62024TC0589
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
MAJE BRKAN
od 26. studenoga 2025. (
1
)
Predmet T‑589/24
A‑GmbH
protiv
Hauptzollamt C
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik – Uredbe (EEZ) br. 2913/92 i (EU) br. 952/2013 – Postupak vanjske proizvodnje – Djelomično oslobođenje od uvozne carine – Stavljanje na izvoz u carinskom uredu koji nije određen u odobrenju i koji se nalazi u državi članici koja nije država članica koja je izdala odobrenje – Sirovo ulje od kikirikija”
Uvod
1.
U okviru međunarodne podjele rada, zbog gospodarskih ili tehničkih razloga, brojni poduzetnici iz Europske unije koriste vanjsku proizvodnju, odnosno izvoz robe izvan Unije radi njezina ponovnog uvoza nakon prerade, obrade ili popravka (
2
).
2.
Odredbama Carinskog zakonika Zajednice (
3
) (u daljnjem tekstu: CZZ) i Carinskog zakonika Unije (
4
) (u daljnjem tekstu: CZU) koje se odnose na postupak vanjske proizvodnje nastoji se izbjeći carinsko oporezivanje robe Unije koja je izvezena u svrhu proizvodnje (
5
) u trenutku njezina ponovnog uvoza na područje Unije (
6
). Tako se u skladu s člankom 145. stavkom 1. CZZ‑a i člankom 259. stavkom 1. CZU‑a dobiveni/prerađeni proizvodi (
7
) puštaju u slobodni promet uz potpuno ili djelomično oslobođenje od uvoznih carina.
3.
Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka), sud koji je uputio zahtjev, odnosi se na tumačenje odredbi CZZ‑a i njegove provedbene uredbe (
8
) (u daljnjem tekstu: Uredba o provedbi CCZ‑a, zajedno s CZZ‑om: stari carinski propisi) te odredbi CZU‑a, delegirane uredbe kojom se ona dopunjuje (
9
) (u daljnjem tekstu: Delegirana uredba o CZU‑u) i provedbene uredbe kojom se utvrđuju postupci za njegovu primjenu (
10
) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba o CZU‑u te zajedno s CZU‑om i Delegiranom uredbom o CZU‑u: novi carinski propisi) koji se odnose na provedbu postupka vanjske proizvodnje.
4.
Zahtjev je upućen u okviru spora između njemačkog društva A‑GmbH (u daljnjem tekstu: tužitelj iz glavnog postupka) i Hauptzollamta C (Glavni carinski ured C, u daljnjem tekstu: GCU). Taj se spor odnosi na odobrenje za upotrebu postupka vanjske proizvodnje koje tužitelj iz glavnog postupka primjenjuje, koje je GCU izdao 1. prosinca 2014. za stavljanje robe Unije u postupak vanjske proizvodnje u carinskom uredu koji se nalazi u Nizozemskoj, a koji nije određen u navedenom odobrenju.
Pravni okvir
5.
U okviru ovog predmeta osobito su relevantni članci 84., 85., 87., 145. i članak 150. stavak 2. CZZ‑a, članci 500. i 501. Uredbe o provedbi CCZ‑a, članak 77., članak 86. stavak 6., članak 211. stavak 1. i članak 259. CZU‑a, članak 254. Delegirane uredbe o CZU‑a te članak 261. stavak 1. točka (c) Provedbene uredbe o CZU‑u.
Glavni postupak i prethodna pitanja
6.
GCU je 1. prosinca 2014. izdao tužitelju iz glavnog postupka odobrenje za upotrebu postupka vanjske proizvodnje kako bi proizvodnim radnjama u društvu sa sjedištem u Švicarskoj proizvodio ulje kikirikija kao dobiveni/prerađeni proizvod. Privremeno izvezena roba bila je sirovo ulje kikirikija.
7.
U odobrenju koje je izdao GCU određena su dva carinska ureda u Njemačkoj (carinski ured W i carinski ured Z) za stavljanje robe u privremeni izvoz. Zaključenje carinskog postupka bilo je pak moguće u bilo kojem njemačkom carinskom uredu. GCU je imao svojstvo nadzornog carinskog ureda.
8.
Od lipnja 2015. do rujna 2017. tužitelj je u Nizozemskoj u slobodnom prometu kupovao sirovo ulje od kikirikija. Ta roba Unije deklarirana je carinskom uredu u Nizozemskoj (NL000xxx) za izravni izvoz u Švicarsku s oznakom postupka 1000 (konačni izvoz bez prethodnog postupka). Nakon proizvodnih radnji u Švicarskoj od 29. lipnja 2015. do 11. rujna 2017., tužitelj iz glavnog postupka stavio je dobiveni/prerađeni proizvod u Švicarskoj u carinski postupak puštanja u slobodan promet u Uniji s oznakom postupka 4000 (istodobno puštanje u slobodni promet bez prethodnog postupka). Tužitelj iz glavnog postupka je za carinsku vrijednost naveo trošak obavljenih proizvodnih radnji u Švicarskoj, a ne vrijednost uvezenog prerađenog ulja kikirikija.
9.
GCU je izmijenio odobrenje za postupak vanjske proizvodnje koje je izdao 1. prosinca 2014. dodavanjem nizozemskog carinskog ureda (NL000xxx) kao carinskog ureda za stavljanje privremeno izvezene robe u postupak vanjske proizvodnje s učinkom od 16. ožujka 2018.
10.
GCU je 25. srpnja 2018. naknadno naplatio carinu jer tužitelj iz glavnog postupka nije mogao primijeniti postupak vanjske proizvodnje jer nije prijavio robu Unije pod oznakom postupka 2100 (privremeni izvoz u okviru vanjske proizvodnje bez prethodnog postupka) njemačkim carinskim uredima određenima u odobrenju.
11.
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je prigovor GCU‑u protiv naplate carine. Osim toga, pred nizozemskim carinskim uredom izmijenio je carinske deklaracije za izvoz sirovog ulja od kikirikija kako bi u navedenim deklaracijama, uz oznaku postupka vanjske proizvodnje (oznaka 2100 u polju 37), naznačio i odobrenje za proizvodnju (u polju 44). GCU je rješenjem od 5. prosinca 2018. o utvrđivanju uvoznih carina smanjio iznos carine koji se treba naknadno naplatiti, a u preostalom dijelu odbio je prigovor.
12.
Finanzgericht (Financijski sud, Njemačka) je povodom tužbe koju je podnio tužitelj iz glavnog postupka presudio da on nije mogao uvesti ulje od kikirikija uz djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju članka 145. CZZ‑a jer nije koristio odobrenje koje mu je izdao GCU te nije stavio privremeno izvezenu robu u postupak vanjske proizvodnje.
13.
U okviru revizije podnesene sudu koji je uputio zahtjev, tužitelj iz glavnog postupka u biti tvrdi da nije relevantno pitanje je li odobrenje podneseno carinskom uredu koji nije nadležan u Njemačkoj ili Nizozemskoj, to više što GCU raspolaže drugim sredstvima kako bi osigurao poštovanje uvjeta za identifikaciju robe.
14.
Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud) smatra da ishod postupka koji vodi ovisi o tumačenju odredbi starih i novih carinskih propisa. Odlučio je stoga prekinuti postupak i postaviti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se djelomičnom oslobođenju od uvoznih carina nakon vanjske proizvodnje u skladu s člankom 145. stavkom 1. [CZZ‑a] odnosno člankom 259. stavkom 1. [CZU‑a] okolnost da je carinsku deklaraciju za privremeno izvezenu robu prihvatio carinski ured koji nije određen kao carinski ured za stavljanje u carinski postupak u odobrenju za upotrebu postupka vanjske proizvodnje prema članku 85. [CZZ‑a] u vezi s njegovim člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom odnosno prema članku 211. stavku 1. točki (a) [CCU‑a]?
2.
Treba li članak 150. stavak 2. [CZZ‑a] tumačiti na način da se odnosi samo na obveze koje postoje nakon stavljanja privremeno izvezene robe u carinski postupak vanjske proizvodnje ili se ta odredba primjenjuje i na obveze u vezi s podnošenjem carinske deklaracije radi stavljanja privremeno izvezene robe u postupak vanjske proizvodnje?
3.
Treba li članak 86. stavak 6. [CZU‑a] po analogiji primijeniti ako je carinski dug u skladu s člankom 77. stavkom 1. točkom (a) [CZU‑a] nastao stavljanjem prerađenih proizvoda u slobodni promet?”
15.
Belgijska vlada, Komisija i tužitelj iz glavnog postupka podnijeli su očitovanja u okviru postupka pred Sudom. Komisija i tužitelj iz glavnog postupka sudjelovali su na raspravi održanoj 8. rujna 2025., na kojoj su odgovorili na pisana i usmena pitanja koja je postavio Opći sud.
Analiza
Uvodna razmatranja
16.
Carinski postupak vanjske proizvodnje omogućuje gospodarskim subjektima iz Unije da privremeno izvoze robu Unije u treću zemlju kako bi je dalje proizveli/preradili i ponovno uvezli u Uniju uz potpuno ili djelomično oslobođenje od uvoznih carina. Taj se carinski postupak odvija u više faza. Kao prvo, primjena tog postupka zahtijeva izdavanje odobrenja (
11
) u kojem se navode uvjeti pod kojima se taj postupak može primijeniti (
12
). Kao drugo, roba Unije mora se privremeno izvoziti u postupku vanjske proizvodnje radi proizvodnih radnji u trećoj zemlji (
13
). Kao treće, roba stavljena u postupak vanjske proizvodnje podliježe proizvodnim radnjama u trećoj zemlji. Kao četvrto, nakon tih radnji izvršenih u trećoj zemlji, u skladu s člankom 150. stavkom 1. CZZ‑a i člankom 259. stavkom 1. CZU‑a, kako bi se ostvarilo pravo na potpuno ili djelomično oslobođenje od uvoznih carina, privremeno izvezena roba koja se ponovno uvozi u obliku dobivenih/prerađenih proizvoda mora se staviti u postupak slobodnog prometa.
17.
U glavnom predmetu središnja problematika odnosi se na činjenicu da je roba Unije koja je privremeno izvezena radi proizvodnih radnji u Švicarskoj bila izvezena kroz carinski ured u Nizozemskoj. Međutim, taj nizozemski carinski ured, koji se nalazi u državi članici različitoj od one u kojoj je izdano odobrenje, nije bio određen u odobrenju koje je 1. prosinca 2014. izdalo njemačko carinsko tijelo, odnosno GCU. Osim toga, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje dodatno se navode i pogreške sadržane u izvoznim deklaracijama te deklaracijama za puštanje uvezenih proizvoda u slobodan promet, pri čemu valja pojasniti da je nizozemski carinski ured pristao naknadno izmijeniti izvozne deklaracije kako bi ispravio pogreške koje su sadržavale. Konkretno, u tim deklaracijama navedene su pogrešne oznake postupka koje su naknadno izmijenjene (
14
).
18.
Važno je naglasiti da je tužitelj iz glavnog postupka primijenio odobrenje koje je GCU izdao 1. prosinca 2014. za radnje koje su se odvijale između lipnja 2015. i rujna 2017. U skladu s člankom 288. stavkom 2. CZU‑a, kako je ispravljen (
15
), odredbe CZU‑a stupile su na snagu 1. svibnja 2016. osim odredbi koje se odnose na donošenje delegiranih ili provedbenih akata. Usto, u skladu s člankom 251. stavkom 1. točkom (a) Delegirane uredbe o CZU‑u, odobrenja izdana na temelju odredbi CZZ‑a i Uredbe o provedbi CZZ‑a ostala su valjana do isteka njihova razdoblja valjanosti, pod uvjetom da to razdoblje ne traje nakon 1. svibnja 2019. (
16
). Stoga se posebnost glavnog predmeta odnosi na to da je primjena odobrenja GCU‑a bila uzastopno uređena odredbama starih carinskog propisa, a zatim novih carinskih propisa. Budući da su novim carinskim propisima izmijenjene određene odredbe primjenjive u glavnom postupku, zasebno ću ispitati pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev u dijelu u kojem se odnose na stare propise i u dijelu u kojem se odnose na nove carinske propise.
Pitanja koja se odnose na stare carinske propise
Prvo pitanje u dijelu u kojem se odnosi na stare propise
19.
Sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci pojašnjava da tužitelj iz glavnog postupka nije raspolagao jedinstvenim odobrenjem, odnosno odobrenjem koje je uključivalo carinske uprave više država članica radi provedbe carinskog postupka s gospodarskim učinkom (
17
). Ta vrsta odobrenja dodjeljuje se na temelju odredaba članka 500. Uredbe o provedbi CZZ‑a. U glavnom predmetu u odobrenju koje je izdao GCU određeni su samo njemački carinski uredi za stavljanje robe koja je privremeno izvezena u postupak vanjske proizvodnje, za završetak postupka te za nadzor primjene tog carinskog postupka.
20.
Budući da iz navoda odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da tužitelj iz glavnog postupka nije imao jedinstveno odobrenje, iako se samim nepostojanjem jedinstvenog odobrenja postavlja pitanje je li izvezena roba stavljena u postupak vanjske proizvodnje, predlažem da se preoblikuje prvo pitanje (
18
). Sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 85. CZZ‑a u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom te uredbe i članku 500. stavku 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a, djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju vanjske proizvodnje, predviđeno člankom 145. stavkom 1. CZZ‑a, u situaciji u kojoj se roba iz Unije izvozila u treću zemlju radi njezine proizvodnje do 30. travnja 2016. kroz carinski ured u državi članici čija carinska uprava nije dala prethodnu suglasnost radi izdavanja jedinstvenog odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje.
21.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, kao prvo, valja istaknuti da je, u skladu s člankom 85. CZZ‑a, u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog zakonika, primjena postupka vanjske proizvodnje uvjetovana izdavanjem odobrenja koje izdaje carinsko tijelo. Budući da primjena tog carinskog postupka može imati štetne učinke na prerađivače Unije jer olakšava premještanje određenih djelatnosti izvan Unije (
19
), u skladu s člankom 148. točkom (c) CZZ‑a, u vezi s člancima 502. i 585. Uredbe o provedbi CZZ‑a, primjena ovog carinskog postupka ne bi smjela biti odobrena ako carinsko tijelo nadležno za izdavanje odobrenja raspolaže elementima koji upućuju na to da su bitni interesi prerađivača Unije ozbiljno povrijeđeni (
20
). Usto, iz članka 87. stavka 1. CZZ‑a proizlazi da odobrenje za primjenu carinskog postupka mora sadržavati uvjete njegove primjene. Što se tiče vanjske proizvodnje, u skladu s člankom 148. točkom (b) CZZ‑a, odobrenje za primjenu tog postupka u načelu se izdaje samo ako se može dokazati da će dobiveni proizvodi nastati korištenjem privremeno izvezene robe. Slijedom toga, člankom 586. stavkom 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a predviđa se da se u odobrenju moraju navesti načini i metode potrebni za provjeru. U odobrenju se također mora navesti rok u kojem se postupak treba završiti (
21
) i, prema potrebi, stopa povrata ili način utvrđivanja te stope (
22
).
22.
Važnost odobrenja za primjenu postupka vanjske proizvodnje potvrđena je člankom 505. točkom (b) Uredbe o provedbi CZZ‑a, kojim se zahtijeva da nadležna carinska tijela izdaju odobrenje, uključujući i u određenim slučajevima u kojima se zahtjev za odobrenje upotrebe može podnijeti carinskom deklaracijom umjesto pisanog zahtjeva za odobrenje u skladu s obrascem iz Priloga 67. Uredbi o provedbi CZZ‑a (
23
). Isto tako, iz članka 505. točke (c) te uredbe proizlazi da nadležna carinska tijela također moraju postupati po zahtjevima za izmjene odobrenja.
23.
Kao drugo, u skladu s člankom 500. stavkom 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a, u vezi s člankom 1. točkom 13. trećom alinejom te uredbe, koji su se primjenjivali u trenutku donošenja odluke GCU‑a, kada se carinski postupak s gospodarskim učinkom provodi u više država članica, dodjela jedinstvenog odobrenja podliježe prethodnoj suglasnosti carinskih tijela predmetnih država članica.
24.
Kako bi se donijelo jedinstveno odobrenje, člankom 500. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe o provedbi CZZ‑a zahtijeva se da se nacrt odobrenja koji je sastavilo carinsko tijelo kojem je podnesen zahtjev za upotrebu postupka vanjske proizvodnje mora dostaviti carinskim tijelima druge države članice kako bi mogla iznijeti eventualne prigovore. U drugom podstavku te odredbe pojašnjava se da se, u slučaju prigovora i ako se ne postigne sporazum, zahtjev odbija u pogledu elemenata na koje se odnose prigovori. Člankom 500. stavkom 4. prvim podstavkom Uredbe o provedbi CZZ‑a određuje se da se jedinstveno odobrenje može izdati ako nijedan prigovor na nacrt odobrenja nije dostavljen. Zahtjev za jedinstveno odobrenje stoga se odobrava ako carinska tijela druge države članice ne ulože nikakav prigovor (
24
). U drugom podstavku te odredbe pojašnjava se da se u takvom slučaju primjerak jedinstvenog odobrenja šalje svim carinskim tijelima na koje se to odnosi.
25.
Slijedom toga, iz doslovnog tumačenja članka 500. Uredbe o provedbi CZZ‑a proizlazi da se jedinstveno odobrenje za primjenu carinskog postupka ne može izdati bez prethodne suglasnosti carinskih tijela država članica uključenih u provedbu tog postupka.
26.
Čini mi se da je – kada se donosi jedinstveno odobrenje – to doslovno tumačenje potvrđeno kontekstom u kojem se nalazi zahtjev prethodne suglasnosti carinskih tijela država članica na koje se odnosi carinski postupak. Naime, u skladu s člankom 501. Uredbe o provedbi CZZ‑a, samo ako su kriteriji i uvjeti za izdavanje jedinstvenog odobrenja bili predmet općeg dogovora carinskih uprava različitih država članica, one također mogu dogovoriti zamjenu prethodne suglasnosti iz članka 500. stavka 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a te komunikaciji iz članka 500. stavkom 4. drugog podstavka jednostavnom obaviješću. Ako takav opći dogovor postoji, člankom 501. stavkom 3. točkom (a) Uredbe o provedbi CZZ‑a pojašnjava se da, osobito u okviru postupka vanjske proizvodnje, obavijest nije potrebna ako je jedini element koji se odnosi na više carinskih tijela upravo postupak kod više carinskih ureda, odnosno kada se carinski ured zaključenja postupka razlikuje od ulaznog carinskog ureda (
25
). Stoga se takvo odobrenje može izdati bez prethodne suglasnosti carinskih uprava drugih država članica samo ako postoji opći dogovor između carinskih uprava različitih država članica o kriterijima i uvjetima za izdavanje jedinstvenog odobrenja. Međutim, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navodi se postojanje takvog općeg dogovora o vanjskoj proizvodnji između njemačkih i nizozemskih carinskih tijela.
27.
Što se tiče svrhe odredbi koje se odnose na jedinstveno odobrenje, zahtjev prethodne suglasnosti carinskih tijela država članica na koje se odnosi zahtjev za primjenu carinskog postupka s gospodarskim učinkom, utvrđen u članku 500. stavku 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a, ima za cilj osigurati da se ta tijela slažu sa zaključkom prema kojem su ispunjeni uvjeti za izdavanje odobrenja te da pristaju na to da se predmetni carinski postupak primjenjuje na njihovu državnom području. U okviru postupka vanjske proizvodnje, zahtjev prethodne suglasnosti ima osobitu važnost jer se među uvjetima za odobravanje tog carinskog postupka iz članka 148. CZZ‑a nalazi gospodarski uvjet prema kojem ne smiju postojati naznake koje dokazuju ozbiljno ugrožavanje osnovnih interesa Unijinih prerađivača.
28.
Isto tako, u svrhu donošenja jedinstvenog odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje, cilj je postupka predviđenog člankom 500. stavkom 3. Uredbe o provedbi CZZ‑a omogućiti carinskim tijelima na koja se odnosi zahtjev za jedinstveno odobrenje da se dogovore o postupcima provedbe postupka vanjske proizvodnje, osobito u pogledu načina i metoda pomoću kojih se utvrđuje jesu li dobiveni proizvodi proizašli iz privremene izvozne robe (
26
), roka u kojem postupak treba završiti (
27
) i, prema potrebi, normativu proizvodnje ili načinu određivanja tog normativa (
28
).
29.
Stoga iz doslovnog, kontekstualnog i teleološkog tumačenja odredbi o jedinstvenom odobrenju proizlazi da, kada carinsko tijelo kojem je podnesen zahtjev za vanjsku proizvodnju ne dostavi nacrt odobrenja carinskim tijelima druge države članice na koju se odnosi primjena tog postupka, te carinske uprave nisu bile konzultirane u okviru postupka predviđenog člankom 500. stavcima 2. i 3. Uredbe o provedbi CZZ‑a te nisu mogle dati svoju prethodnu suglasnost na navedeni nacrt odobrenja. Slijedom toga, smatram da se odobrenje koje je izdala jedna država članica ne primjenjuje ratione loci na državnom području drugih država članica koje nisu dale prethodnu suglasnost na navedeno odobrenje (
29
). Iz toga slijedi da se nositelj takvog odobrenja ne može na njega pozivati u svrhu stavljanja robe koja je privremeno izvezena u postupak vanjske proizvodnje kroz carinski ured u državi članici koja nije dala svoju prethodnu suglasnost. Stoga se za robu Unije koja je stavljena na izvoz u carinskom uredu u državi članici u kojoj se odobrenje ne primjenjuje ratione loci ne može smatrati da je stavljena u postupak vanjske proizvodnje i ne može se koristiti djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina iz članka 145. stavka 1. CZZ‑a. Naime, stavljanje robe koja je privremeno izvezena kroz carinski ured u državi članici koja nije dala svoju prethodnu suglasnost može se izjednačiti sa stavljanjem robe bez odobrenja predviđenog člankom 85. CZZ‑a u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog istog zakonika.
30.
U ovom slučaju nizozemska carinska tijela nisu bila konzultirana te nisu dala svoju prethodnu suglasnost za odobrenje za upotrebu postupka vanjske proizvodnje koje je GCU izdao 1. prosinca 2014. Usto, sud koji je uputio zahtjev nije naveo nikakav opći dogovor između njemačkih i nizozemskih tijela u smislu članka 501. Uredbe o provedbi CZZ‑a. Odobrenje koje je izdao GCU stoga se nije primjenjivalo na državnom području Nizozemske u svrhu stavljanja privremeno izvezene robe u postupak vanjske proizvodnje. Slijedom toga, smatram da sirovo ulje kikirikija izvezeno u Švicarsku u razdoblju od lipnja 2015. do 30. travnja 2016. kroz carinski ured (NL000xxx) nije bilo stavljeno u postupak vanjske proizvodnje. Tako se za prerađeno ulje kikirikija koje je uvezeno iz Švicarske nije moglo koristiti djelomično oslobođenje od uvozne carine predviđeno tim carinskim postupkom prilikom njegova puštanja u slobodan promet u Njemačkoj.
31.
Točno je da je carinski ured (NL000xxx) pristao izmijeniti izvozne deklaracije kako bi se, među ostalim, (u polje br. 44) naznačilo odobrenje od 1. prosinca 2014. koje je izdao CGU. Međutim, suglasnost nadležnih carinskih tijela druge predmetne države članice, predviđena člankom 500. stavkom 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a je prethodna suglasnost. Nadležno nizozemsko tijelo trebalo ju je dati u okviru postupka predviđenog tim člankom 500. stavcima 2. i 3. prije izvoza robe u Švicarsku. Međutim, nepostojanje prethodne suglasnosti koju je trebalo dati u 2014. ne može se nadomjestiti pukom naknadnom izmjenom izvoznih deklaracija iz 2018.
32.
Sud koji je uputio zahtjev također se pita podrazumijeva li članak 26. CZU‑a da je GCU vezan izmjenama izvoznih deklaracija koje je 2018. proveo nizozemski carinski ured (NL000xxx). U skladu s tom odredbom, koja se primjenjuje ratione temporis na odluke carinskih tijela donesene od 1. svibnja 2016., odluke o primjeni carinskog zakonodavstva vrijede na cijelom carinskom području Unije, osim ako su učinci odluke ograničeni na jednu ili više država članica. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 30. ovog mišljenja, zbog nepostojanja prethodne suglasnosti nadležnih nizozemskih tijela iz članka 500. stavka 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a, odobrenje GCU‑a primjenjivalo se samo na njemačkom državnom području do 30. travnja 2016. Naknadno dodavanje obične naznake odobrenja u izvoznim deklaracijama koje je izmijenio carinski ured (NL000xxx) stoga ne može zamijeniti potrebnu suglasnost nizozemskih tijela u fazi donošenja jedinstvenog odobrenja. Naime, mogućnost da carinski ured u jednoj državi članici dodavanjem carinskog ureda za stavljanje robe koji nije predviđen odobrenjem izmijeni carinsku deklaraciju, podrazumijevala bi izmjenu odobrenja koje su izdala carinska tijela druge države članice što bi bilo protivno tekstu članka 26. CZU‑a jer se ta odredba ne primjenjuje ako su učinci odluke ograničeni na državno područje države članice. Stoga, s obzirom na to da su učinci odobrenja GCU‑a bili ograničeni na njemačko državno područje, smatram da GCU nije vezan izmjenama carinskih deklaracija koje se odnose na izvoz do kojeg je došlo od lipnja 2015. do 30. travnja 2016. koji je izvršio carinski ured (NL000xxx).
33.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Općem sudu da na prvo pitanje u dijelu u kojem se odnosi na stare propise odgovori na način da u situaciji u kojoj se roba Unije izvozila u treću zemlju radi njezine proizvodnje do 30. travnja 2016. kroz ulazni carinski ured u državi članici čije carinsko tijelo nije dalo prethodnu suglasnost za donošenje jedinstvenog odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje, članak 85. CZZ‑a, u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b). petom alinejom tog zakonika i članak 500. stavak 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a treba tumačiti na način da im se protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina po osnovi vanjske proizvodnje, predviđeno člankom 145. stavkom 1. CZZ‑a.
Drugo pitanje
34.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita primjenjuje li se članak 150. stavak 2. CZZ‑a na manjkavosti do kojih dolazi prilikom stavljanja robe koja je privremeno izvezena u postupak vanjske proizvodnje ili samo na manjkavosti nastale nakon tog stavljanja robe. S obzirom na navode iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku koji se odnose na nepostojanje jedinstvenog odobrenja, smatram da drugo pitanje, kao i prvo pitanje, treba preoblikovati. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita primjenjuje li se članak 150. stavak 2. CZZ‑a u situaciji izvoza robe Unije u treću zemlju radi njezine proizvodnje, izvršenog do 30. travnja 2016., kroz ulazni carinski ured u državi članici čije carinsko tijelo nije dalo svoju prethodnu suglasnost za donošenje jedinstvenog odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje.
35.
Člankom 150. stavkom 2. CZZ‑a određuje se da se djelomično oslobođenje od uvoznih carina za dobivene proizvode koji se puštaju u slobodni promet ne odobrava ako nije ispunjen neki od uvjeta ili neka od obveza koji se odnose na postupak vanjske proizvodnje, osim ako se utvrdi da te manjkavosti bitno ne utječu na pravilnu provedbu tog postupka.
36.
Tekst članka 150. stavka 2. CZZ‑a se, među ostalim, na engleskom, njemačkom, hrvatskom, španjolskom, francuskom, talijanskom, nizozemskom, rumunjskom i slovenskom jeziku u biti odnosi na uvjete i obveze koji se odnose na postupak vanjske proizvodnje. Čini mi se da formulacija podrazumijeva da se ta odredba primjenjuje u okviru postupka vanjske proizvodnje. Drugim riječima, kako bi se gospodarski subjekt mogao pozvati na tu odredbu mora prethodno robu koja se privremeno izvozi staviti u taj postupak u carinskom uredu. Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 29. i 30. ovog mišljenja, ako ne postoji jedinstveno odobrenje, za robu koja je stavljena radi proizvodnje u trećoj zemlji u carinskom uredu u državi članici različitoj od one koja je izdala odobrenje za upotrebu postupka vanjske proizvodnje ne može se smatrati da je stvarno stavljena u postupak vanjske proizvodnje jer se navedeno odobrenje ne primjenjuje na državnom području država članica koje nisu dale svoju prethodnu suglasnost u skladu s onim što se zahtijeva člankom 500. stavkom 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a.
37.
Čini mi se da se doslovno tumačenje članka 150. stavka 2. CZZ‑a potvrđuje kontekstom te odredbe i njezinom svrhom. S jedne strane, kao što je to istaknuto u točki 21. ovog mišljenja, člankom 85. CZZ‑a, u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom istog zakonika, primjena postupka vanjske proizvodnje uvjetuje se izdavanjem odobrenja. Uzimajući u obzir taj zahtjev, valja smatrati da se članak 150. stavak 2. CZZ‑a ne primjenjuje ako ne postoji odobrenje za primjenu tog postupka (
30
) ili ako carinska tijela predmetnih država članica nisu izdala jedinstveno odobrenje. Naime, u okviru starih carinskih propisa, jedina mogućnost da se ispravi nepostojanje odobrenja ili jedinstvenog odobrenja kako bi se ostvarilo potpuno ili djelomično oslobođenje od uvoznih carina na temelju članka 145. stavka 1. CZZ‑a bila bi iznimno ishođenje retroaktivnog odobrenja pod uvjetom da se poštuju uvjeti predviđeni člankom 508. stavkom 3. Uredbe o provedbi CZZ‑a.
38.
S druge strane, s obzirom na to da se člankom 150. stavkom 2. CZZ‑a dopušta djelomično oslobođenje od uvoznih carina za dobivene proizvode puštene u slobodan promet u slučaju povrede obveze koja ne utječe na pravilno funkcioniranje postupka vanjske proizvodnje, svrha članka 150. stavka 2. CZZ‑a jest davanje prednosti pravilnom funkcioniranju tog carinskog postupka na materijalnoj razini nad postupovnim ili formalnim razmatranjima. U tom smislu, točno je da je Sud presudio da se može dokazati da pogreška nema utjecaja na pravilno funkcioniranje postupka ako gospodarski subjekt može nedvosmisleno dokazati da dobiveni proizvodi potječu od privremeno izvezene robe (
31
). Međutim, s obzirom na to da se ta odredba ograničava na uvjete i obveze koji se odnose na postupak vanjske proizvodnje, cilj tog članka 150. stavka 2. ne može biti prevladavanje nepostojanja odobrenja koje se zahtijeva člankom 85. CZZ‑a u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog zakonika, koji je nužan prethodni zahtjev za primjenu postupka vanjske proizvodnje u skladu s uvjetima koje je u navedenom odobrenju utvrdilo carinsko tijelo koje izdaje odobrenje. Štoviše, tom se odredbom također ne može omogućiti zaobilaženje obveze, predviđene člankom 500. stavkom 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a, da se raspolaže jedinstvenim odobrenjem koje su prethodno odobrila predmetna carinska tijela kako bi se mogao primijeniti carinski postupak s gospodarskim učinkom kad je više država članica uključeno u njegovu provedbu.
39.
U ovom slučaju, s obzirom na navode iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku koji se odnose na nepostojanje jedinstvenog odobrenja, budući da se predmetna povreda sastoji od stavljanja robe za izvoz u carinskom uredu na državnom području države članice na kojem se odobrenje GCU‑a nije primjenjivalo zbog nepostojanja jedinstvenog odobrenja, smatram da se članak 150. stavak 2. CZZ‑a ne primjenjuje na takvu povredu obveze, koja se može izjednačiti s nepostojanjem odobrenja.
40.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da bi se članak 150. stavak 2. primjenjivao u skladu sa službenim uputama njemačkih tijela za vanjsku proizvodnju od 17. veljače 2012. da je privremeno izvezena roba bila stavljena u njemački carinski ured koji nije određen u odobrenju. Smatram da se ta upravna praksa koja se odnosi na primjenu članka 150. stavka 2. CZZ‑a ne protivi starim carinskim propisima. Naime, u takvom se slučaju privremeno izvezena roba stavlja u postupak vanjske proizvodnje u carinskom uredu na državnom području države članice na koju se odnosi odobrenje za primjenu tog postupka. Usporediva situacija bila bi moguća da su Savezna Republika Njemačka i Kraljevina Nizozemska sklopile opći dogovor u smislu članka 501. stavka 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a o vanjskoj proizvodnji (
32
). Naime, takav bi dogovor podrazumijevao da se odobrenje GCU‑a također primjenjuje na državnom području Nizozemske. Slijedom toga, u tim obama slučajevima, povredu obveze ne predstavlja nepostojanje odobrenja predviđenog člankom 84. CZZ‑a, nego stavljanje robe koja je privremeno izvezena u postupak vanjske proizvodnje u carinskom uredu koji nije određen u odobrenju. Smatram da se članak 150. stavak 2. primjenjuje na takvu povredu obveze.
41.
Naime, iz članka 87. stavka 2. CZZ‑a, u vezi s člankom 510. (
33
) te člankom 496. točkom (f) Uredbe o provedbi CZZ‑a (
34
) proizlazi da je stavljanje privremeno izvezene robe kroz carinski ured koji je određen u odobrenju obveza koja se odnosi na postupak vanjske proizvodnje. U tom pogledu smatram da činjenica da je do povrede došlo u trenutku stavljanja privremeno izvezene robe u postupak vanjske proizvodnje ne dovodi do neprimjene članka 150. stavka 2. CZZ‑a. Naime, ako se smatra da je privremeno izvezena roba stavljena u postupak vanjske proizvodnje, ta se odredba mora primijeniti. Osim toga, prvim dijelom rečenice stavka 2. članka 150. određuje se da carinska tijela u načelu ne smiju odobriti oslobođenje od uvoznih carina u slučaju neispunjavanja bilo kojeg od uvjeta ili obveza koji se odnose na taj postupak. Slijedom toga, ako se za neispunjavanje uvjeta ili obveze u pogledu stavljanja robe u postupak vanjske proizvodnje ne bi smatralo da je obuhvaćeno člankom 150. stavkom 2., carinska tijela ne bi mogla odbiti oslobođenje od uvoznih carina ako jedan od navedenih uvjeta ili obveza nije ispunjen (
35
). Uostalom, kao što to proizlazi iz točke 38. ovog mišljenja, svrha drugog dijela rečenice stavka 2. članka 150. jest omogućiti gospodarskom subjektu da daje prednost dobrom funkcioniranju postupka vanjske proizvodnje u bitnom dijelu nad postupovnim ili formalnim razmatranjima. Slijedom toga, ako gospodarski subjekt stavi privremeno izvezenu robu u postupak vanjske proizvodnje na državnom području države članice u kojoj se primjenjuje odobrenje za upotrebu tog postupka, on se mora moći pozvati na članak 150. stavak 2. CZZ‑a. Stoga, u slučaju povrede obveze poput stavljanja robe koja se privremeno izvozi u carinski ured koji nije određen u odobrenju ili zbog pogrešaka u deklaracijama o privremenom izvozu, taj subjekt mora imati mogućnost dokazati da takve povrede obveze nisu utjecale na pravilno funkcioniranje postupka. U tom je pogledu na njemu da podnese dokaze na temelju kojih se nedvosmisleno može utvrditi da dobiveni proizvodi proizvedeni od privremeno izvezene robe.
42.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Općem sudu da na drugo pitanje odgovori na način da članak 150. stavak 2. CZZ‑a treba tumačiti na način da se ne primjenjuje u situaciji u kojoj je roba Unije stavljena na izvoz do 30. travnja 2016. u treću zemlju kako bi se tamo proizvela, kroz ulazni carinski ured u državi članici čije carinsko tijelo nije dalo prethodnu suglasnost za izdavanje jedinstvenog odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje.
Pitanja koja se odnose na nove carinske propise
43.
Svojim prvim pitanjem, u dijelu u kojem se odnosi na nove carinske propise, sud koji je uputio zahtjev pita predstavlja li povreda koja se sastoji od stavljanja robe koja je privremeno izvezena u postupak vanjske proizvodnje kroz carinski ured koji nije određen u odobrenju iz članka 211. stavka 1. prvog podstavka točke (a) CZU‑a prepreku djelomičnom oslobođenju od uvoznih carina na temelju članka 259. stavka 1. tog zakonika. To je pitanje povezano s trećim pitanjem kojim sud koji je uputio zahtjev želi doznati može li se ta povreda ispraviti analognom primjenom članka 86. stavka 6. CZU‑a u slučaju nastanka carinskog duga na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) tog zakonika. Smatram da se stoga ta dva pitanja trebaju razmotriti zajedno.
44.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da se odredbama novog propisa više ne zahtijeva jedinstveno odobrenje uz prethodnu suglasnost carinskih tijela druge predmetne države članice. Naime, člankom 261. stavkom 1. točkom (c) Provedbene uredbe o CZU‑u određuje se da se postupak savjetovanja u svrhu dobivanja prethodne suglasnosti država članica na koje se odnosi zahtjev za odobrenje, predviđen u članku 260. te iste uredbe, ne zahtijeva kada je zahtjev za odobrenje u koji je uključeno više država članica u kojem carinski ured stavljanja u postupak i carinski ured zaključenja nisu isti. Međutim, s obzirom na to da je odobrenje u ovom predmetu izdano na temelju starih pravila, odnosno 1. prosinca 2014., postavlja se pitanje primjenjuju li se nova ili stara pravila na izvoz robe Unije na temelju tog odobrenja počevši od 1. svibnja 2016.
45.
Slijedom toga, najprije valja ispitati pravila koja se ratione temporis primjenjuju na korištenje odobrenja GCU‑a od 1. svibnja 2016.
Primjena ratione temporis novih odredbi o odobrenjima koja uključuju više država članica
46.
Kao što to proizlazi iz točke 18. ovog mišljenja, u skladu s člankom 251. stavkom 1. točkom (a) Delegirane uredbe o CZU‑u, odobrenje koje je GCU izdao 1. prosinca 2014. ostalo je valjano nakon 1. svibnja 2016. Valja stoga utvrditi koja se pravila primjenjuju od tog datuma na korištenje odobrenja GCU‑a.
47.
U tom pogledu, što se tiče vremenskog područja primjene novih pravila Unije, prema ustaljenoj sudskoj praksi (
36
) valja razlikovati jesu li ona postupovna ili materijalna pravila. Prva se općenito primjenjuju na sve sporove koji su u tijeku u trenutku njihova stupanja na snagu, za razliku od drugih, koja se obično tumače na način da se primjenjuju na buduće učinke situacija nastalih tijekom važenja ranijeg zakona kao i na nove pravne situacije, ali ne i na situacije okončane prije stupanja na snagu tih pravila, osim ako iz formulacije, svrhe ili strukture navedenih pravila jasno proizlazi da im valja priznati takav učinak.
48.
Kad je riječ o pravilima koja se odnose na zahtjev prethodne suglasnosti svih država članica na koje se odnosi provedba carinskog postupka, s obzirom na to da se tim pravilima uvjetuje mogućnost pozivanja na oslobođenje predviđeno carinskim postupkom koji se provodi na području navedenih država, takva pravila treba smatrati materijalnim pravilima (
37
). Iako je točno da se mogu postaviti pitanja o tome predstavlja li predmetno odobrenje GCU‑a izdano 1. prosinca 2014. prethodno okončanu pravnu situaciju (
38
), valja utvrditi da se novim carinskim propisima predviđaju prijelazne odredbe koje se posebno odnose na nove odredbe o odobrenjima koja uključuju više država članica.
49.
Naime, člankom 254. Delegirane uredbe o CZU‑u određuje se da su uvjeti, pod kojima su odobrenja izdana na temelju starog propisa trebaju primjenjivati od 1. svibnja 2016., oni predviđeni odgovarajućim odredbama CZU‑a, Delegirane uredbe o CZU‑u i Provedbene uredbe o CZU‑u. Iako je točno da se ta prijelazna odredba odnosi na uvjete pod kojima se primjenjuje odobrenje koje je već bilo na snazi 1. svibnja 2016., nije očito primjenjuju li se odredbe novog propisa o uvjetima za davanje odobrenja na navedena odobrenja. Međutim, Prilog 90. Delegirane uredbe o CZU‑u sadržava korelacijsku tablicu u kojoj se spominju odredbe novih carinskih propisa koje se primjenjuju na odobrenja koja su izdana prema starim propisima (
39
). Među odredbama iz tog priloga nalazi se, među ostalim, s jedne strane, članak 260. Provedbene uredbe o CZU‑u, čijim se trećim stavkom predviđa da se nikakvo odobrenje koje se odnosi na više država članica ne izdaje bez prethodne suglasnosti carinskih tijela na koja se odnosi nacrt odobrenja. S druge strane, Prilogom 90. također se upućuje na članak 261. Provedbene uredbe o CZU‑u, čijim se prvim stavkom točkom (c) predviđa iznimka od zahtjeva prethodne suglasnosti kada je jedini element koji uključuje drugu državu članicu činjenica da carinski ured stavljanja u postupak i carinski ured zaključenja nisu isti.
50.
Stoga smatram da je Komisijina volja, prilikom donošenja prijelaznih mjera predviđenih Delegiranom uredbom o CZU‑u, bila osigurati da se od 1. svibnja 2016. nove odredbe koje se odnose na odobrenja koja uključuju više država članica primjenjuju na odobrenja koja su izdana na temelju starih propisa.
51.
Prema tome, iz prijelazne odredbe utvrđene u članku 254. Delegirane uredbe o CZU‑u u vezi s Prilogom 90. toj uredbi proizlazi da se od 1. svibnja 2016. članak 261. stavak 3. Provedbene uredbe o CZU‑u primjenjuje na korištenje odobrenja koje je izdao GCU. Čini mi se važnim pojasniti da takvo rješenje ne bi imalo za učinak retroaktivni učinak te odredbe jer ne čini odobrenje GCU‑a primjenjivim na državnom području Nizozemske prije 1. svibnja 2016.
Meritum
52.
Valja istaknuti da je članak 211. stavak 1. prvi podstavak točka (a) CZU‑a (
40
) sličan članku 85. CZZ‑a u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom tog zakonika jer se njime zahtijeva odobrenje carinskih tijela za upotrebu postupka vanjske proizvodnje. Slijedom toga, od 1. svibnja 2016., kao što je to bilo predviđeno starim carinskim propisima, gospodarski subjekt ne može privremeno izvezenu robu staviti u taj carinski postupak i ostvariti pravo na oslobođenje od uvoznih carina na temelju tog postupka predviđeno člankom 259. stavkom 1. CZU‑a ako nema odobrenje koje su izdala carinska tijela.
53.
U ovom slučaju, s obzirom na to da se članak 261. stavak 1. točka (c) Provedbene uredbe o CZU‑u primjenjuje od 1. svibnja 2016. na predmetno odobrenje koje je izdao GCU, navedeno je odobrenje od tog datuma stoga bilo primjenjivo na nizozemskom državnom području čak i ako carinska tijela te države članice nisu dala svoju prethodnu suglasnost. Stoga, s obzirom na to da je obuhvaćen odobrenjem koje je izdao GCU, izvoz sirovog ulja kikirikija u Švicarsku od 1. svibnja 2016. treba smatrati privremeno izvezenom robom koja je stavljena u postupak vanjske proizvodnje u carinskom uredu (NL000xxx).
54.
Međutim, stavljanje navedene robe u postupak vanjske proizvodnje izvršeno je u carinskom uredu koji nije određen u odobrenju predviđenom člankom 211. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (a) CZU‑a. Potrebno je stoga utvrditi je li stavljanje robe koja se privremeno izvozi u carinskim uredima određenima u odobrenju i dalje obveza koja proizlazi iz novih carinskih propisa. U tom pogledu valja istaknuti da se člankom 211. stavkom 1. drugim podstavkom CZU‑a određuje da odobrenje za primjenu carinskog postupka sadržava uvjete pod kojima se taj postupak treba primjenjivati. Iz Priloga A Delegiranoj uredbi o CZU‑u proizlazi da odobrenje mora sadržavati oznaku ureda ili ureda za smještaj u koje treba staviti privremeno izvezenu robu (
41
). Usto, člankom 1. točkom 17. Delegirane uredbe o CZU‑u „carinski ured stavljanja u postupak” definira se kao carinski ured naveden u odobrenju za posebni postupak iz članka 211. stavka 1. prvog podstavka točke (a) CZU‑a koji je ovlašten za puštanje robe u posebni postupak. Osim toga, člankom 263. Provedbene uredbe o CZU‑u određuje se da nadležno carinsko tijelo u iznimnim slučajevima može dopustiti da se carinska deklaracija podnese carinskom uredu koji nije naveden u odobrenju. Stoga, u okviru novih propisa, stavljanje robe koja je privremeno stavljena u postupak u carinskom uredu određen na temelju odobrenja predviđenog člankom 211. stavkom 1. prvim podstavkom točkom (a) CZU‑a predstavlja obvezu koju treba poštovati radi provedbe postupka vanjske proizvodnje.
55.
Iz toga slijedi da stavljanje robe koja je privremeno izvezena u carinski ured koji nije određen u odobrenju predstavlja povredu te obveze. Iako je točno da se, u svrhu odobravanja oslobođenja od uvoznih carina, člankom 259. stavkom 1. CZU‑a izričito ne zahtijeva poštovanje uvjeta i obveza koji se odnose na postupak vanjske proizvodnje, takav zahtjev u biti ipak proizlazi iz te odredbe i to unatoč dvosmislenoj formulaciji (
42
) te članku 211. stavku 1. drugom podstavku istog zakonika. Naime, u suprotnom bi bilo moguće ostvariti pravo na takvo oslobođenje unatoč povredama navedenih uvjeta i obveza, što bi ih lišilo korisnog učinka.
56.
Postavlja se stoga pitanje može li se povreda ispraviti kako bi se zadržalo pravo na djelomično oslobođenje od uvoznih carina prilikom puštanja prerađenih proizvoda u slobodan promet. U tom pogledu, s obzirom na to da novi propisi ne sadržavaju odredbu sličnu članku 150. stavku 2. CZZ‑a, sud koji je uputio zahtjev pita primjenjuje li se članak 86. stavak 6. CZU‑a po analogiji u slučaju nastanka carinskog duga na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) zbog puštanja prerađenih proizvoda u slobodan promet.
57.
Člankom 86. stavkom 6. CZU‑a se među ostalim određuje da se, ako je carinskim zakonodavstvom predviđeno potpuno ili djelomično oslobođenje od uvoznih carina u skladu s odredbama tog zakonika koje se odnose na vanjsku proizvodnju, to oslobođenje primjenjuje i u slučaju nastanka carinskog duga u skladu s člancima 79. ili 82. CZU‑a, pod uvjetom da nepoštovanje carinskog duga nije pokušaj prijevare. Iz doslovnog tumačenja te odredbe proizlazi da se ona ne primjenjuje u slučaju nastanka carinskog duga zbog puštanja u slobodan promet na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) tog zakonika.
58.
Doslovno tumačenje potvrđuje se kontekstom u kojem se nalazi ta odredba. Naime, članci 79. i 82. CZU‑a odnose se samo na carinske dugove nastale zbog neispunjenja obveza predviđenih carinskim zakonodavstvom ili neispunjenja određenih uvjeta. Međutim, puštanje u slobodan promet robe koja nije roba Unije nije jedan od slučajeva iz članaka 79. i 82. CZU‑a.
59.
Usto, što se tiče svrhe članka 86. stavka 6. CZU‑a, valja istaknuti da ta odredba sljednik članak 212.a CZZ‑a, koji je uveden Uredbom (EZ) br. 82/97 (
43
) i proširen na povlašteno oporezivanje vanjske proizvodnje donošenjem Uredbe (EZ) br. 2700/2000 (
44
). Međutim, iz uvodne izjave 9. potonje uredbe proizlazi da je zakonodavac želio to proširenje „u slučaju carinskog duga nastalog zbog razloga različitih od puštanja u slobodni promet”. Stoga je članak 212.a CZZ‑a, kako je izmijenjen Uredbom br. 2700/2000, bio ograničen na slučajeve u kojima je carinski dug nastao zbog nepoštovanja određenih carinskih pravila na temelju članaka 202. do 205., 210. ili 211. CZZ‑a, a ne zbog puštanja u slobodan promet na temelju članka 201. stavka 1. točke (a) tog zakonika. To je također razlog zbog kojeg je članak 86. stavak 6. CZU‑a ograničen na slučajeve u kojima carinski dug nastaje zbog neispunjavanja obveza na temelju članka 79. ili članka 82., a ne zbog puštanja u slobodan promet na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) tog zakonika.
60.
Tužitelj iz glavnog postupka tvrdi da članak 86. stavak 6. treba po analogiji primijeniti na slučaj u kojem carinski dug nastaje puštanjem u slobodan promet na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) CZU‑a zbog pravne praznine u carinskim propisima. Prema sudskoj praksi, analogna primjena odredbe u pogledu gospodarskog subjekta moguća je kada je pravni sustav kojem pripada, s jedne strane, usko usporediv s onim čija je analogna primjena predviđena i, s druge strane, sadržava propuštanje koji je nespojivo s općim načelom prava Unije, a ta ga analogna primjena može ispraviti (
45
).
61.
Međutim, kao prvo, čini se da propis ne sadržava propuštanje kojim bi se opravdala primjena po analogiji članka 86. stavka 6. CZU‑a u slučaju nastanka carinskog duga na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) tog zakonika. Naime, da je zakonodavac želio proširiti članak 86. stavak 6. CZU‑a na carinske dugove nastale zbog puštanja u slobodan promet, tu odredbu ne bi izričito ograničio na druge carinske dugove osim onih koji su nastali zbog puštanja u slobodan promet. U tom smislu, iz uvodne izjave 32. CZU‑a proizlazi da je zakonodavac želio razlikovati, s jedne strane, slučajeve u kojima je uvozni carinski dug nastao nakon predavanja carinske deklaracije za puštanje u slobodni promet robe ili pri privremenom uvozu (odnosno slučajeve iz članka 77. stavka 1. CZU‑a) i, s druge strane, sve druge slučajeve nastanka uvoznog carinskog duga (odnosno slučajeve iz članka 79. stavka 1. CZU‑a). Usto, budući da se članak 86. stavak 6. odnosi samo na uvozne carinske dugove nastale na temelju članka 79. CZU‑a u okviru primjene postupka vanjske proizvodnje, ta se odredba odnosi samo na propuste do kojih je došlo između ponovnog uvoza prerađenih proizvoda u Uniju i njihova puštanja u slobodni promet. Tako se članak 86. stavak 6. CZU‑a osobito primjenjuje u slučaju prerađenih proizvoda koji se nakon ponovnog uvoza u Uniju stavljaju u postupak provoza i kada se taj postupak ne primjenjuje pravilno (
46
).
62.
Kao drugo, tužitelj smatra da je analogna primjena članka 86. stavka 6. CZU‑a opravdana postojanjem različitog postupanja prema gospodarskim subjektima koji primjenjuju postupak unutarnje proizvodnje, čije se povrede počinjene u okviru provedbe tog postupka mogu otkloniti primjenom članka 124. stavka 1. točke (h) CZU‑a. Međutim, čini mi se da je potonja odredba, koja se odnosi na podmirivanje carinskih dugova nastalih zbog neispunjenja, primjenjiva i u slučaju upotrebe postupka vanjske proizvodnje. Naime, povreda počinjena u trenutku stavljanja robe u postupak vanjske proizvodnje teoretski (
47
) bi mogla dovesti do nastanka izvoznog carinskog duga na temelju članka 82. stavka 1. točke (a) CZU‑a zbog neispunjenja jedne od obveza utvrđenih carinskim propisima koje se primjenjuju na izlazak robe. Stoga, u svrhu podmirivanja takvog carinskog duga, gospodarski subjekt koji primjenjuje postupak vanjske proizvodnje mogao bi se pozvati na članak 124. stavak 1. točku (h) CZU‑a u slučajevima u kojima su predviđene izvozne carine.
63.
Točno je, kao što to ističe tužitelj iz glavnog postupka, da se uvodnom izjavom 38. CZU‑a zahtijeva uzimanje u obzir dobre vjere dotične osobe kada je carinski dug nastao zbog nepoštovanja carinskog zakonodavstva. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako se preambulom akta Unije može pojasniti sadržaj njegovih odredbi te ona pruža elemente tumačenja kojima se može pojasniti volja autora navedenog akta, ona nema pravno obvezujuću snagu i ne može se na nju pozivati ni kako bi se odstupilo od samih odredbi predmetnog akta ni kako bi se te odredbe tumačile na način očito suprotan njihovu tekstu (
48
).
64.
Stoga smatram da članak 86. stavak 6. CZU‑a ne treba po analogiji primijeniti u slučaju nastanka carinskog duga na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) tog zakonika.
65.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Općem sudu da na pitanja koja se odnose na nove carinske propise odgovori da članak 211. stavak 1. prvi podstavak točku (a) CZU‑a, u vezi s drugim podstavkom te odredbe, treba tumačiti na način da mu se protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina predviđeno člankom 259. stavkom 1. te uredbe ako je od 1. svibnja 2016. privremeno izvezena roba stavljena u postupak vanjske proizvodnje kroz carinski ured za stavljanje u postupak koji nije određen u odobrenju za primjenu tog posebnog carinskog postupka. Usto, članak 86. CZU‑a treba tumačiti na način da se ne primjenjuje po analogiji u slučaju nastanka carinskog duga na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) te uredbe.
Zaključak
66.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Općem sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
1.
U situaciji u kojoj je roba Unije izvezena do 30. travnja 2016. u treću zemlju kako bi se tamo proizvela, kroz ulazni carinski ured u državi članici čije carinsko tijelo nije dalo prethodnu suglasnost za izdavanje jedinstvenog odobrenja za upotrebu postupka vanjske proizvodnje:
–
članak 85. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice u vezi s člankom 84. stavkom 1. točkom (b) petom alinejom te uredbe te članak 500. stavak 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 993/2001 od 4. svibnja 2001. treba tumačiti na način da im se: protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina po osnovi vanjske proizvodnje predviđeno člankom 145. stavkom 1. Uredbe br. 2913/92;
–
članak 150. stavak 2. Uredbe br. 2913/92 treba tumačiti na način da se ne primjenjuje.
2.
Članak 211. stavak 1. prvi podstavak točku (a) Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije, u vezi s drugim podstavkom te odredbe,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi djelomično oslobođenje od uvoznih carina predviđeno člankom 259. stavkom 1. te uredbe ako je od 1. svibnja 2016. privremeno izvezena roba stavljena u postupak vanjske proizvodnje kroz carinski ured za stavljanje u postupak koji nije određen u odobrenju za primjenu tog posebnog carinskog postupka.
Članak 86. stavak 6. Uredbe br. 952/2013
treba tumačiti na način da se:
ne primjenjuje po analogiji u slučaju nastanka carinskog duga na temelju članka 77. stavka 1. točke (a) te uredbe.
Maja Brkan
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 26. studenoga 2025.
Potpisi
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Vidjeti osobito prvu uvodnu izjavu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2473/86 od 24. srpnja 1986. o postupku vanjske proizvodnje i sustavu standardne zamjene (SL 1986., L 212, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 7., str. 3.). Vidjeti također Fabio, M., Customs law of the European Union, Wolters Kluwer, 2012., osobito t. 14.‑5.; Lyons, T., EU Customs Law, 3. izdanje, Oxford University Press, 2018., osobito str. 436. i 453.
(
3
)	Uredba Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.)
(
4
)	Uredba (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL L 2013., L 269, str. 1. i ispravci SL 2013., L 287, str. 90., SL 2015., L 70, str. 64., SL 2018., L 294, str. 44., SL 2022., L 43, str, 93. i SL 2023./90151, L).
(
5
)	U CZZ‑u se radnje izvršene na robi izvezenoj u treću zemlju nazivaju „proizvodnja” (fr. perfectionnement) (vidjeti članak 145. stavak 3. točku (b)), dok se u CZU‑u nazivaju „proizvodnja” (fr. transformation) (vidjeti članak 5. stavak 37.).
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 21. srpnja 2016., Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:580, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
(
7
)	U CZZ‑u se proizvodi koji su bili predmet proizvodnih radnji nazivaju „dobiveni proizvodi” (vidjeti članak 145. stavak 3. točku (c)), dok se u CZU‑u nazivaju „prerađeni proizvodi” (vidjeti članak 5. stavak 30.).
(
8
)	Uredba Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 993/2001 od 4. svibnja 2001. (SL 2001., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 37.)
(
9
)	Delegirana uredba Komisije (EU) 2015/2446 od 28. srpnja 2015. o dopuni Uredbe br. 952/2013 (SL 2015., L 343., str. 1. i ispravci SL 2016., L 87, str. 35., SL 2017, L 101, str. 164. i SL 2018., L 192, str. 62.)
(
10
)	Provedbena uredba Komisije (EU) 2015/2447 оd 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o Carinskom zakoniku Unije (SL 2015., L 343, str. 558. i ispravci SL 2016, L 87, str. 35., SL 2017., L 101, str. 196. i SL 2018., L 157., str. 27.)
(
11
)	Članak 85. CZZ‑a, a zatim članak 211. stavak 1. prvi podstavak točka (a) CZU‑a
(
12
)	Članak 87. stavak 1. CZZ‑a, a zatim članak 211. stavak 1. drugi podstavak CZU‑a
(
13
)	Članak 277. i članak 589. stavak 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a te članak 269. stavak 3. CZU‑a
(
14
)	Nizozemski carinski ured prihvatio je izmjene izvoznih deklaracija osobito u pogledu oznaka postupka.
(
15
)	Ispravak Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 287, str. 90.)
(
16
)	Iako se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navodi trajanje odobrenja koje je GCU izdao 1. prosinca 2014., ono je nužno bilo vremenski ograničeno. Naime, člankom 507. stavkom 3. Uredbe o provedbi CZZ‑a predviđalo se da u slučaju vanjske proizvodnje trajanje valjanosti odobrenja u načelu ne bi trebalo biti dulje od tri godine.
(
17
)	Članak 1. točka 13. treća alineja Uredbe o provedbi CZZ‑a, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1192/2008 od 17. studenoga 2008. (SL 2008., L 329, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 207.)
(
18
)	Prema ustaljenoj sudskoj praksi, okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio prethodno pitanje pozivajući se na neke odredbe prava Unije ne sprečava Opći sud da tom sudu da sve elemente tumačenja koji mogu biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. Na Općem sudu je stoga da iz svih elemenata koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, izvede elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora (vidjeti u tom smislu presudu od 19. ožujka 2020., Agro In 2001, C‑234/18, EU:C:2020:221, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
(
19
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:223, t. 70.). Vidjeti također Giffoni, M., La réglementation douanière de l’Union européenne, L. G. D. J. 2012., osobito str. 247.
(
20
)	Valja napomenuti da je Sud presudio da pojam „proizvođači” u smislu članka 148. točke (c) CZZ‑a treba tumačiti široko i da uključuje ne samo proizvođače iz Unije proizvoda sličnih dobivenim proizvodima, nego i različite proizvođače iz Unije proizvoda sličnog sirovinama ili proizvodima izvan Unije koji su namijenjeni ugradnji u okviru proizvodnih radnji u robu Unije koja je privremeno izvezena (presuda od 21. srpnja 2016., Argos Supply Trading, C‑4/15, EU:C:2016:580, t. 45.).
(
21
)	Članak 588. stavak 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a
(
22
)	Članak 517. stavak 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a
(
23
)	Riječ je o četirima slučajevima navedenima u članku 497. stavku 3. točki (d) Uredbe o provedbi CZZ‑a.
(
24
)	Za detaljan opis postupka izdavanja jedinstvenog odobrenja vidjeti Henke, R., „Artikel 85”, Zollkodex, CH. Beck, 6. izdanje. 2013., točke od 21. do 24.
(
25
)	Članak 496. točka (h) Uredbe o provedbi CZZ‑a
(
26
)	Članak 586. stavak 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a
(
27
)	Članak 588. stavak 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a
(
28
)	Članak 517. stavak 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a
(
29
)	Ograničena primjena odobrenja za primjenu postupka vanjske proizvodnje na državno područje država članica koje su dale svoju suglasnost izričito je navedena u izvornoj verziji članka 751. stavka 2. drugog podstavka Uredbe o provedbi CZZ‑a. Iako je ta odredba stavljena izvan snage 1. srpnja 2001. u okviru racionalizacije odredbi Uredbe o provedbi CZZ‑a predviđene Uredbom br. 993/2001, čini mi se da zadržavanje zahtjeva prethodne suglasnosti predviđene člankom 500. stavkom 1. Uredbe o provedbi CZZ‑a podrazumijeva da se teritorijalno područje primjene dozvole ograničava na državno područje država članica koje su izrazile svoju suglasnost.
(
30
)	Vidjeti u tom smislu, primjerice, Diemel, K., „Heilung von Verfehlungen im Zusammenhang mit der passiven Veredelung nach Art. 150 Abs. 2 ZK”, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 2011., br. 4, osobito str. 93.
(
31
)	Presuda od 2. listopada 2003., GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536, t. 52. i 55.)
(
32
)	Postojanje takvog sporazuma omogućilo bi ili zamjenu jedinstvenog odobrenja običnom obaviješću u skladu sa stavkom 1. te odredbe ili čak prelazak s te obavijesti ako bi jedini element koji uključuje drugu državu članicu bio više carinskih ureda u okviru vanjske proizvodnje.
(
33
)	U skladu s tom odredbom, samo kontrolni carinski ured, odnosno carinski ured koji je u odobrenju određen kao ured ovlašten za nadzor carinskog postupka, može dopustiti podnošenje carinske deklaracije uredu koji nije naveden u odobrenju.
(
34
)	Tom se odredbom „carinski ured za stavljanje proizvoda” definira kao carinski ured koji je u odobrenju naveden kao ovlašten za prihvaćanje deklaracija za stavljanje u carinski postupak.
(
35
)	U predmetu u kojem je donesena presuda od 2. listopada 2003., GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536), Sud je smatrao da je članak 150. stavak 2. CZZ‑a primjenjiv na pogrešku u deklaracijama o privremenom izvozu, odnosno pogrešku počinjenu prilikom stavljanja robe u postupak vanjske proizvodnje.
(
36
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2021., Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
(
37
)	U području carina, pravila koja su odlučujuća za postojanje carinskog duga predstavljaju materijalna pravila. Vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2021., Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, t. 33.). Vidjeti također sažetak sudske prakse u mišljenju nezavisnog odvjetnika E. Tancheva u predmetu Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:453, t. 22. do 27.).
(
38
)	Sud je nedavno smatrao da dodjela ovlaštenja pojedinačnim pravima korištenja radijskih frekvencija u trajanju od petnaest godina predstavlja situaciju koja je nastala i okončana u cijelosti. Vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., T‑2 (C‑562/23, EU:C:2025:126, t. 45.).
(
39
)	Odredbe novog propisa koji se primjenjuje na postupak vanjske proizvodnje nalaze se u retku br. 27 Priloga 90. Delegirane uredbe o CZU‑u.
(
40
)	Članak 211. CZU‑a nalazi se na popisu odredbi navedenih u Prilogu 90. Delegiranoj uredbi o CZU‑u, koje se primjenjuju na vanjsku proizvodnju od 1. svibnja 2016.
(
41
)	U skladu s Prilogom A Delegiranoj uredbi o CZU‑u, navođenje carinskog ili carinskih ureda stavljanja u postupak (to jest identifikacijskog elementa 4/10) zajednički je zahtjev u pogledu podataka za zahtjeve i odluke koji se moraju nalaziti, među ostalim, u odobrenjima za vanjsku proizvodnju (stupac 8.b).
(
42
)	Kako je formulirana, druga rečenica članka 259. stavka 1. CZU‑a mogla bi upućivati na to da se ispunjavanje uvjeta odobrenja zahtijeva samo u slučaju kada osoba koja nije nositelj odobrenja zatraži oslobođenje prilikom puštanja prerađenih proizvoda u slobodan promet.
(
43
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. o izmjeni Uredbe br. 2913/92 (SL 1997., L 17, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.)
(
44
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 16. studenoga 2000. o izmjeni Uredbe Vijeća br. 2913/92 (SL 2000., L 311, str. 17.)
(
45
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2010., Grootes (C‑152/09, EU:C:2010:671, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
(
46
)	Vidjeti u tom smislu Traub, T., „Artikel 86”, UZK, Zollkodex der Union, 9. izdanje, C. H. Beck, 2025., t. 73.
(
47
)	U praksi je roba na koju se primjenjuje izvozna carina rijetka. Vidjeti u tom smislu Böhne, M., „Art 267.”, UZK, Zollkodex der Union, 9. izdanje, C. H. Beck, 2025., t. 10.
(
48
)	Presuda od 21. ožujka 2024., LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, t. 51. i navedena sudska praksa)