62002CC0361_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. De i huvudsak likalydande frågorna i begäran om förhandsavgörande från Dioikitiko Efeteio Pireus (förvaltningsöverdomstolen i Pireus) gäller frågan huruvida direktiv 76/308/EEG(2) (nedan kallat direktiv 76/308) är tillämpligt inom ramen för ömsesidigt erkännande och verkställighet av italienska tullfordringar i Grekland som har uppstått i Grekland före utfärdandet av direktivet och före dess ikraftträdande. Föremål för målet vid den nationella domstolen är erkännandet och verkställigheten av en från år 1968 härrörande fordran som den italienska tullen har på Nikolaos Tsapalos (mål C-361/02) och Konstantinos Diamantakis (mål C‑362/02).
II – Tillämpliga bestämmelser
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
2. I direktiv 76/308 finns bestämmelser om erkännande och verkställighet av vissa offentligrättsliga fordringar som har uppstått i en annan medlemsstat. Direktivet var i sin ursprungliga lydelse tillämpligt på fordringar som uppstått i samband med åtgärder inom den gemensamma jordbrukspolitiken samt på tullar. I den lydelse som var gällande år 2001 omfattar tillämpningsområdet, förutom fordringar med samband med åtgärder inom den gemensamma jordbrukspolitiken, alla import- och exporttullar samt alla skattefordringar, särskilt fordringar på mervärdesskatt(3), punktskatt(4), skatter på inkomst och förmögenhet samt beskattning av försäkringspremier.(5)
3. Artikel 8.1 utgör den centrala delen i direktiv 76/308. Medlemsstaterna är enligt denna bestämmelse förpliktade att på begäran av en myndighet i en annan medlemsstat erkänna och verkställa ett dokument som den myndigheten åberopar på samma sätt som ett dokument som medger verkställighet på den medlemsstatens territorium. Enligt artikel 8.2 får den anmodade myndigheten antingen godta dokumentet som sådant och verkställa det eller komplettera eller ersätta det med ett dokument som medger verkställighet på den medlemsstatens territorium. Därutöver innehåller direktivet bestämmelser om utformningen av begäran om verkställighet och om verkställighetsåtgärder.
B – Den nationella lagstiftningen
4. Bestämmelserna i direktiv 76/308 har införlivats med grekisk rätt genom artiklarna 86–98 (kapitel 11 – ”Ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar”) i lag nr 1402/1983 om anpassning av tullagstiftningen till EG-rätten(6) och den genom bemyndigande enligt denna lag av finansministern utfärdade förordningen T. 1243/319 av den 26 mars 1984.(7) I artikel 86 i lag nr 1402/1983, vilken enligt artikel 103 i samma lag har retroaktiv verkan från den 1 januari 1981, föreskrivs att bestämmelserna i kapitel 11 är tillämpliga på bland annat fordringar avseende tull som påförts varor som införts i gemenskapen från tredje land, såvida inte annat är föreskrivet i lag.
III – Bakgrunden och tolkningsfrågan
5. I en (odaterad) skrivelse översände det italienska finansministeriet en begäran om verkställighet enligt direktiv 76/308, daterad den 23 november 1992, till det grekiska finansministeriet, vilken inkom dit den 14 december 1992. Begäran avsåg en tullfordran mot Nikolaos Tsapalos och Konstantinos Diamantakis, motparter i målen vid den nationella domstolen (nedan kallade motparterna), som inklusive ränta och tilläggskostnader uppgick till den sammanlagda summan av 1 787 485 050 ITL.(8) Till begäran bifogades en dom från Corte d’appello Catania av den 8 oktober 1970, i vilken motparterna hade dömts till frihetsstraff och förpliktats att betala tull och andra avgifter på grund av att de olagligen hade infört tobaksvaror till Italien i mars 1968. Corte di cassazione hade i en dom av den 31 januari 1972 avslagit ett överklagande av nämnda dom.
6. Genom beslut av den 6 februari 1996 godkände den behöriga grekiska myndigheten dokumentet såsom verkställbart i Grekland. På motparternas begäran undanröjde förstainstansdomstolen beslutet. Som skäl anförde domstolen att det ömsesidiga biståndet mellan Grekland och de övriga medlemsstaterna endast avsåg fordringar som uppstått efter ikraftträdandet av lag nr 1402/1983, det vill säga efter kungörelsen i den grekiska författningssamlingen den 1 januari 1983. Den aktuella fordringen hade emellertid uppstått år 1968 och fastställts genom domar åren 1970 och 1972.
7. Dioikitiko Efeteio Pireus, som handlägger Republiken Greklands överklagande, hänsköt genom beslut av den 5 juni 2002 i enlighet med artikel 234 EG följande fråga till EG-domstolen för förhandsavgörande:
”Skall artikel 1 i rådets direktiv 76/308/EEG … tolkas så, att dess bestämmelser är tillämpliga även på fordringar som uppstått i en medlemsstat innan direktivet trädde i kraft och som uttryckts i ett dokument som utfärdats av en behörig myndighet i denna medlemsstat innan direktivet trädde i kraft – sådan som den handling som utfärdats av italienska myndigheter i förevarande mål – och så, att de fordringar som fortfarande är gällande och inte har kunnat indrivas i en annan medlemsstat därmed – efter att direktivet trätt i kraft, övergångsperioden löpt ut och de andra medlemsstaterna införlivat direktivet genom att anta nödvändiga bestämmelser för dess genomförande – kan indrivas genom en begäran härom från ”sökande myndighet” till ”anmodad myndighet” i enlighet med artikel 3 i direktivet?”
IV – Parternas argument
8. Motparterna har påpekat att domen från Corte d’appello Catania från år 1970 var en tredskodom, vilken de fick kännedom om först genom delgivningen av begäran om verkställighet den 6 september 1996 (Konstantinos Diamantakis) respektive den 31 december 1996 (Nikolaos Tsapalos). De anser att det genom ordalydelsen av direktivet liksom av lag nr 1402/1983 framgår att bestämmelserna är tillämpliga endast på fordringar som uppstått efter ikraftträdandet av dessa bestämmelser. Det skulle strida mot rättssäkerhetsprincipen att tillämpa bestämmelserna på fordringar som uppstått dessförinnan.
9. Den grekiska regeringen och kommissionen anser att direktiv 76/308 endast innehåller handläggningsregler. Handläggningsregler är – till skillnad från materiella bestämmelser – även tillämpliga på omständigheter som ligger bakåt i tiden. Tillämpningen av direktivet på fordringar som uppstått redan innan direktivet trädde i kraft står i överensstämmelse med syftet att garantera att gemenskapsreglerna tillämpas till fullo och på ett rättvist sätt samt att förhindra bedrägliga förfaranden.
10. Kommissionen har lagt till att direktivet är förenligt med gemenskapens tullagstiftning. Enligt artikel 2 i tullkodexen(9) skall gemenskapens tullagstiftning tillämpas enhetligt inom hela gemenskapens tullområde. Tullskulder uppkommer med samma belopp och under samma villkor oavsett importland. Direktivet kompletterar detta system genom sina bestämmelser om ömsesidigt bistånd för indrivning av tullfordringar.
11. Direktiv 76/308 är enligt artikel 1 tillämpligt på alla de fordringar som avses i artikel 2 och som uppstår
i en medlemsstat. Med undantag av den engelska versionen används i alla språkversioner på detta ställe en verbform i förfluten tid, vilket talar för att direktivet skall tillämpas på fordringar som uppstått före dess ikraftträdande. Lagstiftningsdokumentationen ger ingen vägledning härvidlag. Kommissionen har emellertid i ett arbetsdokument av den 22 december 1980 yttrat att direktivet skall vara tillämpligt på varje begäran om verkställighet som lämnas in efter den 1 januari 1978, oavsett tidpunkten för uppkomsten av den fordran för vilken verkställighet begärs. Gemenskapslagstiftaren har inte heller begränsat tillämpningsområdet i tiden med några övergångsbestämmelser, såsom den har gjort i andra fall.(10)
V – Bedömning
A – Den tillämpliga versionen av direktiv 76/308
12. Den hänskjutande domstolen efterfrågar en tolkning av direktiv 76/308 för att kunna tillämpa de nationella bestämmelser genom vilka direktivet har införlivats på ett sätt som är förenligt med direktivet. Utan att föregripa frågan i vilken mån direktivet kräver att fordringar som uppstått innan det trädde i kraft skall erkännas och verkställas, skall det undersökas vilken version av direktivet som är tillämplig i förevarande mål.
13. Föremål för förevarande mål är den grekiska tullmyndighetens beslut av den 6 februari 1996 om erkännande och verkställighet av det italienska dokumentet. Följaktligen kan endast den vid denna tidpunkt gällande versionen av direktivet(11) användas för den rättsliga bedömningen av det överklagade beslutet. De ändringar av direktiv 76/308 som gjorts genom direktiv 2001/44(12) kan därmed lämnas utan avseende.
B – Tillämpligheten av direktiv 76/308 på fordringar som uppstått före dess ikraftträdande
14. Bestämmelserna i direktiv 76/308 är enligt artikel 1 tillämpliga på de fordringar som avses i artikel 2 och som uppstått i en annan medlemsstat. Man kan inte av ordalydelsen till dessa bestämmelser sluta sig till att direktivet är tillämpligt endast på fordringar som har uppstått efter dess utfärdande. Direktivet innehåller inte någon särskild övergångsbestämmelse som inskränker dess tillämpningsområde på sådant sätt. Inte heller i akten om anslutningsvillkoren för Hellenska republiken(13) finns det någon specialbestämmelse avseende ikraftträdandet eller tillämpningsområdet för direktiv 76/308 i Grekland. Det är snarare den allmänna regeln i artikel 2 i anslutningsakten som gäller, nämligen att de gemenskapsrättsakter som fanns vid tidpunkten för Greklands anslutning den 1 januari 1981 äger giltighet.
15. Endast den engelska versionen av artikel 1 i direktiv 76/308 (claims … which arise in another Member State) skulle kunna leda till en annan slutsats. Med hänsyn till att alla andra språkversioner använder en verbform i förfluten tid, skulle avvikelsen i engelskan kunna bero på en felöversättning. Dessutom skall, i händelse av skillnader mellan de olika språkversionerna, enligt fast rättspraxis bestämmelsen i fråga tolkas mot bakgrund av den allmänna systematiken i och syftet med de föreskrifter i vilka den ingår.(14)
16. Syftet med direktivet är enligt dess andra skäl att undanröja de hinder för en fungerande gemensam marknad som kommer av svårigheterna med att verkställa indrivning av vissa offentligrättsliga fordringar över gränserna. Direktivet skall dessutom garantera att gemenskapsreglerna tillämpas till fullo och på ett rättvist sätt inom hela gemenskapen. Direktivet skall särskilt förhindra att gäldenärer undandrar sig betalningsansvaret för de avgifter som direktivet omfattar genom att flytta hemvist eller vistelseort till en annan medlemsstat. Därigenom säkerställs att utnyttjandet av de fördragsskyddade fria rörligheterna inte får några negativa konsekvenser för indrivningen av fordringar.
17. Direktivet uppfyller detta syfte genom att säkerställa en så omfattande indrivning som möjligt av alla ännu inte preskriberade fordringar, alltså även sådana fordringar som uppstod redan innan direktivet trädde i kraft. Därigenom innebär direktivet också att den gemenskapsrättsliga tullagstiftningen genomförs på ett rättvist och effektivt sätt.
18. Därtill kommer att direktivet skall tolkas i ljuset av medlemsstaternas skyldighet enligt artikel 10 EG(15) att samarbeta lojalt med gemenskapen och med varandra.(16) Denna princip kräver en vidare tolkning av direktivet som säkerställer att myndigheterna i den anmodade staten genomdriver den sökande statens fordringar i så stor utsträckning som möjligt. När det gäller indrivning av avgifter som utgör gemenskapens egna medel, såsom exempelvis tullar, främjas även gemenskapens finansiella intresse av medlemsstaternas samarbete.
19. Grekland är alltsedan sin anslutning till gemenskapen skyldigt att samarbeta lojalt med de andra medlemsstaterna. Detta samarbete kan – i den mån det är nödvändigt för genomförandet av gemenskapsrätten – omfatta omständigheter som inträffat före Greklands anslutning till gemenskapen.
20. Det är emellertid oklart huruvida direktiv 76/308 inte kan tillämpas på fordringar som uppstått före dess ikraftträdande på grund av att en sådan tillämpning skulle strida mot förbudet mot retroaktivitet.
21. Enligt fast rättspraxis skall de gemenskapsrättsliga materiella bestämmelserna, för att garantera att rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar iakttas, tolkas så, att de gäller för situationer som har uppkommit innan de trädde i kraft endast i den mån det tydligt följer av deras ordalydelse, ändamål eller systematik att de skall ha en sådan verkan.(17) Såsom kommissionen och den grekiska regeringen korrekt har påpekat gäller denna princip däremot inte för handläggningsregler.(18)
22. Materiella bestämmelser reglerar förekomsten av rättigheter och deras innehåll. Handläggningsregler rör däremot framför allt utformningen av förfarandet för att säkerställa rättigheterna. Direktiv 76/308 innehåller inga bestämmelser om uppkomsten av fordringar eller deras innehåll. Avgörande för dessa frågor är endast den nationella rätten i den sökande staten och motsvarande gemenskapsrättsliga bestämmelser som är direkt tillämpliga i medlemsstaterna, såsom exempelvis tullkodexen. Direktivet reglerar endast erkännande och verkställighet av statliga fordringar som har uppstått i en annan medlemsstat. Direktivets bestämmelser skall följaktligen klassificeras som handläggningsregler, vilka kan tillämpas även på fordringar som uppstått innan direktivet trädde i kraft, utan att detta står i strid med rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar.
C – Förekomsten av en sådan fordring som avses i artikel 2 c i direktiv 76/308
23. En förutsättning för att kunna åberopa direktiv 76/308 är att de omtvistade fordringarna är sådana fordringar som faller under direktivets tillämpningsområde. Det framgår visserligen inte av direktivet huruvida den anmodade myndigheten över huvud taget är behörig att göra en sådan prövning eller om den är bunden av den sökande myndighetens klassificering av fordringen, vilken myndighet är den enda som har kännedom om omständigheterna i ärendet och om de materiella bestämmelserna.
24. Som argument för att den anmodade myndigheten är bunden på så sätt skulle man kunna anföra artikel 6.2 i direktiv 76/308, i vilken det beträffande ändamålet med verkställighet föreskrivs att ”varje fordran i fråga om vilken en begäran om indrivning har framställts [skall] behandlas som en fordran i den medlemsstat där den anmodade myndigheten har sitt säte, utom när artikel 12 är tillämplig”. Vidare tycks den anmodade myndigheten, förutom det fall som avses i artikel 12 och som rör uppskov med verkställigheten när fordran har bestridits, kunna vägra verkställighet endast med stöd av artikel 14, som inte är tillämplig här.
25. Det är emellertid förenligt med rättsstatsprincipen att den anmodade myndigheten kan och till och med måste vägra erkännande och verkställighet om det av den information som tillhandahållits framgår att fordringen uppenbarligen inte faller inom tillämpningsområdet för direktiv 76/308. I sådant fall kan det nämligen saknas rättslig grund för den anmodade myndigheten att ingripa, såvida inte de nationella genomförandebestämmelserna går utöver det tillämpningsområde som föreskrivs i direktivet.
26. Tillämpningsområdet för direktiv 76/308 i dess tillämpliga version(19) omfattar enligt artikel 2 c fordringar som avser tullavgifter såsom de definieras enligt artikel 2 b i rådets beslut 70/243/EKSG, EEG, Euratom av den 21 april 1970 om att ersätta medlemsstaternas finansiella bidrag med gemenskapernas egna medel (nedan kallat beslut 70/243).(20) Det skall undersökas huruvida det vid fastställandet av den aktuella tullavgiften var fråga om en fordran i den mening som avses i det nämnda beslutet, fastän fordringen uppstod redan i mars 1968.
27. Tullar, och därmed gemenskapernas egna medel i den mening som avses i artikel 2 b i beslut 70/243, utgörs av tullar enligt Gemensamma tulltaxan och andra avgifter som har fastställts av gemenskapernas institutioner för handel med tredje land. Visserligen fullbordades inte tullunionen förrän den 1 juli 1968.(21) Gemensamma tulltaxan genomfördes emellertid stegvis redan tidigare enligt artikel 19 och följande artiklar i Romfördraget. Följaktligen kan fordringar som har uppstått redan före den 1 juli 1968 utgöra tullar enligt gemensamma tulltaxan, på vilka direktiv 76/308 är tillämpligt.
28. Denna slutsats är inte oförenlig med det faktum att systemet för gemenskapernas egna medel ännu inte fanns vid den tidpunkten, utan infördes först genom beslut 70/243. Möjligen var gemenskapslagstiftarens avsikt med utfärdandet av direktivet från början endast att möjliggöra ömsesidigt erkännande och gränsöverskridande verkställighet av fordringar som tillkommer gemenskapen i form av egna medel. Hänvisningen till beslut 70/243 i artikel 2 i direktiv 76/308 tyder på detta. På grund av senare ändringar utökades tillämpningsområdet emellertid även till andra avgifter som helt eller till största delen kommer den nationella budgeten till del, såsom exempelvis mervärdes- och punktskatter.
29. Följaktligen omfattas även tullfordringar som uppstått i en medlemsstat i mars 1968 av tillämpningsområdet för direktiv 76/308, och sådana fordringar kan indrivas i en annan medlemsstat i enlighet med de nationella bestämmelser genom vilka direktivet har införlivats.
30. I det förevarande målet skulle det kunna ifrågasättas huruvida det föreligger hinder mot verkställighet av den aktuella fordringen på grund av att allmänna principer som skall beaktas vid alla åtgärder inom gemenskapsrättens tillämpningsområde, särskilt principerna om opartisk rättegång(22) och om god förvaltning(23) samt rättsstatsprincipen, har åsidosatts.
31. I detta sammanhang är det för det första oklart huruvida gäldenärerna har informerats om fastställandet av tullskulder mot dem på ett sätt som gjort det möjligt för dem att överklaga. Nämnda personer har i målet vid domstolen anfört att de först genom delgivning av de grekiska myndigheternas beslut den 6 september respektive den 31 december 1996 om erkännande och verkställighet fick vetskap om det italienska dokumentet.
32. För det andra är det tveksamt om handläggningstiden från uppkomsten av tullskulden år 1968 till inledandet av verkställighetsförfarandet i Grekland år 1996 inte skall anses ha varit överdrivet lång, samt vem som i sådant fall skall lastas för denna långa handläggningstid. Därvid skall märkas att en tillämpning av preskriptionsfristen inte i sig bör påverka frågan om verkställighetens rättsenlighet.
33. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att reda ut de närmare faktiska omständigheterna och i förekommande fall bedöma dessa mot bakgrund av de nämnda principerna.
VI – Förslag till avgörande
34. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att domstolen skall besvara tolkningsfrågan från Dioikitiko Efeteio Pireus enligt följande:
Rådets direktiv 76/308/EEG av den 15 mars 1976 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkomna till följd av verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar samt med avseende på mervärdesskatt, i den lydelse som gällde den 6 februari 1996, är tillämpligt på tullfordringar som har uppkommit i en medlemsstat före direktivets ikraftträdande och för vilka dokument har utfärdats av denna medlemsstat före direktivets ikraftträdande.
(1) .
(2)
–	Rådets direktiv 76/308/EEG av den 15 mars 1976 om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkomna till följd av verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar samt med avseende på mervärdesskatt (EGT L 73, s. 18; svensk specialutgåva, område 2, volym 2, s. 66), senast ändrat genom rådets direktiv 2001/44/EG av den 15 juni 2001 (EGT L 175, s. 17).
(3)
–	Rådets direktiv 79/1071/EEG av den 6 december 1979 om ändring av direktiv 76/308/EEG om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar uppkomna till följd av verksamhet som utgör en del av finansieringssystemet för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och av jordbruksavgifter och tullar samt med avseende på mervärdesskatt (EGT L 331, s. 10; svensk specialutgåva, område 2, volym 2, s. 158).
(4)
–	Rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT L 76, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 57), i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/108/EEG av den 14 december 1992 (EGT L 390, s. 124; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 129).
(5)
–	Direktiv 2001/44, ovan fotnot 2.
(6)
–	Officiella tidningen 167 del I.
(7)
–	Officiella tidningen 179 del I.
(8)
–	Detta motsvarade vid fastställandet av konverteringskursen till euron 923 159 euro.
(9)
–	Rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4).
(10)
–	Kommissionen har särskilt nämnt artikel 66 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT 2001 L 12, s. 1).
(11)
–	Således den version av direktivet som följer av direktiv 92/12 (ovan fotnot 4) och av akten om villkoren för Konungariket Norges, Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen och om anpassning av fördragen (EGT C 241, s. 274).
(12)
–	Ovan fotnot 2.
(13)
–	Akten om anslutningsvillkoren för Hellenska republiken och anpassningarna av fördragen (EGT L 291, 1979, s. 17).
(14)
–	Domstolens dom av den 27 mars 1990 i mål C-372/88, Cricket St Thomas (REG 1990, s. I‑1345), punkt 19, och av den 9 mars 2000 i mål C-437/97, EKW och Wein & Co (REG 2000, s. I-1157), punkt 42.
(15)
–	Beträffande medlemsstaternas skyldighet att samarbeta med varandra, se domstolens dom av den 22 mars 1983 i mål 42/82, kommissionen mot Frankrike (REG 1983, s. 1013; svensk specialutgåva, volym 7, s. 103), punkt 36, och av den 11 juni 1991 i mål C-251/89, Athanasopoulos m.fl. (REG 1991, s. I-2797), punkt 57.
(16)
–	I doktrinen har man till och med frågat sig om det inte direkt av artikel 10 EG följer en skyldighet att erkänna andra medlemsstaters administrativa rättsakter (jämför von Bogdandy i Grabitz/Hilf, Das Recht der Europäischen Union, artikel 10, punkt 52, med hänvisning till doms tolens dom av den 7 maj 1991 i mål C-340/89, Vlassopoulou (REG 1991, s. I-2357; svensk specialutgåva, volym 11, s. 189)).
(17)
–	Domstolens dom av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. I-7869), punkt 119, och av den 15 juli 1993 i mål C-34/92, GruSa Fleisch (REG 1993, s. I-4147), punkt 22.
(18)
–	Domstolens dom av den 7 september 1999 i mål C-61/98, De Haan Beheer (REG 1999, s. I‑5003), punkterna 13 och 14, och av den 12 november 1981 i de förenade målen 212/80– 217/80, Salumi m.fl. (REG 1981, s. 2735), punkt 9.
(19)
–	Det problem som här avhandlas uppkom inte när direktiv 76/308 fick en ny lydelse genom direktiv 2001/44. Den nya versionen är nämligen helt allmänt tillämplig på importtullar (artikel 2 c), vilka i artikel 3 definieras som ”tullar och avgifter med motsvarande verkan på importen; jordbruksavgifter och andra importavgifter inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken eller de särskilda arrangemang som gäller för vissa varor som härrör från bearbetning av jordbruksprodukter”.
(20)
–	EGT L 94, s. 19.
(21)
–	Se i detta avseende rådets beslut 66/532/EEG av den 26 juli 1966 om avskaffande av tullar, om förbud mot kvantitativa restriktioner mellan medlemsstaterna och om tillämpningen av tullavgifter för den gemensamma tulltaxan för de produkter som inte finns upptagna i bilaga 2 till fördraget (EGT 165, s. 2971) liksom rådets förordning (EEG) nr 950/68 av den 28 juni 1968 om den gemensamma tulltaxan (EGT L 172, s. 1).
(22)
–	Jämför bland annat domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I-8417), punkt 21, och av den 29 maj 1997 i mål C-299/95, Kremzow (REG 1997, s. I-2629), punkt 14, liksom yttrande 2/94 av den 28 mars 1996 (REG 1996, s. I-1759), punkt 33.
(23)
–	Se artikel 41.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, kungjord i Nice den 7 december 2000 (EGT C 364, s. 1), liksom förslaget till avgörande av generaladvokaten Jacobs av den 22 mars 2001 i mål C-270/99 P, Z mot parlamentet (REG 2001, s. I-9197, s. I-9199), punkt 40.