62020TJ0499
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített nyolcadik tanács)
2025. április 30. (
*1
)
„Gazdasági és monetáris unió – Bankunió – A hitelintézetekre és bizonyos befektetési vállalkozásokra vonatkozó Egységes Szanálási Mechanizmus (ESZM) – Egységes Szanálási Alap (ESZA) – Az ESZT 2016. évi előzetes hozzájárulások kiszámításáról szóló határozata – Bizonyos kötelezettségeknek az előzetes hozzájárulások számításából való kizárása – Az (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a), b) és f) pontja – Jogellenességi kifogás – A visszaható hatály tilalmának elve – Szerződésen kívüli felelősség – Magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértése – Jogalap nélküli gazdagodás”
A T‑499/20. sz. ügyben,
a Banco Cooperativo Español, S.A. (székhelye: Madrid [Spanyolország], képviselik: D. Sarmiento Ramírez‑Escudero és J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain ügyvédek)
felperes
az Egységes Szanálási Testület (ESZT) (képviselik: C. De Falco, meghatalmazotti minőségben, segítői: B. Meyring, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch és S. Ianc ügyvédek)
alperes ellen,
támogatja:
az Európai Bizottság (képviselik: D. Triantafyllou, A. Steiblytė és P. Němečková, meghatalmazotti minőségben)
beavatkozó fél,
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített nyolcadik tanács),
tagjai: A. Kornezov elnök, D. Petrlík, Kecsmár K. (előadó), S. Kingston és L. Spangsberg Grønfeldt bírák,
hivatalvezető: S. Jund tanácsos,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,
tekintettel a 2024. június 27‑i tárgyalásra,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Keresetében a felperes, a Banco Cooperativo Español, S.A. egyrészt az EUMSZ 263. cikk alapján az Egységes Szanálási Testületnek (ESZT) a Banco Cooperativo Español, SA, a Hypo Vorarlberg Bank AG (korábban Vorarlberger Landes‑ und Hypothekenbank AG) és a Portigon AG 2016. évi előzetes hozzájárulásainak kiszámításáról szóló, 2020. március 19‑i SRB/ES/2020/16 határozatának visszavonásáról és az Egységes Szanálási Alapba fizetendő 2016. évi előzetes hozzájárulásaik kiszámításáról szóló, 2022. december 7‑i SRB/ES/2022/79 határozatának (a továbbiakban: megtámadott határozat) az őt érintő részében való megsemmisítését, másrészt pedig az EUMSZ 268. cikk alapján az e határozat miatt őt állítólagosan ért kár megtérítését kéri.
A jogvita előzményei
2
Spanyolországban a földhitelpénztárak olyan szövetkezeti hitelintézetek, amelyek vidéki területeken nyújtanak pénzügyi szolgáltatásokat.
3
A felperes olyan hitelintézet, amelyet 1990‑ben egyes földhitelpénztárak alapítottak, amelyek e bank részvényesei. A felperes az ezekből álló hálózat élén áll, és banki szolgáltatásokat nyújt magánszemélyeknek és vállalkozásoknak, köztük többek között földhitelpénztáraknak. A földhitelpénztárak számára nyújtott egyik fő szolgáltatás a központosított likviditásmenedzsment.
4
Így a felperes és a földhitelpénztárak 1994. január 25‑én likviditáskezelési megállapodást (a továbbiakban: likviditáskezelési megállapodás) kötöttek, amely arra irányul, hogy szabályozza a földhitelpénztárak likviditásának a felperes által e földhitelpénztárak javára végzett kihelyezését. Egyrészt e megállapodás előírja, hogy a földhitelpénztárak a bankközi vagy pénzpiacon történő kihelyezés céljából pénzeszközöket ruháznak át a felperesre. Másrészt, mivel a felperes saját nevében vállalja az összes befektetett pénzeszköz partnerkockázatát, az említett megállapodás 4. szakasza garanciát tartalmaz arra, hogy a földhitelpénztárak átvállalják a felperes által a bankközi piacon a javukra folytatott tevékenységből eredő valamennyi veszteséget vagy kötelezettséget.
5
A felperes közvetítőként is eljár annak érdekében, hogy tagjai számára lehetővé tegye az Európai Központi Bank (EKB) finanszírozásához való hozzáférést azáltal, hogy közvetlenül az EKB‑tól kap finanszírozást, és azt az EKB‑tól kapott feltételekkel azonos feltételek mellett juttatja el a földhitelpénztárakhoz.
6
Végül az EKB által kínált hosszú távú refinanszírozási műveletekhez való hozzáférés érdekében a felperes és néhány földhitelpénztár olyan csoportot hozott létre, amelynek nevében a felperes részt vesz az EKB által lefolytatott különböző pályázati eljárásokban. A felperes felelős e csoportért, és felelős az ilyen pályázati eljárásokból eredő összegek, jogok és kötelezettségek annak különböző tagjai közötti kezeléséért és megosztásáért.
7
A felperes által a földhitelpénztárak javára végzett különböző tevékenységek miatt a felperes kötelezettségei között szerepelnek bizonyos kinnlevőségek, amelyek e pénztárak mérlegének forrásoldalán is szerepelnek azon garancia címén, amelyet e pénztárak nyújtanak számára e tevékenységek tekintetében.
8
Az ESZT az Egységes Szanálási Alapba történő 2016. évi előzetes hozzájárulások kiszámításáról szóló, 2016. április 15‑i SRB/ES/SRF/2016/06 határozatával – a hitelintézeteknek és bizonyos befektetési vállalkozásoknak az Egységes Szanálási Mechanizmus keretében történő szanálására vonatkozó egységes szabályok és egységes eljárás kialakításáról, valamint az Egységes Szanálási Alap létrehozásáról és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. július 15‑i 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2014. L 225., 1. o.) 70. cikke (2) bekezdésének megfelelően – megállapította az e rendelet 67. cikkének (4) bekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikkének hatálya alá tartozó intézmények (a továbbiakban: intézmények) – köztük a felperes – részéről az Egységes Szanálási Alapba (ESZA) fizetendő előzetes hozzájárulásokat (a továbbiakban: előzetes hozzájárulások) a 2016. évre vonatkozóan (a továbbiakban: 2016. évi hozzájárulási időszak).
9
Az SRB/ES/SRF/2016/06 határozatot kiegészítő, az ESZA‑ba fizetendő 2016. évi előzetes hozzájárulások kiigazításáról szóló, 2016. május 20‑i SRB/ES/SRF/2016/13 határozatával az ESZT helyesbítette az intézmények 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulásainak számítását.
10
2020. március 19‑én az ESZT elfogadta a felperes 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulásának kiszámításáról szóló SRB/ES/2020/16 határozatot (a továbbiakban: 2020. március 19‑i határozat), amellyel visszavonta és felváltotta a fenti 8. és 9. pontban említett határozatokat (a továbbiakban: eredeti határozatok). A 2020. március 19‑i határozat (7) és (8) preambulumbekezdése szerint e határozat célja az eredeti határozatok azon eljárási és indokolási hiányosságainak orvoslása volt, amelyeket a Törvényszék a 2019. november 28‑iBanco Cooperativo Español kontra ESZT ítéletben (T‑323/16, EU:T:2019:822), a 2019. november 28‑iHypo Vorarlberg Bank kontra ESZT ítéletben (T‑377/16, T‑645/16 és T‑809/16, EU:T:2019:823) és a 2019. november 28‑iPortigon kontra ESZT ítéletben (T‑365/16, EU:T:2019:824) megállapított.
11
Többek között a 2019. november 28‑iBanco Cooperativo Español kontra ESZT ítélet (T‑323/16, EU:T:2019:822) 95. és 111. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék megsemmisítette az eredeti határozatok közül az elsőt a felperest érintő részében, mivel az e határozat hitelesítésére vonatkozó követelmény nem teljesült, és az annak elfogadására irányuló eljárást az ESZT ügyvezetői testületének tagjai általi jóváhagyására és e jóváhagyás beszerzésére vonatkozó eljárási követelmények nyilvánvaló megsértésével folytatták le, amely jogalapot a Törvényszék hivatalból hozta fel. Ezzel szemben a Törvényszék nem határozott a felperesnek a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulása összegének kiszámításáról.
12
A 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601) alapjául szolgáló ügyben az Európai Bizottság és az ESZT a 2020. szeptember 23‑iLandesbank Baden‑Württemberg kontra ESZT ítélet (T‑411/17, EU:T:2020:435) hatályon kívül helyezését kérte, amelyben a Törvényszék a felperest érintő részében megsemmisítette az ESZT 2017. évi előzetes hozzájárulások kiszámításáról szóló határozatát. Ebben az ítéletben a Bíróság helyt adott az ESZT és a Bizottság fellebbezésének az említett határozatra vonatkozó hitelesítési követelmény tekintetében, de megállapította, hogy e határozat nem tartalmaz megfelelő indokolást, és hogy a Landesbank Baden‑Württemberg által az elsőfokú eljárásban előterjesztett első jogalap megalapozott (2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet, C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 171. pont).
13
2022. december 7‑én az ESZT elfogadta a megtámadott határozatot, amellyel visszavonta és felváltotta a 2020. március 19‑i határozatot. A megtámadott határozat (19)–(22) preambulumbekezdése szerint e határozat célja azon indokolási hiány orvoslása volt, amelyet az ESZT a 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítéletet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601), valamint a 2022. március 3‑iESZT kontra Portigon és Bizottság végzést (C‑664/20 P, nem tették közzé, EU:C:2022:161) és a 2022. március 3‑iESZT kontra Hypo Vorarlberg Bank végzést (C‑663/20 P, nem tették közzé, EU:C:2022:162) követően állapított meg.
14
2023. február 2‑án az Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, szanálási végrehajtó hatóság, Spanyolország) a 806/2014 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. pontja értelmében vett nemzeti szanálási hatóságként közölte a felperessel a megtámadott határozatot.
A megtámadott határozat
15
A megtámadott határozat szövegéhez öt melléklet kapcsolódik, amelyek a felperest érintik.
16
A megtámadott határozat szövege a 3–10. szakaszban ismerteti a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulások megállapításának eljárását, amely valamennyi intézményre alkalmazandó.
17
Közelebbről, a megtámadott határozat 6. szakaszában az ESZT a 2016. évi hozzájárulási időszak tekintetében meghatározta a 806/2014 rendelet egységes alkalmazási feltételeinek az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulás tekintetében történő meghatározásáról szóló, 2014. december 19‑i (EU) 2015/81 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2015. L 15., 1. o.) 4. cikkében említett éves célszintet (a továbbiakban: éves célszint).
18
Az ESZT kifejtette, hogy ezt az éves célszintet – a 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek a szanálásfinanszírozási rendszerhez való előzetes hozzájárulás tekintetében történő kiegészítéséről szóló, 2014. október 21‑i (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (HL 2015. L 11., 44. o.) 14. cikke (2) bekezdésének megfelelően – az intézmények által közölt adatok alapján, az összes intézmény 2015. évi, év végén kiszámított, biztosított betétei 1,05%‑ának egynyolcadában állapította meg.
19
A megtámadott határozat 7. szakaszában az ESZT ismertette a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulások kiszámítása során követendő módszert. E tekintetben az említett határozat (95) preambulumbekezdésében rögzítette, hogy ezen időszak tekintetében az előzetes hozzájárulások 60%‑át „nemzeti alapon”, vagyis az érintett részt vevő tagállam területén engedélyezett intézmények által közölt adatok (a továbbiakban: nemzeti alap) alapján számították ki, a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 82/891/EGK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/EU, 2012/30/EU és 2013/36/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU és a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2014. május 15‑i 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 173., 190. o.) 103. cikkének, valamint a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 4. cikkének megfelelően. Az előzetes hozzájárulások fennmaradó részét (azaz 40%‑ot) a „bankunió alapján”, azaz az Egységes Szanálási Mechanizmusban (ESZM) részt vevő összes tagállam (a továbbiakban: részt vevő tagállamok) területén engedélyezett valamennyi intézmény által közölt adatok (a továbbiakban: uniós alap) alapján számították ki, a 806/2014 rendelet 69. és 70. cikkének, valamint a 2015/81 végrehajtási rendelet 4. cikkének megfelelően.
20
Ezen túlmenően az ESZT a következő főbb szakaszoknak megfelelően kiszámította az intézmények, köztük a felperes előzetes hozzájárulását.
21
Az előzetes hozzájárulások kiszámításának első szakaszában az ESZT a 806/2014 rendelet 70. cikke (2) bekezdése második albekezdése a) pontjának megfelelően kiszámította az egyes intézmények alapvető éves hozzájárulását, amelyet az adott intézmény biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettségei összegének és az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett valamennyi intézmény biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) összes kötelezettségeinek az aránya alapján állapított meg. A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének megfelelően az ESZT bizonyos típusú kötelezettségeket levont az intézmény e hozzájárulás meghatározása során figyelembe veendő összes kötelezettségeiből.
22
Az előzetes hozzájárulások kiszámításának második szakaszában az ESZT a 806/2014 rendelet 70. cikke (2) bekezdése második albekezdése b) pontjának megfelelően elvégezte az alapvető éves hozzájárulásnak az érintett intézmény kockázati profiljával arányos kiigazítását. Ezt a kockázati profilt a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 6. cikkében említett négy kockázati pillér alapján értékelte, amelyek kockázati mutatókból állnak. Annak érdekében, hogy az intézményeket kockázati szintjük szerint osztályozza, az ESZT először is – a 2016. évi hozzájárulási időszak tekintetében alkalmazott minden egyes kockázati mutató esetében – meghatározta azokat az osztályokat (kosarakat), amelyekbe az intézményeket e felhatalmazáson alapuló rendelet I. mellékletének „2. lépés” című részének 3. pontja szerint besorolta. Az ugyanazon osztályhoz tartozó intézményekhez egy adott kockázati mutató tekintetében közös értéket rendeltek hozzá, az úgynevezett „diszkretizált értéket”. Az egyes kockázati mutatókra vonatkozó diszkretizált értékek kombinálásával az ESZT kiszámította az érintett intézmény „kockázatkiigazítási szorzóját” (a továbbiakban: kockázatkiigazítási szorzó). Az ESZT ezen intézmény alapvető éves hozzájárulását az intézmény kockázatkiigazítási szorzójával megszorozva megkapta az említett intézmény „kockázati profiljának megfelelően kiigazított alapvető éves hozzájárulását”.
23
Ezt követően az ESZT összeadta az összes, a kockázati profilnak megfelelően kiigazított alapvető éves hozzájárulást annak érdekében, hogy megkapja az éves célszint azon részének kiszámításához használt „közös nevezőt”, amelyet az egyes intézmények kötelesek megfizetni.
24
Végül az ESZT úgy számította ki az egyes intézmények előzetes hozzájárulását, hogy az éves célszintet felosztotta valamennyi intézmény között az egyrészt a kockázati profilnak megfelelően kiigazított alapvető éves hozzájárulás, másrészt pedig a közös nevező között fennálló arány alapján.
25
A megtámadott határozat I. melléklete tartalmazza a felperes egyéni adatlapját, amely tartalmazza az előzetes hozzájárulása kiszámításának eredményeit. Ez az adatlap tartalmazza a felperes alapvető éves hozzájárulásának összegét, valamint kockázatkiigazítási szorzójának értékét, mind uniós, mind pedig nemzeti alapon, minden egyes kockázati mutató esetében feltüntetve annak az osztálynak a számát, amelyhez a felperes tartozik. Ezenkívül az említett adatlap tartalmazza az összes érintett intézmény előzetes hozzájárulásának kiszámításához felhasznált adatokat, amelyeket az ESZT az összes érintett intézmény egyedi adatainak összeadásával vagy kombinálásával határozott meg. Végül ez az adatlap tartalmazza a felperes által az előzetes hozzájárulására vonatkozó bejelentési formanyomtatványában bejelentett és e hozzájárulás kiszámítása során felhasznált adatokat.
26
A megtámadott határozat II. melléklete minden egyes tagállam tekintetében tartalmazza az előzetes hozzájárulások kiszámítására vonatkozó statisztikai adatokat, összefoglalt és összesített formában. E melléklet minden egyes tagállam tekintetében megjelöli többek között az érintett intézmények által fizetendő előzetes hozzájárulások teljes összegét. Egyébiránt az említett melléklet minden egyes kockázati mutató tekintetében felsorolja az osztályok számát, az egyes osztályokba tartozó intézmények számát, valamint ezen osztályok minimális és maximális értékeit. A nemzeti alapra vonatkozó osztályok esetében ezeket az értékeket – titoktartási okokból – véletlenszerű összeggel csökkentették vagy növelték, fenntartva az intézmények eredeti besorolását.
27
A megtámadott határozat IIIa., IIIb. és IVa. melléklete a felperestől eltérő intézmények által a megtámadott határozat elfogadását megelőzően az ESZT által lefolytatott konzultációs eljárás során előterjesztett észrevételeket vizsgálja.
28
A megtámadott határozatnak „Az [ESZA‑hoz] való 2016. évi előzetes hozzájárulásokra vonatkozó konzultáció keretében [a felperes] által benyújtott észrevételek értékelése” című IVb. melléklete, amely bizalmas információkat tartalmaz, a felperes által a konzultációs eljárás során előterjesztett észrevételeket vizsgálja.
A felek kérelmei
29
A felperes lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatot az őt érintő részében;
–
másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben az a 2016. április 15‑i határozat elfogadásának időpontjában kezdődő, visszaható hatállyal bír;
–
kötelezze az ESZT‑et arra, hogy kártalanítsa a felperest:
–
a 9933563,47 euró összeg után 2016. június 23. és a fizetendő összegek ESZT általi kiegyenlítésének időpontja között az alkalmazandó EKB refinanszírozási kamatláb 3,5 százalékponttal növelt mértékének megfelelően felszámított késedelmi kamatok összegének erejéig;
–
másodlagosan, kizárólag abban az esetben, ha a Törvényszék csak annyiban semmisítené meg a megtámadott határozatot, amennyiben az visszaható hatállyal bír, a 9933563,47 euró összeg után 2016. június 23., és azon időpont között, amelytől a megtámadott határozat kifejthette joghatásait, az alkalmazandó EKB refinanszírozási kamatláb 3,5 százalékponttal növelt mértékének megfelelően felszámított késedelmi kamatok összegének erejéig;
–
harmadlagosan azon hozamnak megfelelő összegben, amelyet a felperes akkor ért volna el, ha a 2016. június 16‑i aukción tízéves futamidejű spanyol államkötvényeket vásárolt volna a 2016. évi előzetes hozzájárulásának megfelelő összegben, 2016. június 23. és a fizetendő összegek ESZT általi kiegyenlítésének időpontja között számítva (vagy 2016. június 23. és a megtámadott határozat időpontja között, amennyiben a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy a megtámadott határozat érdemben jogszerű, de nem bír visszaható hatállyal);
–
az ESZT‑et kötelezze a költségek viselésére.
30
Az ESZT azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
elsődlegesen utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére;
–
másodlagosan, abban az esetben, ha a Törvényszék helyt ad egy vagy több jogalapnak, tartsa fenn a megtámadott határozat joghatásait, amíg annak felváltására nem kerül sor, de legalább az említett határozatot megsemmisítő ítélet jogerőre emelkedésétől számított hat hónapos időszakra.
31
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A megsemmisítés iránti kérelmekről
32
A felperes három jogalapra hivatkozik. Az első a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatos jogellenességi kifogáson alapul. A második, arra az esetre felhozott jogalap, ha a Törvényszék helyt adna az első jogalapnak, a 2014/59 irányelv 103. cikke (2) bekezdése második albekezdésének és a 806/2014 rendelet 70. cikkének megsértésén alapul. A harmadik a jogbiztonság elvének megsértésén alapul.
33
A Törvényszék eljárási szabályzatának 86. cikke alapján benyújtott kiigazítási beadványban a felperes jelezte, hogy a keresetlevélben kifejtett teljes érvelést fenntartja, pontosítva, hogy a 2020. március 19‑i határozat visszavonását és annak a megtámadott határozattal való felváltását követően kérelmeit úgy kell értelmezni, hogy azok a 2020. március 19‑i határozat helyett a megtámadott határozatra vonatkoznak.
34
Az ESZT vitatja a felhozott három jogalap megalapozottságát, és kétségbe vonja az első két jogalap elfogadhatóságát.
Az első és a második jogalap elfogadhatóságáról
35
Első jogalapjával a felperes a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének jogszerűségét vitatja, többek között annyiban, amennyiben e rendelkezés nem zárta ki az előzetes hozzájárulások számításából az általa a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek keretében keletkezett bizonyos kötelezettségeket, második jogalapjával pedig az ilyen jogellenességből levonandó jogkövetkezményekre hivatkozik.
36
Az ESZT lényegében azt állítja, hogy az első és a második jogalap az eljáráshoz fűződő érdek hiánya miatt elfogadhatatlan, mivel a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék nyilvánítson alkalmazhatatlannak egy olyan rendelkezést, amely a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulásának kiszámítása keretében nem volt alkalmazandó. Ebből az ESZT szerint az következik, hogy a felperesnek nem fűződik érdeke a szóban forgó rendelkezés jogellenességének megállapításához.
37
A felperes vitatja az ESZT érveit.
38
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az elsődlegesen valamely harmadik jogi aktus jogszerűségének vitatása során az EUMSZ 277. cikk alapján járulékosan felhozott jogellenességi kifogás csak akkor fogadható el, ha összefüggés áll fenn ezen aktus, és azon jogi norma között, amelynek állítólagos jogellenességére hivatkoznak. Mivel az EUMSZ 277. cikknek nem célja az, hogy lehetővé tegye valamely fél számára bármely általános jellegű jogi aktus alkalmazhatóságának valamely kereset érdekében történő vitatását, a jogellenességi kifogás terjedelmét arra kell korlátozni, ami a jogvita megoldásához elengedhetetlen. Ebből következik, hogy annak az általános jogi aktusnak, amelynek a jogellenességét állítják, közvetlenül vagy közvetetten alkalmazandónak kell lennie a kereset tárgyát képező ügyre, továbbá a megtámadott egyedi határozat és a kérdéses általános aktus között közvetlen jogi kapcsolatnak kell fennállnia (2019. április 30‑iWattiau kontra Parlament ítélet, T‑737/17, EU:T:2019:273, 56. pont; 2021. június 16‑iKrajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji kontra Bizottság ítélet, T‑126/19, EU:T:2021:360, 33. pont).
39
Ezenkívül a jogellenességi kifogás csak akkor fogadható el, ha az eredményén keresztül alkalmas arra, hogy az e kifogást emelő fél számára előnnyel járjon (lásd: 2022. július 6‑iMZ kontra Bizottság ítélet, T‑631/20, EU:T:2022:426, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az EUMSZ 277. cikket kellően szélesen kell értelmezni annak érdekében, hogy az intézmények által hozott általános jellegű aktusok jogszerűségének hatékony felülvizsgálata biztosított legyen azon személyek számára is, akik az ilyen aktusok elleni közvetlen keresetek indítására nem jogosultak. Ily módon az EUMSZ 277. cikk hatályát ki kell terjeszteni az intézmények azon jogi aktusaira is, amelyek a megsemmisítés iránti kereset tárgyát képező határozat elfogadása szempontjából relevánsak voltak, amennyiben e határozat alapvetően ezeken alapul, még ha formálisan nem is szolgáltak annak jogalapjául. Továbbá a jogellenességi kifogás vizsgálata céljából egy és ugyanazon szabályrendszer szabályai nem választhatók el mesterségesen (lásd: 2021. június 16‑iKrajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji kontra Bizottság ítélet, T‑126/19, EU:T:2021:360, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése felsorolja azokat a feltételeket, amelyek mellett valamely kötelezettséget ki kell zárni az előzetes hozzájárulások számításából. E tekintetben a megtámadott határozat IVb. mellékletének 18. és 19. pontjában az ESZT kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt a felperes által a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek keretében keletkezett kötelezettségeket a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése alapján nem lehet kizárni a felperes előzetes hozzájárulásának számításából.
42
Jogellenességi kifogásával a felperes arra hivatkozik, hogy ha a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé az előzetes hozzájárulásának számításából az olyan kötelezettségek kizárását, mint amelyek az általa a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek keretében keletkeztek, e rendelkezés sérti a 2014/59 irányelv 103. cikkének (2) bekezdését, a 806/2014 rendelet 70. cikkének (2) és (6) bekezdését, az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 16. cikkét és az arányosság elvét, mivel e szabályok arra kötelezték a Bizottságot, hogy az említett felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadása során biztosítsa, hogy a kötelezettségek kizárására vonatkozó, az e felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében megállapított rendszer tegye lehetővé az ilyen kötelezettségeknek az előzetes hozzájárulások számításából való kizárását.
43
Így, ha a jelen jogellenességi kifogásnak helyt adnának, az ESZT‑nek felül kellene vizsgálnia a felperes azon kérelmére vonatkozó álláspontját, hogy zárja ki az érintett kötelezettségeket az előzetes hozzájárulásának számításából, a Bizottságnak pedig olyan intézkedéseket kellene hoznia, amelyek biztosítják e kötelezettségeknek a fenti 42. pontban említett magasabb szintű szabályoknak megfelelő kezelését, adott esetben kiterjesztve a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében előírt kizárások terjedelmét.
44
E körülmények között meg kell állapítani, hogy közvetlen jogi kapcsolat áll fenn a megtámadott határozat és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése között, és hogy a felperesnek érdeke fűződik ahhoz, hogy elérje e rendelkezés jogellenességének esetleges megállapítását.
45
Ez annál is inkább így van, mivel az ESZT által képviselt, a fenti 36. pontban kifejtett érvelés az előzetes hozzájárulások kiszámítása 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelettel létrehozott rendszere szabályainak mesterséges szétválasztását és az EUMSZ 277. cikk hatékony érvényesülésétől való megfosztását jelentené, mivel a felperesnek nem lenne lehetősége arra, hogy vitassa egy olyan rendelkezés jogszerűségét, amely bizonyos kötelezettségeknek az említett számításból való kizárását írja elő, ha az állítólagos jogellenesség nem e kizárás fennállásában, hanem inkább e kizárás feltételeiben rejlik (lásd analógia útján: 2021. június 16‑iKrajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji kontra Bizottság ítélet, T‑126/19, EU:T:2021:360, 42. pont).
46
A fentiekre tekintettel az ESZT által felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
Az első, a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének jogellenességére alapított jogalapról
47
Az első jogalap, amely három részből áll, a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének jogellenességén alapul, tekintettel először is a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdésére, másodszor a Charta 16. cikkére, harmadszor pedig az arányosság elvére.
– A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdésére tekintettel fennálló jogellenességére vonatkozó, első részről
48
A felperes arra hivatkozik, hogy az általa a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek csak alacsony szintű kockázatot jelentenek, mivel a likviditáskezelési megállapodás értelmében ez utóbbiak által nyújtott garanciákban részesül. A Bizottságnak tehát az e tevékenységekhez kapcsolódó kötelezettségeket bele kellett volna foglalnia a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében említett kötelezettségekbe, amely rendelkezés bizonyos kötelezettségeket kivesz az előzetes hozzájárulások számítási alapjából, különben nem tartja tiszteletben a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdését, amely arra kötelezi a Bizottságot, hogy felhatalmazáson alapuló jogi aktust fogadjon el annak pontosítása érdekében, hogy hogyan kell az előzetes hozzájárulásokat kiigazítani az intézmények kockázati profilja arányában.
49
A Bizottság azáltal, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében nem írta elő a fenti 48. pontban ismertetettekhez hasonló kötelezettségek kizárását, a felperes által a földhitelpénztárak számára végzett tevékenységekhez kapcsolódó kötelezettségek „kétszeres figyelembevételét” eredményező helyzetet teremtett amiatt, hogy e pénztárak az e tevékenységekért a felperesnek nyújtott garancia címén szintén kötelezettséget mutatnak ki.
50
Azt a körülményt, amely szerint a kötelezettségek ilyen kétszeres figyelembevétele a 2014/59 irányelv 103. cikke (7) bekezdésének megsértését eredményezheti, szemlélteti az, hogy a Bizottság a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében több mentességet is előírt az ilyen kétszeres figyelembevétel elkerülése érdekében.
51
E tekintetben a felperes „nyilvánvaló párhuzamosságra” hivatkozik egyrészt az általa a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek keretében keletkezett bizonyos kötelezettségei, másrészt pedig az először a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjában a csoporton belüli kötelezettségekre vonatkozóan, másodszor e rendelet 5. cikke (1) bekezdésének b) pontjában az intézményvédelmi rendszerben (a továbbiakban: IPS) tagsággal rendelkező intézmény által vállalt kötelezettségekre vonatkozóan, harmadszor pedig ugyanezen rendelet 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjában a fejlesztési hitelekre vonatkozóan kizárt kötelezettségek között.
52
A tárgyaláson az érvelésének terjedelmével kapcsolatban feltett kérdésre válaszolva a felperes pontosította, hogy nem az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, hanem kizárólag a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdésével való összeegyeztethetetlenségére hivatkozik.
53
A Bizottság által támogatott ESZT vitatja a felperes érvelését.
54
Meg kell állapítani, hogy a 2014/59 irányelv 103. cikke (7) bekezdésének megfelelően a Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadjon el az előzetes „hozzájárulásnak az intézmények kockázati profiljával arányos […] kiigazítása” fogalmának pontosítása céljából.
55
Az EUMSZ 290. cikk szerinti felhatalmazás keretében a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a ráruházott hatáskörök gyakorlása során, különösen amennyiben összetett értékelést és mérlegelést kell végeznie (lásd ebben az értelemben: 2017. május 11‑iDyson kontra Bizottság ítélet, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56
Ez a helyzet az előzetes hozzájárulások kockázati profilhoz való hozzáigazítására vonatkozó, a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdése szerinti kritériumok meghatározását illetően (2023. december 20‑iLandesbank Baden‑Württemberg kontra ESZT ítélet, T‑389/21, EU:T:2023:827, 106. pont; 2023. december 20‑iBanque postale kontra ESZT ítélet, T‑383/21, EU:T:2023:845, 153. pont).
57
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes hozzájárulások sajátos jellege – amint az a 2014/59 irányelv (105)–(107) preambulumbekezdéséből és a 806/2014 rendelet (41) preambulumbekezdéséből kitűnik – annak garantálásából áll, hogy a pénzügyi ágazat egy biztosítási logika alapján megfelelő pénzügyi források nyújtását biztosítja az ESZM‑nek ahhoz, hogy feladatait elláthassa, miközben ösztönzi a kevésbé kockázatos működési modellek érintett intézmények általi elfogadását (lásd ebben az értelemben: 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet, C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 113. pont).
58
Ebben az összefüggésben, és amint az a 2014/59 irányelv (114) preambulumbekezdéséből kitűnik, az uniós jogalkotó megbízta a Bizottságot, hogy felhatalmazáson alapuló jogi aktus útján pontosítsa azt a módszert, amely szerint az intézményeknek a szanálásfinanszírozási rendszerhez való hozzájárulásait kockázati profiljukkal arányosan kiigazítják.
59
Ugyanebből a szempontból a 2014/59 irányelv (107) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az előzetes hozzájárulások méltányos kiszámítása és a kevésbé kockázatos modellben történő működés ösztönzése érdekében a nemzeti finanszírozási rendszerekhez történő hozzájárulásoknak figyelembe kell venniük az intézmények hitel‑, likviditási és piaci kockázatát.
60
A fentiekből következik, hogy a Bizottságnak az előzetes hozzájárulásoknak az intézmények kockázati profiljával arányos kiigazítására vonatkozó szabályokat kellett kidolgoznia, ennek során két, egymással összefüggő célt követve, nevezetesen egyrészt az intézmények banki vagy – tágabban – pénzügyi tevékenységeivel járó különböző kockázatok figyelembevételének biztosítását, másrészt pedig ugyanezen intézmények arra való ösztönzését, hogy kevésbé kockázatos modellben működjenek.
61
Márpedig, amint az a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadásához kapcsolódó dokumentumokból, különösen „a JRC szakmai tanulmánya a[z egységes] szanálási alaphoz való kockázatalapú hozzájárulásokra vonatkozó másodlagos jogi bizottsági jogszabályok alátámasztására” és a „Bizottsági szolgálati munkadokumentum: a szanálásfinanszírozási rendszerekhez való hozzájárulások kiszámítására javasolt módszer alkalmazására vonatkozó becslések” dokumentumból kitűnik, az előzetes hozzájárulásoknak az intézmények kockázati profiljával arányos kiigazítására vonatkozó ilyen szabályok kidolgozása a Bizottság részéről összetett értékelésekkel és mérlegelésekkel járt, mivel a Bizottságnak meg kellett vizsgálnia azokat a különböző szempontokat, amelyek alapján a banki és pénzügyi ágazatban a különböző típusú kockázatokat azonosítják.
62
A fentiekre tekintettel a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezett annak érdekében, hogy a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdése alapján elfogadja az előzetes „hozzájárulásnak az intézmények kockázati profiljával arányos […] kiigazítása” fogalmát pontosító szabályokat.
63
E körülmények között az alapvető éves hozzájárulások kiigazítására vonatkozó, a 2014/59 irányelv 103. cikke (7) bekezdése szerinti módszert illetően az uniós bíróság felülvizsgálatának annak vizsgálatára kell korlátozódnia, hogy a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkör gyakorlása nem volt‑e nyilvánvalóan hibás vagy nem követtek‑e el hatáskörrel való visszaélést, illetve hogy a Bizottság nem lépte‑e nyilvánvalóan túl a mérlegelési jogkörét (lásd ebben az értelemben: 2011. július 21‑iEtimine ítélet, C‑15/10, EU:C:2011:504, 60. pont).
64
Következésképpen a felperesnek kell bizonyítania, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése ilyen hibákat tartalmaz, mivel nem zárja ki az előzetes hozzájárulásának számításából az olyan kötelezettségeket, mint amelyek az általa a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek keretében keletkeztek.
65
Elsősorban, a 2014/59 irányelv 103. cikke (2) bekezdésének és a 806/2014 rendelet 70. cikke (2) bekezdésének megfelelően főszabály szerint minden intézmény köteles előzetes hozzájárulásokat fizetni, és valamennyi – biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) – kötelezettségét főszabály szerint figyelembe kell venni e hozzájárulások kiszámítása céljából. Következésképpen az ezen elv alóli minden olyan kivételt, mint amelyeket a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése előír, megszorítóan kell értelmezni (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2017. október 12‑iKamin und Grill Shop ítélet, C‑289/16, EU:C:2017:758, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
Az ilyen megközelítés megfelel az előzetes hozzájárulások rendszere – fenti 57. pontban felidézett – biztosítási logikájának. E logikának megfelelően ugyanis az ESZA által biztosított pénzügyi rendszer stabilitásán keresztül valamennyi intézmény számára – beleértve azokat is, amelyek szanálásának valószínűsége a birtokukban lévő kötelezettségekre tekintettel állítólag alacsonyabb – haszonnal jár az előzetes hozzájárulása.
67
Továbbá a 2014/59 irányelv 103. cikke (2) bekezdésének és a 806/2014 rendelet 70. cikke (2) bekezdésének megfelelően az előzetes hozzájárulásokat ki kell igazítani az intézmények kockázati profiljának arányában. A 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdése nyolc olyan tényezőt ír elő, amelyeket a Bizottságnak figyelembe kell vennie, amikor az ott említett felhatalmazáson alapuló jogi aktust elfogadja a „hozzájárulásnak az intézmények kockázati profiljával arányos […] kiigazítása” fogalmának pontosítása céljából. Márpedig, noha az „intézmény kockázati kitettsége” e tényezők között szerepel, így a Bizottság köteles volt azt figyelembe venni a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet elfogadásakor, e tényező csak egyike azon nyolc kritériumnak, amelyet a Bizottságnak figyelembe kell vennie az ilyen jogi aktus kidolgozása során.
68
Ezzel szemben a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdésében semmi nem utal arra, hogy a Bizottság köteles lenne döntő jelentőséget tulajdonítani az e rendelkezésben felsorolt egy vagy több elemnek, mint például az intézmény kockázati kitettségének. Egyébiránt e rendelkezés nem pontosítja, hogy a Bizottságnak milyen módon kell figyelembe vennie ezt a kitettséget.
69
Ezenkívül, bár a 2014/59 irányelv 103. cikke (7) bekezdésének h) pontja előírja, hogy a Bizottságnak az előzetes hozzájárulásoknak az érintett intézmények kockázati profiljával arányos kiigazítása céljából figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy az intézmény részt vesz valamely IPS‑ben, ugyanezen rendelkezés egyáltalán nem tesz említést a kereskedelmi vagy szerződéses tagság olyan egyéb kategóriáiról, amelyeket a Bizottságnak figyelembe kell vennie azon felhatalmazáson alapuló jogi aktusokban, amelyek elfogadására jogosult.
70
Másodsorban, a felperes nem állíthatja, hogy az általa a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek csak alacsony kockázati szintet képviselnek.
71
E tekintetben, ami a felperes által a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjában bizonyos csoporton belüli kötelezettségek tekintetében előírt kizárással kapcsolatban alkalmazott analógiát illeti, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az említett rendelet (8) és (9) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a hozzájárulások egyedi szintű kiszámítása csoportok esetében bizonyos kötelezettségek kétszeres figyelembevételéhez vezetne a csoporthoz tartozó különböző vállalkozások alapvető éves hozzájárulásának meghatározása során, mivel az ugyanahhoz a csoporthoz tartozó vállalkozások egymással kötött megállapodásaihoz kapcsolódó kötelezettségek a csoporthoz tartozó vállalkozások alapvető éves hozzájárulásának meghatározásához figyelembe veendő összes kötelezettség részét képeznék. Csoportok esetében ezért tovább kell részletezni az alapvető éves hozzájárulás meghatározását, a csoporthoz tartozó vállalkozások összefonódottságának tükrözése és a csoporton belüli kitettségek kétszeres figyelembevételének elkerülése érdekében. A csoport részét képező vállalkozások, valamint az ugyanazon IPS tagját alkotó vagy ugyanahhoz a központi szervhez tartósan kapcsolt intézmények egyenlő versenyfeltételeinek biztosítása érdekében az utóbbiakra ugyanaz a bánásmód alkalmazandó. A csoporthoz tartozó vállalkozás alapvető éves hozzájárulásának kiszámítása céljából indokolt, hogy a figyelembe veendő összes kötelezettség ne tartalmazza az olyan szerződésekből eredő kötelezettségeket, amelyeket a csoporthoz tartozó vállalkozás más, ugyanazon csoporthoz tartozó vállalkozással kötött. Mindazonáltal az ilyen kivétel csak akkor lehetséges, ha a csoporthoz tartozó minden vállalkozás az Unióban letelepedett, az egyazon konszolidált éves beszámolóba való bevonása teljes körű, megfelelő kockázatértékelési, ‑mérési és ‑ellenőrzési eljárások alá tartozik, és ha a lényeges kötelezettségek esedékességkori azonnali teljesítésének jelentős gyakorlati vagy jogi akadálya nincs, és nem is várható. Ezáltal megakadályozható, hogy a kötelezettségek kizárásra kerüljenek a hozzájárulások számítási alapjából, ha nincs garancia arra, hogy a csoporton belüli hitelezési kitettségek fedezettek lennének a csoport pénzügyi helyzetének romlása esetén.
72
E tekintetben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja nem kívánta teljes mértékben kiküszöbölni a kötelezettségek kétszeres figyelembevételének valamennyi formáját, és csak akkor zárt ki ilyen gyakorlatot, ha elegendő garancia van arra, hogy a csoporton belüli finanszírozási kitettségek a csoport pénzügyi helyzetének a romlása esetén fedezve vannak (2019. december 3‑iIccrea Banca ítélet, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 94. pont).
73
Következésképpen a kérdés az, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében elegendő garancia áll‑e rendelkezésre arra vonatkozóan, hogy a finanszírozási kitettségek a jelen ügyben a felperesből és a részvényes földhitelpénztárakból álló hálózat pénzügyi helyzetének romlása esetén fedezve vannak. E tekintetben a felperes többek között a likviditáskezelési megállapodás 4. szakaszára hivatkozik, amely előírja, hogy a földhitelpénztárak „együttesen garanciát nyújtanak minden veszteségre”, amely nála a kapott pénzeszközökkel a bankközi piacon általa végrehajtott kihelyezéseket követően bekövetkezik, valamint hivatkozik e megállapodás „állandó és kötelező” jellegére.
74
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a likviditáskezelési megállapodás feltételezetten „állandó és kötelező” jellege nem állapítható meg pusztán azon körülményre hivatkozva, miszerint e megállapodást 1994 óta nem módosították. Ugyanis, még ha a likviditáskezelési megállapodás bármely módosítása a Banco de España (spanyol nemzeti bank) jóváhagyásától függ is, az említett megállapodás 5. szakasza szerint minden földhitelpénztár egyoldalúan felmondhatja e megállapodást a felperes igazgatótanácsának küldött írásbeli értesítés útján, amely az említett tanácsnak szóló értesítés kézhezvételét követő második hónap végével hatályosul. Ezzel szemben a hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26‑i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 176., 1. o.) 113. cikke (7) bekezdésének f) pontja többek között az IPS‑t létrehozó megállapodás felmondását megelőző legalább 24 hónapos értesítési kötelezettséget ír elő.
75
Ezenkívül a felperes a tárgyaláson megerősítette, hogy az általa a részvényes földhitelpénztárakkal alkotott hálózat nem képezte teljes egészében ugyanazt a konszolidációs kört, és nem képezte megfelelő és központosított kockázatértékelési, ‑mérési és ‑ellenőrzési eljárás tárgyát, így helyzete eltér mind a csoportok helyzetétől, amint az többek között a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendeletnek a fenti 71. pontban említett (9) preambulumbekezdéséből kitűnik, mind pedig az IPS‑ek helyzetétől (lásd különösen az 575/2013 rendelet 113. cikkének (7) bekezdését és az alábbi 87. pontot). A felperes nem fejti ki, hogy ilyen konszolidáció és központosított felügyelet hiányában hogyan lehetne ellenőrizni és meggyőződni arról, hogy a földhitelpénztárak rendelkezésére álló pénzeszközök elegendőek‑e a szerinte a likviditáskezelési megállapodásból eredő garanciák tárgyát képező kötelezettségek fedezetére.
76
Mindenesetre az ESZT helyesen állítja, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet a kötelezettségeknek az egyes intézmények előzetes hozzájárulásának számításából való kizárását nem eseti alapon írja elő, hanem kizárólag a kötelezettségek absztrakt, objektív és általános módon meghatározott bizonyos kategóriái alapján. Márpedig, amint arra az ESZT rámutatott, anélkül hogy ezt a felperes vitatta volna, bár több tagállamban léteznek földhitelpénztári hálózatok, azok a szerződéses és szabályozási feltételek, amelyek mellett e hálózatok működnek, esetről esetre jelentősen eltérhetnek. Így a felperes érve, amennyiben az többek között a likviditáskezelési megállapodásból eredő egyéni helyzetének sajátosságain alapul, nem vonhatja maga után a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének jogellenességét.
77
Következésképpen a felperes nem bizonyította, hogy elegendő garancia áll fenn arra vonatkozóan, hogy az általa a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységek címén fennálló finanszírozási kitettségek fedezve lennének a jelen esetben a felperesből és a részvényes földhitelpénztárakból álló hálózat pénzügyi helyzetének romlása esetén.
78
Harmadsorban, meg kell állapítani, hogy nem lehet helyt adni a felperes azon érveinek, amelyek szerint „nyilvánvaló párhuzamosság” áll fenn a helyzete és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a), b) vagy f) pontjában említett helyzetek között.
79
Először is, a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjából és e rendelet fenti 71. pontban említett (9) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az intézmény által az ugyanazon csoporthoz tartozó másik intézménnyel kötött ügyletekből eredő csoporton belüli kötelezettségek csak akkor zárhatók ki az előzetes hozzájárulások számításából, ha teljesülnek az e cikkben felsorolt feltételek.
80
A „csoport” fogalmát a 2014/59 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 26. pontja úgy határozza meg, mint „az anyavállalat és leányvállalatai”. A „leányvállalat” és az „anyavállalat” fogalmát az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. és 6. pontja az 575/2013 rendelet 4. cikkére hivatkozva határozza meg, amely a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján az összevont (konszolidált) éves beszámolóról szóló, 1983. június 13‑i 83/349/EGK hetedik tanácsi irányelv (HL 1983. L 193., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 58. o.) 1. és 2. cikkére utal, amelyeknek lényegében megfelel a meghatározott típusú vállalkozások éves pénzügyi kimutatásairól, összevont (konszolidált) éves pénzügyi kimutatásairól és a kapcsolódó beszámolókról, a 2006/43/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 78/660/EGK és a 83/349/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. június 26‑i 2013/34/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 182., 19. o.) 22. cikkének (1)–(5) bekezdése. E fogalommeghatározásokból az következik, hogy az anyavállalat‑leányvállalat viszony azzal járó ellenőrzési formát feltételez, hogy az anyavállalat a leányvállalatában a szavazati jogok többségével, e leányvállalat egyes vezetőire vonatkozó kinevezési vagy visszahívási joggal, vagy akár az említett leányvállalat feletti meghatározó befolyással rendelkezik (2019. december 3‑iIccrea Banca ítélet, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 85. és 86. pont).
81
Ilyen körülmények között az anyavállalat‑leányvállalat viszonyt nem igazolhatja a több intézmény közötti partnerségben kifejezésre jutó gazdasági kapcsolatok puszta fennállása, anélkül hogy azok közül valamelyik ellenőrzést gyakorolna azon csoport többi tagja felett, amelyet ezen intézményekkel együtt alkot (lásd ebben az értelemben: 2019. december 3‑iIccrea Banca ítélet, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 87. pont).
82
A jelen ügyben a felperes elismerte egyrészt, hogy a részvényes földhitelpénztárak egyike sem gyakorol tényleges ellenőrzést felette, és nem határozhatta meg kötelező módon az üzletvitelét vagy az irányítási stratégiáját, másrészt pedig, hogy nem ellenőrzi a földhitelpénztárakat. Következésképpen a felperes nem bizonyította, hogy a közte és a földhitelpénztárak közötti kereskedelmi és szerződéses kapcsolatokat ugyanolyan mértékű ellenőrzés jellemezné, mint a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett csoport ellenőrzését, amint azt a tárgyaláson is elismerte.
83
Ami a kötelezettségek kétszeres figyelembevételét illeti, amelyet a felperes kifogásol, a Bíróság már megállapította – amint arra a fenti 72. pont emlékeztet –, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése nem kívánta kiküszöbölni a kötelezettségek kétszeres figyelembevételének valamennyi formáját (lásd ebben az értelemben: 2019. december 3‑iIccrea Banca ítélet, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 94. pont). Ezenkívül, amint az a fenti 74. pontban megállapításra került, a felperes nem bizonyította, hogy elegendő garancia állna fenn arra vonatkozóan, hogy a finanszírozási kitettségeket fedezik az általa a részvényes földhitelpénztárakkal alkotott hálózat pénzügyi helyzetének romlása esetén.
84
Ráadásul az egyenlő bánásmód, a hátrányos megkülönböztetés tilalma és az arányosság elvének figyelembevétele nem indokolhat más eredményt, mivel a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet olyan helyzeteket különböztetett meg, amelyek a szóban forgó kötelezettségek által jelentett kockázatokhoz közvetlenül kapcsolódó jelentős sajátosságokat mutatnak (lásd: 2019. december 3‑iIccrea Banca ítélet, C‑414/18, EU:C:2019:1036, 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
85
Ezenkívül a 2019. december 3‑iIccrea Banca ítéletben (C‑414/18, EU:C:2019:1036) a Bíróság megállapította, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése nem biztosít mérlegelési jogkört a hatáskörrel rendelkező hatóságok számára annak érdekében, hogy a kockázat szerinti kiigazítások címén bizonyos kötelezettségeket kizárjanak a 2014/59 irányelv 103. cikkének (2) bekezdésében szereplő hozzájárulásokból, hanem éppen ellenkezőleg, pontosan felsorolja azokat a feltételeket, amelyek mellett valamely kötelezettség ilyen kizárás tárgyát képezi.
86
Igaz ugyan, hogy a 2019. december 3‑iIccrea Banca ítéletben (C‑414/18, EU:C:2019:1036) az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés nem a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének jogszerűségére vonatkozott, a Bíróság, miután megvizsgálta a többek között a 2014/59 irányelvet, valamint az egyenlő bánásmód, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának és az arányosság elvét magában foglaló jogszabályi keretet, nem azonosított semmilyen alapot a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében felsorolt kivételek tágabb értelmezéséhez. Következésképpen ezen ítéletből az következik, hogy az a mód, ahogyan a Bizottság e tekintetben az átruházott hatásköreit gyakorolta, a Bíróság szerint megfelel a 2014/59 irányelv 103. cikke (7) bekezdésének.
87
Másodszor, a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja azokra az intézményekre vonatkozik, amelyek a 2014/59 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 8. pontja értelmében vett IPS tagjai, és amelyeket az illetékes hatóság feljogosított arra, hogy az 575/2013 rendelet 113. cikkének (7) bekezdését az ugyanazon IPS‑ben tagsággal rendelkező másik intézménnyel kötött megállapodás alapján alkalmazzák.
88
A 2014/59 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 8. pontja szerint az IPS az 575/2013/EU rendelet 113. cikkének (7) bekezdésében meghatározott követelményeket teljesítő szabályok. Az 575/2013 rendelet 113. cikkének (7) bekezdése az IPS‑t úgy határozza meg, mint „olyan szerződésben foglalt vagy jogszabályban meghatározott kölcsönös felelősségvállalási rendszer, amely védi ezeket az intézményeket, és mindenekelőtt szükség esetén biztosítja azok likviditását és hosszú távú fizetőképességét a fizetésképtelenség elkerülése érdekében”. E felelősségvállalási rendszernek meg kell felelnie az e rendelkezésben felsorolt együttes feltételeknek, amelyek többek között a megfelelő prudenciális felügyeletre, a kockázatok monitorozására, osztályozására és ellenőrzésére szolgáló eszközök rendelkezésre állására, a megfelelő intézkedések megtételére irányuló jogosultágokra, a pénzeszközök hozzáférhetőségére és a szavatolótőke szerződő felek általi szabad átadásának vagy visszafizetésének lehetőségére, egyes konszolidált vagy összesített jelentések közzétételére, valamint arra a követelményre vonatkoznak, amely szerint a tagoknak legalább 24 hónappal korábban jelezniük kell, amennyiben meg kívánják szüntetni az intézményvédelmi rendszert, továbbá a szavatolótőke nem megfelelő képzésének kiküszöbölésére, valamint olyan részvételre vonatkoznak, amely kellően széles körű és lényegében homogén.
89
A jelen ügyben a felperes nem bizonyítja, hogy a közötte és a földhitelpénztárak közötti kapcsolatok keretében az 575/2013 rendelet 113. cikkének (7) bekezdésében előírt együttes kötelmekkel egyenértékű kötelmek állnak fenn.
90
Harmadszor, ugyanez vonatkozik a felperes helyzete és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének – a fejlesztési bankok által nyújtott kedvezményes kölcsönökre vonatkozó – f) pontjában előírt helyzet közötti állítólagos párhuzamosságra.
91
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja előírja, hogy az előzetes hozzájárulások számításából ki vannak zárva „kedvezményes kölcsönöket nyújtó intézmények esetében a közvetítő intézménynek a kezdeményezővel, másik fejlesztési bankkal vagy másik közvetítővel szembeni kötelezettségei és az eredeti fejlesztési banknak a finanszírozó felekkel szembeni kötelezettségei, amennyiben e kötelezettségek összege megfelel az intézmény kedvezményes kölcsöneinek”.
92
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 3. cikkének 28. pontja szerint a „kedvezményes kölcsön” valamely „fejlesztési bank által vagy közvetítő bankon keresztül nem versenyalapon, hanem nonprofit jelleggel nyújtott kölcsön, valamely tagállam központi vagy regionális kormányzata közpolitikai célkitűzéseinek előmozdítása érdekében”.
93
A jelen ügyben a felperes nem bizonyította, hogy az általa többek között a földhitelpénztáraknak nyújtott banki szolgáltatások keretében (lásd a fenti 5. és 6. pontot) az ilyen szolgáltatások tárgyát képező kölcsönök egy fejlesztési bank vagy közvetítő intézmény által nem versenyalapon és nonprofit jelleggel nyújtott kölcsönöknek feleltek meg, vagy azokhoz hasonlítottak, annak érdekében, hogy előmozdítsák valamely tagállam központi vagy regionális kormányzatának közpolitikai célkitűzéseit.
94
Negyedsorban, amennyiben a felperes azt rója fel a Bizottságnak, hogy nem hagyott mérlegelési mozgásteret az ESZT számára a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében felsoroltakhoz hasonló helyzetek kizárása érdekében, emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a fenti 65. pontból kitűnik – az említett cikkben szereplő kizárások kivételt képeznek azon elv alól, amely szerint valamennyi – biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) – kötelezettséget figyelembe kell venni, így az említett felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdését szigorúan kell értelmezni. E körülmények között nem róható fel a Bizottságnak, hogy nem biztosított olyan mérlegelési mozgásteret az ESZT számára, amely lehetővé tenné számára az említett kizárások hatályának kiterjesztését.
95
Ötödsorban, el kell utasítani a felperes azon körülményre alapított érvét, amely szerint az olyan szövetkezeti hálózatok, mint amilyennek a felperes is részét képezi, a prudenciális banki szabályozás, különösen az 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletnek a hitelintézetekre vonatkozó likviditásfedezeti követelmények tekintetében történő kiegészítéséről szóló, 2014. október 10‑i (EU) 2015/61 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (HL 2015. L 11., 1. o.) által elismert kategóriának minősülnek. Bár az ilyen hálózatok sajátosságait figyelembe veszik az intézmények prudenciális felügyelete keretében, ez nem jelenti azt, hogy az ESZM finanszírozásának keretében is figyelembe veszik őket, mivel olyan szabályokról van szó, amelyek a banki ágazat különböző vonatkozásait szabályozzák. A prudenciális szabályozás célja többek között annak biztosítása, hogy a pénzügyi intézmények megfelelő forrásokkal működjenek ahhoz, hogy fedezzék a pénzügyi tevékenységeikhez kapcsolódó kockázatokat, míg az ESZA‑hoz való hozzájárulások a 806/2014 rendelet és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet értelmében olyan alapot hivatottak létrehozni, amely bizonyos körülmények között szanálás esetén támogatást nyújthat. E tekintetben a Bizottság a tárgyaláson kifejtette – anélkül, hogy ezt a felperes vitatta volna –, hogy a szövetkezeti hálózatok működésével összefüggésben keletkező kötelezettségeket nem zárták ki a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerinti előzetes hozzájárulások számításából, mivel a központosított felügyelet követelményének, valamint az átláthatóság és az ellenőrzés megfelelő szintjének hiányában az ilyen hálózatok felügyelői nem tudnak meggyőződni a szóban forgó szervezetek pénzügyi stabilitásáról vagy hosszú távú fizetőképességéről, amely helyzet ellentétes az IPS‑ek, valamint a csoportok helyzetével, amint az lényegében a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendeletnek a fenti 71. pontban említett (9) preambulumbekezdéséből kitűnik.
96
A fentiek összességére tekintettel az első jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
– A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének a Charta 16. cikkére tekintettel fennálló jogellenességére vonatkozó, második részről
97
A felperes azt állítja, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése sérti a Charta 16. cikkét, mivel aránytalanul korlátozza a vállalkozás szabadságához való jogát azáltal, hogy megakadályozza, hogy a mérlegében szereplő kötelezettségek jelentős összegét kizárják az előzetes hozzájárulása számítási alapjából, amely semmilyen kapcsolatban nincs a kockázati profiljával.
98
A Bizottság által támogatott ESZT vitatja a felperes érvelését.
99
A Charta 16. cikke által nyújtott védelem magában foglalja a gazdasági vagy kereskedelmi tevékenység gyakorlásának szabadságát, a szerződési szabadságot és a szabad versenyt (lásd: 2021. december 21‑iBank Melli Iran ítélet, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
100
A vállalkozás szabadsága azonban nem jelent korlátlan jogosultságot. A vállalkozás szabadsága széles körű közhatalmi beavatkozásoknak vethető alá, amelyek a gazdasági tevékenység gyakorlásának közérdekből való korlátozásait jelenthetik (lásd ebben az értelemben: 2013. január 22‑iSky Österreich ítélet, C‑283/11, EU:C:2013:28, 45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2021. december 21‑iBank Melli Iran ítélet, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 80. és 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
101
E körülmény különösen abban jut kifejezésre, ahogyan az uniós jogi aktusokat a Charta 52. cikkének (1) bekezdésére tekintettel értékelni kell (lásd ebben az értelemben: 2013. január 22‑iSky Österreich ítélet, C‑283/11, EU:C:2013:28, 47. pont; 2021. december 21‑iBank Melli Iran ítélet, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 82. pont).
102
A Charta 52. cikke (1) bekezdésének megfelelően a Chartában elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, és e jogok és szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható, továbbá az arányosság elvére figyelemmel, korlátozásuknak elengedhetetlennek kell lennie és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét kell szolgálnia (2013. január 22‑iSky Österreich ítélet, C‑283/11, EU:C:2013:28, 48. pont; 2021. december 21‑iBank Melli Iran ítélet, C‑124/20, EU:C:2021:1035, 83. pont).
103
A jelen ügyben, még azt feltételezve is, hogy a felperessel szemben előírt azon kötelesség, hogy előzetes hozzájárulásokat fizessen, anélkül hogy érvényesíthetné bizonyos kötelezettségeinek az alapvető éves hozzájárulás számítási alapjából a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése értelmében való kizárását, a vállalkozás szabadságába való beavatkozásnak minősül, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy e rendelkezést a 806/2014 rendelet 69. és 70. cikke, valamint a 2014/59 irányelv 102. és 103. cikke alapján fogadták el, így a szóban forgó kötelezettségek kizárásának lehetetlenségét törvény írja elő.
104
Egyébiránt, ami a felperes azon érvét illeti, amely szerint a vállalkozás szabadsága lényeges tartalmának tiszteletben tartására vonatkozó feltétel nem teljesül, mivel az általa fizetendő előzetes hozzájárulás körülbelül azon pénzügyi év eredményének 20%‑át teszi ki, amely címén e hozzájárulást kiszámítják, meg kell állapítani, hogy a felperessel szemben előírt azon kötelezettség, hogy előzetes hozzájárulásokat fizessen, semmilyen tilalmat nem von maga után számára, vagy általánosabban a kereskedelmi tevékenységet folytató vállalkozások számára, hogy ilyen tevékenységet folytassanak. Egyébiránt a szóban forgó intézkedések ideiglenes jellegűek, mivel kizárólag a 806/2014 rendelet 69. cikkének (1) bekezdésében előírt kezdeti időszakban alkalmazandók. Tiszteletben tartják tehát a vállalkozás szabadságának lényeges tartalmát (lásd analógia útján: 2018. július 12‑iSpika és társai ítélet, C‑540/16, EU:C:2018:565, 38. pont).
105
Ezenkívül az érintett intézmények ESZA‑hoz való hozzájárulásra vonatkozó kötelezettsége általános érdekű célkitűzést követ, amint az a fenti 57. pontból kitűnik, vagyis a biztosítási logika mentén annak garantálását, hogy a pénzügyi ágazat elegendő pénzügyi forrást nyújtson az ESZM‑nek ahhoz, hogy feladatait elláthassa, ösztönözve ugyanakkor arra, hogy az érintett intézmények kevésbé kockázatos működési módokat fogadjanak el.
106
A fenti 105. pontban említett célra tekintettel az ESZT feladata, hogy hozzájárulásokat szedjen be az érintett intézményektől az ESZM végrehajtásának finanszírozása érdekében, amely mechanizmus célja ezen intézmények stabilitásának megerősítése a részt vevő tagállamokban, valamint az esetleges válságoknak a részt nem vevő tagállamokra való átterjedésének megelőzése a 806/2014 rendelet (12) preambulumbekezdésének megfelelően, ezáltal megkönnyítve a belső piac egészének működését.
107
Ezenkívül, ami a felperes helyzetének a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében előírt esetekből való kizárásának az Unió által elismert általános érdekű célkitűzésekre tekintettel való arányosságát illeti, a felperes azt állítja, hogy e rendelkezés nem veszi figyelembe az uniós jogalkotó által előírt azon meghatározott és konkrét célt, amely szerint a számítási módszernek tükröznie kell az egyes intézmények kockázati profilját.
108
E tekintetben pontosítani kell, hogy – amint az a fenti 105. pontból kitűnik – az érintett intézmények ESZA‑hoz való hozzájárulásra vonatkozó kötelezettsége a felperes által hivatkozottnál szélesebb cél elérésére irányul. A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése e célkitűzés keretében irányul annak megakadályozására, hogy a kötelezettségek kizárásra kerüljenek a hozzájárulások számítási alapjából, ha nincs garancia arra, hogy az érintett hitelezési kitettségek fedezettek lennének az érintett intézmény, vagy azon csoport pénzügyi helyzetének romlása esetén, amelyhez tartozik.
109
Ezenkívül a felperes által felhozott érvelés nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy valamely intézmény kockázati profilját nemcsak a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése, hanem az említett felhatalmazáson alapuló rendelet 6. és 7. cikkében előírt kockázati mutatók alapján is felmérik, amelyek adott esetben lehetővé teszik az intézmény működésének alacsony kockázati profilra utaló szempontjainak figyelembevételét.
110
Végül a felperes nem bizonyította, hogy léteznek kevésbé korlátozó eszközök a kitűzött cél ugyanolyan hatékony elérésére. A többek között a fenti 70–93. pontban szereplő elemzés fényében a felperes azon állításának, amely szerint a Bizottság úgy is dönthetett volna, hogy kizárja az olyan kötelezettségeket, mint amelyek azokhoz a tevékenységekhez kapcsolódnak, amelyeket a földhitelpénztárak javára végez, mivel a fenti 4. pontban hivatkozott likviditáskezelési megállapodás értelmében elegendő garancia áll fenn, a fenti 74–96. pontban kifejtett indokok miatt nem lehet helyt adni, és az semmi esetre sem lehet elegendő többek között annak bizonyításához, hogy az érintett intézményeket e megállapodás révén kevésbé kockázatos működési módok elfogadására ösztönzik.
111
E körülmények között a felperes nem bizonyította, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése ellentétes a Charta 16. cikkével.
112
Következésképpen az első jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
– A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének az arányosság elvére tekintettel fennálló jogellenességére vonatkozó, harmadik részről
113
A felperes úgy véli, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének elfogadásával a Bizottság megsértette az arányosság elvét.
114
A Bizottság által támogatott ESZT vitatja a felperes érvelését.
115
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az arányosság elve, amely az uniós jog általános jogelvei közé tartozik, megköveteli, hogy az uniós intézmények aktusai alkalmasak legyenek az érintett szabályozással kitűzött jogszerű célok megvalósítására, és ne menjenek túl az azok eléréséhez szükséges mértéken, így amennyiben több alkalmas intézkedés kínálkozik, a kevésbé kényszerítő intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok (2016. május 4‑iPhilip Morris Brands és társai ítélet, C‑547/14, EU:C:2016:325, 165. pont; 2021. január 20‑iABLV Bank kontra ESZT ítélet, T‑758/18, EU:T:2021:28, 142. pont; lásd még ebben az értelemben: 2010. június 8‑iVodafone és társai ítélet, C‑58/08, EU:C:2010:321, 51. pont).
116
A fenti 62. pontból kitűnik, hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezett annak érdekében, hogy a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdése alapján elfogadja az előzetes „hozzájárulásnak az intézmények kockázati profiljával arányos […] kiigazítása” fogalmát pontosító szabályokat.
117
E körülmények között és az ítélkezési gyakorlatnak (lásd ebben az értelemben: 2015. június 16‑iGauweiler és társai ítélet, C‑62/14, EU:C:2015:400, 80., 81. és 91. pont; 2022. december 21‑iFirearms United Network és társai kontra Bizottság ítélet, T‑187/21, nem tették közzé, EU:T:2022:848, 122. és 123. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) megfelelően az arányosság elve tiszteletben tartása Törvényszék általi ellenőrzésének annak vizsgálatára kell korlátozódnia, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése nyilvánvalóan alkalmatlan‑e a Bizottság által elérni kívánt célra tekintettel, nem haladja‑e meg nyilvánvalóan az e cél eléréséhez szükséges mértéket, illetve nem jár‑e az elérni kívánt célra tekintettel nyilvánvalóan aránytalan hátrányokkal.
118
Elsősorban, amint az a keresetlevél 149. pontjából kitűnik, a felperes nem vitatja, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése alkalmas arra, hogy hozzájáruljon a fenti 57. pontban említett célkitűzés megvalósításához.
119
Másodsorban, ami a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében előírt intézkedés szükségességét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés az előzetes hozzájárulások számítási alapjából kizárja az intézmények kötelezettségei között szereplő azon összegeket, amelyek különböző okokból kevesebb kockázatot jelentenek.
120
E tekintetben a fenti 54–96. pontból kitűnik, hogy el kell utasítani a felperes azon kifogását, amely szerint a Bizottság tévesen zárta ki a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdéséből az általa a földhitelpénztárak számára végzett tevékenységekhez kapcsolódó kötelezettségeket.
121
E körülmények között a Bizottság rendelkezésére álló széles mérlegelési jogkörre tekintettel a Bizottság megállapíthatta, hogy a fenti 57. pontban említett célkitűzés elérése érdekében nem kívánatos kizárni az előzetes hozzájárulások számítási alapjából a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése alapján azokat a kötelezettségeket, amelyek azon tevékenységekhez kapcsolódnak, amelyeket a felperes a földhitelpénztárak számára végez, lényegében azzal az indokkal, hogy nem áll rendelkezésre elegendő garancia arra, hogy a felperes pénzügyi helyzetének romlása esetén a felperes finanszírozási kitettségei a földhitelpénztárak javára végzett tevékenységei címén fedezettek lennének. Következésképpen e rendelkezés nem lépi túl nyilvánvalóan az e cél eléréséhez szükséges mértéket.
122
Harmadsorban, amint az szintén a fenti 110. pontból kitűnik, a felperes nem bizonyította, hogy a fenti 57. pontban említett célkitűzés ugyanolyan hatékonyan elérhető lenne egy kevésbé korlátozó intézkedéssel, vagyis a jelen ügyben az általa a földhitelpénztárak számára végzett tevékenységekhez kapcsolódó kötelezettségeknek a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdésébe való felvételével.
123
Ezenkívül, ami a fenti 57. pontban említett célhoz képest nyilvánvalóan aránytalan esetleges hátrányok fennállását illeti, meg kell állapítani, hogy önmagában az az állítás, amely szerint a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikkének (1) bekezdése veszélyezteti a felperes által a földhitelpénztárakkal szemben ellátott feladatot, és megfosztja gazdasági létjogosultságától, nem elegendő az ilyen hátrányok fennállásának megállapításához. Az ügy iratainak egyetlen eleme sem utal ugyanis arra, hogy a felperes feladatát veszélyeztette volna az, hogy a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulását anélkül számították ki, hogy a szóban forgó kötelezettségeket többek között a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdésének megfelelően abból kizárták volna.
124
E tekintetben a felperes érvelése nem teszi lehetővé azon okok megértését, amelyek miatt – amint azt állítja – nagyobb koherenciára kellett volna törekedni a prudenciális felügyelet és a szanálás területe között. Többek között a felperes semmilyen módon nem hozza összefüggésbe az előzetes hozzájárulások rendszere által követett célt a prudenciális felügyeletre vonatkozó szabályozás rendelkezéseivel.
125
Következésképpen az első jogalap harmadik részét mint megalapozatlant, és ennélfogva az említett jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A 2014/59 irányelv 103. cikke (2) bekezdése második albekezdésének és a 806/2014 rendelet 70. cikkének megsértésére alapított, második jogalapról
126
A második jogalappal a felperes azt kéri a Törvényszéktől, hogy abban az esetben, ha helyt adna az első jogalapnak, a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 5. cikke (1) bekezdése rendelkezéseinek figyelembevétele nélkül határozzon a megtámadott határozatról. Közelebbről, a felperes szerint e határozatról kizárólag a 2014/59 irányelv és a 806/2014 rendelet megfelelő rendelkezéseiben meghatározott kritériumok alapján kell határozni.
127
Márpedig, mivel az első jogalap elutasításra került, a második jogalapot is el kell utasítani.
A jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó, harmadik jogalapról
128
A felperes arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat sérti a jogbiztonság elvét, mivel a rendelkező része előírja, hogy 2016. április 15‑én, vagyis az eredeti határozatok közül az első határozat hatálybalépésének időpontjában lép hatályba. A jogbiztonság elvével ellentétes, ha valamely jogi aktus érvényességi idejének kezdő időpontját az aktus közzététele előtti időpontban állapítják meg. Kivételesen, valamely uniós jogi aktus akkor rendelkezhet visszaható hatállyal, ha azt az elérendő cél megköveteli, ha az érdekeltek jogos bizalmát megfelelően tiszteletben tartják, és visszaható hatálya egyértelműen kitűnik az érintett szabályból. A jelen ügyben e feltételek nem teljesülnek.
129
Az ESZT vitatja a felperes érvelését.
130
A megtámadott határozatot 2022. december 7‑én fogadták el, és a rendelkező részének 4. cikkében előírtaknak megfelelően 2016. április 15‑én, vagyis az eredeti határozatok közül az első határozat hatálybalépésének időpontjában lépett hatályba, amely határozatok helyébe szintén 2016. április 15‑i hatállyal a 2020. március 19‑i határozat lépett, amint az a fenti 10. és 13. pontból kitűnik. Ez utóbbi határozat szintén 2016. április 15‑én lépett hatályba, a rendelkező részének 3. cikkében előírtaknak megfelelően.
131
A megtámadott határozat (19)–(22) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy e határozat célja a 2020. március 19‑i határozat indokolása hiányának orvoslása volt, amelyet az ESZT a 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítéletet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601), valamint a 2022. március 3‑iESZT kontra Portigon és Bizottság végzést (C‑664/20 P, nem tették közzé, EU:C:2022:161) és a 2022. március 3‑iESZT kontra Hypo Vorarlberg Bank végzést (C‑663/20 P, nem tették közzé, EU:C:2022:162) követően állapított meg, amelyek a 2017. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulások összegének kiszámítására vonatkoznak.
132
Ezenkívül, amint az a 2020. március 19‑i határozat (6)–(8) preambulumbekezdéséből kitűnik, e határozatot az eredeti határozatok eljárási hibái és indokolása hiányának orvoslása érdekében fogadták el, amelyeket a Törvényszék a 2019. november 28‑iBanco Cooperativo Español kontra ESZT ítéletben (T‑323/16, EU:T:2019:822), a 2019. november 28‑iHypo Vorarlberg Bank kontra ESZT ítéletben (T‑377/16, T‑645/16 és T‑809/16, EU:T:2019:823) és a 2019. november 28‑iPortigon kontra ESZT ítéletben (T‑365/16, EU:T:2019:824) állapított meg.
133
Következésképpen a megtámadott határozat, valamint a fent említett ítéletek és végzések nem módosították a felperes azon kötelezettségének terjedelmét, hogy a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozóan előzetes hozzájárulást fizessen, amint azt az eredeti határozatok közül a második megállapította, és ahogyan az e hozzájárulási időszakra vonatkozóan fennállt.
134
A felperes 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulásának kiszámítása, valamint e hozzájárulás összege ugyanis azonos volt az eredeti határozatok közül a második határozatban, a 2020. március 19‑i határozatban és a megtámadott határozatban. E tekintetben a megtámadott határozat által bevezetett egyetlen új elem a felperes 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulása kiszámításának szélesebb körű indokolása volt.
135
A megtámadott határozat (188)–(194) preambulumbekezdésében az ESZT kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt a megtámadott határozat időbeli hatályát a fenti 130. pontban leírt módon határozta meg. Többek között kifejtette, hogy így járt el azon jogcím fenntartása érdekében, amely alapján az érintett intézmények előzetes hozzájárulásait beszedték a 2016. évi hozzájárulási időszak során, és hogy megőrizze e hozzájárulások befizetésének érvényességét.
136
Az ítélkezési gyakorlat szerint a jogbiztonság elvével ellentétes, ha valamely uniós jogi aktus időbeli hatályának kezdő időpontját az aktus elfogadása előtti időpontban állapítják meg, kivéve olyan kivételes esetben, ha azt az elérendő cél megköveteli, és ha az érdekeltek jogos bizalmát megfelelően tiszteletben tartják (lásd ebben az értelemben: 1990. november 13‑iFedesa és társai ítélet, C‑331/88, EU:C:1990:391, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2014. szeptember 5‑iÉditions Odile Jacob kontra Bizottság ítélet, T‑471/11, EU:T:2014:739, 102. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
137
Elsősorban, azon kérdést illetően, hogy a megtámadott határozat által elérendő cél megkövetelte‑e, hogy e határozat az elfogadásának időpontját megelőző időpontban lépjen hatályba, figyelembe kell venni e határozat meghozatalának körülményeit.
138
E tekintetben a fenti 10–13. pontból kitűnik, hogy az eredeti határozatok közül az elsőt megsemmisítő ítélet, valamint a 2020. március 19‑i határozat visszavonásához vezető ítéletek nem szüntették meg a felperes azon kötelezettségét, hogy az alkalmazandó jogi háttérnek megfelelően fizesse meg a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulását, és az említett hozzájárulás összegét sem korrigálták lefelé, amit a felperes nem vitat.
139
E sajátos körülmények között, ha az ESZT nem úgy fogadta volna el a megtámadott határozatot, hogy azt az eredeti határozatok közül az első határozat hatálybalépésének időpontjától kezdve léptette volna hatályba, a megtámadott határozat nem fejthette volna ki hatásait a 2016. április 15. és 2022. december 7. közötti időszakban, amelynek során a felperes mentesült volna a 2016. évi hozzájárulási időszak tekintetében az előzetes hozzájárulás megfizetésére vonatkozó kötelezettsége alól, holott a 806/2014 rendelet 2. cikke, 67. cikkének (4) bekezdése, valamint 69. és 70. cikke értelmében őt e kötelezettség terhelte. Hasonlóképpen, ezen időszakban az ESZA‑t ugyanezen rendelkezések megsértésével megfosztották volna a felperes előzetes hozzájárulásából származó pénzeszközöktől, ami veszélyeztette volna a 2014/59 irányelv, a 806/2014 rendelet és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet végrehajtását (lásd analógia útján: 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet, C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 176. és 177. pont).
140
Következésképpen a megtámadott határozat 2016. április 15‑i hatállyal történő elfogadásának célja a megtámadott határozat alkalmazhatósága és a felperesnek a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulási fizetési kötelezettségének keletkezési időpontja közötti egyidejűség biztosítása, és így az alkalmazandó jogszabállyal ellentétes eredmény elkerülése volt. Márpedig az ilyen jogszerű és közérdekű cél elérése megkövetelte, hogy e határozat az elfogadását megelőző időpontban lépjen hatályba, vagyis ugyanazon a napon, mint az általa felváltott 2020. március 19‑i határozat.
141
Másodsorban, semmi nem utal arra, hogy a felperes vagy harmadik személyek jogos bizalmát a jelen ügy körülményei között ne tartották volna megfelelően tiszteletben. A felperes nem állíthatja egyrészt, hogy a 2019. november 28‑iBanco Cooperativo Español kontra ESZT ítélet (T‑323/16, EU:T:2019:822) jogos bizalmat keltett arra vonatkozóan, hogy a megtámadott határozat nem lép hatályba az elfogadásának időpontját megelőző időpontban, másrészt pedig azt, hogy az eredeti határozatok közül az elsőt megsemmisítő és a 2020. március 19‑i határozat visszavonásához vezető ítéletek jogos bizalmat kelthettek arra vonatkozóan, hogy a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulását csak egy későbbi időponttól kezdve kell megfizetnie, amikor egy új határozatot fogadtak el. Azzal ellentétben, amit az ítélkezési gyakorlat megkövetel (lásd ebben az értelemben: 2021. szeptember 16‑iFVE Holýšov I és társai kontra Bizottság ítélet, C‑850/19 P, nem tették közzé, EU:C:2021:740, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), egyetlen intézmény sem nyújtott a felperesnek pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatást ebben az értelemben (lásd a fenti 133. és 134. pontot).
142
Továbbá az EUMSZ 266. cikk csak olyan korlátok között ír elő kötelezettséget azon intézmény számára, amely a megsemmisített aktust kibocsátotta, amelyek a megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtásának biztosításához szükségesek. Ebben az értelemben e rendelkezés előírja az érintett intézmény számára, hogy a megsemmisített aktust pótló aktus ne tartalmazza ugyanazokat a szabálytalanságokat, mint amelyeket az említett ítélet megállapított (lásd: 2017. december 11‑iLéon Van Parys kontra Bizottság ítélet, T‑125/16, EU:T:2017:884, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az intézmény a megsemmisítést kimondó ítéletnek való megfelelés és az ítélet teljes végrehajtása érdekében nemcsak az ítélet rendelkező részét köteles tiszteletben tartani, hanem indokolásának azon részét is, amely a rendelkező részt szükségképpen alátámasztva elengedhetetlen a rendelkező rész pontos értelmének meghatározásához (lásd ebben az értelemben: 2007. november 29‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet, C‑417/06 P, nem tették közzé, EU:C:2007:733, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
143
Ebből következik, hogy a 2019. november 28‑iBanco Cooperativo Español kontra ESZT ítélet (T‑323/16, EU:T:2019:822) rendelkező részének szükséges alátámasztását képező indokolásnak megfelelő új határozat elfogadásához az ESZT köteles volt tiszteletben tartani a vitatott határozat elfogadására irányuló eljárás során megsértett eljárási szabályokat. E körülmény nem kelthetett semmilyen elvárást a felperesben azzal kapcsolatban, hogy a megtámadott határozat nem vált ki joghatást az általa felváltott határozat időpontját megelőző időpontban, vagy hogy neki a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulását csak egy későbbi időponttól kezdve kell megfizetnie, amikor egy új határozatot fogadtak el (lásd analógia útján: 2024. január 11‑iEurobolt és társai kontra Bizottság és Stafa Group ítélet, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, 55. és 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
144
Meg kell tehát állapítani, hogy a felperes állításával ellentétben a megtámadott határozat nem sértette meg a jogbiztonság elvét, mivel a fenti 136. pontban említett feltételek teljesülnek, és mivel a jelen ügyben az ESZT jogosan állapította meg a megtámadott határozat kezdő időpontját a határozat elfogadásának időpontját megelőző időpontban, azaz 2016. április 15‑ben, amely az eredeti határozatok közül az első határozat időpontjának felel meg. Végeredményben ugyanez vonatkozik a 2020. március 19‑i határozatra is.
145
A fentiekre tekintettel a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani, és ennélfogva a felperes által előterjesztett megsemmisítés iránti kérelmeket el kell utasítani.
A kártérítési kérelmekről
146
A felperes az Unió szerződésen kívüli felelősségére hivatkozik annak érdekében, hogy olyan késedelmi kamatokat követeljen, amelyeket ez utóbbinak a számára 2016. június 23. óta kellene megfizetnie, amikor a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulását az eredeti határozatok közül az első határozat alapján megfizette, amelyet a Törvényszék a 2019. november 28‑iBanco Cooperativo Español kontra ESZT ítéletében (T‑323/16, EU:T:2019:822) az őt érintő részében megsemmisített. Közelebbről, az ESZT‑nek meg kellene fizetnie e kamatokat, mivel e megsemmisítés óta nem térítette vissza számára az előzetes hozzájárulását. Másként fogalmazva, az ESZT jogalap nélkül gazdagodott. E körülmények között a felperes a kérelmeit mind a jogalap nélküli gazdagodásra, mind pedig az EUMSZ 268. és EUMSZ 340. cikkre alapítja.
147
Az ESZT vitatja a felperes érvelését.
148
Ami először is a felperes azon jogát illeti, hogy a jogalap nélküli gazdagodásra alapított keresetet indítson, elegendő emlékeztetni arra, hogy az ilyen gazdagodásra alapított kereset nem tartozik a szigorú értelemben vett szerződésen kívüli felelősségi rendszer körébe, amelynek alkalmazhatósága attól függ, hogy teljesülnek‑e az Unióval szemben kifogásolt magatartás jogellenességére, a kár ténylegességére, valamint a magatartás és az állított kár közötti okozati összefüggés fennállására vonatkozó együttes feltételek. Ez a kereset abban különbözik a fent említett felelősségi rendszer alapján benyújtott keresetektől, hogy nem követeli meg az alperes által tanúsított jogellenes magatartás bizonyítását, még csak azt sem, hogy az alperes egyáltalán valamilyen magatartást tanúsítson, hanem csupán az alperes érvényes jogalap nélküli gazdagodását és e gazdagodáshoz kapcsolódóan a felperesnél bekövetkező vagyoncsökkenést kell bizonyítani (lásd: 2022. november 23‑iWestfälische Drahtindustrie és társai kontra Bizottság ítélet, T‑275/20, EU:T:2022:723, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
149
A jogalap nélküli gazdagodásra alapított ilyen keresetnek a jelen ügyben nem lehet helyt adni, mivel – amint az a fenti 139–144. pontban megállapításra került – a felperes 2016. április 15. óta a 806/2014 rendelet 2. cikke, 67. cikkének (4) bekezdése, 69. és 70. cikke értelmében köteles volt a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulásának megfizetésére, és az a 2019. november 28‑iBanco Cooperativo Español kontra ESZT ítélet (T‑323/16, EU:T:2019:822) kihirdetését követően is fennmaradt, mivel ez az ítélet nem eredményezte a fent említett rendelkezésekkel összhangban az ESZA‑hoz való hozzájárulásra vonatkozó kötelezettségének megsemmisítését a 2016. évi hozzájárulási időszak tekintetében. A jelen ügyben, tekintettel azon időpontra, amikor a 2020. március 19‑i határozat és a megtámadott határozat hatályba lépett, azaz 2016. április 15‑re, a jogalap nélküli gazdagodás elkerülése érdekében az ESZT‑nek nem kellett visszatérítenie a felperes részére a 2016. évi előzetes hozzájárulásának egészét vagy egy részét.
150
Ezen túlmenően emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 340. cikk második bekezdése értelmében szerződésen kívüli felelősség esetén az Unió a tagállamok jogában közös általános elveknek megfelelően megtéríti az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik teljesítése során okozott károkat.
151
Az ítélkezési gyakorlat szerint az Unió szerződésen kívüli felelősségének az EUMSZ 340. cikk második bekezdése szerinti megállapításához több feltétel együttes teljesülése szükséges, nevezetesen a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető valamely jogszabály kellően súlyos megsértésének fennállása, a kár tényleges jellege, valamint az aktus kibocsátóját terhelő kötelezettség megsértése és a sérelmet szenvedett személyek kára közötti okozati összefüggés fennállása (lásd: 2024. március 5‑iKočner kontra Europol ítélet, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, 117. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
152
Amennyiben a fenti 151. pontban említett valamelyik feltétel nem teljesül, a keresetet teljes egészében el kell utasítani, anélkül hogy vizsgálni kellene az Unió szerződésen kívüli felelősségére vonatkozó többi feltételt (lásd: 2008. szeptember 9‑iFIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet, C‑120/06 P és C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 165. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2023. december 21‑iUnited Parcel Service kontra Bizottság ítélet, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
153
A jelen ügyben, amint az a megsemmisítés iránti kérelmek alátámasztására előterjesztett jogalapok elemzéséből kitűnik, a felperes nem bizonyította a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértésének fennállását. Következésképpen a jelen kártérítési kérelmeket is el kell utasítani annyiban, amennyiben azok az EUMSZ 268. és EUMSZ 340. cikken alapulnak.
154
E következtetést nem kérdőjelezi meg a 2021. január 20‑iBizottság kontra Printeos ítélet (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) és a 2024. június 11‑iBizottság kontra Deutsche Telekom ítélet (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), amelyekre a felperes a beadványaiban és a tárgyaláson egyaránt hivatkozott.
155
A 2024. június 11‑iBizottság kontra Deutsche Telekom ítélet (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 56. pontjában a Bíróság emlékeztetett arra, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy amennyiben a pénzösszegeket akár valamely nemzeti hatóság, akár valamely uniós intézmény, szerv, vagy hivatal az uniós jog megsértésével szedte be, e pénzösszegeket vissza kell téríteni, e visszatérítést pedig az e pénzösszegek kifizetésének időpontjától a visszatérítésük időpontjáig terjedő teljes időszakra vonatkozó kamattal kell növelni, ami a jogalap nélkül megfizetett összeg visszakövetelése általános elvének kifejeződése.
156
Ezenkívül, amint azt a Bíróság a 2024. június 11‑iBizottság kontra Deutsche Telekom ítélet (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 62. pontjában kimondta, és amint az lényegében a 2021. január 20‑iBizottság kontra Printeos ítélet (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) 103. és 104. pontjából kitűnik, amennyiben valamely uniós intézmény, szerv vagy hivatal az EUMSZ 266. cikk első bekezdése alapján köteles valamely meghatározott pénzösszeg visszatérítése után kamatot fizetni, semmilyen mérlegelési mozgástérrel nem rendelkezik e kamatok kifizetésének célszerűségét illetően, így az uniós jognak a kamatfizetés megtagadásában megnyilvánuló puszta megsértése elegendő e jog olyan kellően súlyos megsértésének megállapításához, amely megalapozhatja az Unió szerződésen kívüli felelősségét.
157
Márpedig a 2021. január 20‑iBizottság kontra Printeos ítélet (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) és a 2024. június 11‑iBizottság kontra Deutsche Telekom ítélet (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) alapjául szolgáló ügyek felperesétől eltérően, amelyekben a Bíróság jogerősen megállapította, hogy a szóban forgó bírságokat jogalap nélkül fizették meg, a felperes 2016. április 15‑től továbbra is köteles volt megfizetni a 806/2014 rendelet 2. cikke, 67. cikkének (4) bekezdése, 69. és 70. cikke alapján a 2016. évi hozzájárulási időszak tekintetében rá háruló előzetes hozzájárulást, amelynek összegét nem korrigálták lefelé (lásd a fenti 138. és 149. pontot).
158
Ezenkívül, és ellentétben a 2021. január 20‑iBizottság kontra Printeos ítélet (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) és a 2024. június 11‑iBizottság kontra Deutsche Telekom ítélet (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) alapjául szolgáló ügyekben szereplő határozatokkal, mind a megtámadott határozat, mind pedig a 2020. március 19‑i határozat a jogbiztonság elvének megsértése nélkül lépett hatályba (lásd a fenti 144. pontot) az elfogadásuknál korábbi időpontban, azaz 2016. április 15‑én, így nem kell késedelmi kamatot fizetni 2016. június 23‑tól, vagyis attól az időponttól, amikor a felperes megfizette a 2016. évi hozzájárulási időszakra vonatkozó előzetes hozzájárulását, e határozatok közül valamely határozat elfogadásának időpontjáig.
159
Így az ESZT nem volt köteles az előzetes hozzájárulások kamatokkal növelt visszatérítésére.
160
A fentiekre tekintettel a felperes kártérítési kérelmeit el kell utasítani.
A költségekről
161
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az ESZT kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját és az ESZT költségeinek viselésére.
162
Az eljárási szabályzat 138. cikke (1) bekezdésének megfelelően a Bizottság maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Banco Cooperativo Español, S.A. viseli saját költségeit, valamint az Egységes Szanálási Testület (ESZT) részéről felmerült költségeket.
3)
Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Kihirdetve Luxembourgban, a 2025. április 30‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.