62025TJ0195
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. március 11. (
*1
)
„Közszolgálat – Tisztviselők – Álláshirdetés – Igazgatói állás – A pályázat elutasítása – Sérelmet okozó aktus – Elfogadhatóság – Az aktus kibocsátója hatáskörének hiánya – Kiválaszthatósági kritériumok – A »középvezetői munkakör« fogalma – Téves jogalkalmazás”
A T‑195/25. sz. ügyben,
Friedrich Erlbacher (lakóhelye: Brüsszel [Belgium], képviseli: L. Levi ügyvéd)
felperes
az Európai Bizottság (képviselik: J.‑F. Brakeland és S. Chantre, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács),
a tanácskozások során tagjai: J. Svenningsen elnök, J. Martín y Pérez de Nanclares (előadó) és M. Stancu bírák,
hivatalvezető: L. Ramette tanácsos,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára, különösen:
–
a Bizottság által a Törvényszék Hivatalához 2025. június 2‑án benyújtott külön beadványban felhozott elfogadhatatlansági kifogásra,
–
a felperesnek az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó, a Törvényszék Hivatalához 2025. június 20‑án benyújtott észrevételeire,
–
az elfogadhatatlansági kifogásról az eljárást befejező határozatban való határozathozatalról szóló 2025. július 4‑i határozatra,
–
a 2025. július 7‑i pervezető intézkedésekre és a Bizottságnak a Törvényszék Hivatalához 2025. július 18‑án benyújtott válaszára,
tekintettel a 2025. december 17‑i tárgyalásra,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az EUMSZ 270. cikken alapuló keresetében a felperes Friedrich Erlbacher az Európai Bizottság Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóságának 2024. június 11‑i elektronikus levelében foglalt azon határozat megsemmisítését kéri, amellyel elutasították a Bizottság Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóságának igazgatói álláshelyére (AD 14/AD 15) (a továbbiakban: a kérdéses álláshely) benyújtott pályázatát.
A jogvita előzményei
2
A felperest 1996. január 1‑jén nevezték ki a Bizottság tisztviselőjévé.
3
1996. január 1‑jétől 1998. október 31‑ig a felperest a Versenypolitikai Főigazgatósághoz osztották be, majd szolgálati érdekből 2004. szeptember 30‑ig az Európai Unió Bíróságához rendelték ki. 2004. október 1‑je óta a Bizottság jogi szolgálatához (a továbbiakban: jogi szolgálat) van beosztva. 2014. március 1‑jén e szolgálaton belül „jogi tanácsadónak” nevezték ki. Azóta AD 14 besorolási fokozatba léptették elő. Végül 2021. november 1‑jén a jogi szolgálat „intézményi” csoportját vezető vezető jogi tanácsadó helyettesévé nevezték ki.
4
2024. május 14‑én az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 29. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. és iii. alpontja alapján álláshirdetést tettek közzé a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság nemzetközi „G” igazgatóságának igazgatói álláshelyére (AD 14/AD 15 besorolási fokozat) (COM/2024/1108 álláshirdetés) (a továbbiakban: álláshirdetés).
5
A „Felvételi politika” cím alatt a kiválasztási eljárást a következőképpen írták le:
„[…] A kinevezésekkel foglalkozó tanácsadó bizottság előtti meghallgatásra behívott pályázóknak e meghallgatást megelőzően egy külső tanácsadók által vezetett értékelőközpontban kell egy napos programon részt venniük, kivéve, ha a [kinevezésekkel foglalkozó tanácsadó bizottsággal] folytatott megbeszélés időpontját megelőző két évben a jelenlegi állástípussal azonos szintű állás tekintetében a [Humánerőforrásügyi és Biztonsági] Főigazgatóság kérésére szervezett értékelőközpontban már értékelték őket […]”.
6
Ezenkívül az álláshirdetés tartalmazott egy linket, amely a Bizottság „Vezetők: Kiválaszthatósági követelmények” című intranetes oldalára utal. Ami az igazgatói álláshelytípusba tartozó feladatokat illeti, ott az szerepel, hogy többek között olyan „AD 14 besorolási fokozatú, határozatlan időre kinevezett tisztviselők” jogosultak pályázni, akik „legalább [két] éven át középvezetői tisztséget töltenek (vagy töltöttek) be” (a továbbiakban: vitatott feltétel).
7
2024. május 27‑én a felperes benyújtotta pályázatát a kérdéses álláshelyre.
8
2024. június 11‑i elektronikus levelében a Bizottság Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatósága „HR.02 – Executive Staff” egysége állományának egyik tagja arról tájékoztatta a felperest, hogy pályázata nem vehető figyelembe, mivel nem felel meg az összes kiválaszthatósági feltételnek, különösen a vitatott feltételnek.
9
A felperest a 2024. június 13‑i elektronikus levélben hívták meg a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóságnak a COM/2024/1108 kiválasztási eljárásra vonatkozó előválogató bizottságával folytatott megbeszélésre, amelyet 2024. június 25‑re terveztek.
10
2024. június 14‑i elektronikus levelében a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság „R.5 – People & Organisation” egysége állományának egyik tagja arról tájékoztatta a felperest, hogy mivel pályázatát a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság nem tekintette benyújthatónak, a fenti 9. pontban említett felhívás már nem érvényes.
11
2024. augusztus 22‑én a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a 2024. június 11‑i elektronikus levéllel szemben.
12
2024. október 30‑án ez az intézmény a 2505. ülésén, a költségvetésért és az igazgatásért felelős biztos javaslata alapján és a Bizottság elnökével egyetértésben, valamint a Bizottság mezőgazdaságért és vidékfejlesztésért felelős tagjával folytatott konzultációt követően úgy határozott, hogy a kérdéses álláshelyre egy harmadik személyt nevez ki (a továbbiakban: kinevezési határozat).
13
A kinevezési határozatról ugyanazon a napon sajtóközleményt adtak ki.
14
2024. december 11‑én közölték a felperessel a panaszát elutasító határozatot (a továbbiakban: panaszt elutasító határozat), amelyet a kinevezésre jogosult hatóság hozott.
A felek kérelmei
15
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a 2024. június 11‑i elektronikus levelet;
–
amennyiben szükséges, semmisítse meg a panaszt elutasító határozatot;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére, abban az esetben is, ha a Törvényszék a keresetet elfogadhatatlannak nyilvánítja.
16
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak, de legalábbis nem megalapozottnak;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A kereset elfogadhatóságáról
17
A Bizottság vitatja a kereset elfogadhatóságát, mivel a 2024. június 11‑i elektronikus levél nem minősül sérelmet okozó aktusnak.
18
Először is a kereset elfogadhatatlan, mivel a 2024. június 11‑i elektronikus levél a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság személyi állományának egyik tagjától, nem pedig a személyzeti szabályzat 29. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. és iii. alpontja alapján a kérdéses álláshely betöltésére irányuló eljárással megbízott kinevezésre jogosult hatóságtól, vagyis a biztosi testülettől származik.
19
Másodszor, a 2024. június 11‑i elektronikus levél nem a sérelmet okozó aktus, hanem a felvételi eljárás részét képező közbenső aktus. Az álláshirdetésből és a Bizottság intranetes oldalából – amelyre az álláshirdetés utal – ugyanis kitűnik, hogy a szóban forgó kiválasztási eljárás az álláshirdetés közzététele és a biztosok testülete által hozott kinevezési határozat közötti több szakaszból álló eljárás. A kinevezésre jogosult hatóságtól származó sérelmet okozó aktus pedig a kinevezési határozat.
20
Harmadszor, a 2024. június 11‑i elektronikus levél nem eredményezte a felperes végleges kizárását az eljárásból, és nem volt kötelező a kinevezési jogkörrel rendelkező hatóságra nézve. Amint ugyanis a biztosi testülete 2505. ülésének 2024. november 28‑i jegyzőkönyvéből (a továbbiakban: a biztosi testület ülésének jegyzőkönyve) kitűnik, a kérdéses álláshelyre pályázatot benyújtó személyek teljes listáját benyújtották a kinevezésre jogosult hatósághoz. Következésképpen a kinevezésre jogosult hatóság végleges határozatát a pályázatok teljes listájának ismeretében hozta meg.
21
A felperes vitatja a Bizottság érvelését.
22
A személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke értelmében a közszolgálatban a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatósága sérelmet okozó aktus meglététől függ.
23
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint csak a felperesre kötelező joghatással járó, érdekeinek – jogi helyzete lényeges megváltoztatásával történő – közvetlen és azonnali befolyásolására kiválasztható jogi aktusok vagy intézkedések minősülnek sérelmet okozónak a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében (lásd: 2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24
Annak megállapításához, hogy a megtámadott jogi aktus kivált‑e ilyen joghatásokat, a jogi aktus lényegét kell figyelembe venni, és e hatásokat olyan objektív kritériumok alapján kell megítélni, mint az említett aktus tartalma, adott esetben figyelembe véve az elfogadásának körülményeit, valamint az azt elfogadó intézmény hatáskörét (lásd: 2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25
Így tehát valamely jogi aktus arra való alkalmassága, hogy közvetlen hatást gyakoroljon valamely természetes vagy jogi személy jogi helyzetére, nem értékelhető pusztán azon tény alapján, hogy ez az aktus elektronikus levél formáját ölti, mivel ez azt jelentené, hogy a megtámadott aktus formájának elsőbbséget kell adni az említett aktus tartalmával szemben (lásd: 2022. december 15‑iPicard kontra Bizottság ítélet, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 97. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26
Egyébiránt, olyan aktusok vagy határozatok esetén, amelyek kidolgozása több szakaszban, különösen egy belső vizsgálat végén történik, főszabály szerint csak azon intézkedések minősülnek megsemmisítés iránti keresettel megtámadható intézkedéseknek, amelyek a vizsgálat befejezéseként véglegesen rögzítik az intézmény álláspontját, a végső határozat előkészítésére irányuló közbenső intézkedések azonban nem (2022. február 2‑iLU kontra EBB ítélet, T‑536/20, nem tették közzé, EU:T:2022:40, 38. pont; lásd még ebben az értelemben: 2018. november 16‑iOT kontra Bizottság végzés, T‑552/16, nem tették közzé, EU:T:2018:807, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27
Végül a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkének megfelelően az Európai Unió intézményeinek tisztviselői és alkalmazottai kizárólag a kinevezésre jogosult hatóságtól és a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságtól származó aktusokat vonhatják a Törvényszék felülvizsgálata alá (lásd: 2018. november 16‑iOT kontra Bizottság végzés, T‑552/16, nem tették közzé, EU:T:2018:807, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
A jelen ügyben a Bizottság az elfogadhatatlansági kifogásában lényegében azzal érvel, hogy kizárólag a kinevezési határozat minősül sérelmet okozó aktusnak, mivel az a kinevezésre jogosult hatóságtól, vagyis a biztosok testületétől származik, amelyhez a kérdéses álláshelyre pályázataikat benyújtó személyek teljes listáját benyújtották. Ezzel szemben a felperes úgy véli, hogy e határozat elfogadása előtt, amelyet egyébként nem közöltek vele, a kinevezésre jogosult hatóság csak a kinevezésekkel foglalkozó tanácsadó bizottság (a továbbiakban: kinevezési tanácsadó bizottság) által javasolt pályázatokat vette figyelembe, a felperes pályázatának kivételével, amelyet az előválogatási szakaszt megelőzően mint alkalmatlant elutasítottak, így a 2024. június 11‑i elektronikus levél a pályázata végleges elutasításának, és ebből kifolyólag sérelmet okozó aktusnak minősül.
29
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felsővezetők felvételére irányuló eljárás megszervezésének részletes szabályait a Bizottság által jóváhagyott, a felsővezetőkre vonatkozó politikáról szóló, 2004. október 26‑i összefoglaló dokumentum (SEC(2004) 1352/2) (a továbbiakban: összefoglaló dokumentum) írja elő. E dokumentum az 5.2. pontban ezt az eljárást úgy írja le, mint amely több szakaszból áll, amelyeket a jelen ügyben az álláshirdetés tartalmazott.
30
Ezen eljárás szerint a felvételért felelős főigazgatóság az eljárás előadójával egyetértésben elkészíti az álláshirdetés tervezetét, majd ezt az álláshirdetést a kinevezésre jogosult hatóság jóváhagyását követően közzéteszik (első szakasz). Ezt követően az előválogató bizottság összeállítja azon pályázók listáját, akik a közzétett szempontok alapján a kérdéses álláshelyre a legjobb képesítéssel rendelkeznek (második szakasz). E bizottság jelentése alapján a kinevezési tanácsadó bizottság azonosítja a meghallgatásra legalkalmasabb pályázókat, majd meghozza előzetes véleményét (harmadik szakasz). A kiválasztott pályázók meghallgatását követően a kinevezési tanácsadó bizottság elfogadja véleményét, és összeállítja a tartaléklistát, amelyhez csatolja az egyes pályázók értékelő lapjait (negyedik szakasz). A kinevezési tanácsadó bizottság által összeállított tartaléklistán szereplő pályázókat a biztosi testület egy vagy több tagjának kell meghallgatnia, majd e testület kinevezi a kérdéses álláshelyre kiválasztott jelöltet (ötödik és utolsó szakasz).
31
Ebből következik, hogy a biztosi testület az a kinevezésre jogosult hatóság, amely hatáskörrel rendelkezik a felsővezetők kinevezése tárgyában, és a kinevezésről szóló határozatot olyan kiválasztási eljárást követően hozzák meg, amely több olyan szakaszt foglal magában, amelyek során előkészítő aktusok elfogadására kerül sor. Így főszabály szerint és a fenti 26. és 27. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően kizárólag a kinevezési határozat minősül a felperes számára sérelmet okozó aktusnak.
32
Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlat már elismerte, hogy a kiválasztási eljárás valamely szakaszának végén elfogadott határozat az érdekelt számára sérelmet okozó aktusnak minősülhet, amennyiben azzal a hatással jár, hogy megfosztja őt az említett eljárás későbbi szakaszában való részvétel lehetőségétől, és ezáltal az álláshirdetés keretében történő kinevezés minden lehetőségétől (lásd ebben az értelemben: 2015. április 22‑iED kontra ENISA végzés, F‑105/14, EU:F:2015:33, 31. és 32. pont).
33
Márpedig a jelen ügyben a kiválaszthatósági feltételeknek a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság általi értékelését követően az előválogató bizottság törölte a felperes eredetileg tervezett meghallgatását. Amint ugyanis arra a Törvényszék a fenti 10. pontban emlékeztetett, az e megbeszélésre való meghívást már nem kellett érvényesnek tekinteni, mivel a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság úgy vélte, hogy a felperes nem felel meg, különösen a vitatott feltétel tekintetében.
34
Így meg kell állapítani, hogy a 2024. június 11‑i elektronikus levél elküldését követően a felperes eltért a kiválasztási eljárás többi szakaszától, így ez az elektronikus levél sérelmet okozott neki.
35
A tárgyaláson a Bizottság mindazonáltal azt állította, hogy bár a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság elvégzi a kiválaszthatósági feltételek első elemzését, a végleges határozat elfogadására egyedüliként hatáskörrel rendelkező kinevezésre jogosult hatóság azonban a biztosi testület volt.
36
A Bizottság szerint a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság után beavatkozó hatóságok elemezni tudták volna a kiválaszthatósági feltételeket, és az említett főigazgatóságétól eltérő elemzéshez vezethettek volna. Másként fogalmazva, az előválogató bizottságnak, a kinevezési tanácsadó bizottságnak vagy akár a biztosi testületnek lehetősége volt arra, hogy a felperes pályázatát kiválaszthatónak tekintse, így a 2024. június 11‑i elektronikus levél nem minősül sérelmet okozó aktusnak.
37
A jelen ügy sajátos körülményei között azonban a Törvényszék úgy véli, hogy az e puszta lehetőségre való hivatkozás nem minősülhet elegendő érvnek ahhoz, hogy ki lehessen zárni a 2024. június 11‑i elektronikus levél sérelmet okozó aktus jellegét. Tekintettel ugyanis a felperes helyzetével kapcsolatban ténylegesen bekövetkezett következményekre és az általa kapott információkra, a Bizottságnak olyan valószínűsítő körülményeket kell bemutatnia, amelyek bizonyítják, hogy e különböző fórumok, amelyeknek a kiválasztási eljárásban és – legalábbis – az előválogatási eljárásban közreműködniük kell, ténylegesen megkapták a pályázatát, és vizsgálták, hogy az megfelel‑e a kiválaszthatósági feltételeknek. Ilyen valószínűsítő körülmények hiányában azt a következtetést kell levonni, hogy a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság nyilvánvalóan véglegesen állást foglalt azt illetően, hogy a felperes tiszteletben tartotta‑e a kiválaszthatósági feltételeket.
38
Márpedig először is, ami az előválogató bizottságot illeti, a fenti 10. pontban említett 2024. június 14‑i elektronikus levélben használt megfogalmazás kizárja, hogy e bizottság elvégezte volna a felperes pályázata kiválaszthatóságának elemzését, sőt rámutat arra, hogy úgy véli, hogy őt köti a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság által végzett értékelés.
39
Másodszor, ami a kinevezési tanácsadó bizottságot illeti, a Törvényszék a PERS (2024) 65/2 és a PERS (2024) 65/3 hivatkozási számú dokumentumok benyújtását kérte annak ellenőrzése érdekében, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság, majd a biztosi testület – a Bizottság állításának megfelelően – rendelkezett‑e a kérdéses álláshelyre benyújtott pályázatok teljes listájával, ami elengedhetetlen feltétele a kiválaszthatóságuk vizsgálatának. Válaszul a Bizottság három dokumentumot nyújtott be, nevezetesen:
–
a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság főigazgatójának a Bizottság költségvetésért és igazgatásért felelős tagja részére átadott 2024. június 11‑i feljegyzését (a továbbiakban: 2024. június 11‑i feljegyzés);
–
a kinevezési tanácsadó bizottság 2024. augusztus 22‑i előzetes véleményét;
–
a kinevezési tanácsadó bizottság 2024. október 3‑i véleményét.
40
A 2024. június 11‑i feljegyzésből kitűnik, hogy a hét benyújtott pályázat közül csak a felperes pályázata nem volt alkalmas a kiválasztásra, és csak azt nem továbbították a Bizottság költségvetésért és adminisztrációért felelős tagjának, amit ez utóbbi a tárgyaláson megerősített. Így a biztosi testület elé terjesztett javaslatot benyújtó biztos (lásd a fenti 12. pontot) nem kapta meg a felperes pályázatát.
41
Ami a kinevezési tanácsadó bizottság 2024. augusztus 22‑i előzetes véleményét illeti, az nemcsak a felperes, hanem egy olyan személy pályázatait is tartalmazta, aki az előválogatási szakasz előtt visszavonta pályázatát. A kiválasztható pályázatok száma tehát nem hat, hanem nyolc volt. A Bizottság, amikor a tárgyaláson erről a számbeli különbségről kérdezték, elismerte, hogy ez az inkoherencia kérdéseket vethet fel, további magyarázattal azonban nem szolgált.
42
Így a Bizottság nem állította azt, hogy e különbség azzal a körülménnyel lenne magyarázható, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság valamennyi pályázat kiválaszthatósági feltételeit elemezte, és a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóságétól eltérő következtetésre jutott.
43
Meg kell állapítani mindenesetre, hogy a Bizottság nem tudott olyan konkrét bizonyítékokkal szolgálni, amelyek lehetővé tették volna annak megerősítését, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság – a Bizottság költségvetésért és adminisztrációért felelős tagjával ellentétben – megkapta a felperes pályázatát, és annak megerősítését sem, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság ténylegesen megvizsgálta annak kiválaszthatóságát.
44
Ráadásul a kinevezési tanácsadó bizottság 2024. augusztus 22‑i előzetes véleménye csak az értékelőközpontba és a meghallgatásra behívott két pályázó személyes aktájának ellenőrzését említi kifejezetten, és egyikük sem a felperes.
45
Ennélfogva a benyújtott iratok és a Bizottság által szolgáltatott magyarázatok nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság megkapta az összes pályázatot, még kevésbé pedig annak megállapítását, hogy újból megvizsgálta a részvételi feltételeket, és konkrétabban annak megállapítását sem, hogy a felperes pályázatát értékelte.
46
A kinevezési tanácsadó bizottság 2024. augusztus 22‑i előzetes véleményében szereplő lista tehát az összes pályázó nevét tartalmazó egyszerű összefoglaló listaként jelenik meg, függetlenül attól, hogy pályázataik kiválaszthatók‑e, és a „kiválasztható” jelzőt – a Bizottság által szolgáltatott meggyőző magyarázatok hiányában – elírásnak kell tekinteni.
47
Ennélfogva a Bizottság nem bizonyította, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság megvizsgálta volna a felperes pályázatát, és arra a következtetésre jutott, hogy a pályázat – ellentétben a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság következtetésével, amelyet ráadásul az előválogató bizottság vizsgálat nélkül elfogadott – kiválasztható.
48
E bizonyítás annál is inkább szükséges volt, mivel egyrészt az összefoglaló dokumentumból nem tűnik ki, hogy a kinevezési tanácsadó bizottságtól elvárnák, hogy vizsgálja meg a pályázatok részvételi feltételeit, másrészt pedig, mivel törölték a felperesnek az előválogató bizottság előtti meghallgatását, kevéssé valószínű, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság megvizsgálja az érdemeket azon pályázat esetében, amelyből számára fontos értékelendő elemek hiányoztak.
49
Harmadszor, ami a biztosok testületét illeti, figyelembe véve a kiválasztási eljárás lefolytatásának módját, vagyis először is azt, hogy a felperes pályázatát nem továbbították a Bizottság költségvetésért és igazgatásért felelős tagjának, majd azt, hogy az előválogató bizottság elfogadta a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság következtetését, végül pedig azt, hogy nincs bizonyíték arra vonatkozóan, hogy a kinevezési tanácsadó bizottság megvizsgálta volna a felperes pályázatát, olyan valószínűsítő körülmények együttese áll fenn, amelyek alapján észszerűen kétségbe vonható, hogy a biztosi testület megkapta‑e a felperes pályázatát, és megvizsgálta‑e annak kiválaszthatóságát. Ráadásul a kinevezési tanácsadó bizottsággal kapcsolatban a fenti 48. pontban megállapítottakhoz hasonlóan egyrészt az összefoglaló dokumentumból nem tűnik ki, hogy a biztosok testülete köteles lenne megvizsgálni a pályázatok részvételi feltételeit, másrészt pedig, mivel sem az előválogató bizottság, sem a kinevezési tanácsadó bizottság nem hallgatta meg a felperest, kevéssé volt valószínű, hogy az említett testület megvizsgálja az érdemeket azon pályázat esetében, amelyből számára fontos értékelendő elemek hiányoztak.
50
Márpedig meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem terjesztett elő egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely ennek ellenkezőjét bizonyítaná, hacsak a biztosi testület ülésének jegyzőkönyve nem ilyen.
51
Mindazonáltal az a tény, hogy a biztosi testület ülésének jegyzőkönyve megemlíti, hogy e testület megkapta a pályázatok listáját, nem elegendő annak bizonyításához, hogy ténylegesen megkapta a felperes pályázatát, és megvizsgálta annak kiválaszthatóságát. A lista továbbítása ugyanis nem feltétlenül egyenértékű a pályázatok tényleges továbbításával, amint azt a 2024. június 11‑i feljegyzés is tanúsítja, amely tartalmazta ugyan a pályázatok listáját, de a Bizottság költségvetésért és igazgatásért felelős tagjának csak a kiválasztható pályázatokat továbbította.
52
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a 2024. június 11‑i elektronikus levelet a felperessel ugyanazon a napon 16 óra 56 perckor, vagyis hozzávetőleg egy órával a 2024. június 11‑i feljegyzés 15 óra 49 perckor történő elektronikus aláírását követően közölték, ami megerősíti azt a szándékot, hogy tájékoztassák a felperest a vele szemben hozott határozatról, és azt szinte egyidejűleg továbbították a Bizottság illetékes tagjának.
53
A jelen ügy körülményei között ennélfogva meg kell állapítani, hogy a 2024. június 11‑i elektronikus levél azzal a következménnyel járt, hogy az előválogatási szakaszt megelőzően kizárta a felperes pályázatát, és így pályázata végleges elutasításának, ennélfogva pedig sérelmet okozó aktusnak minősül (a továbbiakban: megtámadott határozat), ebből kifolyólag keresete elfogadható.
A kereset tárgyáról
54
Harmadik kereseti kérelmével a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék – amennyiben szükséges – semmisítse meg a panaszt elutasító határozatot.
55
Mivel a panaszt elutasító határozat nem rendelkezik önálló tartalommal, tekintve, hogy csupán megerősíti a megtámadott határozatot, meg kell állapítani, hogy a megsemmisítés iránti kérelmek kizárólag a megtámadott határozat megsemmisítésére irányulnak, amelynek jogszerűségét a panaszt elutasító határozatban szereplő indokolás figyelembevételével kell értékelni (lásd ebben az értelemben: 1989. január 17‑i, Vainker kontra Parlament ítélet, 293/87, EU:C:1989:8, 8. pont; 2022. július 6‑i, MZ kontra Bizottság ítélet, T‑631/20, EU:T:2022:426, 21. pont).
Az ügy érdeméről
56
Keresetének alátámasztása érdekében a felperes két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt nyilvánvaló értékelési hibára, a másodikat pedig az álláshirdetéssel és az ezen álláshirdetésben hivatkozott szabályokkal kapcsolatos jogellenességi kifogásra alapítja.
57
Egyébiránt a felperes az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeiben a jogi aktus kibocsátója hatáskörének hiányára alapított új jogalapot hozott fel.
Az aktus kibocsátója hatáskörének hiányára alapított jogalapról
58
Az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeiben a felperes jelezte, hogy ha a Törvényszék a Bizottsághoz hasonlóan úgy ítélné meg, hogy az a személy, aki a megtámadott határozatot vele közölte, erre nem volt jogosult, akkor a jogi aktus kibocsátója hatáskörének hiányára alapított új megsemmisítési jogalapot kíván felhozni.
59
A tárgyaláson a Bizottság azt állította, hogy ha a Törvényszék úgy vélné, hogy a sérelmet okozó aktus a 2024. június 11‑i elektronikus levél, meg kell állapítani, hogy az azt elfogadó hatóság nem rendelkezik hatáskörrel.
60
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a sérelmet okozó aktus kibocsátója hatáskörének hiánya imperatív jogalapnak minősül, amelyet az uniós bíróságnak szükség esetén hivatalból kell vizsgálnia (lásd: 2010. július 8‑iBizottság kontra Putterie‑De‑Beukelaer ítélet, T‑160/08 P, EU:T:2010:294, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és arra az eljárás bármely szakaszában hivatkozni lehet (lásd: 2024. június 26‑iParaskevaidis kontra Tanács és Bizottság ítélet, T‑698/21, EU:T:2024:425, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
A jelen ügyben a megtámadott határozatot a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóság „HR.02 – Executive Staff” egysége személyi állományának egyik tagja hozta meg. Márpedig, amint az a fenti 31. pontban szerepel, a biztosi testület az a kinevezésre jogosult hatóság, amely hatáskörrel rendelkezik a felsővezetők kinevezése tárgyában.
62
Kétségtelen, hogy a kereset elfogadhatóságának elemzéséből az következik, hogy az előválogató bizottság, a kinevezési tanácsadó bizottság és a biztosok testülete ténylegesen nem elemezte a pályázatok kiválaszthatósági feltételeit, és e feladatot a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóságra ruházták.
63
Ráadásul, amint az a fenti 53. pontban megállapításra került, a megtámadott határozat a felperes tekintetében a kiválasztási eljárás végét jelentette.
64
Így úgy tűnhet, hogy a biztosok testülete a Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóságra ruházta a pályázatok kiválaszthatósági feltételeinek vizsgálatára és az említett pályázatoknak a kiválasztási eljárás e szakaszában történő elutasítására vonatkozó hatásköreit.
65
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hatáskörátruházást nem lehet feltételezni: az átruházó hatóság – még ha jogosult is hatásköreinek átruházására – köteles erről kifejezett határozatot hozni (lásd ebben az értelemben: 1958. június 13‑iMeroni kontra Főhatóság ítélet, 9/56, EU:C:1958:7, 42–44., 46. és 47. o.) és az átruházás csak pontosan meghatározott végrehajtási hatáskörökre vonatkozhat (lásd ebben az értelemben: 2005. május 26‑iTralli kontra EKB ítélet, C‑301/02 P, EU:C:2005:306, 43. pont).
66
Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben nem erről volt szó.
67
Egyébiránt hangsúlyozni kell, hogy a jelen ügy különbözik a fenti 32. pontban említett 2015. április 22‑iED kontra ENISA végzés (F‑105/14, EU:F:2015:33, 31. pont) alapjául szolgáló ügytől. Ez utóbbi ügyben ugyanis az illetékes hatóság fogadta el a sérelmet okozó aktust, ugyanis az tartalmazta a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság arra vonatkozó álláspontját, hogy a kiválasztási eljárás első szakaszában elutasította a felperes pályázatát, mégpedig azután, miután azt a kiválasztási bizottság részletesen értékelte.
68
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatot hatáskörrel nem rendelkező hatóság hozta meg, így azt meg kell semmisíteni.
69
Mindazonáltal a megfelelő igazságszolgáltatás megköveteli, hogy azon megfelelő jogi háttér megállapítása érdekében, amelyben a Bizottságnak az EUMSZ 266. cikknek megfelelően meg kell hoznia a jelen ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket, a felperes által felhozott első jogalapot is meg kell vizsgálni.
A nyilvánvaló értékelési hibára és téves jogalkalmazásra alapított első jogalapról
70
A felperes úgy véli, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor figyelmen kívül hagyta az álláshirdetést és az abban hivatkozott szabályokat. A kinevezésre jogosult hatóságnak ugyanis ez utóbbiakat úgy kellett volna értelmeznie, hogy a vitatott feltétel nem alkalmazandó olyan esetben, mint az övé. Az ilyen jogalapot úgy kell tekinteni, mint amely szintén téves jogalkalmazáson alapul.
71
E tekintetben a felperes egyrészt rámutat arra, hogy a középvezetőkről szóló, 2016. június 15‑i C(2016) 3288 final bizottsági határozat (a továbbiakban: középvezetőkről szóló határozat), amely meghatározza azon feltételeket, amelyek alapján valamely munkakör „középvezetői munkakörnek” minősül, nem alkalmazandó a tanácsadókra, amint az e határozat 2. cikkének (3) bekezdéséből következik.
72
Másrészt a felperes megjegyzi, hogy a tanácsadói feladatokról szóló, 2016. június 7‑i C(2016) 3214 final bizottsági határozat (a továbbiakban: tanácsadókról szóló határozat) az 1. cikkének megfelelően kizárja a hatálya alól a jogi szolgálat jogi tanácsadóit.
73
A felperes ebből két különböző forgatókönyvet vezet le.
74
Az első forgatókönyv szerint úgy kell tekinteni, hogy mivel a tanácsadókról szóló határozat nem alkalmazandó a jogi szolgálat jogi tanácsadóira, rájuk a középvezetőkről szóló határozat alkalmazandó. Márpedig ilyen esetben a jogi tanácsadókat – a jogi szolgálat sajátos felépítésére tekintettel – egységvezetőknek kellene tekinteni.
75
Mivel a kinevezésre jogosult hatóság a felperest, aki a jogi szolgálat jogi tanácsadója, nem egységvezetőként kezelte, a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni a középvezetőkről szóló határozat figyelmen kívül hagyása miatt.
76
A második forgatókönyv szerint a jogi szolgálat jogi tanácsadói ki vannak zárva mind a középvezetőkről szóló határozat, mind a tanácsadókról szóló határozat hatálya alól. Ez azt jelentené, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadói munkakörére sem e tanácsadók szerepére, sem pedig a felsővezetői állásokra vonatkozó kiválasztási eljárásokban való részvétel lehetőségére vonatkozóan nem vonatkozna semmilyen konkrét jogszabály.
77
Ilyen esetben a megtámadott határozatot nem lehetett volna a középvezetőkről szóló határozat alapján elfogadni, és a kinevezésre jogosult hatóságnak konkrétan értékelnie kellett volna, hogy a felperes rendelkezik‑e a kérdéses munkakörhöz szükséges vezetői készségekkel és tapasztalattal.
78
Következésképpen a kinevezésre jogosult hatóság figyelmen kívül hagyta az álláshirdetést és az abban hivatkozott szabályokat azáltal, hogy a vitatott feltételt automatikusan alkalmazta a felperesre anélkül, hogy megvizsgálta volna, hogy készségei és tapasztalatai egyenértékűnek tekinthetők‑e a középvezetői munkakör számára előírtakkal.
79
A Tanács vitatja a felperes érvelését. Különösen azt állítja, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadói nem annyiban nem tartoznak a középvezetőkről szóló határozat hatálya alá, „amennyiben” nem vezetői feladatokat látnak el, hanem azért nem, „mivel” nem látnak el ilyen feladatokat. A középvezetőkről szóló határozat 2. cikke (3) bekezdésének ezen értelmezését megerősíti e határozat angol változata, amely az „as” kifejezést, valamint a német változat, amely a „da” kifejezést használja.
80
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az álláshirdetés feladata egyrészt az, hogy az érintetteket a lehető legpontosabban tájékoztassa a betöltendő álláshely betöltéséhez szükséges feltételek jellegéről annak érdekében, hogy lehetővé tegye számukra annak mérlegelését, hogy érdemes‑e pályázatot benyújtaniuk, másrészt pedig, hogy meghatározza azt a jogi keretet, amelyre tekintettel a pályázók érdemeinek összehasonlító vizsgálatára sor kerül. Ez utóbbi cél azzal jár, hogy kellően pontos követelményeket kell meghatározni, melyek lehetővé teszik az említett összehasonlító vizsgálat lefolytatását és a meghozott döntés indokolását (lásd: 2022. június 1‑iOG kontra AED ítélet, T‑632/20, nem tették közzé, EU:T:2022:308, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az ítélkezési gyakorlat szerint az álláshirdetés szerinti feltételeket az álláshirdetés összefoglalójában szereplő általános feltételek, továbbá az érintett álláshelyre vonatkozóan megjelölt különös feltételek képezik (2019. február 7‑iDuym kontra Tanács ítélet, T‑549/17, nem tették közzé, EU:T:2019:72, 60. pont).
81
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon széles mérlegelési jogkör gyakorlása, amellyel a kinevezésre jogosult hatóság a kinevezések terén rendelkezik, a pályázati anyagok alapos vizsgálatát és az álláshirdetésben foglalt követelmények gondos figyelembevételét feltételezi, így a kinevezésre jogosult hatóság köteles minden olyan pályázót elutasítani, aki nem felel meg e követelményeknek. Az álláshirdetés ugyanis olyan jogi keret, amelyet a kinevezésre jogosult hatóságnak magára nézve kötelezőnek kell tekintenie, és amelyet szigorúan be kell tartania (1993. március 18‑iParlament kontra Frederiksen ítélet, C‑35/92 P, EU:C:1993:104, 15. és 16. pont; 1998. május 12‑iWenk kontra Bizottság ítélet, T‑159/96, EU:T:1998:86, 63. pont; 2019. július 9‑iVY kontra Bizottság ítélet, T‑253/18, nem tették közzé, EU:T:2019:488, 20. pont).
82
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy – amint az lényegében a fenti 6. pontban megállapításra került – az álláshirdetésben volt egy, a kiválaszthatósági kritériumokra vonatkozó rovat, amely a bizottsági intranet egyik oldalára utaló linket tartalmazott, amelynek címe „Vezetők: Kiválaszthatósági feltételek” volt.
83
A vitatott feltétel, amint arra a fenti 6. pont emlékeztet, egyértelműen kifejti, hogy olyan „AD 14 besorolási fokozatú, határozatlan időre kinevezett tisztviselők” jogosultak pályázni, akik „legalább [két] éven át középvezetői tisztséget töltenek (vagy töltöttek) be”.
84
Előzetesen meg kell állapítani, hogy bár a felperes vitatja azt, hogy pályázatát a vitatott feltétel alapján értékelték, valójában azt rója fel a kinevezésre jogosult hatóságnak, hogy nem vette figyelembe sem különös jogi tanácsadói jogállását, sem a vezetői készségeit és tapasztalatát annak értékelése során, hogy teljesíti‑e a vitatott feltételt.
85
Mindenesetre, mivel a vitatott feltétel azon jogi keret részét képezi, amelybe az álláshirdetés illeszkedik, az a felperesre is vonatkozott, amennyiben a kérdéses álláshelyre pályázatot nyújtott be.
86
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a panaszt elutasító határozatban a kinevezésre jogosult hatóság mindenekelőtt úgy ítélte meg, hogy a felperes által a csoportvezető helyetteseként ellátott feladatok nem tekinthetők egyenértékűnek a csoportnak a középvezetőkről szóló határozat értelmében vett állandó és folyamatos irányításával, továbbá, hogy a középvezetőkről szóló határozat kizárta annak a jogi tanácsadókra való alkalmazását. Végül megállapította, hogy a felperes a Bizottságnál szerzett széleskörű szakmai tapasztalata ellenére sem szerezte meg a kérdéses álláshelyre való jogosultsághoz szükséges vezetői tapasztalatot.
87
A felperes elsődlegesen azt állítja, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadóit egységvezetőként kell kezelni, mivel nincsenek kizárva a középvezetőkről szóló határozatból. Másodlagosan, ha úgy kellene tekinteni, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadói ki vannak zárva a középvezetőkről szóló határozat hatálya alól, joghézag állna fenn velük kapcsolatban, mivel ők a tanácsadókról szóló határozat hatálya alól is ki vannak zárva. Ilyen esetben a kinevezésre jogosult hatóságnak konkrétan értékelnie kellett volna, hogy a felperes rendelkezik‑e a kérdéses álláshelyhez szükséges vezetői készségekkel és tapasztalattal.
88
Ami azt a kérdést illeti, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadói a középvezetőkről szóló határozat hatálya alá tartoznak‑e, egyrészt meg kell jegyezni, hogy a középvezetőkről szóló határozat 1. cikkének második bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a]z említett határozatot a Bizottság valamennyi szervezeti egységére, valamint az igazgatásilag hozzá tartozó szervezeti egységekre kell alkalmazni”. Következésképpen az a jogi szolgálatra is vonatkozik.
89
Másrészt a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, hogy „[a] tanácsadók, amennyiben nem látnak el vezetői feladatokat, ki vannak zárva az [említett] határozat hatálya alól”.
90
E tekintetben a felperes lényegében egyrészt azt állítja, hogy a „tanácsadók” alatt a tanácsadókról szóló határozatban említett tanácsadókat kell érteni, amely határozatból ki vannak zárva a jogi szolgálat jogi tanácsadói. Másrészt csak azok a tanácsadók vannak kizárva, akik nem látnak el vezetői feladatokat.
91
A Bizottság nem nyilatkozik arról, hogy a tanácsadókról szóló határozat releváns‑e a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (3) bekezdése szerinti „tanácsadó” fogalmának értelmezése szempontjából. Azt állítja azonban, hogy a jogi tanácsadók a „tanácsadó vagy azonos rangú” állástípusba tartoznak, és hogy a tanácsadók – akárcsak a jogi tanácsadók – nem látnak el vezetői feladatokat, így nem tartoznak a középvezetőkről szóló határozat hatálya alá. Ezenkívül a különböző szabályokból és az ítélkezési gyakorlatból azt a következtetést vonja le, hogy a biztosok testülete számára egyértelmű volt, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadója nem egyenértékű az egységvezetővel. Ez a megállapítás, amelyhez hozzá kell adni a jogi tanácsadók csekély létszámát, a Bizottság szerint megmagyarázza, hogy miért nem szerepelnek a középvezetőkről szóló határozatban.
92
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi. Valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése szempontjából annak keletkezése is releváns elemeket szolgáltathat (2021. szeptember 2‑iCRCAM‑ítélet, C‑337/20, EU:C:2021:671, 31. pont; lásd még ebben az értelemben: 2021. március 10‑iAM kontra EBB ítélet, T‑134/19, EU:T:2021:119, 60. pont).
93
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (3) bekezdése a „tanácsadókat” zárja ki az említett határozat hatálya alól, nem pedig a „tanácsadókat vagy azonos rangúakat”, akikről ugyanakkor ezen állástípust elnevezték, amint az a személyzeti szabályzat I. mellékletéből és a személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 30. cikkéből, sőt, a munkakörtípusokról és a munkaköri megnevezésekről szóló, 2013. december 16‑i C(2013) 8979 final bizottsági határozat mellékletéből is kitűnik.
94
Ezt követően kétségtelenül igaz, hogy a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (3) bekezdése e fogalom meghatározása érdekében nem hivatkozik kifejezetten a tanácsadókról szóló határozatra. Mindazonáltal e két határozat elfogadásának körülményei, valamint a tanácsadókról szóló határozat célja alapján megállapítható, hogy a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (3) bekezdése „tanácsadók” alatt a tanácsadókról szóló határozatban említett tanácsadókat kívánta érteni.
95
E tekintetben egyrészt a középvezetőkről szóló határozat és a tanácsadókról szóló határozat elfogadásának hátterét illetően emlékeztetni kell arra, hogy azokat egy hét különbséggel, vagyis a tanácsadókról szóló határozatot 2016. június 7‑én, a középvezetőkről szóló határozatot pedig 2016. június 15‑én fogadták el, és mindkettő a Bizottság átfogó tehetséggondozási stratégiájának részét képezi (lásd a középvezetőkről szóló határozat (1) preambulumbekezdését és a tanácsadókról szóló határozat (2) preambulumbekezdését), és céljuk az volt, hogy figyelembe vegyék a 2014. január 1‑jén hatályba lépett, felülvizsgált személyzeti szabályzatot (a középvezetőkről szóló határozat (8) preambulumbekezdése és a tanácsadói határozat (1) preambulumbekezdése).
96
A tanácsadókról szóló határozat és a középvezetőkről szóló határozat tehát a Bizottság által a személyi állományának irányítására elfogadott közös szabályok összességét képezik. Ezt a kijelentést erősíti meg a Bizottság főigazgatóságainak és szolgálatainak szervezeti felépítéséről szóló, 2017. július 31‑i C(2017) 5231 bizottsági közleményt végrehajtó iránymutatás 2. pontja, amely kimondja, hogy a vezetői és tanácsadói feladatok szerepére és helyzetére vonatkozó iránymutatást a középvezetőkről és a tanácsadókról szóló határozatok rendelkezéseivel együtt kell értelmezni.
97
Másrészt a tanácsadókról szóló határozat által követett célt illetően meg kell állapítani, hogy e határozat (2) preambulumbekezdéséből kifejezetten kitűnik, hogy a Bizottság „nyilvánvalóbb különbséget kíván tenni a középvezetők és a szakértők előmenetele között”.
98
Erre a célkitűzésre egyébként a Bizottság főigazgatóságainak és szolgálatainak szervezeti felépítéséről szóló, a Bizottságnak címzett, 2017. július 31‑i C(2017) 5231 final közlemény 3.3. pontja is emlékeztet. Ebből ugyanis kitűnik, hogy a tanácsadókról szóló határozat „átdolgozta a tanácsadókra vonatkozó politikát az átfogó tehetséggondozási stratégiája keretében, egyértelműen megkülönböztetve az egységvezetői és a tanácsadói életpályát”.
99
A középvezetőkről szóló határozat elfogadásának körülményeiből – ideértve a tanácsadókról szóló határozat célkitűzéseit is – kitűnik, hogy a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (3) bekezdése a tanácsadókról szóló határozatban említett tanácsadókra kívánt hivatkozni.
100
A Bizottság által előadott azon körülmény, hogy a tagjaiból álló testület számára egyértelmű volt, hogy a jogi tanácsadói álláshely nem volt azonos rangú az egységvezetői állással, valamint az a tény, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadóinak száma csekély volt, a Bizottság állításával ellentétben nem magyarázhatja meg, hogy a jogi tanácsadókat miért nem említették kifejezetten a középvezetőkről szóló határozatban.
101
Egyrészt ugyanis mind a munkakörtípusokról és a munkaköri megnevezésekről szóló, 2013. december 16‑i C(2013) 8979 final bizottsági határozatból, mind pedig a Bizottság által ezen érvelés alátámasztására említett 2015. július 16‑iEJ és társai kontra Bizottság ítéletből (F‑112/14, EU:F:2015:90, 42. és 63. pont) kitűnik, hogy a „tanácsadó” fogalma egy bizonyos álláshelytípusra korlátozódik, és hogy létezik egy tágabb, „tanácsadó vagy azonos rangú” című rovat, amelyben több álláshely – köztük a jogi szolgálat jogi tanácsadója – szerepel.
102
Másrészt a jogi szolgálat jogi tanácsadóinak sajátossága – noha létszámuk csekély – jól ismert, mivel a tanácsadókról szóló határozat 1. cikke értelmében kifejezetten kizárták őket e határozat hatálya alól.
103
Így a középvezetőkről szóló határozat elfogadásakor a biztosok testülete tudta, vagy e testületnek tudnia kellett volna, hogy a „tanácsadó” fogalma nem foglalja magában a jogi szolgálat jogi tanácsadóit, és hogy a „tanácsadó vagy azonos rangú” fogalmára kellett volna utalni ahhoz, hogy az említett határozat 2. cikkének (3) bekezdésében előírt kizárás rájuk is vonatkozzon.
104
A felperes által ebből levont következtetéssel ellentétben azonban ez nem jelenti azt, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadóit automatikusan egységvezetőnek kellene tekinteni.
105
A középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (1) bekezdése ugyanis felsorolja azokat a feladatköröket, amelyeket főszabály szerint középvezetőinek kell tekinteni. Ezek közé tartoznak az egység‑ és osztályvezetői, de a tagállami képviseletvezetői és a munkacsoportvezetői feladatkörök is. A jogi tanácsadói feladatokat tehát itt nem említik.
106
A jogi szolgálat jogi tanácsadóinak, mivel nem tartoznak a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (1) bekezdésében meghatározott kategóriák egyikébe sem, meg kell felelniük az e rendelkezésben meghatározott két feltételnek ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy középvezetői feladatokat látnak el.
107
A felperes által előadott azon körülmény, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadóira az egységvezetőkéhez hasonló kiválasztási eljárás vonatkozik, amit egyébként a Bizottság vitat, nem kérdőjelezheti meg ezt a következtetést. Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis önmagában az, hogy a személyzeti szabályzat 4. cikke és 29. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján lefolytatott kiválasztási eljárást követően és a középvezetőkről szóló határozatnak megfelelően „jogi tanácsadónak” nevezték ki őket, nem jelenti azt, hogy ténylegesen közép‑ vagy felsővezetői feladatokat láttak el (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2015. július 16‑iEJ és társai kontra Bizottság ítélet, F‑112/14, EU:F:2015:90, 20., 68. és 74. pont).
108
Végül, amint azt a Bizottság mind az ellenkérelemben, mind a tárgyaláson elismerte, meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság személyi állományának tagja ténylegesen a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett középvezetői feladatokat lát‑e el.
109
Egyrészt ugyanis meg kell állapítani, hogy a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „középvezetőnek minősül minden olyan személy, aki olyan beosztásban dolgozik, amely egyszerre felel meg e két feltételnek”, tehát nem csupán az ezt követően azonosított – és a fenti 105. pontban felidézett – kategóriák minősülnek annak.
110
Másrészt a Bizottság főigazgatóságainak és szolgálatainak szervezeti felépítéséről szóló, a Bizottságnak címzett, 2017. július 31‑i C(2017) 5231 final közlemény 3.1. pontja szerint kivételes esetekben valamely főigazgatóságon, igazgatóságon vagy egységen kívül is létezhet vezetői feladatkör.
111
E körülmények között főszabály szerint semmi nem zárja ki, hogy egy olyan személy, mint a felperes, bizonyítani próbálja, hogy megfelel a középvezetőkről szóló határozat 2. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételeknek.
112
Ennélfogva a kinevezésre jogosult hatóság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a jogi szolgálat jogi tanácsadóit ugyanúgy kizárták a középvezetőkről szóló határozat hatálya alól, mint a tanácsadókról szóló határozatban említett tanácsadókat.
113
Mivel a megtámadott határozatot hatáskörrel nem rendelkező hatóság hozta meg, amint az a fenti 68. pontban megállapításra került, nem szükséges megvizsgálni, hogy a kinevezésre jogosult hatóság konkrétan megvizsgálta‑e, hogy a felperes középvezetői feladatokat látott‑e el, és hogy ezen elemzés során követett‑e el nyilvánvaló értékelési hibát.
114
A fentiek összességére tekintettel a jelen keresetnek helyt kell adni.
A költségekről
115
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
116
Mivel a jelen ügyben a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell őt saját költségeinek és a felperes költségeinek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék megsemmisíti a Bizottság Humánerőforrásügyi és Biztonsági Főigazgatóságának 2024. június 11‑i elektronikus levelében szereplő határozatot, amely elutasította a Friedrich Erlbacher által a Bizottság Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóságának igazgatói (AD 14/AD 15) álláshelyére benyújtott pályázatát.
2)
A Törvényszék a Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.
Svenningsen
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Kihirdetve Luxembourgban, a 2026. március 11‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.