62024CJ0115_RES
Lieta C‑115/24
UJ
pret
Österreichische Zahnärztekammer
(Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2025. gada 11. septembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sabiedrības veselība – Pārrobežu veselības aprūpe – Direktīva 2011/24/ES – 3. panta d) un e) punkts – Veselības aprūpes pakalpojuma sniegšana, izmantojot telemedicīnu – Jēdziens “telemedicīna” – Pārrobežu veselības aprūpe, izmantojot telemedicīnu – Kompleksa ārstēšana, kas ietver veselības aprūpi, izmantojot telemedicīnu, un klātienē – Ārstniecības dalībvalsts – Direktīva 2000/31/EK – Informācijas sabiedrības pakalpojums – Direktīva 2005/36/EK – Profesionālās kvalifikācijas – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Piemērošanas joma – LESD 56. pants
Prejudiciālie jautājumi – Pieņemamība – Robežas – Jautājumi, kuriem nav sakara ar pamatlietas priekšmetu – Jautājumi par Savienības tiesību akta piemērojamību – Jautājumi par lietas būtību
(LESD 267. pants)
(skat. 57. punktu)
Sabiedrības veselība – Pārrobežu veselības aprūpe – Direktīva 2011/24 – Jēdziens “pārrobežu veselības aprūpe, izmantojot telemedicīnu” – Kompleksa ārstēšana, kas ietver veselības aprūpi, izmantojot telemedicīnu, un klātienē – Kritēriji – Veselības aprūpes pakalpojumu sniegšana, ko veic pakalpojumu sniedzējs, kurš izveidots dalībvalstī, kas nav pacienta piederības dalībvalsts – Šādu pakalpojumu sniegšana no attāluma un tikai izmantojot informācijas un komunikāciju tehnoloģijas
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/24 10. apsvērums un 1. panta 1. punkts, 3. panta a), d) un e) punkts un 7. panta 7. punkts, kā arī Direktīvas 2000/31 un 2015/1535)
(skat. 63.–70., 73., 74., 82.–84. un 90.–93. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Sabiedrības veselība – Pārrobežu veselības aprūpe – Direktīva 2011/24 – Piemērošanas joma – Aprobežošanās ar pārrobežu veselības aprūpes izmaksu atlīdzināšanu – Neesība – Veselības aprūpes pakalpojuma sniegšana, izmantojot telemedicīnu – Savienības tiesību un šo pakalpojumu sniedzēja dalībvalsts tiesību piemērojamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31 2. panta e) punkts un 3. panta 1. punkts un Direktīvas 2011/24 10. apsvērums un 1. panta 1. punkts, 2. panta e) punkts, 3. panta d) punkts un 7. pants)
(skat. 95., 96., 99., 102., 103., 106. un 107. punktu un rezolutīvās daļas 2. un 3. punktu)
Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Darba ņēmēji – Profesionālo kvalifikāciju atzīšana – Direktīva 2005/36 – Piemērošanas joma – Pārrobežu veselības aprūpes, izmantojot telemedicīnu, pakalpojuma sniedzējs – Izslēgšana – Vienā dalībvalstī izveidots pakalpojumu sniedzējs, kas uzdod citā dalībvalstī izveidotam pakalpojumu sniedzējam sniegt veselības aprūpes pakalpojumus pēdējā minētajā dalībvalstī dzīvojošam pacientam – Izslēgšana
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/36 5. pants un Direktīva 2011/24)
(skat. 109.–118. punktu un rezolutīvās daļas 4. punktu)
Rezumējums
Izskatot Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa spriež par vairāku Eiropas Savienības atvasināto tiesību aktu interpretāciju strauji augošajā telemedicīnas jomā, kas tās judikatūrā joprojām ir maz aplūkota.
Austrijā reģistrēta zobārste UJ, kurai ir tiesības tur sniegt zobārstniecības pakalpojumus, kā partnere piedalās zobārstniecības darbībās, ko šajā valstī sniedz divas Vācijas sabiedrības, kuras ietilpst zobārstniecības jomas globāli pārstāvētā uzņēmumu grupā. Viena no šīm sabiedrībām – Urban Technology GmbH – savā tīmekļvietnē reklamē sakodiena korekcijas ierīces, ko veido zobu kapes, kuras tiek tirgotas ar preču zīmi “DrSmile”. Potenciālie klienti no šīs vietnes var pieprasīt vizīti pie “partnerzobārsta” Austrijā, piemēram, UJ. Šādas vizītes laikā partnerzobārsts savā kabinetā veic anamnēzi, iepazīšanās sarunu un žokļa sakodiena 3D skenēšanu, kā arī sniedz priekšaprūpi, kas, iespējams, ir nepieciešama, lai nākotnē varētu izmantot zobu kapes. Pēc tam viņš citai sabiedrībai – DZK Deutsche Zahnklinik GmbH – nosūta attēlus, kā arī ieteikumu par sakodiena koriģēšanas procedūru.
DZK Deutsche Zahnklinik saskaņā ar Vācijas tiesībām ir licence un citas nepieciešamās atļaujas, lai Vācijā pārvaldītu zobārstniecības klīniku. Veselības aprūpes līgumu ar pacientiem noslēdz tikai šī sabiedrība. Tā iegādājas zobu kapes no Urban Technology, kas tās pasūta no trešām personām, un pēc sakodiena korekcijas ierīces ievietošanas nodrošina pacientu turpmāku uzraudzību, izmantojot mobilo lietotni. Tai ir līgumattiecības ar partnerzobārstu, un tā viņam maksā atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem.
Šajā kontekstā Österreichische Zahnärztekammer (Austrijas Zobārstu palāta) cēla Landesgericht Klagenfurt (Klāgenfurtes apgabaltiesa, Austrija) prasību par atturēšanos no darbības pret UJ, tai pievienojot pieteikumu par pagaidu noregulējumu, lai viņai aizliegtu jebkādu tiešu vai netiešu dalību zobārstniecības darbībās, ko Austrijā veic ārvalstu sabiedrības, kurām nav Austrijas tiesībās paredzēto atļauju. Pēc šī pieteikuma noraidīšanas tā iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Graz (Federālās zemes Augstākā tiesa Grācā, Austrija), kura apmierināja pieteikumu par pagaidu noregulējumu, un pēc tam UJ iesniedza apelācijas sūdzību Augstākajā tiesā, kas vērsās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa spriež par pārrobežu veselības aprūpes telemedicīnas gadījumā jēdzienu Direktīvas 2011/24 (
1
) izpratnē.
Norādījusi, ka jēdziens “telemedicīna” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, pirmkārt, Tiesa uzsver, ka saskaņā ar gramatisko interpretāciju šī jēdziena parastā nozīme, ņemot vērā tā etimoloģiju, attiecas uz medicīnas pakalpojumiem, kas tiek sniegti no attāluma, jo priedēklis “tele” attiecas tieši uz attāluma ideju. Tāpat, lai veselības aprūpe, kas tiek sniegta telemedicīnas gadījumā, ietilptu pārrobežu veselības aprūpes jēdzienā, tai jābūt sniegtai vai izrakstītai citā dalībvalstī, kas nav piederības dalībvalsts.
Otrkārt, attiecībā uz kontekstuālo interpretāciju Tiesa norāda, ka Direktīvā 2011/24 ir paredzēts vispārējs noteikums, kas principā ir piemērojams jebkurai veselības aprūpei, un atbilstoši tam ārstniecības dalībvalsts ir tā, kuras teritorijā faktiski tiek sniegta veselības aprūpe. Taču telemedicīnas gadījumā šajā direktīvā ir pieļauts izņēmums, atbilstoši kuram veselības aprūpe ir nodrošināta tajā dalībvalstī, kurā veselības aprūpes sniedzējs ir izveidots. Šis izņēmums, kas jāinterpretē šauri, nozīmē, ka dalībvalsts tādas ārstniecības gadījumā, kas nav telemedicīna, ir jānosaka, pamatojoties uz teritoriju, kurā šī ārstniecība faktiski tiek sniegta.
Tiesa arī norāda, ka, tā kā veselības aprūpes jēdziens var ietvert plašu pakalpojumu klāstu, telemedicīnas gadījumā sniegts pakalpojums līdz ar to var ietilpt pārrobežu veselības aprūpē. Turklāt Direktīvas 2011/24 normās ir skaidri paredzēts, ka veselības aprūpe, kas sniegta vai izrakstīta, izmantojot telemedicīnu, var ietilpt tajā definētajā “pārrobežu veselības aprūpē” (
2
).
Pamatojoties uz informācijas sabiedrības pakalpojumu jēdzienu (
3
), Tiesa arī precizē, ka pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumus, kurus pakalpojuma sniedzējs sniedz pacientam, abiem vienlaikus fiziski atrodoties vienuviet, pat ja tas ietver informācijas un komunikāciju tehnoloģiju izmantošanu, nevar uzskatīt par informācijas sabiedrības un komunikāciju pakalpojumiem, un līdz ar to tie nevar ietilpt telemedicīnas jēdzienā Direktīvas 2011/24 izpratnē. Savukārt veselības aprūpes pakalpojumi, kas faktiski tiek sniegti no attāluma, proti, pakalpojumu sniedzējam un pacientam vienlaikus fiziski neatrodoties vienuviet, izmantojot šīs tehnoloģijas, var ietilpt informācijas sabiedrības pakalpojuma jēdzienā un tātad arī “telemedicīnas” jēdzienā, pat ja tie tiek sniegti kompleksas medicīniskās aprūpes ietvaros, kas ietver arī veselības aprūpi, kuru sniedz pakalpojumu sniedzējs, kas fiziski atrodas tajā pašā vietā kā pacients.
Treškārt, attiecībā uz teleoloģisko interpretāciju Tiesa uzsver, ka telemedicīna ir tieši ārsta prakse, šajā gadījumā pārrobežu rakstura, kura ļauj īstenot vienu no Direktīvas 2011/24 mērķiem, proti, atvieglot piekļuvi veselības aprūpei, kas tiek sniegta dalībvalstī, kurā ir izveidots šīs aprūpes sniedzējs un kura nav pacientu, kas šo aprūpi saņem, piederības dalībvalsts. Šajā ziņā tā norāda, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis atkāpes tiesisko regulējumu attiecībā uz ārstniecības dalībvalsts un šādai praksei piemērojamo tiesību noteikšanu, ņemot vērā šīs prakses raksturu un īpatnības, tostarp pārrobežu veselības aprūpes pakalpojumu sniegšanu, citiem vārdiem, bez veselības aprūpes speciālista un pacienta vienlaicīgas atrašanās vienuviet, kā arī informācijas un komunikāciju tehnoloģiju izmantošanu.
Ceturtkārt, Tiesa norāda, ka attiecīgo Direktīvas 2011/24 normu tapšanas vēsture un īpaši “telemedicīnas” jēdziena definīcija sagatavošanas darbos arī apstiprina secinājumu, ka šī jēdziena izšķirošais elements ir tas, ka veselības aprūpes pakalpojumu pacientam sniedz veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējs, kas reģistrēts citā dalībvalstī, nevis pacienta piederības dalībvalstī, attālināti – tātad pacients un pakalpojumu sniedzējs fiziski neatrodas vienuviet –, izmantojot informācijas un komunikāciju tehnoloģijas.
Tādējādi Tiesa secina, ka atbilstoši Direktīvai 2011/24 telemedicīnas gadījumā sniegtas pārrobežu veselības aprūpes jēdziens atbilst tikai tādai veselības aprūpei, ko pacientam sniedz veselības aprūpes pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts citā dalībvalstī, kas nav šī pacienta piederības dalībvalsts, attālināti – tātad pacients un pakalpojumu sniedzējs fiziski neatrodas vienuviet –, izmantojot vienīgi informācijas un komunikāciju tehnoloģijas.
Otrām kārtām, Tiesa sniedz precizējumus par Direktīvas 2011/24 piemērošanas jomu.
Šajā ziņā tā norāda, ka, no vienas puses, gan no šīs direktīvas mērķa, gan no tās struktūras izriet, ka tās piemērošanas joma un līdz ar to tās tiesību normas, kurā ir definēta “ārstniecības dalībvalsts” (
4
), piemērošanas joma neaprobežojas tikai ar pārrobežu veselības aprūpes izmaksu atlīdzināšanu. Tā secina, ka, no otras puses, pārrobežu veselības aprūpei, kas ietilpst telemedicīnā, ņemot vērā, ka tā tiek uzskatīta par sniegtu dalībvalstī, kurā ir izveidots šīs aprūpes sniedzējs, papildus Savienības tiesību aktiem drošības standartu jomā ir jāatbilst šīs dalībvalsts tiesību aktiem, kā arī kvalitātes un drošības standartiem un pamatnostādnēm. Turklāt Tiesa norāda, ka gan saskaņā ar Direktīvu 2011/24, gan Direktīvu 2000/31 veselības aprūpi telemedicīnas gadījumā reglamentē tās dalībvalsts tiesību akti, kurā pakalpojumu sniedzējs ir izveidots, ciktāl tā var atbilst jēdzienam “informācijas sabiedrības pakalpojums”.
Visbeidzot, trešām kārtām, Tiesa lemj par Direktīvā 2005/36 (
5
) paredzētā pakalpojumu sniegšanas brīvības principa piemērošanas jomu saistībā ar profesionālo kvalifikāciju atzīšanu.
Šajā saistībā tā konstatē, ka minētā direktīva nav piemērojama nedz pārrobežu veselības aprūpes sniedzējam telemedicīnas gadījumā, nedz dalībvalstī izveidotam pakalpojumu sniedzējam, kas, nepārvietojoties pats, uzdod citā dalībvalstī reģistrētam pakalpojumu sniedzējam sniegt veselības aprūpes pakalpojumus klātienē pacientam, kurš dzīvo pēdējā minētajā dalībvalstī.
Proti, pirmkārt, Direktīvā 2005/36 ir skaidri paredzēts, ka tās tiesību normas par pakalpojumu sniegšanas brīvību ir piemērojamas tikai tad, ja pakalpojumu sniedzējs pārvietojas uz uzņēmējas dalībvalsts teritoriju. Un telemedicīna pavisam noteikti nozīmē, ka veselības aprūpes pakalpojums tiek sniegts bez jebkādas pārvietošanās. Otrkārt, Tiesa secina, ka šajā gadījumā neviens elements neļauj uzskatīt, ka veselības aprūpes sniedzējs pārvietotos uz uzņēmējas dalībvalsts teritoriju, ja šis pakalpojumu sniedzējs tajā sniedz šādu aprūpes pakalpojumu ar cita šajā valstī reģistrēta pakalpojumu sniedzēja starpniecību.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/24/ES (2011. gada 9. marts) par pacientu tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē (OV 2011, L 88, 45. lpp.) 3. panta d) un e) punkts
(
2
)	Skat. Direktīvas 2011/24 7. panta 7. punktu, kurā paredzēts, ka piederības dalībvalsts apdrošinātai personai, kas vēlas saņemt atlīdzību par pārrobežu veselības aprūpes izmaksām, “tostarp veselības aprūpi, kas saņemta ar telemedicīnas starpniecību”, var izvirzīt tādus pašus nosacījumus, kādi ir piemērojami šajā valstī sniegtajai aprūpei. Tātad frāze “tostarp veselības aprūpi, kas saņemta ar telemedicīnas starpniecību” šo konstatējumu apstiprina.
(
3
)	Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp.) 2. pantu, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (OV 2015, L 241, 1. lpp.), 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu un I pielikumu.
(
4
)	Direktīvas 2011/24 3. panta d) punkts.
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.).