62014CC0566
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MELCHIOR WATHELET
esitatud 19. jaanuaril 2016 (
1
)
Kohtuasi C‑566/14 P
Jean-Charles Marchiani
versus
Euroopa Parlament
„Apellatsioonkaebus — Euroopa Parlamendi liige — Parlamendiliikmete assisteerimiskulude hüvitised — Alusetult makstud summade tagasinõudmine — Määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 — Delegeeritud määrus (EL) nr 1268/2012 — Aegumine — Mõistlik aeg — Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134) — Kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)”
1.
Oma apellatsioonkaebusega palub J.‑C. Marchiani tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuse Marchiani vs. parlament (T‑479/13, EU:T:2014:866, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega nimetatud kohus jättis rahuldamata tema hagi nõudega tühistada Euroopa Parlamendi peasekretäri 4. juuli 2013. aasta otsus, millega nõuti tagasi rahasumma 107694,72 eurot (edaspidi „vaidlusalune otsus”), ja selle otsusega kaasnenud 5. juuli 2013. aasta võlateade (edaspidi „võlateade”).
2.
Oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud neljanda väite raames heidab J.-C. Marchiani Üldkohtule ette mitut õigusnormi rikkumist seoses vaidlusaluses otsuses osutatud nõuete aegumisega. Apellant ei ole apellatsioonkaebust eriti selgelt sõnastanud. Neljandas väites saab siiski identifitseerida neljanda osa, mis käsitleb täpsemalt niisuguse mõistliku aja põhimõtte hindamist, mis on kohaldatav siis, kui üheski liidu õiguse normis ei ole hagi või kaebuse esitamise tähtaega täpselt kindlaks määratud.
3.
Euroopa Kohus analüüsis seda küsimust hoolikalt uuesti läbivaatamise raames (kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134) (
2
). Seda analüüsiti ka hiljuti ja käesoleva apellatsioonkaebusega analoogse kohtuasja raames kohtuasjas Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), kuid Euroopa Kohtu käsitlusviisid nendes kahes kohtuasjas võivad näida vasturääkivad.
4.
See seletab, miks vastavalt Euroopa Kohtu soovile analüüsitakse käesolevas ettepanekus ainult seda konkreetset küsimust.
I. Õiguslik raamistik
A. Harta
5.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikli 41 „Õigus heale haldusele” lõike 1 kohaselt on „[i]gaühel […] õigus sellele, et liidu institutsioonid, organid ja asutused käsitleksid tema küsimusi erapooletult, õiglaselt ning mõistliku aja jooksul”.
B. Määrus (EL, Euratom) nr 966/2012
6.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, Euratom) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (
3
), artikkel 81 pealkirjaga „Aegumistähtaeg” sätestab:
„1.   Ilma et see piiraks erinormide ja otsuse 2007/436/EÜ, Euratom kohaldamist, on kolmandatele isikutele esitatavate liidu nõuete ja liidule esitatavate kolmandate isikute nõuete aegumise tähtaeg viis aastat.
2.   Komisjonile antakse õigus võtta kooskõlas artikliga 210 vastu delegeeritud õigusakte aegumistähtaega käsitlevate üksikasjalike eeskirjade kohta.”
C. Delegeeritud määrus (EL) nr 1268/2012
7.
Komisjoni 29. oktoobri 2012. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 1268/2012, mis käsitleb määruse nr 966/2012 kohaldamise eeskirju, (
4
) artikli 93 pealkiri on „Aegumistähtaega käsitlevad eeskirjad”.
8.
Selle artikli lõike 1 esimeses lõigus on täpsustatud, et „[k]olmandate isikute vastu olevate liidu nõuete suhtes kohaldatava aegumistähtaja arvestusperiood algab võlgnikule võlateates teatatud artikli 80 lõike 3 punkti b kohase tähtaja möödumisest”.
II. Asjassepuutuvate asjaolude meeldetuletus vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt
9.
J.‑C. Marchiani oli Euroopa Parlamendi liige ajavahemikul 20. juulist 1999 kuni 19. juunini 2004. Aastatel 2001–2004 kasutas apellant parlamendiliikme assistentide T. ja T. teenuseid ning aastatel 2002–2004 B. teenuseid.
10.
30. septembril 2004 teatas Tribunal de grande instance de Paris’ (Pariisi esimese astme kohus, Prantsusmaa) eeluurimiskohtunik parlamendi presidendile, et T. ja T. ametiülesannetel aastatel 2001–2004 ei pruukinud olla tegelikku seost parlamendiliikme assistendi ülesannetega.
11.
Parlamendi peasekretär (edaspidi „peasekretär”) tuvastas pärast võistlevat menetlust ja olles 14. jaanuaril 2009 konsulteerinud kvestoritega, 4. märtsi 2009. aasta otsusega, et apellandile oli Euroopa Parlamendi liikmete kulude hüvitamise ja toetuste maksmise eeskirja (edaspidi „kulude hüvitamise ja toetuste maksmise eeskiri”) artikli 14 raames alusetult makstud 148160,27 eurot, ja palus parlamendi eelarvevahendite käsutajal võtta vajalikud meetmed selle summa tagasinõudmiseks.
12.
Samal päeval saatis parlamendi eelarvevahendite käsutaja apellandile võlateate nõudega tagasi maksta 148160,27 eurot. Kui peasekretär oli 21. oktoobril 2008 edastanud asjaomaste eeskirjade eiramist käsitleva toimiku Euroopa Pettustevastasele Ametile (OLAF), teatas see 14. augustil 2009 parlamendile ja apellandile uurimise algatamisest.
13.
Pärast seda, kui OLAF oli 6. juulil 2011 apellanti küsitlenud ja ta ära kuulanud, edastas ta 14. oktoobril 2011 parlamendile oma uurimise lõpparuande koopia. Selles oli jõutud järeldusele, et apellant oli alusetult saanud T., T. ja B. täidetud ülesannete eest hüvitisi, ning soovitatud parlamendil algatada vajalikud toimingud võlgnetavate summade tagasinõudmiseks. 25. oktoobril 2011 teatas OLAF apellandile uurimise lõpetamisest.
14.
28. mail 2013 teavitas peasekretär kulude hüvitamise ja toetuste maksmise eeskirja artikli 27 punkti 3 kohaselt apellanti oma kavatsusest nõuda OLAF‑i aruande põhjal tagasi kõik summad, mille parlament oli maksnud seoses väidetava T., T. ja B. parlamendiliikme assisteerimise tegevusega, ning palus tal selle kohta oma seisukohad esitada.
15.
25. juunil 2013 kuulas peasekretär apellandi ära. 27. juunil 2013 saatis apellant peasekretärile ärakuulamise aruande. Peasekretär konsulteeris kvestoritega 2. juulil 2013.
16.
Vaidlusaluse otsusega tuvastas peasekretär, et kuigi 4. märtsi 2009. aasta otsusega oli ette nähtud tagasi nõuda summa 148160,27 eurot, oli apellandile alusetult makstud täiendav summa 107694,72 eurot, ja palus parlamendi eelarvevahendite käsutajal võtta vajalikud meetmed viimati nimetatud summa tagasinõudmiseks. Sisuliselt leidis peasekretär, et apellant ei olnud esitanud tõendeid, mis võimaldaksid tõendada, et T., T. ja B. olid teinud kulude hüvitamise ja toetuste maksmise eeskirja artikli 14 tähenduses parlamendiliikme assistendi tööd. Tuvastades, et parlamendiliikme hüvitisena välja makstud summad olid kokku 255854,99 eurot, millest osa kohta oli tehtud 4. märtsi 2009. aasta otsus, jõuti vaidlusaluses otsuses järeldusele, et täiendav summa 107694,72 eurot ei vastanud kulude hüvitamise ja toetuste maksmise eeskirja nõuetele ning tuli tagasi nõuda.
17.
5. juulil 2013 väljastas parlamendi eelarvevahendite käsutaja võlateate nr 2013-807, milles anti korraldus maksta 107694,72 eurot tagasi 31. augustiks 2013.
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
18.
Üldkohtu kantseleisse 3. septembril 2013 esitatud hagiavaldusega esitas apellant hagi nõudega tühistada ühelt poolt vaidlusalune otsus selles osas, milles peasekretär andis korralduse apellandilt summa 107694,72 eurot tagasi nõuda, ja teiselt poolt selle otsusega kaasnenud võlateade.
19.
Oma hagi põhjenduseks esitas apellant viis väidet. Esimene väide oli, et on rikutud parlamendi büroo 19. mai 2008. aasta ja 9. juuli 2008. aasta otsustes Euroopa Parlamendi liikmete põhimääruse rakendusmeetmete kohta (
5
) ette nähtud menetlust ning ka võistlevuse ja kaitseõiguste tagamise põhimõtteid. Teine väide oli, et kulude hüvitamise ja toetuste maksmise eeskirja oli kohaldatud vääralt; kolmas, et tõendeid oli hinnatud vääralt, ja neljas, et peasekretär ei olnud erapooletu. Lõpuks viies väide oli, et tagasinõutava summaga seotud tähtaeg oli aegunud. Arvestades, et asjaomaste summadega seotud tähtaeg oli aegunud, palus apellant Üldkohtul samuti võlateade tühistada.
20.
Otsustamata parlamendi argumentide üle hagi vastuvõetamatuse kohta, jättis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega apellandi nõuded vaidlusaluse otsuse ja võlateate tühistamise kohta sisuliselt rahuldamata ning mõistis kohtukulud välja apellandilt.
IV. Neljanda väite neljas osa ja poolte nõuded
21.
Neljas J.‑C. Marchiani apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud väide on seega, et Üldkohus pani tema arvates vaidlusaluses otsuses osutatud nõuete aegumist käsitlevate eeskirjade hindamisel toime mitu õigusnormi rikkumist.
22.
Nimetatud väite neljas osa puudutab täpsemalt mõistliku aja põhimõtet. Apellandi arvates oleks Üldkohus kohtuvaidluses tähtsust ja asja vähest keerukust arvestades pidanud järeldama, et seda põhimõtet oli käesoleval juhul rikutud.
23.
Parlament nõudis apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuse ja igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätmist. Neljanda väite neljanda osa suhtes on ta seisukohal, et Üldkohus analüüsis mõistliku aja põhimõtet, kuigi apellant ei olnud sellele tuginenud. Üldkohus ei oleks seega pidanud seda analüüsima, seda enam, et nimetatud põhimõte ei kuulu eeskirjade hulka, mida liidu kohus võib omal algatusel käsitleda.
24.
Teise võimalusena leiab parlament lõpuks, pidades silmas kohtuotsust Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), et alles OLAF-i lõpparuande kuupäeval võis tema nõuet pidada kindlaks, kindlasummaliseks ja maksmisele kuuluvaks nõudeks, nagu nõuab määruse nr 966/2012 artikli 78 lõige 2 ja delegeeritud määruse nr 1268/2012 artikli 81 punkt b. Vaidlusaluse otsuse kuupäeval ei oleks kohtuotsuses Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) Euroopa Kohtu määratud viieaastane mõistlik tähtaeg seega veel lõppenud, nii et parlament ei ole tema arvates seda põhimõtet rikkunud.
V. Õiguslik hinnang
A. Neljanda väite neljanda osa vastuvõetavus
25.
Vaidlustatud kohtuotsuses analüüsis Üldkohus mõistlikku tähtaega järgmises sõnastuses: „[o]letades täiendavalt, et hageja püüab oma argumentidega parlamendile ette heita, et see ei täitnud nõudeid, mis tulenevad mõistliku aja põhimõttest” (
6
).
26.
Vastuväide, mille apellant esitab oma apellatsioonkaebuses mõistliku aja suhtes, tuleks järelikult lugeda ainetuks. Nimelt tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta esitatud väited ei saa kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist ja on seega ainetud (
7
).
27.
Ei saa siiski välistada, et vaatamata sellele, et Üldkohus teatas täiendavalt selle analüüsi tegemisest, soovis ta tegelikult analüüsida ammendavalt väidet, et parlament on tegutsemisega hiljaks jäänud. Sel juhul võib Üldkohtu võimalik õigusnormi rikkumine mõistliku aja põhimõtte kohta esitatud arutluskäigus kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise.
28.
See on muuseas, nagu näib, Euroopa Kohtu käsitlusviis kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Nimelt oli Üldkohus oma kohtuotsuses samuti analüüsinud väidet mõistliku tähtaja kohta, tingimusel et „[…] apellant püüdis samuti parlamendile ette heita, et viimane ei täitnud nõudeid, mis tulenevad mõistliku aja põhimõttest” (
8
). Ent Euroopa Kohus ei jätnud kõrvale Üldkohtu argumente nende kaalutluste kohta, mille arutluskäik oli esitatud R. Nencini apellatsioonkaebuse esimese väite raames.
29.
Lähtun seega põhimõttest, et Euroopa Kohus ei lükka apellandi väidet mõistliku aja põhimõtte tõlgendamise ja kohaldamise kohta ainetuse tõttu tagasi.
B. Sissejuhatavad märkused mõistliku aja ja hea halduse kvalifitseerimise kohta
30.
Apellant tugineb oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks väitele, et on „rikutud mõistliku aja põhimõtet” (
9
). Enne selle väite analüüsimist ei oleks minu arvates ülearune meenutada nimetatud aja kvalifitseerimist liidu õiguses.
1. Mõistlik aeg
31.
Liidu õiguses võis mõistliku aja tunnustamine olla piiritletud üsna ähmaselt. On see üldine õiguspõhimõte iseenesest või osa teistest üldpõhimõtetest, nagu hea haldus, õiguskindlus, õiguspärase ootuse põhimõte või veel ka kaitseõigused või on see koguni põhiõigus (
10
)?
32.
Mulle näib siiski, et nende küsimuste mõju on piiratud. On nimelt vaieldamatu, et mõistlik aeg on lahutamatult seotud õiguskindluse põhimõttega (
11
) ja õigusega heale haldusele (
12
). Sellegipoolest on see liidu õiguse täiesti omaette põhimõte, mida on sellisena tunnustatud hartas (
13
).
33.
Sellisena kuulub see seega liidu õiguskorda ja selle rikkumine on olulise menetlusnormi rikkumine või vähemasti aluslepingute või nende „rakendusnormi” rikkumine ELTL artikli 263 teise lõigu tähenduses (
14
).
2. Hea haldus
34.
Peale selle on selle mõistliku tähtaja järgimise nõue nüüd sõnaselgelt märgitud kahes harta artiklis.
35.
Kõigepealt on harta artiklis 41 pealkirjaga „Õigus heale haldusele” antud igaühele „õigus sellele, et liidu institutsioonid, organid ja asutused käsitleksid tema küsimusi erapooletult, õiglaselt ning mõistliku aja jooksul” (
15
). Seejärel on harta artikliga 47, mille teema on „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele”, tagatud igaühele õigus „õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus”.
36.
Vormiliselt on seega mõistlik aeg liidu õiguses integreeritud õigusesse heale haldusele.
37.
Küsitud on ka selle „hea halduse” ulatuse ja kvalifitseerimise kohta, nimelt, et kas see on üldtermin, konkreetne põhimõte, üldpõhimõte või kas see on põhiõigus (
16
)? Harta artikli 41 pealkiri ja sõnastus teevad sellele ebakindlusele siiski lõpu. See on tõepoolest „õigus heale haldusele" (
17
), „õigus [mis] kätkeb [nimelt] [igaühe] õigust, et teda kuulatakse ära enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada[,] igaühe õigust tutvuda teda puudutavate andmetega [või veel] asutuste kohustust põhjendada oma otsuseid” (
18
).
38.
See formaalne kujunemine ei ole muide midagi muud kui Euroopa Kohtu poolt juba varem tunnustatud õiguse üldpõhimõtte tunnistamine. Nimelt põhineb vastavalt selgitustele põhiõiguste harta kohta (
19
) nimetatud artikkel 41 „õigusriigi põhimõttele vastava liidu eksisteerimisel, mille iseloomulikud omadused loodi kohtupraktikaga, mis sätestab muuhulgas hea halduse kui üldise õiguspõhimõtte”. Harta artikli 52 lõike 7 kohaselt võetakse neid selgitusi aga „asjakohaselt arvesse liidu ja liikmesriikide kohtutes”.
39.
Seega võib liidu kodanik kas õiguse üldpõhimõttena või siis osana põhiõigusest heale haldusele ühemõtteliselt kasutada enda huvides õigust sellele, et liidu institutsioonid käsitleksid tema küsimusi mõistliku aja jooksul.
C. Mõistliku menetlusaja kindlaksmääramine Euroopa Kohtu praktikas
40.
Mõistliku tähtaja hindamise kohta on esitatud analüüs, mida võib nimetada põhimõtteliseks, kohtuotsuses Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Selles kohtuasjas oli Euroopa Kohus nimelt seisukohal, et tuleb uuesti läbi viia analüüs, et kindlaks teha, kas Üldkohtu tõlgendus, mille kohaselt Avaliku Teenistuse Kohus ei ole – selleks, et hinnata, kas Euroopa Investeerimispanga (EIP) teenistujale EIP akti peale tühistamishagi esitamiseks ette nähtud tähtaeg, on mõistlik – kohustatud võtma arvesse iga üksikjuhtumi eriasjaolusid, on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga (
20
).
41.
Seevastu küsimust, millise aja jooksul alates asjaomase nõude tekkimise päevast peab liidu institutsioon võlateate teatavaks tegema, käsitleti kohtuotsuses Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).
42.
Näib seega, et need kaks kohtuasja tuleb ühendada, enne kui nendest saaks tuletada käesolevale juhule võimalikult kohaldatavat üldreeglit.
1. Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine
43.
Kohtuotsuses Arango Jaramillo jt vs. EIP (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) oli Üldkohus kinnitanud Avaliku Teenistuse Kohtu tõlgendust, mille kohaselt tuleb EIP teenistuja hagi – mis on esitatud pärast sellise kolmekuulise tähtaja möödumist, mida on pikendatud kindlaksmääratud kümnepäevase lisatähtaja võrra seoses suurte vahemaadega – juhul, kui õigusnormis ei ole EIP ja tema teenistujate vahelistes vaidluste jaoks hagi esitamise tähtaega kindlaks määratud, põhimõtteliselt pidada esitatuks ebamõistliku tähtaja jooksul (
21
).
44.
See tõlgendus anti lähtuvalt Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (
22
) artikli 91 lõikest 3, milles on tähtaeg, mille jooksul ametnik võib esitada teda kahjustava akti peale tühistamishagi, sõnaselgelt piiratud kolme kuuga. Üldkohtu hinnangul oli seega sellest tõlgendusest tulenev õigusnorm vaid selle „[mõistliku aja] põhimõtte konkreetne kohaldamine” (
23
) vaidlusele EIP ja tema teenistujate vahel, mis „tugineb üldisele eeldusele, mille kohaselt kolmekuuline tähtaeg on põhimõtteliselt piisav, et võimaldada EIP teenistujatel hinnata nende huve kahjustavate EIP aktide õiguspärasust ning vajadusel koostada hagi, ilma et see paneks seda normi kohaldavale […] liidu kohtule kohustuse võtta arvesse iga üksikjuhtumi asjaolusid ning eelkõige konkreetselt kaaluda asjassepuutuvaid huve” (
24
).
45.
Just need hinnangud vaadatigi uuesti läbi.
46.
Oma analüüsi lõpus leidis Euroopa Kohus, et mõistet „mõistlik aeg” tuleb kohaldada ühetaoliselt, olenemata selle asjaoludest. Euroopa Kohus leidis nimelt, et „kuigi […] Euroopa Kohtu praktika puudutab kahtlemata küsimust, milline on haldusmenetluse mõistlik kestus juhul, kui liidu õigusnormidega ei ole sätestatud täpset tähtaega selle menetluse läbiviimiseks, tuleb mõistet „mõistlik aeg” siiski samamoodi kohaldada ka siis, kui tegemist on hagi või taotlusega, mille esitamise tähtaega ei ole liidu õigusnormidega ette nähtud” (
25
).
47.
Euroopa Kohtu osutatud kohtupraktika kohaselt aga tuleb juhul, „kui menetluse kestust ei ole liidu õigusnormiga sätestatud, […] seda, kas aeg […] on „mõistlik”, hinnata kõigi kohtuasjale omaste asjaolude alusel, võttes eelkõige arvesse vaidluse tähtsust huvitatud isiku jaoks, asja keerukust ning poolte käitumist” (
26
). Sellest konkreetse hindamise nõudest tuleneb järelikult, et „seda, kas tegemist on mõistliku ajaga, ei tule kindlaks teha lähtuvalt täpsest, abstraktselt määratletud ajalisest piirist, vaid seda tuleb hinnata iga üksikjuhtumi asjaoludest lähtuvalt” (
27
).
48.
Euroopa Kohus nägi seega selles, kuidas Üldkohus tõlgendas EIP teenistujatele nende huve kahjustavate EIP aktide peale hagi esitamiseks ette nähtud tähtaega, mõiste „mõistlik aeg” moonutamist, mis kahjustab liidu õiguse järjepidevust (
28
).
2. Kohtuotsus Nencini vs. parlament
49.
Kohtuotsust Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ei saa jätta arvestamata. Nimelt oli endine parlamendi liige R. Nencini esitanud Üldkohtule tühistamishagi peasekretäri otsuse peale, millega nõuti sisse teatavad kulud, mis olid talle tema parlamendiliikme mandaadi ajal alusetult hüvitatud. Vaidlusalune küsimus, mis esitati apellatsioonkaebuse raames Euroopa Kohtule, sarnanes seega käesolevas kohtuasjas käsitletava küsimusega, sest see puudutas parlamendil tema endise liikme vastu oleva nõude aegumist ja selle nõude sissenõudmisel esile kerkivat mõistliku aja küsimust.
50.
Kõigepealt tuleneb kohaldatavate eeskirjade koos lugemisest, et kolmandatele isikutele esitatavate liidu nõuete puhul algab aegumistähtaeg võlateates märgitud tähtaja möödumisest (
29
).
51.
Siin on tegu võla sissenõudmise suhtes kohaldatava tähtajaga. Seevastu seda, millise aja jooksul tuleb võlateade alates asjaomase nõude tekkimise päevast teatavaks teha, ei ole täpsustatud (
30
).
52.
Ent kohtujurist Szpunari hinnangul on nõudeid, mis muutuvad sissenõutavaks juba nõude kindlaksmääramise akti võlausaldajast institutsiooni poolt vastuvõtmise ajal. Seda tüüpi nõuete puhul on kohaldatavate eeskirjadega ette nähtud aegumistähtaeg järelikult „õiguskindluse põhimõttest tulenevate võlgniku huvide kaitse vahendina ebapiisav, arvestades, et see algab võlausaldaja valitud kuupäevast, millel ei ole mingit seost hetkega, millal nõue tekib või muutub sissenõutavaks” (
31
).
53.
Seda lünka arvestades (
32
) tuletas Euroopa Kohus meelde, et „asjassepuutuv institutsioon [peab] vastavalt õiguskindluse põhimõttele tegema võlateate teatavaks mõistliku aja jooksul, kui sellekohased sätted puuduvad. Vastasel korral saaks eelarvevahendite käsutaja, kelle ülesanne on võlateates määrata maksetähtaeg, mis on [delegeeritud määruse nr 1268/2012] artikli [93 lõike 1 sõnastuse kohaselt aegumistähtaja alguseks, selle alguskuupäeva vabalt kehtestada, ilma et see oleks mingil viisil seotud asjaomase nõude tekkimise ajaga, mis ei vastaks ilmselgelt õiguskindluse põhimõttele ja [määruse nr 966/2012] artikli [81] eesmärgile” (
33
).
54.
Kuigi kohtujurist Szpunar leidis, et seda mõistlikku tähtaega ei saa kindlaks määrata lähtuvalt abstraktselt kindlaksmääratud täpsest piirnormist (
34
), otsustas Euroopa Kohus siiski, et „võlateate teatavaks tegemise aega tuleb pidada ebamõistlikuks, kui see toimub rohkem kui viis aastat pärast seda, kui institutsioonil oli tavalistes tingimustes võimalik oma nõue maksma panna” (
35
).
55.
Välja arvatud juhul, kui [asjaomane institutsioon] tõendab, et „tema jõupingutustest hoolimata tekkis viivitus võlgniku käitumise tõttu, kes kasutas nimelt venitamistaktikat või käitus pahauskselt […], tuleb sedastada, et institutsioon rikkus mõistliku aja põhimõttest tulenevaid kohustusi” (
36
).
D. Mõistliku aja ühetaoliselt kohaldamise kriteeriumid
1. Mõistliku aja hindamise kriteeriumide üldiselt ja abstraktselt kindlaksmääramine
56.
Kohtuotsuses Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) sedastas Euroopa Kohus seega eelduse, mille kohaselt pärast viie aasta möödumist sellest, kui institutsioonil oli tavalistes tingimustes võimalik oma nõue maksma panna, on mõistlik aeg ületatud.
57.
Seda mõistliku aja hindamist kindlaksmääratud viieaastasele perioodile võidaks tõlgendada nimetatud aja mõistlikkuse konkreetse kohaldamisena piirduvalt käesoleva juhtumiga.
58.
Selle kohtuotsuse niisugune tõlgendamine on aga raskesti ühitatav selle sõnastuse ja ülesehituse ning apellatsioonkaebuse eeskirjadega.
59.
Märgingi kõigepealt, et Euroopa Kohus väljendub selle kohtuotsuse punktis 49 üldiselt ja abstraktselt, kui ta leiab, et „võlateate teatavaks tegemise aega tuleb pidada ebamõistlikuks, kui see toimub rohkem kui viis aastat pärast seda, kui institutsioonil oli tavalistes tingimustes võimalik oma nõue maksma panna”. Peale selle peab Euroopa Kohus siin sõnaselgelt silmas „eeldus[t], [mida] saab ümber lükata” vaid teatud tingimustel (
37
).
60.
Üldise kohaldamiseeskirja olemasolu näivad seejärel kinnitavat järgmist punkti sissejuhatavad sõnad. Nimelt peaks väljend „käesolevas asjas”, millega algab kohtuotsuse Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) punkt 50, teatama, et õigusnorm või põhimõte, mida on just meenutatud, on kohaldatav käesoleva juhtumi suhtes.
61.
Lõpuks ei kuulu kohtuvaidluse konkreetsete elementide analüüsimine põhimõtteliselt Euroopa Kohtu pädevusse, kui ta teeb otsuse apellatsioonkaebuses (
38
).
62.
Ainus viis, kuidas tõlgendada kohtuotsuses Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) nimetatud viieaastast „ajalist piiri” kooskõlas kohtuotsuses Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punktid 28 ja 29) (
39
) kinnitatud põhimõtetega, oleks näha seda elemendina, mis võimaldab kindlaks määrata, kellel lasub tõendamiskoormis.
63.
Kui on möödunud rohkem kui viis aastat pärast seda, kui institutsioonil oli tavalistes tingimustes võimalik oma nõue maksma panna, oleks tema kohus tõendada, et mõistlikku aega ei ole konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades ületatud. Sellisel juhul on võlgniku venitamistaktika või pahausksus elemendid, millele institutsioon võiks tugineda, vaid Euroopa Kohtu nimetatud näited, nagu sellest annab tunnistust nende ees kasutatud määrsõna „nimelt” kohtuotsuse Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) punktis 49.
64.
Kui see „pöördeline ajapiir” ei ole seevastu veel käes, siis on võlgniku kohus kohtupraktikas tavaliselt arvestatud kriteeriumide, s.o kohtuasjale omaste asjaolude, nimelt vaidluse tähtsuse huvitatud isiku jaoks, asja keerukuse ning poolte käitumise põhjal tõendada, et mõistlik aeg on möödas.
65.
Kui aga kohtuotsuse Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) punkti 49 tuleb vastupidi tõlgendada üldise ja abstraktse reegli väljendusena, nagu mina arvan, siis annaks niisugune käsitusviis tulemuse, mis on analoogne sellega, millele Üldkohus jõudis kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP uuesti läbivaatamine (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134). Ent Euroopa Kohus oli selle kvalifitseerinud „mõistliku aja mõiste moonutamiseks” (
40
).
66.
Nagu Euroopa Kohus meenutas selle kohtuotsuse Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) puhul, on mõiste „mõistlik aeg”„kohaldatav olenemata vaidluse liigist” (
41
) ja selle hindamine võib puutuda liidu õiguse järjepidevusse (
42
).
67.
Mõistet „mõistlik aeg” tuleb seega kohaldada ühetaoliselt, millistel asjaoludel see küsimus siis ka ei tekiks, kas siis, kui liidu õigusnormidega ei ole sätestatud täpset tähtaega selle menetluse läbiviimiseks või kui tegemist on hagi või taotlusega, mille esitamise tähtaega ei ole liidu õigusnormidega ette nähtud (
43
).
68.
Leian järelikult, et mõistliku aja tõlgendamise ja kohaldamise põhimõtteid tuleb, nii nagu Euroopa Kohus need ühendas kohtuotsuses Arango Jaramillo jt vs. EIP (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134), pidada enesestmõistetavaks ja valdavaks.
69.
Nimelt, kui kohtuotsuse Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134) ja kohtuotsuse Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) on mõlemad teinud koda viie kohtuniku koosseisus ja kui teine neist on tehtud hiljem, siis esimene neist on läbivaatamismenetluse tulemus. Selle erandliku menetluse laad ja eesmärk annavad sellele tingimata aga erilise õigusjõu, sest Üldkohtu õigusnormi rikkumine, mis tuvastatakse niisuguses kohtuotsuses, võib kahjustada liidu õiguse ühtsust või järjepidevust (
44
).
70.
Käesoleval juhul tähendab see, et „seda, kas tegemist on mõistliku ajaga, ei tule kindlaks teha lähtuvalt täpsest, abstraktselt määratletud ajalisest piirist, vaid seda tuleb hinnata iga üksikjuhtumi asjaoludest lähtuvalt” (
45
). See eeldab, et „kui menetluse kestust ei ole liidu õigusnormiga sätestatud, siis tuleb seda, kas aeg […] on „mõistlik”, hinnata kõigi kohtuasjale omaste asjaolude alusel, võttes eelkõige arvesse vaidluse tähtsust huvitatud isiku jaoks, asja keerukust ning poolte käitumist” (
46
).
71.
Mõistagi ei ole see tõlgendus see, mis annaks kõige suurema õiguskindluse. Siiski näib see mulle „hädaabilahendus” (
47
), mis on kõige paremini kooskõlas pädevuste jagamisega, mis peab valitsema liidu seadusandja ja kohtute vahel. Nimelt määrata (eba)mõistliku aja kestus täpselt ja lõplikult kindlaks sarnaneks pigem aegumistähtaja kindlaksmääramisele. Ent selleks on minu arvates pädev ainult seadusandja (
48
).
2. Mõistliku aja hindamine vaidlustatud kohtuotsuses
72.
Vaidlustatud kohtuotsust analüüsides tuleb tõdeda, et Üldkohus tuletab selles meelde ja kohaldab samu põhimõtteid. Üldkohtu sõnul nimelt on „mõistliku aja järgimine […] nõutav kõigil juhtudel, kui asjakohaste sätete puudumisel takistavad õiguskindluse põhimõte ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõte liidu institutsioonidel tegutseda ilma igasuguse ajalise piiranguta […], kusjuures tuletatakse meelde, et seda, kas aeg on mõistlik, tuleb hinnata kõigi kohtuasjale omaste asjaolude alusel, võttes eelkõige arvesse vaidluse tähtsust huvitatud isiku jaoks, asja keerukust ning poolte käitumist” (
49
).
73.
Pealegi tuvastas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 õigusega, et üheski õigusnormis ei ole täpsustatud, millise aja jooksul tuleb võlateade teatavaks teha ja seda olenemata asjaomase nõude tekkimise päevast.
74.
Järelikult ei pannud ta toime õigusnormi rikkumist, kui ta järeldas nendest tuvastustest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84, et tuleb „kontrollida, kas parlament oli täitnud mõistliku aja põhimõttest tulenevaid kohustusi”.
75.
See kontrollimine ei ole rohkem ega vähem kui faktiliste asjaolude ja poolte esitatud tõendite analüüsimine. Teisisõnu on tegu faktide alusel hindamisega.
76.
Ent nagu ma eespool meelde tuletasin ja väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et apellatsioonkaebus piirdub ainult õigusküsimustega ja et seega on ainult Üldkohus pädev fakte tuvastama ja neid fakte hindama, välja arvatud juhul, kui tema poolt tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimikumaterjalidest. Faktide hindamine ei ole seega – välja arvatud juhul, kui Üldkohtule esitatud tõendeid on moonutatud – õigusküsimus, mis sellisena kuulub Euroopa Kohtu kontrolli alla (
50
).
77.
Väidetav faktiliste asjaolude moonutamine peab olema toimikumaterjalidest tulenevalt ilmne, ilma et fakte ja tõendeid oleks vaja uuesti hinnata (
51
).
78.
Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest ei tulene aga, et käesoleval juhul oleks esinenud faktiliste asjaolude moonutamist. Niisugust moonutamist ei ole pealegi väidetud, vaid apellant väidab ainult mõistliku aja nõude eiramist ja taotleb niisuguste hindamiselementide uuesti läbivaatamist nagu vaidluse tähtsust huvitatud isiku jaoks ja asja keerukus (
52
).
79.
Mõistagi, kui ma oleksin olnud pädev otsustama faktiliste asjaolude põhjal, siis ei oleks minu hinnang käesolevas kohtuasjas kõne all oleva aja mõistlikkuse suhtes kindlasti sama. Seda arvestades võis Üldkohus siiski talle esitatud toimikust tulenevaid asjaolusid moonutamata vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 tuvastada, et „olles tutvunud andmetega, mille edastas 2004. aasta septembris üks Prantsuse eeluurimiskohtunik, ja olles asunud mitmel korral teabevahetusse apellandiga, oli parlament toiminud nõuetekohase hoolsusega ja mõistliku aja jooksul, edastades 2008. aasta oktoobris toimiku OLAF-ile ja viies läbi menetluse, mille tulemusel tehti 4. märtsi 2009. aasta otsus”. Samuti võis ta fakte moonutamata tunnistada, et parlament oli „pärast OLAF-i uurimise algatamist 2009. aasta augustis ja uurimismenetluse lõpus 2011. aasta oktoobris selle aruande üleandmist […] samuti toiminud nõuetekohase hoolsusega ja mõistliku aja jooksul, viies läbi menetluse, mille tulemusel tehti vaidlustatud otsus” (
53
).
80.
Kuigi apellant seda oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks ei tõstatanud, lisaksin kindluse mõttes hoopis, et Üldkohus pani toime õigusnormi rikkumise, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 88, „et mõistliku menetlusaja põhimõtte rikkumisega akti puhul võib kaasneda selle akti tühistamine vaid juhul, kui sellise rikkumisega kahjustatakse akti adressaadi kaitseõiguste teostamist”.
81.
Nimelt, nõudes apellandi kaitseõiguste kahjustamist, „asus Üldkohus siiski ekslikule seisukohale mõistliku aja põhimõtte rikkumisest tulenevate tagajärgede suhtes, kui liidu seadusandja on kehtestanud üldise õigusnormi, mille kohaselt peavad liidu institutsioonid tegutsema teatud tähtaja jooksul” (
54
), nagu määruse nr 966/2012 artikkel 81.
82.
Kui liidu seadusandja väljendus selliselt, „[v]õttes arvesse õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse nõudeid, mis on seadusandja tahte aluseks, ei ole käesoleval juhul asjakohane kohtupraktika, mida Üldkohus meenutas […] ja mille kohaselt toob mõistliku aja põhimõtte rikkumine kaasa vaidlustatud akti tühistamise vaid juhul, kui sellise rikkumisega kahjustatakse kaitseõigusi” (
55
).
83.
Kuna aga see Üldkohtu põhjendus on sedastatud vaidlustatud kohtuotsuses täiendavalt, ei kaasneks selle kontrollimisega nimetatud kohtuotsuse tühistamist. See on nii seda enam, et vastupidiselt kohtuasjale, milles tehti kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), lükkas Üldkohus käesoleval juhul õigusega tagasi väite mõistliku aja põhimõtte rikkumise kohta, millel nimetatud tuvastus peaks tingimata põhinema.
VI. Ettepanek
84.
Esitatud põhjendustest lähtudes leian, et apellatsioonkaebuse neljanda väite neljas osa, millele apellant oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks tugineb, on põhjendamatu ega või järelikult kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Vt ka uuesti läbivaatamise ese, nagu see on määratletud otsuses Arango Jaramillo jt vs. EIP uuesti läbivaatamine (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).
(
3
)	ELT L 298, lk 1.
(
4
)	ELT L 362, lk 1.
(
5
)	ELT C 159, lk 1.
(
6
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 81. Kohtujuristi kursiiv.
(
7
)	Vt selle põhimõtte hiljutise kohaldamise kohta eelkõige kohtuotsused Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 79); Madalmaad vs. komisjon (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, punkt 51) ja Wünsche Handelsgesellschaft International vs. komisjon (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, punkt 72).
(
8
)	Kohtuotsus Nencini vs. parlament (T‑431/10 ja T‑560/10, EU:T:2013:290, punkt 43).
(
9
)	Apellatsioonkaebuse punkt 92.
(
10
)	Vt nende kvalifikatsioonide kohta Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Vt ka Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure”, Law and Contemporary Problems, kd 68, nr 1, lk 85–105. See autor käsitleb otsuse mõistliku aja sees vastuvõtmist kaitseõiguste raames (lk 92), leides seejuures, et see on liidu õiguse üldpõhimõte (lk 93). Kokkuvõttes nimetab ta siiski haldusmenetluse menetluslikke tagatisi „põhiõigusteks” (lk 105). Mõistlikku tähtaega nimetas „põhiõiguseks” kohtujurist Sharpston oma ettepanekus kohtuasjas Gascogne Sack Deutschland vs. komisjon (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, punkt 135). Märgin siiski, et nimetatud asjas oli tegu õigusega sellele, et kohtuotsus tehtaks mõistliku menetlusaja jooksul.
(
11
)	Vt selle kohta Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. tr, Oxford University Press, 2006, lk 412; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., ja Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, lk 196. Nagu hästi selgitas kohtujurist Szpunar oma ettepanekus kohtuasjas Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), peab mõistliku tähtaja kohaldamise „eesmärk […] olema kaitsta igal üksikjuhul eraldi isikute õiguskindlust nende suhetes liiduga, kui seaduses ei ole tähtaega määratud” (punkt 98).
(
12
)	Vt harta artikkel 41 ja siin allpool jaotis 2 pealkirjaga „Hea haldus”.
(
13
)	Vt kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582). Selle kohtuotsuse punktis 207 Euroopa Kohus kinnitab, et „nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 179, on ühenduse õiguse üldpõhimõte järgida mõistlikku tähtaega kohaldatav kohtule esitatava kaebuse puhul”. Sama kohtuotsuse punktis 179 kinnitab Euroopa Kohus aga, et „[m]õistliku menetlusaja põhimõtet kohaldatakse konkurentsi valdkonnas haldusmenetlustele […]. Edasi kaebamise korral kohaldatakse seda ka kohtumenetlusele ühenduse kohtus” (kohtujuristi kursiiv). Kohtuotsuse Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) punktis 38 juhib Euroopa Kohus tähelepanu sellele, et kohtuotsuses, mille peale oli esitatud apellatsioonkaebus, „Üldkohus meenutas, et haldusmenetluse läbiviimisel kujutab mõistliku aja järgimise kohustus endast liidu õiguse üldpõhimõtet [ja et seda põhimõtet] on osana õigusest heale haldusele korratud […] harta artikli 41 lõikes 1”. Neid Üldkohtu põhjendusi Euroopa Kohus ei kritiseerinud.
(
14
)	Vt selle kohta Lenaerts, K., ja Van Nuffel, P., European Union Law, 3. tr, Sweet & Maxwell, 2011, nr 22-036.
(
15
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
16
)	Vt hea halduse nende kvalifikatsioonide ja ulatuse kohta liidu õiguses eelkõige Azoulay, L., ja Clément-Wilz, L., „La bonne administration”, Auby, J.‑B., ja Dutheil de la Rochère, J., (koostöös Chevalier, E.-ga) teoses Traité de droit administratif européen, 2. tr, Bruylant, 2014, lk 671–697, eriti lk 672, 674 ja 679.
(
17
)	Harta artikli 41 pealkirja järgi. Kohtujuristi kursiiv.
(
18
)	Harta artikli 41 lõige 2. Kohtujuristi kursiiv.
(
19
)	ELT 2007, C 303, lk 17.
(
20
)	Otsus Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, punkt 15). Uuesti läbivaatamine oli õigustatud ka seetõttu, et Üldkohtu tõlgendusest tuleneb, et kui hagi esitamise tähtaeg, mida ei ole liidu esmases või teiseses õiguses sätestatud, on möödunud, siis on selle aja möödumisel õigust lõpetav mõju (punkt 16).
(
21
)	Selle kohtuotsuse punkt 27.
(
22
)	Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad, kehtestatud nõukogu 29. veebruari 1968. aasta määrusega (EMÜ, Euratom, ESTÜ) nr 259/68, millega kehtestatakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused ning komisjoni ametnike suhtes ajutiselt kohaldatavad erimeetmed (EÜT L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 01/02, lk 5), muudetud nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 723/2004 (ELT L 124, lk 1; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130; edaspidi „personalieeskirjad”).
(
23
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, punkt 30).
(
24
)	Idem.
(
25
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP uuesti läbivaatamine (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 33).
(
26
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP uuesti läbivaatamine (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 28).
(
27
)	Ibidem (punkt 29).
(
28
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134, punktid 46 ja 54 ning kohtuotsuse resolutsioon).
(
29
)	Kohtujuristi ettepanek, Szpunar, kohtuasi Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 48). Kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) kõne all olevad õigusnormid olid nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (EÜT L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74), mida on muudetud nõukogu 13. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1995/2006 (ELT L 390, lk 1), artikkel 73a ja komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2342/2002, millega kehtestatakse määruse nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 357, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145) komisjoni 23. aprilli 2007. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 478/2007 muudetud redaktsioonis (ELT L 111, lk 13), artikkel 85b. Need on samad õigusnormid, mis olid kohaldatavad ka käesolevas kohtuasjas kõne all olevate summade väljamaksmise ajal. Märgiksin, et vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajal olid asjaomased õigusnormid asendatud määruse nr 966/2012 artikliga 81 ja delegeeritud määruse nr 1268/2012 artikli 93 lõikega 1. Need uued õigusnormid on siiski sarnased eespool nimetatutele. Nii ühed kui ka teised näevad nimelt kolmandatele isikutele esitatavate liidu nõuete puhul ette viieaastase aegumistähtaja, mis algab võlgnikule võlateates teatatud tähtaja möödumisest.
(
30
)	Kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 47).
(
31
)	Kohtujuristi ettepanek, Szpunar, kohtuasi Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 68).
(
32
)	Vt selle kohta kohtujuristi ettepanek, Szpunar, kohtuasi Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 75).
(
33
)	Kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 48).
(
34
)	Kohtujuristi ettepanek, Szpunar, kohtuasi Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 98).
(
35
)	Kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 49). Kohtujuristi kursiiv.
(
36
)	Idem.
(
37
)	Kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 49). Kohtujuristi kursiiv.
(
38
)	Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb ELTL artiklist 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et apellatsioonkaebus piirdub ainult õigusküsimustega ja et seega on ainult Üldkohus pädev fakte tuvastama ja neid fakte hindama, välja arvatud juhul, kui tema poolt tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimikumaterjalidest. Faktide hindamine ei ole seega – välja arvatud juhul, kui Üldkohtule esitatud tõendeid on moonutatud – õigusküsimus, mis sellisena kuulub Euroopa Kohtu kontrolli alla. Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused Wunenburger vs. komisjon (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 66) ja YKK jt vs. komisjon (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punkt 44).
(
39
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 47.
(
40
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP uuesti läbivaatamine (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 45).
(
41
)	Selle kohtuotsuse punkt 52.
(
42
)	Selle kohtuotsuse punkt 54.
(
43
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP uuesti läbivaatamine (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 33).
(
44
)	Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklid 62 ja 62b.
(
45
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP uuesti läbivaatamine (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punkt 29). Näib, et ka õiguskirjanduses jagatakse seda mõistliku aja tõlgendust. Vt eelkõige Kansa, L., „Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004, kd 10, nr 3, lk 296–326, eriti lk 314; Mihaescu-Evans, B.‑C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. trükk, Oxford University Press, 2006, lk 412; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., ja Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011, lk 196.
(
46
)	Kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP, uuesti läbivaatamine, (C‑334/12 RX II, EU:C:2013:134, punkt 28).
(
47
)	See väljend on võetud kohtujurist Szpunari ettepanekust kohtuasjas Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punkt 96).
(
48
)	Vt selle kohta eriti asjakohane arutluskäik, mis on esitatud kohtujurist Szpunari ettepanekus kohtuasjas Nencini vs. parlament seadusandliku lünga kohta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punktid 75–93). Vt ka kohtuotsus Imperial Chemical Industries vs. komisjon (48/69, EU:C:1972:70), milles Euroopa Kohus märkis sõnaselgelt, et kui aegumistähtaeg peab mõistagi olema varem kindlaks määratud, siis „[a]egumistähtaja ja selle kohaldamise tingimuste kindlaksmääramine on ühenduse seadusandja pädevuses” (punkt 48). Minu teada ainus märkimisväärne erand sellest põhimõttest on esinenud riigiabi valdkonnas, kus Euroopa Kohus on otsustanud, et kui tähtaega ei ole õigusnormides täpselt kindlaks määratud, peab komisjon talle esitatud riigiabikava üle otsustama kahe kuu jooksul (kohtuotsus Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, punkt 4). See tähtaeg võeti seejärel vormiliselt kohaldatavatesse õigusnormidesse.
(
49
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 82.
(
50
)	Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused Wunenburger vs. komisjon (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 66) ja YKK jt vs. komisjon (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punkt 44).
(
51
)	Vt selle kohta eelkõige kohtuotsused Wunenburger vs. komisjon (C 362/05 P, EU:C:2007:322, punkt 67) ja YKK jt vs. komisjon (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punkt 44).
(
52
)	Apellatsioonkaebuse punktid 90 ja 91.
(
53
)	Idem.
(
54
)	Kohtuotsus Nencini vs. parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punkt 51).
(
55
)	Ibidem (punkt 54).