Ideiglenes változat
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
2026. május 13.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésén alapuló térség – A harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normák és eljárások – 2008/115/EK irányelv – 6., 8. és 9. cikk – A harmadik országok jogellenesen tartózkodó, hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztést töltő állampolgárai – Kiutasítási határozat meghozatalának lehetősége – Eljárási garanciák ”
A C‑877/24. sz.  [Shamsi](i)ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Raad van State (államtanács, Hollandia) a Bírósághoz 2024. december 18‑án érkezett, ugyanazon a napon hozott határozatával terjesztett elő az
X,
Y
és
a Minister van Asiel en Migratie, korábban Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
tagjai: C. Lycourgos tanácselnök (előadó), O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: D. Spielmann,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        X képviseletében M. F. Wijngaarden advocaat,
–        Y képviseletében I. C. van Krimpen advocaat,
–        a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és M. H. S. Gijzen, meghatalmazotti minőségben,
–        a belga kormány képviseletében L. Jans és M. Van Regemorter, meghatalmazotti minőségben,
–        a cseh kormány képviseletében A. Edelmannová, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–        a német kormány képviseletében J. Möller és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében F. Blanc, A. Katsimerou, F. van Schaik és J. Vondung, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2026. január 22‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) 6., 8. és 9. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet X és Y, harmadik országbeli állampolgárok és a minister van Asiel en Migratie (menekültügyi és migrációs miniszter, Hollandia) (a továbbiakban: miniszter) – korábban Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid – között a velük szemben hozott kiutasítási határozatok jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogviták keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
3        A 2008/115 irányelv (4) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„A jól szervezett migrációs politika elengedhetetlen elemeként átlátható és igazságos közös szabályokat szükséges rögzíteni a hatékony visszatérési politika biztosítása céljából.”
4        Ezen irányelv 2. cikke előírja:
„(1)      Ez az irányelv a valamely tagállam területén illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó.
(2)      A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák ezt az irányelvet azokra a harmadik országbeli alábbi állampolgárokra:
a)      akiktől […] megtagadták a beutazást, vagy akiket az illetékes hatóságok valamely tagállam külső határának szárazföldi, tengeri vagy légi úton történő illegális átlépése kapcsán fogtak el vagy tartóztattak fel, és akik ezt követően nem kaptak engedélyt vagy jogot az adott tagállamban való tartózkodásra;
b)      akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak.
(3)      Ez az irányelv nem alkalmazandó a szabad mozgáshoz való közösségi jogot élvező személyekre […]”
5        Az említett irányelv 3. cikkének 3. pontja a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások érvényesek:
[…]
3)      »kiutasítás«: egy harmadik országbeli állampolgár visszatérési folyamata, függetlenül attól, hogy visszatérési kötelezettség önkéntes teljesítéséről vagy kitoloncolásról van szó:
–        a származási országába, vagy
–        egy tranzit országba közösségi vagy kétoldalú visszafogadási, megállapodásoknak vagy egyéb megegyezéseknek megfelelően, vagy
–        más harmadik országba, ahova az érintett harmadik országbeli állampolgár önkéntesen vissza kíván térni és amely őt befogadja”.
6        Ugyanezen irányelv 5. cikke pontosítja:
„Az irányelv végrehajtása során a tagállamok megfelelő figyelmet fordítanak:
a)      a gyermek mindenek felett álló érdekeire,
b)      a családi életre,
c)      az érintett harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára,
és tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét.”
7        A 2008/115 irányelv 6. cikkének (1)–(5) bekezdése értelmében:
„(1)      A tagállamok a (2)–(5) bekezdésben említett kivételek sérelme nélkül a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozóan kiutasítási határozatot adnak ki.
(2)      A valamely tagállam területén illegálisan tartózkodó és egy másik tagállam által kibocsátott érvényes tartózkodási engedéllyel vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedéllyel rendelkező harmadik országbeli állampolgároknak haladéktalanul távozniuk kell az engedélyt kibocsátó tagállam területére. Amennyiben az érintett harmadik országbeli állampolgár nem teljesíti ezt a kötelezettséget, vagy ha a közrend érdekében vagy nemzetbiztonsági okokból szükséges a harmadik országbeli állampolgár azonnali távozása, az (1) bekezdés alkalmazandó.
(3)      A tagállamok tartózkodhatnak a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárra vonatkozó kiutasítási határozat kiadásától, ha az érintett harmadik országbeli állampolgárt valamely másik tagállam – az ennek az irányelvnek a hatálybalépésekor érvényben lévő kétoldalú megállapodások vagy megegyezések keretében – visszafogadja. Ebben az esetben az érintett harmadik országbeli állampolgárt visszafogadó tagállam alkalmazza az (1) bekezdést.
(4)      A tagállamok bármikor dönthetnek úgy, hogy a területükön jogszerűtlenül tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára könyörületességből, humanitárius vagy egyéb okokból önálló tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt adnak ki. Ebben az esetben kiutasítási határozat elrendelésére nem kerül sor. Amennyiben már kiadták a kiutasítási határozatot, azt vissza kell vonni, vagy a tartózkodási engedély vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedély érvényességének idejére fel kell függeszteni.
(5)      Ha a tagállam területén illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgár tartózkodási engedélyének vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyének megújítása folyamatban van, a tagállamnak mérlegelnie kell, hogy eltekint‑e a kiutasítási határozat elrendelésétől mindaddig, amíg az eljárás befejeződik, a (6) bekezdés sérelme nélkül.”
8        Ezen irányelv 8. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
„Amennyiben nem került sor […] önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítására, vagy a visszatérési kötelezettséget az érintettek nem teljesítették a[z] önkéntes távozásra megadott határidőn belül, a tagállamok minden szükséges intézkedést meghoznak a kiutasítási határozat végrehajtásához.”
9        Az említett irányelv 9. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)      A tagállamok elhalasztják a kitoloncolást
a)      ha az megsértené a visszaküldés tilalmának elvét, vagy
b)      mindaddig, amíg a 13. cikk (2) bekezdésének megfelelően felfüggesztették a kitoloncolást.
(2)      A tagállamok az egyes esetek konkrét körülményeinek figyelembevételével megfelelő időszakra elhalaszthatják a kitoloncolást. Az eljárás során a tagállamoknak különösen az alábbiakat kell figyelembe venniük:
a)      a harmadik országbeli állampolgár fizikai vagy szellemi állapota;
b)      technikai okok, például a szállítási kapacitás hiánya vagy a kitoloncolás meghiúsulása a személyazonosság megállapításának hiánya miatt.”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
X helyzete
10      X határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkezett Hollandiában. 2015. január 19‑én egy holland bíróság jogerősen életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítélte több, 2011. május 12. és 2011. május 20. között elkövetett emberölés miatt.
11      2018. szeptember 20‑i határozatával a miniszter 2011. május 12‑ra visszaható hatállyal visszavonta X tartózkodási engedélyét, és arra kötelezte őt, hogy haladéktalanul hagyja el az Európai Unió területét, és tíz évre szóló beutazási tilalmat rendelt el vele szemben. 2020. július 27‑i határozatával a miniszter elutasította az X által a 2018. szeptember 20‑i határozatával szemben benyújtott panaszt.
12      X keresetet nyújtott be a miniszter 2020. július 27‑i határozatával szemben a rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s‑Hertogenbosch en Amsterdamhoz (a ’s Hertogenboschban és Amszterdamban eljáró hágai bíróság, Hollandia). 2022. január 14‑i ítéletével e bíróság többek között azzal az indokkal utasította el e keresetet, hogy a miniszter köteles volt kiutasítási határozatot hozni X‑szel szemben, és hogy e határozat szükséges a kitoloncolásának biztosításához abban az esetben, ha X‑et szabadon bocsátják, mivel e szabadon bocsátásra 25 év fogva tartást követően kerülhet sor.
13      X ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Raad van State (államtanács, Hollandia) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság.
Y helyzete
14      2018. augusztus 31‑én utazott be Hollandiába. 2020. november 16‑án egy holland bíróság jogerősen 25 év szabadságvesztés‑büntetést szabott ki vele szemben két, terrorista indítékú emberölési kísérlet miatt.
15      2023. április 25‑i határozatával a miniszter megállapította, hogy Y jogellenesen tartózkodik Hollandiában, arra kötelezte, hogy haladéktalanul hagyja el az Unió területét, és 20 évre szóló beutazási tilalmat rendelt el vele szemben.
16      Y keresetet nyújtott be e határozattal szemben a rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s‑Hertogenbosch en Amsterdamhoz (a ’s Hertogenboschban és Amszterdamban eljáró hágai bíróság, Hollandia) előtt. E bíróság 2023. december 22‑i ítéletével helyt adott e keresetnek, és megsemmisítette az említett határozatot, megállapítva, hogy a miniszter nem fogadhat el érvényesen kiutasítási határozatot olyan helyzetben, amelyben a hosszú időtartamú szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása miatt nem képes a kiutasítás végrehajtására.
17      A miniszter fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz.
Az X és Y helyzetére nézve közös megfontolások
18      A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy X és Y kétségtelenül jogellenesen tartózkodik Hollandiában, hogy nem hivatkoztak a 2008/115 irányelv 5. cikkében felsorolt elvekre, és hogy nem tartoznak az ezen irányelv 6. cikkének (2)–(5) bekezdésében meghatározott, a kiutasítási határozat elfogadására vonatkozó kötelezettség alóli kivételek hatálya alá.
19      Mindazonáltal az alapeljárás felei nem értenek egyet a miniszter azon lehetőségét illetően, hogy úgy hozzon kiutasítási határozatot X‑szel és Y‑nal szemben, hogy szabadságvesztésük végéig a miniszter nem toloncolhatja ki őket, és nem tudják teljesíteni az őket terhelő visszatérési kötelezettséget sem.
20      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság először is rámutat, hogy bár a 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése az olyan helyzetekben, mint amilyen az alapeljárásokban fennáll, látszólag kötelezővé teszi a kiutasítási határozat elfogadását, ezen irányelv nem határozza meg egyértelműen e kötelezettség és azon körülmény kapcsolatát, hogy ilyen helyzetekben hosszú időn keresztül teljes mértékben kizárt a tényleges kiutasítás bármely lehetősége. E bíróság szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlatának elemzése nem teszi lehetővé az említett irányelv értelmezésével kapcsolatban általa tapasztalt nehézség megoldását.
21      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja meghatározni, hogy abban az esetben, ha a miniszter nem lett volna jogosult arra, hogy az alapügyekben kiutasítási határozatot fogadjon el, a 2008/115 irányelv értelmében köteles volt‑e tartózkodási engedélyt kiadni X és Y számára egy olyan helyzet fennmaradásának elkerülése érdekében, amelyben nem lehetne velük szemben kiutasítási eljárást lefolytatni, ugyanakkor jogszerűen sem tartózkodnak az érintett tagállam területén.
22      Harmadszor, e bíróság arra keresi a választ, hogy lehet‑e hivatkozni az arányosság elvére az olyan kiutasítási határozatok elfogadásának megtagadása érdekében, mint amelyekről az alapügyben szó van.
23      E körülmények között a Raad van State (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„(1)      Ellentétes‑e a [2008/115] irányelvvel, és különösen annak 6., 8. és 9. cikkével, hogy kiutasítási határozatot hozzanak olyan külföldi állampolgárral szemben, aki hosszú ideig nem tud eleget tenni a visszatérési kötelezettségének, mert hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztését tölti, és nem toloncolható ki az Európai Unió területéről?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén: köteles‑e a tagállam adott esetben a [2008/115] irányelv 6. cikkének (4) bekezdésével összhangban a külföldi állampolgár számára a hosszú időtartamú vagy élethosszig tartó fogva tartás idejére önálló tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt kiadni?
3)      Lehetőséget biztosít‑e a [2008/115] irányelv 6. cikkének (1) bekezdése a (2)–(5) bekezdésben foglalt kivételeken, valamint az irányelv 5. cikke szerinti elveken és érdekeken túlmenően az arányosság vizsgálatára az egyedi esetekben?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a harmadik kérdésről
24      Első és harmadik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelv 6., 8. és 9. cikkét az arányosság elvével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárra vonatkozó kiutasítási határozat meghozatala, ha a vele szemben kiszabott hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása miatt e személy nem hagyhatja el önként az érintett tagállam területét, és nem toloncolható ki hosszú időn keresztül.
25      A 2008/115 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében ez az irányelv a valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó.
26      Bár ezen irányelv 2. cikkének (2) és (3) bekezdése bizonyos – kötelező vagy fakultatív – korlátozásokat ír elő az irányelv hatályára vonatkozóan, mivel az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy úgy döntsenek, hogy ezt az irányelvet nem alkalmazzák harmadik országok olyan állampolgáraira, akiket büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, meg kell állapítani, hogy e rendelkezések semmilyen módon nem zárják ki ugyanezen irányelv olyan harmadik országbeli állampolgárokra való alkalmazhatóságát, akiket szabadságvesztés‑büntetésre ítéltek vagy ilyen büntetést töltenek.
27      A 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy amint a tartózkodás jogellenessége megállapításra került, minden harmadik országbeli állampolgár tekintetében – az e 6. cikk (2)–(5) bekezdésében foglalt kivételek sérelme nélkül és az ezen irányelv 5. cikkében meghatározott követelmények szigorú tiszteletben tartása mellett – kiutasítási határozatot kell hozni, amelynek az említett irányelv 3. cikkének 3. pontjában említett harmadik országok közül meg kell határoznia azt, amelybe e harmadik országbeli állampolgárt ki kell toloncolni (2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az ugyanezen irányelv 6. cikkének (2)–(5) bekezdésében foglalt kivételek egyike sem vonatkozik közvetlenül vagy közvetve olyan harmadik országbeli állampolgárokra, akiket szabadságvesztés‑büntetésre ítéltek vagy ilyen büntetést töltenek.
29      Hasonlóképpen, a 2008/115 irányelv 5. cikkének – amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy kellően figyelembe vegyenek bizonyos érdekeket, és tiszteletben tartsák a visszaküldés tilalmának elvét – a követelményeiből nem következik, hogy a tagállamoknak általános jelleggel tartózkodniuk kellene a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárra vonatkozó kiutasítási határozat kiadásától, ha e harmadik országbeli állampolgárt szabadságvesztés‑büntetésre ítélték vagy ilyen büntetést tölt.
30      Meg kell azonban állapítani, hogy miután a kiutasítási határozatot a 2008/115 irányelv által bevezetett anyagi jogi és eljárási garanciák tiszteletben tartásával hozták meg, és adott esetben a visszatérési kötelezettséget az önkéntes távozásra megállapított határidőn belül nem teljesítették, az érintett tagállam ezen irányelv 8. cikke értelmében köteles ezen állampolgár kitoloncolását végrehajtani (lásd ebben az értelemben: 2024. szeptember 12‑i Changu ítélet, C‑352/23, EU:C:2024:748, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Mind a tagállamok lojalitási kötelezettségéből, mind pedig a többek között az említett irányelv (4) preambulumbekezdésében felidézett hatékonysági követelményekből az következik, hogy e harmadik országbeli állampolgár kitoloncolására vonatkozó kötelezettséget megfelelő időben teljesíteni kell (lásd ebben az értelemben: 2015. április 23‑i Zaizoune ítélet, C‑38/14, EU:C:2015:260, 34. pont; 2016. február 15‑i N. ítélet, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 76. pont).
31      Márpedig, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, az a tagállam, amely a kiutasítási eljárás befejezése előtt egy harmadik országbeli állampolgárral szemben kiszabott hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetést hajt végre, nem tesz eleget azon kötelezettségének, hogy őt több évre vagy akár több évtizedre kiutasítsa, miközben e harmadik országbeli állampolgár ezen időszak alatt sem hagyhatja el önként e tagállam területét.
32      Ugyanakkor a kiutasítási eljárás gyors befejezésének ilyen akadálya nem akadályozza meg a tagállam illetékes hatóságait abban, hogy hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetést szabjanak ki a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárral szemben, és azt végre is hajtsák.
33      E tekintetben a Bíróság már kétségtelenül megállapította, hogy bár főszabály szerint a büntetőjogi jogszabályok és a büntetőeljárás szabályai a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ezt a jogterületet mégis befolyásolhatja az uniós jog. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a tagállamok nem alkalmazhatnak olyan büntetőjogi szabályozást, amely veszélybe sodorhatja a 2008/115 irányelv által követett célok megvalósulását, és ennélfogva megfoszthatja azt hatékony érvényesülésétől (lásd ebben az értelemben: 2011. december 6‑i Achughbabian ítélet, C‑329/11, EU:C:2011:807, 33. pont).
34      Ugyanakkor a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy ez az irányelv nem zárja ki a tagállamok azon lehetőségét, hogy szabadságvesztés‑büntetéssel sújtsák a kizárólag a jogellenes tartózkodás vagy beutazás körülményeihez kapcsolódó bűncselekményektől eltérő bűncselekményeknek a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár általi elkövetését, ideértve azokat az eseteket is, amikor a kiutasítási eljárás még nem fejeződött be (lásd ebben az értelemben: 2016. június 7‑i Affum ítélet, C‑47/15, EU:C:2016:408, 65. pont).
35      Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 39. pontjában rámutatott, a tagállamok azon lehetősége, hogy szabadságelvonással járó büntetést szabjanak ki az ilyen bűncselekmények elkövetése miatt, nemcsak az ilyen büntetés kiszabásának, hanem a kiszabott büntetés végrehajtásának lehetőségére is kiterjed.
36      Ebben az összefüggésben az első és a harmadik kérdés megválaszolásához szükségesnek tűnik annak meghatározása, hogy az érintett tagállamnak a kiutasítási határozat hatálya alá tartozó harmadik országbeli állampolgár megfelelő időben történő kitoloncolására vonatkozó, a jelen ítélet 30. pontjában felidézett kötelezettsége akadályát képezi‑e az ilyen határozat elfogadásának olyan helyzetben, amelyben a hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés kiszabását és végrehajtását követően már megállapítást nyert, hogy a visszatérési kötelezettségnek hosszú időn keresztül semmiképpen sem tesznek eleget.
37      E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy nem feltétlenül kizárt a kiutasítási határozat olyan időpontban történő meghozatala, amikor az illetékes hatóságok még nem biztosak abban, hogy végrehajthatják‑e azt.
38      Így a Bíróság kimondta, hogy a tagállam a nemzetközi védelem iránti kérelmet első fokon elutasító határozattal egyidejűleg is elfogadhat kiutasítási határozatot, még akkor is, ha az ezen elutasítással szembeni esetleges jogorvoslat főszabály szerint azzal járna, hogy az érintett személy engedélyt kap arra, hogy e jogorvoslati kérelem elbírálásáig a szóban forgó tagállam területén maradjon, ami minden lehetőséget kizárna e személy kitoloncolására (lásd ebben az értelemben: 2018. június 19‑i Gnandi ítélet, C‑181/16, EU:C:2018:465, 59. pont).
39      A kiutasítási határozatnak a tartózkodás jogellenességének megállapítását követően történő elfogadása egyébként elősegítheti a 2008/115 irányelv fő célkitűzésének megvalósítását, nevezetesen a hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozását az érintett személyek alapvető jogainak és méltóságának teljes körű tiszteletben tartása mellett (lásd ebben az értelemben: 2018. június 19‑i Gnandi ítélet, C‑181/16, EU:C:2018:465, 48. pont; 2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 88. pont), többek között annak biztosításával, hogy az ilyen határozat jogszerűségére vonatkozó esetleges kifogásokat a visszatérési kötelezettség teljesítésének túlzott késleltetése nélkül meg lehessen vizsgálni, továbbá azt lehetővé téve az illetékes hatóságok számára, hogy rendelkezzenek a kitoloncolás végrehajtását a gyakorlatban lehetővé tévő rendelkezések meghozatalához szükséges idővel.
40      Másodszor mindazonáltal meg kell állapítani, hogy még ha valamely harmadik országbeli állampolgár jogellenesen tartózkodik is valamely tagállam területén, a rá vonatkozó visszatérési kötelezettség teljesítésének előre látható lehetetlensége bizonyos különleges esetekben akadályát képezheti a kiutasítási határozat e harmadik országbeli állampolgárral szembeni meghozatalának.
41      Így a Bíróság megállapította, hogy kísérő nélküli kiskorúval szemben nem lehet kiutasítási határozatot hozni annak előzetes vizsgálata nélkül, hogy a tervezett célországban teljesülnek‑e a visszatérési kötelezettség teljesítését ténylegesen lehetővé tévő megfelelő befogadási feltételek (lásd ebben az értelemben: 2021. január 14‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kísérő nélküli kiskorú visszatérése] ítélet, C‑441/19, EU:C:2021:9, 55., 59. és 60. pont).
42      Tágabb értelemben a Bíróság kimondta, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikke, amely ezen irányelv végrehajtásakor a tagállamokra nézve kötelező általános szabálynak minősül, többek között azt írja elő az illetékes nemzeti hatóság számára, hogy a kiutasítási eljárás minden szakaszában tartsa tiszteletben a visszaküldés tilalmának elvét, amelyet alapvető jogként az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) a menekültek helyzetére vonatkozó jegyzőkönyvvel módosított, a menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben, 1951. július 28‑án aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) 33. cikkével összefüggésben értelmezett 18. cikke, valamint a Charta 19. cikkének (2) bekezdése biztosít. Ez a helyzet többek között akkor, ha e hatóság az érintett meghallgatását követően vele szemben kiutasítási határozatot kíván meghozni (lásd ebben az értelemben: 2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. pont; 2023. július 6‑i Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 49. pont).
43      A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a 2008/115 irányelv 5. cikkével ellentétes, ha egy harmadik országbeli állampolgárral szemben kiutasítási határozatot hoznak, amennyiben e határozat célországként olyan országot jelöl meg, ahol komolyan és megalapozottan feltételezhető, hogy az említett határozat végrehajtása esetén ezen állampolgár a Charta 18. cikkével vagy 19. cikkének (2) bekezdésével ellentétes bánásmód valós veszélyének lenne kitéve (2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 56. pont; 2023. július 6‑i Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 50. pont).
44      Mindazonáltal a jelen ítélet 41–43. pontjában említett ítéletek alapjául szolgáló ügyeket jellemző körülmények jelentősen különböznek az olyan helyzetektől, mint amelyekről az alapügyben szó van.
45      Ezek az ítéletek ugyanis olyan esetekre vonatkoznak, amelyekben a kiutasítási határozat meghozatalának napján vagy nem nyert megállapítást, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a célországba való visszatérésére e harmadik országbeli állampolgár alapvető jogainak megsértése nélkül kerülhet sor, vagy az nyert megállapítást, hogy az ilyen kiutasítás ezen alapvető jogok megsértésének komoly veszélyével jár.
46      Ezzel szemben a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság nem utal arra, hogy azt állították vagy bizonyították volna, hogy a célországba való visszatérés sértheti az érintett harmadik országbeli állampolgárok alapvető jogait. Ilyen helyzetekben a visszatérési kötelezettség előírása és e kötelezettség teljesítésének előrelátható feltételei a kiutasítási határozat tervezett elfogadásának időpontjában nem bizonyulnak alkalmasnak arra, hogy e harmadik országbeli állampolgárok alapvető jogai sérelmének veszélyét idézzék elő, így azok az indokok, amelyek a jelen ítélet 41–43. pontjában említett ítéletekben igazolták az ilyen határozat elfogadásának kizárását, a jelen ügyben nem vezethetnek ugyanezen megoldáshoz.
47      Harmadszor hangsúlyozni kell, hogy az uniós jogalkotó kifejezetten előírta, hogy bizonyos helyzetekben a kiutasítási határozat nem hajtható végre azonnal, és meghatározta az e helyzetekre alkalmazandó jogi szabályozást.
48      Közelebbről, a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a tagállamok az egyes esetek sajátos körülményeinek figyelembevételével megfelelő időszakra elhalaszthatják a kitoloncolást. E rendelkezés pontosítja, hogy a tagállamok figyelembe veszik többek között az érintett harmadik országbeli állampolgár fizikai vagy szellemi állapotát, valamint a technikai okokat, például a szállítási kapacitás hiányát vagy a személyazonosság megállapításának hiánya miatt meghiúsult kitoloncolást.
49      Az említett rendelkezés tehát lehetővé teszi a kitoloncolás meghatározott körülmények alapján történő elhalasztását, bizonyos példákkal szolgálva, anélkül azonban, hogy kimerítően felsorolná azokat az eseteket, amelyekben az ilyen elhalasztás elrendelhető.
50      Márpedig egyrészt a kizárólag a jogellenes tartózkodás vagy beutazás körülményeihez kapcsolódó bűncselekményektől eltérő bűncselekmények elkövetése miatti szabadságvesztés‑büntetés kiszabását, másrészt e büntetés végrehajtását ilyen körülménynek kell tekinteni, mivel a jelen ítélet 34. és 35. pontjából az következik, hogy az ilyen intézkedések valamely tagállam büntetőjogi hatáskörének gyakorlásának körébe tartoznak, amely hatáskör gyakorlásának a 2008/115 irányelv nem képezi akadályát.
51      Kétségtelen, hogy a Bíróság kimondta, hogy a büntetőeljárás lefolytatása, amelyet adott esetben szabadságvesztés‑büntetés követ, nem szerepel a kitoloncolás elhalasztásának a 2008/115 irányelv 9. cikkében említett indokai között (lásd ebben az értelemben: 2011. december 6‑i Achughbabian ítélet, C‑329/11, EU:C:2011:807, 45. pont). Ez a pontosítás azonban egy sajátos esetre vonatkozott, nevezetesen a jogellenes tartózkodás miatt a kiutasítási eljárás lefolytatása előtt indított büntetőeljárásra.
52      Egyébiránt a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdésében foglalt azon követelmény, amely szerint a kitoloncolás elhalasztását megfelelő időszakra kell elrendelni, nem értelmezhető úgy, hogy az ilyen elhalasztásra csak a rövid időtartamú szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának biztosítása érdekében kerülhet sor.
53      Az uniós jogalkotó azon döntése ugyanis, hogy nem határozza meg előzetesen azon időszak maximális időtartamát, amellyel a kitoloncolás elhalasztható, hanem egyszerűen egy „megfelelő” időszakra utal, azt jelzi, hogy bizonyos rugalmasságot kívánt lehetővé tenni a 2008/115 irányelv 9. cikke (2) bekezdésének végrehajtása során, kizárva ugyanakkor azt, hogy a kitoloncolás elhalasztása az azt igazoló körülmények által megköveteltnél hosszabb időszakra is kiterjedhet.
54      Ebből következik, hogy olyan helyzetben, amikor a hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésnek a kizárólag a jogellenes tartózkodás vagy beutazás körülményéhez kapcsolódó bűncselekménytől eltérő bűncselekmény miatti kiszabását és annak végrehajtását követően a visszatérési kötelezettséget hosszú ideig nem teljesítik, a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi az illetékes hatóságok számára, hogy a kitoloncolást e büntetés végrehajtásáig elhalasszák.
55      E körülmények összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy ilyen helyzetben a kiutasítási határozat hatálya alá tartozó harmadik országbeli állampolgár megfelelő időben történő kitoloncolására vonatkozó, a jelen ítélet 30. pontjában említett kötelezettség nem tekinthető úgy, mint amely akadályát képezi az ilyen határozat elfogadásának.
56      Ugyanakkor ebben az összefüggésben szükségszerűen jelentős idő áll fenn azon időpont, amikor az illetékes hatóságok a kiutasítási határozat meghozatala során a visszatérési kötelezettségnek a 2008/115 irányelv 5. cikkének és az érintett harmadik országbeli állampolgár alapvető jogainak tiszteletben tartása melletti előírására vonatkozó lehetőséget mérlegelték, és azon időpont között, amikor e kötelezettség ténylegesen végrehajthatóvá válik.
57      Következésképpen fennáll a veszélye annak, hogy az említett kötelezettség tényleges teljesítésének napján annak végrehajtása összeegyeztethetetlenné válik ezen 5. cikkel vagy ezen alapvető jogokkal, jóllehet a kiutasítási határozat a meghozatala napján teljes mértékben összeegyeztethető volt az említett 5. cikkel és az említett alapvető jogokkal.
58      E veszély megelőzése érdekében egyrészt a tagállamok kötelesek lehetővé tenni az érintett harmadik országbeli állampolgárok számára, hogy bármely olyan, a körülményekben a kiutasítási határozat elfogadását követően bekövetkezett változásra hivatkozhassanak, amely jelentős hatással lehet az érintett harmadik országbeli állampolgár helyzetének többek között a 2008/115 irányelv 5. cikkére tekintettel történő értékelésére (lásd ebben az értelemben: 2018. június 19‑i Gnandi ítélet, C‑181/16, EU:C:2018:465, 64. pont; 2025. szeptember 4‑i Adrar ítélet, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 65. pont).
59      Másrészt az illetékes hatóságok a kiutasítási határozat végrehajtását megelőzően kötelesek elvégezni az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a visszaküldés tilalmának elvével ellentétes bánásmódnak való kitettségére vonatkozó kockázatok naprakész értékelését. Ezen értékelésnek, amelynek e kiutasítási határozat elfogadásakor elvégzett értékeléstől elkülönülőnek és önállónak kell lennie, lehetővé kell tennie az illetékes hatóságok számára, hogy a körülményekben bekövetkezett bármely változásra, valamint az e harmadik országbeli állampolgár által adott esetben előadott minden új körülményre figyelemmel meggyőződhessenek arról, hogy nem feltételezhető komolyan és megalapozottan, hogy a célországba való visszatérése esetén ilyen kockázatoknak lennének kitéve (lásd ebben az értelemben: 2024. október 17‑i Ararat ítélet, C‑156/23, EU:C:2024:892, 38. pont).
60      Ezen naprakész értékelésnek megfelelően figyelembe kell vennie a 2008/115 irányelv 5. cikkében említett valamennyi érdeket annak biztosítása érdekében, hogy ezek az érdekek ne legyenek ellentétesek a kiutasítási határozat végrehajtásával (lásd ebben az értelemben: 2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 91. pont; 2025. szeptember 4‑i Adrar ítélet, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 79. és 80. pont).
61      A jelen ítélet 58–60. pontjában felidézett kötelezettségek akkor is alkalmazandók, ha az érintett harmadik országbeli állampolgárral szemben jogerőssé vált kiutasítási határozatot hoztak, ideértve azt az esetet is, ha nem vitatta megfelelő időben e határozatot (lásd ebben az értelemben: 2025. szeptember 4‑i Adrar ítélet, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 63. pont).
62      Abban az esetben, ha az illetékes hatóságok naprakész értékelésük végén arra a következtetésre jutnának, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár kitoloncolása esetén fennáll annak komoly veszélye, hogy a visszaküldés tilalma elve megsértésének teszik ki, e hatóságoknak a 2008/115 irányelv 9. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően legalább addig el kell halasztaniuk e kitoloncolást, amíg az ilyen veszély fennáll (lásd ebben az értelemben: 2024. október 17‑i Ararat ítélet, C‑156/23, EU:C:2024:892, 39. pont). Mindenesetre az említett hatóságok nem utasíthatják ki e harmadik országbeli állampolgárt, ha e kitoloncolás összeegyeztethetetlennek bizonyul ezen irányelv 5. cikkével vagy a Charta által biztosított valamely alapvető joggal.
63      Ezenkívül a Charta 47. cikkének megfelelően az érintett harmadik országbeli állampolgár számára biztosítani kell a hatékony jogorvoslathoz való jogot, amely lehetővé teszi számára, hogy vitassa az illetékes hatóságok által a naprakész értékelésük végén levont következtetéseket (lásd analógia útján: 2021. április 15‑i État belge [Az átadásra vonatkozó határozatnál későbbi körülmények] ítélet, C‑194/19, EU:C:2021:270, 35. pont).
64      Egyébiránt, noha biztosítani kell az arányosság elvének tiszteletben tartását a kiutasítási eljárás valamennyi szakaszában, beleértve a kiutasítási határozat elfogadásához kapcsolódó szakaszt is (lásd ebben az értelemben: 2015. június 11‑i Zh. és O. ítélet, C‑554/13, EU:C:2015:377, 49. pont), az, hogy a kiutasítási határozatot idő előtt fogadták el, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetekben nem tekinthető ellentétesnek ezzel az elvvel, amennyiben az érintett harmadik országbeli állampolgárok számára ténylegesen biztosítják a jelen ítélet 56–63. pontjában említett garanciákat.
65      A fentiek összességére tekintettel az első és a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/115 irányelv 6., 8. és 9. cikkét az arányosság elvével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes a harmadik ország jogellenesen tartózkodó állampolgárára vonatkozó vonatkozó kiutasítási határozat meghozatala, ha a vele szemben kiszabott hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása miatt e személy nem hagyhatja el önként az érintett tagállam területét, és hosszú időn keresztül nem is toloncolható ki, feltéve, hogy a nemzeti szabályozás elegendő garanciákat ír elő annak biztosítása érdekében, hogy e határozat végrehajtása során tiszteletben tartsák ezen irányelv 5. cikkét és a Chartát.
A második kérdésről
66      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a második kérdésre csak akkor kell válaszolni, ha az első kérdésre adott válaszból kitűnik, hogy a 2008/115 irányelvvel ellentétes a kiutasítási határozat olyan helyzetekben történő meghozatala, mint amelyekről az alapügyben szó van.
67      Mivel e válaszból kitűnik, hogy az ilyen határozat elfogadásának lehetősége olyan feltételtől függ, amelynek betartását a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, szükségesnek mutatkozik a második kérdés megválaszolása.
68      E kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy az arra kötelezi a tagállamokat, hogy a területükön jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára tartózkodási engedélyt adjanak ki, ha e harmadik országbeli állampolgárnak az adott tagállamban hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetést kell letöltenie.
69      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a 2008/115 irányelvnek nem célja a külföldiek tartózkodására vonatkozó tagállami szabályok egészének harmonizálása. Az ezen irányelv által bevezetett közös normák és eljárások ugyanis csupán a kiutasítási határozatok elfogadására és végrehajtására vonatkoznak (2021. február 24‑i M és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet, C‑673/19, EU:C:2021:127, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
70      Az említett irányelvnek különösen nem célja azon harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való jogellenes tartózkodása következményeinek meghatározása, akikkel szemben nem hozható harmadik országba való kiutasításról szóló határozat (2021. február 24‑i M és társai [Átadás egy tagállamnak] ítélet, C‑673/19, EU:C:2021:127, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
71      Ami közelebbről ugyanezen irányelv 6. cikkének (4) bekezdését illeti, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság hivatkozik, e rendelkezés csupán lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a területükön jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgároknak könyörületességből vagy humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosítsanak a nemzeti joguk – nem pedig az uniós jog – alapján (2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 86. pont).
72      Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/115 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy a területükön jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára tartózkodási engedélyt adjanak ki, ha annak az adott tagállamban hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetést kell letöltenie.
A költségekről
73      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 6., 8. és 9. cikkét az arányosság elvével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes a harmadik ország jogellenesen tartózkodó állampolgárára vonatkozó kiutasítási határozat meghozatala, ha e személy a vele szemben kiszabott hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása miatt nem hagyhatja el önként az érintett tagállam területét, és hosszú időn keresztül nem is toloncolható ki, feltéve hogy a nemzeti szabályozás elegendő garanciákat ír elő annak biztosítása érdekében, hogy e határozat végrehajtása során tiszteletben tartsák ezen irányelv 5. cikkét és az Európai Unió Alapjogi Chartáját.
2)      A 2008/115 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy a harmadik ország területükön jogellenesen tartózkodó állampolgára számára tartózkodási engedélyt adjanak ki, ha annak az adott tagállamban hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetést kell letöltenie.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: holland.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.