62023TJ0141
PRESUDA OPĆEG SUDA (osmo prošireno vijeće)
13. studenoga 2024. (
*1
)
„Tužba zbog propusta – Državne potpore – Zajednička ribarstvena politika – Financiranje u korist brodovlasnika koji u ribolovu upotrebljavaju povlačne mreže (koće) s gredom koja koristi električne impulse – Pritužba – Dopuštenost – Komisijino stajalište – Jasno i konačno stajalište – Komisijina nadležnost – Obveza djelovanja”
U predmetu T‑141/23,
Laurent Merlin, sa stalnom adresom u Équihen‑Plageu (Francuska), i drugi tužitelji čija su imena navedena u prilogu (
1
), koje zastupaju F.-C. Laprévote, F. de Bure i T. Otmani, odvjetnici,
tužitelji,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju B. Stromsky, M. Abenhaïm i C. Perrin, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (osmo prošireno vijeće),
u sastavu: S. Papasavvas, predsjednik, A. Kornezov (izvjestitelj), G. De Baere, D. Petrlík i S. Kingston, suci,
tajnik: L. Ramette, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 15. svibnja 2024.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Tužbom na temelju članka 265. UFEU‑a tužitelji, Laurent Merlin i druge fizičke i pravne osobe čija se imena navode u prilogu, traže od Općeg suda da utvrdi da Europska komisija, slijedom ispitivanja njihovih pritužbi koje se odnose na navodno nezakonite državne potpore koje je Kraljevina Nizozemska dodijelila brodovlasnicima koji u ribolovu upotrebljavaju povlačne mreže s električnim impulsima (u daljnjem tekstu: ribolov upotrebom električnih impulsa), nezakonito propustila donijeti odluku na temelju Uredbe Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. UFEU‑a (SL 2015., L 248, str. 9. i ispravak SL 2017., L 186, str. 17.).
Okolnosti spora
2
Tužitelji su 36 ribara iz Francuske, Nizozemske i Ujedinjene Kraljevine kao i udruga malih europskih ribara Low Impact Fishers of Europe (LIFE) koji obavljaju ribolovne aktivnosti u vodama Engleskog kanala i Sjevernog mora.
3
Tužitelji su u ožujku 2021. putem obrasca iz Priloga IV. Uredbi Komisije (EZ) br. 794/2004 od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe 2015/1589 (SL 2004., L 140, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 2., str. 9.) podnijeli pritužbe Komisiji (u daljnjem tekstu: pritužbe).
4
U svojim pritužbama tužitelji su, prije svega, tvrdili da su nizozemska tijela dodijelila odobrenja za ribolov protivno pravilu u skladu s kojim je ribolov upotrebom električnih impulsa dopušten samo za najviše 5 % flote koćarica s gredom po svakoj državi članici, kao što se to predviđa Uredbom Vijeća (EZ) br. 850/98 od 30. ožujka 1998. o očuvanju ribolovnih resursa putem tehničkih mjera za zaštitu nedoraslih morskih organizama (SL 1998., L 125, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 2., str. 50.), koju je zamijenila Uredba (EU) 2019/1241 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. lipnja 2019. o očuvanju ribolovnih resursa i zaštiti morskih ekosustava putem tehničkih mjera, o izmjeni uredbi Vijeća (EZ) br. 1967/2006, (EZ) br. 1224/2009 i uredbi (EU) br. 1380/2013, (EU) 2016/1139, (EU) 2018/973, (EU) 2019/472 i (EU) 2019/1022 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EZ) br. 894/97, (EZ) br. 850/98, (EZ) br. 2549/2000, (EZ) br. 254/2002, (EZ) br. 812/2004 i (EZ) br. 2187/2005 (SL 2019., L 198, str. 105. i ispravak SL 2019., L 231, str. 31.) (u daljnjem tekstu: pravilo od 5 %).
5
Nadalje, u dijelu pritužbi naslovljenom „Nezakonite europske subvencije nespojive s unutarnjim tržištem”, tužitelji su istaknuli činjenicu da je Kraljevina Nizozemska od 2007. odobrila sredstva nizozemskim koćaricama s gredom koje u ribolovu upotrebljavaju električne impulse, protivno, među ostalim, pravilu od 5 % i pravilima kojima se uređuje Europski fond za ribarstvo (EFR) i Europski fond za pomorstvo i ribarstvo (EFPR). Stoga se, prema njihovu mišljenju, za navedene koćarice nisu mogla odobriti ta sredstva iz EFR‑a i EFPR‑a, tako da navedena sredstva treba kvalificirati kao nezakonite državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem.
6
Naposljetku, u dijelu pritužbi naslovljenom „Državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem” tužitelji su istaknuli postojanje različitih mjera potpore koje je Kraljevina Nizozemska dodijelila nizozemskim koćaricama s gredom koje u ribolovu upotrebljavaju električne impulse, kojima su znatno prekoračeni primjenjivi pragove de minimis i koje stoga treba kvalificirati kao državne potpore.
7
Komisijina Glavna uprava (GU) za tržišno natjecanje odgovorila je tužiteljima dopisom od 16. travnja 2021. u kojemu je navela da iz pritužbi proizlazi da su sporna sredstva bila odobrena u okviru EFR‑a ili EFPR‑a i da, ako je mjera financirana iz EFR‑a ili EFPR‑a, pravila kojima se uređuju ti fondovi imaju prednost pred pravilima o državnim potporama. Prema mišljenju te glavne uprave, s obzirom na to da su navedene pritužbe otvorile pitanja povezana s pravilima kojima se uređuje zajednička ribarstvena politika (ZRP), njihovo ispitivanje treba nastaviti u skladu s posebnim postupcima iz područja ZRP‑a, a ne u skladu s pravilima o državnim potporama. U tu je svrhu Glavna uprava za tržišno natjecanje predložila tužiteljima da te pritužbe upute Komisijinoj nadležnoj službi, odnosno Glavnoj upravi za pomorstvo i ribarstvo.
8
Tužitelji u dopisu od 4. kolovoza 2021. u biti tvrde da posebni mehanizmi koji se odnose na EFR i EFPR ne isključuju ni primjenu pravila o državnim potporama ni mogućnost da se podnese pritužba na temelju Uredbe 2015/1589. U tom su se pogledu pozvali na članak 7. stavak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1198/2006 od 27. srpnja 2006. o EFR‑u (SL 2006., L 223, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 5., str. 96.; u daljnjem tekstu: Uredba o EFR‑u), koja se primjenjuje za programsko razdoblje 2007. – 2013., i na članak 8. stavak 2. Uredbe (EU) br. 508/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o EFPR‑u i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EZ) br. 2328/2003, (EZ) br. 861/2006, (EZ) br. 1198/2006, (EZ) br. 791/2007 i Uredbe (EU) br. 1255/2011 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 149, str. 1. i ispravak SL 2017., L 88, str. 22., u daljnjem tekstu: Uredba o EFPR‑u), koja se primjenjuje za programsko razdoblje 2014. – 2020., na temelju kojih je, prema njihovu mišljenju, sredstva dodijeljena protivno Uredbi o EFR‑u ili Uredbi o EFPR‑u trebalo ispitati s obzirom na pravila o državnim potporama. Prema tome, Komisija je trebala utvrditi instrumente kojima su dodijeljena sredstva, bilo da je riječ o EFR‑u, EFPR‑u ili drugim instrumentima, i na temelju toga odrediti koja sredstva treba smatrati državnim potporama zato što nisu obuhvaćena EFR‑om i EFPR‑om.
9
U dopisu od 22. studenoga 2021. Glavna uprava za tržišno natjecanje priznala je da je Kraljevina Nizozemska odobrila ribolov upotrebom električnih impulsa protivno uvjetima predviđenima u Uredbi br. 850/98 te je pritom navela da se ne može utvrditi nikakva veza između sredstava dodijeljenih u okviru EFR‑a i EFPR‑a i navedenog ribolova. Zaključila je da ne vidi nijedan element potencijalno nezakonite državne potpore koji bi bilo potrebno detaljnije ispitati.
10
U dopisu od 4. travnja 2022. tužitelji su u sedam priloga priloženih tom dopisu iznijeli dodatne informacije koje su, među ostalim, sadržavale popis nizozemskih koćarica s gredom koje u ribolovu upotrebljavaju električne impulse, a kojima su, prema različitim dokumentima i izvadcima iz spisa koji se odnose na sredstva dodijeljena u okviru EFR‑a i EFPR‑a, bila dodijeljena sredstva tih fondova. Istaknuli su i postojanje programa investicijskih potpora koji u cijelosti financira nizozemska država, čiji je cilj opremiti pet koćarica s gredom koje obavljaju navedeni ribolov.
11
U dopisu od 9. rujna 2022. Glavna uprava za tržišno natjecanje navela je da je na temelju dodatnih informacija koje su tužitelji dostavili 4. travnja 2022. ponovno detaljno ispitala sredstva dodijeljena nizozemskim koćaricama s gredom koje u ribolovu upotrebljavaju električne impulse i zaključila da nije počinjena nikakva povreda pravila koja se odnose na EFR i EFPR i da na temelju toga ne vidi nijedan sastavni element potencijalno nezakonite državne potpore koji bi trebalo detaljnije ispitati.
12
U dopisu od 8. studenoga 2022. tužitelju su u skladu s člankom 265. drugim stavkom UFEU‑a te Uredbom 2015/1589, i osobito njezinim člancima 4. 12. i 15., pozvali Komisiju da u odgovoru na pritužbe donese odluku na temelju članka 4. navedene uredbe (u daljnjem tekstu: poziv na djelovanje).
13
U dopisu od 14. veljače 2023. naslovljenom „Dopisi prije zatvaranja predmeta kojima se podnositelje pritužbi obavještava da Komisijine službe namjeravaju zatvoriti predmet”, Komisija je obavijestila tužitelje da je završila s ispitivanjem pritužbi.
14
U tom pogledu, kao prvo, Komisija je navela da nije namjeravala predložiti pokretanje „postupka zbog povrede obveze jer [Kraljevina Nizozemska] nije poštovala pravo Unije”. Kao drugo, navela je da je, s obzirom na dodatne informacije koje su tužitelji dostavili 4. travnja 2022., ponovno detaljno ispitala sredstva dodijeljena nizozemskim koćaricama s gredom koje u ribolovu upotrebljavaju električne impulse te je zaključila da nije počinjena povreda pravila koja se primjenjuju na EFR i EFPR. Na temelju toga, obavijestila je tužitelje da namjerava zatvoriti predmet te ih je pozvala da je kontaktiraju u roku od četiri tjedna ako imaju nove informacije koje bi mogle biti relevantne za preispitivanje spisa, nakon čega se predmet može zatvoriti.
Zahtjevi stranaka
15
Tužitelji od Općeg suda u biti zahtijevaju da:
–
utvrdi da je Komisija nezakonito propustila donijeti odluku na temelju Uredbe 2015/1589;
–
naloži Komisiji da u roku od dva mjeseca donese odluku na temelju navedene uredbe;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
16
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbaci tužbu kao nedopuštenu;
–
podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
Pravo
17
U prilog svojoj tužbi tužitelji tvrde da je Komisija u skladu s člankom 12. stavkom 1. drugim podstavkom i člankom 15. stavkom 1. Uredbe 2015/1589 bila dužna, s jedne strane, u razumnom roku te potpuno i pažljivo ispitati informacije koje su joj dostavljene u pritužbama kao i u okviru njihovih naknadnih razmjena dopisa, u kojima su isticali postojanje različitih mjera potpore, i, s druge strane, donijeti konačnu odluku na temelju članka 4. stavaka 2., 3. ili 4. te uredbe, u kojoj jasno iznosi svoje stajalište u tom pogledu.
18
Konkretno, prema mišljenju tužiteljâ, Komisija je pogrešno smatrala da se na sredstva koja su nizozemskim koćaricama s gredom koje u ribolovu upotrebljavaju električne impulse dodijeljena u okviru EFR‑a i EFPR‑a nisu primjenjivala pravila o državnim potporama na temelju članka 7. Uredbe o EFR‑u i članka 8. Uredbe o EFPR‑u. Naime, oni smatraju da, ako postoji bilo kakva sumnja u to da ta sredstva nisu dodijeljena u skladu s pravilima kojima se uređuju navedeni fondovi ili da su dodijeljena protivno tim pravilima, treba ih kvalificirati kao državnu potporu, tako da ih Komisija mora ispitati na temelju Uredbe 2015/1589.
19
Komisija najprije ističe nedopuštenost tužbe u skladu s člankom 265. drugim stavkom UFEU‑a, osobito uz obrazloženje da je zauzela stajalište o pritužbama prije podnošenja ove tužbe. Podredno, Komisija osporava osnovanost navedene tužbe.
Dopuštenost tužbe
20
Komisija smatra da je u dopisu od 14. veljače 2023. jasno i konačno zauzela stajalište o pozivu na djelovanje, tako da je ova tužba nedopuštena. Prema njezinu mišljenju, iz zajedničkog tumačenja svih dopisa koje je razmijenila s tužiteljima proizlazi da je u biti smatrala da nije nadležna za donošenje odluke na temelju Uredbe 2015/1589 s obzirom na to da se, u skladu s člankom 42. UFEU‑a, člankom 7. Uredbe o EFR‑u i člankom 8. Uredbe o EFPR‑u, članci 107. do 109. UFEU‑a ne primjenjuju na plaćanja koja države članice izvrše u okviru EFR‑a i EFPR‑a.
21
Tužitelji odgovaraju, kao prvo, da Komisija u dopisu od 14. ožujka 2023. nije zauzela stajalište o pozivu na djelovanje. Prema njihovu mišljenju, Komisija se u navedenom dopisu nije referirala na njihov zahtjev za donošenje odluke na temelju članka 4. Uredbe 2015/1589, niti je navela da smatra da nije nadležna za donošenje takve odluke. Kao drugo, tvrde da, čak i pod pretpostavkom da treba smatrati da je Komisija u tom dopisu zauzela stajalište o navedenom pozivu, to stajalište nije bilo jasno i konačno utvrđeno. S jedne strane, smatraju da Komisija, time što je u dopisu o kojem je riječ navela da ne namjerava pokrenuti „postupak zbog povrede obveze jer [Kraljevina Nizozemska] nije poštovala pravo Unije”, nije zauzela stajalište o zahtjevu iz tog poziva, čija svrha nije bila pozivanje Komisije da pokrene takav postupak. S druge strane, tvrde da je Komisijin dopis o kojem je riječ bio nejasno sastavljen i da se odnosio na budućnost jer je u njemu samo navela da ne „namjerava” dalje postupati po pritužbama, da „namjerava” zatvoriti predmet te da ih poziva da je „kontaktiraju” ako imaju nove informacije koje mogu biti relevantne za preispitivanje spisa” i da se predmet „može” zatvoriti ako ne postoje takve informacije.
22
Prema sudskoj praksi, članak 265. UFEU‑a odnosi se na propuštanje djelovanja ili zauzimanja stajališta, a ne na donošenje akta različitog od onog koji je zainteresirana osoba željela ili smatrala nužnim (presude od 13. srpnja 1971., Deutscher Komponistenverband/Komisija, 8/71, EU:C:1971:82, t. 2. i od 24. studenoga 1992., Buckl i dr./Komisija, C‑15/91 i C‑108/91, EU:C:1992:454, t. 17.). Slijedom toga, valja smatrati da institucija nije u situaciji propusta ne samo kada donese akt kojim se udovoljava tužiteljevu zahtjevu, nego i kada odbija donijeti taj akt i odgovori na zahtjev koji joj je podnesen navodeći razloge zbog kojih smatra da ne treba donijeti navedeni akt ili da za to nije nadležna (rješenja od 21. prosinca 2021.Finiconsult/Komisija, T‑504/21, neobjavljeno, EU:T:2021:948, t. 6. i od 1. veljače 2023., NO/Komisija, T‑708/21, neobjavljeno, EU:T:2023:49, t. 56.).
23
Prema tome, pretpostavke za dopuštenost tužbe zbog propusta, utvrđene u članku 265. UFEU‑a, nisu ispunjene ako je institucija koja je pozvana da djeluje zauzela stajalište o tom pozivu prije podnošenja tužbe te donošenje akta različitog od onoga koji je zainteresirana strana željela ili smatrala nužnim, kao što je propisno obrazloženo odbijanje djelovanja u skladu s pozivom na djelovanje, predstavlja zauzimanje stajališta kojim se okončava propust (vidjeti presudu od 24. ožujka 2022., Wagenknecht/Komisija, C‑130/21 P, EU:C:2022:226, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
24
Usto, zauzimanjem stajališta u smislu članka 265. drugog stavka UFEU‑a mora jasno i konačno utvrditi stajalište institucije o kojoj je riječ o žaliteljevu zahtjevu (presuda od 24. ožujka 2022., Wagenknecht/Komisija, C‑130/21 P, EU:C:2022:226, t. 33.).
25
U ovom slučaju, valja napomenuti da su tužitelji u različitim dijelovima pritužbi istaknuli da postoje, s jedne strane, „nezakonite europske subvencije nespojive s unutarnjim tržištem” dodijeljene nizozemskim koćaricama s gredom koje u ribolovu upotrebljavaju električne impulse u okviru EFR‑a i EFPR‑a, osobito protivno pravilu od 5 % (u daljnjem tekstu: sporna sredstva iz EFR‑a i EFPR‑a), i s druge strane, na „nacionalne subvencije” koje je Kraljevina Nizozemska dodijelila u korist navedenih koćarica, koje treba kvalificirati kao državne potpore (u daljnjem tekstu: sporne nacionalne potpore).
26
Usto, u dopisu od 4. travnja 2022. tužitelji su Komisiji podnijeli dodatne informacije i o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a i o spornim nacionalnim potporama.
27
U pozivu na djelovanje tužitelji su se osobito pozvali na pritužbe i informacije koje su im bile priložene, kao i na dodatne informacije koje su dostavili Komisiji u dopisu od 4. travnja 2022., uključujući njegovih sedam priloga, koje su, prema njihovu mišljenju, sadržavale opipljive dokaze o postojanju državnih potpora, te su pozvali Komisiju da u skladu s člankom 265. drugim stavkom UFEU‑a te Uredbom 2015/1589 i osobito njezinim člancima 4., 12. i 15. donese odluku na temelju članka 4. navedene uredbe.
28
U tim okolnostima valja ispitati je li Komisija prije podnošenja tužbe zauzela jasno i konačno stajalište o svim mjerama na koje su se odnosile pritužbe i dopis tužiteljâ od 4. travnja 2022., odnosno, s jedne strane, o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a i, s druge strane, o spornim nacionalnim potporama.
Postojanje zauzimanja stajališta o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a
29
U pritužbama i u naknadnoj razmjeni dopisa s Komisijom tužitelji su u biti tvrdili da sporna sredstva iz EFR‑a i EFPR‑a nisu u skladu s pravilima kojima se uređuju ti fondovi jer su isplaćena protivno pravilu od 5 % i da zbog te neusklađenosti ta sredstva treba kvalificirati kao državne potpore te ih ispitati na temelju Uredbe 2015/1589. Tužitelji su u pozivu na djelovanje, u kojem su se osobito pozvali na navedene pritužbe i dopis od 4. travnja 2022., pozvali Komisiju da donese odluku na temelju članka 4. navedene uredbe.
30
U tom pogledu, Komisija je u biti tijekom razmjene dopisa s tužiteljima navela da smatra, s jedne strane, da nije nadležna na temelju Uredbe 2015/1589 za donošenje odluke o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a i, s druge strane, da se navedenim sredstvima ne povređuju pravila koja se odnose na EFR i EFPR.
31
Slijedom toga, u dopisu od 16. travnja 2021. Komisija je navela da, prema njezinu mišljenju, pravila koja se primjenjuju u području ZRP‑a, konkretno pravila koja se odnose na EFR i EFPR, imaju prednost pred pravilima o državnim potporama jer se uredbama o EFR‑u i EFPR‑u predviđaju posebni mehanizmi kontrole na temelju kojih su države članice dužne ishoditi povrat neopravdano izvršenih plaćanja u okviru navedenih fondova i da stoga ispitivanje usklađenosti spornih sredstava iz EFR‑a i EFPR‑a treba nastaviti u skladu s posebnim postupcima predviđenima tim uredbama, a ne u skladu s onima koji se primjenjuju u području državnih potpora.
32
Usto, u dopisima od 22. studenoga 2021. i 9. rujna 2022. Komisija je istaknula razloge zbog kojih se, prema njezinu mišljenju, spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a ne povređuju uredbe o EFR‑u i EFPR‑u. U tom se pogledu u dopisu od 14. veljače 2023. u biti ponavljaju isti razlozi kao što su oni istaknuti u dopisu od 9. rujna 2022.
33
Točno je, kao što to napominju tužitelji, da u dopisu od 14. veljače 2023., kad ga se razmatra zasebno, Komisija nije izričito odbila donijeti odluku na temelju Uredbe 2015/1589 te da nije ni navela da nije nadležna za donošenje takve odluke kad je riječ o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a.
34
Međutim, dopis od 14. veljače 2023. treba tumačiti s obzirom na dopise koji su mu prethodili. Naime, s jedne strane, Komisija je u tom dopisu uputila na svoje dopise od 22. studenoga 2021. i 9. rujna 2022. S druge strane, iz sudske prakse proizlazi da se, kako bi se provjerilo je li se zauzelo stajalište te je li ono jasno i konačno, mogu uzeti u obzir dopisi koje su tužitelji i Komisija razmijenili prije zauzimanja stajališta (vidjeti u tom smislu rješenja od 16. lipnja 2020., CJ/Sud Europske unije, C‑634/19 P, neobjavljeno, EU:C:2020:474, t. 30. i 31. i od 1. veljače 2023., NO/Komisija, T‑708/21, neobjavljeno, EU:T:2023:49, t. 71. i 72.).
35
Stoga, u konkretnim okolnostima valja smatrati da je Komisija u dopisu od 14. veljače 2023. u biti potvrdila stajalište koje je prethodno jasno iznijela, prema kojem, s jedne strane, na temelju Uredbe 2015/1589 nije nadležna za donošenje odluke o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a i prema kojem se, s druge strane, navedenim sredstvima ne povređuju pravila koja se odnose na EFR i EFPR, te da je na temelju toga odlučila završiti ispitivanje pritužbi, kao što je to najavila u tom dopisu.
36
Naime, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 22. ove presude, institucija o kojoj je riječ nije u situaciji propusta kad odbije donijeti zatraženu odluku i odgovori na zahtjev koji joj je podnesen uz navođenje razloga zbog kojih smatra da za to nije nadležna.
37
Činjenica da se tim zauzimanjem stajališta ne udovoljava tužiteljevu zahtjevu u tom pogledu nije relevantna jer se članak 265. UFEU‑a odnosi na propust do kojeg je došlo zbog propuštanja djelovanja ili zauzimanja stajališta, a ne donošenja akta različitog od onog koji je zainteresirana osoba željela ili smatrala nužnim (vidjeti u tom smislu rješenja od 13. prosinca 2000., Sodima/Komisija, C‑44/00 P, EU:C:2000:686, t. 83. i od 6. travnja 2017.Brancheforeningen for Regulerkraft i Danmark/Komisija, T‑203/16, neobjavljeno, EU:T:2017:279, t. 22.).
38
Isto tako, činjenica koju su naglasili tužitelji – da je Komisija u dopisu od 14. veljače 2023. navela da ne namjerava predložiti pokretanje „postupka zbog povrede obveze jer [Kraljevina Nizozemska] nije poštovala pravo Unije”, iako oni to od nje u pozivu na djelovanje nisu zatražili, u ovom slučaju nije relevantna jer je Komisija u drugim dijelovima navedenog dopisa, ako ih se tumači s obzirom na prethodno razmijenjene dopise, jasno zauzela stajalište o zahtjevu kojim se tražilo donošenje odluke na temelju Uredbe 2015/1589, kad je riječ o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a.
39
Iz toga slijedi da je Komisija prije podnošenja tužbe zauzela stajalište u smislu članka 265. UFEU‑a o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a.
40
Argumente tužiteljâ kojima se nastoji dokazati da zauzimanje stajališta o kojem je riječ nije bilo jasno i konačno također treba odbiti.
41
Naime, kad je riječ o tome je li se jasno zauzelo stajalište o kojem je riječ, iz točaka 7., 31. i 35. ove presude proizlazi da je Komisija jasno navela da se, kad je riječ o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a, ne smatra nadležnom za donošenje odluke na temelju Uredbe 2015/1589. Usto, valja istaknuti da su tužitelji doista shvatili, kao što to proizlazi iz njihova dopisa od 4. kolovoza 2021., da se Komisija nije smatrala nadležnom za donošenje takve odluke. To potvrđuje činjenica da se taj dopis odnosio na „[o]dbijanje nadležnosti kad je riječ o pritužbama podnesenima u ožujku 2021. u pogledu nezakonite državne potpore ili zlouporabe potpore za ribolov povlačnim mrežama (koćama) s električnim impulsima” i činjenica da su u tom dopisu tužitelji istaknuli razloge zbog kojih smatraju da je stajalište koje je Komisija tako iznijela pogrešno. Prema tome, nije moguće dovesti u pitanje jasnoću Komisijina zauzetog stajališta.
42
Kad je riječ o konačnosti predmetnog stajališta, točno je, kao što to navode tužitelji, da ih je Komisija u dopisu od 14. veljače 2023. obavijestila o svojoj „namjeri” da zatvori predmet i pozvala da joj proslijede nove informacije koje bi mogle biti relevantne za preispitivanje [njihova] spisa”, te da se u slučaju nepostojanja takvih informacija predmet „može” zatvoriti.
43
Međutim, u dopisu od 14. veljače 2023. Komisija je ipak navela da je završila s ispitivanjem pritužbi. Iz toga tako proizlazi da je oblikovala konačno mišljenje o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a.
44
Stoga, sama činjenica da je Komisija tužiteljima dala zadnju priliku da dostave nove informacije, ako ih imaju, kojima se može opravdati „preispitivanje” spisa ne dovodi u pitanje prethodno navedeno jer je Komisija u dopisu od 14. veljače 2023. jasno navela da je završila s ispitivanjem pritužbi te je iznijela svoju konačnu analizu kad je riječ o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a.
45
Naime, prema sudskoj praksi, navod u Komisijinu dopisu prema kojem se od tužitelja traži da smatra da je razmjena dopisa s Komisijom završena „osim ako joj se ne dostave novi elementi”, sam po sebi ne znači da stajalište izneseno u potonjem dopisu nije bilo jasno i konačno (vidjeti u tom smislu presudu od 30. rujna 2003., Fiocchi munizioni/Komisija, T‑26/01, EU:T:2003:248, t. 76. i 78.).
46
Usto, ni u kojem slučaju nije sporno da tužitelji nakon dopisa od 14. veljače 2023. Komisiji nisu pružili nikakve nove informacije i da stoga nisu mogli očekivati da će Komisija provesti bilo kakvo preispitivanje svojeg stajališta.
47
U tim okolnostima, valja odbiti argumente tužiteljâ kojima se osporava da je Komisija zauzela konačno stajalište kad je riječ o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a.
48
Prema tome, valja smatrati da se u dopisu od 14. veljače 2023., neovisno o njegovoj osnovanosti, u odgovoru na poziv na djelovanje jasno i konačno iznosi Komisijino stajalište kad je riječ o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a.
49
Slijedom toga, tužbu zbog propusta treba proglasiti nedopuštenom u dijelu u kojem se njome zahtijeva utvrđenje da je Komisija propustila djelovati kada nije donijela odluku na temelju Uredbe 2015/1589 u pogledu spornih sredstava iz EFR‑a i EFPR‑a.
Postojanje zauzimanja stajališta o spornim nacionalnim potporama
50
Kao što se to navodi u točkama 6. i 25. ove presude, tužitelji su, osim spornih sredstava iz EFR‑a i EFPR‑a, u zasebnom dijelu pritužbi Komisiju obavijestili i o postojanju više spornih nacionalnih potpora. U tom pogledu, naveli su pet mjera potpore koje su odobrila nizozemska tijela, a koje su, prema njihovu mišljenju, iznosile od 880000 eura do 74 milijuna eura, te su se pozvali na različite izvore koji, prema njihovu mišljenju, potvrđuju postojanje navedenih mjera.
51
Komisija je u dopisu od 16. travnja 2021. navela da iz pritužbi proizlazi da su mjere navedene u tim pritužbama obuhvaćene „područjem primjene [EFR‑a] ili [EFPR‑a]”. Prema tome, kao što je to uostalom potvrdila na raspravi, Komisija je navedene pritužbe tumačila tako da se odnose samo na sporna sredstva iz EFR‑a i EFPR‑a.
52
Naime, na taj je način Komisija djelomično razmatrala pritužbe te stoga u dopisu od 16. travnja 2021. nije iznijela stajalište o dijelu tih pritužbi koji se odnosio na sporne nacionalne potpore.
53
Nadalje, u dopisu od 4. kolovoza 2021. tužitelji su osobito tvrdili da je Komisija dužna utvrditi instrumente kojima su dodijeljena sredstva o kojima je riječ, „bilo da je riječ o EFR‑u, EFPR‑u ili drugim instrumentima”, i na temelju toga odrediti koja sredstva treba smatrati državnim potporama, zato što nisu obuhvaćena područjem primjene EFR‑a i EFPR‑a, te ispitati njihovu spojivost s unutarnjim tržištem.
54
Isto tako, tužitelji su u dopisu od 4. travnja 2022. iznijeli dodatne informacije pri čemu su u njegovoj točki VI. istaknuli postojanje programa investicijskih potpora koji u cijelosti financira nizozemska država i čiji je cilj opremanje pet plovila povlačnom mrežom (koćama) s gredom koja koristi električne impulse. U tom su se pogledu pozvali na dopis ministra gospodarstva, poljoprivrede i inovacija od 25. svibnja 2011. upućen predsjedniku Donjeg doma Parlamenta Kraljevine Nizozemske, iz kojeg proizlazi da su nizozemska tijela smatrala da se Uredbom o EFR‑u ne dopušta dodjela sredstava za ulaganje u povlačne mreže (koće) s gredom koja koristi električne impulse i da je zbog toga navedeni program u cijelosti bio financiran državnim potporama. Taj je dopis priložen kao Prilog VI. dopisu tužiteljâ od 4. travnja 2022.
55
Naposljetku, u pozivu na djelovanje tužitelji su se konkretno pozvali na informacije iz pritužbi kao i na razne druge elemente koje su dostavili Komisiji u dopisu od 4. travnja 2022. i njegovih sedam priloga, koji su, prema njihovu mišljenju, sadržavali opipljive dokaze o postojanju državnih potpora. Kao što to proizlazi iz točaka 50. i 54. ove presude, te su informacije i ti elementi uključivali sporne nacionalne potpore. Slijedom toga, navedeni se poziv jasno odnosio na sve mjere na koje su se odnosile navedene pritužbe i taj dopis, uključujući sporne nacionalne potpore.
56
Međutim, Komisija u dopisu od 9. rujna 2022., koji je upućen kao odgovor na dodatne informacije koje su tužitelji dostavili 4. travnja 2022., i u dopisu od 14. veljače 2023., koji je upućen kao odgovor na poziv na djelovanje, nije ni spomenula sporne nacionalne potpore niti je u tom pogledu iznijela mišljenje.
57
Naime, iako je Komisija u dopisima od 9. rujna 2022. i 14. veljače 2023. navela da je „ponovno detaljno ispitala sredstva dodijeljena nizozemskim plovilima na temelju informacija koje su joj [tužitelji] dostavili 4. travnja 2022.”, ona je samo analizirala pravila koja se primjenjuju na EFR i EFPR, iako sporne nacionalne potpore, prema mišljenju tužiteljâ, nisu bile dodijeljene iz navedenih fondova, nego ih je u cijelosti financirala nizozemska država. Slijedom toga, rasuđivanje koje je Komisija iznijela u navedenim dopisima ne odnosi se na sporne nacionalne potpore.
58
Prema tome, valja utvrditi da Komisija nije zauzela stajalište o spornim nacionalnim potporama ni u dopisu od 14. veljače 2023. ni u dopisima koje je prethodno razmijenila s tužiteljima. Naime, ako institucija koja je pozvana na djelovanje zauzme stajalište o jednom dijelu tog poziva na djelovanje, a ne zauzme stajalište o drugom dijelu, tužba je dopuštena u dijelu u kojem se odnosi na taj drugi dio (vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 1995., Ladbroke Racing/Komisija, T‑74/92, EU:T:1995:10, t. 54. do 63.).
59
Komisija je u odgovoru na mjeru upravljanja postupkom i na raspravi tvrdila da je potpora koju je Kraljevina Nizozemska dodijelila pet koćarica s gredom kako bi financirala njihovo opremanje povlačnom mrežom (koćom) s električnim impulsima, koja se ističe u pritužbama i dopisu tužiteljâ od 4. travnja 2022., zapravo obuhvaćena postojećim programom potpora SA.24076 N/2007 – Nizozemska – Potpore za ulaganja u ribolovne alate s povlačnom mrežom (koćom) koja koristi električne impulse, odobrenim odlukom od 17. ožujka 2008. (SL 2008., C 246, str. 1.).
60
Međutim, valja utvrditi, kao što je to uostalom Komisija priznala na raspravi, da ona ni u jednom trenutku tijekom razmjene dopisa s tužiteljima nije navela da smatra da je potpora navedena u točki 59. ove presude zapravo već odobrena postojeća potpora i da zbog toga nije namjeravala donijeti odluku na temelju Uredbe 2015/1589. Naprotiv, kao što je to Komisija potvrdila u odgovoru na mjeru upravljanja postupkom, smatrala je da se pritužbe odnose isključivo na sporna sredstva iz EFR‑a i EFPR‑a, a ne na sporne nacionalne potpore koje, prema mišljenju tužiteljâ, ipak nisu dodijeljene u skladu s navedenim okvirom. Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 6., 26. i 51. do 53. ove presude, to se stajalište temeljilo na djelomičnom razmatranju navedenih pritužbi, tako da Komisija nije ispitala dio mjera na koje su se odnosile te pritužbe.
61
Usto, potpora navedena u točki 59. ove presude u svakom je slučaju samo jedna od nacionalnih potpora na koje su se odnosile pritužbe, tako da se Komisijin argument, koji je prvi put iznijela u postupku, odnosi samo na jednu od njih.
62
Ne može se prihvatiti ni Komisijin argument, koji je istaknula podredno i prema kojem treba smatrati da je njezin dopis od 14. veljače 2023. dopis „prije zatvaranja”, upućen tužiteljima na temelju članka 24. stavka 2. drugog podstavka Uredbe 2015/1589, koji predstavlja jasno i konačno stajalište u smislu članka 265. UFEU‑a.
63
Naime, valja utvrditi da se, s jedne strane, u dopisu od 14. veljače 2023. Komisija nije oslonila na članak 24. stavak 2. drugi podstavak Uredbe 2015/1589.
64
S druge strane, Komisija ne može istodobno tvrditi – u odgovoru na pritužbe koje su joj podnesene – da nije bila nadležna za donošenje odluke na temelju Uredbe 2015/1589, ali da, podredno, ipak treba smatrati da se njezin dopis od 14. veljače 2023. temeljio na članku 24. stavku 2. drugom podstavku navedene uredbe.
65
Naposljetku, okolnost da je Komisija u dopisu od 14. veljače 2023. navela da je završila s ispitivanjem pritužbi i da namjerava zatvoriti predmet ne znači da je zauzela stajalište o svim mjerama, kad je riječ o spornim nacionalnim potporama, na koje su se odnosile te pritužbe i dopis tužiteljâ od 4. travnja 2022. Naime, Komisija ni u jednom trenutku u brojnim dopisima koje je razmijenila s tužiteljima nije spomenula sporne nacionalne potpore, a još manje ih je analizirala. Naprotiv, sva razmatranja koja je iznijela u dopisima razmijenjenima s tužiteljima odnosila su se na sporna sredstva iz EFR‑a i EFPR‑a. Takva pak razmatranja nisu povezana sa spornim nacionalnim potporama koje, prema mišljenju tužiteljâ, nisu dodijeljene iz navedenih fondova, nego ih je u potpunosti financirala nizozemska država. Stoga se iz navedenih razmatranja ne može izvesti nikakvo Komisijino stajalište u tom pogledu.
66
Iz toga proizlazi da Komisija, kad je riječ o spornim nacionalnim potporama, o pozivu na djelovanje nije zauzela jasno i konačno stajalište u smislu članka 265. UFEU‑a.
67
Slijedom toga, tužbu treba proglasiti dopuštenom u dijelu u kojem se odnosi na utvrđenje Komisijina propusta s obzirom na to da je propustila djelovati na temelju Uredbe 2015/1589 kad je riječ o spornim nacionalnim potporama.
Meritum
68
Za donošenje odluke o osnovanosti zahtjeva zbog propusta treba provjeriti je li, u vrijeme kad je Komisija pozvana da djeluje u smislu članka 265. UFEU‑a, ta institucija imala obvezu postupanja (vidjeti presudu od 21. prosinca 2022.Ekobulkos/Komisija, T‑702/21, EU:T:2022:842, t. 27. i navedenu sudsku praksu).
69
U području državnih potpora, situacije u kojima je Komisija dužna postupati u pogledu nezakonitih potpora ili potpora koje su nespojive s unutarnjim tržištem uređene su Uredbom 2015/1589 (presuda od 21. prosinca 2022.Ekobulkos/Komisija, T‑702/21, EU:T:2022:842, t. 28.).
70
Članak 12. stavak 1. drugi podstavak Uredbe 2015/1589 konkretno predviđa da Komisija bez nepotrebne odgode ispituje svaku pritužbu koju je podnijela zainteresirana strana u skladu s člankom 24. stavkom 2. navedene uredbe. Tom se odredbom, koja se odnosi na prava zainteresiranih strana, osobito predviđa da, ako činjenice ili pravna pitanja koje je iznijela zainteresirana strana ne predstavljaju dostatne razloge na temelju kojih bi se u prima facie ispitivanju moglo utvrditi postojanje nezakonite državne potpore ili zlouporabe potpore, Komisija o tome obavještava zainteresiranu stranu i poziva je da dostavi primjedbe unutar propisanog razdoblja koje u pravilu ne smije biti dulje od mjesec dana. Ako zainteresirana strana ne iznese svoje stajalište u propisanom roku, pritužba se smatra povučenom (presuda od 21. prosinca 2022.Ekobulkos/Komisija, T‑702/21, EU:T:2022:842, t. 29.).
71
Članak 15. stavak 1. prva rečenica Uredbe 2015/1589 predviđa da ispitivanje mogućih slučajeva nezakonite potpore dovodi do donošenja odluke u skladu s člankom 4. stavcima 2., 3. ili 4. navedene uredbe, prema kojem Komisija ispituje prijavu neposredno nakon njezina primitka i donosi odluku da mjera ne predstavlja potporu, odnosno odluku o neospornosti ako ne postoje nikakve sumnje u pogledu spojivosti prijavljene mjere s načelima unutarnjeg tržišta, odnosno odluku o pokretanju službenog istražnog postupka ako postoje sumnje u pogledu spojivosti navedene mjere s načelima unutarnjeg tržišta (presuda od 21. prosinca 2022., Ekobulkos/Komisija, T‑702/21, EU:T:2022:842, t. 30.).
72
Stoga valja provjeriti je li Komisiji u ovom slučaju podnesena pritužba ili su joj dane informacije o navodno nezakonitoj potpori ili potpori koja je nespojiva s unutarnjim tržištem, a riječ je o činjenicama koje su trebale biti popraćene mjerama ili odlukama koje se temelje na članku 12. stavku 1. drugom podstavku Uredbe 2015/1589 ili članku 15. stavku 1. prvoj rečenici te uredbe (vidjeti u tom smislu presude od 29. rujna 2011., Ryanair/Komisija, T‑442/07, neobjavljenu, EU:T:2011:547, t. 37. i od 21. prosinca 2022., Ekobulkos/Komisija, T‑702/21, EU:T:2022:842, t. 31.).
73
U ovom slučaju, kao što se to utvrđuje u točkama 3. do 6. ove presude, Komisiji su podnesene pritužbe upotrebom obrasca iz Priloga IV. Uredbi br. 794/2004, koje se osobito odnose na više spornih nacionalnih potpora. Usto, kao što se to ističe u točki 10. ove presude, tužitelji su u dopisu od 4. travnja 2022. iznijeli dodatne informacije.
74
U tom pogledu valja pojasniti da Komisija ne osporava da je na temelju Uredbe 2015/1589 bila nadležna ispitati predstavljaju li sporne nacionalne potpore državne potpore te, po potrebi, jesu li one zakonite i spojive s unutarnjim tržištem. Isto tako, ako je Komisija tijekom tog ispitivanja smatrala da te potpore ili neke od njih predstavljaju postojeće potpore, u smislu članka 1. točke (b) navedene uredbe, morala je o tome obavijestiti tužitelje te ih, u skladu s člankom 24. stavkom 2. te uredbe, obavijestiti da zbog tog razloga činjenični i pravni elementi koje su iznijeli ne predstavljaju dostatne razloge na temelju kojih bi se u prima facie ispitivanju moglo utvrditi postojanje nezakonite državne potpore ili zlouporabe potpore.
75
Prema tome, budući da su Komisiji valjano podnesene pritužbe u kojima je se obavještava o postojanju navodno nezakonitih potpora ili navodnoj zlouporabi tih potpora, ona je bila dužna postupiti u skladu s člankom 12. stavkom 1. drugim podstavkom, člankom 15. stavkom 1. i člankom 24. stavkom 2. Uredbe 2015/1589. Na temelju tog je ispitivanja Komisija morala poduzeti jednu od mjera predviđenih prethodno navedenim odredbama ili donijeti odluku na temelju tih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 29. rujna 2011., Ryanair/Komisija, T‑442/07, neobjavljenu, EU:T:2011:547, t. 67.).
76
Međutim, budući da Komisija nije poduzela nijednu mjeru kad je riječ o spornim nacionalnim potporama niti je a fortiori donijela odluku na temelju Uredbe 2015/1589, iako je to morala učiniti, istekom roka od dva mjeseca nakon poziva na djelovanje našla se u situaciji propusta djelovanja.
77
Iz toga proizlazi da su osnovani prigovori tužiteljâ, kojima se nastoji dokazati da je Komisija povrijedila obvezu koju ima na temelju Uredbe 2015/1589, kad je riječ o spornim nacionalnim potporama.
78
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu treba odbaciti kao nedopuštenu u dijelu u kojem se odnosi na utvrđenje Komisijina propusta kad je riječ o spornim sredstvima iz EFR‑a i EFPR‑a te prihvatiti u dijelu u kojem se odnosi na utvrđenje da je Komisija propustila djelovati kad je riječ o spornim nacionalnim potporama.
79
Naposljetku, kad je riječ o drugom dijelu tužbenog zahtjeva tužiteljâ, kojim od Općeg suda traže da Komisiji naloži da u roku od dva mjeseca donese odluku na temelju Uredbe 2015/1589, valja podsjetiti na to da u tužbama koje se temelje na člancima 263. i 265. UFEU‑a, sud Europske unije nije nadležan za izdavanje sudskih naloga protiv institucija, tijela, ureda i agencija Unije. Naime, institucija o kojoj je riječ treba poduzeti mjere potrebne za izvršenje presude donesene povodom tužbe za poništenje i tužbe zbog propusta (vidjeti rješenja od 9. srpnja 2012., Pigui/Komisija, T‑382/11, neobjavljeno, EU:T:2012:350, t. 29. i navedenu sudsku praksu i od 13. travnja 2022., Alauzun i dr./Komisija, T‑695/21, neobjavljeno, EU:T:2022:233, t. 51. i navedenu sudsku praksu). Slijedom toga, drugi dio tužbenog zahtjeva tužiteljâ treba odbiti zbog nenadležnosti Općeg suda da o tome odlučuje.
Troškovi
80
U skladu s člankom 134. stavkom 3. Poslovnika, Opći sud može podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima.
81
Budući da u ovom slučaju svaka od stranaka djelomično nije uspjela u svojim zahtjevima, Opći sud smatra da na temelju pravedne ocjene okolnosti predmetnog slučaja, treba odlučiti da će svaka stranka snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Europska komisija povrijedila je obveze koje ima na temelju Uredbe Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. UFEU‑a zbog toga što je propustila djelovati na temelju te uredbe kad je riječ o navodnim državnim potporama, navedenima u točki 6. podtočki (a) pritužba tužiteljâ, pod naslovom „Državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem”, i u točki IV. njihova dopisa od 4. travnja 2022.
2.
U preostalom dijelu tužba se odbija.
3.
Svaka stranka snosi vlastite troškove.
Papasavvas
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kingston
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. studenoga 2024.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
1
)	Popis drugih tužitelja priložen je samo verziji koja je dostavljena strankama.