62006CJ0177_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑177/06
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam,
ko 2006. gada 4. aprīlī cēla
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv F. Kastiljo de la Tore [ F. Castillo de la Torre ] un K. Uraka Kavidezs [ C. Urraca Caviedes ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Spānijas Karalisti, ko pārstāv N. Diasa Abada [ N. Díaz Abad ], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja.
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: K. Šīmans [ K. Schiemann ], kas pilda otrās palātas priekšsēdētāja pienākumus, L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ] (referents), Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ], T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] un K. Toadere [ C. Toader ], tiesneši,
ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
sekretāre M. Ferreira [ Maria Ferreira ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2007. gada 26. aprīlī,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, noteiktajā termiņā nepieņemot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šādu zemāk minēto lēmumu 2. un 3. pantu:
– Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2003/28/EK par valsts atbalstiem, ko Spānija 1993. gadā sniegusi noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Alavā (Spānija) (OV 2003, L 17, 20. lpp.);
– Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2003/86/EK par valsts atbalstiem, ko Spānija 1993. gadā sniegusi noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Biskajā (Spānija) (OV 2003, L 40, 11. lpp.);
– Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2003/192/EK par valsts atbalstiem, ko Spānija 1993. gadā sniegusi noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Gipuskojā (Spānija) (OV 2003, L 77, 1. lpp.; turpmāk tekstā kopā saukti – “strīdīgie lēmumi”),
vai jebkurā gadījumā nedarot šos aktus zināmus Komisijai saskaņā ar šo lēmumu 4. pantā noteikto, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar minētajām tiesību normām.
I – Prāvas priekšvēsture
2. 1993. gadā basku provincēs Alavā, Biskajā un Gipuskojā tika pieņemti nodokļu pasākumi uzņēmumu dibināšanas veicināšanai.
3. Ar visu provinču likumu – Alavas provinces 5. jūlija Likuma Nr. 18/1993, Biskajas provinces 24. jūnija Likuma Nr. 5/1993 un Gipuskojas provinces 26. jūnija Likuma Nr. 11/1993 ar nosaukumu “Nodokļu pasākumi investīciju atbalstam un ekonomiskās aktivitātes stimulam” ( Medidas Fiscales Urgentes de Apoyo a la Inversión e impulso de la Actividad Económica ) – 14. pantu no sabiedrību nodokļa desmit secīgus finanšu gadus ir atbrīvoti uzņēmumi, kas dibināti laika posmā starp provinces likuma spēkā stāšanos un 1994. gada 31. decembri, ar nosacījumu, ka tie:
– komercdarbību veic ar minimālo samaksāto kapitālu 20 miljonu ESP apmērā;
– laika posmā no sabiedrības dibināšanas brīža līdz 1995. gada 31. decembrim veic investīcijas vismaz 80 miljonu ESP apmērā un
– sešu mēnešu laikā no to komercdarbības sākuma rada vismaz desmit darba vietas.
4. Ar 2000. gada 28. novembra vēstuli Komisija uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru par katru no šiem trim nodokļu režīmiem (turpmāk tekstā kopā saukti – “strīdīgie nodokļu režīmi”).
5. Ar 2001. gada 9. februārī iesniegtajiem prasības pieteikumiem Alavas Diputación Foral (lieta T‑30/01 ), Gipuskojas Diputación Foral (lieta T‑31/01 ) un Biskajas Diputación Foral (lieta T‑32/01 ) cēla trīs prasības par tiesību aktu atcelšanu Kopienu Pirmās instances tiesā – katru no tām pret lēmumu par šīs procedūras uzsākšanu, kas tās skāris.
6. Par formālajām izmeklēšanas procedūrām Komisija pieņēma strīdīgos lēmumus.
7. Katra no šiem lēmumiem 1. pantā attiecīgais nodokļu režīms ir kvalificēts kā valsts atbalsts un tādējādi tiek pasludināts par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
8. Visu šo pašu lēmumu 2.–4. panta redakcija ir šāda:
“ 2. pants
Spānijai ir jāaptur 1. pantā minētā atbalsta shēma, ja vien tā vēl aizvien ir spēkā.
3. pants
1. Spānija veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai no 1. pantā minētajiem atbalsta saņēmējiem atgūtu jau viņu rīcībā nodoto valsts atbalstu. Attiecībā uz vēl neizmaksāto atbalstu Spānija aptur to izmaksāšanu.
2. Atgūšanai nav noteikts termiņš saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām, lai gan tajās ir noteikta šī lēmuma tūlītēja un efektīva izpilde. [..]
4. pants
Spānija divu mēnešu laikā kopš šī lēmuma paziņošanas brīža informē Komisiju par pasākumiem šī lēmuma izpildei.”
9. Visi trīs lēmumi Spānijas Karalistei tika paziņoti ar 2001. gada 28. decembra vēstuli.
10. Lēmuma 4. pantā minētais divu mēnešu termiņš pagāja un – atbilstoši Komisijas teiktajam – tā netika informēta par izpildes pasākumiem.
11. Ar 2002. gada 26. marta prasības pieteikumiem Alavas Diputación Foral
(lieta T‑86/02 ), Biskajas Diputación Foral
(lieta T‑87/02 ) un Gipuskojas Diputación Foral
(lieta T‑88/02 ) cēla trīs prasības par tiesību akta atcelšanu Pirmās instances tiesā – katru no tām pret attiecīgo nelabvēlīgo lēmumu, kas tās skāris.
12. Lietas no T‑30/01 līdz T‑32/01 un no T‑86/02 līdz T‑88/02 Pirmās instances tiesa apvienoja, un tās pašlaik atrodas šīs tiesas izskatīšanā.
13. Pēc dažādu korespondences un atgādinājumu apmaiņas pēc 2002. gada 1. marta, uzskatīdama, ka Spānijas Karaliste tai joprojām nav sniegusi informāciju par apstrīdēto lēmumu izpildi, Komisija beidzot nolēma celt šo prasību sakarā ar pienākumu neizpildi.
II – Tiesvedība Tiesā
14. Tiesa 2007. gada 27. februārī noraidīja Spānijas Karalistes, pamatojoties uz Reglamenta 82.a pantu, iesniegto lūgumu apturēt tiesvedību, līdz tiks pasludināti spriedumi Pirmās instances tiesā izskatāmajās lietās.
III – Par prasību
A – Lietas dalībnieku argumenti
1. Komisijas argumenti
15. Komisija atsaucas uz EKL 249. pantu un 88. panta 2. punktu.
16. Tā uzskata, ka, beidzoties visu strīdīgo lēmumu 4. pantā minētajam sešu mēnešu termiņam, Spānijas Karaliste, pārkāpjot šo lēmumu 2. un 3. pantu, neesot nedz apturējusi atbalsta shēmas, ja vien tās ir palikušas spēkā, nedz apturējusi vēl neizmaksāto atbalstu, nedz arī veikusi jau izmaksāto atbalstu atgūšanu.
17. Komisija norāda, ka, neskatoties uz vairākkārtējiem atgādinājumiem, pat prasības celšanas brīdī lēmumi vēl aizvien neesot bijuši izpildīti.
18. Tā uzskata, ka vienīgais iespējamais pamats, ko dalībvalsts var izvirzīt pret Komisijas pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punktu celto prasību saistībā ar pienākumu neizpildi, ir saistīts ar lēmuma pilnīgu izpildes iespējas neesamību. Taču šis nosacījums šajā gadījumā nav izpildīts.
19. Spānijas Karaliste nekādā gadījumā nevar atsaukties uz strīdīgo lēmumu prettiesiskumu, jo tā nav cēlusi prasību tos atcelt.
2. Spānijas valdības argumenti
20. Spānijas valdība galvenokārt norāda uz izņēmumu, kas saistīts ar strīdīgo lēmumu prettiesiskumu. Pakārtoti tā apstrīd, ka pienākumu neizpilde ir šo lēmumu neizpilde.
a) Strīdīgo lēmumu prettiesiskums
21. Atsaukdamās uz 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑99/02 Komisija/Itālija ( Recueil, I‑3353. lpp., 16. punkts un minētā judikatūra), kas analizēts a contrario, Spānijas valdība uzskata, ka ir pieņemami atsaukties uz Komisijas nelabvēlīgo lēmumu prettiesiskumu, lai arī nav tikusi celta prasība par tiesību akta atcelšanu. Faktiski šie lēmumi neesot galīgi tiktāl, ciktāl tie ir prasības priekšmets izskatīšanā esošajās prasībās, ko par tiesību akta atcelšanu Pirmās instances tiesā cēlušas attiecīgo provinču valdības.
22. Minētais izņēmums ir iedalāms divās daļās, kas attiecas uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, to vadlīniju piemērošanu, kas bija spēkā strīdīgo nodokļu režīmu pieņemšanas laikā, Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88]. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 14. panta 1. punkta pārkāpumu, tiesību uz aizstāvību pirmstiesas procedūras laikā pārkāpumu, tiesību uz aizstāvību formālās izmeklēšanas procedūras ietvaros pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.
b) Pienākuma neizpildes neesamība
23. Spānijas valdība apstrīd pienākuma neizpildi attiecībā uz pienākumu apturēt atbalstu, ja tas vēl aizvien ir spēkā, apturēt vēl neizmaksāto atbalstu un atgūt jau rīcībā nodoto atbalstu.
i) Pienākums apturēt atbalsta režīmu, ja tas vēl aizvien ir spēkā, un apturēt vēl neizmaksāto atbalstu
24. Spānijas valdība atgādina, ka strīdīgie nodokļu režīmi izpaužas kā atbrīvojums no sabiedrību nodokļa desmit secīgus finanšu gadus, sākot no jaunas sabiedrības dibināšanas brīža.
25. Šie režīmi – lai gan formāli tie netika apturēti – bija spēkā noteiktu laiku, jo, tā kā tie bija piemērojami sabiedrībām, kas dibinātas laika posmā starp provinču likumu Nr. 18/1993, 5/1993 un 11/1993 spēkā stāšanos no 1993. gada līdz 1994. gada 31. decembrim, tos varēja piemērot atbrīvojumiem līdz deklarēšanai, kas veikta vēlākais līdz 2005. gada jūlijam.
26. Šajos apstākļos apskatāmie nodokļu režīmi esot pārtraukti.
ii) Pienākums atgūt jau rīcībā nodoto atbalstu
27. Spānijas valdība uzskata, ka Komisija netaisnīgi ir izvirzījusi iebildumu, jo Spānijas valdība jau rīcībā nodota atbalsta atgūšanai ir izšķīrusies par procedūru saskaņā ar valsts tiesībām atceļamus tiesību aktus pasludināt par kaitējumu radošiem; procedūru, kas atbilstoši Komisijas teiktajam ārkārtīgi sarežģījot atgūšanu.
28. Izvēlētajai procedūrai patiesībā esot bijis jābūt spēkā neesošu aktu pārbaudes procedūrai, kas ir piemērota, lai pareizi izpildītu strīdīgos lēmumus.
29. Tātad tiktāl, ciktāl Komisija ir pieļāvusi kļūdu, Spānijas Karalistei izvirzīdama iebildumu par to, ka tā ir izvēlējusies atgūšanas procedūru, ar kuras palīdzību nekādi nevar izpildīt strīdīgos lēmumus, dalībvalstij nevar pārmest pienākumu neizpildi.
B – Tiesas vērtējums
1. Par izņēmumu, kas saistīts ar strīdīgo lēmumu
30. Ar EK līgumu iedibināto tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā ir izšķiramas EKL 226. un 227. pantā minētās prasības, kuru mērķis ir atzīt, ka dalībvalsts nav izpildījusi tai uzliktos pienākumus, un EKL 230. un 232. pantā minētās prasības, kuru mērķis ir kontrolēt tiesību aktu tiesiskumu un Kopienu iestāžu atturēšanos no rīcības. Šie prasību tiesību aizsardzības līdzekļi kalpo dažādiem mērķiem, un tām ir jāpiemēro dažādi īpašie noteikumi. Tādējādi dalībvalsts nevar atsaukties uz tai adresētā lēmuma prettiesiskumu kā tādu pamatu aizstāvībai pret prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, kas pamatots ar šo lēmumu, ja nav Līguma noteikuma, kurā skaidri ir paredzēta atļauja to darīt (skat. 2001. gada 22. marta spriedumu lietā C‑261/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑2537. lpp., 18. punkts, un 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑404/00 Komisija/Spānija, Recueil, I‑6695. lpp., 40. punkts).
31. Citādi ir tikai gadījumā, ja apskatāmajā tiesību aktā ir vērojamas rupjas un acīmredzamas kļūdas, tādējādi to atzīstot par spēkā neesošu (iepriekš minētie spriedumi lietās Komisija/Francija, 19. punkts, un Komisija/Spānija, 41. punkts).
32. Šis secinājums ir spēkā arī attiecībā uz prasību sakarā ar pienākumu neizpildi saskaņā ar EKL 88. panta 2. punkta otro daļu (iepriekš minētie spriedumi lietās Komisija/Francija, 20. punkts, un Komisija/Spānija, 42. punkts).
33. Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Spānijas Karaliste savos procesuālajos rakstos nav minējusi, ka strīdīgajos lēmumos ir vērojamas kļūdas, lai tādējādi apšaubītu pašu šo tiesību aktu spēkā esamību.
34. Katrā ziņā Spānijas valdība, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, nevar lietderīgi atsaukties uz izskatīšanā Pirmās instances tiesā esošajām lietām, kuru iniciatores bija attiecīgās provinces.
35. Apstāklis, ka Tiesa gan šajā, gan arī citos spriedumos ir vēlējusies uzsvērt, ka konkrētajos gadījumos, kurus tā izvērtē, prasība nav tikusi celta paredzētajā termiņā vai ka šāda prasība ir tikusi noraidīta, pats par sevi neļauj secināt, ka tieši pretēji – uz Kopienu tiesību akta prettiesiskumu kā līdzekli aizstāvībai prasības sakarā ar pienākumu neizpildi ietvaros var atsaukties tikai tādēļ, ka pret to celtā prasība vēl tiek izskatīta.
36. Faktiski ir jāatgādina, ka attiecībā uz strīdīgajiem lēmumiem ir jāpieņem, ka tie ir tiesiski un ka, neraugoties uz prasības par tiesību akta atcelšanu esamību, tie Spānijas Karalistei paliek saistoši visos punktos (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 26. punkts).
37. No tā izriet, ka pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punkta otro daļu izvirzītās prasības sakarā ar pienākumu neizpildi ietvaros, taču, izņemot pieņēmumu par tiesību akta spēkā neesamību, dalībvalsts nevar iebilst pret tai nelabvēlīga Komisijas lēmuma tiesiskumu, ja pret šo lēmumu vērstu prasību izskata Kopienu tiesa (par lietām, kurās prasība atcelt tiesību aktu atrodas izskatīšanā, skat. 2000. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑404/97 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑4897. lpp., un 2006. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑207/05 Komisija/Itālija, Krājumā nav publicēts, Krājums, I‑70.* lpp.).
38. No iepriekš minētā izriet, ka vērtētais izņēmums ir jānoraida kā nepieņemams.
2. Par pienākumu neizpildes esamību
a) Par iebildumiem attiecībā uz pienākumu apturēt atbalsta shēmu, ja vien tā vēl ir spēkā, un pienākumu apturēt vēl neizmaksātu atbalstu
39. Ar visu strīdīgo lēmumu 2. pantu Spānijas Karalistei tiek noteikts apturēt apskatāmo atbalsta shēmu, ja vien tā vēl aizvien ir spēkā. Visu to pašu strīdīgo lēmumu 3. panta 1. punkta otrajā teikumā ir paredzēts apturēt vēl neizmaksātu atbalstu.
40. Spānijas valdība norāda, ka atbalsta shēma ir piemērojama tikai sabiedrībām, kas dibinātas vēlākais 1994. gada 31. decembrī.
41. Tajā pat laikā tai ir jādarbojas desmit finanšu gadus, t.i., vairākus gadus pēc strīdīgo lēmumu pieņemšanas.
42. Lai izpildītu visu [lēmumu] 2. pantu un 3. panta 1. punkta otro teikumu, Spānijas Karalistei tātad ir jānodrošina atbalsta shēmas atcelšana, kā arī tiesību uz vēl nepiemēroto nodokļa atbrīvojumu apturēšana.
43. Spānijas valdība neapstrīd, ka atbalsta shēma nav atcelta un ka tiesības uz vēl nepiemērotā nodokļa atbrīvojumu strīdīgo lēmumu pieņemšanas laikā vēl nebija apturētas.
44. No tā izriet, ka Komisijas iebildumi saistībā ar visu strīdīgo lēmumu 2. pantu un 3. panta 1. punkta otro teikumu ir pamatoti.
b) Par iebildumiem saistībā ar pienākumu atgūt jau rīcībā nodoto atbalstu
45. Nelabvēlīga lēmuma par nelikumīgu atbalstu gadījumā tā atgūšana, ko noteikusi Komisija, norisinās Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā paredzētajos apstākļos, saskaņā ar šo punktu:
“[..] neskarot Kopienu tiesības, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienu tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
46. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgais pamats, ko dalībvalsts var izvirzīt savai aizstāvībai pret Komisijas celtu prasību par valsts pienākumu neizpildi, kura balstīta uz EKL 88. panta 2. punktu, ir tas, ka nav pilnīgi nekādu iespēju pareizi izpildīt lēmumu, ar ko uzlikts pienākums atgūt atbalstu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Komisija/Francija, 23. punkts; Komisija/Spānija, 45. punkts, un 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑415/03 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑3875. lpp., 35. punkts).
47. Šajā lietā atgūšanas pienākums ir paredzēts visu strīdīgo lēmumu 3. panta 1. punkta pirmajā teikumā un 2. punktā.
48. Spānijas Karaliste neatsaucas uz pilnīgu šo tiesību normu izpildes neiespējamību.
49. Tā aprobežojas vien ar norādi, ka izvēlētā procedūra jau rīcībā nodotā atbalsta atgūšanai ir piemērota, lai pareizi pildītu lēmumus.
50. Tajā pat laikā tā nav iesniegusi nevienu apstiprinošu dokumentu, proti, par atbalsta saņēmēju identitāti, piešķirtā atbalsta summām un efektīvi steidzamajām procedūrām minētā atbalsta atgūšanai.
51. Tādējādi nekādi nav pierādīta visu strīdīgo lēmumu 4. pantā noteiktajā termiņā paredzētā pasākumu izpilde, ar ko Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta izpratnē ļauts tūlītēji un efektīvi izpildīt strīdīgos lēmumus daļā par jau rīcībā nodoto atbalstu.
52. Tādēļ Komisijas iebildumi attiecībā uz visu strīdīgo lēmumu 3. panta 1. punkta pirmo teikumu un 2. punktu ir pamatoti.
53. No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir pamatota ar Komisijas pārmetumiem Spānijas Karalistei, ka tā nav pieņēmusi visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai apturētu apskatāmo atbalstu, apturētu vēl neizmaksāto atbalstu un atgūtu jau rīcībā nodoto atbalstu.
54. Tiesai nav jāizvērtē prasījumu daļa par Spānijas Karalistei piemērojamo sankciju par to, ka tā nav informējusi Komisiju par iepriekšējā punktā minētajiem pasākumiem, ņemot vērā, ka šī dalībvalsts paredzētajos termiņos precīzi nav izpildījusi šos pienākumus (skat. 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑348/93 Komisija/Itālija, Recueil, I‑673. lpp., 31. punkts, un iepriekš minēto 2006. gada 1. jūnija spriedumu lietā Komisija/Itālija, 53. punkts).
55. Tādēļ ir jāatzīst, ka, noteiktajā termiņā nepieņemdama visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu visu strīdīgo lēmumu 2. un 3. pantā noteikto, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šīm tiesību normām.
IV – Par tiesāšanās izdevumiem
56. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Spānijas Karalistei spriedums nav labvēlīgs, tā atlīdzina tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) ar šo pasludina:
1) noteiktajā termiņā nepieņemot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šādu zemāk minēto lēmumu 2. un 3. pantu:
– Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2003/28/EK par valsts atbalstiem, ko Spānija 1993. gadā sniegusi noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Alavā (Spānija);
– Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2003/86/EK par valsts atbalstiem, ko Spānija 1993. gadā sniegusi noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Biskajā (Spānija);
– Komisijas 2001. gada 20. decembra Lēmums 2003/192/EK par valsts atbalstiem, ko Spānija 1993. gadā sniegusi noteiktiem jaundibinātiem uzņēmumiem Gipuskojā (Spānija),
Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar minētajām tiesību normām.
2) Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.