62003TO0265_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi T-265/03,
Helm Düngemittel GmbH, s sedežem v Hamburgu (Nemčija), ki jo zastopa W. Waschmann, odvetnik,
tožeča stranka,
proti
Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Berscheid in M. Niejahr, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka,
zaradi razglasitve ničnosti odločbe, ki je domnevno vsebovana v dopisu Komisije z dne 23. maja 2003, ki se nanaša na delni zaseg garancije za dostavo tožeče stranke zaradi zamude pri dobavi gnojila v okviru ukrepa pomoči v hrani za Severno Korejo po Uredbi Komisije (ES) št. 2519/97 z dne 16. decembra 1997 o določitvi splošnih pravil za sprostitev proizvodov, ki jih je treba dobaviti v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 1292/96 kot pomoč Skupnosti v hrani (UL L 346, str. 23),
SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),
v sestavi M. Jaeger, predsednik, J. Azizi, sodnik, in E. Cremona, sodnica,
sodni tajnik: H. Jung,
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
Pravni okvir
1. Člen 10 Uredbe Komisije (ES) št. 2519/97 z dne 16. decembra 1997 o določitvi splošnih pravil za sprostitev proizvodov, ki jih je treba dobaviti v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 1292/96 kot pomoč Skupnosti v hrani (UL L 346, str. 23) določa:
„1. Dobavitelj izpolnjuje svoje obveznosti v skladu s pogoji, določenimi v obvestilu o razpisu, kot tudi svoje obveznosti po tej uredbi, vključno s tistimi, ki izhajajo iz njegove ponudbe.
Za dobavitelja se šteje, da je seznanjen z vsemi splošnimi in posebnimi pogoji ter da jih je sprejel.
2. Zaradi zagotovitve, da bo izpolnil svoje obveznosti, dobavitelj položi garancijo za dostavo pri Komisiji v 10 delovnih dneh od uradnega obvestila o oddaji naročila […]“
2. V skladu s členom 18 Uredbe št. 2519/97 velja za plačilne pogoje in sprostitev garancij naslednje:
„1. Znesek, ki ga je treba plačati dobavitelju, ne sme preseči zneska, navedenega v ponudbi, povečanega za stroške iz člena 19 in znižanega za vsa zmanjšanja iz odstavka 3, zasežene zneske, kot je določeno v členu 22(8), dodatne stroške v zvezi s pregledovanjem iz členov od 12 do 16 ali stroškov, ki izhajajo iz ukrepov iz člena 13(4).
[…]
5. Znesek, ki ga je treba plačati, je plačljiv na zahtevo dobavitelja. Zahteva se predloži v dveh izvodih.
K zahtevku za plačilo celotnega ponudbenega zneska ali izravnave le-tega se priložijo naslednji dokumenti:
a) predračun za terjani znesek;
b) izvirnik potrdila o prevzemu ali potrdila o dostavi;
c) kopija končnega certifikata o skladnosti.
[…]“
3. Člen 22 Uredbe št. 2519/97 določa:
„4. Razen v primerih višje sile, se garancija za dostavo delno zaseže, v višini skupne vsote spodaj navedenih zneskov, brez poseganja v odstavek 8, v naslednjih primerih:
[…]
c) 0,2 % vrednosti količine, ki se dostavi po končnem roku, na dan zamude ali, kjer je to primerno in samo če je to določeno v obvestilu o razpisu, 0,1 % na dan, če je dostavljena prezgodaj.
Zneski se ne zasežejo v skladu s točkama (a) in (c), če neizpolnjevanja pogojev ni mogoče pripisati dobavitelju.
[…]
8. Komisija odšteje znesek garancij, ki naj se odvzame v skladu z odstavki 4, 5 in 6 od končnega zneska, ki ga je treba izplačati. Garancija za dostavo ali garancija v zvezi s predujmom se sočasno v celoti sprosti. “
4. Člen 23 Uredbe št. 2519/97 določa:
„Komisija odloča o tem, ali je do neizpolnjevanja dobaviteljeve obveznosti, da dobavi blago, ali katere druge njegove obveznosti prišlo zaradi višje sile.
Komisija krije stroške, ki izhajajo iz primera višje sile, in jo Komisija priznava.“
5. Člen 24 Uredbe št. 2519/97 določa:
„Sodišče Evropskih skupnosti je pristojno za reševanje vseh sporov, ki izhajajo bodisi iz izpolnjevanja ali neizpolnjevanja bodisi tolmačenja pravil, ki urejajo postopke dobave blaga, ki se izvaja v skladu s to uredbo. “
6. Člen 25 Uredbe št. 2519/97 določa:
„Za vse zadeve, ki jih ta uredba ne ureja, se uporablja belgijska zakonodaja.“
Dejansko stanje
7. Komisija je dne 30. marca 2001 pod oznako EUROPAID/112402/C/S/KP objavila obvestilu o razpisu za dobavo umetnega gnojila (sečnina 46 % N) v Severno Korejo. Dobava bi morala biti opravljena najpozneje do 18. maja 2001.
8. Dne 17. aprila 2001 je tožeča stranka pri Komisiji vložila svojo ponudbo, v kateri je predlagala, da bo količino 30 398 Mt sečnine priskrbela iz Kitajske.
9. Dne 18. aprila 2001 je Komisija tožeči stranki odobrila naročilo 30 398 Mt sečnine iz Kitajske.
10. Dne 25. aprila 2001 je tožeča stranka Komisijo obvestila, da lahko iz Kitajske priskrbi samo 10 000 Mt sečnine, in je predlagala, da preostalo količino 20 398 Mt naroči v Egiptu.
11. Z dopisom z dne 27. aprila 2001 je Komisija prejela predlog tožeče stranke, vendar je bila jasna, da je treba upoštevati pogodbeni rok za dobavo 30 398 Mt sečnine.
12. Dne 14. maja 2001 je tožeča stranka Komisijo obvestila, da v roku, ki je določen, sečnine iz Kitajske ni mogoče dobaviti, in je zaprosila za podaljšanje roka. Poleg tega je Komisijo obvestila o tem, da količine, ki izhaja iz Egipta, ne bo mogla dobaviti v roku in da bo Komisijo kar najhitreje obvestila o dobavnem roku.
13. Končno je bila sečnina iz Kitajske dobavljena s 16-dnevno, iz Egipta pa s 44-dnevno zamudo.
14. Dne 2. avgusta 2001 je nadzorna družba Bureau Veritas izdala končni certifikat o skladnosti, ki ga zahteva člen 18(5) Uredbe št. 2519/97. Vseboval je datum dobave sečnine iz Kitajske (3. junij 2001) in datum dobave iz Egipta (1. julij 2001). Poleg tega je vseboval naslednje:
„Obravnavana dobava pri pregledu ustreza specifikacijam ES, z izjemo zgoraj ugotovljenih odstopanj pri datumu dobave in kakovosti.“
15. Dne 6. avgusta 2002 je tožeča stranka Komisiji izstavila zahtevo za plačilo v skupnem znesku 4.999.863,04 EUR, ne da bi upoštevala prekoračitev dobavnega roka.
16. Komisija je zasegla 0,2 % vrednosti količin, ki niso bile dobavljene v roku, za vsak dan zamude. S tem je bil znesek, katerega plačilo je zahtevala tožeča stranka, znižan za 346.221,20 EUR (53.581 EUR za 16-dnevno zamudo pri dobavi 10.180 Mt sečnine iz Kitajske in 292.640,20 EUR za 44-dnevno zamudo pri dobavi 20.218 Mt sečnine iz Egipta). V začetku oktobra je tožeča stranka prejela plačilo razlike.
17. S telefaxom z dne 1. novembra 2001 je tožeča stranka od Komisije zahtevala plačilo zaseženega zneska, pri čemer je uveljavljala, da je prišlo do prekoračitve dobavnega roka zaradi višje sile.
18. S telefaxom z dne 21. decembra 2001 je Komisija zavrnila zahtevo tožeče stranke.
19. Z dopisom z dne 22. marca 2002 je tožeča stranka Komisijo zaprosila, naj premisli glede svoje odločitve in ji izplača zahtevani znesek. Z dopisom z dne 16. septembra 2002 je Komisija zahtevo ponovno zavrnila.
20. Z dopisom z dne 25. oktobra 2002 je tožeča stranka od Komisije še enkrat zahtevala plačilo spornega zneska.
21. Z dopisom z dne 23. maja 2003 (v nadaljevanju: izpodbijani akt) je Komisija vztrajala pri svojem prvotnem mnenju in je zavrnila zahtevo tožeče stranke.
Postopek in predlogi strank
22. Na podlagi tožbene vloge, ki je v sodno tajništvo prispela dne 23. julija 2003, je tožeča stranka vložila obravnavano tožbo.
23. Sodišče prve stopnje je z dopisom z dne 20. decembra 2004 v okviru ukrepov procesnega vodstva po členu 64 svojega Poslovnika tožeči stranki postavilo pisno vprašanje. Tožečo stranko je zaprosilo, naj izrazi svoje mnenje o določenih stališčih Komisije v zvezi z dopustnostjo obravnavane tožbe.
24. Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
– izpodbijani akt razglasi za ničnega;
– Komisiji naloži plačilo stroškov.
25. Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
– tožbo zavrne kot nedopustno;
– podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
26. Tožeča stranka je v odgovoru na vprašanje Sodišča prve stopnje podredno predlagala, naj Sodišče prve stopnje Komisiji odredi plačilo zneska 346.221,20 EUR skupaj z obrestmi, v skladu s členom 18(7) Uredbe št. 2519/97, in tako v celoti upošteva njene dejanske in pravne razloge v okviru tožbene vloge in odgovora.
Dopustnost
27. V skladu s členom 113 Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje pod pogoji iz člena 114(3) in (4) vedno po uradni dolžnosti preizkusi, ali so izpolnjene absolutne procesne predpostavke, h katerim sodijo predpostavke dopustnosti po členu 230(4) ES (sklepa Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 1999 v zadevi Area Cova in drugi proti Svetu in Komisiji, T-12/96, Recueil, str. II-2301, točka 21, in z dne 13. julija 2004 v zadevi Comunidad Autónoma de Andalucía proti Komisiji, T-29/03, še neobjavljen, točka 22). Po členu 114(3) Poslovnika je obravnavanje ustno, razen če Sodišče prve stopnje ne odloči drugače.
28. V obravnavanem primeru Sodišče prve stopnje meni, da je bilo o primeru dovolj dobro poučeno na podlagi vsebine dokumentov in bo zato odločilo brez ustne obravnave.
Trditve strank
29. Komisija uveljavlja nedopustnost tožbe, ker naj dopis z dne 23. maja 2003 ne bi bil izpodbojni akt v smislu člena 230(4) ES.
30. Kot trdi Komisija, naj bi bil izpodbijani akt popolnoma pogodben in naj ne bi bil enostranska odločba v smislu člena 249 ES, ki se lahko po členu 230(4) izpodbija z ničnostno tožbo (sklepi Sodišča prve stopnje z dne 3. oktobra 1997 v zadevi Mutual Aid Administration Services proti Komisiji, T-186/96, Recueil, str. II-1633, točke od 49 do 51; z dne 9. januarja 2001 v zadevi Innova proti Komisiji, T-149/00, Recueil, str. II-1, točka 28, in z dne 25. novembra 2003 v zadevi IAMA Consulting proti Komisiji, T-85/01, še neobjavljen v Recueil).
31. Glede na to Komisija uveljavlja, da bi morala tožeča stranka v skladu z arbitražno klavzulo iz člena 24 Uredbe št. 2519/97 vložiti tožbo za plačilo zneska 346.221,20 EUR, ki ga je Komisija zasegla, da bi dobila izvršljivo sodbo na podlagi členov 244 ES in 256 ES.
32. Komisija podredno trdi, da izpodbijani akt v vsakem primeru ni izpodbojni akt v smislu člena 230(4) ES, saj gre le za potrditev prejšnjega akta, ki ni bil pravočasno izpodbijan.
33. V preostalem Komisija kritizira nedopustnost novega predloga, ki ga je tožeča stranka podala v odgovor na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje. Ta novi predlog naj bi bil prepozen in tako nedopusten.
34. Po mnenju tožeče stranke je njena tožba dopustna, saj naj bi dopis z dne 23. maja 2003 gotovo pomenil izpodbojni akt v smislu člena 230(4) ES.
35. Glede tega uveljavlja, da pogodbeni značaj odnosa med njo in Komisijo ne nasprotuje vložitvi ničnostne tožbe (sodbi Sodišča z dne 12. decembra 1990 v zadevi Vandemoortele proti Komisiji, C-172/89, Recueil, str. I-4677, in z dne 21. marca 1991 v zadevi Haniel Spedition proti Komisiji, C-226/89, Recueil, str. I-1599).
36. Dalje naj ne bi bilo treba, kot trdi tožeča stranka, vložiti tožbe za plačilo, saj izvršljivost sodbe Sodišča prve stopnje, s katero je bilo ugodeno njenim predlogom za razglasitev ničnosti, Komisiji naloži obveznost plačila zaseženega zneska tožeči stranki.
37. Tožeča stranka trdi, da v obravnavanem primeru, v nasprotju z okoliščinami, ki so pripeljale do v zgornji točki 30 navedenih sklepov v zadevi Mutual Aid Administration Services proti Komisiji in v zadevi Innova proti Komisiji, člen 24 Uredbe št. 2519/97 določa izrecno pristojnost sodišč Skupnosti.
Presoja Sodišča prve stopnje
38. Ponoviti je treba, kot je že bilo presojeno, da člen 230 ES sodiščem Skupnosti podeljuje izključno pristojnost, da preverijo zakonitost aktov, ki jih navaja člen 249 ES, ki jih institucije izdajajo pod pogoji, ki jih določa Pogodba (glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 10. maja 2004 v zadevah Musée Grévin proti Komisiji, T-314/03 in T-378/03, še neobjavljen v ZOdl, točka 63, in navedeno sodno prakso).
39. Vendar akti institucij, ki so v popolnoma pogodbenem okviru, s katerim so neločljivo povezani, že zaradi svojega značaja ne spadajo med akte v smislu člena 249 ES (sklep Sodišča prve stopnje z dne 10. julija 2002 v zadevi Comitato organizzatore del convegno internazionale proti Komisiji, T-387/00, Recueil, str. II-3031, točka 39; zgoraj v točki 30 navedeni sklep v zadevi IAMA Consulting proti Komisiji, točka 53, in zgoraj v točki 38 navedeni sklep v zadevi Musée Grévin proti Komisiji, točka 64).
40. Iz sodne prakse izhaja, da je Sodišče prve stopnje po členu 225 ES, v povezavi s členom 238 ES, za odločitev v pogodbenih sporih, ki jih pri tem sodišču vložijo fizične ali pravne osebe, pristojno le na podlagi arbitražne klavzule. Sicer bi se njegova pristojnost razširila čez meje spora, v katerem mu je izključno odločanje pridržano po členu 240 ES, kajti ta določba prepušča nacionalnim sodiščem splošno pristojnost za odločanje v sporih, v katerih je stranka Skupnost (glej zgoraj v točki 38 navedeni sklep v zadevi Musée Grévin proti Komisiji, točka 65, in navedeno sodno prakso).
41. Ob upoštevanju prejšnjih navedb je treba preveriti, ali ima v obravnavanem primeru izpodbijani akt pogodbeni značaj.
42. Glede tega je treba najprej ponoviti, da po skupnostni ureditvi politike pomoči v hrani in upravljanja pomoči v hrani, se ta zagotavlja na podlagi pogodbenih dogovorov (sodba Sodišča z dne 11. februarja 1993 v zadevi Cebag proti Komisiji, C-142/91, Recueil, str. I-553, točka 11). Po členu 24(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 1292/96 z dne 27. junija 1996 o politiki pomoči v hrani in upravljanju pomoči v hrani ter o posebnih dejavnostih v podporo varnosti preskrbe s hrano (UL L 166, str. 1), Komisija namreč odloča o „pogojih, ki urejajo dobavo in izvedbo pomoči, zlasti o:
– splošnih pogojih, ki se uporabljajo za prejemnice,
– začetku postopkov, ki urejajo sprostitev, dobavo proizvodov in izvedbo drugih ukrepov, ter o sklenitvi zadevnih pogodb“.
43. V obravnavanem primeru Sodišče prve stopnje ugotavlja, da Uredba št. 2519/97 navaja splošne pogoje za sprostitev proizvodov, ki jih je treba dobaviti v okviru skupnostnega ukrepa pomoči v hrani, zlasti različne pogoje dobave, postopek oddaje naročil, stroške, ki jih mora vsebovati obvestilu o razpisu, in pravice ter obveznosti dobavitelja. Posebne pogoje, pod katerimi mora biti opravljena določena sprostitev proizvodov, kot so tisti glede sproščenega proizvoda in tisti glede njegove količine in kakovosti, cene ali dobavnega roka, se določi v obvestilu o razpisu.
44. Kot izhaja iz listin, je Komisija razpisala izvedbo ukrepa pomoči v hrani za Severno Korejo v obliki dobave določene količine sečnine. Po predstavitvi ponudbe tožeče stranke ji je bilo dodeljeno navedeno naročilo, glede katerega se je strinjala, da ga bo izvedla pod pogoji, ki so določeni v obvestilu o razpisu in v Uredbi št. 2519/97.
45. Tako so na podlagi razpisa Komisije in prejema zadevnega naročila o dobavi tožeče stranke določbe Uredbe št. 2519/97 in besedilo obvestila o razpisu postali za obe stranki obravnavanega spora zavezujoča določila pogodbe o dobavi.
46. Pogodbeni značaj odnosa med strankama izhaja tudi iz člena 24 Uredbe št. 2519/97, ki Sodišču prve stopnje podeljuje izključno pristojnost za odločanje v sporih, ki se nanašajo bodisi na izpolnjevanje ali neizpolnjevanje bodisi na tolmačenje pogojev dobave blaga, ki se izvaja v skladu s to uredbo. To določbo je treba razlagati kot arbitražno klavzulo v smislu člena 238 ES (sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. septembra 2001 v zadevi Lecureur proti Komisiji, T-26/00, Recueil, str. II-2623, točka 39).
47. Zato ima obravnavani pravni spor glede izvajanja spornega zasega, kot to navaja tudi tožeča stranka, v skladu s členom 22(4) Uredbe št. 2519/97, ki spada k določilom pogodbe, ki ureja razmerja med strankami, pogodbeni značaj.
48. Dejansko je izpodbijani akt, ki se nanaša na zaseg zneska 346.221,20 EUR, sankcija neizpolnitve pogodbene obveznosti tožeče stranke, ki je zamuda dobave zadevnih proizvodov.
49. Glede tega je bilo presojeno, da ima akt, s katerim Komisija zavrača celotno plačilo prevoza, ki ga zahteva tožeča stranka, pogodbeni značaj, ker ta Komisije ne more osvoboditi dolžnosti, da prevozniku plača ceno, ki pomeni nasprotno dajatev za opravljen prevoz (sklep v zadevi Mutual Aid Administration Services proti Komisiji, naveden zgoraj v točki 30, točka 49).
50. Prav tako je treba v obravnavanem primeru ugotoviti, da izpodbijani akt strank pravnega spora ne more osvoboditi pogodbenega razmerja in tako ne more biti opredeljen kot akt v smislu člena 249 ES, ki se lahko izpodbija z ničnostno tožbo po členu 230 ES.
51. Vendar tožeča stranka kljub pogodbenemu značaju obravnavanega pravnega spora in izpodbijanega akta na Sodišču prve stopnje ni vložila tožbe na podlagi člena 238 ES, ampak ničnostno tožbo na podlagi člena 230 ES.
52. Dejansko namreč svojo tožbo opredeljuje kot ničnostno tožbo v smislu člena 230 ES in postavlja predloge, ki so naravnani na to, da Sodišče prve stopnje izpodbijani akt, s katerim jo je Komisija obvestila o zasegu spornega zneska zaradi zamude pri dobavi stvari, obravnava kot nezakonitega in ga posledično razglasi za ničnega.
53. Vendar, kot je bilo že zgoraj opomnjeno, akti, kakršen je obravnavan, ki so v popolnoma pogodbenem okvirju, s katerim so neločljivo povezani, že zaradi svojega značaja ne spadajo med akte v smislu člena 249 ES, katerih razglasitev ničnosti se lahko zahteva pri sodiščih Skupnosti na podlagi člena 230 ES.
54. Sicer je res, da je Sodišče prve stopnje v primerih, v katerih se je ukvarjalo z ničnostno tožbo, čeprav je imel spor dejansko pogodbeni značaj, že dopustilo prekvalifikacijo tožbe (sodba Sodišča prve stopnje v zadevi Lecureur proti Komisiji, zgoraj točka 46, točka 38). Vendar Sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru meni, da taka prekvalifikacija ni potrebna. Tožeča stranka se je, kot to izhaja iz točke 9 odgovora, izrecno odpovedala vložitvi tožbe za plačilo po členu 238 ES. Navaja namreč, da naj taka tožba v obravnavanem primeru ne bi bila potrebna, ker naj bi bila Komisija v vsakem primeru zavezana za plačilo zahtevanega zneska, da bi izpolnila morebitno sodbo, s katero je bilo ugodeno njenim predlogom za razglasitev ničnosti.
55. Vendar Sodišče prve stopnje meni, da izbira tožeče stranke iz razlogov, ki zadevajo le njo, ne more spremeniti pogojev dopustnosti ničnostne tožbe, ki jih določa v Pogodbi.
56. Po drugi strani je treba spomniti, da se je tožeča stranka v točki 10 odgovora sklicevala tudi na člen 24 Uredbe št. 2519/97 in na arbitražno klavzulo, ki jo ta določa, da bi utemeljila dopustnost obravnavane ničnostne tožbe.
57. Tožeča stranka je v svojem odgovoru na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje pod točko 5 vendarle izrecno trdila, da je ničnostna tožba v obravnavanem primeru edina prava vrsta tožbe, pri čemer je istočasno navajala, da ni treba vložiti tožbe za plačilo po členu 238 ES. Pod točko 2 njenega odgovora na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje je razložila, da naj člen 24 Uredbe št. 2519/97 ne bi omejeval možnosti pravnega varstva, ki jih določa Pogodba, zlasti pa naj ne bi izključeval vložitve ničnostne tožbe.
58. V zvezi s tem je tožeča stranka v točkah od 4 do 8 odgovora na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje dodala, da je bil izpodbijani akt, drugače kot v zadevah Mutual Aid Administration Services proti Komisiji in Innova proti Komisiji, v katerih so bili sprejeti zgoraj v točki 30 navedeni sklepi, izdan na podlagi sekundarnega prava Skupnosti; v teh drugih zadevah naj bi bile nasprotno izpodbijane odločbe, ne glede na to, da ni bila določena arbitražna klavzula, sprejete izključno na podlagi pogodb med strankami. Člen 230 ES naj bi vendarle dajal na voljo vrsto tožbe, ki naj bi jo določala Pogodba za preveritev zakonitosti aktov institucij Skupnosti, in kot taka naj bi bila predmet obravnavane tožbe. Vendar se s to trditvijo v obravnavanem primeru ni mogoče strinjati. Kajti pogodbenega značaja obravnavanega spora se ne da zanikati le na podlagi tega, da je bil izpodbijani akt izdan na podlagi Uredbe in ne na podlagi pogodbe. Treba je spomniti, da je vsebina Uredbe št. 2519/97 sestavni del določil pogodbe, ki sta jo sklenili stranki obravnavanega spora.
59. Končno je tožeča stranka v okviru svojega odgovora na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje podredno predlagala, da naj se Komisiji naloži plačilo 346.221,20 EUR. V istem odgovoru je vendarle, kot je že bilo ugotovljeno zgoraj (v točkah 57 in 58), izrecno vztrajala pri razlagi svoje tožbe kot ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES. V teh okoliščinah se Sodišče prve stopnje vidi kot nezmožno, da bi predlog za razglasitev ničnosti tožeče stranke, s katerim je v tožbeni vlogi določila predmet spora nasproti Komisiji in Sodišču prve stopnje, prekvalificira v smislu zgoraj v točki 54 navedene sodne prakse.
60. Končno je podredni predlog za plačilo 346.221,20 EUR, ki ga je tožeča stranka postavila v odgovoru na vprašanje Sodišča, nov predlog, s katerim naj bi se predmet spora, kot je bil določen v tožbeni vlogi, razširil, ki nasprotuje zahtevam člena 44(1) v povezavi s členom 48(2) Poslovnika ter ga je zato treba razglasiti za nedopustnega (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 12. julija 2001 v zadevi Banatrading proti Svetu, T-3/99, Recueil, str. II-2123, točka 29, in z dne 11. januarja 2002 v zadevi Biret & Cie proti Svetu, T-210/00, Recueil, str. II-47, točka 49, in navedeno sodno prakso).
61. Tudi če bi bil, vendar ni tako, izpodbijani akt obravnavan kot morebiten predmet ničnostne tožbe v smislu člena 230(4) ES, bi morala biti tožba vseeno razglašena za nedopustno. Kajti izpodbijani akt le potrjuje Komisijino zavrnitev zahteve tožeče stranke dne 21. decembra 2001, zoper katero je tožeča stranka sprožila ugovore dne 22. marca in 25. oktobra 2002, ki jih je dne 16. septembra 2002 in 23. maja 2003 Komisija ponovno zavrnila (glej točke od 16 do 21).
62. Vendar glede na ustaljeno sodno prakso odločba, ki zgolj potrjuje prejšnjo odločbo, ni izpodbojni akt, tako da je tožba, ki je naravnana zoper tako odločbo, nedopustna (glej sodbi Sodišča z dne 25. oktobra 1977 v zadevi Metro proti Komisiji, 26/76, Recueil, str. 1875, točka 4, in z dne 5. maja 1998 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, C-180/96, Recueil, str. I-2265, točki 27 in 28; sklep Sodišča prve stopnje z dne 10. junija 1998 v zadevi Cementir proti Komisiji, T-116/95, Recueil, str. II-2261, točka 19, in navedeno sodno prakso).
63. V obravnavanem primeru izpodbijani akt tožeči stranki zavrača plačilo zneska 346.221,20 EUR, ki je bil zasežen od celotnega zneska, ki ga zahteva tožeča stranka, ne da bi to spreminjalo mnenje, ki ga je Komisija prejela v telefaxu z dne 21. decembra 2001. Kajti izpodbijani akt le potrjuje ta telefax z dne 21. decembra 2001. Posledično je tožba v vsakem primeru nedopustna.
64. Ob upoštevanju prejšnjih navedb je treba tožbo zavreči kot nedopustno.
65. V preostalem je tožeči stranki prepuščeno, da na Sodišču prve stopnje vloži tožbo, ne glede na vprašanje, ali bi bila taka tožba utemeljena.
Stroški
66. Na podlagi člena 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
sklenilo:
1) Tožba se zavrže kot nedopustna.
2) Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. junija 2005.