62024CJ0271
EUROOPA KOHTU OTSUS (kümnes koda)
13. märts 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Piiravad meetmed seoses olukorraga Ukrainas – Rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine – Apellandi nime lisamine – Sellise tegevuse või poliitika toetamine, mis kahjustab või ohustab Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust või stabiilsust või julgeolekut Ukrainas või millega takistatakse rahvusvaheliste organisatsioonide Ukrainas tehtavat tööd
Kohtuasjas C‑271/24 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 16. aprillil 2024 esitatud apellatsioonkaebus,
Igor Shuvalov, elukoht Moskva (Venemaa), esindajad: abogados L. M. García López, J. L. Iriarte Ángel, F. M. Rodríguez González ja L. Rodríguez Jiménez,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: D. Cerdán García ja P. Mahnič,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kümnes koda),
koosseisus: koja president D. Gratsias, viienda koja president M. L. Arastey Sahún (ettekandja) ja kohtunik J. Passer,
kohtujurist: L. Medina,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Igor Shuvalov palub esitatud apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 7. veebruari 2024. aasta otsuse kohtuasjas Shuvalov vs. nõukogu (T‑289/22, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2024:57), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta oli esitanud nõude tühistada esiteks nõukogu 23. veebruari 2022. aasta otsus (ÜVJP) 2022/265, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 42 I, lk 98), ja nõukogu 23. veebruari 2022. aasta rakendusmäärus (EL) 2022/260, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 42 I, lk 3) (edaspidi koos „algsed vaidlusalused aktid“); teiseks nõukogu 14. septembri 2022. aasta otsuse (ÜVJP) 2022/1530, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 239, lk 149), ja nõukogu 14. septembri 2022. aasta rakendusmääruse (EL) 2022/1529, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 239, lk 1) (edaspidi koos „esimesed loetellu jätvad vaidlusalused aktid“), ning kolmandaks nõukogu 13. märtsi 2023. aasta otsuse (ÜVJP) 2023/572, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2023, L 75 I, lk 134), ja nõukogu 13. märtsi 2023. aasta rakendusmääruse (EL) 2023/571, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2023, L 75 I, lk 1) (edaspidi koos „teised loetellu jätvad vaidlusalused aktid“), osas, milles need aktid (edaspidi koos „vaidlusalused aktid“) teda puudutavad.
Õiguslik raamistik ja vaidluse taust
2
Käesoleva juhtumi faktiline ja õiguslik kontekst on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–13 ning selle võib kokku võtta ja seda täiendada järgmiselt.
3
Apellant oli ajavahemikul 2008–2018 Venemaa Föderatsiooni valitsuse asepeaminister ning sai seejärel 24. mail 2018 Vnesheconombanki (VEB.RF) (arengu- ja väliskaubanduspank, Venemaa Föderatsioon) presidendiks.
Otsus 2014/145/ÜVJP
4
Pärast seda, kui Venemaa Föderatsioon annekteeris Krimmi, võttis Euroopa Liidu Nõukogu 17. märtsil 2014 ELL artikli 29 alusel vastu otsuse 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2014, L 78, lk 16).
Algne otsus 2014/145
5
Otsuse 2014/145, mida on muudetud nõukogu 8. septembri 2014. aasta otsusega 2014/658/ÜVJP (ELT 2014, L 271, lk 47) (edaspidi „algne otsus 2014/145“), artikli 1 lõige 1 keelab eelkõige selle punktides a ja b sätestatud kriteeriumidele vastavate füüsiliste isikute sisenemise liikmesriikide territooriumile või selle läbimise, samas kui selle otsuse artikli 2 lõige 1 näeb ette eelkõige punktides a ja d sätestatud kriteeriumidele vastavate füüsiliste isikute rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise, kusjuures viimati nimetatud kriteeriumid on sisuliselt identsed nimetatud otsuse artikli 1 lõike 1 punktides a ja b sätestatutega (edaspidi koos vastavalt „kriteeriumid a ja d“).
6
23. veebruaril 2022 oli algse otsuse 2014/145 artikkel 2 sõnastatud järgmiselt:
„1.   Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad järgmistele isikutele või on nende omandis, valduses või kontrolli all:
a)
füüsilised isikud, kes on vastutavad sellise tegevuse või poliitika aktiivse toetamise või elluviimise eest, mis kahjustab või ohustab Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust, või stabiilsust või julgeolekut Ukrainas, või millega takistatakse rahvusvaheliste organisatsioonide Ukrainas tehtavat tööd, ning nendega seotud füüsilised või juriidilised isikud, üksused või asutused;
[…]
d)
füüsilised või juriidilised isikud, üksused või asutused, kes annavad aktiivselt materiaalset või rahalist toetust Krimmi annekteerimise või Ida-Ukraina destabiliseerimise eest vastutavatele Venemaa otsustusõiguslikele isikutele või saavad nende tegevusest kasu […]“.
Muudetud otsus 2014/145
7
Pärast Venemaa Föderatsiooni relvajõudude sissetungi Ukrainasse 24. veebruaril 2022 võttis nõukogu 25. veebruaril 2022 vastu otsuse (ÜVJP) 2022/329, millega muudetakse otsust 2014/145 (ELT 2022, L 50, lk 1).
8
Kriteeriumid, mis on ette nähtud otsuse 2014/145, mida on muudetud otsusega 2022/329 (edaspidi „muudetud otsus 2014/145“) artikli 1 lõike 1 punktides a ja b ning artikli 2 lõike 1 punktides a ja d, on analoogsed nendega, mis olid sätestatud algse otsuse 2014/145 artikli 1 lõike 1 punktides a ja b ning artikli 2 lõike 1 punktides a ja d, välja arvatud see, et esiteks eemaldati määrsõna „aktiivselt“ ja omadussõna „aktiivne“ teda puudutavas osas kriteeriumist, mis on seotud Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevuse või poliitika toetamisega ning Venemaa otsustusõiguslikele isikutele antava materiaalse või rahalise toetusega, ning teiseks laiendati Ida-Ukrainat puudutavat viidet kogu sellele riigile (artikli 1 lõike 1 punktis b ning muudetud otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktis d sätestatud kriteerium, edaspidi „kriteerium d“).
Määrus (EL) nr 269/2014
9
17. märtsil 2014 võttis nõukogu ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastu määruse (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2014, L 78, lk 6).
Algne määrus nr 269/2014
10
Määruse nr 269/2014, mida on muudetud nõukogu 25. juuli 2014. aasta määrusega (EL) nr 811/2014 (ELT 2014, L 221, lk 11) (edaspidi „esialgne määrus nr 269/2014“), artikli 3 lõike 1 punktid a ja d sisaldasid 23. veebruaril 2022 sisuliselt samasuguseid sätteid nagu algse otsuse 2014/145 artikli 2 lõike 1 punktid a ja d, nagu need on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 6, eelkõige mis puudutab algse määruse nr 269/2014 artikli 3 lõike 1 punktis d ette nähtud kriteeriumi (edaspidi ka „kriteerium d“).
Muudetud määrus nr 269/2014
11
Pärast Venemaa Föderatsiooni relvajõudude sissetungi Ukrainasse 24. veebruaril 2022 võttis nõukogu 25. veebruaril 2022 vastu määruse (EL) 2022/330, millega muudetakse määrust nr 269/2014 (ELT 2022, L 51, lk 1). Määruse nr 269/2014, mida on muudetud määrusega 2022/330 (edaspidi „muudetud määrus nr 269/2014“), artikli 3 lõike 1 punktides a ja d sätestatud kriteeriume on muudetud samamoodi, nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 8 osutatud kriteeriume (muudetud määruse nr 269/2014 artikli 3 lõike 1 punktis d ette nähtud kriteeriumi on edaspidi samuti nimetatud „kriteerium d“).
Vaidlusalused aktid
Algsed vaidlusalused aktid
12
Nõukogu võttis 23. veebruaril 2022 vastu algsed vaidlusalused aktid ja kandis apellandi nime mõlema akti lisas toodud piiravate meetmete loetellu numbri 227 all järgmiselt:
„Igor Ivanovich Shuvalov on riikliku arengukorporatsiooni VEB.RF esimees ja Euraasia Majanduskomisjoni nõukogu liige. Varem oli ta Venemaa [Föderatsiooni] esimene asepeaminister. Sellega seoses märkis ta, et Venemaa [Föderatsioon] muudab eelarve-reegleid, et võtta arvesse täiendavat kahte miljonit elanikku pärast Krimmi ebaseaduslikku annekteerimist Venemaa Föderatsiooni poolt. Seetõttu toetab ta Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustavat tegevust ja poliitikat.“
Esimesed vaidlusalused loeteludesse jätmise aktid
13
Nõukogu võttis 14. septembril 2022 vastu esimesed vaidlusalused loeteludesse jätmise aktid ja jättis apellandi nime numbri 227 all mõlema akti lisas olevasse loetellu samadel põhjustel, mis on esitatud eelmises punktis.
Teised vaidlusalused loeteludesse jätmise aktid
14
Nõukogu võttis 13. märtsil 2023 vastu teised vaidlusalused loeteludesse jätmise aktid ja jättis apellandi nime numbri 227 all mõlema akti lisas olevasse loetellu järgmistel põhjustel:
„Igor Ivanovich Shuvalov on riigi arenguettevõtte VEB.RF esimees. Varem oli ta Venemaa [Föderatsiooni] esimene asepeaminister ning Euraasia Majanduskomisjoni nõukogu liige. Olles Venemaa esimene asepeaminister, märkis ta, et Venemaa [Föderatsioon] muudab eelarvereegleid, et võtta arvesse kahte miljonit elanikku, kes lisandusid pärast seda, kui Venemaa Föderatsioon Krimmi ebaseaduslikult annekteeris. Seetõttu toetab ta sellist tegevust ja poliitikat, mis kahjustab Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust.“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
15
Üldkohtu kantseleisse 18. mail 2022 saabunud hagiavalduses palus apellant Üldkohtul tühistada vaidlusalused aktid teda puudutavas osas. Oma hagi põhjendamiseks esitas ta seitse väidet: esiteks on nõukogu teinud ilmse hindamisvea faktiliste asjaolude hindamisel; teiseks on rikutud nõukogul lasuvat põhjendamiskohustust; kolmandaks on rikutud põhiõigust sõnavabadusele; neljandaks on rikutud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele; viiendaks on proportsionaalsuse põhimõtet arvestades rikutud omandiõigust; kuuendaks on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ja seitsmendaks on kuritarvitatud võimu.
16
Mis puudutab teist väidet põhjendamiskohustuse rikkumise kohta, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38 ja 39, et vaidlusaluste aktide põhjendused põhinesid piisavalt individuaalsetel, spetsiifilistel ja konkreetsetel põhjustel, et apellant saaks end kaitsta ning mõista nende aktide aluseks olevat kriteeriumi ja põhjendusi, mistõttu see väide lükati tagasi.
17
Esimese väite kohta, mille kohaselt on tehtud viga faktiliste asjaolude hindamisel, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65, et on võimalik, nagu nõukogu seda tegi, võtta arvesse asjaolusid, mis on toimunud üsna ammu enne piirava meetme kehtestamise kuupäeva, kui ühelt poolt need asjaolud toetavad ühte kriteeriumi, mis õigustab huvitatud isiku nime kandmist piiravate meetmete loetellu, ja teiselt poolt on tõendatud, et piiravate meetmete kehtestamise ajal ei olnud see isik lõplikult lõpetanud igasugust tegevust, mis võiks sellist loetellu kandmist õigustada. Käesolevas asjas märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 81–87, et piisavalt täpsete, konkreetsete ja ühtelangevate kaudsete tõendite kogum võimaldab asuda seisukohale, et apellant vastas kriteeriumis a ette nähtud tingimustele Venemaa Föderatsiooni valitsuse liikmena ja seejärel VEB.RF-i presidendina – VEB.RF on avalik-õiguslik institutsioon, mis toetab Venemaa Föderatsiooni valitsuse juhitud majanduspoliitikat ja on pidevalt osalenud Krimmi majandusarengus alates sellest, kui Venemaa Föderatsioon sinna sisse tungis.
18
Mis puudutab viiendat väidet, et proportsionaalsuse põhimõtet arvestades on rikutud omandiõigust, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96–116, et apellandi suhtes kehtestatud piiravad meetmed olid ennetavad, ajutised ja tagasipööratavad, kusjuures riigi ametiasutustel on võimalus lubada kasutada teatavat külmutatud vara, mistõttu ei jätnud need apellanti ilma omandiõigusest; et Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 52 lõikes 1 sätestatud tingimused selle õiguse õiguspäraseks piiramiseks olid täidetud; et meetmete proportsionaalsus oli põhjendatud sellega, et need olid taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad, ning et meetmete lõpetamiseks piisas sellest, kui apellant lõpetab tegevuse, millega neid meetmeid põhjendati.
19
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 123 ja 124 otsustas Üldkohus vastuseks apellandi kolmandale väitele, et apellandi suhtes kehtestatud piiravad meetmed ei mõjuta kuidagi tema sõnavabadust ning et apellandi sõnavõtud, mida korrati vaidlusaluste aktide põhjendustes, kujutavad endast üksnes muude asjaoludega kogumis vaadeldavaid elemente, mida tõendite toimik nõuetekohaselt kinnitas ja mille eesmärk oli toetada järeldust, et apellant vastab kriteeriumis a ette nähtud tingimustele. Selle kohtuotsuse punktis 126 leidis Üldkohus samuti, et kuna nõukogu ei teinud hindamisviga, kui ta leidis, et see kriteerium oli apellandi suhtes täidetud, tuleb tagasi lükata kuues väide, mille kohaselt rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet.
20
Viimaseks lükkas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktides 131–133 tagasi neljanda ja seitsmenda väite, mille kohaselt oli vastavalt rikutud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ja kuritarvitatud võimu.
21
Kuna ühegi hagi väitega ei nõustutud, jättis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega kõnesoleva hagi rahuldamata.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
22
Apellatsioonkaebuses palub apellant Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
rahuldada hagi, tühistades vaidlusalused aktid teda puudutavas osas ning sellest tulenevalt otsus 2014/145 ja määrus nr 269/2014 osas, milles viimati nimetatud aktid teda puudutavad või võivad teda puudutada;
–
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja nõukogult.
23
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
24
Apellant esitab oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks kuus väidet. Nende kuue väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis järgmist: nõukogu ei ole teinud hindamisviga (esimene väide); nõukogu järgis tal lasuvat põhjendamiskohustust (teine väide); vaidlusalused aktid ei riku apellandi õigust sõnavabadusele (kolmas väide); tema omandiõigust ei ole proportsionaalsuse põhimõtet arvestades rikutud (neljas väide); võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud (viies väide); on järgitud õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ning nõukogu ei ole võimu kuritarvitanud (kuues väide).
Esimene väide
Poolte argumendid
25
Esimeses väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus faktiliste asjaolude ilmselge moonutamise tõttu õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–87, et nõukogu ei teinud tema juhtumil kriteeriumi a kohaldamisel hindamisviga.
26
Nimelt leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 väidetavalt, mainimata mingit sellekohast kohtupraktikat, et piiravate meetmete kehtestamiseks on võimalik arvesse võtta faktilisi asjaolusid, mis toimusid küllaltki ammu enne nende meetmete kehtestamise kuupäeva. Siiski nähtub mitmest Üldkohtu otsusest, et nõukogu esitatud põhjendused peavad vastama aktuaalsuse kriteeriumile päeval, mil nõukogu võttis asjaomase isiku suhtes piiravad meetmed. Eelkõige tuleb arvesse võtta asjaomase isiku olukorra arengut, ilma et ta saaks eeldada, et varem täidetud ametiülesannete ja varasemate avalike avalduste tõttu säilitas see isik kõnealuste piiravate meetmete kehtestamise kuupäeva seisuga või võis nimetatud kuupäeva seisuga säilitada oma toetuse asjaomase kolmanda riigi režiimile või olukorrale, mida need meetmed puudutasid.
27
Apellant vaidleb vastu ka vaidlustatud kohtuotsuse punktile 82, sest Üldkohus leidis ekslikult, et asjaolu, et apellant sai pärast oma valitsuses täidetud ülesannete lõppemist VEB.RFi presidendi koha, tähendab, et ta jätkab Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust ohustavate tegevuste ja poliitika toetamist. Nimelt ei viita vaidlusaluste aktide põhjendus VEB.RFi tegevusele ega sisalda ühtegi konkreetset etteheidet apellandi suhtes, samas kui kõnealused piiravad meetmed on kehtestatud just tema suhtes. Ent VEB.RFi presidendi ülesannetes täitis apellant vastupidi Üldkohtu seisukohale ettevõtja juhtimisega seotud ametiülesandeid, mis ei ole kuidagi seotud Venemaa valitsuse tegevuse ja poliitikaga.
28
Nõukogu rõhutab enda kaitseks, et kuna apellandi väited olid laialivalguvad ning apellant viitab spetsiifiliselt üksnes vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 65–82, oli nõukogul raskusi apellandi väidete ümberlükkamisega ja eelkõige selle mõistmisega, milles seisnes faktiliste asjaolude ilmselge moonutamine. Sisulistes küsimustes vaidleb see institutsioon apellandi argumentidele vastu.
29
Oma repliigis leiab apellant eelkõige, et tema esimene väide on vastuvõetav, kuna selles on selgelt mainitud vaidlustatud kohtuotsuse vaidlusaluseid punkte, st punkte 58–87. Lisaks, kuigi on tõsi, et esimene väide puudutab täpsemalt selle kohtuotsuse punkte 65 ja 82, tuleb arvesse võtta asjaolu, et need kaks punkti sisaldavad selle kohtuotsuse teistes vaidlusalustes punktides esitatud õigusliku arutluskäigu järeldusi.
30
Nõukogu märgib oma vasturepliigis eelkõige, et ta andis teada üksnes raskustest esimese väite mõistmisel ja et ta palus igal juhul jätta apellatsioonkaebuse sisuliselt rahuldamata, mitte aga tunnistada see vastuvõetamatuks.
Euroopa Kohtu hinnang
31
Esimeses väites heidab apellant Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–87 – täpsemalt faktiliste asjaolude ilmselge moonutamise tõttu punktides 65 ja 82 –, et nõukogu ei ole teinud hindamisviga. Üldkohus leidis nimelt ekslikult, et nõukogu võis vaidlusaluste aktide põhjendamisel tugineda nende aktide vastuvõtmisest varasematele avalikele ülesannetele ja avaldustele. Apellant heidab Üldkohtule ette ka seda, et viimane tuletas sellest, et apellant töötas VEB.RFi presidendi ametikohal, kriteeriumi a tähenduses toetamise, kuigi apellant täitis sellel ametikohal üksnes ettevõtja juhi ülesandeid, mis ei ole kuidagi seotud Venemaa valitsuse Ukrainaga seotud tegevuse ja poliitikaga.
– Vastuvõetavus
32
Tuleb märkida, et ilma et nõukogu oleks formaalselt väitnud, et esimene väide on vastuvõetamatu, viitab ta – arvestades, kui palju on neid punkte, mille apellant kohtuotsuses plokina vaidlustab – raskustele selle väite ulatuse mõistmisel, eriti mis puudutab faktiliste asjaolude väidetavat ilmselget moonutamist.
33
Sellega seoses tuleb märkida, et ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb selgelt märkida selle kohtuotsuse, mille tühistamist taotletakse, kritiseeritavad osad ning õiguslikud argumendid, mis konkreetselt seda nõuet põhjendavad, kuna vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjasse puutuv väide vastuvõetamatu (25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. European Food jt, C‑638/19 P, EU:C:2022:50, punkt 75 ning seal viidatud kohtupraktika) ning Euroopa Kohus peab vajaduse korral omal algatusel kontrollima, kas see täpsuse nõue on täidetud (vt selle kohta 15. detsembri 1961. aasta kohtuotsus Fives Lille Cail jt vs. Ülemamet_19/60, 21/60, 2/61 ja 3/61, EU:C:1961:30, lk 588, ning 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus HF vs. parlament, C‑570/18 P, EU:C:2020:490, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
34
Lisaks, kui apellant väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutanud, peab ta ELTL artikli 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimese lõigu ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punkti d kohaselt osutama täpselt tõenditele, mida Üldkohus on moonutanud, ning tooma välja analüüsivead tema hinnangus, mis apellandi arvates on selle moonutamise põhjustanud. Lisaks ilmneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et moonutamine peab toimikumaterjale arvestades olema ilmne, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hinnata (6. juuni 2024. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon, C‑441/21 P, EU:C:2024:477, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
35
Mis puudutab käesolevas asjas väidet, et faktilisi asjaolusid on ilmselgelt moonutatud, siis tuleb tõdeda, et apellant ei ole oma apellatsioonkaebuses täpselt välja toonud faktilisi asjaolusid, mida on väidetavalt moonutatud, ega ole pealegi tõendanud, et Üldkohus on teinud hindamisvigu. Neil asjaoludel tuleb tunnistada kõnesolev väide vastuvõetamatuks.
36
Seevastu, kuigi on tõsi, et apellant vaidlustab vaidlustatud kohtuotsuse punktid 58–87 plokina, keskendudes oma arutluskäigus samas üksnes selle kohtuotsuse punktidele 65 ja 82, tuleb märkida, nagu apellant oma repliigis õigesti väidab, et nimetatud kohtuotsuse punkt 82 sisaldab sama kohtuotsuse teistes vaidlustatud punktides esitatud õigusliku arutluskäigu järeldusi, millele on punktis 82 sõnaselgelt viidatatud, mistõttu esimene väide vastab käesoleva kohtuotsuse punktis 33 osundatud nõuetele ning on käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis esitatud kaalutlusi arvestades osaliselt vastuvõetav.
– Sisulised küsimused
37
Oma argumentidega vaidlustab apellant sisuliselt esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 esitatud kaalutlused ja teiseks järelduse, millele Üldkohus jõudis selle kohtuotsuse punktis 82.
38
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et iga otsus, millega kehtestatakse isiku suhtes piiravad meetmed või jäetakse need jõusse, peab põhinema piisavalt kindlal faktilisel alusel, kuna liidu kohus peab seda teavet või neid tõendeid silmas pidades kontrollima väidetud faktide sisulist täpsust ja hindama selle teabe või nende tõendite tõenduslikku jõudu konkreetse asja asjaolude põhjal, võttes arvesse eelkõige puudutatud isiku võimalikke märkusi nende kohta (vt selle kohta 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punktid 119 ja 124).
39
Nimelt, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 märkis, peab liidu pädev asutus vaidlustamise korral tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjuste põhjendatust, mitte puudutatud isik ise ei pea tõendama nende põhjuste alusetust. Kuigi ei ole nõutud, et pädev asutus esitaks liidu kohtule kogu teabe ja kõik tõendid, mis on seotud väidetavate põhjustega, on siiski oluline, et esitatud teave või tõendid toetaksid puudutatud isiku vastu kasutatud põhjendusi (vt selle kohta 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punktid 120 ja 121).
40
Esiteks, seoses vaidlustatud kohtuotsuse punktiga 65 tuleb tõdeda, et vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei ole käesoleva kohtuotsuse kahes eelmises punktis viidatud kohtupraktikaga vastuolus see, kui sellisel juhul nagu käesolev võib nõukogu selleks, et hinnata, kas isik vastab niisugusele loetellu kandmise kriteeriumile nagu kriteerium a või kriteerium d, võtta arvesse teavet või tõendeid, mis puudutavad piiravaid meetmeid kehtestavast või need kehtima jätvast aktist ajaliselt varasemaid asjaolusid, kui see teave või need elemendid toetavad akti aluseks olevaid põhjendusi ja aitavad tõendada, et vaatamata aja möödumisele ja võttes arvesse iga juhtumi kõiki olulisi asjaolusid, vastab asjaomane isik kõnealusele loetellu kandmise kriteeriumile (vt analoogia alusel 20. juuni 2019. aasta kohtuotsus K. P., C‑458/15, EU:C:2019:522, punkt 57). Eelkõige ei saa välistada, et sellist teavet ja tõendeid võib arvesse võtta, et tuvastada asjaomast loetellu kandmise kriteeriumi arvestades järjepidevus ühelt poolt asjaomase isiku varasema olukorra ja teiselt poolt tema praeguse olukorra vahel.
41
Teiseks, järeldamaks käesolevas asjas, et nõukogu ei ole teinud hindamisviga, tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 62–64, 66, 68, 69, 72, 76 ja 80, et ühelt poolt toetas apellant vaidlusaluste aktide vastuvõtmise kuupäeval aktiivselt kriteeriumis a nimetatud tegevust või poliitikat, eelkõige Krimmi majandusarengut, kuna VEB.RFi presidendina tegutses ta koos kõigi juhtide ja juhatuse liikmetega, kelle on otseselt või kaudselt nimetanud või tagasi kutsunud Venemaa Föderatsiooni riigipea või Venemaa valitsus vastavalt selle riigipea poolt kindlaks määratud ja valitsuse juhitud majanduspoliitikale. Teiseks märkis Üldkohus, et apellant oli juba aastaid varem sellise toetamisega tegelenud, kuivõrd ta oli kuni tema 2018. aastal VEB.RFi juhatuse liikmeks nimetamiseni tegutsenud asepeaministri ülesannetes ning oli teinud selles rollis 2014. aastal avalikke avaldusi Krimmi majandusarengu toetuseks.
42
Olles seega asunud sisuliselt seisukohale, et aktiivne toetus, mida apellant VEB.RFi presidendina vaidlusaluste aktide koostamise kuupäeval andis, oli jätkuks 2014. aastal asepeaministrina juba väljendatud toetusele, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, et nõukogu on esitanud piisavalt täpsete, konkreetsete ja ühtelangevate kaudsete tõendite kogumi, mis näitas, et alates 2014. aastast kuni algsete vaidlusaluste aktide vastuvõtmiseni oli apellant olnud pidevalt vastutav sellise toetuse eest kriteeriumi a tähenduses.
43
Mis puudutab etteheidet, et Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82 vääralt, et VEB.RFi presidendina pakkus apellant aktiivset toetust kriteeriumi a tähenduses, kuigi ta täitis üksnes ettevõtja juhtimises seisnevaid tööülesandeid, mis ei ole väidetavalt kuidagi seotud Venemaa valitsuse tegevuse ja poliitikaga, siis piisab, kui meenutada, et ELTL artikli 256 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 kohaselt on apellatsioonkaebus piiratud õigusküsimustega. Ainult Üldkohus on pädev tuvastama ja hindama asjakohaseid faktilisi asjaolusid ning hindama tõendeid. Välja arvatud juhul, kui esitatud tõendeid või fakte on moonutatud, ei ole kõnealuste faktide ja tõendite hindamine seega niisugune õigusküsimus, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele (29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus Euranimi vs. komisjon, C‑95/23 P, EU:C:2024:177, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Sellise etteheitega soovib apellant aga seada kahtluse alla Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele ja tõenditele antud hinnangu, kusjuures tuleb täpsustada, et kuigi ta väidab formaalselt, et faktilisi asjaolusid on moonutatud, ei ole – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 35 – siiski täpselt ära näidatud, milliseid faktilisi asjaolusid on moonutatud, ega tõendatud Üldkohtu tehtud väidetavaid hindamisvigu.
45
Lisaks, osas, milles apellant heidab Üldkohtule ette, et viimane esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82 arutluskäigu, mida ei ole üksikasjalikult esitatud vaidlusaluste aktide põhjendustes – kuna seal on piirdutud selgitusega, et apellant on „VEB.RFi president“, viitamata selle üksuse tegevusele ega mis tahes teabele apellandi rolli kohta presidendi ametikohal –, olgu meenutatud, et põhjendamise küsimus, mis puudutab olulist vorminõuet, on eraldiseisev väidetava käitumise tõendamise küsimusest, mis on asjaomase akti sisulise õiguspärasuse küsimus ja eeldab – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 38 viidatud kohtupraktikast –, et tuleb kontrollida, kas aktis mainitud faktilised asjaolud vastavad tõele ja kas need faktilised asjaolud saab kvalifitseerida asjaoludeks, mis õigustavad piiravate meetmete kohaldamist puudutatud isiku suhtes (15. novembri 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
46
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 38 ja 39, on liidu pädev asutus see, kes peab vaidlustamise korral tõendama puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste põhjendatust, ning liidu kohus peab kontrollima väidetud asjaolude sisulist õigsust esitatud teabe või tõendite alusel.
47
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 62, 69, 76, 81 ja 82, et vastavalt sellele kohtupraktikale tuvastas Üldkohus esiteks, et nõukogu toimikus esitatud tõendid on piisavalt seotud põhjendusega, et apellant on VEB.RFi president; teiseks kontrollis Üldkohus nende tõendite põhjal selle põhjenduse aluseks olevate faktiliste asjaolude sisulist õigsust ja kolmandaks tuvastas see kohus sisuliselt, et kuna apellant tegutses VEB.RFi presidendina, viis ta ellu Venemaa valitsuse majanduspoliitikat ja osales seega Krimmi majandusarengus, mistõttu võis järeldada, et ta pakkus aktiivset toetust kriteeriumi a tähenduses.
48
Mis puudutab lõpuks apellandi väidet, et Üldkohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 18 ekslikult, et apellandi menetlusdokumentidest nähtub, et ta ei nõua otsuse 2014/145 ja määruse nr 269/2014 tühistamist, siis piisab, kui tõdeda, et nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis 18, ei vaidle apellant vastu sellele, et ta kinnitas Üldkohtu istungil, et ta ei taotle nende kahe akti kui selliste tühistamist. Lisaks piirdub apellant sellega, et toob välja Üldkohtu väidetavad sellekohased „ekslikud kinnitused“, väitmata, et Üldkohus jättis analüüsimata argumendid, mille Üldkohus esitas esimeses kohtuastmes otsuse 2014/145 ja määruse nr 269/2014 õiguspärasuse kohta ning eelkõige nendes ette nähtud kriteeriumide – nagu kriteeriumid a ja d – õiguspärasuse kohta.
49
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
50
Teises väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36, 38 ja 39 vääralt, et nõukogu oli täitnud oma põhjendamiskohustuse. Pealegi tunnistas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 33 ise, et kriteerium, mille alusel apellandi suhtes piiravaid meetmeid kohaldati, ei nähtunud selgelt põhjendustest. Kuigi Üldkohus järeldas lõpuks samas punktis, et vaidlusaluste aktide põhjendus viitab üksnes kriteeriumile a, mitte kriteeriumile d, ei ole see väide kooskõlas nõukogu käitumisega Üldkohtu menetluses, kuna nõukogu tugines apellandi vastu süstemaatiliselt mõlemale kriteeriumile.
51
Lisaks lasi Üldkohus kohtuotsuse punktis 35 end väidetavalt eksitada vaidlusaluste aktide põhjendustest, kuivõrd ta märkis väidetavalt, et apellant täitis samal ajal Euraasia Majanduskomisjoni nõukogu liikme ja VEB.RFi presidendi ülesandeid, samas kui – nagu apellant väidetavalt Üldkohtus tõendas – ta täitis neid üksteise järel. See tõendab väidetavalt ümberlükkamatult vaidlusaluste aktide puudulikku põhjendust.
52
Üldkohtu põhjenduste kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 – põhjendused, mille kohaselt VEB.RFi presidendi ametikohta, mida vaidlusaluste aktide põhjendustes on silmas peetud, tuleb tõlgendada, võttes arvesse konteksti, milles see ametikoht asjaomasele isikule usaldati ja seda täidetakse, ning eelkõige tema rolli asepeaministrina, mida ta varem täitis – leiab apellant, et just nimelt see kontekst muudab seletamatuks põhjuse, miks tema suhtes kohaldati piiravaid meetmeid, kuna asjaolu, et ta lõpetas oluliste poliitiliste ülesannete täitmise, et saada avalik-õigusliku asutuse presidendiks, tähendab, et tema võime mõjutada oma riigi poliitikat ja toetada Venemaa valitsuse tegevust Ukraina vastu on selgelt vähenenud.
53
Nõukogu vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
54
Teises väites toob apellant sisuliselt esile, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33, 35, 36, 38 ja 39, et nõukogu täitis oma põhjendamiskohustuse.
55
Sellega seoses tuleb rõhutada, et mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 33, siis leidis Üldkohus, ilma et apellant oleks sellele vastu vaielnud, et vaidlusaluste aktide põhjendused viitasid üksnes kriteeriumile a, mistõttu nende aktide põhjendused välistasid selle, et apellant oleks määratlenud mõne muu loetellu kandmise kriteeriumi, näiteks kriteeriumi d. Seega ei mõjuta asjaolu, et nõukogu tugines Üldkohtu menetluses kriteeriumile d, kuidagi küsimust, kas nõukogu põhjendas vaidlusaluseid akte kriteeriumi a osas õigesti, nagu Üldkohus otsustas.
56
Vaidlusaluste esialgsete aktide väidetava ebapiisava põhjendamise kohta – mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35 esile ei toonud – tuleb meenutada, et nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 45, on küsimus põhjendamisest, mis puudutab olulist vorminõuet, eraldiseisev väidetava käitumise tõendamise küsimusest, mis kuulub asjaomase akti sisulise õiguspärasuse valdkonda.
57
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35 märkis Üldkohus õigesti, et vaidlusaluste algsete aktide ja vaidlusaluste esimeste loeteludesse jätmise aktide põhjenduste lugemisel on ilmne, et nõukogu oli apellandi suhtes piiravate meetmete kehtestamiseks ja kehtima jätmiseks asunud seisukohale, et apellant oli nende aktide vastuvõtmise ajal VEB.RFi president ja Euraasia Majanduskomisjoni liige. Seejärel leidis Üldkohus selles punktis ning vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38 ja 39, et apellandil oli võimalik mõista, miks tema suhtes kohaldati piiravaid meetmeid, ning et tal oli seega võimalus end kaitsta. Lisaks, vastupidi sellele, mida apellant sisuliselt väidab, võttis Üldkohus nõuetekohaselt arvesse tema väidet, et ta ei olnud vaidlusaluste esialgsete aktide ja esimeste vaidlusaluste loeteludesse jätmise aktide vastuvõtmise kuupäeval enam Euraasia Majanduskomisjoni liige. Nimelt kinnitas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82, et apellant vastab käesolevas asjas kõne all olevatele kriteeriumidele sõltumata asjaolust, et ta ei ole enam selle komisjoni liige.
58
Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 36 kohta tuleb tõdeda, nagu Üldkohus ise selle kohtuotsuse punktis 29 tegi, et huve kahjustav akt on piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud puudutatud isikule teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meetme ulatust (25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Vnesheconombank vs. nõukogu, C‑731/18 P, ei avaldata, EU:C:2020:500, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika). Üldkohus kohaldas seda kohtupraktikat vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36 õigesti, leides, et arvestades konteksti, milles apellant VEB.RFi presidendi ülesannetesse määrati ja milles neid ülesandeid täidetakse, ning samuti asjaolu, et ta oli varem asepeaminister, tuleb pelka viidet nende ülesannete täitmisele pidada põhjendamiskohustuse seisukohast piisavaks asjaoluks, mis võimaldab apellandil end kaitsta ja mõista tema suhtes võetud piiravate meetmete aluseks olevat kriteeriumi ja põhjendusi.
59
Eespool toodut arvestades tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
60
Kolmandas väites leiab apellant, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–124, et vaidlusalused aktid ei riku apellandi põhiõigust sõnavabadusele. Apellant tuletab meelde, et nõukogu kehtestas tema suhtes sanktsiooni muu hulgas varasemate avalike avalduste eest, mille ta tegi asepeaministrina. Kinnitades sellist põhjuslikku seost nende avalduste ja piiravate meetmete vahel, rikkus Üldkohus väidetavalt tema õigust sõnavabadusele. Asjaolu, et need meetmed ei mõjuta apellandi sõnavabadust, ei tähenda, et seda vabadust ei kahjustata, seda enam, et Euroopa Inimõiguste Kohus tunnistas 15. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses Otegi Mondragón vs. Hispaania (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407), et poliitikutel on oma ülesannete täitmisel õigus sõnavabadusele, mis on peaaegu piiramatu ja suurem kui teistel isikutel.
61
Nõukogu vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
62
Kolmandas väites leiab apellant sisuliselt, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–124 õigusnormi, nõustudes nõukogu lähenemisega, mille kohaselt olid apellandi suhtes võetud piiravad meetmed eelkõige varasemate avalike avalduste tõttu asepeaministrina, ning rikkudes nii tema põhiõigust sõnavabadusele.
63
Sellega seoses nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 64–66, 82 ja 124, et käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis mainitud avalikud avaldused on üks mitmest tegurist, mis võimaldasid nõukogul esitada piisavalt täpsete, konkreetsete ja ühtelangevate kaudsete tõendite kogumi, et asuda seisukohale, et vaidlusaluste aktide vastuvõtmise kuupäeval vastutas apellant aktiivse toetuse pakkumise eest kriteeriumi a tähenduses, mis oli jätkuvuses toetusega, mida need avaldused juba 2014. aastal väljendasid.
64
Kuna neid avaldusi kasutati tõendina selle kinnitamiseks, et kriteeriumi a tingimused olid apellandi suhtes täidetud, siis tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–124, et vaidlusaluste aktide vastuvõtmisega ei olnud iseenesest rikutud apellandi sõnavabadust. Eelkõige tuleb sarnaselt Üldkohtuga asuda seisukohale, et selline isik nagu apellant ei saa tugineda sellele õigusele, et kaitsta end niisuguste avalduste tõendina kasutamise eest, ning et sellised piiravad meetmed nagu rahaliste vahendite külmutamine ning liidu territooriumile sisenemise, reisimise ja läbisõidu keeld ei mõjuta kuidagi niisuguse isiku sõnavabadust.
65
Vastupidi kohtuasjale, milles tehti Euroopa Inimõiguste Kohtu 15. märtsi 2011. aasta otsus Otegi Mondragón vs. Hispaania (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407), mis puudutas poliitiku sõnavõtte, mille tagajärjel määrati tema õigust sõnavabadusele rikkudes talle kriminaalkaristus, tuleb tõdeda, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122 ja 123 sedastab, on apellandi suhtes võetud piiravad meetmed esiteks kaitsemeetmed ega mõjuta teiseks tema sõnavabadust.
66
Eespool toodut arvestades tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
67
Neljandas väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta otsustas eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100–113, et proportsionaalsuse põhimõtet arvestades ei ole tema omandiõigust rikutud.
68
Nimelt puudub väidetavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 102 ja 109 ilmneval asjaolul, et piiravad meetmed on ajutised ja tagasipööratavad kaitsemeetmed, ning lisaks vaadatakse need perioodiliselt uuesti läbi, reaalsuses igasugune alus, kuivõrd ühelt poolt on nende meetmete kehtivusaeg sageli pikk ja teiseks on nende läbivaatamine väidetavalt sageli vaid formaalne või isegi võimatu. Seega kohaldatakse apellandi suhtes endiselt piiravaid meetmeid seoses avaldustega, mis on tehtud enam kui kümme aastat tagasi, samas kui tema ametikoht VEB.RFi presidendina on väidetavalt üksnes tehniline ametiülesanne. See näitab, et nõukogu ei võtnud arvesse tema isikliku olukorra muutust. Lõpuks toimus apellandi suhtes sundvõõrandamine, mistõttu tema suhtes võetud piiravad meetmed ei järgi omandiõiguse põhisisu.
69
Lisaks ei tähenda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 103 ja 109 välja toodud asjaolu, et liikmesriikide ametiasutused võivad anda loa teatavate külmutatud rahaliste vahendite kasutamiseks, seda, et apellandi omandiõigust järgitaks, kuna erinevaid loakordi on sama palju kui liikmesriike.
70
Apellant leiab samuti, et tema suhtes võetud piiravad meetmed on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, kuna vastupidi sellele, mida väidetavalt otsustas Üldkohus, ei võimalda need saavutada vaidlusaluste aktidega taotletavat õiguspärast eesmärki ning need ei vasta tegelikult üldise huvi eesmärgile, kuna apellandil ei ole enam võimalik toetada kriteeriumis a nimetatud poliitikat ja tegevust ega mõjutada Venemaa ametivõime.
71
Lõpuks heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113, et nende meetmete lõpetamiseks piisab sellest, kui ta lõpetab tegevuse, mis õigustab tema suhtes piiravate meetmete võtmist, samas kui tema ülesanded VEB.RFi presidendina kujutavad endast tema ainsat elatusvahendit.
72
Nõukogu vaidleb apellandi argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
73
Neljandas väites heidab apellant Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100–113 mitut õigusnormi, kui ta analüüsis harta artikli 52 lõikes 1 kehtestatud tingimusi seoses omandiõigusega, eelkõige seoses proportsionaalsuse põhimõtte järgimise küsimusega.
74
Sellega seoses tuleb meenutada, et harta artiklis 17 tagatud omandiõigus ei ole absoluutne õigus, mis tähendab, et sellised piiravad meetmed, nagu on kõne all käesolevas asjas, võivad tuua kaasa selle õiguse piiranguid (vt selle kohta 11. septembri 2019. aasta kohtuotsus HX vs. nõukogu, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
75
Neid õigusi võib seega piirata tingimusel, et vastavalt harta artikli 52 lõike 1 esimesele lausele on seda tehtud seadusega ning arvestades nimetatud õiguste olemust. Lisaks on harta artikli 52 lõike 1 teises lauses ette nähtud, et proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt võib piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
76
Lisaks on Euroopa Kohus piiravate meetmete valdkonnas otsustanud, et liidu seadusandjal on ulatuslik kaalutlusõigus valdkondades, mis eeldavad poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning milles seadusandja peab andma keerulisi hinnanguid. Ta järeldas sellest, et nendes valdkondades võetud meetme õiguspärasust võib mõjutada vaid selle ilmselge sobimatus pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks (31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Islamic Republic of Iran Shipping Lines jt vs. nõukogu, C‑225/17 P, EU:C:2019:82, punkt 103, ning 17. septembri 2020. aasta kohtuotsus Rosneft jt vs. nõukogu, C‑732/18 P, EU:C:2020:727, punkt 105).
77
Esimesena väidab apellant sisuliselt, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102, 103 ja 109 vääralt, et vaidlusalused aktid ei kahjusta omandiõiguse põhisisu ning et nende aktidega tema omandiõiguse teostamisele seatud piirang ei ole proportsionaalsuse põhimõtet arvestades ilmselgelt sobimatu taotletava eesmärgi saavutamiseks. Tema sõnul – ja nagu tema juhtum kinnitab – ei ole piiravad meetmed tegelikult ajutised ja tagasipööratavad kaitsemeetmed, vaid nende kehtivusaeg on sageli väga pikk. Samuti on nende läbivaatamine sageli vaid formaalne või isegi võimatu ning külmutatud rahaliste vahendite vabastamise lubade andmise praktika liikmesriikide ametiasutustes lahkneb.
78
Sellega seoses tuleb rõhutada, et apellant ei vaidle iseenesest vastu sellele, et vastavalt liidu õigusnormidele, mida Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102, 103 ja 109, on piiravad meetmed ajutised ja tagasipööratavad kaitsemeetmed, mida vaadatakse korrapäraselt läbi ning et liikmesriigi ametiasutused võivad lubada külmutatud rahaliste vahendite kasutamist või anda eriloa, mis võimaldab rahalised vahendid vabastada.
79
Neil asjaoludel ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis selle kohtuotsuse punktides 102, 103 ja 107–109 sisuliselt, et nendest liidu õigusnormidest nähtub, et vaidlusalused aktid ei kahjusta omandiõiguse põhisisu ning et nende aktidega apellandi omandiõiguse teostamisele seatud piirang ei ole proportsionaalsuse põhimõtet arvestades ilmselgelt sobimatu võrreldes taotletava eesmärgiga, milleks on – nagu nähtub nimetatud kohtuotsuse punktist 104 – avaldada otsest või kaudset survet Venemaa Föderatsiooni valitsusele ja selle juhtidele, et nad lõpetaksid oma tegevuse ja poliitika, mis destabiliseerib Ukrainat. See on nii seda enam, et apellandi argumendid kujutavad endast vaid üldiste väidete kogumit, mille eesmärk on ilma igasuguste tõenditeta seada kahtluse alla nende sätete sobiv rakendamine.
80
Lisaks nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 41 ja 43 esitatud kaalutlustest, et Üldkohus otsustas õigesti, et nõukogu ei teinud vaidlusaluste aktide vastuvõtmisel hindamisviga, mistõttu apellandi suhtes piiravate meetmete kehtestamine ja kehtima jätmine olid põhjendatud, arvestades faktilisi asjaolusid ja asjaomast loetellu kandmise kriteeriumi. Neil asjaoludel ei saa tõik, et apellandi suhtes võetud piiravaid meetmeid pikendati kahel korral, muuta kehtetuks kaalutlusi, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102, 103 ja 109, ega tähendada seda, et piiravad meetmed on püsivad ja pöördumatud ning et apellant ei saa hiljem saavutada oma nime loetelust kustutamist või luba oma rahaliste vahendite vabastamiseks.
81
Teisena leiab apellant, et tema suhtes võetud piiravad meetmed on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, kuna vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus, ei võimalda need saavutada vaidlusaluste aktidega taotletavat õiguspärast eesmärki ega vasta tegelikult üldist huvi pakkuvale eesmärgile.
82
Sellega seoses tuleb märkida, et ainus õiguslik argument, millega soovitakse tõendada, et Üldkohus rikkus selles küsimuses õigusnormi, on see, et apellant ei saanud VEB.RFi presidendina toetada kriteeriumis a nimetatud poliitikat ja tegevust või mõjutada Venemaa ametivõime. Käesoleva kohtuotsuse punktidest 41 ja 43 nähtub aga, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas, et nõukogu ei teinud hindamisviga, kui ta leidis, et tema ülesannete tõttu VEB.RFi presidendina on tema suhtes kehtestatud kriteerium a.
83
Kolmandana heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113, et nende meetmete lõpetamiseks piisab sellest, kui ta lõpetab tegevuse, mis õigustab tema suhtes piiravate meetmete võtmist, samas kui tema ülesanded VEB.RFi presidendina kujutavad endast tema ainsat elatusvahendit.
84
Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113 esitatud Üldkohtu põhjenduste eesmärk oli vastata apellandi argumendile, mis ei puudutanud mitte tema elatusvahendeid, vaid piiravate meetmete tagajärgi tema avaliku kuvandi seisukohast. Üldkohtule ei saa aga ette heita õigusnormi rikkumist seoses argumendiga, mida selles punktis ei käsitletud.
85
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb neljas väide tagasi lükata.
Viies väide
86
Viiendas väites leiab apellant, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 126 vääralt, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud, kuna nõukogu ei teinud hindamisviga. Apellandi sõnul on selle arutluskäiguga rikutud õigusnormi, kuna nagu ta oma esimeses väites märkis, leidis Üldkohus vääralt, et nõukogu ei teinud hindamisviga.
87
Nõukogu vaidleb apellandi argumentidele vastu.
88
Arvestades asjaolu, et viienda väite edukus sõltub sellest, kas esimene väide on edukas ning seda, et viimasena nimetatud väide lükati käesoleva kohtuotsuse punktis 49 tagasi, tuleb viies väide tagasi lükata.
Kuues väide
89
Kuuendas väites heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 131–133 õigusnormi, kui ta leidis, et õigust tõhusale kohtulikule kaitsele on järgitud ja et nõukogu ei ole võimu kuritarvitanud. Apellandi arvates rikuvad vaidlusalused aktid õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ja nende puhul on võimu kuritarvitatud, kuna need ei tugine piisavatele põhjendustele, neid ei ole piisavalt tõendatud ning need rikuvad sõnavabadust ja õigust omandile. Apellant viitab sellega seoses esimeses kohtuastmes esitatud argumentidele.
90
Nõukogu vaidleb apellandi argumentidele vastu.
91
Sellega seoses tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida nõuab käesoleva kohtuotsuse punktis 33 viidatud kohtupraktika, ei sisalda kuues väide ühtegi õiguslikku argumenti, millega püütaks tõendada, et Üldkohus rikkus õigusnormi. Täpsemalt piirdub apellant sellega, et vaidlustab vaidlustatud kohtuotsuse punktid 131–133 ja viitab argumentidele, mille ta esitas Üldkohtule, selgitamata neid lähemalt ja toomata välja vaidlustatud kohtuotsuse neid osi, mida ta soovib kritiseerida. Seega kujutab see väide endast lihtsalt taotlust esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldus uuesti läbi vaadata, rikkudes nii Euroopa Liidu Kohtu põhikirjas kui ka Euroopa Kohtu kodukorras kehtestatud nõudeid (13. septembri 2007. aasta kohtuotsus Il Ponte Finanziaria vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, C‑234/06 P, EU:C:2007:514, punktid 45 ja 46).
92
Seetõttu tuleb käesolev väide tagasi lükata ning hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
93
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõigetele 1 ja 2, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
94
Kuna nõukogu on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellandi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja nõukogu kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta Igor Shuvalovi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.