62019CJ0265_RES
Predmet C-265/19
Recorded Artists Actors Performers Ltd
protiv
Attorney General i dr.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Visoki sud, Irska))
Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. rujna 2020.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Prava srodna autorskom pravu – Direktiva 2006/115/EZ – Članak 8. stavak 2. – Korištenje fonograma u Uniji – Pravo umjetnika izvođača na pravičnu naknadu koju dijele s proizvođačima fonograma – Primjenjivost na državljane trećih država – Ugovor o izvedbama i fonogramima – Članci 4. i 15. – Rezerve koje su izjavile treće države – Ograničenja prava na pravičnu naknadu koja na temelju reciprociteta mogu proizići iz tih rezervi za državljane trećih država u Uniji – Članak 17. stavak 2. i članak 52. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Temeljno pravo na zaštitu intelektualnog vlasništva – Zahtjev prema kojem svako ograničenje mora biti predviđeno zakonom, poštovati bit temeljnog prava i biti proporcionalno – Podjela nadležnosti između Unije i država članica u pogledu utvrđivanja tih ograničenja – Podjela nadležnosti u odnosima s trećim državama – Članak 3. stavak 2. UFEU-a – Isključiva nadležnost Unije”
Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2006/115 – Korištenje fonograma u Uniji – Pravo umjetnika izvođača na jedinstvenu pravičnu naknadu koju dijele s proizvođačima fonograma – Isključiva primjena na državljane država članica Europskog gospodarskog prostora – Nedopuštenost
(Ugovor o izvedbama i fonogramima Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo, čl. 15. st. 1.; Direktiva 2006/115 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 8. st. 2.)
(t. 54.-61., 68., 75. i t. 1. izreke)
Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2006/115 – Korištenje fonograma u Uniji – Pravo umjetnika izvođača na jedinstvenu pravičnu naknadu koju dijele s proizvođačima fonograma – Primjenjivost na državljane trećih država – Primjenjivost na državljane stranaka Ugovora o izvedbama i fonogramima Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo – Nacionalni tretman
(Ugovor o izvedbama i fonogramima Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo, čl. 4. st. 1. i čl. 15. st. 1.; Direktiva 2006/115 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 8. st. 2.)
(t. 62.-67.)
Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2006/115 – Korištenje fonograma u Uniji – Pravo umjetnika izvođača na jedinstvenu pravičnu naknadu koju dijele s proizvođačima fonograma – Rezerve koje su izjavile treće države – Načelo reciprociteta – Potreba za očuvanjem poštenih uvjeta trgovanja snimljenom glazbom – Cilj u općem interesu – Ograničenje prava na jedinstvenu pravičnu naknadu – Pretpostavke – Isključiva nadležnost Unije
(Ugovor o izvedbama i fonogramima Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo, čl. 15. st. 1. i 3.; čl. 3. st. 2. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 17. st. 2. i čl. 52. st. 1.; Direktiva 2006/115 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 8. st. 2.)
(t. 78.-91. i t. 2. izreke)
Usklađivanje zakonodavstava – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2006/115 – Korištenje fonograma u Uniji – Pravo umjetnika izvođača na jedinstvenu pravičnu naknadu koju dijele s proizvođačima fonograma – Raspodjela naknade između proizvođača i umjetnika izvođača – Plaćanje naknade isključivo proizvođaču, uz isključenje umjetnika – Nedopuštenost
(Direktiva 2006/115 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 8. st. 2.)
(t. 93.-96. i t. 3. izreke)
Kratak prikaz
Recorded Artists Actors Performers (RAAP) društvo je koje se bavi kolektivnim upravljanjem pravima umjetnika izvođača, dok je Phonographic Performance (Ireland) Ltd (PPI) društvo koje se bavi kolektivnim upravljanjem pravima proizvođača fonograma. Ta društva sklopila su ugovor u skladu s kojim se naknade koje se u Irskoj mogu zahtijevati za javno izvođenje, u barovima i na drugim javno dostupnim mjestima, odnosno za radiodifuzijsko emitiranje snimljene glazbe moraju, nakon što ih korisnici plate PPI-ju, podijeliti s umjetnicima izvođačima, zbog čega ih PPI djelomično prenosi RAAP-u. Stranke se ne mogu sporazumjeti o dosegu tog ugovora kada je riječ o naknadama koje su plaćene PPI-ju u slučajevima u kojima je glazbu izvodio umjetnik koji nije ni državljanin države članice Europskog gospodarskog prostora (EGP) niti u njoj boravi. U tom pogledu RAAP smatra da se sve naknade koje se mogu zahtijevati moraju dijeliti bez obzira na državljanstvo i boravište umjetnika. Ako bi se prihvatilo RAAP-ovo stajalište, umjetnici izvođači iz trećih država uvijek bi primali naknadu u Irskoj, iako, prema tvrdnjama PPI-ija – koji se u tom pogledu poziva na irsko pravo – to ne može biti slučaj ako irski umjetnici izvođači ne primaju pravičnu naknadu u trećim državama.
U svojoj presudi Recorded Artists Actors Performers (C-265/19), objavljenoj 8. rujna 2020., Sud je, sastavljen u velikom vijeću, ocijenio da se u okviru korištenja fonograma u Uniji Direktivi 2006/115 (
1
) protivi to da država članica iz kruga umjetnika koji imaju pravo na jedinstvenu pravičnu naknadu isključi umjetnike državljane država izvan EGP-a. Osim toga, Sud je pojasnio da rezerve koje su izjavile treće države na temelju Ugovora o izvedbama i fonogramima (WPPT) Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (WIPO) (
2
) ne ograničavaju same za sebe pravo tih umjetnika iz trećih država na jedinstvenu pravičnu naknadu u Uniji. Iako zakonodavac Unije može uvesti takva ograničenja, pod uvjetom da su ona u skladu s pravom intelektualnog vlasništva koje se zaštićuje člankom 17. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), Direktiva 2006/115 ih ne sadržava pa joj se stoga protivi to da država članica ograniči spomenuto pravo u pogledu umjetnika izvođača i proizvođača fonograma koji su državljani trećih država. Nadalje, Sud je naglasio da se navedenoj direktivi također protivi to da samo proizvođač predmetnog fonograma primi naknadu, koju ne dijeli s umjetnikom izvođačem koji je doprinio stvaranju tog fonograma.
Kao prvo, Sud je istaknuo da se ostvarivanjem prava na jedinstvenu pravičnu naknadu u pravu Unije osigurava primjena članka 15. stavka 1. WPPT-a (
3
) te ga nacionalni zakonodavac ne može ograničiti samo na državljane država članica EGP-a.
U tom pogledu Sud je utvrdio da se u članku 8. stavku 2. Direktive 2006/115 – kojim se u sklopu prava srodnih autorskom pravu priznaje pravo kompenzatorne naravi – predviđa obveza osiguravanja pravične naknade koju dijele proizvođač fonograma i umjetnik izvođač. Ta se obveza primjenjuje u slučaju korištenja fonograma ili njegova umnoženog primjerka u Uniji. U Direktivi se ne propisuje nijedan uvjet prema kojem bi umjetnik izvođač odnosno proizvođač fonograma morao biti državljanin države članice EGP-a ili neki drugi uvjet povezanosti s tim državnim područjem, kao što su prebivalište, boravište odnosno mjesto stvaralačkog ili umjetničkog rada.
S druge strane, prema mišljenju Suda, iz konteksta i ciljeva Direktive 2006/115 kao i iz nadređenosti međunarodnih sporazuma koje sklopi Unija proizlazi da članak 8. stavak 2. navedene direktive treba tumačiti, u mjeri u kojoj je to moguće, u skladu s WPPT-om. U tom pogledu Sud je naglasio da taj međunarodni sporazum, koji je sastavni dio pravnog poretka Unije, načelno obvezuje Uniju i njezine države članice na to da i državljanima drugih ugovornih stranaka WPPT-a priznaju pravo na jedinstvenu pravičnu naknadu. Ta obveza proizlazi iz članka 15. stavka 1. WPPT-a i iz nacionalnog tretmana utvrđenog u članku 4. WPPT-a i članku 4. Rimske konvencije (
4
).
Kao drugo, Sud je pojasnio da rezerve koje su na temelju članka 15. stavka 3. WPPT-a izjavile treće države ne dovode same po sebi u Uniji do ograničenja prava na jedinstvenu pravičnu naknadu u pogledu državljana tih trećih država. Točno je da je Sud utvrdio da, s obzirom na načelo reciprociteta utvrđeno u Bečkoj konvenciji (
5
), Unija i države članice nisu dužne bez ograničenja priznavati pravo na jedinstvenu pravičnu naknadu. Prema mišljenju Suda, potreba za očuvanjem poštenih uvjeta trgovanja snimljenom glazbom može opravdati ograničavanje prava na jedinstvenu pravičnu naknadu.
Međutim, to pravo srodno autorskom pravu čini pravo intelektualnog vlasništva, zaštićeno člankom 17. stavkom 2. Povelje. Prema tome, svako ograničenje ostvarivanja tog prava mora biti jasno i precizno predviđeno zakonom, u skladu s člankom 52. Povelje. Prema mišljenju Suda, puko postojanje rezerve u skladu s WPPT-om ne udovoljava tom zahtjevu. Slijedom navedenog, isključivo je na zakonodavcu Unije, koji u tom području raspolaže isključivom vanjskom nadležnošću, da odluči o takvom ograničenju.
Kao treće, Sud je ocijenio da iz samog teksta članka 8. stavka 2. Direktive 2006/115 proizlazi da i umjetnici izvođači i proizvođači fonograma imaju pravo na jedinstvenu pravičnu naknadu, s obzirom na to da je „dijele”. Prema tome, navedenoj se odredbi protivi to da se pravom države članice umjetnik izvođač isključi iz ostvarivanja prava na jedinstvenu pravičnu naknadu.
(
1
)	Direktiva 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva (SL 2006., L 376, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.)
(
2
)	U skladu s člankom 15. stavkom 3. WPPT-a
(
3
)	U članku 15. stavku 1. WPPT-a određuje se da umjetnici izvođači i proizvođači fonograma uživaju pravo na jedinstvenu pravičnu naknadu za emitiranje ili za bilo koje priopćavanje javnosti fonograma izdanih u komercijalne svrhe.
(
4
)	Međunarodna konvencija za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju, sklopljena u Rimu 26. listopada 1961.
(
5
)	Bečka konvencija o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331.)