem ir pieprasīta informācija par ražošanas faktoriem un daudzumiem, kas tiek izmantoti katra attiecīgā izstrādājuma veida ražošanā, Komisija nosaka neizkropļotas izmantoto ražošanas faktoru vērtības, pamatojoties uz “viegli pieejamu” informāciju, kā paredzēts pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunkta pirmajā ievilkumā, un ar šīm vērtībām aizstāj izkropļotās cenas un izmaksas, lai noteiktu neizkropļotas ražošanas izmaksas.
68.      Attiecībā uz PVA izmaksām – par kurām ir runa šajā apelācijas sūdzības pamatā – pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunkta pēdējā daļā ir paredzēts, ka, lai noteiktu normālo vērtību, pamatojoties uz neizkropļotām izmaksām, ir jāpieskaita “neizkropļotas un samērīgas” PVA izmaksas un peļņa.
69.      Pamatregulas 2. panta 6.a punkta mērķis ir novērst to, ka antidempinga izmeklēšanā tiek izmantoti izkropļoti dati par cenām un izmaksām eksportētājvalstī (41).
70.      Turklāt, tāpat kā iepriekšējās 2. panta 7. punkta redakcijas gadījumā par “valstīm bez tirgus ekonomikas”, arī pamatregulas 2. panta 6.a punkts ir Savienības likumdevēja nodoma izpausme pieņemt Savienības tiesību sistēmai raksturīgu pieeju, izveidojot īpašu sīki izstrādātu noteikumu režīmu normālās vērtības aprēķināšanai importam, ja eksportētājvalstī pastāv nozīmīgi izkropļojumi. Tādējādi, kā pamatoti uzsvērusi Vispārējā tiesa (42), saskaņā ar judikatūrā izstrādātajiem principiem attiecībā uz iepriekšējo 2. panta 7. punkta redakciju pamatregulas 2. panta 6.a punktu nevar uzskatīt par pasākumu, kas vērsts uz to, lai Savienības tiesību sistēmā nodrošinātu tāda konkrēta pienākuma izpildi, kas noteikts PTO līgumos.  Faktiski PTO tiesību normās nebija paredzēti noteikumi par normālās vērtības aprēķināšanu importam gadījumā, ja eksportētājvalstī pastāv nozīmīgi kropļojumi (43).
71.      Tāpat judikatūra, kas attiecas uz 2. panta 7. punkta iepriekšējo redakciju, saskaņā ar kuru Savienības iestādēm ir plaša rīcības brīvība, nosakot normālo vērtību attiecībā uz valstīm bez tirgus ekonomikas (44), ir uzskatāma par piemērojamu arī normālās vērtības noteikšanai saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu.
72.      Šajā ziņā samērīgu PVA izmaksu starpību noteikšana nerada izņēmumu no šīs judikatūras piemērošanas. Turklāt pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunkta pēdējā daļā nav noteikta nekāda īpaša metodika šo starpību noteikšanai. Tādējādi divu norādīto parametru (proti, “neizkropļota un samērīga”) ietvaros Komisijai ir ievērojama rīcības brīvība. Tas attiecas arī uz datubāzi, ko izmanto, lai apkopotu attiecīgos datus normālās vērtības un PVA izmaksu noteikšanai (45).
73.      Tādējādi lietas dalībniekam, kas vēlas apstrīdēt Komisijas PVA izmaksu aprēķināšanai izmantoto datu ticamību, ir jāpierāda savi apgalvojumi ar apstākļiem, kas var izraisīt konkrētas šaubas par šīs iestādes izmantotās metodes vai datu ticamību (46).
b)      Pienākums veikt taisnīgu salīdzinājumu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu
74.      Saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, kas atgādināts šo secinājumu 50. punktā, ir jāveic taisnīgs salīdzinājums starp eksporta cenu un normālo vērtību vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī. Ja nav iespējams veikt taisnīgu salīdzinājumu starp normālo vērtību un eksporta cenu, korekciju veidā pienācīgi jāņem vērā atšķirības faktoros, par kuriem tiek apgalvots un pierādīts, ka tie ietekmē cenas un cenu salīdzināmību.
75.      Pamatregulas 2. panta 10. punkta pirmais teikums
būtībā ir formulēts tāpat kā Antidempinga nolīguma 2.4. panta pirmais teikums, jo tajā būtībā ir izmantoti tie paši termini (47). Tādējādi var secināt, ka vismaz attiecībā uz pienākumu, ka eksporta cenu un normālo cenu “salīdzina taisnīgi” vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī šīs normas teksts liecina par Savienības likumdevēja skaidru nodomu Savienības tiesībās īstenot Antidempinga nolīguma 2.4. pantā noteikto īpašo pienākumu (48).
1)      Taisnīgs salīdzinājums vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī
76.      Pamatregulas 2. panta 10. punktā ir noteikts pienākums veikt taisnīgu salīdzinājumu vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī, nenorādot, kurā līmenī šāds salīdzinājums būtu jāveic. Līdz ar to Komisijai ir jāizvēlas atbilstošs tirdzniecības līmenis savas rīcības brīvības ietvaros (49). Lai gan salīdzinājums vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī neizslēdz pienākumu veikt taisnīgu salīdzinājumu (50), tas ir viens no pamatparametriem, kas “veicina taisnīga salīdzinājuma mērķa sasniegšanu” (51) [Neoficiāls tulkojums]. Līdz ar to normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājumu dažādos tirdzniecības līmeņos nekad nevar uzskatīt par taisnīgu.
77.      Lai salīdzinātu normālo vērtību un eksporta cenu vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī, var būt nepieciešams koriģēt šīs vērtības, lai izslēgtu elementus vai izmaksas, kas nav radušās salīdzināšanai izvēlētajā tirdzniecības līmenī (52). Faktiski, normālās vērtības un eksporta cenas salīdzināšanas procesā tiktu izjaukts līdzsvars, ja netiktu veiktas korekcijas saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, samazinot eksporta cenu (vai alternatīvi, normālo vērtību) par izmaksām, kas nav iekļautas normālās vērtības (vai, alternatīvi, eksporta cenas) noteikšanā salīdzināšanai izvēlētajā tirdzniecības līmenī (53).
78.      Šo procesu sauc par normālās vērtības un eksporta cenas “atpakaļ‑atskaitīšanu” uz vienu un to pašu tirdzniecības līmeni. Tas nozīmē, ka no abām vērtībām tiek izslēgti elementi, kas nepieder salīdzināšanai izvēlētajam tirdzniecības līmenim. Faktiski pamatregulas 2. panta 10. punktā paredzēto korekciju mērķis ir atjaunot simetriju starp normālo vērtību un eksporta cenu (54), jo īpaši vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī.
79.      Tādējādi saskaņā ar Savienības tiesu pastāvīgo judikatūru gan no pamatregulas 2. panta 10. punkta teksta, gan tā sistēmas izriet, ka eksporta cenas vai normālās vērtības korekciju var veikt tikai tādēļ, lai ņemtu vērā atšķirības faktoros, kuri ietekmē abas cenas un kuri tādējādi ietekmē to salīdzināmību, lai nodrošinātu, ka salīdzinājums tiek veikts vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī (55).
2)      Taisnīgs salīdzinājums, ja normālo vērtību aprēķina saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu
80.      Pienākums veikt taisnīgu salīdzinājumu vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu un ar to saistīto judikatūru neapšaubāmi attiecas arī uz gadījumiem, kad normālā vērtība tiek noteikta atbilstoši tās 2. panta 6.a punktam. Tomēr šādā gadījumā perspektīva parasti nedaudz atšķiras no gadījumiem, kad normālo vērtību nosaka saskaņā ar parastajiem noteikumiem. Faktiski, ja normālā vērtība tiek noteikta atbilstoši pamatregulas 2. panta 6.a punktam, Komisija balstās uz hipotētiskām neizkropļotām ražošanas izmaksām un samērīgām PVA izmaksām un peļņu. Tādējādi tā vietā, lai, veicot “atpakaļ‑atskaitīšanu”, atskaitītu izmaksas, kas nepieder salīdzināšanai izvēlētajam tirdzniecības līmenim, Komisijai vispirms būtu jānosaka normālā vērtība izvēlētajā tirdzniecības līmenī, izmantojot jau sākotnēji “viegli pieejamus” datus, kas neietver šāda veida izmaksas.
81.      Šajā ziņā, kā būtībā norādīts Vispārējās tiesas spriedumā CCCME, lai arī korekciju veikšanas prakse var izrādīties nepieciešama saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu nolūkā ņemt vērā eksporta cenas un normālās vērtības atšķirības, kas ietekmē to salīdzināmību, šādus atskaitījumus nevar veikt no vērtības, kas tikusi “salikta” un līdz ar to nav reāla. Šo vērtību principā neietekmē elementi, kas var kaitēt tās salīdzināmībai, jo tā ir mākslīgi noteikta, saskaitot dažādus elementus, bet neietverot atskaitāmos elementus (56).
82.      Rezumējot – ja Komisija nosaka normālo vērtību saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, pamatojoties uz “viegli pieejamiem” datiem salīdzināšanai izvēlētajā tirdzniecības līmenī (tostarp PVA izmaksām, kas tās plašās rīcības brīvības ietvaros šajā tirdzniecības līmenī noteiktas kā “neizkropļotas un samērīgas”), nav pamata veikt papildu atpakaļ‑atskaitīšanas korekcijas normālajai vērtībai, ja vien netiek pierādīts, ka šī vērtība (vai attiecīgās PVA izmaksas) ietver elementus, kas nav raksturīgi šim tirdzniecības līmenim.
83.      Šajā kontekstā, ņemot vērā taisnīgu salīdzinājumu starp pamatregulas 2. panta 6.a punktā noteikto normālo vērtību un eksporta cenu, jāatzīmē, ka Tiesa, īpaši atsaucoties uz PVA izmaksām, ir atzinusi, ka, tā kā normālās vērtības un eksporta cenas noteikšanu regulē atšķirīgas tiesību normas un ka tādēļ pārdošanas, administratīvie un citi vispārīgie izdevumi vienā un otrā gadījumā nav obligāti jāvērtē vienādi (57).
3)      Pierādīšanas pienākums un pierādīšanas standarts attiecībā uz korekcijām
84.      No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja kāda puse pieprasa korekcijas saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, lai normālo vērtību un eksporta cenu varētu salīdzināt dempinga starpības noteikšanas nolūkā, šai pusei ir jāpierāda, ka tās prasība ir pamatota. Tādējādi pienākums pierādīt, ka jāveic korekcijas, ir tiem, lai kas tie arī būtu, kas vēlas uz to pamatoties. No tā izriet, ka lietas dalībniekam, kurš vēlas atsaukties uz šādu korekciju, ir jāpierāda, ka faktors, saistībā ar kuru šī korekcija tiek lūgta, var ietekmēt cenas un tādējādi to salīdzināmību (58).
85.      Tādējādi, ja ražotājs pieprasa piemērot normālās vērtības korekciju, parasti samazinājuma virzienā, vai eksporta cenas korekciju, loģiski – paaugstinājuma virzienā, tad šim saimnieciskās darbības subjektam ir jānorāda un jāpierāda, ka ir izpildīti nosacījumi šādas korekcijas piešķiršanai. Savukārt, ja Komisija uzskata, ka ir jāveic korekcija, samazinot eksporta cenu, tad šai iestādei vismaz ir jāsniedz saskaņotas norādes, kas pierāda, ka ir izpildīts korekcijas veikšanai nepieciešamais nosacījums (59).
86.      Tiesa nesen ir apstiprinājusi, ka noteikums – saskaņā ar kuru lietas dalībniekam, kurš lūdz veikt korekciju atbilstoši kādam no pamatregulas 2. panta 10. punktā minētajiem faktoriem, ir jāpierāda, ka šis faktors var ietekmēt cenas un tādējādi to salīdzināmību, – ir jāievēro neatkarīgi no metodes, pamatojoties uz kuru tika noteikta normālā vērtība (60).
87.      Tādējādi tas, ka normālā vērtība tiek aprēķināta, pamatojoties uz pamatregulas 2. panta 6.a punktu un tātad pamatojoties uz ražotāju eksportētāju datiem attiecīgajā reprezentatīvajā valstī, nevar mīkstināt pierādīšanas pienākumu, kas izriet no šo secinājumu 84. punktā minētās judikatūras (61).
c)      Par otrā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
88.      Pirmkārt, pretēji Wegochem argumentam, neuzskatu, ka otrā pamata pirmā daļa ir neefektīva. Vispārējās tiesas secinājums pārsūdzētā sprieduma 139. punktā, ka Sinopec iebildums bija jāapmierina, ir balstīts uz diviem alternatīviem argumentiem (62). Pirmā daļa ir vērsta pret šīs argumentācijas pirmo kopumu (kas ietverts pārsūdzētā sprieduma 124.–127. punktā un atgādināts šo secinājumu 57. punktā). Ja šī sprieduma daļa tiktu atstāta spēkā, Vispārējās tiesas secinājums, ka Sinopec iebildums ir jāapmierina, paliktu spēkā, un nebūtu nepieciešams analizēt otro daļu. Tādējādi pirmā daļa ir efektīva.
89.      Otrā pamata pirmā daļa būtībā attiecas uz pierādīšanas pienākuma jautājumu saistībā ar korekcijām, kas izpaužas kā “strīdīgo izmaksu” atskaitīšana no eksporta cenas. Komisija apstrīd Vispārējās tiesas secinājumu pārsūdzētā sprieduma 127. punktā, ka Komisijai “bija jāpierāda, ka šīs korekcijas ir nepieciešamas, lai eksporta cenas un normālās vērtības salīdzinājums būtu taisnīgs”.
90.      Lai risinātu šo jautājumu, ir būtiski paturēt prātā šo secinājumu 52.–55. punktā aprakstītos faktiskos apstākļus. Šajā lietā Komisija normālo vērtību noteica saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu. Apstrīdētās regulas 341. apsvērumā Komisija secināja, ka normālā vērtība bija aprēķināta, pamatojoties uz EXW līmeni.
91.      Lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, Komisijai bija jānosaka eksporta cena tajā pašā tirdzniecības līmenī, proti, EXW līmenī. Lai noteiktu eksporta cenu šajā tirdzniecības līmenī, Komisija no eksporta cenas atskaitīja “strīdīgās izmaksas”, tādējādi veicot šo secinājumu 77. un 78. punktā minēto “atpakaļ‑atskaitīšanas” procesu.
92.      Nav strīda par to, ka “strīdīgās izmaksas” nav attiecināmas uz Komisijas izvēlēto EXW tirdzniecības līmeni un ka tāpēc šo izmaksu atskaitīšana bija nepieciešama, lai eksporta cenu pielāgotu EXW līmenim.
93.      Faktiski gan Komisijā, gan Vispārējā tiesā Sinopec neapstrīdēja nepieciešamību atskaitīt šīs izmaksas no eksporta cenas, lai šo vērtību pielāgotu EXW līmenim. Sinopec drīzāk apstrīdēja eksporta cenas un saliktās normālās vērtības salīdzinājuma taisnīgumu, jo apgalvoja, ka “strīdīgās izmaksas”, iespējams, bija iekļautas saliktajā normālajā vērtībā. Sinopec skaidri apšaubīja, ka normālā vērtība bija aprēķināta EXW līmenī.
94.      Līdz ar to tieši Sinopec pieprasīja saliktās normālās vērtības korekciju, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu. Pakārtoti, tā paša iemesla dēļ (proti, tādēļ, ka pēc Sinopec domām normālā vērtība nebija noteikta EXW līmenī) Sinopec lūdza Komisiju neveikt “strīdīgo izmaksu” “atpakaļ‑atskaitīšanu” no eksporta cenas. Šo faktu interpretāciju skaidri apstiprina gan pārsūdzētā sprieduma 128. punkta formulējums, gan pašu Sinopec un Wegochem apsvērumi.
95.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir piemērojami divi apsvērumi.
96.      Pirmkārt, uzskatu, ka šajā gadījumā Komisija ir izpildījusi tai uzlikto pierādīšanas pienākumu (kā prasīts šo secinājumu 84. un 85. punktā minētajā judikatūrā) attiecībā uz nepieciešamību veikt eksporta cenas lejupvērstu korekciju, lai to pielāgotu EXW tirdzniecības līmenim, kas izvēlēts taisnīgai salīdzināšanai.
97.      Kad no lietas materiāliem kļuva skaidrs, ka eksporta cenā bija iekļauti elementi (“strīdīgās izmaksas”), kas nepiederēja pie šā tirdzniecības līmeņa, nepieciešamība atskaitīt šīs izmaksas bija pašsaprotama (in re ipsa) (63). Faktiski, kā atgādināts šo secinājumu 76. punktā, salīdzinājums dažādos tirdzniecības līmeņos nekad nevar būt taisnīgs. Pretēji tam, ko apgalvo Sinopec un Wegochem, nebija papildus jāpierāda, ka šīs izmaksas ir faktori, kas ietekmē cenu salīdzināmību. Tā kā šīs izmaksas nepiederēja salīdzināšanai izvēlētajam tirdzniecības līmenim, tās pēc definīcijas ietekmēja cenu salīdzināmību (64).
98.      Protams, ņemot vērā Komisijas pienākumu nodrošināt taisnīgu salīdzinājumu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, Komisijai bija jānodrošina, ka normālā vērtība
arī tiek noteikta tajā pašā tirdzniecības līmenī, proti, EXW līmenī. Tomēr šis jautājums attiecas uz normālās vērtības noteikšanu, nevis eksporta cenas atpakaļ‑atskaitīšanu. Komisija apstrīdētās regulas 341. apsvērumā secināja, ka normālā vērtība ir noteikta EXW līmenī. Kamēr nav konstatēts, ka šis secinājums bija kļūdains un normālā vērtība netika noteikta  šajā līmenī – kas, kā tiks parādīts turpmāk, netika pierādīts –, šis jautājums neattiecas uz eksporta cenas atpakaļ‑atskaitīšanu salīdzināšanai izvēlētajā tirdzniecības līmenī.
99.      Otrkārt, kā izriet no šo secinājumu 93. punkta, Sinopec, pretēji Komisijas secinājumam, apgalvoja, ka normālā vērtība netika aprēķināta EXW līmenī un tādēļ lūdza veikt šīs normālās vērtības korekciju, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu. Tādējādi saskaņā ar šo secinājumu 84. un 85. punktā minēto judikatūru Sinopec bija pienākums pierādīt, ka normālās vērtības korekcija bija nepieciešama, lai sasniegtu EXW līmeni, vai, pakārtoti, ka “strīdīgo izmaksu” samazināšana, lai atpakaļ‑atskaitītu eksporta cenu šajā tirdzniecības līmenī, kas izvēlēta taisnīgam salīdzinājumam, nebija nepieciešama.
100. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 126. un 127. punktā būtībā secinot, ka Komisija ir kļūdījusies, nepierādot, ka “strīdīgo izmaksu” atskaitījumi no eksporta cenas “bija [nepieciešami], lai [..] salīdzinājums būtu taisnīgs”. Faktiski Komisija pierādīja nepieciešamību veikt eksporta cenas lejupvērstu korekciju, lai to pielāgotu taisnīgai salīdzināšanai izvēlētajam tirdzniecības līmenim. Drīzāk Sinopec apgalvoja, ka normālā vērtība nav aprēķināta šajā tirdzniecības līmenī un ka tādēļ tā ir jāpielāgo, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu. Tādējādi Sinopec bija jāpierāda savi apgalvojumi.
101. Šo secinājumu neatspēko Sinopec arguments, ka nav pierādījumu tam, ka normālā vērtība, kas noteikta saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, arī bija EXW līmenī.
102. Ir taisnība, ka, kā apgalvo Sinopec, normālā vērtība, kas noteikta saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktā paredzēto metodiku, noteikti un pēc definīcijas nav EXW līmeņa vērtība. Tomēr saliktā normālā vērtība ir EXW līmenī, ja Komisija, to aprēķinot, iekļauj tikai elementus, kas ir šajā tirdzniecības līmenī.
103. Galu galā, kad Komisija aprēķina normālo vērtību saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, tas, vai šī normālā vērtība ir vai nav noteikta EXW līmenī, ir atkarīgs no datiem, kas izmantoti tās noteikšanai. Kā izriet no šo secinājumu 80.–82. punkta, Komisija, aprēķinot PVA izmaksas, kas tiks iekļautas saliktajā normālajā vērtībā EXW līmenī, nedrīkst izmantot datus, kuros iekļautas izmaksas, kas nav radušās šajā tirdzniecības līmenī. Ja Komisija izmanto šādus datus, tai būs jāpielāgo saliktā normālā vērtība, atskaitot šīs izmaksas.
104. Tomēr tieši to apgalvoja Sinopec, un tai tas bija jāpierāda, lai varētu veikt pieprasīto saliktās normālās vērtības korekciju. Šis ir jautājums par otrās daļas būtību, kas attiecas uz pierādīšanas standartu. Tas neietekmē jautājumu par to, kam ir pierādīšanas pienākums, proti, šajā lietā Sinopec, kas apstrīdēja, ka normālā vērtība tika aprēķināta EXW tirdzniecības līmenī, un lūdza veikt korekciju.
105. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka Komisijas otrā pamata pirmā daļa ir jāapmierina.
d)      Par otrā apelācijas sūdzības pamata otro daļu
106. Otrā pamata otrā daļa ir vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 128.–139. punktu, kuros Vispārējā tiesa analizēja alternatīvu scenāriju, kurā pierādīšanas pienākums saistībā ar attiecīgajām korekcijām gulstas uz Sinopec (65). Šajā daļā ir izvirzīti trīs jautājumi: pirmkārt, par Vispārējās tiesas iespējamo faktu sagrozīšanu (d. punkta 1. apakšpunkts); otrkārt, par pierādīšanas standartu attiecībā uz Sinopec pieprasīto normālās vērtības korekciju (d. punkta 2. apakšpunkts); un, treškārt, par Komisijas iespējamo labas pārvaldības principa pārkāpumu, pieprasot nesamērīgus pierādījumus (d. punkta 3. apakšpunkts).
1)      Par iespējamo faktu sagrozīšanu
107. Pirmkārt, ir jāizskata Komisijas arguments, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus, pārsūdzētā sprieduma 128. punktā atzīstot, ka Sinopec savās piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu apgalvoja, ka normālā vērtība tika noteikta, “visticamāk”, iekļaujot “strīdīgās izmaksas”.
108. Judikatūrā ir noteikts augsts slieksnis, lai konstatētu faktu sagrozīšanu. Vispārējai tiesai bija jākonstatē fakti, kuru materiālā neatbilstība izriet no lietas materiāliem. Sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no šiem lietas materiāliem, un Vispārējai tiesai ir acīmredzami jāpārsniedz šo pierādījumu saprātīga vērtējuma robežas (66).
109. Šajā lietā no Sinopec piezīmēm par galīgo informācijas izpaušanu izriet, ka šajā dokumentā Sinopec apstrīdēja to, ka, lai gan “strīdīgās izmaksas” tika atskaitītas no eksporta cenas, lai to pielāgotu EXW līmenim, tas pats netika darīts attiecībā uz salikto normālo vērtību. Sinopec apgalvoja, ka tādējādi Komisija salīdzināja EXW eksporta cenu ar salikto normālo vērtību, par kuru nebija skaidrs, kādā tirdzniecības līmenī šī saliktā normālā vērtība tika noteikta. Tādēļ normālā vērtība tika noteikta “domājams, piegādes līmenī”.
110. Šo piezīmju par galīgo informācijas izpaušanu gramatiskā analīze, kā apgalvo Komisija, liecina, ka Sinopec argumentācijā nebija konkrēta “iespējamības izvērtējuma”. No Tiesas lietas materiāliem izriet, ka iespējamības scenāriju Wegochem patiešām pirmo reizi izstrādāja Vispārējā tiesā.
111. Papildus tam Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 128. punktā sniegtais Sinopec apgalvojuma apraksts nav pēc būtības nepareizs. Šā apgalvojuma būtība (proti, “strīdīgo izmaksu” atskaitīšana no eksporta cenas, bet ne no saliktās normālās vērtības) ir skaidri izklāstīta. Turklāt termina “domājams” lietojums – lai gan tas pauž zemāku noteiktības pakāpi nekā termins “visticamāk” – nozīmē noteiktu iespējamības izvērtējumu.
112. Tādējādi neuzskatu, ka šajā lietā ir sasniegts augstais slieksnis, kas nepieciešams, lai konstatētu faktu sagrozīšanu. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas akta likumība ir jāvērtē, ņemot vērā informāciju, kas bija Komisijas rīcībā akta pieņemšanas brīdī (67). Tāpēc pēc būtības būs jāizvērtē, vai Sinopec pienācīgi pamatoja savu lūgumu par attiecīgās normālās vērtības korekciju, atsaucoties tikai uz savu argumentāciju, kas minēta šo secinājumu 109. punktā, nevis uz vēlākiem argumentiem, kas pievienoti šai argumentācijai.
2)      Pamatregulas 2. panta 10. punktā noteiktais pierādīšanas standarts
113. Otrkārt, ir jāizvērtē Komisijas arguments, ka Vispārējā tiesa nepareizi piemēroja korekcijām pamatregulas 2. panta 10. punktā paredzēto pierādīšanas standartu.
114. Attiecībā uz pierādīšanas standartu, kas nepieciešams korekcijām saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, šo secinājumu 85. punktā minētajā judikatūrā ir precizēts, ka tad, ja ražotājs pieprasa piemērot normālās vērtības korekciju, parasti samazinājuma virzienā, šim uzņēmējam ir jānorāda un jāpierāda, ka ir izpildīti nosacījumi šādas korekcijas piešķiršanai.
115. Konkrēti attiecībā uz PVA izmaksām, kas noteiktas saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunkta pēdējo daļu, atbilstoši šo secinājumu 73. punktā minētajai Vispārējās tiesas judikatūrai lietas dalībniekam, kas vēlas apstrīdēt Komisijas izmantoto datu ticamību, ir jāpierāda savi apgalvojumi ar apstākļiem, kas var izraisīt konkrētas šaubas par šīs iestādes izmantotās metodes vai datu ticamību.
116. Pārsūdzētā sprieduma 128. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka Sinopec pienācīgi pamatoja savu lūgumu koriģēt normālo vērtību, konkrēti, attiecībā uz PVA izmaksām, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu. Pārsūdzētā sprieduma 132. punktā Vispārējā tiesa arī konstatēja, ka nevar izslēgt iespēju, ka dati par Turcijas uzņēmumu Ilkalem, kas ņemti no Orbis datubāzes, ko Komisija izmantoja, lai noteiktu PVA izmaksas, ietvēra “strīdīgās izmaksas”. Faktiski tā konstatēja, ka šie dati nebija pietiekami detalizēti vai precīzi, lai ar pārliecību noteiktu, vai “strīdīgās izmaksas” bija vai nebija iekļautas šajos datos (68).
117. Pirmais secinājums, ko var izdarīt tieši no pārsūdzētā sprieduma, ir tas, ka ne tikai Komisijas izmeklēšanas laikā, bet pat Vispārējās tiesas līmenī nav galīgi konstatēts, ka “strīdīgās izmaksas” faktiski bija iekļautas datos, kurus Komisija izmantoja, lai noteiktu PVA izmaksas saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunkta pēdējo daļu. Ja Sinopec būtu pierādījusi, ka šādas izmaksas bija iekļautas šajos datos, no šo secinājumu 80. un 82. punkta izriet, ka Komisijai būtu bijis jāveic saliktās normālās vērtības korekcija, lai izslēgtu šos elementus, kas nebūtu saistīti ar taisnīgai salīdzināšanai izvēlēto tirdzniecības līmeni. Taču šajā lietā tas tā acīmredzami nebija.
118. Ņemot vērā iepriekš minēto, neuzskatu, ka Sinopec savā lūgumā veikt korekcijas, kas minēts šo secinājumu 109. punktā, pierādīja, ka ir izpildīti nosacījumi šādas korekcijas piešķiršanai, kā prasīts šo secinājumu 114. punktā minētajā judikatūrā. Protams, tas bija īpaši sarežģīts uzdevums, jo attiecīgie dati skāra trešo personu – Turcijas ražotāju Ilkalem –, un pašas Komisijas rīcībā nebija datu, kas tai ļautu noteikt, vai “strīdīgās izmaksas” bija vai nebija iekļautas šajos datos (69).
119. Šajā kontekstā joprojām var uzdot jautājumu, pirmkārt, vai, ņemot vērā šaubas, kas izteiktas Sinopec piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu, Komisijai tomēr vajadzēja neņemt vērā datus no Orbis datubāzes, jo tie nebija pietiekami precīzi, lai noteiktu, vai “strīdīgās izmaksas” ir vai nav iekļautas saliktajās PVA izmaksās.
120. Tomēr šajā ziņā jānorāda, ka apstrīdētās regulas 215. apsvērumā Komisija norādīja, ka Ilkalem pieejamie dati bija “tikpat detalizēti kā jebkuri citi publiski pieejami finanšu dati, ko Komisija parasti izmanto [antidempinga] izmeklēšanās. Tādējādi pašlaik pieejamā informācija par šo uzņēmumu ir pietiekami detalizēta un ietver visus nepieciešamos datus, un detalizācijas līmenis nav iemesls, lai šo uzņēmumu uzskatītu par izmeklēšanai nederīgu.” Sinopec šos apgalvojumus neapstrīdēja. Tā neapstrīdēja šo datu piemērotību PVA izmaksu noteikšanai. Tādējādi Komisijai nebija iemesla noraidīt šos datus.
121. Otrkārt, var arī apšaubīt, vai, pamatojoties uz šaubām, kas paustas Sinopec piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu, Komisijai tomēr būtu bijis jāmeklē precīzāki dati, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu.
122. Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punkta a) apakšpunktu Komisijai normālā vērtība jānosaka, pamatojoties uz “viegli pieejamiem datiem”.
123. Prasība par “viegli pieejamiem” datiem nodrošina, ka, nosakot normālo vērtību saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, Komisija izmanto datus, kas ir ātri pieejami un pārbaudāmi (70). Tas arī nodrošina, ka, nosakot normālo vērtību, Komisija izmanto datus, kas ir publiski pieejami vai citādi pārbaudāmi ieinteresētajām personām (ievērojot datu konfidencialitāti), kuras tādējādi var izteikt savus apsvērumus par šiem datiem izmeklēšanas laikā. Tas ir būtiski, lai nodrošinātu normālās vērtības noteikšanas procedūras taisnīgumu un pienācīgu procesu (71).
124. Komisijai noteikti ir jānodrošina salīdzinājuma taisnīgums saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, tostarp gadījumos, kad normālā vērtība tiek noteikta saskaņā ar minētās regulas 2. panta 6.a punktu, pamatojoties uz “viegli pieejamiem” datiem. Tomēr, kā atgādināts šo secinājumu 27. punktā, Komisijas izmeklēšanas pilnvaras antidempinga procedūrās ir ierobežotas, jo pamatregula nepiešķir Komisijai nekādas izmeklēšanas pilnvaras, kas tai ļautu likt uzņēmumiem piedalīties izmeklēšanā vai sniegt informāciju.
125. Šajā kontekstā apstrīdētās regulas 238. apsvērumā Komisija norādīja, ka “[Ilkalem] sīkāks PVA izmaksu sadalījums nav viegli pieejams”. Tajā pašā apsvērumā Komisija pamatoti atzīmēja, ka pamatregula paredz, ka Komisijai jāizmanto informācija, kas ir viegli pieejama, un neparedz pieprasījumus ražotājiem reprezentatīvajā valstī. Tā arī norādīja, ka, pat ja būtu bijis iespējams šādu informāciju no minētajiem ražotājiem pieprasīt un pārbaudīt, tā, visticamāk, attiektos uz konfidenciāliem datiem. Sinopec nav apstrīdējis šos apgalvojumus. Turklāt savā argumentācijā ne Sinopec, ne Wegochem nenorāda, kā vai kur Komisija būtu varējusi atrast precīzākus datus.
126. Vispārīgāk runājot, nav izslēgta iespēja, ka atsevišķos gadījumos “viegli pieejami dati”, ko Komisija izmanto normālās vērtības noteikšanai, nav pietiekami detalizēti, lai atspēkotu korekcijas pieprasījumus, kuri, kā tas ir šajā lietā, paši par sevi nav pietiekami pamatoti.
127. Tomēr tas nenozīmē, ka šādos gadījumos Komisija nevar izmantot šos datus normālās vērtības noteikšanai. Tas tā ir vēl jo vairāk tad, ja pašu izmantoto datu piemērotība netiek apšaubīta (72). Tiesas judikatūra apstiprina, ka nav nesamērīgi vai nepiemēroti noteikt normālo vērtību, pamatojoties uz šādiem datiem (73).
128. Turklāt, kā atgādināts šo secinājumu 72. punktā, Komisijai ir plaša rīcības brīvība, nosakot neizkropļotas un samērīgas PVA izmaksas, kas izmantojamas normālās vērtības noteikšanai saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu. Līdz ar to tiesas pārbaude šajā gadījumā aprobežojas ar acīmredzamas vērtējuma kļūdas konstatēšanu (74). No tā izriet, ka prasītāja iesniegtajiem pierādījumiem, lai atzītu šo vērtējumu par spēkā neesošu, ir jābūt pietiekamiem, lai padarītu šo vērtējumu neticamu. Šajā gadījumā tā nav.
129. Visbeidzot, visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem ir divējādas sekas.
130. No vienas puses, Vispārējā tiesa, secinot, ka savās piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu Sinopec pienācīgi pamatoja savu lūgumu koriģēt salikto normālo vērtību, ir pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz pierādīšanas standartu, kas nepieciešams korekcijām saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu.
131. No otras puses, lai gan pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nav skaidri norādījusi, ka Sinopec korekcijas pieprasījuma rezultātā Komisijai, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu, būtu jāveic pieprasītā normālās vērtības korekcija, šādu secinājumu var izdarīt no tā, ka Vispārējā tiesa apmierināja Sinopec prasības pamatu par pamatregulas 2. panta 10. punkta pārkāpumu.
132. Tomēr, lai gan, kā norādīts šo secinājumu 92. punktā, attiecībā uz eksporta cenu nebija strīda par to, ka “strīdīgās izmaksas” bija jāatskaita, jo tās nepiederēja salīdzināšanai izvēlētajam tirdzniecības līmenim, attiecībā uz salikto normālo vērtību nebija konkrētas norādes un, kā konstatēja pati Vispārējā tiesa, netika pierādīts, ka šīs izmaksas bija iekļautas PVA izmaksu noteikšanai izmantotajos datos (75). Tieši to Komisija norādīja apstrīdētās regulas 314. apsvēruma pirmajā teikumā (76), un līdz ar to šajā ziņā tajā nav pieļauta kļūda.
133. Tādējādi, apmierinot Sinopec izvirzīto pamatu un būtībā uzskatot, ka nosacījumi strīdīgo korekciju piešķiršanai attiecībā uz salikto normālo vērtību šajā lietā ir izpildīti, Vispārējā tiesa pieļāva vēl vienu tiesību kļūdu attiecībā uz pierādīšanas standartu, kas nepieciešams korekcijām saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu.
3)      Iespējamais labas pārvaldības principa pārkāpums
134. Visbeidzot, ir jāizvērtē Komisijas arguments par Vispārējās tiesas iespējamo kļūdaino secinājumu par labas pārvaldības principa pārkāpumu.
135. Šis otrā pamata otrās daļas pēdējais arguments attiecas uz diviem Vispārējās tiesas formulētajiem iebildumiem. Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 134. un 135. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka, pieprasot Sinopec
sīkāk pamatot savu lūgumu veikt korekciju, iesniedzot datus par nesaistītu personu, kas ir precīzāki nekā tās rīcībā esošie dati, Komisija pieprasīja nesamērīgus pierādījumus. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 138. punktā Vispārējā tiesa arī pārmeta Komisijai, ka tā nav sniegusi Sinopec datus, kas tai būtu ļāvuši sīkāk pamatot savu lūgumu veikt korekciju.
136. Vispirms, kā pamatoti norādījusi Vispārējā tiesa, pamatregulas 2. panta 10. punktā nav konkrēti atkārtots Antidempinga nolīguma 2.4. panta pēdējā teikumā ietvertais noteikums, saskaņā ar kuru “institūcijas norāda attiecīgajām pusēm, kāda informācija ir nepieciešama, lai nodrošinātu objektīvu salīdzinājumu, un neuzliktu šīm pusēm nepamatotu pierādīšanas slogu” (77). Šķiet, ka šī norma nav īpaši pārņemta nevienā citā pamatregulas pantā. Līdz ar to ne no šīs regulas 2. panta 10. punkta, ne no nevienas citas minētās regulas tiesību normas nevar izsecināt Savienības likumdevēja skaidru nodomu īstenot īpašu pienākumu, kas izriet no Antidempinga nolīguma 2.4. panta pēdējā teikumā ietvertās tiesību normas (78).
137. Lai gan pamatregulas 2. panta 10. punkts pats par sevi neparedz nekādu pozitīvu pienākumu Savienības iestādēm sniegt ieinteresētajām personām konkrētu informāciju par iespējamām korekcijām, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu, tas tomēr nenozīmē, ka pamatregulā nav ņemtas vērā Antidempinga nolīguma 2.4. panta pēdējā teikumā noteiktās prasības. Minētās prasības ir daļa no procesuālās sistēmas, ko Savienības likumdevējs ir izveidojis attiecībā uz antidempinga procedūrām, kuras iestādes īsteno saskaņā ar minēto regulu, to interpretējot atbilstoši Pamattiesību hartas 41. pantā nostiprinātajam labas pārvaldības principam (79).
138. Attiecībā uz pirmo Vispārējās tiesas iebildumu par nesamērīga pierādīšanas pienākuma uzlikšanu tā atsaucas uz apstrīdētās regulas 314. apsvērumu (kas minēts šo secinājumu 55. punktā).
139. Šajā apsvērumā Komisija, pirmkārt, konstatēja, ka nekas neliecina par to, ka “strīdīgās izmaksas” ir iekļautas Turcijas ražotāja PVA izmaksās, un otrkārt, ka “turklāt” Sinopec “neiesniedza nekādus pierādījumus, kas liecinātu par pretējo”. Tādējādi šajā apsvērumā Komisija būtībā kā nepamatotu noraidīja Sinopec lūgumu veikt normālās vērtības korekciju, kas izteikts tās piezīmēs par galīgo informācijas izpaušanu (kas norādīts šo secinājumu 109. punktā).
140. Kā atgādināts šo secinājumu 112. punktā, šā noraidījuma likumība ir jāvērtē, ņemot vērā Sinopec iesniegto informāciju, nevis vēlāk pievienotos argumentus. Šajā ziņā Vispārējā tiesā, it īpaši Wegochem, izvirzītie argumenti liecina, ka Sinopec lūgums neapšaubāmi varēja būt pamatotāks, nekā tas bija, lai radītu lielākas šaubas par Komisijas izmantotajā Orbis datubāzē ietvertajiem datiem. Tādējādi arguments par apgalvoto neiespējamo pierādīšanas pienākumu nevar novērst to, ka lūgums koriģēt salikto normālo vērtību nebija pietiekami pamatots.
141. Jebkurā gadījumā, pat ja Sinopec būtu bijis nepamatoti grūti pierādīt – kā to prasa iepriekš minētā judikatūra –, ka “strīdīgās izmaksas” bija iekļautas Ilkalem datos Orbis datubāzē, no šo secinājumu 125. un 126. punkta tomēr izriet, ka, nepastāvot galīgai pārliecībai par noteiktiem apgalvotajiem apstākļiem saistībā ar “viegli pieejamo” informāciju, kas izmantota normālās vērtības noteikšanai saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, Komisija bija tiesīga izmantot šos datus normālās vērtības noteikšanai, pat ja tie nebija pietiekami sīki izstrādāti, lai galīgi atspēkotu nepamatoto lūgumu veikt korekciju.
142. Šajā ziņā, raugoties no plašākas politikas perspektīvas, jānorāda, ka pamatregulas 2. panta 6.a punktā paredzētās metodikas ietvaros tādu saliktās normālās vērtības korekciju pieprasījumu pieņemšana, kas nav pamatoti ar pierādīšanas standartu, kā prasīts šo secinājumu 114. un 115. punktā, radītu risku, ka tiks apdraudēta visa metodika, kuras pamatā ir viegli pieejami dati.
143. Otrais Vispārējās tiesas iebildums ir par to, ka Komisija nav sniegusi Sinopec datus, kas tai būtu ļāvuši sīkāk pamatot savu lūgumu.
144. Šajā ziņā, lai gan, kā norādīts šo secinājumu 137. punktā, ar pamatregulu antidempinga procedūrām izveidotajā procesuālajā sistēmā, to interpretējot saskaņā ar labas pārvaldības principu, pusēm ir noteiktas procesuālās tiesības attiecībā uz informāciju, kas nepieciešama taisnīgam salīdzinājumam atbilstoši pamatregulas 2. panta 10. punktam, nekur nav paredzēts, ka Komisijai būtu jāsniedz ieinteresētajām personām informācija, kas  nav tās lietas materiālos. Pastāv divas iespējas: vai nu puses apgalvo, ka Komisija nav apkopojusi pietiekamus datus un tādējādi izmeklēšanas laikā nav izpildījusi savu rūpības pienākumu – tomēr no šo secinājumu 119.–128. punktiem izriet, ka šajā lietā tas tā nav – vai arī tās nevar atsaukties uz labas pārvaldības principa pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka nav saņēmušas informāciju, kas nav iekļauta lietas materiālos.
145. Tiklīdz ir konstatēts, ka Komisija pusēm ir sniegusi visu lietā esošo attiecīgo un izpaužamo informāciju, nevar būt runa par labas pārvaldības principa pārkāpumu tikai tādēļ, ka Komisija ieinteresētajai personai nav sniegusi datus, kas tai ļautu sīkāk pamatot savu lūgumu. Šo secinājumu apstiprina spriedums Changmao, kurā Tiesa ir secinājusi, ka šādā situācijā prasītājs nevar pamatoti pārmest Komisijai, ka tā nav rīkojusies atbilstoši labas pārvaldības principam un ir pārkāpusi tā tiesības uz aizstāvību, uzliekot tam nesamērīgu pierādīšanas pienākumu (80).
146. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, manuprāt, ir jāapmierina arī otrā pamata trešais arguments un līdz ar to Komisijas otrais pamats ir jāapmierina pilnībā.
C.      Par trešo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta interpretāciju
147. Komisijas trešais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz Vispārējās tiesas konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 65.–113. punktā, kuros tā nosprieda, ka Komisija, piemērojot eksporta cenas lejupvērstu korekciju saskaņā ar šo tiesību normu, ir pārkāpusi pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu.
148. Saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu “korekciju izdara, ņemot vērā atšķirības komisijas naudā, ko maksā saistībā ar apskatāmo noietu. Termins “komisijas maksa” attiecas arī uz uzcenojumu, ko saņem izstrādājuma vai līdzīga izstrādājuma tirgotājs, ja šāda tirgotāja funkcijas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.”
1.      Tiesvedības priekšvēsture
149. Kā izriet no apstrīdētās regulas 365.–374. apsvēruma, Komisija uzskatīja, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu ir pamatoti veikt eksporta cenas lejupvērstu korekciju.
150. Jo īpaši minētās regulas 373. apsvērumā Komisija atzina, ka, aplūkojot visu Sinopec grupu kopumā un Sinopec Central China – saistīta uzņēmuma, kas veic visus Sinopec attiecīgo produktu eksporta pārdevumus uz Eiropas Savienību – darbības šīs grupas ietvaros, Sinopec Central China “nevar uzskatīt par iekšējo pārdošanas departamentu un ka tas drīzāk ir uzskatāms par tirgotāju pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta nozīmē”. Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija savā analīzē ņēma vērā piecus elementus (81):
–        pirmkārt, Sinopec Central‑China meklēja klientus un nodibināja kontaktus ar tiem;
–        otrkārt, Sinopec Chongqing, attiecīgo preču ražotājs, veica tiešos eksporta pārdošanas darījumus;
–        treškārt, Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia,
vēl viens attiecīgo preču ražotājs, veica tiešo pārdošanu Ķīnā;
–        ceturtkārt, Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia sedza pārdošanas izmaksas;
–        piektkārt, Sinopec Central‑China tirgoja arī preces, ko ražojuši citi ražotāji, nevis Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia.
151. Sinopec apstrīdēja iepriekš minēto secinājumu Vispārējā tiesā.
152. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, pirmkārt, noraidīja Komisijas argumentu, ka korekcija atbilstoši pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktam principā ir jāveic, tiklīdz uzņēmums ir izveidojis saistītu komercsabiedrību, lai veiktu eksporta pārdošanu (82).
153. Otrkārt, Vispārējā tiesa piekrita Komisijai, ka, ņemot vērā kopīgo kontroli, bija jānoskaidro, vai attiecīgo faktu kopums pierāda “vienotas ekonomiskas vienības” esību un līdz ar to, vai saistītā tirgotāja veiktās funkcijas bija
līdzīgas iekšējā pārdošanas departamenta funkcijām. Tādējādi Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai Komisija bija iesniegusi pietiekamas un saskaņotas norādes, kas ļautu pierādīt, ka, lai gan pastāv kopīga kontrole, Sinopec Central‑China nevarēja uzskatīt par iekšējo pārdošanas departamentu, un tādēļ bija jāveic apstrīdētā korekcija (83).
154. Līdz ar to Vispārējā tiesa analizēja katru no iepriekš minētajiem pieciem elementiem. Tā secināja, ka pirmais un piektais elements nebija būtisks, lai noteiktu, vai Sinopec Central‑China bija iekšējais pārdošanas departaments vai pārstāvis (84); otrais un trešais elements nebija pārliecinoši pierādījumi tam, ka Sinopec Central‑China nevar uzskatīt par iekšējo pārdošanas departamentu (85); un ceturtais elements nemainīja otrā un trešā elementa novērtējumu (86).
155. Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa secināja, ka ar otro un trešo iepriekš norādīto elementu nav pietiekami, lai pastāvētu saskaņotu norāžu kopums, kas pierādītu, ka Sinopec Central‑China funkcijas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, vai kas liegtu atzīt tā iekšējā pārdošanas departamenta statusu. Tādējādi Vispārējās tiesas ieskatā Komisija nebija izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu atbilstoši judikatūrai un bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka Sinopec Central‑China veica funkcijas, kuras ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu (87).
2.      Īss lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
156. Komisijas trešais apelācijas sūdzības pamats ir sadalīts divās daļās.
157. Ar pirmo daļu Komisija, ko atbalsta Kuraray, apstrīd pārsūdzētā sprieduma 65.–79. punktu. Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, interpretējot pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu un nav ievērojusi pierādīšanas pienākuma principu attiecībā uz korekciju saskaņā ar attiecīgo judikatūru. Šajā lietā Komisija esot pienācīgi izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu. Komisijas iesniegtajiem pierādījumiem būtu bijis jāpārnes pierādīšanas pienākumu uz Sinopec, lai tā pierādītu, ka korekcija saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu nav pamatota. No tā izrietot, ka pārsūdzētā sprieduma 69. un 70. punktā ir
pieļauta tiesību kļūda.
158. Ar otro daļu Komisija, pirmkārt, apgalvo, ka, atsevišķi analizējot katru no šo secinājumu 149. punktā norādītajiem pierādījumiem, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, piemērojot pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu. Saskaņā ar judikatūru šo elementu nozīmi varot izvērtēt tikai kopumā, nevis ņemot vērā katru elementu atsevišķi. Šiem elementiem varot būt nozīme tikai tad, ja tie tiek ņemti vērā kā pierādījumu kopums, kas pamato apstrīdētajā regulā izdarīto secinājumu. Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav piemērojusi šo standartu. Otrkārt, Komisija apstrīd Vispārējās tiesas secinājumus par katru no pieciem elementiem, kas minēti šo secinājumu 150. punktā. It īpaši attiecībā uz trešo elementu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
159. Attiecībā uz pirmo daļu Sinopec, ko atbalsta Weghochem, apstrīd Komisijas argumentus.
160. Attiecībā uz otro daļu Wegochem vispirms apgalvo, ka tā ir nepieņemama, jo ir mēģinājums apstrīdēt Vispārējās tiesas izdarītos faktiskos konstatējumus. Pēc tam Sinopec un Wegochem apstrīd Komisijas argumentus attiecībā uz katru no iepriekš minētajiem pieciem elementiem.
3.      Vērtējums
a)      Par korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu
161. Saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu var veikt korekciju, ņemot vērā atšķirības komisijas naudā, ko maksā saistībā ar apskatāmo noietu. Minētās tiesību normas otrajā teikumā ir precizēts, ka termins “komisijas maksa” attiecas arī uz uzcenojumu, ko saņem izstrādājuma vai līdzīga izstrādājuma tirgotājs, ja šāda tirgotāja funkcijas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
162. Otrais teikums pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktā ir iekļauts ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1972/2002 (88). No šīs regulas 6. apsvēruma izriet, ka šīs iekļaušanas mērķis saskaņā ar iestāžu pastāvīgo praksi bija precizēt, ka šādas korekcijas ir jāveic arī tad, ja puses nerīkojas, pamatojoties uz principāla un pārstāvja attiecībām, bet sasniedz to pašu ekonomisko rezultātu, rīkojoties kā pircējs un pārdevējs. Tādējādi pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkts ļauj veikt korekciju ne tikai attiecībā uz atšķirībām komisijas naudā, ko maksā saistībā ar apskatāmo noietu, bet arī par uzcenojumu, ko saņem izstrādājuma tirgotāji, ja tie veic funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz
komisijas maksu.
163. Tomēr, kā Vispārējā tiesa pareizi norādīja pārsūdzētā sprieduma 60. un turpmākos punktos, no judikatūras izriet, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu i) apakšpunktu korekciju nevar izdarīt, ja ražotājs un ar to saistītais izplatītājs, kas veic eksportu uz Eiropas Savienību, veido vienu ekonomisku vienību (89).
164. Faktiski apstāklis, ka ražošanas un pārdošanas darbības ir sadalītas starp juridiski nošķirtiem grupas uzņēmumiem, nemaina to, ka grupa ir viena ekonomiska vienība. Šāda grupa vienkārši organizē savu darbību iekšēji tādā veidā, kā citos gadījumos to veiktu viena juridiska persona. Vienas ekonomiskās vienības atzīšanas ekonomiskais pamatojums ir novērst pārdošanas izmaksu mākslīgu izslēgšanu no produkta vērtības tikai tāpēc, ka grupa izmanto atsevišķu juridisku meitasuzņēmumu, nevis iekšējo pārdošanas departamentu. Abas korporatīvās struktūras ir ekonomiski līdzvērtīgas (90).
165. No tā izriet, ka izplatītājs, kas veido vienu ekonomisku vienību ar trešajā valstī reģistrētu ražotāju, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas veic funkcijas, kuras ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta izpratnē (91).
166. Viena ekonomiska vienība pastāv, ja ražotājs uztic uzdevumus, kas parasti ietilpst iekšējā pārdošanas departamenta pienākumos, attiecībā uz saviem produktiem izplatīšanas uzņēmumam, kuru tas ekonomiski kontrolē (92). Līdz ar to, lai gan ražotāja kontrole pār saistīto tirgotāju vai kopīga kontrole abiem šiem uzņēmumiem ir priekšnoteikums vienas ekonomiskas vienības pastāvēšanai, šādu vienību var konstatēt tikai tad, ja saistītā tirgotāja veiktās funkcijas ir līdzīgas iekšējā pārdošanas departamenta funkcijām (93).
167. Tādējādi analīze balstās uz funkcionālu pieeju. Svarīga ir būtība, nevis forma. Analizējot vienas ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp ražotāju un ar to saistīto izplatītāju, ir izšķiroši ņemt vērā saimniecisko attiecību starp šo ražotāju un šo izplatītāju realitāti. Ņemot vērā prasību par konstatējumu, kas atspoguļo saimniecisko attiecību starp minēto ražotāju un minēto izplatītāju realitāti, Savienības iestādēm ir jāņem vērā “visi atbilstošie faktori”, kas ļauj noteikt, vai šis izplatītājs pilda vai nepilda šā ražotāja [struktūrā] ietverta pārdošanas departamenta funkcijas (94).
168. Īpaši ir jāizvērtē funkcijas, ko saistītais tirgotājs veic grupā, kurai tas pieder. Līdz ar to Komisijai ir jāpārbauda visas funkcijas, ko šis uzņēmums veic attiecīgā produkta, kā arī citu produktu tirdzniecībā un eksportā gan grupas ietvaros, gan attiecībās ar neatkarīgiem trešo personu ražotājiem (95).
169. Prasība ņemt vērā ražotāja un saistītā izplatītāja attiecību ekonomisko realitāti norāda uz tādu elementu izvērtēšanu kā saistītā izplatītāja autonomijas līmenis (96), riska sadale, saistītā uzņēmuma atalgojuma struktūra, attiecību ekskluzivitāte vai iespēja pārstāvēt citus nesaistītus ražotājus (97).
b)      Par trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
170. Ar trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu Komisija būtībā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 69. un 70. punktu. Šajos punktos Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentu, ka pastāv “vispārīgs noteikums”, kas principā prasa veikt korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu, tiklīdz uzņēmums ir izveidojis saistītu komercsabiedrību, lai veiktu eksporta pārdošanu.
171. Tomēr šajā Vispārējās tiesas vērtējumā nav pieļauta tiesību kļūda un, pretēji Komisijas apgalvojumiem, tajā nav ignorēts pierādīšanas pienākuma princips attiecībā uz korekciju saskaņā ar attiecīgo judikatūru.
172. Kā Vispārējā tiesa pareizi norādīja pārsūdzētā sprieduma 65.–68. punktā – un kā izriet no šo secinājumu 84. punkta – saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pierādīšanas pienākums attiecībā uz pamatregulas 2. panta 10. punktā uzskaitītajām īpašajām korekcijām gulstas uz pusi, kas vēlas uz tām atsaukties. Tādējādi, ja Komisija uzskata, ka ir pamatoti veikt eksporta cenas lejupvērstu korekciju, pamatojoties uz to, ka ar ražotāju saistīts pārdošanas uzņēmums – šajā gadījumā Sinopec Central‑China – veic funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, tad šai iestādei vismaz ir jāsniedz saskaņotas norādes, kas pierāda, ka šis nosacījums ir izpildīts (98).
173. Tikai tad, ja Komisija ir sniegusi saskaņotas norādes, ka attiecīgā tirdzniecības komercsabiedrība veic funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, minētajai komercsabiedrībai vai ar to saistītajam ražotājam ir jāsniedz pierādījumi, ka korekcija pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta izpratnē nav pamatota, piemēram, pierādot, ka tie veido vienu ekonomisku vienību (99).
174. No tā izriet, pirmkārt, ka judikatūrā nav vispārīga noteikuma, kas prasītu veikt korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu vienīgi tāpēc, ka uzņēmums izveido saistītu tirdzniecības komercsabiedrību, lai veiktu eksporta pārdošanu.
175. Komisijai ir jāsniedz saskaņotas norādes, kas pierāda, ka, neraugoties uz ražotāja kontroli pār saistīto tirgotāju vai abu šo uzņēmumu kopīgu kontroli, ar ražotāju saistīta tirdzniecības komercsabiedrība (saistītais izplatītājs) veic funkcijas, kuras ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
176. Tomēr šajā lietā jautājums par to, vai Komisija ir sniegusi pietiekamus pierādījumus, lai secinātu, ka Sinopec Central‑China, neraugoties uz tās saistītā izplatītāja statusu, pildīja šīs funkcijas, ir tieši šā pamata otrās daļas jautājums.
177. Otrkārt, pierādīšanas pienākuma pāreja uz Sinopec, uz kuru Komisija atsaucas apelācijas sūdzībā un kas minēta šo secinājumu 173. punktā, iestāsies tikai tad, kad Komisija būs sniegusi šādas saskaņotas norādes.
178. No tā izriet, ka trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
c)      Par trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu
1)      Par pieņemamību
179. Saistībā ar trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu vispirms ir jāizskata Wegochem izvirzītā iebilde par nepieņemamību. Kā izskaidrots šo secinājumu 22.–25. punktā, uz kuriem atsaucos, Wegochem nav tiesīga izvirzīt šādu pamatu. Tomēr, tā kā tas rada jautājumu par Tiesas kompetenci, Tiesai tas jāizskata pēc savas ierosmes.
180. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa nav kompetenta ne konstatēt faktus, ne arī principā pārbaudīt pierādījumus, ko Vispārējā tiesa ņēmusi vērā šo faktu pamatojumam (100). Tādējādi, ciktāl Komisijas trešā pamata otrā daļa ir vērsta uz to pierādījumu atkārtotu izvērtēšanu, uz kuriem Vispārējā tiesa balstījās, secinot, ka Komisija nav izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu, lai pierādītu, ka Sinopec Central‑China pildīja funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, Tiesas kompetencē nav izskatīt šādu apelācijas pamatu, ja vien šie pierādījumi nav sagrozīti (101).
181. Tomēr jautājums par to, vai Vispārējā tiesa ir piemērojusi pareizo pierādījumu vērtēšanas standartu, ir tiesību jautājums, kas ir Tiesas kompetencē (102). Tāpat jautājums par to elementu atbilstību, kurus Komisija ņēmusi vērā, nosakot, vai saistītais izplatītājs veic funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, vai arī vai pastāv viena ekonomiska vienība pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta izpratnē, ir tiesību jautājums, ko var izskatīt apelācijas tiesvedībā (103).
2)      Par lietas būtību
182. Pēc būtības Komisija vispirms apstrīd Vispārējās tiesas izmantoto pierādījumu vērtēšanas standartu.
183. Šajā jautājumā piekrītu Komisijas viedoklim, ka saskaņā ar judikatūru pieci šo secinājumu 150. punktā minētie elementi, kas veido pierādījumu kopumu, nav jāvērtē katrs atsevišķi, bet gan jāaplūko kā pilns pierādījumu kopums, kas pamato apstrīdētajā regulā izdarīto secinājumu.
184. Faktiski, kā izriet no šo secinājumu 167. un 168. punktā minētās judikatūras, lai noteiktu, vai korekcija saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu ir pamatota vai arī tā nav tāpēc, ka ražotājs un ar to saistītais izplatītājs, kas atbild par eksportu uz Eiropas Savienību, veido vienu ekonomisku vienību, ir jāņem vērā “visi atbilstošie faktori” saistībā ar ekonomisko realitāti attiecībās starp šo ražotāju un izplatītāju.
185. Tomēr šajā lietā Vispārējā tiesa veica visu faktoru, kas pamato Komisijas secinājumu apstrīdētajā regulā, visaptverošu vērtējumu. Pēc katra no pieciem elementiem atsevišķas analīzes – pārsūdzētā sprieduma 82.–111. punktā –Vispārējā tiesa 112. punktā nonāca pie galīgā secinājuma, skaidri atsaucoties uz visiem pieciem elementiem, kas veido pierādījumu kopumu. Vispārējā tiesa secināja, ka vienīgie divi elementi, ko tā uzskatīja par būtiskiem, proti, otrais un trešais elements, nebija pietiekami, lai veidotu saskaņotu pierādījumu kopumu, kas pierādītu, ka Sinopec Central‑China funkcijas bija līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu. Līdz ar to Komisijas iebildums par to, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi nepareizu vērtēšanas standartu, ir jānoraida.
186. Pēc tam Komisija apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par katru no pieciem šo secinājumu 150. punktā minētajiem elementiem, kas veido pierādījumu kopumu, kurš pamato tās secinājumu apstrīdētajā regulā.
187. Šajā sakarā jāatzīmē, ka Vispārējās tiesas secinājums pārsūdzētā sprieduma 112. punktā pēc pierādījumu visaptveroša vērtējuma bija balstīts tikai uz diviem no pieciem elementiem, uz kuriem Komisija bija atsaukusies apstrīdētajā regulā, jo Vispārējā tiesa divus elementus (pirmo un piekto) noraidīja kā nebūtiskus, savukārt trešais (ceturtais elements) netika atzīts par tādu, kas mainītu tās vērtējumu par diviem pārējiem faktoriem.
188. Līdz ar to, pat ja Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 112. punktā piemēroja pareizo vērtēšanas standartu, gadījumā, ja tiktu konstatēts, ka tās visaptverošais vērtējums balstījās tikai uz daļēju pierādījumu kopumu –  tiesību kļūdas dēļ, novērtējot noteiktu faktoru atbilstību –, viss vērtējums būtu kļūdains.
189. Attiecībā uz pirmo no pieciem šo secinājumu 150. punktā minētajiem elementiem, proti, to, ka Sinopec Central‑China meklēja klientus un nodibināja ar tiem kontaktus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 82.–84. punktā atzina, ka tas nav būtiski. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, tā kā klientu meklēšana un kontaktu nodibināšana ar tiem ir darbības, ko var veikt gan iekšējā pārdošanas departaments, gan tirdzniecības aģents, šis elements analīzē nav būtisks.
190. Komisija apstrīd šo vērtējumu, kurš, ciktāl tas attiecas uz elementa, kas ņemts vērā, nosakot vienotas ekonomiskas vienības pastāvēšanu, atbilstību, skar tiesību jautājumu (104).
191. Kā minēts iepriekš (105), lai noteiktu vienotas ekonomiskas vienības pastāvēšanu, ir jāizvērtē visas funkcijas, ko saistītais izplatītājs veic attiecīgā produkta tirdzniecībā un eksportā, ņemot vērā tā saimniecisko attiecību ar ražotāju realitāti.
192. Šajā kontekstā piekrītu Vispārējai tiesai, ka klientu meklēšana un kontaktu nodibināšana ar tiem ir darbība, ko, ja nav ārējā tirdzniecības pārstāvja, var veikt iekšējais pārdošanas departaments. Tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav kļūdījusies, konstatējot, ka pirmais elements nav izšķirošs, lai noteiktu, vai saistītais izplatītājs darbojas kā iekšējais pārdošanas departaments vai tirdzniecības pārstāvis.
193. Tomēr apstāklis, ka elements nav noteicošs, nenozīmē, ka tam nav nozīmes.
194. Tas, ka saistītais izplatītājs meklē klientus un nodibina ar tiem kontaktus, ir būtisks faktors, lai izprastu saistītās komercsabiedrības veiktās vispārējās funkcijas, ņemot vērā tās saimnieciskās attiecības ar ražotāju. Ja tiktu konstatēts, ka saistītā komercsabiedrība nemeklēja klientus un tieši nenodibināja ar tiem kontaktus, tas būtu spēcīgs pierādījums tam, ka šī komercsabiedrība neveic funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu. Faktiski no judikatūras izriet, ka Vispārējā tiesa par būtisku elementu, lai noteiktu, vai saistītais izplatītājs rīkojās kā pārstāvis, uzskatīja faktu, ka tas tirgoja preces, pārvaldīja kontaktus ar esošajiem un potenciālajiem klientiem, pieprasīja un saņēma pasūtījumus, kā arī risināja sarunas par pārdošanu (106).
195. Līdz ar to Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 84. punktā secinot, ka pirmajam elementam nav nozīmes, nosakot, vai Sinopec Central‑China darbojās kā pārstāvis, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta izpratnē.
196. Attiecībā uz otro elementu, kas minēts šo secinājumu 150. punktā, proti, ka Sinopec Chongqing veica tiešos eksporta pārdevumus, Komisija nav apstrīdējusi nevienu konkrētu tiesību kļūdu Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 85.–94. punktā veiktajā vērtējumā. Tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa tiešās pārdošanas vērtējumu nesaistīja ar tās atbilstības izvērtējumu saistībā ar saimnieciskajām attiecībām starp Sinopec Chongqing un Sinopec Central‑China. Tomēr, ciktāl Komisijas apgalvojums jāsaprot kā lūgums atkārtoti izvērtēt Vispārējās tiesas veikto pierādījumu vērtējumu, šāds lūgums apelācijas instancē nav pieņemams. Ciktāl Komisijas sūdzība ir jāsaprot kā vērsta pret Vispārējās tiesas izmantoto vērtēšanas standartu, šī sūdzība jau ir noraidīta šo secinājumu 182.–185. punktā.
197. Par trešo elementu, kas minēts šo secinājumu 150. punktā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 97. un 98. punktā norādīja, ka, lai gan Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia tiešā pārdošana iekšzemes tirgū pierādīja, ka tām ir nepieciešamā infrastruktūra, lai darbotos bez starpniekiem, ražotāji var likumīgi izmantot eksporta darbībām citas iekšējās struktūrvienības vai saistītās struktūras nekā tās, ko izmanto iekšzemes tirgū. Vispārējā tiesa secināja, ka trešais elements tādējādi nav pārliecinošs pierādījums, kas varētu liegt atzīt Sinopec Central‑China kā iekšējā pārdošanas departamenta statusu.
198. Pretēji Komisijas apgalvojumam, šajā argumentācijā nesaskatu nekādas pretrunas. Līdz ar to iebildums par to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nevar tikt apmierināts. Ciktāl Komisija lūdz Tiesu atkārtoti izvērtēt Vispārējās tiesas veikto pierādījumu vērtējumu un izdarīt citādu secinājumu nekā pārsūdzētajā spriedumā, šis lūgums apelācijas tiesvedībā ir nepieņemams.
199. Attiecībā uz ceturto šo secinājumu 150. punktā minēto elementu, proti, to, ka Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia bija radušās pārdošanas izmaksas, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 100.–102. punktā to saistīja ar otro un trešo elementu un secināja, ka tas nemaina šo elementu vērtējumu.
200. Komisija pati savu iebildumu par šo sprieduma daļu saista ar otrā un trešā elementa vērtējuma nelikumību. Tomēr no šo secinājumu iepriekšējiem punktiem izriet, ka iebildumi par vērtējumu attiecībā uz otro un trešo elementu ir jānoraida. Līdz ar to arī Komisijas iebildums par Vispārējās tiesas vērtējumu attiecībā uz ceturto elementu nevar tikt apmierināts.
201. Visbeidzot, attiecībā uz šo secinājumu 150. punktā minēto piekto elementu par to, ka Sinopec Central‑China tirgoja arī citu ražotāju, ne tikai Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia, ražotās preces, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā secināja, ka tam nav nozīmes, lai pierādītu, ka Sinopec Central‑China pildīja funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu. Vērtējums, kas ļāva nonākt pie šāda secinājuma, ir sadalīts divās daļās. Pirmkārt, minētā sprieduma 106.–108. punktā, atsaucoties uz attiecīgo judikatūru, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, tā kā Komisija nav veikusi pārbaudi par Sinopec Central‑China kopējā apgrozījuma īpatsvaru visu to produktu pārdošanā, kas iegādāti no citiem uzņēmumiem, nevis Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia, tā nevarēja atsaukties uz piekto elementu, lai apgalvotu, ka nav izveidota viena ekonomiska vienība. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 109. un 110. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka katrā ziņā – pat ja Komisija bija tiesīga izvērtēt tikai to Sinopec Central‑China apgrozījumu, ko tā bija realizējusi, pārdodot PVS, tika konstatēts, ka Sinopec Central‑China PVS iepirkums no nesaistītiem ražotājiem veidoja tikai 2 % salīdzinājumā ar tās iegādēm no Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia un PVS iepirkums no nesaistītiem ražotājiem turklāt tika pārdots Ķīnā “saistītai komercsabiedrībai”.
202. Komisija apstrīd šo vērtējumu, kas tāpat kā pirmais elements – ciktāl tas attiecas uz elementa atbilstību, kas ņemts vērā, nosakot vienas ekonomiskas vienības pastāvēšanu – ir tiesību jautājums (107).
203. Par vērtējuma pirmo daļu, uz kuru Vispārējā tiesa balstījās, lai izdarītu pārsūdzētā sprieduma 111. punktā ietverto secinājumu, jānorāda, ka šā sprieduma 106. un 107. punktā veiktais vērtējums atbilst tajā minētajai judikatūrai. Tomēr minētā sprieduma 108. punktā ietvertais secinājums, ka Komisija vispār nevarēja izmantot piekto elementu kā atbilstošu faktoru, jo tā neanalizēja kopējā apgrozījuma daļu, kas attiecas uz visu produktu pārdošanu, kuri iegādāti no uzņēmumiem, kas nav Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia, manuprāt, ir kļūdains.
204. Kā minēts iepriekš (108), judikatūra dod Savienības iestādēm tiesības ņemt vērā “visus atbilstošos faktorus”, kas saistīti ar saimniecisko attiecību starp šo ražotāju un šo izplatītāju realitāti, lai noteiktu, vai pastāv viena ekonomiska vienība. Līdz ar to šos faktorus nevar ierobežot tikai ar saistītā izplatītāja visu ražojumu pārdošanas kopējā apgrozījuma analīzi. Arī attiecīgā ražojuma pārdošanas apjoma daļa var būt atbilstošs faktors, ko Savienības iestādes ir tiesīgas ņemt vērā vērtējumā (109). Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā secinot, ka piektajam elementam nav nozīmes, jo Komisija nav analizējusi visu Sinopec Central‑China
ražojumu pārdošanas kopējā apgrozījuma daļu.
205. Attiecībā uz vērtējuma otro daļu, kas ietverta pārsūdzētā sprieduma 109. un 110. punktā, Vispārējā tiesa to “katrā ziņā” veica papildus, tādējādi tas ir “obiter dictum”. Šajos punktos, lai gan Vispārējā tiesa to nav skaidri norādījusi, šķiet, ka tā būtībā ir secinājusi, ka, pamatojoties uz vērtējumu par ļoti ierobežoto apgrozījuma daļu, kas attiecas (tikai) uz attiecīgo produktu un ko Sinopec Central‑China guvusi no citiem nesaistītiem ražotājiem (kuru Komisija bija ņēmusi vērā), piektais elements nav pietiekams pierādījums, lai uzskatītu, ka šī sabiedrība veica funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
206. Tomēr jāatzīmē, ka šis (netiešais) secinājums par piekto elementu vispār nav minēts pārsūdzētā sprieduma 112. punktā, kurā Vispārējā tiesa veica piecu elementu visaptverošu vērtējumu. Tādēļ Vispārējā tiesa šajā visaptverošajā vērtējumā nemaz neņēma vērā piekto elementu kā pierādījumu, jo tā (kļūdaini) uzskatīja šo elementu par nebūtisku.
207. Noslēgumā uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi divas tiesību kļūdas, secinot, ka pirmajam un piektajam elementam nav nozīmes analīzē, lai noteiktu, vai Sinopec Central‑China, neraugoties uz tās saistītās sabiedrības statusu, veica funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
208. Līdz ar to, tā kā Vispārējās tiesas veiktais pierādījumu visaptverošais vērtējums pārsūdzētā sprieduma 112. punktā bija balstīts tikai uz otro un trešo elementu, jo Vispārējā tiesa pirmo un piekto elementu kļūdaini bija atzinusi par nebūtiskiem, jāsecina, ka šajā visaptverošajā vērtējumā ir pieļautas tiesību kļūdas.
209. Tādēļ ierosinu Tiesai apmierināt Komisijas trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu.
III. Par pretapelācijas sūdzību
210. Sinopec
pretapelācijas sūdzība attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 141.–159. punktu. Šajos punktos Vispārējā tiesa noraidīja pamatu, ar kuru Sinopec apstrīdēja Komisijas lēmumu veikt normālās vērtības augšupvērstu korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunktu, lai atspoguļotu starpību starp maksājamā pievienotās vērtības nodokļa (PVN) likmi un likmi, kas paredzēta par preču eksporta PVN atmaksu.
211. Ar pretapelācijas sūdzību Sinopec lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā ar to apstiprināta normālās vērtības korekcija attiecībā uz neatgūstamo PVN, atcelt apstrīdēto regulu daļā, ciktāl ar to ir veikta šī korekcija, un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus; pakārtoti Sinopec lūdz Tiesu nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
212. Komisija, kuru atbalsta Kuraray, lūdz Tiesu noraidīt pretapelācijas sūdzību un piespriest Sinopec atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Kuraray arī lūdz Tiesu atzīt pretapelācijas sūdzību par nepieņemamu.
213. Pretapelācijas sūdzības pamatojumam Sinopec izvirza četrus pamatus.
214. Pārsūdzētā sprieduma 141.–159. punktā Vispārējā tiesa apstiprināja Komisijas lēmumu, kas izklāstīts apstrīdētās regulas 387. un 388. apsvērumā, koriģēt salikto normālo vērtību, lai ņemtu vērā eksporta cenā iekļauto neatgūstamo PVN. Vispārējā tiesa konstatēja, ka, lai gan apstrīdētās regulas formulējums nebija viegli uztverams, to interpretējot kontekstā un balstoties uz administratīvajā lietā esošajiem pierādījumiem, Komisija pietiekami pierādīja, pirmkārt, ka eksporta cenā bija iekļauts neatgūstamais PVN, savukārt normālā vērtība bija aprēķināta, izmantojot reprezentatīvus valsts datus saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu bez PVN, un, otrkārt, ka līdz ar to šī asimetrija pamatoja normālās vērtības augšupvērstu korekciju, lai nodrošinātu taisnīgu normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājumu (110).
215. Tomēr Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, par šīs korekcijas juridisko pamatu izmantojot pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunktu, jo šis noteikums skaidri neattiecas uz saliktajām normālajām vērtībām, kuru pamatā ir reprezentatīvās valsts dati. Vispārējā tiesa konstatēja, ka šī kļūda tomēr nav izšķiroša, jo pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkts ļāva Komisijai koriģēt citus faktorus, kas ietekmē cenu salīdzināmību, tostarp neatgūstamo PVN (111).
A.      Par pretapelācijas sūdzības pieņemamību un efektivitāti
216. Pirmkārt, Kuraray apgalvo, ka pretapelācijas sūdzība kopumā ir nepieņemama. Kuraray skatījumā
Sinopec nav ne paskaidrojusi, ne pierādījusi, kādu labumu tai varētu sniegt pretapelācijas sūdzība.
217. Ar iebildi par nepieņemamību Kuraray būtībā apstrīd Sinopec interesi iesniegt pretapelācijas sūdzību. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasītāja interese iesniegt apelācijas sūdzību nozīmē, ka apelācijas iznākums var dot labumu lietas dalībniekam, kas to ir iesniedzis. Turklāt Tiesa pēc savas ierosmes var izvirzīt iebildumu, ka lietas dalībniekam nav intereses iesniegt vai uzturēt apelācijas sūdzību (112).
218. Kā paskaidrots šo secinājumu 22.–25. punktā, tā kā Kuraray ir persona, kas iestājusies lietā, tai nav tiesību izvirzīt šādu iebildi par nepieņemamību.
Tomēr, tā kā šī
iebilde rada jautājumu par Tiesas kompetenci, Tiesai tā jāizskata pēc savas ierosmes.
219. Manuprāt, nav šaubu, ka Sinopec ir interese iesniegt pretapelācijas sūdzību. Ja pretapelācijas sūdzība tiktu apmierināta un Tiesa nospriestu, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, atzīdama, ka var veikt korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu, normālā vērtība, kas izmantota Sinopec dempinga starpības noteikšanai, tiktu samazināta un līdz ar to samazinātos arī tās antidempinga maksājums. Tā neapšaubāmi būtu priekšrocība Sinopec.
220. Otrkārt, neizvirzot iebildi par nepieņemamību, Komisija uzskata, ka, tā kā nav iesniegta pretapelācijas sūdzība par pārsūdzētā sprieduma 160.–164. punktu, pretapelācijas sūdzība kopumā ir neefektīva. It īpaši Sinopec neapstrīdēja minētā sprieduma 160. punktu, kurā Vispārējā tiesa, lietojot vajadzības izteiksmi, esot apstiprinājusi korekcijas nepieciešamību. Tādējādi šis punkts ir pretrunā Sinopec
pretapelācijas sūdzībā izvirzītajiem argumentiem.
221. Pārsūdzētā sprieduma 160. punktā ir ietverts tikai to Sinopec argumentu kopsavilkums, kas pirmajā instancē tika izvirzīti otrā pamata trešās daļas otrajā iebildumā. Tas nav Vispārējās tiesas konstatējums. Tas, ka šis punkts nav īpaši apstrīdēts, nekādi neietekmē pretapelācijas sūdzības efektivitāti.
B.      Par pirmo pretapelācijas sūdzības pamatu
222. Ar pirmo pretapelācijas sūdzības pamatu Sinopec apgalvo, ka, pārsūdzētajā spriedumā mainot neatgūstamā PVN korekcijas juridisko pamatu no pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunkta uz 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu, Vispārējā tiesa nepareizi interpretēja gan šīs regulas 2. panta 10. punkta ievaddaļu, gan tās 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu.
223. Sinopec apgalvo, ka šajā lietā Komisija nav pierādījusi, ka ir izpildīti pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktā noteiktie nosacījumi, jo tā piemēroja nevis šo apstrīdētās regulas
noteikumu, bet gan pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunktu. Nevis Vispārējai tiesai, bet gan Komisijai bija jāveic korekcija, pamatojoties uz pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu, un jāpierāda, ka ir izpildīti šīs tiesību normas piemērošanas nosacījumi. Vispārējās tiesas uzdevums ir tikai pārbaudīt Komisijas aktu likumību, nevis labot šīs iestādes pieļautās tiesību kļūdas. Tas, ka Vispārējā tiesa nepareizi aizstāja juridisko pamatu, ļāva saglabāt korekciju, lai gan Komisija nebija izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu.
224. Komisija, kuru atbalsta Kuraray, apstrīd Sinopec argumentus.
225. Pārsūdzētā sprieduma 153.–156. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija konstatēja, ka eksporta cenā bija iekļauta summa, kas atbilst neatgūstamajam PVN, savukārt normālā vērtība bija aprēķināta bez PVN, un ka līdz ar to šī asimetrija pamatoja normālās vērtības augšupvērstu korekciju, lai nodrošinātu taisnīgu normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājumu.
226. Sinopec neapstrīd šos pārsūdzētā sprieduma punktus un tajos ietvertos konstatējumus. Jo īpaši Sinopec neapstrīd nepieciešamību veikt normālās vērtības augšupvērstu korekciju, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, ņemot vērā iepriekš minēto asimetriju, kas neapšaubāmi ietekmēja cenu salīdzināmību.
227. Pārsūdzētā sprieduma 157. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka normālās vērtības augšupvērstas korekcijas juridiskais pamats ir pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunkts. Taču Vispārējā tiesa nosprieda, ka šī kļūda nepamato apstrīdētās regulas atcelšanu, jo tai nebija izšķirošas ietekmes uz Komisijas vērtējumu, ņemot vērā, ka pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi jebkurā gadījumā bija izpildīti. Šajā pamatā tiek apstrīdēta korekcijas “juridiskā pamata aizstāšana”, kā to raksturojusi
Sinopec.
228. Tomēr, manuprāt, Vispārējās tiesas konstatējumā pārsūdzētā sprieduma 157. punktā nav pieļauta tiesību kļūda.
229. Pirmkārt, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, konstatēdama, ka ir izpildīti pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi.
230. Saskaņā ar šo noteikumu “korekciju var izdarīt [..] saistībā ar atšķirībām citos faktoros, kas nav minēti [pamatregulas 2. panta 10. punkta] a) līdz j) apakšpunktā, ja ir redzams, ka tie skar cenu salīdzināmību [..], jo īpaši ja patērētāji šo faktoru dēļ iekšējā tirgū maksā dažādas cenas”.
231. Šis noteikums ir atlikušais “visaptverošais” noteikums, kas tika ieviests Savienības antidempinga tiesībās (113), lai ļautu veikt korekcijas attiecībā uz “citiem faktoriem”, kuri nav īpaši uzskaitīti pamatregulas 2. panta 10. punkta a) līdz j) apakšpunktā, un tādējādi novērstu šī noteikuma ekskluzīvo raksturu attiecībā uz korekcijām (114).
232. Kā norādīts šo secinājumu 225. un 226. punktā, nav strīda par to, ka eksporta cenā iekļautā summa, kas atbilst neatgūstamajam PVN, un normālās vērtības noteikšana bez PVN radīja atšķirību faktoros, kuri ietekmē cenas un cenu salīdzināmību, un tādējādi pamatoja normālās vērtības augšupvērstu korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu. Līdz ar to ir izpildīts šīs tiesību normas pirmajā teikumā paredzētais nosacījums.
233. Runājot par
pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta otro apakšklauzulu, saskaņā ar kuru “patērētāji šo faktoru dēļ iekšējā tirgū maksā dažādas cenas”, vārda “jo īpaši” lietojums norāda, ka šajā tiesību normā nav noteiktas nekādas papildu prasības. Tās mērķis drīzāk ir ilustrēt situāciju, kad nosacījums – proti, ka ir pierādīts, ka attiecīgais faktors ietekmē cenu salīdzināmību – ir izpildīts.
234. Līdz ar to, tā kā Vispārējā tiesa konstatēja, ka ir pierādīts, ka ar PVN saistītā asimetrija starp salikto normālo vērtību un eksporta cenu ietekmēja cenu salīdzināmību, tā nepieļāva kļūdu, secinādama, ka ir izpildīti pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi.
235. Otrkārt, situācijā, kad ir konstatēts, ka korekcija bija nepieciešama, lai nodrošinātu taisnīgu salīdzinājumu saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu, un ka ir izpildīti šīs regulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta nosacījumi, Komisijas pieļautā tiesību kļūda, kvalificējot korekciju saskaņā ar minētās regulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunktu, bija tīri formāla rakstura. Faktiski šai kļūdai korekcijas juridiskajā kvalifikācijā nebija izšķirošas ietekmes ne uz Komisijas vērtējumu par korekcijas nepieciešamību, ne uz korekcijas apmēru un no tā izrietošo dempinga starpību. Kā pamatoti nospriedusi Vispārējā tiesa, tīri formāla rakstura kļūda, it īpaši attiecībā uz juridisko pamatu, nevar izraisīt attiecīgā Savienības akta atcelšanu (115).
236. Treškārt, attiecībā uz iespējamo Vispārējās tiesas pilnvaru pārsniegšanu, kuras ir ierobežotas tikai ar Komisijas aktu likumības pārbaudi, neuzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pārsniegusi savas pārbaudes pilnvaras, aizstājot Komisijas vērtējumu ar savu. Faktiski, lai nonāktu pie sava secinājuma, Vispārējā tiesa balstījās uz faktoriem, kas ir neatņemama Komisijas apstrīdētajā regulā izklāstītās argumentācijas sastāvdaļa, un tās vērtējuma rezultāts atbilst šā akta rezolutīvajai daļai (116). Vispārējā tiesa neveica jaunu faktu vērtējumu, aizstājot Komisijas vērtējumu, un tādējādi neaizskāra šīs iestādes plašo rīcības brīvību tirdzniecības politikas jomā – rīcības brīvību, kuru pamato Komisijai izvērtējamo
ekonomisko, juridisko un politisko situāciju sarežģītība (117).
237. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai noraidīt Sinopec pirmo pretapelācijas sūdzības pamatu kā nepamatotu.
C.      Par otro pretapelācijas sūdzības pamatu
238. Sinopec otrais
pretapelācijas sūdzības pamats ir vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 158. punktu. Sinopec apgalvo, ka, norādīdama, ka attiecīgā ražojuma cena eksportētājvalsts iekšzemes tirgū “tiek aizstāta” ar salikto normālo vērtību, Vispārējā tiesa nepareizi interpretē pamatregulas 2. panta 6.a punktu. Sinopec
ieskatā, lai gan saliktā normālā vērtība saskaņā ar pamatregulas 2. panta 3.‑6. punktā noteikto metodiku ir paredzēta, lai aizstātu iekšzemes pārdošanas cenu, tas neattiecas uz pamatregulas 2. panta 6.a punktu, kas uzliek Komisijai pienākumu pilnībā neņemt vērā iekšzemes pārdošanu. Tomēr Sinopec uzskata, ka, lai veiktu korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu, ir jāpierāda, ka “patērētāji šo faktoru dēļ iekšējā tirgū maksā dažādas cenas”.
239. Komisija, kuru atbalsta Kuraray, apstrīd Sinopec argumentus. Turklāt Kuraray apgalvo, ka otrais pamats nav pieņemams, jo nav pietiekami skaidrs un precīzs, lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. Līdz ar to Kuraray skatījumā tas neatbilst Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā noteiktajām prasībām.
240. Pirmkārt, par otrā pamata pieņemamību uzskatu, ka, pat pieņemot, ka Tiesai pēc savas ierosmes būtu jāanalizē Kuraray izvirzītā iebilde par nepieņemamību, –
kura
kā persona, kas iestājusies lietā, nav tiesīga izvirzīt šādu iebildi –, kā
izriet no šo secinājumu 22.–25. punkta, šis pamats nav nepieņemams. Faktiski šis pamats precīzi norāda uz apstrīdētajiem sprieduma elementiem, kuru atcelšanu Sinopec
vēlas panākt (proti, pārsūdzētā sprieduma 158. punkts), kā arī uz juridiskajiem argumentiem, kas īpaši izvirzīti apelācijas sūdzības pamata atbalstam (proti, apgalvotais pamatregulas 2. panta 6.a punkta pārkāpums) (118).
241. Tomēr, manuprāt, šis pamats ir neefektīvs. Kā norādīts šo secinājumu 233. punktā, pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta otrā
apakšklauzulā nav noteiktas nekādas papildu prasības. Tajā drīzāk ir uzsvērta konkrēta situācija, kurā ir izpildīts pirmajā apakšklauzulā paredzētais nosacījums, proti, ka ir pierādīts, ka attiecīgo faktoru atšķirība ietekmē cenu salīdzināmību. Pārsūdzētā sprieduma 153.–157. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, tā kā šis nosacījums ir izpildīts, Komisija drīkstēja veikt normālās vērtības augšupvērstu korekciju. Tādēļ, pat ja, kā apgalvo Sinopec, minētā sprieduma 158. punkts būtu kļūdains attiecībā uz pamatregulas 2. panta 6.a punkta interpretāciju saistībā ar minētās regulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta otro apakšklauzulu, šāda kļūda neliktu apšaubīt secinājumu, ka šajā gadījumā korekcija bija pamatota.
242. Jebkurā gadījumā arī otrais pamats ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni. Faktiski, pārsūdzētā sprieduma 128. punktā norādot, ka attiecīgā ražojuma cena eksportētājvalsts iekšzemes tirgū “tiek aizstāta” ar salikto normālo vērtību, Vispārējā tiesa nedomāja, kā apgalvo Sinopec, ka Komisijai, nosakot normālo vērtību, būtu jāņem vērā pārdošana iekšējā tirgū. Vispārējā tiesa drīzāk domāja, ka, veicot taisnīgu normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājumu, atbilstoši
pamatregulas 2. panta 6.a punktam
noteiktā saliktā normālā vērtība
aizstāj normālo vērtību, kas noteikta saskaņā ar pamatregulas 2. panta 1. punktu.
243. Līdz ar to ierosinu Tiesai noraidīt arī Sinopec otro pretapelācijas sūdzības pamatu.
D.      Par trešo pretapelācijas sūdzības pamatu
244. Ar trešo pretapelācijas sūdzības pamatu Sinopec apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus, neizvērtējot tā US Court of International Trade (ASV Starptautiskā tirdzniecības tiesa) nolēmuma nozīmi, kurā tika apstiprināts, ka korekcijas par neatgūstamo PVN ir nelikumīgas ne tikai taisnīga salīdzinājuma kontekstā, bet arī, aprēķinot normālo vērtību. Sinopec
skatījumā Vispārējā tiesa, neatsaucoties uz šo nolēmumu pārsūdzētajā spriedumā un tādējādi neizvērtējot tā nozīmi, ir sagrozījusi pierādījumus. Sinopec apgalvo, ka šī sagrozīšana ietekmē pārsūdzētā sprieduma 156. punktā izklāstīto secinājumu, ka Komisija ir pierādījusi nepieciešamību veikt korekciju attiecībā uz neatgūstamo PVN.
245. Komisija, ko atbalsta Kuraray, apstrīd Sinopec argumentus. Kuraray arī norāda, ka trešais pamats nav pieņemams, jo Sinopec nav iesniegusi nevienu elementu, kas pamatotu apgalvoto pierādījumu sagrozīšanu. Līdz ar to Kuraray ieskatā šis pamats neatbilst Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā noteiktajām prasībām.
246. Pirmkārt, attiecībā uz Kuraray iebildi par nepieņemamību uzskatu, ka, pat pieņemot, ka Tiesai būtu pēc savas ierosmes jāizvērtē šo iebildi – ko Kuraray kā persona, kas iestājusies lietā, nav tiesīga izvirzīt (119)–, trešais pamats nav nepieņemams. Līdzīgi kā iepriekšējā pamata gadījumā, arī trešais pamats precīzi norāda uz apstrīdētajiem sprieduma elementiem, kurus Sinopec lūdz atcelt (proti, pārsūdzētā sprieduma 156. punkts), kā arī uz juridiskajiem argumentiem, kas konkrēti izvirzīti šā pamata atbalstam (proti, apgalvotā pierādījumu sagrozīšana, neņemot vērā iepriekš minēto ASV Starptautiskās tirdzniecības tiesas nolēmumu).
247. Tomēr, manuprāt, trešais pamats ir jānoraida pēc būtības.
248. Pirmkārt, piekrītu Komisijai, ka Savienības iestāžu prakses saskaņotībai ar ASV iestāžu pieeju nav nozīmes. ASV Starptautiskās tirdzniecības tiesas nolēmums ir citā jurisdikcijā pastāvošas prakses piemērs, kas var būt par pamatu noteiktai Savienības antidempinga tiesību interpretācijai, bet to nevar kvalificēt kā “pierādījumu”. Līdz ar to, nepastāvot pierādījumiem, nevar būt arī “pierādījumu sagrozīšanas”.
249. Otrkārt, pierādījumu neizvērtēšana katrā ziņā nevar izraisīt šo pierādījumu sagrozīšanu. Saskaņā ar judikatūru iebildumā par pierādījumu sagrozīšanu apelācijas sūdzības iesniedzējam ir ne tikai konkrēti jānorāda, kurus apgalvotos pierādījumus Vispārējā tiesa ir sagrozījusi, bet arī
jāidentificē kļūdas vērtējumā, kuru dēļ, tāprāt, Vispārējā tiesa šo sagrozīšanu ir izdarījusi (120).
250. No tā izriet, ka pierādījumu sagrozīšana nozīmē to, ka pierādījumi ir izvērtēti acīmredzami pretēji to saturam. Tomēr Sinopec neapgalvo, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi tā ASV Starptautiskās tirdzniecības tiesas nolēmuma vērtējumu, ko tā iesniedza šai tiesai. Tā drīzāk apgalvo, ka Vispārējā tiesa savā vērtējumā šos pierādījumus vispār nav ņēmusi vērā. Šis apgalvojums būtībā ir iebildums par pamatojuma trūkumu.
251. Tomēr, pat ja Sinopec apgalvojums būtu jāsaprot šādi, tas tāpat būtu jānoraida. Tas, ka pārsūdzētajā spriedumā nav atsauces uz attiecīgo ASV Starptautiskās tirdzniecības tiesas nolēmumu, neizbēgami nozīmē, ka Vispārējā tiesa šo nolēmumu uzskatīja par nebūtisku. Šī atsauces neesība minētajā spriedumā nekādā ziņā neliedz Sinopec izvirzīt iebildumus par pārsūdzēto spriedumu vai Tiesai izskatīt šos iebildumus.
252. Līdz ar to ierosinu Tiesai noraidīt arī Sinopec trešo pretapelācijas sūdzības pamatu.
E.      Par ceturto pretapelācijas sūdzības pamatu
253. Ar ceturto
pretapelācijas sūdzības pamatu Sinopec apstrīd pārsūdzētā sprieduma 150.–156. punktu. Tā apgalvo, ka ir pārkāptas tiesības tikt uzklausītam un pienākums norādīt pamatojumu.
254. Pirmkārt, Sinopec
norāda, ka, tā kā neatgūstamā PVN korekcijas juridiskais pamats tika mainīts no pamatregulas 2. panta 10. punkta b) apakšpunkta uz 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu, tai tika liegts iesniegt pierādījumus, ka šīs pēdējās minētās tiesību normas nosacījumi nav izpildīti. Sinopec atzīst, ka tai bija iespēja Vispārējā tiesā pārbaudīt, vai ir izpildīti pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta nosacījumi. Tomēr tiesības tikt uzklausītam Komisijā, kas ir akta autore, atšķiras no iespējas tikt uzklausītam Vispārējā tiesā. Sinopec apgalvo, ka tad, ja tai būtu bijusi iespēja izklāstīt savus argumentus, jo īpaši attiecībā uz pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta otrajā apakšklauzulā paredzēto nosacījumu, Komisija, iespējams, būtu pieņēmusi citādāku lēmumu.
255. Otrkārt, Sinopec
uzsver, ka, neraugoties uz tās lūgumiem, Komisija nav paskaidrojusi, kāpēc attiecīgā korekcija bija nepieciešama, ja normālā vērtība ir balstīta uz informāciju no trešās valsts. Komisija paskaidrojumu sniedza tikai tiesvedības laikā Vispārējā tiesā. Tomēr, ļaujot Komisijai tikai tiesvedības laikā Savienības tiesās sniegt paskaidrojumus par to, kāpēc tā ir izvēlējusies noteiktu pieeju, jo īpaši, ja šāds paskaidrojums ir skaidri pieprasīts administratīvā procesa laikā un Savienības tiesas ir konstatējušas, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pastāv risks, ka pienākums norādīt pamatojumu un ieinteresēto personu tiesības tikt uzklausītām var zaudēt savu nozīmi.
256. Komisija, ko atbalsta Kuraray, apstrīd Sinopec argumentus.
257. Pirmkārt, attiecībā uz apgalvoto tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu jāatzīmē, ka Sinopec argumenti skar
pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunkta otrajā apakšklauzulā paredzēto nosacījumu. Tomēr, kā norādīts šo secinājumu 232. un 241. punktā, minētās tiesību normas otrajā apakšklauzulā nav paredzēta papildu prasība, bet ir tikai norādīts uz konkrētu situāciju, kurā ir izpildīts pirmajā apakšklauzulā paredzētais nosacījums. Tādējādi šādā situācijā, kad ir izpildīts pirmajā apakšklauzulā minētais nosacījums un tāpēc korekcija ir pamatota, pat ja būtu taisnība, ka Sinopec nebija iespējas iesniegt argumentus par otrajā apakšklauzulā izklāstīto nosacījumu, tam nebūtu nekādas ietekmes uz attiecīgo korekciju. Tādējādi, manuprāt, šis pamats ir neefektīvs.
258. Katrā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējam nevar prasīt, lai tas pierādītu, ka Komisijas lēmums būtu bijis citāds, ja nebūtu attiecīgā procesuālā pārkāpuma, un
tam ir tikai jāpierāda, ka šāda hipotēze nav pilnībā izslēgta, jo tas būtu varējis labāk aizstāvēties, ja pārkāpuma nebūtu bijis, tomēr pārkāpuma, kas saistīts ar tiesībām uz aizstāvību, esība var būt par iemeslu attiecīgā akta atcelšanai tikai tad, ja pastāv iespēja, ka šā pārkāpuma dēļ administratīvās procedūras
iznākums varētu būt bijis citāds un tādējādi ir konkrēti aizskartas tiesības uz aizstāvību (121).
259. Tomēr šajā lietā Sinopec nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kas liecinātu, ka situācijā, kad, kā norādīts šo secinājumu 225. un 226. punktā, korekcija bija pamatota, administratīvās procedūras iznākums varētu būt bijis citāds.
260. Attiecībā uz ceturtā pamata otro daļu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 152. punktā pamatoti secināja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru “regulā, ar ko nosaka antidempinga maksājumus, ir jābūt ietvertai Komisijas argumentācijas būtībai, bet tajā nav jābūt ietvertam īpašam pamatojumam attiecībā uz katru no daudzajiem ieinteresēto personu izvirzītajiem faktiskajiem argumentiem”, un ka “tādēļ Vispārējā tiesa var lūgt Komisijai sniegt papildu paskaidrojumus un ņemt tos vērā, veicot pārbaudi, ja vien tie ir pamatoti ar Komisijas lietas materiālos iekļautiem pierādījumiem”.
261. Sinopec neapstrīd šo judikatūru, kā arī to, ka Komisijas sniegtie papildu paskaidrojumi bija balstīti uz Komisijas lietas materiālos esošo informāciju. Tādējādi arī šā pamata otrā daļa nav atbalstāma.
262. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai noraidīt arī Sinopec ceturto pretapelācijas sūdzības pamatu un tādējādi šo pretapelācijas sūdzību kopumā.
IV.    Par prasību Vispārējā tiesā
263. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta  1. punktu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
264. Uzskatu, ka tas tā ir, pirmkārt, attiecībā uz Sinopec Vispārējā tiesā izvirzītā trešā pamata otro iebildumu par pieejamo faktu avota iespējamo represīvo raksturu. Faktiski no šo secinājumu 35.–46. punkta izriet, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu vērtējuma kļūdu apstrīdētās regulas 329. un 333. apsvērumā, kad tā noteica Sinopec Ningxia normālo vērtību saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punktu, izmantojot informāciju, ko atbilstoši šīs regulas 18. pantam
bija snieguši citi ražotāji eksportētāji, kas sadarbojās, un jo īpaši katram šīs sabiedrības deklarētajam ražojuma veidam izmantojot citu ražotāju eksportētāju, kas sadarbojās, augstāko normālo vērtību. Tādējādi iepriekš minētais Sinopec trešā pamata otrais iebildums ir jānoraida pilnībā.
265. Otrkārt, manā skatījumā Tiesa var taisīt galīgo spriedumu arī par otrā pamata pirmo un otro daļu, ko Sinopec izvirzīja Vispārējā tiesā un kas attiecas uz pamatregulas 2. panta 10. punkta pārkāpumu.
266. Attiecībā uz iebildumu par pienākuma veikt taisnīgu salīdzinājumu vienā un tajā pašā tirdzniecības līmenī saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu starp eksporta cenu un salikto normālo vērtību saskaņā ar šīs regulas 2. panta 6.a punktu attiecībā uz “strīdīgajām izmaksām” pārkāpumu no šo secinājumu 64.–146. punkta izriet, ka Komisija apstrīdētajā regulā šajā ziņā nav pieļāvusi acīmredzamu vērtējuma kļūdu. Līdz ar to šis iebildums, kas ietverts pirmajā instancē izvirzītā otrā pamata otrajā daļā, ir jānoraida.
267. Attiecībā uz iebildumu par pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta pārkāpumu no šo secinājumu 161.–169. un 184. punkta izriet, ka, lai noteiktu, vai korekcija saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu ir pamatota tāpēc, ka saistītais tirgotājs veic funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, vai arī tā nav pamatota, jo ražotājs un tā saistītais izplatītājs, kas atbild par eksportu uz Eiropas Savienību, veido vienu ekonomisku vienību, ir jāņem vērā “visi atbilstošie faktori”, kas saistīti ar šā ražotāja un izplatītāja attiecību ekonomisko realitāti.
268. Tādēļ šajā lietā ir jāanalizē pieci elementi, kuri uzskaitīti šo secinājumu 150. punktā un veido pierādījumu kopumu, kas pamato Komisijas secinājumu apstrīdētajā regulā, ka korekcija bija pamatota. Jāpārbauda, vai Komisija ir sniegusi vismaz saskaņotas norādes, kas pierāda, ka ir izpildīti nosacījumi korekcijas piemērošanai (122).
269. Attiecībā uz pirmo elementu, proti, to, ka Sinopec Central‑China meklēja klientus un nodibināja ar tiem kontaktus, no šo secinājumu 189.–194. punkta izriet, ka šai darbībai ir nozīme, lai konstatētu, ka saistītā vienība veic funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, bet nav izšķirošas nozīmes, lai novērtētu, vai saistītais izplatītājs darbojas kā iekšējais pārdošanas departaments vai kā pārdošanas aģents.
270. Saistībā ar otro elementu, kas attiecas uz to, ka Sinopec Chongqing veica tiešo eksporta pārdošanu uz Amerikas Savienotajām Valstīm, atsaucos uz pārsūdzētā sprieduma 88.–93. punktā ietverto analīzi, kurā pareizi piemērota attiecīgā judikatūra. Attiecīgi šis elements ir būtisks analīzē, taču, ņemot vērā ierobežoto salīdzināmo pārdošanas apjomu un šīs lietas īpatnības, šāds elements pats par sevi nav pārliecinošs pierādījums tam, ka ir izpildīti korekcijas piemērošanas nosacījumi saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu.
271. Attiecībā uz trešo elementu, proti, to, ka Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia veica tiešo pārdošanu Ķīnā, jāatsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 95.–99. punktā ietverto analīzi, kurā pareizi piemērota attiecīgā judikatūra. Tātad, lai gan šis elements arī ir būtisks analīzē, tas pats par sevi nav pārliecinošs pierādījums tam, ka ir izpildīti korekcijas piemērošanas nosacījumi saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu.
272. Tas pats skar ceturto elementu, kas minēts šo secinājumu 150. punktā, par to, ka Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia radās pārdošanas izmaksas. Tā kā nav strīda par to, ka Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia radās izmaksas tikai saistībā ar pārdošanu Ķīnas iekšējā tirgū un Sinopec Chongqing gadījumā – saistībā ar tiešo eksportu uz Amerikas Savienotajām Valstīm,
šo pārdošanas izmaksu esība ir saistīta attiecīgi ar otro un trešo elementu.
273. Visbeidzot, saistībā ar piekto elementu, kas attiecas uz to, ka Sinopec Central‑China tirgoja arī citu ražotāju, izņemot Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia, ražotās preces, ir konstatēts, ka lietas materiālos nav datu par visu to produktu pārdošanas kopējā apgrozījuma proporciju, kas iegādāti no uzņēmumiem, kuri nav Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia. Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka Sinopec Central‑China pirkumi no nesaistītiem ražotājiem veidoja tikai 2 % no tā PVS pirkumiem no Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia. Tādējādi Sinopec Central‑China apgrozījumu, ko radīja tās PVS pārdošana,
veidoja
tie PVS ražojumi, kurus
tā gandrīz pilnībā bija iegādājusies no Sinopec Chongqing un Sinopec Ningxia. Turklāt nav arī strīda par to, ka PVS, ko Sinopec Central‑China iegādājās no nesaistītiem ražotājiem, netika eksportēti uz Eiropas Savienību, bet tika pārdoti saistītam uzņēmumam Ķīnā un tādējādi veidoja grupas iekšējos darījumus. Ievērojot iepriekš minēto, lai gan fakts, ka saistītais tirgotājs pārdod preces no citiem ražotājiem, nevis no saistītā ražotāja, ir svarīgs elements, kas jāņem vērā vērtējumā, šīs lietas īpašajos apstākļos jāsecina, ka piektais elements nav pietiekams pierādījums, lai atzītu, ka saistītais tirgotājs veica funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
274. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus attiecībā uz pirmo līdz piekto elementu, uzskatu, ka šīs lietas īpašajos apstākļos šie elementi kopā neveido pietiekamu saskaņotu pierādījumu kopumu, kas pierādītu, ka Sinopec Central‑China veica funkcijas, kas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu. Šādos apstākļos jāsecina, ka Komisija nav izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu, ka ir izpildīti nosacījumi, lai varētu piemērot korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu. Līdz ar to Sinopec izvirzītā otrā pamata pirmā daļa ir jāapmierina.
V.      Par tiesāšanās izdevumiem
275. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā pati taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Saskaņā ar minētā reglamenta 138. panta 1. un 3. punktu, kas piemērojami apelācijas tiesvedībā saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs, un ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus sedz paši. Tomēr Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina arī daļu no otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumiem. Saskaņā ar minētā
reglamenta 140. panta 3. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā atbilstoši tā 184. panta 1. punktam, Tiesa var nolemt, ka persona, kas iestājusies lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
276. Ja Tiesa piekritīs manam vērtējumam par Komisijas apelācijas sūdzību un Sinopec
pretapelācijas sūdzību, Sinopec būs uzskatāma par lietas dalībnieci, kurai spriedums ir
nelabvēlīgs. Šādos apstākļos, tā kā Komisija un Kuraray ir lūgušas piespriest Sinopec atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ierosinu Tiesai piespriest Sinopec atlīdzināt Komisijas un Kuraray tiesāšanās izdevumus apelācijas un pretapelācijas tiesvedībā.
277. Tomēr galīgajā spriedumā par prasību pirmajā instancē, ko ierosinu, Sinopec spriedums ir labvēlīgs attiecībā uz vienu no trim pirmajā instancē izvirzītajiem pamatiem, kas bija apelācijas sūdzības priekšmets, savukārt pārējā daļā prasība, tostarp pamats, kas bija pretapelācijas sūdzības priekšmets, ir noraidīta. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Sinopec atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē, ierosinu Tiesai piespriest Sinopec segt 75 % no saviem tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un atlīdzināt 75 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē, kā arī piespriest Komisijai segt 25 % no saviem tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un atlīdzināt 25 % no Sinopec tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē.
VI.    Secinājumi
278. Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–        atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 21. februāra spriedumu Sinopec Chongqing SVW Chemical u.c./Komisija (T‑762/20, EU:T:2024:113) daļā, kurā ar to attiecībā uz Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd un Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd. atcelta Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2020/1336 (2020. gada 25. septembris), ar ko nosaka galīgos antidempinga maksājumus konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes polivinilspirtu importam,
ciktāl, aprēķinot antidempinga maksājuma likmi, kas piemērojama
minēto sabiedrību ražoto un pārdoto polivinilspirtu importam Eiropas Savienībā, Eiropas Komisija ir veikusi eksporta cenas lejupvērstas korekcijas atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, 2. panta 10. punkta e), g), i) un k) apakšpunktam.
–        atcelt Īstenošanas regulu 2020/1336 attiecībā uz Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd un Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd, ciktāl, aprēķinot antidempinga maksājuma likmi, kas piemērojama minēto sabiedrību ražoto un pārdoto polivinilspirtu importam Eiropas Savienībā, Komisija ir veikusi eksporta cenas lejupvērstas korekcijas atbilstoši Regulas 2016/1036 2. panta 10. punkta i) apakšpunktam.
–        pārējā daļā noraidīt pirmajā instancē celto prasību;
–        noraidīt Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd un Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd pretapelācijas sūdzību;
–        piespriest Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd un Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd atlīdzināt Komisijas un Kuraray Europe GmbH tiesāšanās izdevumus saistībā ar apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību;
–        piespriest Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd, Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd un Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd segt 75 % no saviem tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un atlīdzināt 75 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē, kā arī piespriest Komisijai segt 25 % no saviem tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē un atlīdzināt 25 % no šo sabiedrību tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē;
–        piespriest Wegochem Europe BV segt savus tiesāšanās izdevumus;
–        piespriest Kuraray Europe GmbH segt savus tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (OV 2016, L 176, 21. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”). 2. panta 6.a punkts tika ieviests ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/2321 (2017. gada 12. decembris), ar ko groza pamatregulu un Regulu (ES) 2016/1037 par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (OV 2017, L 338, 1. lpp.).
3      Sinopec Chongqing SVW Chemical Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Sinopec Chongqing”), Sinopec Great Wall Energy & Chemical (Ningxia) Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Sinopec Ningxia”) un Central‑China Company, Sinopec Chemical Commercial Holding Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Sinopec Central‑China”) (turpmāk tekstā visas kopā – “Sinopec”).
4      Spriedums, 2024. gada 21. februāris, Sinopec Chongqing SVW Chemical u.c./Komisija (T‑762/20, EU:T:2024:113).
5      Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2020/1336 (2020. gada 25. septembris), ar ko nosaka galīgos antidempinga maksājumus konkrētu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes polivinilspirtu importam (OV 2020, L 315, 1. lpp.).
6      Pamatregulas 2. panta 6.a punkta b) apakšpunkta izpratnē. Skat. apstrīdētās regulas 91., 170. un 171. apsvērumu. Komisija jo īpaši balstījās uz 2017. gada 20. decembra ziņojumu par Ķīnu, ko tā bija publicējusi saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6.a punkta c) apakšpunktu.
7      Skat. šā panta tekstu šo secinājumu 49. punktā.
8      Skat. attiecīgi apstrīdētās regulas 172. un 222. apsvērumu, kā arī 87. apsvērumu.
9      Skat. šā panta tekstu šo secinājumu 15. punktā.
10      Apstrīdētās regulas 327.–333. apsvērums.
11      Apstrīdētās regulas 313., 314. un 357. apsvērums.
12      Apstrīdētās regulas 358. un 373. apsvērums.
13      Apstrīdētās regulas 388. apsvērums.
14      Pārsūdzētā sprieduma 211.–221. punkts.
15      Pārsūdzētā sprieduma 125.–139. punkts.
16      Pārsūdzētā sprieduma 65.–113. punkts.
17      Skat. spriedumu, 2019. gada 28. marts, River Kwai International Food Industry/AETMD (C‑144/18 P, EU:C:2019:266, 23. punkts
un tajā minētā judikatūra).
18      Skat. spriedumus, 1993. gada 24. marts, CIRFS u.c./Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111, 23. punkts), un 2020. gada 6. oktobris, Bank Refah Kargaran/Padome (C‑134/19 P, EU:C:2020:793, 25. punkts
un tajā minētā judikatūra).
19      Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 14. decembris, EBMA/Giant(China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, 33. punkts
un tajā minētā judikatūra).
20      Skat. it īpaši rīkojumu, 2025. gada 13. februāris, RS/EIB (C‑614/24 P, EU:C:2025:103, 12. punkts
un tajā minētā judikatūra).
21      Skat. spriedumu, 2017. gada 14. decembris, EBMA/Giant (China)  (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, 54. punkts
un tajā minētā judikatūra).
22      Skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Simon, Evers & Co (C‑21/13, EU:C:2014:2154, 33. punkts). Kā izriet no pamatregulas 18. panta 1. punkta formulējuma, šis pants ir uzskatāms par tādu, ar kuru Savienības tiesībās transponēts 1994. gada Nolīguma par Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VI panta īstenošanu (OV 1994, L 336, 103. lpp.; turpmāk tekstā – “Antidempinga nolīgums”) 6.8. pants, un tādēļ tas, ciktāl iespējams, jāinterpretē, ņemot vērā šo nolīgumu. Skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā EBMA/Giant (China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:615, 44. punkts un tajā minētās atsauces).
23      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Simon, Evers & Co (C‑21/13, EU:C:2014:261, 65. punkts).
24      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. decembris, EBMA/Giant (China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, 55. punkts). Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 181. punktu.
25      Skat. spriedumu, 2017. gada 14. decembris, EBMA/Giant (China) (C‑61/16 P, EU:C:2017:968, 56. punkts).
26      Šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas spriedumu, 2024. gada 2. oktobris, CCCME u.c./Komisija (T‑263/22, EU:T:2024:663, 227. punkts un tajā minētā Vispārējās tiesas judikatūra; turpmāk tekstā – “Vispārējās tiesas spriedums CCCME”).
27      Skat. arī ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā EBMA/Giant (China)
(C‑61/16 P, EU:C:2017:615, 53. punkts).
28      Pēc analoģijas skat. spriedumus, 2014. gada 4. septembris, Simon, Evers &Co (C‑21/13, EU:C:2014:2154, 37. punkts), un 2017. gada 26. janvāris, Maxcom/City Cycle Industries (C‑248/15 P, C‑254/15 P un C‑260/15 P, EU:C:2017:62, 67. punkts).
29      Skat. tostarp spriedumu, 2021. gada 2. decembris, Komisija
un GMB Glasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products (Anhui) Holdings (C‑884/19 P un C‑888/19 P, EU:C:2021:973, 117. punkts
un tajā minētā judikatūra).
30      Līdzīgi skat. Vispārējās tiesas spriedumu CCCME, 213. punkts
un tajā minētā Vispārējās tiesas judikatūra. Skat. arī pārsūdzētā sprieduma 188. punktu.
31      Skat. tostarp spriedumu, 2022. gada 20. janvāris, Komisija/Hubei Xinyegang Special Tube (C‑891/19 P, EU:C:2022:38, 35. un 36. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
32      Šajā ziņā pēc analoģijas skat. manus secinājumus lietā ABLV Bank/SNV (C‑602/22 P, EU:C:2025:347, 73. punkts) un lietā Deutsche Lufthansa/Ryanair u.c. (C‑457/23 P, EU:C:2025:802, 16. un 17. punkts).
33      Skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā Anbouba/Padome (C‑605/13 P un C‑630/13 P, EU:C:2015:2, 50. punkts) un ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā W u.c. (C‑621/15, EU:C:2017:176, 32. punkts).
34      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā Simon, Evers & Co (C‑21/13, EU:C:2014:261, 69. punkts).
35      Skat. apstrīdētās regulas 335.–341. apsvērumu.
36      Skat. apstrīdētās regulas 338., 339., kā arī 213.–220. apsvērumu.
37      Skat. apstrīdētās regulas 357. apsvērumu.
38      Skat. apstrīdētās regulas 313. apsvērumu un pārsūdzētā sprieduma 128. punktu.
39      Spriedums, 2022. gada 28. aprīlis, Changmao Biochemical Engineering/Komisija (C‑666/19 P, EU:C:2022:323) (turpmāk tekstā – “spriedums
Changmao”).
40      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2017. gada 12. decembris), ar ko groza Regulu (ES) 2016/1036 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, un Regulu (ES) 2016/1037 par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (OV 2017, L 338, 1. lpp.).
41      Vispārējā tiesa to pamatoti ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 32. punktā.
42      Skat. pārsūdzētā sprieduma 41.–43. punktu.
43      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 47.–50. punkts).
44      Skat. spriedumu, 2011. gada 27. oktobris, Dongguan Nanzha Leco Stationary/Padome (C‑511/09 P, EU:C:2011:696, 33. punkts
un tajā minētā judikatūra). Skat. arī šo secinājumu 32. punktu.
45      Šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas spriedumu CCCME, 96. punkts
un tajā minētā Vispārējās tiesas judikatūra.
46      Šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas spriedumu CCCME, 97. punkts
un tajā minētā Vispārējās tiesas judikatūra.
47      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta Dž. Pitrucella [G. Pitruzzella] secinājumus lietā Donex Shipping and Forwarding (C‑104/19, EU:C:2020:159, 43. un 44. punkts).
48      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 47.–50. punkts).
49      Ņemot vērā, ka Antidempinga nolīguma 2.4. pantā noteikts, ka šāds salīdzinājums “parasti” jāizdara “ex-factory (rūpnīcas cenu)” līmenī, kas atbilst
EXW līmenim.
50      Lai salīdzinājums būtu taisnīgs, tam jābūt neitrālam, objektīvam un vienlīdzīgam, šajā ziņā skat. PTO Apelācijas institūcijas 2017. gada 5. septembra ziņojumu “European Union – Anti‑dumping measures on imports of certain fatty Alcohols from Indonesia [Eiropas Savienība – Antidempinga pasākumi attiecībā uz konkrētu alifātisko spirtu importu no Indonēzijas]”, WT/DS442/AB/R, 5.21. punkts.
51      Turpat.
52      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā Dongguan Nanzha Leco Stationery/Padome (C‑511/09 P, EU:C:2011:35, 90. punkts).
53      Šajā nozīmē skat. spriedumu 2011. gada 27. oktobris, Dongguan Nanzha Leco Stationery/Padome (C‑511/09 P, EU:C:2011:696, 36. punkts).
54      Skat. spriedumu, 2013. gada 19. septembris, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Padome (C‑15/12 P, EU:C:2013:572, 29. punkts). Skat. arī spriedumu, 2009. gada 10. marts, Interpipe Niko Tube un
Interpipe NTRP/Padome (T‑249/06, EU:T:2009:62, 194. un 195. punkts). Šajā ziņā skat. arī pārsūdzētā sprieduma 157. punkta beigu daļu.
55      Skat. spriedumu
Changmao, 138. punkts
un tajā minētā judikatūra.
56      Skat. Vispārējās tiesas spriedumu CCCME, 188. punkts, un par pamatregulas 2. panta 7. punkta iepriekšējo redakciju ‑ spriedumu, 2009. gada 18. marts, Shanghai Excell M&E Enterprise
un Shanghai Adeptech Precision/Padome (T‑299/05, EU:T:2009:72, 266. punkts).
57      Spriedums, 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un
Interpipe NTRP (C‑191/09 P
un C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 51. punkts
un tajā minētā judikatūra).
58      Skat. spriedumu Changmao, 139. punkts
un tajā minētā judikatūra.
59      Spriedumi, 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP (C‑191/09 P
un C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 61. punkts),
un 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 84. punkts).
60      Skat. spriedumu Changmao, 151. punkts.
61      Skat. Vispārējās tiesas spriedumu CCCME, 197. punkts.
62      Tas skaidri izriet no frāzes “katrā ziņā” izmantošanas pārsūdzētā sprieduma 128. punktā.
63      To ir apstiprinājusi Tiesa, norādot, ka fakts, ka saliktā normālā vērtība un eksporta cena tiek noteiktas divos dažādos tirdzniecības līmeņos, pamato korekcijas veikšanu. Skat. spriedumu, 2011. gada 27. oktobris, Dongguan Nanzha Leco Stationery/Padome (C‑511/09 P, EU:C:2011:696, 39. punkts). Šajā pašā nozīmē a contrario skat. spriedumu, 1992. gada 10. marts, Sharp Corporation/Padome (C‑179/87, EU:C:1992:113, 15.–19. punkts).
64      Tāpēc uzskatu, ka pušu apspriestā atšķirība starp korekcijām saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta pirmo teikumu, kas attiecas uz “atpakaļ‑atskaitīšanas” procesu (attiecībā uz kuru nebūtu jāpierāda, ka tās ir faktori, kas ietekmē cenu salīdzināmību), un korekcijām saskaņā ar šīs tiesību normas trešo teikumu (attiecībā uz kurām šāds pienākums pastāvētu), ir sava veida “viltus antinomija”. Faktiski visām korekcijām ir jāattiecas uz faktoriem, kas ietekmē cenu salīdzināmību (skat. šo secinājumu 79. punktā minēto judikatūru). Tomēr faktori, kuri neattiecas uz taisnīgai salīdzināšanai izvēlēto tirdzniecības līmeni, pēc definīcijas ietekmē cenu salīdzināmību.
65      Manuprāt, nav šaubu, ka pretēji Komisijas apgalvotajam Tiesai būs jāanalizē otrā pamata otrā daļa, pat ja tā apstiprinās šā pamata pirmo daļu. Kā norādīts šo secinājumu 88. punktā, Vispārējās tiesas secinājums šajā kontekstā balstās uz diviem alternatīviem apsvērumiem.
66      Skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 27. jūnijs, Servier u.c./Komisija (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 60. un 61. punkts
un tajos minētā judikatūra).
67      Šajā nozīmē skat. ex multi spriedumu, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX u.c. (C‑341/06 P
un C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 90. punkts
un tajā minētā judikatūra).
68      Skat. pārsūdzētā sprieduma 132. punkta beigu daļu un 134. punkta beigu daļu.
69      Par šo jautājumu skat. 134. un turpmākos punktus.
70      Atļaujot izmantot “viegli pieejamus” datus, Komisijai būtu jāspēj ātri iegūt un pārbaudīt nepieciešamos izmaksu datus (no reprezentatīvās valsts), lai noteiktu normālo vērtību un tādējādi aprēķinātu dempinga starpību antidempinga izmeklēšanās stingri noteiktajā termiņā.
71      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 21. februāris, Inner Mongolia Shuangxin Environment Friendly Material/Komisija (T‑763/20, EU:T:2024:114, 86. un turpmākie punkti, kā arī it īpaši 98. un turpmākie punkti). Šis spriedums, kas pasludināts tajā pašā dienā kā pārsūdzētais spriedums, arī attiecas uz apstrīdēto regulu.
72      Šajā ziņā, lai gan iestādēm “ir jāveic pasākumi, lai panāktu skaidrību par pieprasīto korekciju, un pēc tam jānosaka, vai un kādā mērā šī korekcija ir pamatota”, “taisnīgas salīdzināšanas pienākums nenozīmē, ka iestādēm ir jāpieņem katrs korekcijas pieprasījums” [Neoficiāls tulkojums]. Skat. PTO Apelācijas institūcijas 2011. gada 15. jūlija ziņojumu “European Communities – Definitive anti‑dumping measures on certain iron or steel fasteners from China [Eiropas Kopiena – galīgie antidempinga pasākumi attiecībā uz konkrētiem dzelzs vai tērauda savienotājelementiem no Ķīnas]”, WT/DS397/AB/R, 488. punkts.
73      Pēc analoģijas ar pamatregulas 2. panta 7. punkta iepriekšējo redakciju skat. spriedumu Changmao, 107. punkts, kurā Tiesa ir apstiprinājusi, ka Komisija ir tiesīga noteikt normālo vērtību, iepriekš neprasot detalizētāku informāciju par konkrētiem datiem.
74      Skat. šo secinājumu 33. un 34. punktu.
75      Šis risinājums atbilst PTO Apelācijas institūcijas 2016. gada 18. janvāra ziņojumam “European Communities – Definitive anti‑dumping measures on certain iron or steel fasteners from China [Eiropas Kopiena – galīgie antidempinga pasākumi attiecībā uz konkrētiem dzelzs vai tērauda savienotājelementiem no Ķīnas]”, WT/DS397/AB/RW, 5.163. punkts (un turpmākās atsauces), saskaņā ar kuru, “ja iestādēm netiek pierādīts, ka pastāv atšķirība, kas ietekmē cenu salīdzināmību, nav pienākuma veikt korekciju”.
76      Atgādināts šo secinājumu 55. punktā.
77      Skat. pārsūdzētā sprieduma 129. punktu. Skat. arī ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas secinājumus lietā Donex Shipping and Forwarding (C‑104/19, EU:C:2020:159, 46. punkts).
78      Ģenerāladvokāta Dž. Pitrucellas secinājumi lietā Donex Shipping and Forwarding (C‑104/19, EU:C:2020:159, 48. punkts).
79      Turpat, 51. un 56. punkts.
80      Skat. spriedumu Changmao, 152. punkts.
81      Skat. pārsūdzētā sprieduma 80. punktu.
82      Pārsūdzētā sprieduma 69. un nākamie punkti.
83      Pārsūdzētā sprieduma 79. un nākamie punkti.
84      Pārsūdzētā sprieduma 84. un 111. punkts.
85      Pārsūdzētā sprieduma 94. un 99. punkts.
86      Pārsūdzētā sprieduma 102. punkts.
87      Pārsūdzētā sprieduma 112. punkts.
88      Regula (2002. gada 5. novembris), ar ko groza Regulu (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 2002, L 305, 1. lpp.).
89      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 39. punkts).
90      Šajā nozīmē skat. turpat, 40. un 41. punkts.
91      Turpat, 42. punkts.
92      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1988. gada 5. oktobris, Canon u.c./Padome (277/85
un 300/85, EU:C:1988:467, 39. punkts), un 1992. gada 10. marts, Ricoh/Padome (C‑174/87, EU:C:1992:108, 14. punkts). Skat. arī spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs,
PT Musim Mas/Padome (T‑26/12, EU:T:2015:437, 43. punkts
un tajā minētā judikatūra).
93      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, PT Musim Mas/Padome (T‑26/12, EU:T:2015:437, 48. punkts).
94      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 43. punkts).
95      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, PT Musim Mas/Padome (T‑26/12, EU:T:2015:437, 51. punkts).
96      Iekšējie departamenti parasti ievēro stingrus korporatīvos protokolus. Tiem nav pilnvaru vienoties par cenām ārpus šaura diapazona, un tie izmanto ražotāja iekšējās sistēmas, savukārt ārējie pārstāvji parasti bauda lielāku komerciālo autonomiju, nosakot vietējās pārdošanas cenas un mārketinga stratēģijas, un darbojas uz pilnvarojuma pamata, nevis tiešā pakļautībā.
97      Iekšējie departamenti strādā tikai saistītās grupas labā un nevar pārstāvēt citus ražotājus, savukārt ārējie pārstāvji var pārstāvēt vairākus ražotājus, un tiem parasti ir savs klientu portfelis.
98      Skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 83. un 84. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
99      Turpat, 85. punkts.
100      Skat. it īpaši spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 27. punkts
un tajā minētā judikatūra).
101      Šajā nozīmē skat. turpat, 28. punkts.
102      Skat. it īpaši spriedumu, 2008. gada 10. jūlijs, Bertelsmann
un Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 117. punkts
un tajā minētā judikatūra).
103      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 36. un turpmākie punkti).
104      Skat. šo secinājumu 181. punktu.
105      Skat. šo secinājumu 167. un 168. punktu.
106      Skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, PT Musim Mas/Padome (T‑26/12, EU:T:2015:437, 80. punkts).
107      Skat. šo secinājumu 181. punktu.
108      Skat. šo secinājumu 167. un 168. punktu.
109      Šajā nozīmē a contrario skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 44. un 45. punkts).
110      Pārsūdzētā sprieduma 149.‑156. punkts.
111      Pārsūdzētā sprieduma 157. un 158. punkts.
112      Skat. ex multis Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2011. gada 27. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Padome
un Parlaments (C‑605/10 P(R), EU:C:2011:710, 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
113      Šī tiesību norma pamatregulas iepriekšējā redakcijā tika ieviesta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 2331/96
(1996. gada 2. decembris), ar ko groza Regulu (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV 1996, L 317, 1. lpp.). Šī tiesību norma tika ieviesta pēc GATT ekspertu grupas 1995. gada 28. aprīļa ziņojuma lietā GD/253 (EEC – Imposition of Anti‑dumping Duties on Imports of Audio Cassettes from Japan [EEK – antidempinga maksājumu uzlikšana audiokasešu importam no Japānas]), kurā ekspertu grupa atzina, ka tā laika Kopienas tiesību akti bija pārāk ierobežojoši, jo korekcijas tika ierobežotas ar konkrētu un izsmeļošu sarakstu (skat. paskaidrojuma rakstu Komisijas priekšlikumam Padomes Regulai (EK), ar ko groza Regulu (EK) Nr. 384/96, COM(96) 145, galīgā redakcija (OV 1996, C 159, 6. lpp.)).
114      Skat. Regulas Nr. 2331/96 2. apsvērumu.
115      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1996. gada 3. decembris, Portugāle/Padome (C‑268/94, EU:C:1996:461, 79. punkts),
un 1988. gada 23. februāris, Apvienotā Karaliste/Padome (131/86, EU:C:1988:86, 11. punkts). Līdzīgi skat. arī Vispārējās tiesas judikatūru, kas minēta pārsūdzētā sprieduma 157. punktā.
116      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, France Télécom/Komisija (C‑81/10 P, EU:C:2011:811, 33. punkts).
117      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 16. februāris, Padome
un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP (C‑191/09 P
un C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 68. punkts).
118      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 28. septembris, Changmao Biochemical Engineering/Komisija (C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 87. punkts).
119      Skat. šo secinājumu 22.–25. un 218. punktu.
120      Šajā nozīmē tostarp skat. spriedumu, 2024. gada 24. oktobris, Komisija/Intel Corporation (C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 228. punkts
un tajā minētā judikatūra).
121      Skat. tostarp spriedumu, 2022. gada 5. maijs, Zhejiang Jiuli Hi‑Tech Metals/Komisija (C‑718/20 P, EU:C:2022:362, 49. punkts
un tajā minētā judikatūra).
122      Skat. spriedumu, 2016. gada 26. oktobris, PT Musim Mas/Padome (C‑468/15 P, EU:C:2016:803, 83. un 84. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Skat. arī šo secinājumu 172. punktu.