62008CC0395_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (római fellebbviteli bíróság, munkaügyi és társadalombiztosítási tanács) a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmekben azt kérdezi a Bíróságtól, hogy ellentétes‑e a 97/81/EK tanácsi irányelvvel (a továbbiakban: 97/81 irányelv vagy irányelv)(2) az olyan nemzeti szabályozás, amely a nyugdíjjogosultság megszerzése tekintetében nem veszi figyelembe az egyes részmunkaidős szerződéseknek megfelelően nem munkavégzéssel töltött időszakokat.
2. A jelen ügyek továbbá számos kérdést vetnek fel az irányelv tárgyi és időbeli hatályával kapcsolatban, valamint a kérdést előterjesztő bíróság azon kötelezettségével kapcsolatban, hogy a Bíróság számára a szükséges ténybeli és jogi elemeket előterjessze.
Jogi háttér
A 97/81/EK tanácsi irányelv
3. Az irányelv preambuluma a következő bekezdéseket tartalmazza:
„[…]
(5) […] az Essenben ülésező Európai Tanácson hangsúlyozták annak szükségességét, hogy intézkedéseket hozzanak a férfiak és a nők foglalkoztatásának, valamint egyenlő lehetőségeinek támogatása érdekében, és intézkedésekre szólítottak fel a gazdasági növekedés foglalkoztatáshatékonyságának növelése céljából – különösen rugalmasabb munkaszervezés útján – oly módon, hogy az kielégítse mind a munkavállalók kívánságait, mind pedig a verseny követelményeit;
[…]
(11) […] az aláíró felek a részmunkaidőről szóló olyan keretmegállapodást kívántak kötni, amely megállapítja a részmunkaidős foglalkoztatás általános elveit és minimumkövetelményeit;[…] kinyilvánították azt az óhajukat, hogy egy általános keretet hozzanak létre a részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalókkal szembeni megkülönböztetés tilalmáról, és hogy hozzájáruljanak a részmunkaidős foglalkoztatási lehetőségek fejlesztéséhez oly módon, amely mind a munkaadók, mind a munkavállalók számára elfogadható;
[…]
(18) […] a Bizottság kidolgozta az irányelvre vonatkozó javaslatát a szociálpolitikáról szóló megállapodás 2. cikke (2) bekezdésének megfelelően, amely arról rendelkezik, hogy az irányelvek »nem vezethetnek be olyan közigazgatási, pénzügyi és jogi megszorításokat, amelyek hátráltatnák a kis- és középvállalkozások alapítását és fejlődését«;
[…]”
4. Az 1. cikk értelmében az „irányelv célja a részmunkaidős foglalkoztatásra vonatkozó keretmegállapodás végrehajtása, amely megállapodást 1997. június 6‑án a mellékletben szereplő általános iparági szervezetek (az UNICE(3), a CEEP(4) és az ESZSZ(5) ) kötöttek” (a továbbiakban: keretmegállapodás).
5. A keretmegállapodás preambuluma a következő bekezdéseket tartalmazza:
„[1] Ez a keretmegállapodás az átfogó európai foglalkoztatási stratégiához történő hozzájárulás. Az utóbbi években a részmunkaidős foglalkoztatásnak fontos hatása volt a foglalkoztatásra. Ezért az e megállapodásban részt vevő felek külön figyelmet szenteltek az ilyen foglalkoztatási formáknak. A felek szándéka az, hogy fontolóra vegyék az olyan hasonló megállapodások szükségességét, amelyek a rugalmas munkavégzés egyéb formáira vonatkoznak.
[2] Felismerve a tagállami viszonyok sokféleségét, és tudomásul véve azt, hogy a részmunkaidős foglalkoztatás bizonyos ágazatok és tevékenységek jellemzője, ez a megállapodás általános elveket és minimumkövetelményeket határoz meg a részmunkaidős foglalkoztatás tekintetében. A megállapodás a szociális partnerek az iránti hajlandóságát mutatja, hogy egy általános keretet hozzanak létre a részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók elleni megkülönböztetés kiküszöbölése céljából, és azért, hogy elősegítsék a részmunkaidős foglalkoztatás fejlődését olyan alapon, amely mind a munkaadók, mind a munkavállalók számára elfogadható.
[3] Ez a megállapodás a részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók foglalkoztatási feltételeire vonatkozik, elismerve azt, hogy a jogszabályban szabályozott szociális biztonsági rendszerrel kapcsolatos ügyek a tagállamok hatáskörébe tartoznak. A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével összefüggésben a megállapodásban részt vevő felek tudomásul veszik az 1996 decemberében Dublinban ülésező Európai Tanács foglalkoztatási nyilatkozatát, amelyben a Tanács többek között annak szükségességét hangsúlyozta, hogy a szociális biztonsági rendszereket foglalkoztatásbaráttá tegyék »a szociális védelmi rendszerek olyan fejlesztésével, hogy azok képesek legyenek új foglalkoztatási mintákat befogadni, amelyek megfelelő védelmet nyújtanak az ilyen munkát végző személyeknek«. A megállapodásban részt vevő felek úgy vélik, hogy ezt a nyilatkozatot érvényre kell juttatni.
[…]”
6. A keretmegállapodást bevezető általános szempontok (5) bekezdése értelmében:
„[…] az ebben a megállapodásban részt vevő felek lényegesnek tartják azokat az intézkedéseket, amelyek elősegíthetik a férfiak és a nők részmunkaidős foglalkoztatását, tekintettel a nyugdíjba vonulás előkészítésére, a szakmai és a családi élet összehangolására, továbbá a továbbtanulásra vagy szakképzésre készségeik és előmeneteli lehetőségeik fejlesztése érdekében, a munkáltatók és a munkavállalók kölcsönös előnyére, és olyan módon, amely elősegítheti a vállalkozások fejlődését is […]”
7. A keretmegállapodás célja az 1. szakasz meghatározása szerint:
„a) a részmunkaidőben foglalkoztatottak megkülönböztetésének kiküszöbölése és a részmunkaidős munka minőségének javítása;
b) a részmunkaidős foglalkoztatás fejlődésének elősegítése önkéntes alapon, és hozzájárulás a munkaidő rugalmas megszervezéséhez olyan módon, amely figyelembe veszi a munkaadók és a munkavállalók igényeit.”
8. A 3. szakasz meghatározza a „részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállaló” és az „összehasonlítható, teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállaló” fogalmát a keretmegállapodás alkalmazásában:
„1. Részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállaló: olyan munkavállaló, akinek a heti vagy a foglalkoztatási idő éves átlagában számított munkaideje kevesebb, mint a vele összehasonlítható, teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállaló munkaideje.
2. Összehasonlítható, teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállaló: olyan teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállaló, aki ugyanannál a vállalkozásnál dolgozik, ugyanolyan munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkezik, és aki ugyanolyan vagy hasonló munkát/tevékenységet végez, figyelembe véve az egyéb olyan szempontokat is, mint a vállalkozásnál eltöltött idő és a szakmai/gyakorlati ismeretek.
Ahol nincs összehasonlítható, teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállaló, ott az összehasonlítást az irányadó kollektív szerződésre, vagy ennek hiányában a nemzeti törvényekre, kollektív megállapodásokra vagy a gyakorlatra történő hivatkozással végzik.”
9. „A megkülönböztetés tilalmának elve” címet viselő 4. szakasz előírja, hogy:
„1. A foglalkoztatási feltételek szempontjából a részmunkaidőben foglalkoztatottak nem részesülhetnek kedvezőtlenebb bánásmódban, mint a velük összehasonlítható, teljes munkaidőben foglalkoztatottak, csupán azért, mert részmunkaidőben dolgoznak, kivéve ha az eltérő bánásmód objektív alapon igazolható.
2. Adott esetben az időarányosság elvét (pro rata temporis)
kell alkalmazni.
3. E szakasz végrehajtásra történő előkészítését a tagállamok és/vagy a szociális partnerek az európai jog, a nemzeti jogszabályok, a kollektív megállapodások és a gyakorlat figyelembevételével határozzák meg.
4. Ha ezt objektív okok igazolják, akkor a nemzeti joggal, kollektív szerződésekkel vagy gyakorlattal összhangban, a szociális partnerekkel folytatott tanácskozást követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek adott esetben egy vállalkozásnál eltöltött időtől, a munkaidőtől vagy kereseti feltételektől tehetnek függővé bizonyos foglalkoztatási feltételeket. A részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók különleges foglalkoztatási feltételekhez való hozzájutását időszakonként felül kell vizsgálni tekintettel a 4. szakasz 1. bekezdésében meghatározott megkülönböztetés tilalmának elvére.”
10. „A részmunkaidős foglalkoztatás lehetőségei” címet viselő 5. szakasz megállapítja, hogy:
„1. A megállapodás 1. szakaszának, valamint a részmunkaidős és a teljes munkaidős foglalkoztatás közötti megkülönböztetés tilalmának elvével összefüggésben:
a) a nemzeti jogszabályokkal vagy gyakorlattal összhangban a szociális partnerekkel folytatott tanácskozást követően a tagállamoknak meg kell határozniuk és felül kell vizsgálniuk azokat a jogi vagy közigazgatási természetű akadályokat, amelyek korlátozhatják a részmunkaidős foglalkoztatás lehetőségeit, és – ahol ez megfelelő – fel kell ezeket számolni;
b) a szociális partnerek saját hatáskörükben és a kollektív megállapodásokban rögzített eljárást követve meghatározzák és felülvizsgálják azokat az akadályokat, amelyek korlátozhatják a részmunkaidős foglalkoztatás lehetőségeit, és – ahol ez megfelelő – fel kell ezeket számolni.
[…]”
A nemzeti jog
11. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok igen sommásan mutatják be a vonatkozó olasz szabályozást.
12. Megjegyzik, hogy a nyugdíjjogosultság megszerzése tekintetében a 638/83. sz. törvény 7. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (országos társadalombiztosítási intézet, INPS) által folyósított öregségi nyugdíj kiszámításakor a munkavállaló javára a naptári év során jóváírandó heti járulékok száma azonos az ugyanezen év azon heteinek számával, melyek után bért fizettek, vagy amelyeket a vonatkozó rendelkezések értelmében ekként ismernek el.
13. E határozatok megjegyzik továbbá, hogy a nyugdíj mértéke vonatkozásában a 61/2000 törvényerejű rendelet 9. cikkének (4) bekezdése alkalmazandó, amelynek értelmében: „Teljes munkaidős munkaszerződés részmunkaidős munkaszerződéssé való átalakítása esetén, és fordítva, az öregségi nyugdíj összegének kiszámítása céljából be kell számítani a teljes munkaidős időszakokra vonatkozó szolgálati idő egészét, valamint, a ténylegesen ledolgozott órákkal arányosan, a részmunkaidős időszakokra vonatkozó szolgálati időt”.
14. Végezetül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok megállapítják, hogy a 97/81 irányelvet végrehajtó olasz jogszabály, a 61/2000 törvényerejű rendelet társadalombiztosítási szempontból kizárólag a nyugdíj számszerűsítése vonatkozásában szabályozza a járulékfizetést.
15. Az INPS észrevételei tartalmazzák ugyanakkor a vonatkozó nemzeti jogszabályok teljes szövegét, melyeket az alábbiakban mutatok be(6) .
61/2000 törvényerejű rendelet
16. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy a 97/81 irányelvet az olasz jogban a 2000. február 15‑i 61/2000 törvényerejű rendelet hajtotta végre(7) . Ennek 1. cikke a következő fogalommeghatározásokat tartalmazza:
„[…]
(2) A jelen törvényerejű rendelet alkalmazásában:
a) teljes munkaidő: a 2003. április 8 i 66. sz. törvényerejű rendelet 3. cikkének (1) bekezdése által szabályozott rendes munkaidő vagy adott esetben a vonatkozó kollektív szerződések által meghatározott, a rendes munkaidőnél rövidebb munkaidő;
b) részmunkaidő: a munkavállaló által teljesítendő, egyedi szerződésben meghatározott munkaidő, amely rövidebb, mint az a) pontban említett munkaidő;
c) horizontális típusú részmunkaidős munkaszerződés: olyan szerződés, amelyben a munkaidő teljes munkaidőhöz képest történő csökkentése a rendes napi munkaidő függvényében kerül meghatározásra;
d) vertikális típusú részmunkaidős munkaszerződés: olyan szerződés, amely meghatározza, hogy a munkát teljes munkaidőben, de korlátozott módon, a hét, a hónap vagy az év előre meghatározott időszakaiban kell végezni;
d-bis)	vegyes típusú részmunkaidős munkaszerződés: a fenti c) és d) pont szerinti két módozatot kombináló szerződés;
e) túlmunka: a felek között a 2. cikk (2) bekezdése szerinti megállapodás tárgyát képező munkaidőn és a teljes munkaidőn belül végzett szolgáltatásoknak megfelelő munka.”
17. A rendelet 9. cikke a következőket írja elő:
„(1) A részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók után fizetendő társadalombiztosítási járulékok kiszámításának alapjául figyelembe veendő minimális órabért úgy kell meghatározni, hogy a hét során rendes munkaidőben ledolgozott munkanapok számát meg kell szorozni a módosításokkal az 1983. november 11 i 638. sz. törvénnyé alakított, 1983. szeptember 12 i 463. sz. törvényerejű rendelet 7. cikke értelmében biztosított minimális napi illetménnyel, és az így kapott összeget el kell osztani a hét során a teljes munkaidőben foglalkoztatottakra vonatkozó nemzeti ágazati kollektív szerződés által meghatározott rendes munkaidőben ledolgozott órák számával.
[…]
(4) Teljes munkaidős munkaszerződés részmunkaidős munkaszerződéssé való átalakítása esetén, és fordítva, az öregségi nyugdíj összegének kiszámítása céljából be kell számítani a teljes munkaidős időszakokra vonatkozó szolgálati idő egészét, valamint, a ténylegesen ledolgozott órákkal arányosan, a részmunkaidős időszakokra vonatkozó szolgálati időt”.
Módosításokkal az 1983. november 11‑i 638. sz. törvénnyé alakított 1983. szeptember 12‑i 463. sz. törvényerejű rendelet
18. A 7. cikk ekként rendelkezik:
„(1)	Az 1983-at követő minden naptári évben az INPS által fizetendő öregségi nyugdíj kiszámítása céljából a munkavállaló javára a naptári év során jóváírandó heti járulékok száma azonos az ugyanezen év azon heteinek számával, melyek után bért fizettek, vagy amelyeket a fizetett időszakként elismert időszakokat szabályozó rendelkezések értelmében ekként ismernek el(8), feltéve hogy az ilyen hetek után a munkavállalók nyugdíjalapja(9) által kifizetett, esedékes, vagy ekként jóváírt, a vonatkozó év január 1‑jén a legkisebb havi nyugdíj 30%‑ánál nem kisebb díjazás kerül kifizetésre. Az 1984. január 1-jei teljesítési időszaktól kezdődő hatállyal a napi bér alsó határa – beleértve az átlagos szerződéses bér napi minimumát – a társadalombiztosítással és a szociális támogatásokkal kapcsolatos valamennyi járulék vonatkozásában nem lehet kisebb, mint a munkavállalók nyugdíjalapja által kifizetett, a vonatkozó év január 1-jén legkisebb havi öregségi nyugdíj 7,5% a.
(2)	Ellenkező esetben a heti járulékok számát úgy kell jóváírni, hogy azonos legyen azzal a – felfelé kerekített – hányadossal, amelyet a naptári év során számára kifizetett, esedékes vagy ekként jóváírt összes díjazásnak az előző bekezdésben említett díjazással való elosztása eredményez. A biztosítási időszak sérelme nélkül, a fenti módon meghatározott járulékokat egy olyan időszakhoz kell rendelni, amely ugyanannyi, jóváírást eredményező fizetett hetet tartalmaz, mint az adott évben utolsó, munkavégzéssel töltött vagy akként jóváírt héttől számítva fizetett járulékot.
(3)	A fenti bekezdések rendelkezéseit kell alkalmazni az 1983. december 31. utáni időszakokra az öregségi nyugdíjtól eltérő olyan ellátásokra való jogosultság vonatkozásában, amelyekre nézve az INPS t terhelő fizetési kötelezettség áll fenn.
(4)	A nyugdíjazás évében a munkavállaló számára jóváírandó, az év első napja és a nyugdíjba vonulás napja közötti időszakra vonatkozó heti járulékok számát úgy kell meghatározni, hogy a fenti bekezdések rendelkezéseit csak az adott időszak azon heteire kell alkalmazni, amelyeket ténylegesen ledolgoztak, vagy amelyek jóváírást eredményeztek. Ugyanezt a kritériumot kell alkalmazni más társadalombiztosítási és szociális ellátásokra.
[…]”
Az 1996. szeptember 16‑i 564. sz. törvényerejű rendelet
19. A 8. cikk a következőket írja elő:
„(1)	Az általános kötelező rokkantsági, öregségi és túlélő hozzátartozói biztosításra, vagy a pótló biztosítás egyéb fajtáira regisztrált vertikális, horizontális vagy ciklikus(10) részmunkaidős munkavállalók esetében az 1996. december 31. után nem munkavégzéssel töltött – kötelező járulékokkal nem fedezett – időszakokat meg lehet váltani a módosított és kiegészített 1962. augusztus 12‑i 1338. sz. törvény 13. cikke szerinti matematikai tartalék megfizetésével.
(2)	Az 1983. február 18‑i 47. sz. törvény értelmében az (1) bekezdésben említett időszakokra vonatkozóan az érintett személyeknek vagylagosan engedélyezni lehet, hogy folytassák az önkéntes járulékfizetést ahhoz a nyugdíjalaphoz, melyhez tartoznak. Az engedély megszerzésének feltétele, hogy a megelőző öt éven belül legalább egy évig járulékot fizettek az (1) bekezdés szerinti biztosítási rendszerek valamelyikéhez.
(3)	Annak érdekében, hogy az érintett személyek az (1) és a (2) bekezdésben foglalt lehetőségükkel élhessenek, igazolniuk kell az (1) bekezdés szerinti részmunkaidős foglalkoztatotti jogállásukat azon időszak egészére nézve, amely vonatkozásában megváltás vagy önkéntes biztosítás révén fedezetet igényelnek.”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
20. A Tribunale di Romához 2005. január 17‑én külön benyújtott kereseteikkel T. Bruno, M. Pettini, D. Lotti és C. Matteucci (a továbbiakban: felperesek), akik mind az Alitalia SpA (a továbbiakban: Alitalia) alkalmazottai, azt kérték, hogy a részmunkaidős időszakok valamennyi hetét ismerjék el tekintetükben járulékfizetési szolgálati időnek. Előadták, hogy teljes munkaidős munkaszerződésük vertikális‑ciklikus típusú részmunkaidős szerződéssé való alakítását kérték, és ezt meg is kapták (a megjelölt időszakokra). Ennélfogva az év néhány hónapjában dolgoztak, míg a többi hónapban nem.
21. Az INPS a nyugdíj szempontjából járulékfizetési időszakokként csak a munkával töltött időszakokat vette tekintetbe, és kizárta az inaktív időszakokat.
22. A Tribunale di Roma 2005. november 15‑i ítéletével helyt adott a keresetnek. Az INPS fellebbezést nyújtott be arra történő hivatkozással, hogy a 638/83. sz. törvény 7. cikkének értelmében nyugdíj szempontjából azon heti járulékok vehetők figyelembe, amelyeket ténylegesen megfizettek (vagy amelyeket akként ismernek el).
23. A Corte d’Appello di Roma Sezione Lavoro e Previdenza úgy határozott, hogy az előtte folyamatban lévő eljárást felfüggeszti, és az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„A) Megfelel‑e az irányelvnek, és különösen [a keretmegállapodás] megkülönböztetés tilalmának elvéről szóló 4. szakasz[á]nak azon olasz szabályozás (a 638/83. sz. törvény hivatkozott 7. cikkének (1) bekezdése), amelynek eredményeképpen a vertikális részmunkaidős időszak folyamán nem munkavégzéssel töltött időszakokat nem kell a nyugdíjjogosultság megszerzése tekintetében járulékfizetési időként figyelembe venni?
B) A fentebb hivatkozott olasz szabályozás megfelel‑e az irányelvnek, és különösen [melléklete] 1. szakasz[á]nak, amely akként rendelkezik, hogy a nemzeti jogszabálynak elő kell segítenie a részmunkaidős foglalkoztatás fejlődését; 4. szakaszának; valamint 5. szakaszának, amely előírja a tagállamok számára azon jogi természetű akadályok kiküszöbölését, amelyek korlátozhatják a részmunkaidős foglalkoztatás lehetőségeit, mivel vitathatatlan, hogy a nem munkavégzéssel töltött hetek nyugdíj szempontjából történő beszámításának elmaradása jelentős mértékben visszatarthat a vertikális típusú részmunkaidő választásától?
C) A [keretmegállapodás] megkülönböztetés tilalmának elvéről szóló 4. szakasz[a] kiterjeszthető-e a részmunkaidős szerződések egyes típusainak körére, tekintettel arra, hogy a nemzeti szabályozás alapján horizontális részmunkaidő esetén, a vertikális részmunkaidőtől eltérően, a naptári évben ledolgozott és fizetett órák azonos száma mellett, figyelembe kell venni a naptári év minden hetét?”
24. Az INPS, a felperesek és Olaszország írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
25. A 2009. október 29‑i tárgyaláson az INPS, Olaszország és a Bizottság szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
Az elfogadhatóságról
26. A jelen ügy elfogadhatóságával kapcsolatban számos kérdés merül fel.
27. Az INPS álláspontja szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatatlanok. Érvelése szerint a keretmegállapodás nem alkalmazható a – tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartozó – társadalombiztosítási rendszerekre, és ebből következően az irányelv csak a munkajogra vonatkozik, a társadalombiztosítási jogra nem. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések továbbá nem relevánsak a 61/2000 törvényerejű rendelet hatálybalépését megelőző időszak vonatkozásában, így elfogadhatatlanok. Ezért az INPS megítélése szerint a nemzeti bíróság előtti ügyek egyetlen tényállási eleme sem esik a keretmegállapodás tárgyi hatálya alá, és egyes tényállási elemek kívül esnek a keretmegállapodás időbeli hatályán.
28. A fenti érvek mérlegelésekor emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 234. cikkel bevezetett eljárás keretében az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések a közösségi jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. A Bíróság mindazonáltal azt is kimondta, hogy kivételes esetekben jogosult saját hatáskörének megállapítása céljából megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult. Csak akkor utasítható el a határozathozatal a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről, ha a közösségi jog kért értelmezése nyilvánvalóan nem áll kapcsolatban az alapjogvita tényeivel vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli és jogi körülmények, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a feltett kérdésekre hasznos módon válaszolhasson(11) .
A keretmegállapodás tárgyi hatálya
29. Mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a közösségi jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint anélkül hozhatja meg döntését, hogy meg kellene vizsgálnia azon körülményeket, amelyek a nemzeti bíróságokat a kérdések Bíróság elé terjesztésére késztették, és amelyek alapján úgy ítélik meg, hogy az a közösségi jogi rendelkezés alkalmazandó, amelynek értelmezését a Bíróság által kérik. A Bíróság csak akkor vizsgálja meg egy kérdés elfogadhatóságát az értelmezni kért közösségi jogi rendelkezés tárgyi hatálya szempontjából, ha nyilvánvaló, hogy a hivatkozott rendelkezés nem kerülhet alkalmazásra(12) .
30. Úgy tűnik, hogy a jelen ügyben nem ez a helyzet. Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket ezen az alapon nem kell elfogadhatatlannak nyilvánítani(13) .
31. Erre tekintettel a keretmegállapodás tárgyi hatályára az alábbiakban, a kérdések érdemi megtárgyalásakor külön kitérek(14) .
A keretmegállapodás időbeli hatálya
32. A nemzeti bíróság előtti iratokból kitűnik, hogy T. Bruno, D. Lotti és C. Matteucci esetében a nyugdíjjogosultság állítólagosan hátrányosan megkülönböztető kiszámítása egészben vagy részben a 97/81 irányelv átültetésére nyitva álló 2000. januári 20‑i határidő lejárta előtti időszakokra vonatkozik.
33. A 97/81 irányelvet a 2000. február 25‑i 61/2000 törvényerejű rendelet ültette át az olasz jogba. Az INPS véleménye szerint az ezen intézkedés hatályba lépése előtti tények vonatkozásában az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatatlanok.
34. Ugyanakkor a tárgyaláson a Bizottság akként érvelt, hogy a Bíróságnak a Brock‑ügyben hozott ítéletét követő ítélkezési gyakorlata szerint az irányelv vonatkozik a jövőbeli nyugdíj megszerzéséhez szükséges múltbeli időszakok kiszámítására(15) .
35. Egyetértek a Bizottsággal.
36. A Brock‑ügyben azt kérdezték a Bíróságtól, hogy a migráns munkavállalók szociális biztonságáról szóló, 1958. szeptember 25‑i 3. sz. tanácsi rendelet(16) egyes módosított rendelkezései alkalmazandók‑e a vonatkozó módosítás 1964. január 1‑jei hatálybalépése előtt bekövetkezett kockázatokkal kapcsolatban kifizetett nyugdíjakra. A Bundesknappschaft (bányászok szövetségi biztosító pénztára) nemzeti bíróság előtti érvelése szerint azon nyugdíjak, melyek vonatkozásában a kockázat 1964. január 1‑jét megelőzően következett be, nem eshetnek az ezen a napon hatályba lépő rendelkezések hatálya alá, hanem a jövőben is a korábbi rendelkezések vonatkoznak rájuk(17) . A Bíróság megállapította, hogy a rendelet azon rendelkezése, amelynek értelmében egyrészről a rendelet hatályba lépése előtt bekövetkezett esemény alapján is a rendelet szerint kell az ellátást kifizetni, másrészről pedig a rendelet hatálybalépése előtt kiszámított nyugdíjakat az érdekeltek kérelmére felül lehet vizsgálni, valójában csak annak az elvnek az alkalmazása, mely szerint valamely jogszabályi rendelkezés módosítását – eltérő rendelkezés hiányában – alkalmazni kell a korábbi jogszabály hatálya alatt felmerült helyzetek jövőbeli következményeire(18) .
37. A fenti elvet egyébként az állandó ítélkezési gyakorlat megerősítette(19) .
38. A nyugdíjak tekintetében például a Dunchon‑ügyben(20) azt kérdezték a Bíróságtól, hogy az 1408/71 rendelet(21) hatálya alá tartozik‑e az a tagállami állampolgár, aki az állampolgársága szerinti államnak az Európai Unióhoz való csatlakozása előtt egy másik tagállamban történő foglalkoztatása során munkahelyi balesetet szenvedett, és aki a balesetet követően és az állampolgársága szerinti állam csatlakozása után foglalkoztatási rokkantsági nyugdíjat igényelt az előbbi állam hatóságaitól. A rendelet 94. cikkének (3) bekezdésére(22) történő hivatkozással a Bíróság megállapította, hogy az említett személy valóban a rendelet hatálya alá tartozik. A Bíróság utalt továbbá a fent említett általános elvre és a rendelet 94. cikkének (2) bekezdésére(23), és megállapította, hogy e rendelkezés értelmében a tagállam az öregségi nyugdíj megállapítása körében nem volt jogosult visszautasítani a másik tagállamban szerzett biztosítási időszakok figyelembevételét csupán azért, mert azokat a rendelet utóbbi tagállamban való hatálybalépése előtt szerezték.
39. A jelen ügyben sem a 97/81 irányelv, sem a keretmegállapodás nem tér el attól az általános elvtől, mely szerint valamely jogszabályi rendelkezés módosítását – eltérő rendelkezés hiányában – alkalmazni kell a korábbi jogszabály hatálya alatt felmerült helyzetek jövőbeli következményeire.
40. Következésképpen a 97/81 irányelv vonatkozik a nyugdíj megszerzéséhez szükséges szolgálati heteknek az alapeljárás szerinti kiszámítására, amennyiben egyik felperes sem vonult véglegesen nyugdíjba az irányelv hatálybalépése előtt. Ennek eldöntése a nemzeti bíróság feladata.
41. Ennélfogva az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések nem nyilváníthatók elfogadhatatlannak arra történő hivatkozással, hogy kívül esnek az irányelv és a keretmegállapodás időbeli hatályán.
A kérdést előterjesztő bíróság azon kötelezettsége, hogy a Bíróság számára a szükséges ténybeli és jogi elemeket előterjessze
42. A tárgyaláson a Bizottság elismerte, hogy tanácstalan abban, állást foglaljon‑e egy olyan vitában, amelynek a jogi és ténybeli keretei olyan homályosan vannak meghatározva, mint a jelen ügy esetében.
43. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok által az ügy pontos tényállása és az alkalmazandó nemzeti jogszabályok pontos tartalma vonatkozásában nyújtott információk hiányosak és félreérthetők.
44. Ez problémát vet fel abban a tekintetben, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, annak érdekében, hogy a közösségi jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezéséhez el lehessen jutni, ez utóbbinak meg kell határoznia azon ténybeli és szabályozási keretet, amelybe az általa feltett kérdés illeszkedik, vagy legalábbis ki kell fejtenie azon ténybeli feltevéseket, amelyeken e kérdések alapulnak. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban szolgáltatott információknak nemcsak azt kell lehetővé tenniük a Bíróság számára, hogy hasznos választ adhasson, hanem lehetőséget kell adniuk a tagállamok kormányainak, valamint más érdekelt feleknek is arra, hogy – a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően – előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróságra hárul e lehetőség védelmének biztosítása, tekintettel arra, hogy az említett rendelkezés értelmében az érdekelt felekkel csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokat közlik(24) .
45. Nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy a jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok eleget tesznek ennek a követelménynek.
46. A tényállás leírása hiányos. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzések nem pontosítják, hogy a felperesek nyugdíjasok‑e már, vagy még dolgoznak‑e, de az említett eltérő számítási mód ismeretében aggódnak a nyugdíjukért, vagy pedig más ténybeli körülmények állnak‑e fenn. Igaz, hogy e hiányosságokat a nemzeti bíróság előtti iratok(25) és a felek beadványai valamennyire kiküszöbölik, azonban egyértelműen kívánatos lenne a teljesebb körű ismertetés az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban.
47. Nagyobb problémát okoz a jogszabályi háttér leírása.
48. Úgy tűnik, hogy a nemzeti bíróság arra az előfeltevésre alapozza kérdéseit, amely szerint ugyanazon számítási mód alapján a vertikális részmunkaidős munkaszerződéssel rendelkező munkavállalók – ellentétben a horizontális részmunkaidős munkaszerződéssel rendelkezőkkel – nem szereznek nyugdíjjogosultságot.
49. Sajnos a nemzeti bíróság nem fejti ki egyértelműen, hogy mi a fenti részmunkaidős foglalkoztatások közötti különbség, vagy hogy a nyugdíjjogosultság kiszámítása szempontjából miként kezelik őket eltérően.
Horizontális és vertikális részmunkaidős foglalkoztatás
50. A 61/2000 törvényerejű rendelet 1. cikke (2) bekezdése d) pontjának meghatározása szerint a vertikális részmunkaidős típusú munkaszerződés olyan szerződés, amely meghatározza, hogy a munkatevékenységet teljes munkaidőben, de korlátozott módon, a hét, a hónap vagy az év előre meghatározott időszakaiban kell folytatni.
51. A tárgyaláson az INPS kifejtette, hogy bár a nemzeti bíróság kérdései általánosságban a „vertikális részmunkaidős foglalkoztatásra” vonatkoznak, az alapeljárásban szóban forgó probléma csak a vertikális‑ciklikus részmunkaidős foglalkoztatással kapcsolatban merül fel, amely – ahogyan az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik – azt jelenti, hogy a munkavégzés az év néhány hónapjára korlátozódik, míg a többi hónap inaktív(26) .
52. Ugyanakkor az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban a „horizontális” részmunkaidős foglalkoztatásra vonatkozó egyetlen információ a harmadik kérdésben található, amely szerint „a nemzeti szabályozás alapján horizontális részmunkaidő esetén, a vertikális részmunkaidőtől eltérően, a naptári évben ledolgozott munkaórák és járulékfizetéssel érintett órák azonos száma mellett, figyelembe kell venni a naptári év minden hetét”.
53. A 61/2000 törvényerejű rendelet 1. cikke (2) bekezdése c) pontjának meghatározása szerint a horizontális típusú részmunkaidős szerződés olyan szerződés, amelyben a munkaidő teljes munkaidőhöz képest történő csökkentése a rendes napi munkaidő függvényében kerül meghatározásra. Bár ez nem teljesen egyértelmű, értelmezésem szerint a horizontális részmunkaidős foglalkoztatás minden munkanap egy meghatározott részében történő munkavégzést jelent.
54. A Bíróság csupán a tárgyalás során tudta megállapítani, hogy ténylegesen ez a helytálló értelmezés.
A horizontális és vertikális‑ciklikus részmunkaidős foglalkoztatás eltérő kezelése
55. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok hivatkoznak a 638/83. sz. törvény 7. cikkének (1) bekezdésére, mely előírja, hogy a nyugdíjjogosultság megszerzése tekintetében az INPS által teljesített öregségi nyugdíj kiszámításakor a munkavállaló javára az év során jóváírt heti járulékok száma azonos az adott év azon heteinek számával, melyek után bért fizettek, vagy amelyeket a vonatkozó rendelkezések értelmében ekként ismernek el. A nemzeti bíróság továbbá megjegyzi, hogy az INPS a nyugdíj szempontjából járulékfizetési időszakokként csak a munkával töltött időszakokat vette tekintetbe, és kizárta az inaktív időszakokat.
56. A nemzeti bíróság azonban sehol sem határozza meg, hogy milyen módon kell kiszámítani a nyugdíjjogosultság megszerzése céljából figyelembe veendő hetek számát.
57. Ahhoz, hogy a Bíróság hasznos értelmezést adhasson a közösségi jogról, szükséges, hogy a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utalást megelőzően megállapítsa az alapügy tényállását és tisztázza a kizárólag nemzeti jogot érintő kérdéseket(27) .
58. Igaz, hogy a Bíróság megállapította, hogy a fenti megfontolások semmilyen módon sem korlátozzák a nemzeti bíróság mérlegelési jogkörét, amely egyedül rendelkezik közvetlen ismeretekkel a tényállásról és a felek érveiről, amelynek felelősséget kell vállalni az ügyben hozott ítéletért, és amely a legalkalmasabb arra, hogy értékelje, az eljárás mely szakaszában szükséges az ügyet előzetes döntéshozatal céljából az Európai Bíróság elé terjeszteni(28) .
59. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok elfogadhatóságának ilyen megengedő megközelítését gyakran igazolják az EK 234. cikk által kifejezett kettős céllal, amely szerint egyrészt biztosítani kell a lehető legnagyobb egységességet a közösségi jog alkalmazásakor, másrészt e célból hatékony együttműködést kell létrehozni a Bíróság és a nemzeti bíróságok között(29) .
60. Mindazonáltal egy olyan ügyben, ahol az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok ellentmondásos információkat tartalmaztak, és így lehetetlenné tették a jogi helyzet megfelelő megértését, a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket nyilvánvalóan elfogadhatatlannak nyilvánította(30) .
61. A jelen előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban az átláthatóság hiánya a horizontális és a vertikális‑ciklikus részmunkaidős foglalkoztatások között a nyugdíjjogosultság megszerzése céljából figyelembe veendő hetek számának kiszámításánál történt különbségtétellel kapcsolatban merült fel. Ez azonban a jelen ügy lényegét és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések kiindulópontját jelenti.
62. Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket jogosan lehetett volna elfogadhatatlannak nyilvánítani akkor, amikor az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok a Bírósághoz érkeztek.
63. Az INPS jogtanácsosának és Olaszország meghatalmazottjának a tárgyaláson való alapos kikérdezése után vált átláthatóbbá, hogy miként kell a számítást elvégezni, és hogy mi jelenti a problémát a nemzeti jog értelmében.
64. Azonban szem előtt kell tartani, hogy az EK 234. cikk szerinti – a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapuló – eljárás során a Bíróság kizárólag a nemzeti bíróság által rendelkezésére bocsátott tények és nemzeti jog alapján ítélheti meg a közösségi jogi rendelkezés értelmezését vagy érvényességét. Ha a Bíróság maga állapítaná meg a nemzeti bíróság előtti ténybeli és jogi helyzetet, az nem lenne összeegyeztethető az EK 234. cikkben a Bíróság számára meghatározott hatáskörrel, valamint a Bíróság azon feladatával, hogy biztosítsa, hogy a tagállamok kormányai, valamint az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően benyújthassák észrevételeiket(31) .
65. Olaszország kivételével egyetlen tagállam sem tett észrevételeket. Ennél fogva a Bíróság nem lehet biztos abban, hogy e tagállam eleget tett azon feladatának, hogy biztosított legyen az észrevételek előterjesztésének lehetősége.
66. Ezt a helyzetet el kellett volna kerülni.
67. Erre tekintettel az EK 234. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén az előbbi a közösségi jog értelmezéséhez támpontokat nyújt az utóbbinak, amelyek szükségesek az utóbbi által eldöntendő jogvita megoldásához(32) . Továbbá az előzetes döntéshozatal iránti kérelem bíróságok közötti párbeszéden alapszik, amelynek az előterjesztése teljes mértékben a nemzeti bíróságnak az említett kérelem helytállóságára és szükségességére vonatkozó mérlegelésétől függ(33) .
68. Igaz, hogy egy előzetes döntéshozatalra utaló határozatot elfogadhatatlanság okán az eljárás korai szakaszában kell elutasítani, ha ez – mint a jelen esetben is – nem tartalmaz elegendő ténybeli és jogi elemet. Azonban azon információk fényében, melyekhez a Bíróság a tárgyaláson hozzájutott, úgy hiszem, nem lenne megfelelő, illetve nem szolgálná a pergazdaságosság érdekeit, ha ilyen lépésre most kerülne sor.
Az ügy érdeméről
A keretmegállapodás tárgyi hatálya
69. Az irányelv és a keretmegállapodás a munkajogra vonatkozik csupán, a társadalombiztosítási jogra pedig nem?(34)
70. Az 1999/70 irányelvvel(35) kapcsolatos Impact‑ügyben(36) a Bíróságnak azt a kérdést kellett megválaszolnia, hogy az irányelv mellékletét képező, a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 4. szakaszában szereplő „foglalkoztatási feltételek” magukban foglalják‑e a munkaszerződésnek a díjazásra és nyugellátásokra vonatkozó feltételeit.
71. A Bíróság utalt az állandó ítélkezési gyakorlatára, amely szerint az EK 141. cikk (2) bekezdése második albekezdésének értelmében vett „díjazás” fogalmának hatálya alá tartoznak a nyugellátások, amelyek a munkavállaló és munkáltató közötti munkaviszonytól függnek(37), azok kivételével, amelyeket törvényen alapuló olyan rendszerből folyósítanak, amelynek finanszírozásához munkavállalók, munkáltatók és esetlegesen az állami hivatalok is hozzájárulnak olyan mértékben, amelyet nem annyira a munkáltató és a munkavállaló közötti munkaviszony, mint inkább szociálpolitikai megfontolások határoznak meg. Erre az ítélkezési gyakorlatra figyelemmel a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja értelmében vett „foglalkoztatási feltételek” fogalmába tartoznak azok a nyugellátások, amelyek a munkavállaló és a munkáltató közötti munkaviszonytól függnek, a társadalombiztosítás törvényen alapuló nyugellátásai kivételével, amelyek kevésbé a munkaviszonytól, inkább szociálpolitikai megfontolásoktól függnek. A Bíróság megállapította, hogy ezt az értelmezést megerősíti a szóban forgó keretmegállapodás preambulumának ötödik bekezdése, amely szerint ez utóbbi felei „elismer[ték] azt, hogy a jogszabályban szabályozott szociális biztonsági rendszerrel kapcsolatos ügyek a tagállamok hatáskörébe tartoznak”, és felhívta a tagállamokat az 1996. évi dublini Európai Tanács érvényre juttatására, amely többek között an nak szükségességét hangsúlyozza, hogy a társadalombiztosítási rendszereket igazítsák hozzá a foglalkoztatási mintákhoz, annak érdekében, hogy azok megfelelő védelmet nyújtsanak az ilyen munkát végző személyeknek(38) .
72. Ugyanezt az érvelést kell értelemszerűen alkalmazni a jelen ügyben a részmunkaidős foglalkoztatásról szóló keretmegállapodás 4. szakaszára.
73. Először is, a fenti szakasz gyakorlatilag ugyanolyan módon határozza meg a megkülönböztetés tilalmának elvét, mint az 1999/70 irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás 4. szakasza.
74. Másodszor, a részmunkaidős foglalkoztatásról szóló keretmegállapodás preambulumának harmadik bekezdése hasonlóképpen elismeri azt, hogy a jogszabályban szabályozott szociális biztonsági rendszerrel kapcsolatos ügyek a tagállamok hatáskörébe tartoznak, és hivatkozik az 1996‑ban Dublinban ülésező Európai Tanács foglalkoztatási nyilatkozatára.
75. Harmadszor, a 97/81 irányelv célja, ahogyan azt 1. cikkében meghatározza, a részmunkaidős foglalkoztatásra vonatkozó keretmegállapodás végrehajtása, amely megállapodást az általános iparági szervezetek (azaz a munkáltatókat és munkavállalókat képviselő szervezetek) kötöttek. A keretmegállapodás célja annak lehetővé tétele, hogy a munkaviszonyban részt vevő mindkét fél oly módon tudja a munkaidőt megszervezni, amely alkalmazkodik az egyes ágazatokban történő foglalkoztatás sajátosságaihoz. A keretmegállapodásnak nem célja a társadalombiztosítás körébe tartozó kérdések szabályozása(39) .
76. Következésképpen a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja alkalmazandó azokra a nyugellátásokra, amelyek a munkavállaló és a munkáltató közötti munkaviszonytól függnek, a társadalombiztosítás törvényen alapuló nyugellátásai kivételével, amelyek kevésbé a munkaviszonytól, inkább szociálpolitikai megfontolásoktól függnek.
77. Úgy tűnik számomra, hogy – kiváltképp az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok homályos volta miatt – leginkább a nemzeti bíróság képes dönteni a jelen ügyben szóban forgó nyugdíjrendszer besorolása felől. Ennek során alkalmaznia kell a Bíróság által megállapított feltételeket.
78. Annak eldöntésével kapcsolatban, hogy az öregségi nyugdíj az EK 141. cikk hatálya alá tartozik‑e, a Bíróság kifejtette, hogy egyedül az a döntő feltétel, hogy a munkavállaló a közte és volt munkáltatója között fennállott munkaviszonyra tekintettel részesül az öregségi nyugdíjban, és hozzátette, hogy ez a feltétel nem lehet kizáró jellegű, mivel a törvényi szociális biztonsági rendszerek által folyósított nyugdíjak részben vagy teljes egészében tükrözhetik a munkáért járó díjazást. Azonban a szociálpolitikai, államszervezési, erkölcsi, sőt akár a költségvetést is érintő megfontolások, amelyek valamely rendszer nemzeti jogalkotó által történő létrehozásában szerepet játszottak vagy szerepet játszhattak, nem lehetnek döntőek három feltétel teljesülése esetén: i. a nyugdíj csak egy bizonyos munkavállalói kategóriát érint, ii. az közvetlenül a letöltött szolgálati idő függvénye, és iii. mértékét a munkavállaló utolsó fizetése alapján kell kiszámítani(40) .
79. A fenti feltételeket nem kell szükségszerűen közvetlenül alkalmazni. Mindazonáltal a jelen ügyekben szóban forgó nyugdíjakra vonatkozóan analógia útján alkalmazni kell azokat.
80. A Bíróság egyértelművé tette, hogy a fenti feltételek teljesülése esetén az állami munkáltató által a köztisztviselőnek fizetett nyugdíj teljes mértékben összehasonlítható a magán munkáltató által a korábbi munkavállalójának fizetettel(41) . Ellentétben az INPS által a tárgyaláson előadottakkal, az a tény, hogy a nyugdíjat törvény írja elő és hatóság kezeli – mint amilyen az INPS –, nem lehet döntő feltétele a foglalkoztatói és a kötelező társadalombiztosítási nyugdíj közötti különbségtételnek.
81. Értelmezésem szerint a vonatkozó ítélkezési gyakorlat alapján a nemzeti bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a nemzeti jogszabályok értelmében az Alitalia állami vagy magánmunkáltató‑e. Ha az Alitalia állami munkáltató, akkor az a tény, hogy a nyugdíjat nem maga az Alitalia, hanem az INPS fizeti, arra enged következtetni, hogy a nyugdíj összehasonlítható a magánmunkáltató által a korábbi munkavállalóinak fizetett nyugdíjjal, és ennél fogva inkább foglalkoztatói, semmint kötelező társadalombiztosítási nyugdíjnak tekinthető. Ellenkező esetben, ha az Alitalia magánmunkáltató, akkor az a tény, hogy a nyugdíjat az INPS fizeti, arra enged következtetni, hogy a nyugdíjat szociálpolitikai megfontolások alapján határozzák meg, és így az inkább kötelező társadalombiztosítási, mint foglalkoztatói nyugdíj.
82. Igaz, hogy a közösségi jog nem vonja el a tagállamoktól a társadalombiztosítási rendszerük megszervezésére vonatkozó hatáskört. Mindazonáltal e hatáskörük gyakorlásakor a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk a közösségi jogot(42) és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét(43) . Ezért még ha a szóban forgó nyugdíj kötelező társadalombiztosítási nyugdíj is, meg kell felelnie a fenti elvnek.
83. Ennek alapján arra a következtetésre jutottam, hogy a részmunkaidős foglalkoztatásról szóló keretmegállapodás nem vonatkozik a kötelező társadalombiztosítási nyugdíjakra. A nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az alapeljárás tárgyát képező nyugdíj ebbe a kategóriába tartozik‑e. Ha arra a következtetésre jutna, hogy a szóban forgó nyugdíj kötelező társadalombiztosítási nyugdíj, akkor meg kell vizsgálnia, hogy Olaszország a társadalombiztosításra vonatkozó hatáskörét a közösségi joggal és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével összhangban gyakorolta‑e.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
84. Az első és a harmadik kérdés kizárólag a keretmegállapodás 4. szakaszára vonatkozik, míg a második kérdés a 4. szakaszra az 1. és 5. szakasszal összefüggésben vonatkozik. Ezért célszerűnek tűnik a három kérdés együttes megválaszolása.
85. Az első kérdés arra irányul, hogy összeegyeztethető‑e a 97/81 irányelvvel, és különösen a keretmegállapodásnak a megkülönböztetés tilalmának elvét érintő 4. szakaszával a 638/83. sz. törvény 7. cikkének (1) bekezdése, amelynek értelmében a vertikális részmunkaidős megállapodások alapján nem munkavégzéssel töltött időszakokat nem kell a nyugdíjjogosultság megszerzése tekintetében járulékfizetési szolgálati időnek tekinteni.
86. A második kérdés általánosabb jelleggel arra irányul, hogy az alapeljárás tárgyát képező nemzeti rendelkezések összeegyeztethetők‑e az irányelvvel, és különösen a keretmegállapodás 1. szakaszával (amely akként rendelkezik, hogy a nemzeti jogszabálynak elő kell segítenie a részmunkaidős foglalkoztatás fejlődését); illetve 4. és 5. szakaszával (amelyek előírják a tagállamok számára azon jogi természetű akadályok kiküszöbölését, amelyek korlátozhatják a részmunkaidős foglalkoztatás lehetőségeit). A kérdést előterjesztő bíróság szerint „vitathatatlan”, hogy a nem munkavégzéssel töltött hetek nyugdíj szempontjából történő beszámításának elmaradása jelentős mértékben visszatarthat a „vertikális típusú” részmunkaidő választásától.
87. A harmadik kérdés arra irányul, hogy a keretmegállapodás 4. szakaszában foglalt megkülönböztetés tilalmának elve alkalmazható‑e a részmunkaidős szerződések számos típusának körére, tekintettel arra, hogy a nemzeti szabályozás alapján horizontális részmunkaidő esetén, a vertikális részmunkaidőtől eltérően, a naptári évben ledolgozott munkaórák és járulékfizetéssel érintett órák azonos száma mellett, figyelembe kell venni a naptári év minden hetét.
88. A Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárás keretében a nemzeti rendelkezések közösségi joggal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban nem foglalhat állást. Azonban hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróságot a közösségi jog értelmezésére vonatkozó minden olyan szempontról tájékoztassa, amelyek lehetővé tehetik számára, hogy döntést hozzon az előtte folyó eljárásban, azáltal hogy a szükséges információkat biztosítja annak eldöntéséhez, hogy a szóban forgó nemzeti jogszabály összeegyeztethető‑e a közösségi joggal(44) .
89. Ezért úgy tekintem, hogy a három kérdés együttesen arra irányul, hogy a keretmegállapodás 1., 4., és 5. szakasza kizárja‑e az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló szabályozást, amely a nyugdíjjogosultság megszerzése szempontjából a heteket eltérő módon veszi figyelembe szolgálati időszakokként a vertikális‑ciklikus és a horizontális részmunkaidős foglalkoztatás esetében.
Az eltérő bánásmód az olasz jogban
90. Értelmezésem szerint, és nagyban támaszkodva a tárgyaláson megszerzett információkra, a rendszer lényegében a következőképpen működik.
91. Lényegében úgy tűnik, hogy a nyugdíj összege kiszámításának az az ismérve, hogy a munkavégzéssel töltött órák számát egyformán veszik figyelembe, függetlenül attól, hogy a munkát teljes munkaidőben, horizontális részmunkaidőben vagy vertikális‑ciklikus részmunkaidőben végezték. Az INPS írásos észrevételeiben kifejti, hogy a nyugdíj kiszámításához figyelembe veendő járulékok időtartamának meghatározásakor i. meg kell határozni a részmunkaidős foglalkoztatás vonatkozásában a naptári évenként kifizetett órák számát, és ii. ezt a számot el kell osztani a teljes munkaidőben foglalkoztatottak heti munkaóráinak számával. A fenti számítás eredménye jelenti a részmunkaidős foglalkoztatás esetén figyelembe veendő járulékfizetési hetek számát. Ehhez a számhoz hozzáadható az olyan további járulékfizetési hetek száma, melyeket az érintett munkavállaló figyelembe vehet (például az ekként elismerhető járulékfizetési hetek(45) ). Úgy tűnik számomra, hogy a nyugdíj összegének
e számítási módja nem vezet különböző eredményre attól függően, hogy az érintett részmunkaidős foglalkoztatása vertikális‑ciklikus vagy horizontális volt.
92. Így ha egy teljes munkaidő napi 8 óra, akkor mindegy, hogy valaki 52 hetet dolgozott egy évben(46), de csak napi 4 órában, horizontális részmunkaidős rendszerben, vagy pedig csak 26 hetet, de napi 8 órában, vertikális‑ciklikus részmunkaidős rendszerben. Mindkét esetben ugyanaz lesz a munkavégzéssel töltött órák száma (1040 óra)(47), és ugyanazzal a hatással lesz a nyugdíj összegének kiszámítására (a fenti példában 50%‑a a teljes munkaidőben foglalkoztatott nyugdíjának, amelyet 2080 óra alapján kell kiszámítani).
93. Ahogyan azt az INPS a tárgyaláson kifejtette, úgy tűnik, hogy a probléma a nyugdíjba lépéshez szükséges hetek számának kiszámításánál jelentkezik (szolgálati hetek). Az INPS jogtanácsosa kifejtette, hogy a nyugdíjba lépéshez 1820 szolgálati hét szükséges. Szolgálati hétnek tekinthető az a hét, amelynek legalább egy napján munkát végeztek.
94. A fenti példa esetén ez azt jelenti, hogy ugyanannyi munkavégzéssel töltött óráért a horizontális részmunkaidőben foglalkoztatott 52 szolgálati hetet szerzett volna, míg a vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott csak 26 szolgálati hetet.
95. Következésképpen az eltérő bánásmód kérdése a szolgálati hetek számítási módjával kapcsolatban merül fel, amely közvetlenül meghatározza, hogy mennyi idő szükséges egy munkavállalónak a nyugdíjba lépéshez. Mivel csak azon hetek tekinthetők szolgálati heteknek, melyeknek legalább egy napján munkát végeztek, egyenlő számú munkaóra esetén a nyugdíjba lépéshez a vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott esetlegesen kétszer annyi időt kell, hogy dolgozzon, mint a horizontális részmunkaidőben foglalkoztatott. A fenti példában a nyugdíjba lépéshez a horizontális részmunkaidőben foglalkoztatottnak 35 évet kellene dolgoznia, míg a vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatottnak 70 évet. Ha a fenti személy egész pályafutása során vertikális‑ciklikus részmunkaidőben dolgozna, akkor valószínűleg sosem szerezne nyugdíjjogosultságot.
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve a keretmegállapodás 4. szakaszában
96. A keretmegállapodás 4. szakasza értelmében a foglalkoztatási feltételek szempontjából a részmunkaidőben foglalkoztatottak nem részesülhetnek kedvezőtlenebb bánásmódban, mint a velük összehasonlítható, teljes munkaidőben foglalkoztatottak, csupán azért, mert részmunkaidőben dolgoznak, kivéve ha az eltérő bánásmód objektív alapon igazolható. A 4. szakaszban foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalma az egyenlőség általános elvének – a közösségi jog egyik alapvető elvének – sajátos kifejezése, amely elv szerint a hasonló helyzetek nem kezelhetők eltérő módon, kivéve ha az egyenlőtlen bánásmód objektív alapon igazolható(48) . Ez az elv tehát csak azon személyekre alkalmazható, akik összehasonlítható helyzetben vannak(49) .
97. A keretmegállapodás 4. szakaszának (2) bekezdése kifejezetten előírja, hogy adott esetben az időarányosság elvét (pro rata temporis)
kell alkalmazni(50) . A Bíróság korábban már úgy ítélte meg, hogy a közösségi joggal nem ellentétes, ha részleges munkaidő esetében a nyugdíjjogosultságot a munkaidővel arányosan számítják(51) . Ugyanis valamely tisztségviselő szolgálati éveinek száma mellett a pályája során az általa ténylegesen letöltött munkaidő figyelembevétele, az olyan tisztségviselőével összehasonlítva, aki teljes pályája során teljes munkaidőben dolgozott, objektív és a nemen alapuló hátrányos megkülönbözetéstől idegen kritérium, amely a nyugdíjjogosultsága arányos csökkentését teszi lehetővé.(52)
98. Úgy tűnik, hogy a fent bemutatott rendszer értelmében mind a vertikális-ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatottak, mind a teljes munkaidőben foglalkoztatottak esetében a szolgálati heteket a ténylegesen munkavégzéssel töltött órák aránya szerint kell számítani, vagy más szavakkal, az időarányosság elvének megfelelően. Logikusnak tűnik, hogy aki napi 8 órát dolgozik 52 héten keresztül teljes munkaidőben, az pontosan kétszer annyi szolgálati héttel fog rendelkezni, mint aki 8 órát dolgozik 26 héten keresztül vertikális‑ciklikus részmunkaidőben. Eddig rendben is van, nem valósul meg hátrányos megkülönböztetés.
99. Azonban a horizontális részmunkaidőben foglalkoztatottak szolgálati hetei az időarányosság elvénél kedvezőbb alapon kerülnek kiszámításra. Ha csak azok a hetek számítanak szolgálati hétnek, melyeknek legalább egy napján munkát végeztek(53), akkor az, aki napi 4 órát dolgozik 52 héten keresztül horizontális részmunkaidőben, pontosan ugyanannyi óra munkát végzett, mint a fent leírt vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott személy, azonban kétszer annyi szolgálati hetet szerzett.
100. A horizontális részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállaló előnyt élvezhet a teljes munkaidőben foglalkoztatott kollégájával szemben is. Tételezzük fel – a fenti példa kis módosításával –, hogy a heti 20 óra, öt napra elosztott munkavégzés – napi 4 óra – helyett a munkavállaló két és fél napot dolgozik teljes munkaidőben – 8 + 8 + 4 óra –, és egyáltalán nem végez munkát a maradék két és fél napon. Ez a munkaidő‑beosztás elegendő ahhoz, hogy a szóban forgó hét szolgálati hétnek számítson. Mindeközben a megfelelő teljes munkaidőben foglalkoztatottnak a szokásos teljes munkahetén – mind az öt napon ‑ dolgoznia kellett azért, hogy az szolgálati hétnek számítson.
101. Következésképpen úgy tűnik, hogy itt az eltérő bánásmód két különböző formája jelenik meg: a) a részmunkaidős foglalkoztatás két típusa között, a vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók hátrányára, és b) a horizontális részmunkaidős foglalkoztatás és a teljes munkaidős foglalkoztatás között, a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalók hátrányára.
102. Az ilyen eltérő bánásmódra vonatkozik‑e a keretmegállapodás 4. szakasza?
103. Ahogyan azt a Bíróság a Michaeler‑ügyben megerősítette, a 97/81 irányelv és keretmegállapodás célja egyrészt a részmunkaidős foglalkoztatás elősegítése, másrészt a részmunkaidős és teljes munkaidős foglalkoztatottak közötti megkülönböztetés kiküszöbölése. E kettős cél a keretmegállapodás 1. szakaszának megfogalmazásából, valamint a 97/81 irányelv preambulumbekezdéseiből következik. A Bíróság többek között a (11) preambulumbekezdésre hivatkozott, amelynek értelmében a keretmegállapodás aláíró felei „[…] kinyilvánították azt az óhajukat, hogy egy általános keretet hozzanak létre a részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalókkal szembeni megkülönböztetés tilalmáról, és hogy hozzájáruljanak a részmunkaidős foglalkoztatási lehetőségek fejlesztéséhez oly módon, amely mind a munkaadók, mind a munkavállalók számára elfogadható”.(54)
104. Világosan kitűnik a keretmegállapodás 4. szakaszának megfogalmazásából, hogy a megkülönböztetés tilalmának ott tárgyalt sajátos változata egyfelől természetesen hozzájárul a részmunkaidős foglalkoztatás előmozdításához, másfelől tiltja a részmunkaidős és teljes munkaidős foglalkoztatottak közötti hátrányos megkülönböztetést. Amint az világosan kitűnik a preambulumból, ez a részmunkaidőben foglalkoztatottakkal szembeni megkülönböztetésre vonatkozik.
105. Ezért a 4. szakasz csak akkor alkalmazható a részmunkaidős foglalkoztatás különböző típusai közötti egyenlőtlen bánásmód tekintetében, ha ez a bánásmód a részmunkaidős és a teljes munkaidős foglalkoztatottak közötti viszonylatban is megkülönböztetést tesz a részmunkaidős foglalkoztatottakkal szemben . Az egyenlőtlen bánásmód fentiekben meghatározott formáinak egyike sem felel meg ennek a követelménynek.
106. Ennek következtében a keretmegállapodás 4. szakasza egyiket sem zárja ki.
Az akadályok meghatározásának és felülvizsgálatának a keretmegállapodás 5. szakaszában rögzített kötelezettsége
107. A tárgyaláson a Bizottság akként érvelt, hogy a keretmegállapodás 5. szakasza (1) bekezdésének a) pontja kizárja az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló szabályozást. A részmunkaidős foglalkoztatás előmozdításának céljával összhangban a fenti szakasz előírja, hogy „a tagállamoknak meg kell határozniuk és felül kell vizsgálniuk azokat a jogi vagy közigazgatási természetű akadályokat, amelyek korlátozhatják a részmunkaidős foglalkoztatás lehetőségeit, és – ahol ez megfelelő – fel kell ezeket számolni”. A Bizottság hivatkozott a Michaeler-ügyre, ahol a Bíróság megállapította, hogy az 5. szakasz (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely azt a kötelezettséget írja elő, hogy a részmunkaidős szerződés megkötésétől számított 30 napon belül arról fénymásolatot kell küldeni az illetékes hatóság részére.
108. Nem értek egyet a Bizottsággal.
109. A Michaeler‑ügyben a vitatott követelmény a részmunkaidős munkaszerződésekre vonatkozott, a teljes munkaidejű munkaszerződésekre viszont nem. A Bíróság megállapította, hogy egy közigazgatási többletformaságnak a nemteljesítés esetén irányadó szankciókkal való összekötése visszatartja a munkáltatókat a részmunkaidős foglalkoztatástól, és különösen a kis- és középvállalkozásokat érintheti hátrányosan, amelyek nem rendelkeznek olyan jelentős forrásokkal, mint a nagyméretű vállalkozások, és ezért e vállalkozások elfordulhatnak a 97/81 irányelv által elősegíteni kívánt részmunkaidős foglalkoztatási forma alkalmazásától(55) .
110. A vitatott követelmény tehát világos példája volt az olyan törvényi vagy közigazgatási szabálynak, amely akadályt képez a teljes munkaidejű foglalkoztatásról részmunkaidejű foglalkoztatásra áttérni kívánó munkavállalók számára.
111. Az irányelv és a keretmegállapodás preambulumbekezdései és érdemi előírásai, továbbá ez utóbbiban foglalt „általános szempontok” nyilvánvalóvá teszik, hogy a keretmegállapodás célja az, hogy elősegítse annak lehetőségét, hogy a munkavállalók teljes munkaidejű foglalkoztatásról részmunkaidejűre térhessenek át, illetve anélkül válhassanak részmunkaidőben foglalkoztatottá, hogy korábban teljes munkaidőben foglalkoztatottak lettek volna.
112. Ezért számomra úgy tűnik, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszában foglalt kötelezettség egy különös alkalmazása a hátrányos megkülönböztetés 4. szakaszban foglalt tilalmának. Néha ez a hátrányos megkülönböztetés úgy jelenik meg, hogy – mint a Michaeler‑ügyben – a tagállamok olyan jogi vagy közigazgatási jellegű akadályt állítanak a részmunkaidős munkaszerződésekkel szemben, amelyet a teljes munkaidős munkaszerződésekkel szemben mellőznek. Ekkor a tagállam köteles megszüntetni az ilyen akadályt.
113. A jelen ügyben nincs olyan jogszabály vagy közigazgatási gyakorlat, amely akadályt állítana a teljes munkaidejűről a részmunkaidejű foglalkoztatásra történő áttéréssel szemben. Valójában nem áll fenn hátrányos megkülönböztetés a teljes munkaidejű és a vertikális‑ciklikus részmunkaidejű foglalkoztatottak között a szolgálati hetek számítási módja tekintetében. Mindkét kategória munkavállalói esetében a szolgálati heteket az időarányosság elve alapján számítják(56) . A szolgálati hetek kiszámítása körében az eltérő bánásmód csak a harmadik
kategória munkavállalóival – a horizontális részmunkaidős munkavállalókkal – szembeni kedvezőbb
bánásmódban jelenik meg.
114. Más lenne a helyzet, ha mondjuk a szolgálati heteket az időarányosság elve alapján számítanák a horizontális részmunkaidős foglalkoztatás és a teljes munkaidős foglalkoztatás tekintetében, azonban kevésbé előnyös alapon a vertikális‑ciklikus részmunkaidős foglalkoztatás tekintetében. Ebben az esetben csakugyan eltérő bánásmód valósulna meg a teljes munkaidejű foglalkoztatás és a részmunkaidős foglalkoztatás egy meghatározott típusa között, ez utóbbi hátrányára. Egy ilyen szabály a 4. szakasz szerinti hátrányos megkülönböztetés tilalmába ütközne, és a tagállamnak az 5. szakasz (1) bekezdésének a) pontja értelmében meg kellene szüntetnie az akadályt.
115. A Schönheit és Becker ügyben a Bíróság megállapította, hogy az a nemzeti jogszabály, amely a részmunkaidős foglalkoztatás időszakai vonatkozásában a munkavállaló nyugdíjának aránytalan csökkentéséhez vezet, nem tekinthető objektíven igazolhatónak sem azon az alapon, hogy a nyugdíj ebben az esetben a kevesebb munka ellentételezése, sem pedig azon az alapon, hogy a célja annak meggátolása lenne, hogy a részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók kedvezőbb helyzetben legyenek, mint a teljes munkaidőben foglalkoztatottak(57) .
116. Azonban úgy tűnik, hogy ilyen helyzet nem merül fel a jelen ügyben. Nem az a probléma, hogy a vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók aránytalanul kedvezőtlenebb helyzetben lennének, mint a teljes munkaidőben foglalkoztatottak. Az a probléma, hogy a horizontális részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók bizonyos tekintetben – a szolgálati hetek számítása vonatkozásában – ténylegesen kedvezőbb helyzetben vannak, mint akár a teljes munkaidőben, akár a vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók.
117. Következésképpen, a fenti értelmezés alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett három kérdést akként kell megválaszolni, hogy elvileg sem a keretmegállapodás 4. szakasza, sem az 1. szakasza, sem az 5. szakasza (1) bekezdésének a) pontja nem zárja ki az olyan részmunkaidős foglalkoztatási fajták közötti megkülönböztetés bevezetését, melyekre eltérő feltételek vonatkoznak, feltéve hogy a megkülönböztetés nem kedvez a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalóknak a részmunkaidőben foglalkoztatottak valamely kategóriájával szemben, vagy nem hoz létre olyan jogi vagy közigazgatási jellegű akadályokat, amelyek korlátozhatják a részmunkaidős foglalkoztatás lehetőségeit.
118. Itt azonban még nem ér véget a történet.
Az egyenlőség általános elve
119. A 4. szakaszban foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalma az egyenlőség általános elvének sajátos kifejezése(58) . Ezért azt az említett elvvel összhangban kell értelmezni. Minden nemzeti végrehajtási intézkedésnek tiszteletben kell tartania a közösségi jog általános elveit, beleértve az egyenlő bánásmód elvét(59) .
120. A tagállamok bevezethetnek a részmunkaidős foglalkoztatás különböző típusai közötti megkülönböztetéseket. Szükséges azonban, hogy a bevezetett intézkedések a 97/81 irányelv és a részmunkaidős foglalkoztatásról szóló keretmegállapodás céljaival és előírásaival összeegyeztethetők és összhangban lévők legyenek; valamint hogy megfeleljenek a közösségi jog általános elveinek, különösen az egyenlő bánásmód elvének(60) .
121. Ebből következik, hogy a tagállamok nem vezethetnek be a részmunkaidős foglalkoztatás különböző típusai közötti olyan önkényes megkülönböztetéseket, melyek ellentétesek a fenti célokkal, és megsértik a megkülönböztetés általános közösségi jogi tilalmát.
122. A tények alapján úgy tűnik számomra, hogy a horizontális és a vertikális-ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalók hasonló helyzetben vannak. Nem teljesen világos, hogy a nyugdíjjogosultság megszerzése tekintetében miért részesülnek eltérő bánásmódban. Ezért ez az eltérő bánásmód önkényes megkülönböztetést valósíthat meg, amely főszabály szerint a megkülönböztetés általános tilalmába ütközne.
123. A tárgyaláson megkérdezték Olaszország meghatalmazottjától és az INPS jogtanácsosától, hogy kívánnak‑e előterjeszteni bármilyen igazolást a jelen ügyben szóban forgó egyenlőtlen bánásmód vonatkozásában. Mindketten arra a tényre utaltak, hogy az olasz polgári jog szerint a vertikális-ciklikus részmunkaidős munkaszerződés a nem munkavégzéssel töltött időszakok alatt fel van függesztve. Ebből következik, hogy nem fizetnek bért és nem teljesítenek járulékot. Írásos észrevételeiben Olaszország kifejtette, hogy a munkavállalók szabadon választhatnak a horizontális vagy a vertikális‑ciklikus részmunkaidős foglalkoztatás közül.
124. A nemzeti jogon alapuló igazolás tekintetében elegendő arra emlékeztetni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jogból eredő kötelezettségek nem teljesítésének igazolása végett a tagállam nem hivatkozhat kifogásként belső jogrendszerének rendelkezéseire, gyakorlatára vagy helyzeteire(61) .
125. Ami a munkavállalóknak a horizontális és a vertikális-ciklikus részmunkaidős foglalkoztatás közötti szabad választásán alapuló igazolást illeti, a Bíróság előtti iratok azt sugallják, hogy egy légitársaság alkalmazottainak – amilyenek a felperesek is – valójában nincs ilyen választási lehetőségük. Munkájuk jellege – repülőgép fedélzetén szolgáló légiszemélyzet tagjai lévén – meglehetősen nehézkessé, ha nem lehetetlenné teszi a munkavállalók számára a horizontális részmunkaidős foglalkoztatás választását (például heti 7 napot dolgozzanak, de csak napi 4 órában). Nehezen „mehet el az irodából” valaki félnapi munka után, ha az „iroda” egy repülő légi jármű(62) . Úgy tűnik, hogy a horizontális részmunkaidős foglalkoztatás megszervezésének gyakorlati lehetetlenségét az alkalmazandó kollektív szerződés is megerősítette, amely a részmunkaidős foglalkoztatás választásának lehetőségét a munkavállalók számára – amilyenek a felperesek is – a vertikális‑ciklikus részmunkaidős foglalkoztatásra korlátozta.
126. Úgy tűnik tehát, hogy a fenti igazolások nem állják meg a helyüket.
127. Azonban végső soron a nemzeti bíróságnak kell eldöntenie, hogy a nyugdíjjogosultság megszerzésének egyenlőtlen módon történő kiszámítása – ahogyan azt a tárgyaláson Olaszország meghatalmazottja és az INPS jogtanácsosa előadta – valóban a nemzeti jog által előírt módszer‑e, és ha igen, akkor meg kell vizsgálnia, hogy igazolható‑e objektív módon az egyenlőtlen bánásmód(63) .
Végkövetkeztetések
128. A fenti megfontolásokra figyelemmel azt javaslom, hogy a Bíróság a Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket az alábbiak szerint válaszolja meg:
–
Az UNICE, a CEEP és az ESZSZ által a részmunkaidős foglalkoztatásról kötött keretmegállapodásról szóló, 1997. december 15‑i 97/81/EK tanácsi irányelv mellékletét képező keretmegállapodás nem vonatkozik a kötelező társadalombiztosítási nyugdíjakra. A nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az alapügy tárgyát képező nyugdíj ebbe a kategóriába tartozik‑e. Ha arra a következtetésre jutna, hogy a szóban forgó nyugdíj kötelező társadalombiztosítási nyugdíj, akkor meg kell vizsgálnia, hogy Olaszország a társadalombiztosításra vonatkozó hatáskörét a közösségi joggal és különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével összhangban gyakorolta‑e.
– A részmunkaidős foglalkoztatásról szóló keretmegállapodás 4. szakasza nem ellentétes egy olyan nemzeti jogszabállyal, amelynek értelmében a nyugdíjjogosultság megszerzéséhez szükséges heteket az időarányosság elvével összhangban számítják ki. A 4. szakasz csak akkor vonatkozik a részmunkaidős foglalkoztatás különböző típusai közötti eltérő bánásmódra, ha az adott bánásmód egyben a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalóknak kedvez a részmunkaidőben foglalkoztatottakkal szemben. A tagállamok bevezethetnek a részmunkaidős foglalkoztatás különböző típusai közötti megkülönböztetéseket. Azonban szükséges, hogy a bevezetett intézkedések a 97/81 irányelv és a részmunkaidős foglalkoztatásról szóló keretmegállapodás céljaival és előírásaival összeegyeztethetők és összhangban lévők legyenek; valamint hogy megfeleljenek a közösségi jog általános elveinek, különösen az egyenlő bánásmód elvének. A tagállamok nem vezethetnek be a részmunkaidős foglalkoztatás különböző típusai közötti olyan önkényes megkülönböztetéseket, melyek ellentétesek a fenti célokkal, és sértik a hátrányos megkülönböztetés általános közösségi jogi tilalmát.
(1) .
(2) –	 	Az UNICE, a CEEP és az ESZSZ által a részmunkaidős foglalkoztatásról kötött keretmegállapodásról szóló, 1997. december 15‑i 97/81/EK tanácsi irányelv (HL L 14., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 267. o.).
(3) –	 	Európai Gyáriparosok és Munkáltatók Szervezeteinek Szövetsége. 2007. január 23‑tól a neve BUSINESSEUROPE‑ra (Európai Vállalkozások Szövetsége) változott.
(4) –	 	Állami és Közszolgáltatási Vállalatok Európai Központja.
(5) –	 	Európai Szakszervezetek Szövetsége.
(6)  –	Saját fordítás.
(7)  –	Az INPS írásbeli észrevételei szerint az irányelvet a 2001. szeptember 6‑i 368. sz. törvényerejű rendelet hajtotta végre az olasz jogban. Ugyanakkor a 2000/61 törvényerejű rendelet címe maga azt jelzi, hogy a 97/81 irányelvet kívánja végrehajtani, miközben a 368. sz. törvényerejű rendelet címe arra utal, hogy az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelvet (HL L 175., 1999.7.10., 43. o .; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.) kívánja végrehajtani. Természetesen a nemzeti bíróság feladata, hogy meghatározza a végrehajtás megfelelő eszközét.
(8)
–	Az ügy irataiból kitűnik, hogy ez azon időszakokra vonatkozik, melyek tekintetében bért fizettek.
(9)
–	Fondo pensioni lavoratori dipendenti.
(10)  –	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok nem tartalmazzák a ciklikus részmunkaidős foglalkoztatás fogalmát. Azt azonban meghatározzák, hogy a jelen üggyel kapcsolatban mit jelent a ciklikus alapon
történő vertikális részmunkaidős foglalkoztatás, ennek értelmében az év néhány hónapjában kell munkát végezni, a többiben pedig nem. Az ilyen munkavégzésre „vertikális‑ciklikus részmunkaidős foglalkoztatásként” fogok utalni.
(11)  –	Lásd a legutóbbi C‑314/08. sz. Filipiak‑ügyben 2009. november 19‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 40–42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(12)  –	Lásd a C‑64/06. sz. Telefonica O2 Czech Republic ügyben 2007. június 14‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I-4887. o.) 22–23. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(13)  –	Lásd analógia alapján a C‑268/06. sz. Impact‑ügyben 2008. április 15‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑2483. o.) 105–133. pontját.
(14)  –	Lásd a lenti 69–83. pontot.
(15)  –	Lásd a fenti 14. és 16. pontot és a 7. lábjegyzetet.
(16)  –	A 68/69. sz. Brock‑ügyben 1970. április 14‑én hozott ítélet (EBHT 1970., 171. o.).
(17)  –	HL 30., 1958.12.16., 561. o. (csak németül, franciául, hollandul és olaszul).
(18) –	 	A 16. lábjegyzetben hivatkozott Brock‑ügyben 1970. április 14‑én hozott ítélet 7. pontja.
(19)  –	Lásd például a régebbi, 44/65. sz. Singer et Fils ügyben 1965. december 9‑én hozott ítélet 972. pontját, valamint az utóbbi C‑334/07. P. sz., Bizottság kontra Freistaat Sachsen ügyben 2008. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑9465. o.) 43. pontját és a C‑443/07. P. sz., Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I-10945. o.) 61. pontját.
(20)  –	A C‑290/00. sz. ügyben 2002. április 18‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3567. o.) 19–26. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(21)  –	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásár ól szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL L 149., 1971.7.5., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.).
(22)  –	A fenti bekezdés előírja, hogy rendelet szerint „jogosultság keletkezik arra az eseményre vonatkozóan is, amely a rendelet hatálybalépését megelőző időszakban következett be”.
(23)  –	A fenti bekezdés előírja, hogy „a rendelet hatálybalépése előtt egy tagállam jogszabályai szerint szerzett biztosítási, szükség esetén szolgálati vagy tartózkodási időt figyelembe kell venni az e rendelet szerinti ellátásra való jogosultság meghatározásánál”.
(24)  –	Lásd a C‑124/08. és C‑125/08. sz., Snauwaert és társai és Deschaumes egyesített ügyekben 2009. július 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 15. és 16. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(25)  –	A nemzeti bíróság előtti iratok – amint azt az alapokmány 23. cikke előírja – a Bíróság számára hozzáférhetők, az érdekelt felek számára viszont nem. Bár jogszerűen lehet további releváns információhoz jutni belőle, azonban nem szolgálhat az előzetes döntéshozatalra utaló határozat helyettesítésére.
(26)  –	Lásd a fenti 10. lábjegyzetet.
(27)  –	A C‑111/01. sz. Gantner Electronic ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4207. o.) 37. pontja. A Bíróság ezt korábbi ítéleteiben még óvatosabban fejtette ki. Lásd például a C‑236/98. sz. JämO‑ügyben 2000. március 30‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2189. o.) 31. pontját.
(28)  –	Lásd például a 27. lábjegyzetben hivatkozott JämO‑ügyben hozott ítélet 32. pontját és a C‑116/02. sz. Gasser‑ügyben 2003. december 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑14693. o.) 27. pontját.
(29)  –	A C‑221/88. sz., ECSC kontra Busseni ügyben 1990. február 22‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑495. o.) 13. pontja.
(30)  –	A C‑28/98. és C‑29/98. sz., Charreire and Hirtsmann egyesített ügyekben 1999. április 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑1963. o.).
(31)  –	Lásd analógia alapján a C‑235/95. sz., Dumon és Froment ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑4531. o.) 25–27. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(32)
–		Lásd a C‑445/06. sz. Danske Slagterier ügyben 2009. március 24‑én hozott ítélet (EBHT 2009., I-02119. o.) 65. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(33)  –	A C‑2/06. sz. Kempter‑ügyben 2008. február 12‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑411. o.) 42. pontja és C‑210/06. sz. Cartesio‑ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 91. pontja.
(34)  –	Lásd az INPS érvelését a fenti 27. pontban.
(35)  –	Hivatkozás a 7. lábjegyzetben.
(36)  –	A 13. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 105–134. pontja.
(37)  –	Gyakran foglalkoztatói nyugdíjnak nevezik. Lásd továbbá C. Barnard, EC Employment Law (3 rd
edition, Oxford University Press, 2006) 517–520. o.
(38)  –	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 131–134. pontja.
(39)  –	Lásd analógia útján a C‑537/07. sz. Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho ügyre vonatkozó indítványom (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 29. pontját. Lásd továbbá a fenti 37. lábjegyzetben hivatkozott C. Barnard munkájának 475. oldalát.
(40)  –	Lásd a C‑267/06. sz. Maruko‑ügyben 2008. április 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2008., I‑1757. o.) 46–48. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(41)  –	Lásd a C‑4/02. és C‑5/02. sz., Schönheit és Becker egyesített ügyekben 2003. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑12575. o.) 58. pontját.
(42) –	 	Lásd a C‑208/07. sz. Von Chamier‑Glisczinski‑ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(43) –	 	Lásd a fenti 40. lábjegyzetben hivatkozott Maruko‑ügyben hozott ítélet 59. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(44)  –	A C‑254/08. sz., Futura Immobiliare és társai ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 28. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(45)  –	Lásd a fenti 8. lábjegyzetet.
(46)  –	A szabadságok kihagyásával.
(47)  –	Tehát a számítás: a hetek száma x napok száma x napi munkavégzéssel töltött órák száma, azaz 52 x 5 x 4 a horizontális részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalónak, és 26 x 5 x 8 a vertikális‑ciklikus részmunkaidőben foglalkoztatott munkavállalónak.
(48)  –	Lásd a C‑17/05. sz. Cadman‑ügyben 2006. október 3‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑9583. o.) 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(49)  –	Lásd a C‑122/99. P. és C‑125/99. P. sz., D és Svéd Királyság kontra Tanács egyesített ügyekben 2001. május 31‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4319. o.) 48. pontját és a C‑313/02. sz. Wippel‑ügyben 2004. október 12‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑9483. o.) 56. pontját.
(50)  –	Lásd a 39. lábjegyzetben hivatkozott Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho ügyre vonatkozó indítványom 53. pontját, továbbá Kokott főtanácsnok 13. lábjegyzetben hivatkozott Impact‑ügyre vonatkozó indítványának 101. pontját.
(51)  –	A 41. lábjegyzetben hivatkozott Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet 90. pontja és a 39. lábjegyzetben hivatkozott Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho ügyben hozott ítélet 59. pontja.
(52)  –	A 41. lábjegyzetben hivatkozott Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet 91. pontja és a 39. lábjegyzetben hivatkozott Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho ügyben hozott ítélet 59. pontja.
(53)  –	Lásd a fenti 93. pontot.
(54)  –	A C‑55/07. és C‑56/07. sz., Michaeler és társai egyesített ügyekben 2008. április 24‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑3135. o.) 21. és 22. pontja (kiemelés tőlem). A Bíróság hivatkozott az irányelv (5) és (18) preambulumbekezdésére is: lásd a fenti 3. pontot.
(55)  –	Az 54. lábjegyzetben hivatkozott Michaeler és társai ügyben hozott ítélet 25–29. pontja.
(56)  –	Lásd a fenti 97. és 98. pontot.
(57)  –	A 41. lábjegyzetben hivatkozott Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet 93–97. pontja.
(58)  –	A 48. lábjegyzetben hivatkozott Cadman‑ügyben hozott ítélet 28. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(59)  –	A C‑241/07. sz., JK Otsa Talu ügyben 2009. június 4‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 46. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(60)  –	Lásd – kicsit más összefüggésben ‑ a 49. lábjegyzetben hivatkozott JK Otsa Talu ügy 46. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(61)  –	A C‑369/07. sz., Bizottság kontra Greece ügyben 2009. július 7‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 45. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(62)  –	Noha kevésbé szélsőséges módon, de ugyanez érvényes lehet más szakmákra is, a különböző munkatípusok megszervezési módjától függően.
(63)  –	Úgy tűnik számomra, hogy létezhet olyan jogszerű indok, amely bizonyos részmunkaidős foglalkoztatásoknak különleges körülmények között nagyvonalúbb számítási módot biztosít a szolgálati hetek vonatkozásában, anélkül hogy általánosságban kedvezőbb bánásmódban részesítené a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalókat a részmunkaidőben foglalkoztatottakkal szemben, és anélkül, hogy szembekerülne az irányelv és a keretmegállapodás célkitűzéseivel. Elképzelhető például a részmunkaidős foglalkoztatás azon típusának ilyen előnyben részesítése, amely a gyermeket nevelő munkavállalókhoz alkalmazkodik. Lásd – a szülői szabadsággal kapcsolatos hasonló érvelésként ‑ a 39. lábjegyzetben hivatkozott Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho ügyre vonatkozó indítványom 54. pontját.