61995B0195
FÖRSTAINSTANSRÄTTENS BESLUT
(andra avdelningen i utökad sammansättning)
den 11 mars 1996 (
*1
)
I mål T-195/95,
Guérin automobiles, bolag bildat enligt med fransk rätt och som därefter har försatts i konkurs, Alençon (Frankrike), företrätt av advokaten Jean-Claude Fourgoux, Paris och Bryssel, med delgivningsadress i Luxemburg hos advokatbyrån Pierrot Schütz, 4, rue Beatrix de Bourbon,
sökande, mot
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av Francisco Enrique Gonzalez Díaz, rättstjänsten, och nationelle tjänstemannen Guy Charrier, kommissionen, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg hos Carlos Gómez de la Cruz, rättstjänsten, Centre Wagner, Kirchberg,
svarande,
angående en talan om fastställelse av att kommissionen har underlåtit att lämna Nissan France SA ett meddelande om anmärkningar samt om skadestånd,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen i utökad sammansättning)
sammansatt av ordföranden H. Kirschner, samt domarna B. Vesterdorf, C. W. Bellamy, A. Kalogeropoulos och A. Potocki,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Bakgrund
1
Sökanden — vars verksamhet bestod i att köpa och sälja motorfordon och som genom beslut av den 22 maj 1995 försattes i konkurs — har framställt ett klagomål till kommissionen, vilket inregistrerades den 6 juni 1994, mot Nissan France SA som importerar fordon av märket Nissan och är den japanske tillverkarens dotterbolag.
2
Sökanden påpekade i detta klagomål att den hade varit återförsäljare för Nissan France som i början av år 1991 ensidigt sade upp återförsäljaravtalet med verkan från början av år 1992. Nissan France hade efter denna uppsägning ”fortsatt att göra gällande sitt ensamåterförsäljarsystem och därigenom nekat Guérin all ersättning och på ett diskriminerande sätt gynnat en annan återförsäljare samt flera gånger vägrat att sälja till Guérin”. Sökanden ifrågasatte slutligen om det standardavtal avseende ensamrätt till återförsäljning som användes av Nissan France var förenligt med kommissionens förordning (EEG) nr 123/85 av den 12 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings-och serviceavtal för motorfordon (EGT nr L 15, 1985, s. 16). Då sökanden hävdade att avtalets verkningar hindrar att avtalet omfattas av artikel 85.3 i fördraget, förklarade sökanden att den ”förlitar sig på kommissionen, som är behörig att uttala sig om Nissans verksamhet, eftersom denna enligt artikel 10 i förordning nr 123/85 kan förklara att undantaget inte skall tillämpas”. Sökanden angav i det syftet åtskilliga klausuler i standardavtalet avseende ensamrätt till återförsäljning och därav föranledd praxis, som tillämpades av Nissan France, och förklarade att klagomålet grundade sig på överträdelse av artikel 85.1 i fördraget.
3
Kommissionen översände genom skrivelse av den 30 juni 1994 en kopia av ovannämnda klagomål till Nissan France och bad bolaget att ta ställning till de åberopade omständigheterna. Kommissionen underrättade samma dag sökanden om denna åtgärd. Två månader senare skickade Nissan France sitt svar till kommissionen, vilken i september 1994 underrättade sökanden om detta.
4
Genom skrivelse av den 21 februari 1995 meddelade sökanden kommissionen sina synpunkter på svaren från Nissan France. Sökanden ansåg särskilt att ”redan bevisuppgifterna som helhet ... till stöd för klagomålet, en granskning av de två avtalsversionerna och det av Nissan avgivna svaret skulle i sig göra det möjligt för kommissionen att lämna ett meddelande om anmärkningar”. Sökanden förklarade, efter att i detalj ha kommenterat de av Nissan France avgivna svaren, att den ”på nytt begär att kommissionen skall lämna Nissan ett meddelande om anmärkningar vilka klart framgår vid en granskning av ärendet”, varefter den avslutade med formuleringen ”alltjämt till ert förfogande”.
5
Denna skrivelse lämnades obesvarad av kommissionen.
Förfarandet och parternas yrkanden
6
Det är under dessa omständigheter som sökanden har väckt denna talan, vilken inregistrerades vid förstainstansrättens kansli den 17 oktober 1995.
7
Genom särskild handling, som ingavs till rättens kansli den 4 december 1995, gjorde kommissionen en invändning om rättegångshinder, grundad på artikel 114.1 i rättegångsregler för Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt av den 2 maj 1991. Sökanden ingav sina synpunkter på denna invändning den 8 januari 1996.
8
Sökanden har i sin ansökan yrkat att förstainstansrätten skall
—
fastställa att kommissionen har underlåtit att vidta åtgärder,
—
med stöd av artikel 215 i EG-fördraget fastställa att kommissionen därigenom har ådragit sig ett utomobligatoriskt skadeståndsansvar gentemot sökanden och till följd därav skall utge ett belopp om 1577188,53 FRF till sökanden, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
9
Kommissionen har i sin invändning om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall
—
avvisa talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
10
Sökanden har i sina synpunkter på invändningen om rättegångshinder ansett att rätten, efter att ha ogillat invändningen, kan avgöra de i ansökan framställda yrkandena om fastställelse av underlåtenhet att vidta åtgärder samt skadestånd.
Förutsättningar för sakprövning
Parternas argument
Yrkandena om underlåtenhet att vidta åtgärder
11
Kommissionen har ansett att talan skall avvisas, eftersom den inte har väckts i enlighet med de förutsättningar och inom de frister som föreskrivs i artikel 175 i EG-fördraget. Sökandens skrivelse av den 21 februari 1995 skall inte anses som ”en anmodan att vidta åtgärder” i denna bestämmelses mening, eftersom den i huvudsak hade till syfte att utgöra ett svar på argumenten i det svar som Nissan France hade ingivit till kommissionen. Skrivelsen innehöll till och med formuleringen ”alltjämt till ert förfogande” vilket visar att sökanden uppfattade att samarbetet med kommissionen skulle fortgå. Kommissionen har av detta dragit slutsatsen att skrivelsen av den 21 februari 1995 inte klart visade att kommissionen skulle bli föremål för en passivitetstalan om inga åtgärder vidtogs inom föreskriven tid.
12
Kommissionen har, för det fall nämnda skrivelse kan anses som en anmodan, tillagt att denna passivitetstalan under alla förhållanden inte hade väckts förrän nära åtta månader senare. Det framgår dock av artikel 175 i fördraget att för det fall den berörda institutionen inte har tagit ställning inom två månader efter anmodan — vilket kommissionen inte har bestritt i detta fall — får en passivitetstalan mot nämnda institution endast väckas inom en ytterligare frist av två månader. I detta fall gick denna ytterligare frist ut i april 1995 och sökanden har inte styrkt förekomsten av oförutsebara omständigheter eller force majeure i den betydelse som avses i bestämmelserna i artikel 42 andra stycket jämförda med bestämmelserna i artikel 46 första stycket i stadgan för Europeiska ekonomiska gemenskapens domstol.
13
Sökanden har svarat att det i artikel 175 i fördraget inte föreskrivs någon särskild form för anmodan att vidta åtgärder. Det räcker med att denna anmodan, som inte kan sägas vara tyngd med artighetsfraser, är tillräckligt tydlig för att kommissionen inte skall missta sig beträffande dess innehåll. I detta fall har kommissionen emellertid inte kunnat betvivla att sökanden skulle kunna betrakta underlåtenheten att fatta ett beslut som underlåtenhet att vidta åtgärder som skulle kunna föranleda sökanden att väcka talan.
14
Vad beträffar påståendet om rättegångshinder vilket grundar sig på datumet när talan väcktes, har sökanden påpekat att täta kontakter med kommissionen efter en anmodan gör det möjligt att avvisa varje invändning om försening i den mån sökanden hade skäl att tro att den fråga som den hade förelagt kommissionen skulle få en positiv utgång (se domstolens dom av den 16 februari 1993, ENU mot kommissionen, C-107/91, Rec. s. 1-599). Sökanden har ansett att en klagande, i enlighet med principen om berättigade förväntningar, kan anse sig föranledd att avvakta med att väcka talan om den med anledning av att kommissionen har uttalat en avsikt eller en vilja har föranletts att tro att hans ärende skall komma att behandlas. Sökanden har i detta sammanhang hänvisat till de upprepade offentliga uttalanden som har givits av Van Miert, ledamot av kommissionen med ansvar för konkurrensfrågor, bland annat i Journal de l'automobile av den 13 januari 1995 (”jag har föresatt mig att med skyndsamhet, beslutsamhet och med fasthet vidta åtgärder. Någon tveksamhet kommer inte i fråga...”) eller till den ståndpunkt han intog i sitt svar på parlamentets resolution av den 16 mars 1995 om kommissionens 23: e rapport om konkurrenspolitiken (”konsolideringen av den inre marknaden förutsätter att kommissionen, i likhet med samtliga medlemsstater själva, särskilt ger akt på att gällande regler [i fråga om konkurrens] noggrant följs”. Kommissionen har i sin invändning om rättegångshinder medgivit att sökanden har visat en samarbetsanda och att sökanden rätteligen kunde anse att samarbetet skulle komma att fortsätta så att ärendet fördes framåt, vilket motiverade dess avvaktande hållning.
15
Sökanden har dessutom hävdat att rätten i varje fall kan konstatera att förstainstansrättens kansli då den underrättade kommissionen om talan hade vidarebefordrat en otvetydig anmodan att vidta åtgärder som den inledande handlingen skall jämställas med. Sökanden har slutligen påpekat att kommissionen — genom att inte på något sätt ha visat att den hade för avsikt att vidta åtgärder — genom skrivelse av den 2 januari 1996 för säkerhets skull tillställdes ytterligare en anmodan av sökanden vilken syftade till en ny passivitetstalan.
Skadeståndsyrkandet
16
Kommissionen har inte uttalat sig i denna fråga. Sökanden har betonat att skadeståndstalan är en självständig talan i förhållande till talan som grundas på underlåtenhet att vidta åtgärder. Det faktum att en institutions, särskilt kommissionens, ansvar aktualiseras, medför emellertid att förstainstansrätten genom att göra en rättslig kvalifikation av omständigheterna direkt kan bedöma om de utgör ett fel som är tillräckligt klart för att detta ansvar skall kunna göras gällande. Eftersom kommissionen inte har bestritt att den har underlåtit att inom föreskriven tid ta ställning, har den uppenbarligen brustit i sin skyldighet att på ett fullständigt och systematiskt sätt pröva klagomålet och att på ett noggrant sätt motivera varför den inte har behandlat ärendet.
Förstainstansrättens bedömning
17
Rätten påminner inledningsvis om att enligt artikel 114.3 i rättegångsreglerna skall — då svaranden har framställt en invändning om rättegångshinder — återstoden av förfarandet vara muntligt, om inte rätten bestämmer annat. I detta fall, som avser en passivitetstalan, anser sig rätten ha inhämtat tillräckliga upplysningar genom att studera handlingarna i målet. Det finns således i detta hänseende ingen anledning att inleda ett muntligt förfarande.
18
Beträffande de i artikel 175 andra stycket i fördraget föreskrivna fristerna, finns det anledning att konstatera att efter det att sökanden hade skickat sin skrivelse av den 21 februari 1995 — även om den skulle kunna anses som en anmodan att vidta åtgärder enligt artikel 175 andra stycket i fördraget — har kommissionen underlåtit att ta ställning i förhållande till sökanden, ända till dess att denna talan väcktes den 17 oktober 1995. Passivitetstalan skulle emellertid, i enlighet med artikel 175 andra stycket i fördraget, ha väckts inom fyra månader från det att nämnda skrivelse skickades, det vill säga senast i slutet av juni månad 1995. Av detta följer att den frist inom vilken talan skall väckas, uppenbart har överskridits.
19
Trots att kommissionen i sin invändning om rättegångshinder uttryckligen har framställt denna eventualitet, har sökanden avhållit sig från att i sina synpunkter på invändningen åberopa förekomsten av oförutsebara omständigheter, force majeure eller ett ursäktligt fel som hade kunnat förklara varför fristen hade överskridits.
20
Det finns anledning att påminna om att — i den mån sökanden har hänvisat till offentliga uttalanden av Van Miert eller till täta kontakter med kommissionen under tiden efter anmodan, vilka sökanden hade kunnat grunda sina berättigade förväntningar på så att den hade kunnat anta att den tilläts dröja med att väcka talan — begreppet berättigade förväntningar förutsätter att det i den berördes fall finns förväntningar som grundas på noggrant angivna försäkringar som har gjorts av gemenskapsmyndigheten (förstainstansrättens dom av den 19 maj 1994, Consorzio gruppo di azione locale ”Murgia Messapica” mot kommissionen, T-465/93, Ree. s. 11-361, punkt 67). I detta fall är det emellertid, med hänsyn till de aktuella offentliga uttalandenas allmänna karaktär, inte fråga om noggrant angivna försäkringar som har gjorts av kommissionen angående sökandens specifika ärende och som hade kunnat göra det överskridande av fristen som har konstaterats ovan befogat. Dessutom utesluter inte eventuella kontakter mellan kommissionen och sökanden som följer på en anmodan från kommissionen att fristerna i artikel 175 i fördraget skall följas.
21
Vad beträffar sökandens hänvisning till den ovan nämnda domen i målet ENU mot kommissionen (punkterna 23 och 24), är det tillräckligt att påminna om att den ”skäliga tid” som det var frågan om i detta fall inte var den frist inom vilken talan skall väckas, som föreskrivs i artikel 175 andra stycket i fördraget. Den senare fristen av fyra månader hade helt och hållet följts i det målet. Det rörde sig snarare om den frist inom vilken den berörda gemenskapsinstitutionen skall kontaktas för att den skall anses ha anmodats på ett giltigt sätt. Efter att detta har konstaterats, måste det argument som sökanden har försökt härleda ur domen i målet ENU mot kommissionen anses som verkningslöst.
22
Då sökanden slutligen har gjort gällande att underrättelsen om själva talan utgör en anmodan att vidta åtgärder så att villkoren för att tillämpa artikel 175 i fördraget i detta fall skulle vara uppfyllda, finns det anledning att påpeka att såväl skrivelsen som bestämmelsens systematik utgör hinder mot ett sådant resonemang. Eftersom villkoren för att uppta en talan till prövning tillhör tvingande rätt, kan rätten inte göra en extensiv tolkning i den mening som sökanden har önskat och pröva en talan som har väckts i ett för tidigt skede.
23
Av det föregående följer att yrkandet om underlåtenhet att vidta åtgärder skall avvisas.
24
Det finns däremot anledning att pröva invändningen om rättegångshinder — såvitt avser skadeståndsyrkandet — i samband med att det i målet fattas slutligt beslut.
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen i utökad sammansättning)
följande beslut:
1)
Talan avvisas i den del den avser fastställelse av att kommissionen har underlåtit att vidta åtgärder.
2)
Den av svaranden framställda invändningen om rättegångshinder skall — såvitt avser skadeståndsyrkandet — prövas i samband med att det i målet fattas slutligt beslut.
3)
Beslut om rättegångskostnader meddelas senare.
Luxemburg den 11 mars 1996
H.Jung
Justi ti esekreterare
H.Kirschner
Ordförande
(
*1
)	Rättcgängsspråk: franska.