62017CC0084
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MELCHIORJA WATHELETA,
predstavljeni 19. aprila 2018 (
1
)
Združene zadeve C‑84/17 P, C‑85/17 P in C‑95/17 P
Société des Produits Nestlé SA
proti
Mondelez UK Holdings & Services Ltd, nekdanja Cadbury Holdings Ltd,
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) (C‑84/17 P)
in
Mondelez UK Holdings & Services Ltd, nekdanja Cadbury Holdings Ltd,
proti
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) (C‑85/17 P)
ter
Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)
proti
Mondelez UK Holdings & Services Ltd, nekdanja Cadbury Holdings Ltd (C‑95/17 P)
„Pritožba – Znamka Evropske unije – Tridimenzionalna znamka v obliki čokoladne tablice s štirimi rebri – Zahteva pritožnice za ugotovitev ničnosti – Zavrnitev zahteve za ugotovitev ničnosti s strani odbora za pritožbe“
I. Uvod
1.
Société des produits Nestlé SA (v nadaljevanju: Nestlé), Mondelez UK Holdings & Services Ltd (v nadaljevanju: Mondelez) in Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) v svojih pritožbah predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 15. decembra 2016, Mondelez UK Holdings & Services/EUIPO – Société des produits Nestlé (oblika čokoladne tablice) (T‑112/13, neobjavljena, EU:T:2016:735, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to sodišče razveljavilo odločbo drugega odbora EUIPO za pritožbe z dne 11. decembra 2012 (zadeva R 513/2011‑2) v zvezi s postopkom za ugotovitev ničnosti med družbama Cadbury Holdings in Nestlé (v nadaljevanju: sporna odločba).
2.
Z obravnavano zadevo je Sodišču dana priložnost, da pojasni pomen, ki ga je treba pripisati členu 7(3) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (
2
) ter točkam od 60 do 63 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307). Natančneje, omogočila bo natančnejšo opredelitev tega, kakšen mora biti geografski obseg dokaza, ki ga je treba predložiti v dokaz, da je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek.
II. Pravni okvir
3.
Člen 1(2) Uredbe št. 207/2009 določa:
„Blagovna znamka [Evropske unije] je enotnega značaja. Na celotnem območju [Unije] ima enak učinek: ne more se registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje [Unije]. To načelo se uporablja v celoti, razen če je s to uredbo drugače določeno.“
4.
Člen 7 Uredbe št. 207/2009 določa:
„1.   Kot blagovna znamka se ne registrirajo:
[…]
(b)
blagovne znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
[…]
2.   Odstavek 1 se uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu [Unije].“
3.   Odstavek 1(b), (c) in (d) se ne uporablja, če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za blago ali storitve, za katere se zahteva registracija.“
5.
Člen 52 Uredbe št. 207/2009 določa:
„1.   Blagovna znamka [Evropske unije] se razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri [EUIPO,] ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic,
(a)
če je bila blagovna znamka [Evropske unije] registrirana v nasprotju z določbami člena 7;
[…]
2.   Če je bila blagovna znamka [Evropske unije] registrirana ob kršitvi določb člena 7(1)(b), (c) ali (d), se kljub temu ne more razglasiti za nično, če je zaradi uporabe po registraciji pridobila razlikovalen značaj za blago ali storitve, za katere je registrirana.
[…]“
III. Dejansko stanje
6.
Družba Nestlé je 21. marca 2002 pri EUIPO zahtevala registracijo tridimenzionalne znamke za svoj proizvod, imenovan „Kit Kat 4 fingers“, ki ga sestavljajo štiri trapezoidna rebra na pravokotni podlagi:
7.
Registracija se je zahtevala za proizvode iz razreda 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil dopolnjen in spremenjen. EUIPO je ugodil ugovoru za del proizvodov, za katere se je zahtevala registracija, in sicer za „čokolado, čokoladne izdelke, slaščice, bonbone“. Na podlagi tega ugovora je bil zgoraj navedeni znak 28. julija 2006 registriran kot znamka Evropske unije za proizvode iz razreda 30, ki ustrezajo temu opisu: „bonboni, pekovski izdelki, pecivo, piškoti, torte, vaflji“ (v nadaljevanju: sporna znamka).
8.
Družba Cadbury Schweppes plc (ki je postala najprej družba Cadbury Holdings Ltd, nato družba Mondelez) je 23. marca 2007 pri EUIPO vložila zahtevo za ugotovitev ničnosti registracije, med drugim na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Oddelek za izbris pri EUIPO je 11. januarja 2011 ugodil tej zahtevi in ugotovil ničnost sporne znamke.
9.
Na podlagi pritožbe družbe Nestlé je drugi odbor EUIPO za pritožbe s sporno odločbo razveljavil odločbo oddelka za izbris. Zlasti je štel, da je družba Nestlé – čeprav sporna znamka nima razlikovalnega učinka, značilnega za proizvode, za katere je bila registrirana – v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 207/2009 dokazala, da je ta znamka za te proizvode z uporabo pridobila tak učinek.
IV. Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
10.
Družba Mondelez je 19. februarja 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev sporne odločbe. V utemeljitev tožbe je navedla tri tožbene razloge. Splošno sodišče je preučilo zgolj prvi razlog, ki se nanaša na kršitev člena 52(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 7(3) te uredbe in je razdeljen na štiri dele.
11.
V točkah od 21 do 44 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče analiziralo drugi del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez in mu ugodilo. Iz točk od 41 do 44 izpodbijane sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče menilo, da je drugi odbor za pritožbe napačno štel, da je družba Nestlé dokazala uporabo sporne znamke za pekovske izdelke, pecivo, torte in vaflje. Zato je Splošno sodišče analiziralo druge dele prvega tožbenega razloga družbe Mondelez zgolj v zvezi z bonboni in piškoti.
12.
V točkah od 45 do 64 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče analiziralo in zavrnilo prvi del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez, ki se je nanašal na neobstoj uporabe sporne znamke v obliki, v kateri je bila registrirana.
13.
V točkah od 65 do 111 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče preučilo in zavrnilo tretji del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez, ki se je nanašal na neobstoj uporabe sporne znamke kot označbe izvora in na nezadostnost dokazov v zvezi s tem. Glede tega je Splošno sodišče po eni strani v točki 94 izpodbijane sodbe pojasnilo, da so dokazi o resni in dejanski uporabi izpodbijane znamke, ki jih je družba Nestlé predložila EUIPO, upoštevni dokazi, ki ob celostni presoji lahko dokažejo, da je upoštevna javnost navedeno znamko dojemala kot označbo trgovskega izvora zadevnih proizvodov. Po drugi strani je Splošno sodišče v točki 107 navedene sodbe navedlo, da je drugi odbor za pritožbe „preučil, ali je zaradi nje [sporna] znamka pridobila razlikovalni učinek, in ugotovil, da je prišlo do take pridobitve na Danskem, v Nemčiji, Španiji, Franciji, Italiji, na Nizozemskem, v Avstriji, na Finskem, na Švedskem in v Združenem kraljestvu“.
14.
Nazadnje, Splošno sodišče je v točkah od 112 do 178 izpodbijane sodbe analiziralo četrti del prvega tožbenega razloga družbe Mondelez. V točkah 142 in 143 te sodbe je navedlo, da je drugi odbor za pritožbe storil napako s tem, da je v bistvu sklenil, da za dokaz razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo znamke, v celotni Uniji zadostuje dokaz, da znaten del upoštevne javnosti v Uniji – skupno v vseh državah članicah in na vseh območjih – dojema znamko kot označbo trgovskega izvora proizvodov, ki so označeni z navedeno znamko, in da ni treba dokazati razlikovalnega učinka znamke, pridobljenega z uporabo, v vseh zadevnih državah članicah.
15.
Kljub temu je Splošno sodišče, kot je razvidno iz točk 144 in 145 izpodbijane sodbe, štelo, da ni izključeno, da je drugi odbor za pritožbe – kljub temu, da je napačno navedel, katero merilo se uporablja za preučitev, da je dokazan razlikovalni učinek znamke, pridobljen z uporabo, v celotni Uniji – to merilo pravilno uporabil pri preučitvi dokazov, ki jih je predložila družba Nestlé. Splošno sodišče je torej štelo, da je treba preučiti, kako je drugi odbor za pritožbe presodil te dokaze.
16.
Po preučitvi dokazov v zvezi z Dansko, Nemčijo, Španijo, Francijo, Italijo, Nizozemsko, Avstrijo, Finsko, Švedsko in Združenim kraljestvom je Splošno sodišče v točkah 146, 148, 151, 153, 155, 158, 159, 164 in 167 sklenilo, da je drugi odbor za pritožbe upravičeno štel, da je dokazano, da je sporna znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek v vseh teh državah članicah.
17.
Vendar je Splošno sodišče v točki 173 izpodbijane sodbe pojasnilo, da se drugi odbor za pritožbe ni izrecno izrekel o vprašanju, ali je dokazano, da je sporna znamka pridobila razlikovalni učinek v Belgiji, na Irskem, v Grčiji in na Portugalskem, niti ni teh držav članic vključil med države, za katere je štel, da je taka pridobitev dokazana.
18.
V točki 176 navedene sodbe je Splošno sodišče ocenilo, da je drugi odbor za pritožbe storil napako s tem, da je štel, da je sporna znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo v Uniji, saj je bila taka pridobitev dokazana zgolj za en, čeprav znaten del njenega ozemlja.
19.
V točkah od 177 do 179 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče presodilo, da je treba ugoditi četrtemu delu prvega tožbenega razloga družbe Mondelez in ugotoviti, da je izpodbijana odločba nična v celoti, saj drugi odbor za pritožbe ne more upravičeno utemeljiti svoje presoje o razlikovalnem učinku sporne znamke, pridobljenem z uporabo, ne da bi se izrekel o tem, kako navedeno znamko dojema upoštevna javnost med drugim v Belgiji, na Irskem, v Grčiji in na Portugalskem, in ne da bi analiziral dokaze, ki so bili predloženi za te države članice.
V. Postopek pred Sodiščem
20.
Družba Nestlé s pritožbo v zadevi C‑84/17 P Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi, ker je Splošno sodišče kršilo člen 7(3) in člen 52(2) Uredbe št. 207/2009, in
–
družbi Mondelez naloži plačilo stroškov.
21.
Družba Mondelez v zadevi C‑85/17 P predlaga Sodišču, naj razveljavi obrazložitev Splošnega sodišča v točkah od 37 do 44, od 58 do 64, od 78 do 111 in od 144 do 169 izpodbijane sodbe ter del točke 177 iste sodbe, ki se glasi: „čeprav je bilo dokazano, da je izpodbijana znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo na Danskem, v Nemčiji, Španiji, Franciji, Italiji, na Nizozemskem, v Avstriji, na Finskem, na Švedskem in v Združenem kraljestvu“.
22.
EUIPO s pritožbo v zadevi C‑95/17 P Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi in
–
družbi Mondelez naloži plačilo stroškov.
23.
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 10. maja 2017 združil zadeve C‑84/17 P, C‑85/17 P in C‑95/17 P za pisni in ustni postopek ter izrek sodbe.
24.
Družba Nestlé v odgovoru na pritožbo v zadevi C‑85/17 P Sodišču predlaga, naj:
–
naj pritožbo s sklepom zavrže kot očitno nedopustno ali, podredno, s sodbo zavrne kot očitno neutemeljeno;
–
naj pritožbi, če bi bila dopustna, ne ugodi in razveljavi izpodbijano sodbo, ter
–
v vsakem primeru družbi Mondelez naloži plačilo stroškov.
25.
Družba Mondelez v odgovoru na pritožbo v zadevah C‑84/17 P in C‑95/17 P Sodišču predlaga, naj:
–
zavrne pritožbi družbe Nestlé in EUIPO ter
–
družbi Nestlé in EUIPO naloži plačilo stroškov.
26.
EUIPO v odgovoru na pritožbo v zadevah C‑84/17 P, C‑85/17 P in C‑95/17 P Sodišču predlaga, naj:
–
ugodi pritožbi družbe Nestlé;
–
zavrne pritožbo družbe Mondelez in
–
družbi Mondelez naloži plačilo stroškov EUIPO.
27.
European Association of Trade Mark Owners (Evropsko združenje imetnikov znamk, v nadaljevanju: Marques) je z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča 13. novembra 2017, predlagalo dovolitev intervencije v sporu v zadevi C‑84/15 P v podporo predlogom družbe Nestlé. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 12. januarja 2018 ugodil temu predlogu. Glede na prepozno vložitev te vloge je združenju Marques dovolil, da na obravnavi poda ustne navedbe.
28.
Obravnava je potekala 22. februarja 2018, družba Nestlé, družba Mondelez, združenje Marques in EUIPO pa so na njej podali ustne navedbe.
VI. Dopustnost pritožbe družbe Mondelez v zadevi C‑85/17 P
A.
Trditve strank
29.
Družba Nestlé trdi, da je pritožba družbe Mondelez nedopustna, ker ta družba Sodišču ne predlaga, naj delno ali v celoti razveljavi izpodbijano sodbo, ampak naj razveljavi del obrazložitve izpodbijane sodbe, njen izrek pa ohrani.
30.
Družba Mondelez trdi, da je – čeprav je Splošno sodišče ugodilo njeni tožbi in razveljavilo sporno odločbo – njena pritožba dopustna, saj je Splošno sodišče ob preučitvi njenega prvega tožbenega razloga o kršitvi člena 7(3) in člena 52(2) Uredbe št. 207/2009 zavrnilo nekatere njene trditve. Ker naj bi bil drugi odbor EUIPO za pritožbe pri novi presoji po razveljavitvi izpodbijane odločbe vezan na zavrnitev njenih trditev, družba Mondelez ocenjuje, da bi ji moralo biti omogočeno izpodbijanje izpodbijane sodbe.
B.
Presoja
31.
Pritožba družbe Mondelez je očitno nedopustna iz dveh razlogov. Prvič, v nasprotju s tem, kar določa člen 56 Statuta Sodišča Evropske unije, družba Mondelez ni bila v celoti ali delno neuspešna s svojimi predlogi pred Splošnim sodiščem. Drugič, v nasprotju s tem, kar je določeno s členom 169(1), se z njeno pritožbo ne predlaga, naj se v celoti ali delno razveljavi izrek izpodbijane sodbe, ampak naj se razveljavijo nekateri deli obrazložitve te sodbe.
1. Skladnost pritožbe s členom 56, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije
32.
Člen 56, drugi odstavek, Statuta Sodišča določa, da lahko pritožbo vloži „katera koli stranka, ki v celoti ali delno ni uspela s svojimi sklepnimi predlogi“. (
3
)
33.
V skladu s sodno prakso Sodišča se ne šteje, da stranka, ki je Splošnemu sodišču predlagala, naj razveljavi akt Unije, ni bila uspešna, četudi le delno, v svojih predlogih, če je Splošno sodišče ugodilo tem predlogom, (
4
) in to velja tudi, če je Splošno sodišče, preden je ugodilo tožbenemu predlogu, na katerem temelji razveljavitev, zavrnilo več njenih trditev. (
5
)
34.
V obravnavani zadevi razen vprašanja v zvezi s stroški družba Mondelez ni predlagala, naj Splošno sodišče „razveljavi [sporno] odločbo, razen v delu, v katerem je odbor ugotovil, da znamka nima svojstvenega razločevalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) [Uredbe št. 207/2009]“ (
6
).
35.
Z izpodbijano sodbo je Splošno sodišče delno ugodilo drugemu in tretjemu delu prvega tožbenega razloga (
7
) in razveljavilo sporno odločbo zaradi kršitev člena 7(3) Uredbe št. 207/2009.
36.
Kot je na obravnavi pojasnil EUIPO, ta razveljavitev pomeni, da bi moral odbor EUIPO za pritožbe v odsotnosti pritožbe ter glede na obrazložitev in izrek izpodbijane sodbe potrditi odločbo oddelka za izbris z dne 11. januarja 2011, s katero je bila ugotovljena ničnost sporne znamke, saj je bila ta ugotovitev bistveni cilj tožbe družbe Mondelez za ugotovitev ničnosti.
37.
Zato za družbo Mondelez ni mogoče šteti, da delno ali v celoti ni uspela z enim ali drugim svojim zahtevkom pred Splošnim sodiščem.
38.
Kolikor je znano meni in strankam, je edina izjema od tega pravila ta, ki jo je Sodišče priznalo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 20. septembra 2001, Procter & Gamble/UUNT (C‑383/99 P, EU:C:2001:461), v kateri je družba Procter & Gamble predlagala „Sodišču, naj razveljavi sodbo [Splošnega sodišča] v delu, v katerem je Splošno sodišče razsodilo, da prvi odbor [EUIPO] za pritožbe ni kršil člena 7(1)(c) [Uredbe št. 207/2009]“. (
8
) Sodišče je v sodbi opozorilo, da je družba Procter & Gamble najprej predlagala, „naj Splošno sodišče po eni strani primarno razveljavi odločbo [EUIPO] v delu, v katerem se je z njo štelo, da znamka ni skladna s pogoji iz člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. [207/2009], in naj po drugi strani subsidiarno razveljavi odločbo [EUIPO] v delu, v katerem je z njo ugotovljena nedopustnost [njene] trditve […], ki temelji na členu 7(3) te uredbe“. (
9
)
39.
Na podlagi tega je Sodišče razsodilo, da je sodba Splošnega sodišča – s tem, da je bil z njo zavrnjen primarni tožbeni razlog družbe Procter & Gamble, ob ugoditvi podrednemu tožbenemu razlogu pa razveljavljena odločba EUIPO – nadomestila del te odločbe o skladnosti znamke z zahtevami iz člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 207/2009, kar naj bi pomenilo, da se od EUIPO ne bi pričakovalo, da spremeni svojo razlago člena 7(3) Uredbe št. 207/2009 in bi bila zato ugotovitev ničnosti s strani Splošnega sodišča dejansko zgolj delna. (
10
)
40.
Z obravnavano zadevo ni možna nobena analogija. Po eni strani družba Mondelez v nasprotju z družbo Procter & Gamble ne predlaga razveljavitve izpodbijane sodbe, ampak zgolj razveljavitev nekaterih delov obrazložitve Splošnega sodišča. Po drugi strani je Splošno sodišče, čeprav je družba Mondelez v tožbi pred Splošnim sodiščem navedla več tožbenih razlogov, obravnavalo le tistega, ki se je nanašal na člen 7(3) Uredbe št. 207/2009, in mu ugodilo, čeprav je najprej zavrnilo nekatere očitke, ki jih je družba Mondelez navedla v okviru tega razloga. Ker glavni tožbeni razlog ni bil zavrnjen, menim, da v obravnavani zadevi ni mogoče govoriti o delu odločbe EUIPO, ki ga je Splošno sodišče z izpodbijano odločbo ohranilo v veljavi. V tem smislu menim, da ni mogoča nikakršna analogija s sodbo z dne 20. septembra 2001, Procter & Gamble/UUNT (C‑383/99 P, EU:C:2001:461).
41.
V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da družba Mondelez v celoti ali delno ni uspela s svojimi predlogi v smislu člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije.
2. Skladnost pritožbe s členom 169(1) Poslovnika Sodišča
42.
S členom 169(1) Poslovnika Sodišča je zahtevano, da se „[s] pritožbo […] predlaga, naj se odločba Splošnega sodišča, kakor izhaja iz izreka te odločbe, v celoti ali deloma razveljavi“. (
11
)
43.
Sodišče je razsodilo, da „se ta določba nanaša na temeljno načelo na področju pritožb, v skladu s katerim je treba s pritožbo izpodbijati izrek odločbe Splošnega sodišča, ne more pa se z njo predlagati zgolj sprememba nekaterih delov obrazložitve te odločbe“. (
12
)
44.
Poleg tega je Sodišče večkrat razsodilo, da je – razen v primeru obrambe proti pritožbenemu razlogu stranke, ki je vlagateljica pritožbe – predlog za nadomestitev obrazložitve nedopusten zaradi neobstoja pravnega interesa, ker stranki, ki se nanj sklicuje, ne more koristiti. (
13
)
45.
V obravnavani zadevi iz pritožbe izhaja, da s pritožbenimi razlogi družbe Mondelez ni predlagano, naj se odločba Splošnega sodišča, kakor izhaja iz izreka te odločbe, v celoti ali deloma razveljavi, ampak se predlaga razveljavitev obrazložitve Splošnega sodišča iz točk od 37 do 44, od 58 do 64, od 78 do 111, od 144 do 169 in 177 izpodbijane sodbe.
46.
Ta predlog ni skladen s členom 169(1) Poslovnika Sodišča, ampak pomeni predlog za nadomestitev obrazložitve. V zvezi s tem družba Mondelez nima pravega interesa.
47.
Zato menim, da je pritožba družbe Mondelez v zadevi C‑85/17 P očitno nedopustna in jo je treba zavreči.
VII. Vsebinska presoja
48.
Z edinim pritožbenim razlogom v zadevi C‑84/17 P in drugim pritožbenim razlogom v zadevi C‑95/17 P družba Nestlé oziroma EUIPO Splošnemu sodišču očitata, da je kršilo člen 52(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 7(3) navedene uredbe s tem, da je štelo, da mora imetnik znamke Evropske unije dokazati, da je ta znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo v vsaki posamični državi članici. Družba Nestlé in EUIPO ocenjujeta, da se ta presoja opira na napačno razlago in uporabo točk od 60 do 63 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307).
49.
Prvi pritožbeni razlog EUIPO v zadevi C‑95/17 P, pa čeprav se formalno nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, v resnici zadeva isto vprašanje.
50.
Zato bom pritožbi obravnaval skupaj.
A.
Trditve strank
51.
Družba Nestlé (
14
) in EUIPO, ki ju podpira združenje Marques, grajata izpodbijano sodbo v zvezi z obsegom ozemlja Unije, na katerem je treba dokazati razlikovalni učinek, ki ga je z uporabo pridobila sporna znamka. Menijo, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 139 izpodbijane sodbe razsodilo, da mora biti razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo, dokazan na celotnem območju Unije, in ne le na njegovem bistvenem ali večinskem delu, ter da zato ni mogoče sklepati o pridobitvi podobnega učinka, če predloženi dokazi ne pokrivajo nekega dela Unije – pa čeprav ni bistven in čeprav obsega le eno državo članico – kršilo člen 7(3) Uredbe št. 207/2009 in razlago, ki mu jo je dalo Sodišče v točkah od 60 do 63 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307).
52.
Po mnenju družbe Nestlé, združenja Marques in EUIPO naj bi Splošno sodišče napačno razsodilo, da je drugi odbor EUIPO za pritožbe napačno uporabil pravo s tem, da je štel, da znaten del upoštevne javnosti v celotni Uniji – skupno v vseh državah članicah in na vseh območjih – znamko dojema kot označbo trgovskega izvora proizvodov, označenih s sporno znamko, in da razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo, ni treba dokazati v vseh zadevnih državah članicah. (
15
)
53.
Zato naj bi Splošno sodišče napačno razsodilo, da je drugi odbor EUIPO za pritožbe napačno uporabil pravo s tem, da je štel, da je sporna znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, ne da bi se izrekel o tem, kako to znamko dojema upoštevna javnost v Belgiji, na Irskem, v Grčiji in na Portugalskem, ter ne da bi analiziral dokaze, ki so bili predloženi za te države članice. (
16
)
54.
Družba Nestlé, združenje Marques in EUIPO trdijo, da je ta razlaga Splošnega sodišča, ki se osredotoča na posamične nacionalne trge, nezdružljiva z enotnim značajem znamke Unije in s samim obstojem enotnega trga.
55.
Nasprotno pa družba Mondelez meni, da je Splošno sodišče pravilno razlagalo in uporabilo člen 7(3) Uredbe št. 207/2009 in sodbo z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307). Po njenem mnenju ni dovolj, da je znamka Evropske unije razlikovalna v pomembnem delu Unije, če ni razlikovalna v drugem delu Unije, pa čeprav ta del obsega le eno državo članico.
56.
Družba Mondelez ocenjuje, da bi drugačen sklep vodil do paradoksalnega rezultata, da bi zahteva za registracijo znamke, ki jo je treba zavrniti, ker nima razlikovalnega učinka v eni sami državi članici, lahko bila kljub temu registrirana kot znamka Evropske unije, posledica tega pa bi bila, da bi se bilo mogoče nanjo sklicevati pred sodišči te države članice.
B.
Presoja
1. Uvodne ugotovitve
57.
Vprašanja o geografskem obsegu dokaza, ki ga je treba predložiti v dokaz, da je znamka v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 207/2009 z uporabo pridobila razlikovalni učinek, in o razlagi, ki jo je treba dati točkam od 60 do 63 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), niso nova.
58.
S pritožbo družbe Louis Vuitton Malletier v združenih zadevah C‑363/15 P in C‑364/15 P je bilo namreč izpostavljeno prav to vprašanje, saj je tako kot družba Nestlé, združenje Marques in EUIPO tudi družba Louis Vuitton Malletier trdila, da je Splošno sodišče napačno zahtevalo, da se mora dokaz o razlikovalnem učinku šahovnice rjave in bež barve ter šahovnice sive barve predložiti za vsako od držav članic. Vendar sta stranki v zadevi sklenili poravnavo, preden je bila opravljena obravnava. (
17
)
59.
Z obravnavanimi pritožbami je Sodišču dana nova priložnost, da pojasni pomen, ki ga je treba pripisati točkam od 60 do 63 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307).
2. Geografski obseg dokaza, zahtevanega s členom 7(3) Uredbe št. 207/2009
60.
Najprej je spomniti, da je na podlagi člena 1(2) Uredbe št. 207/2009 znamka Evropske unije enotnega značaja in ima na celotnem območju Unije enak učinek. Kot je Splošno sodišče razsodilo v točki 119 izpodbijane sodbe, „ima znamka Unije enoten značaj, kar pomeni, da ima na celotnem območju Unije enak učinek. Iz enotnega značaja znamke Unije izhaja, da mora imeti znak, da bi ga bilo mogoče registrirati, razlikovalni učinek v celotni Uniji. Tako je treba v skladu s členom 7(1)(b) navedene uredbe v povezavi z odstavkom 2 tega člena zavrniti registracijo znamke, če je v nekem delu Unije brez slehernega razlikovalnega učinka“. (
18
)
61.
S členom 7(3) Uredbe št. 207/2009 je uvedena izjema od absolutnih razlogov za zavrnitev, določenih v odstavku 1, točke od (b) do (d), istega člena, v korist znamk, ki so z uporabo pridobile razlikovalni učinek.
62.
Načela za razlago te določbe so vzpostavljena v sodbah z dne 22. junija 2006, Storck/UUNT (C‑25/05 P, EU:C:2006:422), in z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307).
63.
V točki 83 sodbe z dne 22. junija 2006, Storck/UUNT (C‑25/05 P, EU:C:2006:422), je Sodišče presodilo, da „se lahko znamka registrira na podlagi člena 7(3) [Uredbe št. 207/2009] le, če je predložen dokaz, da je z uporabo pridobila razlikovalni učinek v delu [Unije], v katerem ni imela takega učinka ab initio v smislu odstavka 1(b) tega člena“.
64.
V isti točki te sodbe je dodalo, da je lahko ta del Unije, ki v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 207/2009 zadostuje, da se zavrne registracija znamke, „v določenih primerih tudi ena sama država članica“.
65.
Družba Nestlé trdi, da je posledica te sodbe, s katero je bila raven dokazovanja postavljena zelo visoko, to, da noben gospodarski subjekt – z eno samo izjemo – ni mogel predložiti ustreznih dokazov. Meni, da je Sodišče v sodbi z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), sprejelo pristop, ki je bolj prilagojen ozemeljskemu vidiku dokaza.
66.
Opozarjam, da se je zadeva, v kateri je bila izdana ta zadnja sodba, nanašala na zahtevo za registracijo kot znamke Evropske unije tridimenzionalnega znaka v obliki čokoladnega velikonočnega zajčka z rdečim trakom in da je družba Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli predložila dokaze o pridobitvi razlikovalnega učinka z uporabo zgolj za tri države članice od tedanjih petnajstih, in sicer za Nemčijo, Avstrijo in Združeno kraljestvo.
67.
V točki 60 navedene sodbe je Sodišče najprej opozorilo na točko 83 sodbe z dne 22. junija 2006, Storck/UUNT (C‑25/05 P, EU:C:2006:422). Na podlagi tega je nato presodilo, da Splošno sodišče pri svojem sklepu, da mora znamka, katere registracija se zahteva, z uporabo pridobiti razlikovalni učinek v vsej Uniji, ni napačno uporabilo prava, ker družba Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli ni uspela dokazati, da ima zadevna znamka „svojstven razlikovalni učinek in da to velja za celotno ozemlje Unije“. (
19
) Sodišče je dodalo, da dokazi, predloženi za tri države članice, ne zadostujejo za dokaz, da ima zadevna znamka „svojstven razlikovalni učinek v petnajstih državah članicah in da zato v teh državah ni mogoče zahtevati, da ta znamka pridobi razlikovalni učinek z uporabo“. (
20
)
68.
Glede trditve družbe Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli o enotnem značaju znamke Evropske unije, v skladu s katero se presoja, ali je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, ne bi smela opirati na posamične nacionalne trge, je Sodišče presodilo, da „čeprav je res, da je […] treba to, da je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, dokazati za del Unije, v katerem ta znamka takega učinka ab initio ni imela, bi bilo pretirano zahtevati, da se taka pridobitev dokaže za vsako posamično državo članico“. (
21
)
69.
Vendar je zavrnilo pritožbo družbe Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli in v točki 63 svoje sodbe presodilo, da „Splošno sodišče v obravnavani zadevi ni napačno uporabilo prava, saj [družba Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli] nikakor ni zadostno dokazala, da je znamka, katere registracija se zahteva, pridobila razlikovalni učinek z uporabo na celotnem ozemlju Unije“. (
22
)
70.
Opozoriti je treba na napako v angleškem prevodu tega dela. Medtem ko je v tej točki v nemški in francoski jezikovni različici govora o neobstoju količinsko zadostnih dokazov („keinen quantitativ hinreichenden Nachweis“), je namreč v angleški različici govora le o neobstoju zadostnih dokazov („sufficiently proved“). Ker je verodostojna različica te sodbe različica v nemščini, ni razloga, da se prislov „sufficiently“ ne bi nanašal na „količinsko“ zadostne dokaze.
71.
To pojasnilo omogoča sklep, da je Sodišče v tej sodbi sklenilo, da družba Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli s predložitvijo dokazov za zgolj tri države članice ni jasno predložila količinsko zadostnih dokazov, da bi bila možna ekstrapolacija na celotno Unijo.
72.
Zanimivo je, da je do podobne napake prišlo v francoski različici izpodbijane sodbe. Medtem ko so v točkah 125 in 130 izpodbijane sodbe v različici v angleščini, torej jeziku postopka, navedeni količinsko zadostni dokazi, je v istih točkah izpodbijane sodbe v francoščini govora o količinsko zadostnih dokazih (točka 125) in o vsebinsko zadostnih dokazih (točka 130).
73.
Ta tipkarska napaka Splošnega sodišča v francoski različici morda pojasnjuje stališče Splošnega sodišča v točkah od 139 do 143 in od 175 do 178 izpodbijane sodbe, v katerih je to v bistvu presodilo, da pridobitve razlikovalnega učinka z uporabo ni mogoče dokazati z ekstrapolacijo na podlagi dokazov, ki dokazujejo zgolj to, da znaten del upoštevne javnosti v celotni Uniji – skupno v vseh državah članicah in na vseh območjih – dojema znamko kot označbo trgovskega izvora blaga ali storitev, ki so z njo označeni, in to kljub temu, da prebivalstvo držav članic, za katere so bili predloženi dokazi, pomeni skoraj 90 % prebivalstva Unije.
74.
Povedano drugače, po mnenju Splošnega sodišča pridobitev razlikovalnega učinka ni povezana le z večino držav članic in večino prebivalstva, ampak tudi s pojmom „geografske zastopanosti“ v tem smislu, da bi morala zadevna znamka pridobiti razlikovalni učinek v dojemanju javnosti v vseh delih ozemlja Unije, ki pa ne ustrezajo nujno mejam držav članic.
75.
S točkami od 60 do 63 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), je na to vprašanje le delno odgovorjeno. Družba Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli je predložila dokaze o pridobitvi razlikovalnega učinka z uporabo za zgolj tri države članice, in sicer Nemčijo, Avstrijo in Združeno kraljestvo. V teh okoliščinah, ko velika območja Unije niso bila upoštevana, je bilo jasno, da dokazi niso dovolj, da bi upravičili ekstrapolacijo na celotno Unijo.
76.
Res je Sodišče v točki 62 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), presodilo, da „bi bilo pretirano zahtevati, da se taka pridobitev dokaže za vsako posamično državo članico“.
77.
Kot priznava EUIPO v točki 43 pritožbe, pa to ne pomeni, da lahko vlagatelj zahteve za registracijo znamke zanemari celotna območja in trge. Nasprotno, kot EUIPO navaja v točki 53 te pritožbe, je treba upoštevati geografski pomen in porazdelitev območij, na katerih je bil pridobljeni razlikovalni učinek nedvomno dokazan, za zagotovitev, da se dokazi, na podlagi katerih se opravi ekstrapolacija na celotno Unijo, nanašajo na količinsko in geografsko reprezentativen vzorec.
78.
Za to ekstrapolacijo – čeprav ni treba upoštevati ozemelj držav članic kot takih (
23
) – obstoj enotnega trga znotraj Unije ne pomeni, da ne obstajajo nacionalni ali regionalni trgi. Običajno je namreč, da gospodarski subjekti, kakršen je družba Nestlé, iz več razlogov – kot so na primer zemljepisna bližina, zgodovinske povezave ali pa skupen jezik, običaji in navade – združujejo določene nacionalne trge. V tem smislu bi v teh okoliščinah in glede na zadevne proizvode dokazi, predloženi za nekatere nacionalne trge, lahko na podlagi tega, o čemer je družba Mondelez na obravnavi govorila kot o „primerljivosti trgov“, zadostovali za pokritje ostalih trgov, ki so bili izpuščeni, ali trgov, za katere niso bili predloženi količinsko zadostni dokazi. Predvsem bi bilo možno, da za določene proizvode ali storitve zaradi primerljivosti zadevnih trgov dokazi, predloženi za španski trg, zadostujejo tudi za portugalski trg, ali pa dokazi, predloženi za britanski trg, tudi za irskega.
79.
Količinsko in geografsko zadosten dokaz, da je bil razlikovalni učinek z uporabo pridobljen v celotni Uniji, zavezuje k temu, da se za vsak proizvod ali storitev upošteva ta raznolikost znotraj Unije. V tem smislu znamka ne more biti znamka Evropske unije z enotnim značajem, če je upoštevna javnost nekega dela Unije ne dojema kot označbe trgovskega izvora blaga ali storitev, ki so z njo označeni.
80.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da območja ali deli Unije, v katerih je treba dokazati pridobitev razlikovalnega učinka, niso vnaprej določeni, ampak jih je treba za proizvode in storitve, označene z zadevno znamko, ugotoviti ob vsaki zahtevi za registracijo.
81.
V nasprotju z navedbami EUIPO to ne pomeni, da bi neobstoj dokazov zgolj za Luksemburg, medtem ko bi bili predloženi dokazi za druge države članice, zadostoval, da bi bila izključena pridobitev razlikovalnega učinka. Če je Luksemburg za proizvode ali storitve, označene z zadevno znamko, del istega trga kot Belgija, Francija ali Nemčija in če so bili predloženi zadostni dokazi za eno od teh držav, s katero Luksemburg tvori isti trg, ne bi bilo treba predložiti posebnih dokazov za Luksemburg. Tak pomen je treba po mojem mnenju pripisati členu 7(2) in (3) Uredbe št. 207/2009 in točkam od 60 do 63 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307).
82.
Zahteva, da morajo biti dokazi o pridobitvi razlikovalnega učinka ne le količinsko zadostni, ampak tudi geografsko reprezentativni, je podprta tudi s primerom sestavljanke, ki ga je EUIPO navedel v točki 42 pritožbe. (
24
)
83.
Če povzamem ta primer: čeprav večina delov sestavljanke prikazuje trup konja, je lahko odločilnega pomena to, da je edini manjkajoči košček, s katerim bi dokončali sestavljanko, glava. Čeprav večina koščkov kaže na to, da sestavljanka prikazuje podobo konja, nič namreč ne izključuje tega, da je na manjkajočem koščku prikazan človeški torzo. V tem primeru ne bi šlo za konja, ampak za kentavra. Selektivna izključitev nekaterih držav članic iz predloženih dokazov pomeni takšno tveganje.
84.
V tem smislu je Splošno sodišče v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi Splošnega sodišča z dne 21. aprila 2015, Louis Vuitton Malletier/UUNT – Nanu-Nana (Motiv šahovnice rjave in bež barve) (T‑359/12, EU:T:2015:215), in z dne 21. aprila 2015, Louis Vuitton Malletier/UUNT – Nanu-Nana (Motiv šahovnice sive barve) (T‑360/12, neobjavljena, EU:T:2015:214), na kateri se je Splošno sodišče sklicevalo v točki 128 izpodbijane sodbe, pravilno presodilo, da pridobitev razlikovalnega učinka ni dokazana, ker ne obstajajo dokazi za Dansko, Portugalsko, Finsko in Švedsko, in to kljub dejstvu, da so po navedbah družbe Louis Vuitton Malletier predloženi dokazi zajemali enajst od petnajstih držav članic z 92,5 % prebivalstva Unije. Družba Louis Vuitton Malletier je popolnoma opustila predložitev dokazov za nordijske države, ki so del Unije, ne da bi dokazala, da so dokazi, predloženi za druge države članice, reprezentativni tudi za te države. Ta opustitev ni omogočala sklepa, da so zadevne šahovnice pridobile razlikovalni učinek v celotni Uniji.
85.
V obravnavani zadevi iz točk od 60 do 87 sporne odločbe in točk od 146 do 173 izpodbijane sodbe izhaja, da je družba Nestlé predložila dokaze za štirinajst držav članic od petnajstih v tedanjem obdobju. Edina država članica, za katero ni bil predložen noben dokaz, je Luksemburg. Čeprav je družba Nestlé predložila študije trga za večino držav članic, pa iz točk od 84 do 87 sporne odločbe in iz točke 173 izpodbijane sodbe izhaja, da podatki, predloženi za Belgijo, Irsko, Grčijo in Portugalsko, (
25
) niso dovolj za dokaz, da je upoštevna javnost v teh državah Nestlé prepoznala kot trgovski izvor proizvoda, označenega s sporno znamko.
86.
Vendar Splošno sodišče – preden je v točkah 176 in 177 izpodbijane sodbe sklenilo, da drugi odbor EUIPO za pritožbe ob neobstoju zadostnih dokazov za Belgijo, Irsko, Grčijo, Luksemburg in Portugalsko ni mogel veljavno skleniti svoje preiskave o razlikovalnem učinku, ki ga je sporna znamka pridobila v celotni Uniji – ni preučilo, ali je mogoče za proizvod, označen s sporno znamko, pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo v teh petih državah članicah ekstrapolirati na podlagi dokazov, predloženih za druge nacionalne ali regionalne trge.
87.
Čeprav bi Splošno sodišče načeloma moralo preučiti to vprašanje, je družba Nestlé na obravnavi potrdila, da v spis ni vložila elementov, ki bi dokazali, da za proizvod, označen s sporno znamko, dokazi, predloženi za danski, nemški, španski, francoski, italijanski, nizozemski, avstrijski, finski, švedski in britanski trg, veljajo tudi za belgijski, irski, grški, luksemburški in portugalski trg, ali ki bi lahko pomenili podlago za ekstrapolacijo tega, da je sporna znamka v teh državah z uporabo pridobila razlikovalni učinek. V tem smislu za zadevni proizvod ni dokazala, da so belgijski, irski, grški, luksemburški in portugalski trg primerljivi z nekaterimi drugimi nacionalnimi trgi, za katere je družba Nestlé predložila zadostne dokaze.
88.
Ker ni takih dokazov, je lahko Splošno sodišče zgolj razveljavilo odločbo drugega odbora EUIPO za pritožbe, kar je storilo.
89.
Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj pritožbi družbe Nestlé in EUIPO zavrne.
VIII. Stroški
90.
Na podlagi člena 137 Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika uporablja v pritožbenem postopku, končna sodba vsebuje odločbo o stroških. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
91.
Poleg tega člen 184(2) Poslovnika določa, da Sodišče odloči o stroških, kadar pritožba ni utemeljena.
92.
Nazadnje, člen 140(3) Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 184(1) tega Poslovnika uporablja tudi za pritožbeni postopek, med drugim določa, da Sodišče lahko odloči, da intervenient, ki ni država članica ali institucija, nosi svoje stroške.
93.
Ker je v tem postopku v zadevi C‑84/17 P družba Mondelez predlagala, naj se družbi Nestlé naloži plačilo stroškov, in ker slednja ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov družbe Mondelez. Odločiti je treba, da EUIPO in združenje Marques nosita svoje stroške.
94.
Ker sta v tem postopku v zadevi C‑85/17 P družba Nestlé in EUIPO predlagala, naj se družbi Mondelez naloži plačilo stroškov, in ker slednja ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov družbe Nestlé in EUIPO.
95.
Ker je v tem postopku v zadevi C‑95/17 P družba Mondelez predlagala, naj se EUIPO naloži plačilo stroškov, in ker slednji ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov družbe Mondelez. Družba Nestlé nosi svoje stroške.
IX. Predlog
96.
V zadevi C‑84/17 P, Société des produits Nestlé SA/EUIPO in Mondelez UK Holdings & Services Ltd, predlagam Sodišču, naj:
–
pritožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
Société des produits Nestlé naloži lastne stroške in stroške družbe Mondelez UK Holdings & Services ter
–
Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) in European Association of Trade Mark Owners (evropsko združenje imetnikov znamk) naloži lastne stroške.
97.
V zadevi C‑85/17 P, Mondelez UK Holdings & Services Ltd/EUIPO, predlagam Sodišču, naj:
–
pritožbo zavrže kot očitno nedopustno in
–
družbi Mondelez UK Holdings & Services naloži lastne stroške ter stroške Société des produits Nestlé in EUIPO.
98.
V zadevi C‑95/17 P, EUIPO/Mondelez UK Holdings & Services Ltd, predlagam Sodišču, naj:
–
pritožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
EUIPO naloži lastne stroške in stroške družbe Mondelez UK Holdings & Services ter
–
Société des produits Nestlé naloži lastne stroške.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	UL 2009, L 78, str. 1. Ta uredba je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1). Člen 7(3) je ostal enak.
(
3
)	Ta določba se v različnih jezikovnih različicah Statuta Sodišča Evropske unije močno razlikuje, saj številne med njimi ne omenjajo predlogov strank. Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi British Airways/Komisija (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, točki 40 in 41).
(
4
)	Glej sodbo z dne 29. aprila 2004, IPK-München in Komisija (C‑199/01 P in C‑200/01 P, EU:C:2004:249, točka 42).
(
5
)	Glej sodbo z dne 15. novembra 2012, Al-Aqsa/Svet in Nizozemska/Al-Aqsa (C‑539/10 P in C‑550/10 P, EU:C:2012:711, točki 44 in 45).
(
6
)	Točka 61, prva alinea, točka 1, njene vloge pred Splošnim sodiščem v zadevi T‑112/13.
(
7
)	Glej točke od 11 do 19 teh sklepnih predlogov.
(
8
)	Točka 11 te sodbe.
(
9
)	Glej točko 19 te sodbe.
(
10
)	Glej točki 24 in 25 te sodbe.
(
11
)	Moj poudarek.
(
12
)	Glej sodbo z dne 14. novembra 2017, British Airways/Komisija (C‑122/16 P, EU:C:2017:861, točka 51). Glej tudi sodbo z dne 15. novembra 2012, Al-Aqsa/Svet in Nizozemska/Al-Aqsa (C‑539/10 P in C‑550/10 P, EU:C:2012:711, točke od 43 do 45).
(
13
)	Glej sodbe z dne 21. decembra 2011, Iride/Komisija (C‑329/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:859, točki 49 in 50); z dne 11. julija 2013, Ziegler/Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, točka 42), in z dne 13. januarja 2015, Svet in Komisija/Stichting Natuur en Milieu in Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P in C‑405/12 P, EU:C:2015:5, točka 31).
(
14
)	Pritožba družbe Nestlé ni jasno in natančno usmerjena na konkretne točke izpodbijane sodbe, vendar menim, da iz točke 21 pritožbe te družbe izhaja, da se dejansko nanaša na iste točke, na katere je usmerjena pritožba EUIPO.
(
15
)	Glej točke od 141 do 143 izpodbijane sodbe.
(
16
)	Glej točke od 175 do 179 izpodbijane sodbe.
(
17
)	Glej sklep predsednika Sodišča z dne 21. julija 2016, Louis Vuitton Malletier/EUIPO (C‑363/15 P in C‑364/15 P, neobjavljen, EU:C:2016:595).
(
18
)	Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 22. junija 2006, Storck/UUNT (C‑25/05 P, EU:C:2006:422, točke od 81 do 83).
(
19
)	Točka 61 te sodbe.
(
20
)	Točka 61 te sodbe.
(
21
)	Točka 62 te sodbe.
(
22
)	Moj poudarek.
(
23
)	Po navedbah Sodišča „bi ugotovitev, da je treba v ureditvi Skupnosti o znamkah poseben pomen pripisovati ozemljem držav članic, ogrozila uresničevanje ciljev [Uredbe št. 207/2009] in škodila enotnosti znamke Skupnosti“ (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, točka 42).
(
24
)	Glej tudi usmeritve EUIPO o preučitvi znamk Evropske unije, del B, oddelek 4, poglavje 14, str. 8, različica z dne 1. oktobra 2017, na voljo na spletni strani EUIPO na naslovu https://euipo.europa.eu/tunnel-web/secure/webdav/guest/document_library/contentPdfs/law_and_practice/trade_marks_practice_manual/WP_2_2017/Part-B/04-part_b_examination_section_4_absolute_grounds_for_refusal/part_B_examination_section_4_chapter_14/part_B_examination_section_4_chapter_14_Acquired_distinctiveness_fr.pdf. Po navedbah EUIPO pomeni načelo, ki ga je vzpostavilo Sodišče v točki 62 sodbe z dne 24. maja 2012, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli/UUNT (C‑98/11 P, EU:C:2012:307), da „če si evropsko ozemlje predstavljamo kot sestavljanko, je mogoče, da nezmožnost dokazati razlikovalni učinek, pridobljen na enem ali več posameznih nacionalnih trgih, ni odločilna, pod pogojem, da ‚manjkajoči košček‘ sestavljanke ne vpliva na podobo celote, po kateri znaten del evropske javnosti doživlja znak kot znamko v različnih delih ali območjih Evropske unije“.
(
25
)	Šlo je za tako imenovano „Nielsenovo“ tabelo in propagandni material. Glej zlasti točke od 84 do 87 sporne odločbe.