Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 08/22/2014 
Spisová značka: 30 Cdo 3157/2013 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2014:30.CDO.3157.2013.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Pravomoc soudu 
Příslušnost soudu místní 
Výkon rozhodnutí cizozemského soudu 
Dotčené předpisy: § 64 písm. a) předpisu č. 97/1963Sb. 
§ 123 odst. 2 předpisu č. 91/2012Sb. 
§ 36 předpisu č. 97/1963Sb. 
čl. 5 odst. 3 Nařízení () č. 44/2001 
§ 37 odst. 1 předpisu č. 97/1963Sb. 
§ 87 písm. b) o. s. ř. 
Kategorie rozhodnutí: A EU 
 
30 Cdo 3157/2013  
 
 
U S N E S E N Í 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy 
Jirmanové, Ph.D., a soudců JUDr. Vladimíra Mikuška a JUDr. Pavla Simona v exekuční věci Ing. 
P. T., zastoupeného JUDr. Jaroslavou Šafránkovou, advokátkou se sídlem v Praze 2, Lublaňská 
24, proti povinnému T. B., zastoupenému Prof. Dr. Alexandrem Bělohlávkem, advokátem se 
sídlem v Praze 7, Havanská 857/20, pro 100 000,- USD s příslušenstvím, vedené u Obvodního 
soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 72 EXE 3449/2012, o dovolání oprávněného proti usnesení 
Městského soudu v Praze ze dne 17. 6. 2013, č. j. 18Co 49/2013-170, takto:  
Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 17. 6. 2013, č. j. 18Co 49/2013-170, se ruší a v��c 
se vrací tomuto soudu k dalšímu řízení.  
 
O d ů v o d n ě n í : 
 
Obvodní soud usnesením ze dne 2. 1. 2013, č. j. 72 EXE 3449/2012-106, zamítl návrh 
oprávněného na nařízení exekuce na majetek povinného podle rozsudku Nejvyššího soudu státu 
Arizona v okrese Maricopa a za tento okres, USA, ze dne 30. 9. 2011, č. j. CV2009-092456, k 
uspokojení pohledávky oprávněného ve výši 100 000,- USD s příslušenstvím, žádnému z 
účastníků nepřiznal právo na náhradu nákladů řízení o nařízení exekuce a soudnímu exekutorovi 
JUDr. Juraji Podkonickému, Ph.D., nepřiznal právo na náhradu nákladů exekučního řízení.  
Okresní soud předně uzavřel, že povinnému byly v rámci řízení vedeného u tohoto soudu pod sp. 
zn. 0 Cd 89/2010 doručeny 28. 7. 2010 tyto písemnosti: žaloba o náhradu škody z titulu tvrzeného 
poškození žalobce webovými stránkami, které žalovaný údajně vytvořil, předvolání k jednání, 
které se má konat ve lhůtě 30 dnů od doručení, sdělení soudu – Order to continue on inactive 
calendar a prohlášení advokáta. Dále dospěl k závěru, že rozhodnutí rozsudku Nejvyššího soudu 
státu Arizona nelze uznat s ohledem na vyjádření Ministerstva spravedlnosti (že existenci 
materiální vzájemnosti ohledně uznávání soudních rozhodnutí mezi Českou republikou a 
Arizonou nemá za prokázanou), které je pro soud ve smyslu § 54 zákona č. 97/1963 Sb., o
mezinárodním právu procesním a soukromém (dále též jen „ZMPS“) závazné. Dále podle názoru 
soudu prvního stupně nebyla splněna podmínka uvedená v § 64 písm. a) ZMPS, neboť podle 
ustálené soudní praxe se ve sporech o ochranu osobnosti neřídí místní příslušnost soudu podle 
místa vzniku škody, ale výhradně podle obecného soudu účastníka, proti němuž návrh směřuje, 
tedy žalovaného. V daném případě se žaloba týkala náhrady nemajetkové újmy, proto podle 
procesních předpisů České republiky nemohla být pravomoc Nejvyššího soudu státu Arizona pro 
okres Maricopa dána.  
Městský soud napadeným rozhodnutím usnesení soudu prvního stupně zrušil a věc mu vrátil k 
dalšímu řízení.  
Na rozdíl od soudu prvního stupně dovodil, že pravomoc amerického soudu lze dovodit podle čl. 
5 Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen „nařízení Brusel I„), že toto nařízení 
se vztahuje i na preventivní žaloby, jejichž cílem je zabránit škůdci, aby k deliktnímu jednání 
došlo v budoucnu. Aplikace tohoto článku plně odpovídá právní charakteristice věcí, které v 
angloamerickém právním systému spadají pod deliktní odpovědnosti, jež je obecně nazývána 
pojmem „tort“. Poukázal na judikaturu Soudního dvora Evropské unie (dříve Evropský soudní 
dvůr, dále též jen „SDEU“) k tomuto článku, která považuje ve věcech osobnostních za příslušný 
ten soud státu, ve kterém byly difamující zprávy distribuovány, a ve kterém proto mělo dojít k 
poškození dobré pověsti poškozeného. Podle obsahu arizonského rozhodnutí povinný způsobil, že 
události, které byly důvodem žaloby, nastaly v okrese M., a to tím, že povinný vytvořil webovou 
stránku www.apolloholding.info prostřednictvím kontaktu s firmou Domains by Proxy, 
arizonskou korporací, vykonávající podnikatelskou činnost v okrese M., webové stránky 
obsahovaly urážlivá a obtěžující tvrzení a fotografie zobrazující žalobce. Z uvedené 
charakteristiky je zřejmé, že se jedná o obdobnou situaci, která byla předmětem sporu SDE ve 
věci zn. C-68/93 nebo zn. C 509/09, která se výslovně týká poškození osobnostních práv 
zprávami na internetu.  
Dále uzavřel, že návrh a předvolání k arizonskému soudu byly povinnému doručeny způsobem 
podle § 46b zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále též 
jen „o. s. ř.“), a to prostřednictvím soudního doručovatele. Tvrzení povinného, že ve schránce 
zásilku nenalezl, není způsobilé přivodit závěr, že zásilka doručena nebyla.  
K výhradě veřejného pořádku odvolací soud dále uvedl, že byť se jedná o řízení sporné, mohl tuto 
výhradu povinný uplatnit až v odvolacím řízení. Odvolací soud souhlasil s námitkou povinného, 
že v angloamerickém právním systému má přiznaná částka nejen funkci odškodňující, ale i funkci 
represivní, odrazující pachatele od dalšího obdobného jednání, tento způsob odškodňování však 
nepovažuje za neslučitelný se zásadními principy našeho právního řádu, aby soud mohl výhradu 
veřejného pořádku aplikovat. Odvolací soud přitom odkázal na nález Ústavního soudu sp. zn. I. 
ÚS 1586/09 a dále na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 27. 9. 2012, sp. zn. 30 Cdo 4842/2010. 
Odepřením pro uznání pro porušení veřejného pořádku by mohla být jen mimořádná výše 
takového odškodnění v milionech dolarů a více z titulu právního institutu „punitive damages“ či 
„exemplary damages“. Institut zvýšené náhrady újmy (aggravated damages), aplikovaný 
americkými soudy při zvážení konkrétních (přitěžujících) okolností, je však obecně pro český 
právní řád přijatelný (viz bod 38 nálezu). Z tohoto pohledu se však soud prvního stupně 
rozhodnutím arizonského soudu nezabýval, „řízení tak zůstalo neúplné“.  
Současně za důvodnou nepovažoval námitku povinného, že arizonský soud není soudem místně 
příslušným, neboť v českém právním řádu zásadně platí, že tuto námitku lze s úspěchem uplatnit 
jen při prvním úkonu, který žalovanému přísluší. Z uznávaného rozhodnutí vyplývá, že povinný 
na předvolání k arizonskému soudu vůbec nereagoval a řízení se neúčastnil.
K otázce, zda je dána materiální vzájemnost ve vztahu ke státu Arizona, USA, uvedl, že pouhá 
skutečnost, že dosud nebylo zaznamenáno žádné rozhodnutí, vydané českým soudem v obdobné 
věci, které by bylo americkým soudem uznáno, nemůže být sama o sobě důvodem pro odepření 
vzájemnosti. Takový postoj k cizímu rozhodnutí by totiž vedl jen „k začarovanému kruhu“, který 
by neměl východisko, neboť negativní rozhodnutí týkající se uznání by bylo důvodem pro 
odepření uznání v druhém státě a naopak. V průběhu odvolacího řízení oprávněný předložil na 
podporu svých tvrzení o vzájemnosti uznávání rozhodnutí právní rozbor s pasážemi cizozemských 
právních předpisů a odborný článek na dané téma, z nichž má dle odvolatele vyplývat, že 
vzájemnost při uznávání a výkonu českých rozhodnutí je ve státě Arizona zajištěna. Tyto důkazy 
mají vyvrátit závěr soudu prvního stupně, který vychází ze zprávy ministerstva spravedlnosti. 
Protože soud prvního stupně v tomto směru (tedy při zjišťování vzájemnosti a posuzování 
veřejného /hmotněprávního/ pořádku neučinil dostatečná či žádná zjištění, stejně jako nezjišťoval 
k námitce povinného, že mu nebyl exekuční titul doručen, odvolací soud napadené usnesení zrušil 
a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.  
Povinný napadl usnesení odvolacího soudu dovoláním, v němž namítá, že rozhodnutí spočívá na 
nesprávném právním posouzení věci (§ 241a odst. 1 o. s. ř. ve znění účinném od 1. 1. 2013). 
Přípustnost dovolání dovozuje z toho, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázek hmotného 
a procesního práva, při jejichž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe 
dovolacího soudu, jakož i SDEU, dále existují otázky, které dosud nebyly dovolacím soudem 
řešeny, popř. předmětné otázky by měly být posouzeny dovolacím soudem jinak. Tvrdí, že 
odvolací soud nesprávně posoudil povahu náhrady škody podle českého práva. Konkrétně 
dovolatel vymezil tři okruhy otázek:  
1. Neuznání cizího rozhodnutí podle § 64 písm. a) ZMPS: Lze pro účely aplikace § 64 písm. a) 
ZMPS použít článek 5 odst. 3 nařízení Brusel I na určení příslušnosti soudů cizozemského státu v 
případě, že nejsou splněny podmínky čl. 2 nařízení Brusel I (žalovaný nemá bydliště na území 
cizozemského soudu) Za předpokladu, že by nařízení Brusel I nebylo použitelné, které právní 
předpisy je nutno použít ke stanovení mezinárodní příslušnosti soudu cizího státu ve smyslu § 64 
písm. a) ZMPS ? Je třeba ustanovení § 64 písm. a) ZMPS vykládat tak, že z hlediska určení 
mezinárodní příslušnosti soudů jiného státu podle českých předpisů o příslušnosti stačí, aby 
takový soud jiného státu měl podle těchto předpisů příslušnost a pravomoc rozhodnout o části 
nároků, či je třeba, aby v takovém případě měl příslušnost a pravomoc rozhodnout o celém 
nároku, o němž ve svém rozhodnutí rozhodl?  
2. Je možno uplatnit § 64 písm. a) ZMPS za situace, kdy je v České republice navrhováno uznání 
a výkon rozhodnutí založeného na principu trestajícího odškodnění (aggravated, exemplary nebo 
punitive damages), resp. když cizí rozhodnutí ukládá sankci, která mnohonásobně (dvaceti- až 
padesátinásobně) převyšuje výši odškodnění, jež by byla v dané věci přiznána českými soudy? Za 
jakých podmínek je možno odmítnout uznání a výkon takového rozhodnutí cizího státu?  
3. Na jakých principech je založena náhrada škody v případech ochrany osobnosti podle českého 
práva? Jedná se o princip restituční a satisfakční či princip preventivně-sankční? Podle jakých 
kritérií je nutno postupovat podle českého práva při stanovení výše náhrady imateriální újmy 
způsobené zásahem do práva na ochranu osobnosti, v daném případě občanské cti a dobré pověsti, 
kdy škoda měla být způsobena výkonem práva na svobodu projevu škůdce?  
K otázkám ad 1) uvedl, že mezi Českou republikou a USA není uzavřena žádná smlouva, jež by 
upravovala uznávání rozhodnutí v občanskoprávních věcech, takže se uznání a výkon rozhodnutí 
výslovně řídí ZMPS (neexistuje ani žádný předpis EU, jenž by dopadal v tomto případě na uznání 
a výkon rozhodnutí vydaného v jiném než členském státě). Odvolací soud zkoumal potenciální 
pravomoc amerických soudů podle českých předpisů a nikoliv jejich mezinárodní příslušnost
podle ustanovení o. s. ř. „Ačkoliv by se mohlo zdát, že pod termínem příslušnost v nařízení Brusel 
I je myšlena vždy příslušnost konkrétních soudů, je tímto termínem myšlena ve většině případů 
pouze mezinárodní příslušnost (tj. podle zažité tuzemské terminologie mezinárodního práva 
soukromého „pravomoc“) států (byť v některých případech je zde zároveň určena společně s 
mezinárodní příslušností (tj. s pravomocí) též příslušnost místní (např. čl. 5, 6, 9, 10, 16, 19 
nařízení Brusel I)“. Z opatrnosti se odvolatel vyjádřil k otázce potencionální mezinárodní 
příslušnosti (pravomoci) amerických soudů podle českých předpisů tak, že by zde byl s ohledem 
na § 37 ZMPS, jakož i v případě použití nařízení Brusel I dosažen stejný výsledek, tedy závěr, že 
soudy státu Arizona by měly podle českých předpisů příslušnost a pravomoc rozhodovat pouze o 
části nároku.  
Dovolatel má za to, že v posuzovaném případě nelze použít nařízení Brusel I s ohledem na 
skutečnost, že nemá jako žalovaný bydliště (v režimu práva USA tzv. domicil), a to ani bydliště 
ve smyslu administrativním, ani ve smyslu bydliště obvyklého, na území USA (zde dochází podle 
§ 64 písm. a/ druhé věty souvětí ZMPS k „otočení čl. 2 nařízení Brusel I, tj. podmínka pobytu, 
resp. tzv. domicilu, na území členského státu EU se mění na nutnost pobytu, tzv. domicilu, na 
území USA, či při striktním výkladu dokonce na území státu Arizona). Při použití ustanovení 
českého práva (práva národního původu) o místní příslušnosti, obsaženého v § 84 a násl. o. s. ř., 
na určení mezinárodní příslušnosti soudů státu Arizona (resp. soudů v USA), je nutné dojít k 
závěru, že by příslušnost mohla být dána podle § 87 písm. b) o. s. ř. (rozhodnutí Nejvyššího soudu 
ze dne 4. 4. 2012, sp. zn. 21 Cdo 260/2011). Smyslem tohoto ustanovení je projednání věci podle 
úpravy, že vedle § 85a o. s. ř. je k řízení příslušný také soud, v jehož obvodu došlo ke skutečnosti, 
která zakládá právo na náhradu škody, určeným soudem z důvodu účelnosti a hospodárnosti, 
zejména vzhledem k důkazním materiálům. O účelnosti a hospodárnosti je však v případě 
internetových (webových) stránek posuzovaných soudem v USA, když obsahem těchto stránek je 
text v českém jazyce, třeba pochybovat. „Lokalizací skutečnosti, která zakládá právo na náhradu 
škody, lze chápat buď jako loci damni infecti (místo, kde vznikla škoda) nebo jako loci delicti 
commissi (místo, kde byl civilní delikt spáchán)“. České soudy dosud nezaujaly výklad § 87 písm. 
b) o. s. ř., který by přesněji definoval místo, v jehož obvodu došlo ke skutečnosti, která zakládá 
právo na náhradu škody v případě sporů, kdy škoda měla vzniknout zásahem do práva na ochranu 
osobnosti tvrzeními uveřejněnými na internetu (č. l. 6 dovolání). Odkázal však na rozhodnutí 
SDEU ve spojených věcech C-509/09 a C-161/10, jež se zabývají výkladem čl. 5 odst. 3 nařízení 
Brusel I. V souvislosti s tím dovolatel uvedl, „že přípustnost nelze vykládat jen jako přístup 
technikou“. Princip internetu jako celosvětové sítě umožňuje technickou dostupnost z jakéhokoliv 
místa na světě. Přitom s ohledem na použití českého jazyka na předmětných stránkách je faktická 
způsobilost seznámit se s obsahem stránek v jiné zemi, zejména v té, jejíž převažující nebo úřední 
jazyk zní zcela jinak, minimální. Z hlediska nutnosti jednotného výkladu norem právního řádu je 
nutno vykládat § 87 písm. b) o. s. ř. eurokonformně. Nejvyšší soud, jenž je nejvyšším 
interpretátorem na národní úrovni, by měl proto zajistit výklad 87 písm. b) o. s. ř., stejně jako 
výklad čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I.  
Dovolatel se v rozhodném období, kdy měl být civilní delikt spáchán, v USA nenacházel (č. l. 8). 
Veškeré technické úkony byly činěny z České republiky. Odtud také došlo k registraci domény ve 
státě Arizona, resp. na Floridě, kde se předmětný server NearlyFreeSpeech.NET, na němž se 
internetové (webové) stránky obsahující tato tvrzení, fyzicky nacházel. „Podání žaloby v soudu ve 
státě Arizona bylo účelové a zjevně ovlivněné pouze volbou místa soudu maximálně vzdálenému 
bydlišti povinného, ztížením přístupu povinného k tomuto soudu a využitím, resp. zneužitím 
institutů hmotného práva proti povinnému za účelem jeho exemplárního potrestaní“.  
Dovolatel tvrdí, že oprávněnému žádná škoda na území státu Arizona nevznikla, že otázka újmy 
má hmotněprávní charakter. Posouzení, zda škoda vznikla, je otázkou řízení samotného, místní 
příslušnost by podle § 87 písm. b) o. s. ř. tedy byla dána, nicméně podle argumentace výše
uvedené jen pro rozhodnutí o škodě způsobené na území státu Arizona. Soud tohoto státu nicméně 
rozhodl o celém nároku. Podle odvolatele je tak zřejmé, že neexistuje dostatečně intenzivní vztah 
ke státu Arizona. Volba místa soudu, kterou v této věci provedl oprávněný, je formou tzv. forum 
shopping, je chladnou kalkulací oprávněného, který úmyslně využil své finanční převahy a zvolil 
místo soudního řízení tak, aby se ho povinný nemohl zúčastnit (vzdálenost, jazyková bariéra, 
cestovní náklady). Důvodem mohl být i spor, který vede povinný se společností Equity holding a. 
s., jež je součástí obchodní skupiny J a T Group, v němž byl povinný dosud úspěšný, a jehož 
výsledek může negativně ovlivnit hospodaření této společnosti. Vztah oprávněného a povinného 
je proto třeba hodnotit i z tohoto pohledu. Motivací oprávněného mohla být proto i snaha 
povinného finančně zlikvidovat. Samo právo státu Arizona přitom umožňovalo uplatnění námitky 
forum non conveniens. V této souvislosti povinný zdůraznil, že umístění řady celosvětově 
používaných serverů a lokalizace nejpoužívanějších tzv. domén prvního řádu v USA má spíše 
historické souvislosti. Dovodil tedy, že soudy v USA neměly pravomoc rozhodnout o dané věci, 
pokud by se ustanovení o příslušnosti českých soudů použila na posouzení jejich pravomoci.  
K otázkám ad) 2 – neuznání cizího rozhodnutí ukládajícího plnění nekompenzační náhrady škody 
pro rozpor s veřejným pořádkem – povinný vysvětlil, jak je tento pojem definován v § 36 ZMPS a 
jaké zásady lze podřadit mezi základní zásady právního a demokratického státu. Uvedl, že ačkoliv 
odvolací soud uložil soudu prvního stupně se otázkou veřejného pořádku zabývat, vyslovil se k 
některým otázkám, které bezprostředně „směřují“ budoucí rozhodování soudu prvního stupně 
právě při posuzování této otázky. Podle jeho názoru předně došlo k zásahu do práva na svobodu 
projevu. V souvislosti s tím povinný odkázal na rozsudek ESLP ze dne 8. července 1986 (stížnost 
č. 9815/82) a nález Ústavního soudu ze dne 4. dubna 2005, sp. zn. IV. ÚS 146/04, a uvedl dále, že 
dostupné právní názory stanoví dvě základní kritéria kritiky, a to kritérium věcné a kritérium 
personální. Podle věcného kritéria přípustnosti kritiky rozhoduje obsah a forma zveřejněné 
informace, pro personální hledisko je rozhodující postavení osoby, o níž zveřejněná informace 
pojednává, přičemž její postavení je třeba vykládat s ohledem na míru veřejné známosti a míru 
angažovanosti ve věcech veřejných. V daném případě došlo ke střetu práva na svobodu projevu 
osob přispívajících na dané stránce, zahrnujících též povinného, a práva na ochranu osobnosti. Jde 
o kolizi dvou základních práv, a proto nelze upřednostnit jedno právo před druhým, nýbrž je třeba 
postupovat přiměřeně. Při závěru, že bylo zasaženo právo na svobodu projevu, bylo vykonáno 
nepřiměřeně a bylo zasaženo do práva na ochranu osobnosti oprávněného, je třeba situaci řešit 
tak, aby odškodnění za tento zásah do práva nebylo likvidačního charakteru a nezastrašovalo 
veřejnost před vyjadřováním vlastních názorů na veřejnosti. Dotčené internetové stránky jsou již v 
nadpise označeny jako kritické hodnotové soudy a upozorňují na to čtenáře zdůrazněním, když je 
na nich uvedeno (cit.): „Pozor, tyto stránky jsou převážně kritické – pokud neuznáváte 
demokratické zřízení a základní lidská práva jako je např. právo na svobodu projevu, 
doporučujeme je opustit“. Z kontextu internetových stránek je evidentní, že tato tvrzení nejsou 
předkládána jako skutkové okolnosti, nicméně je evidentní, že se jedná o kritické úvahy proložené 
odkazy a citacemi právě na internetu dostupných jiných článků o oprávněném. Oprávněný je 
mediálně dosti známou osobností (vystupování v pořadu Uvolněte se prosím, poskytování 
interview deníkům např. MF Dnes, Týden, Sme), a proto musí být schopen snést vyšší míru 
veřejné kritiky. Uvedl také, že v rozsudku přisouzená civilní sankce je náhradou škody 
exemplární a likvidační povahy, přičemž mnohonásobně převyšuje náhradu škody, jež by mohla 
být oprávněnému přisouzena českými, resp. slovenskými soudy. Důsledkem přiznání účinku 
rozhodnutí, jež takové plnění ukládá, by bylo upření svobody projevu povinnému. Výše náhrady 
škody je taková, že představuje materiální zásah do práva dovolatele vlastnit majetek, přičemž se 
v jeho případě jedná s ohledem na majetkové poměry o sankci likvidační, takže v případě uznání a 
výkonu rozsudku by došlo k zásahu do vlastnického práva povinného vlastnit majetek ve smyslu 
č. 11 LZPS a dále čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu k Evropské úmluvě o ochraně základních 
práv a lidských svobod. Jestliže v českém právu má náhrada škody satisfakční povahu, je její 
povahu třeba považovat za součást základních pilířů, na nichž spočívá konkrétní právní řád, tj. za
součást veřejného pořádku. Sankce ve formě „exemplary damages“ je natolik citelná, že svou 
povahou odpovídá z pohledu českého práva spíše peněžitému trestu. Dodal, že oprávněný přitom 
žije na Slovensku, nikoliv v USA, takže lze mít pochybnosti o tom, zda mu vznikla nějaká škoda 
ve státě Arizona, neboť drtivá většina jeho obyvatel oprávněného nezná. Při závěru, že 
oprávněnému škoda vznikla, se však musí jednat o škodu imaginární či dokonce latentní; částka 
100 000,- USD se proto evidentně skládá z tzv. exemplary damages, které jsou nekompenzační 
náhradou škody, rozsudek je proto v rozporu s českým veřejným pořádkem. Současně je podle 
odvolatele rozsudek v rozporu i s evropským veřejným pořádkem. Poukázal na čl. 26 nařízení 
Řím II (preambule k nařízení Řím II, bod 32), přičemž považuje tam vyjádřený princip za takový, 
který vyjadřuje postoj EU k daným druhům odškodnění. Rozpor s evropským veřejným pořádkem 
dovolatel rovněž spatřuje v existenci Úmluvy o dohodách o soudní příslušnosti v rámci Haagské 
konference. Byť dosud nenabyla platnosti, je možné ji použít jako návod pro vypořádání se s 
otázkou exemplárního odškodnění. Čl. 11 této úmluvy výslovně stanoví, že uznání a výkon 
soudního rozhodnutí může být odmítnut, pokud toto rozhodnutí přiznává náhradu škody, včetně 
exemplárně zvýšené náhrady škody nebo represivní náhrady škody, která straně nenahrazuje 
skutečně vzniklou škodu nebo újmu. Výkon rozhodnutí zahraničních rozsudků (americké 
provenience) přiznávajících exemplární odškodnění je pravidelně odmítán pro rozpor s veřejným 
pořádkem (soudy SRN, Francie, Itálie). Dovolatel dále odvolacímu soudu vytýká, že chybně 
vyložil nález Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 1586/09 a rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 30 
Cdo 4842/2010. Uvedl, že v daném případě na obou stranách sporu stojí fyzické osoby a 
předmětem vykonávaného rozsudku je exemplární náhrada škody přiznaná rozsudkem pro 
zmeškání bez výslechu odvolatele na základě tvrzení oprávněného. Povinný nesouhlasí s názorem 
odvolacího soudu, že je nutno se podrobně zabývat právním hodnocením náhrady škody přiznané 
americkým soudem, nýbrž naopak tvrdí, že zde rozhodují případné účinky předmětného 
rozhodnutí v případě jeho uznání a výkonu v České republice. Právně významná je tedy koncepce 
pojetí škody z pohledu českého práva a současně celková výše náhrady škody rozhodnutím 
přiznaná (č. l. 16 dovolání). Zdůraznil, že oprávněný je jedním z vůdčích představitelů finanční 
skupiny JaT, zatímco odvolatel je nemajetnou osobou, který na internetové stránce s dalšími 
přispívateli jen presentoval vlastní názory na obchodní strategii skupiny JaT a mj. i na osobu 
oprávněného v souvislosti s jeho podnikáním. Odvolací soud sice nepopírá, že samotná výše 
škody je kategorií, která pod veřejný pořádek spadá, podle jeho názoru by však odškodnění 
muselo dosahovat částky v milionech dolarů, aby bylo shledáno jako odporující veřejnému 
pořádku. Připomněl, že nález Ústavního soudu, jehož se odvolací soud dovolává, zazněl v 
kontextu zásahu do osobnostních práv fyzické osoby, jež je českou celebritou, a sice ze strany 
podnikatele (právnické osoby) – vydavatele tzv. bulvárního tisku, který se snažil difamujícími 
články přilákat čtenáře a zvýšit si tak zisk. Byla jím společnost Ringier Axel Springer CZ, a. s., 
jejíž majetkové poměry jsou však diametrálně odlišné od majetkových poměrů povinného 
(dovolání č. l. 17).  
K otázkám ad 3) - k principům, na nichž je založena náhrada škody v českém právu v případech 
ochrany osobnosti, povinný uvedl, že přímo ze zákona vyplývá, že náhrada satisfakce musí být 
„přiměřená“, přičemž právo na tzv. relutární satisfakci má fyzická osoba tehdy, pokud se nejeví 
jako dostačující zadostiučinění ve formě morální satisfakce. Základním požadavkem přitom je, 
aby i přiznaná relutární náhrada za neoprávněný zásah do osobnostních práv žalobce odpovídala 
tzv. principu proporcionality (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 5. března 2009, sp. zn. 30 Cdo 
2290/2007). Zdůraznil, že účel náhrady nemajetkové újmy v penězích nebývá soudní praxí v 
žádném případě shledáván jako účel reparační, ale sleduje funkci satisfakční, neboť rozsah 
vzniklé nemajetkové újmy nelze taktně kvantifikovat a vyčíslit, jedná se tedy o odškodnění 
založené na principu kompenzačním. Dovolatel se neztotožňuje s právním názorem odvolacího 
soudu, který naznačuje odklon od tohoto závěru a na možnost uznat i rozsudek, jehož předmětem 
je zvýšená náhrada újmy s cílem odstrašit povinného od dalšího protiprávního zásahu do 
osobnostních práv žalobce (dovolání č. l. 19). Zdůraznil také, že v českém právu neexistuje
precedenční povaha a normativní závaznost judikátů, byť význam judikatury ve smyslu 
sjednocování právních názorů však nelze přehlédnout, vždy je však třeba hodnotit skutkové a 
právní okolnosti případu, což odvolací soud neučinil (č. l. 19 dovolání). Uvedl, že nález 
preventivně-sankční složku náhrady škody staví do světla eliminace nežádoucích zásahů do 
osobnostních práv motivovaných ekonomickou stránkou věci, tedy jisté formy boje proti 
kapitalizaci morálního marasmu ze strany bulvárních médií. Navíc, samotný ÚS v nálezu 
přiznává, že stávající ustálená judikatura obecných soudů ve věci ochrany osobnosti je založena 
na principu satisfakčním, a nikoliv preventivně satisfakčním. Ze všech uvedených důkazů 
povinný navrhl, aby dovolací soud změnil usnesení odvolacího soudu tak, že se potvrzuje 
usnesení soudu prvního stupně, popř. aby usnesení odvolacího soudu zrušil a věc tomuto soudu 
vrátil k dalšímu řízení.  
Oprávněný ve vyjádření k dovolání uvedl, že dovolání proti usnesení městského soudu není 
přípustné, neboť se jedná o usnesení odvolacího soudu, kterým bylo zrušeno usnesení soudu 
prvního stupně a věc byla tomuto soudu vrácena k dalšímu řízení. Navrhl, aby dovolání bylo 
odmítnuto.  
Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle zákona č. 99/1963 Sb., občanského 
soudního řádu, ve znění účinném od 1. 1. 2013 do 31. 12. 2013 (srovnej část první, čl. II, bod 7. 
zákona č. 404/2012 Sb. a část první, čl. II, bod 2. zákona č. 293/2013 Sb.), dále jen „o. s. ř.“.  
Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí 
odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na 
vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od 
ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud 
nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím 
soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.  
Podle § 241a odst. 1 o. s. ř. dovolání lze podat pouze z důvodu, že rozhodnutí odvolacího soudu 
spočívá na nesprávném právním posouzení věci.  
Podle § 242 odst. 3 o. s. ř. rozhodnutí odvolacího soudu lze přezkoumat jen z důvodu vymezeného 
v dovolání. Je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám uvedeným v § 229 odst. 
1, § 229 odst. 2 písm. a) a b) a § 229 odst. 3, jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za 
následek nesprávné rozhodnutí ve věci.  
Exekučním titulem je v souzené věci (kontumační) rozsudek (Judgement by default) Nejvyššího 
soudu státu Arizona v okrese Maricopa a za tento okres (v originále Superior Court of the State of 
Arizona in and for the County of Maricopa) ze dne 26. 9. 2011 (uváděn datum 30. 9. 2011), č. 
CV2009-092456, kterým bylo povinnému uloženo, uhradit oprávněnému P. T. celkovou částku 
100 000,- USD a ostatní s tím spojené výdaje a poplatky vzniklé v souvislosti s vymáháním 
tohoto rozsudku, včetně úroků vzniklých po vydání tohoto rozsudku počínaje datem právní moci 
tohoto rozsudku, ve výši deseti procent ročně až do úplného zaplacení. Dále bylo nařízeno, „aby 
žalovaný, tj. povinný, a všichni zástupci jednající za něj přímo nebo nepřímo na základě smlouvy 
nebo jinak, přijali veškerá nezbytná opatření k odstranění veškerých materiálů týkajících se 
žalobce, které žalovaný tak či onak umístil na internetu včetně, bez omezení, internetové stránky 
www.apollonholding.info s tím, že soud žalovanému natrvalo zakazuje na internet umísťovat 
jakékoliv jiné hanlivé materiály týkající se žalobce“ (č l. 42). Rozsudek byl vydán na základě 
žaloby ze dne 14. 8. 2009, v níž pod bodem č. 1 (urážka na cti) žalobce uvedl, že je jedním z 
nejvýznamnějších představitelů finanční skupiny JaT, že žalovaný vytvořil nejdříve v České 
republice webové stránky obsahující urážlivá a obtěžující tvrzení a fotografie, poté vytvořil novou 
webovou stránku prostřednictvím kontaktu s firmou Domains by Proxy, arizonskou korporací,
vykovávající podnikatelskou činnost v okrese Maricopa. Webové stránky okresu Maricopa 
obsahují urážlivá a obtěžující tvrzení a fotografie zobrazující žalobce. Fotografie jsou 
doprovázeny urážlivým textem ohrožujícím občanskoprávní pověst, důstojnost a soukromí 
žalobce. Pod bodem 3 žaloby (exemplární náhrada škody) se oprávněný (žalobce) mimo jiné 
domáhal, aby bylo povinnému uloženo zaplatit mu jako exemplární škodu (včetně penále) 1 000 
000,- USD (č. l. 101, na jiných místech žaloby je však vždy uváděna částka 100 000,- USD, viz 
https://www.superiorcourt.maricopa.gov/docket/CivilCourtCases/case 
Info.asp?caseNumber=CV2009-092456).  
Dovolatel zpochybnil závěr odvolacího soudu, že k projednávání věci byla dána mezinárodní 
příslušnost (pravomoc) amerického soudu. Protože v tomto směru rozhodnutí odvolacího soudu 
závisí na vyřešení procesní otázky – výkladu § 64 písm. a) ZMPS – která dosud nebyla dovolacím 
soudem vyřešena, je dovolání ve smyslu § 237 o. s. ř. přípustné.  
Podle § 123 odst. 2 zákona č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém, pro řízení zahájená 
přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona se použijí i nadále ustanovení dosavadních právních 
předpisů o pravomoci českých soudů. To platí i pro řízení ve věcech uznání a výkonu cizích 
rozhodnutí a cizích rozhodčích nálezů ohledně podmínek pro jejich uznání a výkon.  
Podle § 64 písm. a) ZMPS cizí rozhodnutí nelze uznat ani vykonat, jestliže uznání brání výlučně 
pravomoc orgánů československých nebo jestliže by řízení nemohlo být provedeno u žádného 
orgánu cizího státu, kdyby se ustanovení o příslušnosti československých soudů použila na 
posouzení pravomoci cizozemského orgánu.  
Podle čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I osoba, která má bydliště na území některého členského státu, 
může být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní 
odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události.  
Podle § 37 odst. 1 ZMPS pravomoc československých soudů v majetkových sporech je dána, je-li 
dána podle československých předpisů jejich příslušnost.  
Podle § 87 písm. b) o. s. ř. vedle obecného soudu žalovaného, popřípadě vedle soudu uvedeného v 
§ 85a, je k řízení příslušný také soud, v jehož obvodu došlo ke skutečnosti, která zakládá právo na 
náhradu újmy.  
Protože bylo řízení o výkon rozhodnutí amerického soudu v této věci zahájeno před tím, než nabyl 
účinnosti zák. č. 91/2012 Sb., tj. před 1. 1. 2014, posoudí se v souladu s jeho § 123 odst. 2 
podmínky uznání daného rozsudku podle dosavadní právní úpravy obsažené v § 64 ZMPS.  
Dovolatel předně nesouhlasí s názorem odvolacího soudu, že by arizonský soud mohl být 
příslušný, pokud by se na jeho příslušnost použilo pravidlo mezinárodní příslušnosti zakotvené v 
čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I., a že proto není dán důvod pro neuznání rozhodnutí podle § 64 
písm. a) ZMPS.  
V posuzované věci je nepochybné, že spor z ochrany osobnosti nepodléhá výlučné pravomoci 
českých soudů. Důvod neuznání rozsudku arizonského soudu by proto mohl spočívat pouze v 
tom, že by tento (a ani jiný orgán na území Arizony) nebyl příslušný k nalézacímu řízení v této 
věci, pokud by se na jeho příslušnost použila pravidla příslušnosti, kterými se řídí příslušnost 
českých soudů.  
Při zjišťování, zda je dána druhá překážka uznání rozhodnutí uvedená v § 64 písm. a) ZMPS, 
dochází k promítnutí české úpravy soudní příslušnosti do cizího právního řádu (srov. Kučera, Z.,
Tichý, L.: Zákon o mezinárodním právu soukromém a procesním. Komentář. 1. vydání. Praha: 
Panorama 1989, s. 309). Posuzuje se tedy, zda by některý orgán cizího státu byl příslušný k 
projednání věci, kdyby se uplatnila taková jurisdikční kritéria, která se uplatňují v České 
republice. Těmi jsou nejen jurisdikční pravidla zakotvená v zák. č. 97/1963 Sb., za použití 
občanského soudního řádu, ale i pravidla zakotvená v unijních předpisech, jež jsou nedílnou 
součástí českého práva, jakož i jurisdikční pravidla zakotvená v mezinárodních smlouvách, 
kterými je Česká republika vázána (srov. Bříza, P., Břicháček, T., Fišerová, Z., Horák, P., Ptáček, 
L., Svoboda, J. Zákon o mezinárodním právu soukromém. Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. 
Beck 2014, s. 105). Účelem této úpravy je zabránit uznávání a výkonu v těch případech, kdy si 
cizí orgán přisvojuje rozhodování o věcech, které nemají k jeho státu dostatečně úzkou vazbu. Jde 
zde o určité stanovení mezí pro mezinárodní soudní příslušnost cizího státu.  
Pro posouzení toho, zda by podle uvedených jurisdikčních pravidel mohla být dána příslušnost 
arizonského soudu v projednávané věci, je použitelný i čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I, jak správně 
uvedl odvolací soud. Odvolací soud však přehlédl, že součástí hypotézy čl. 5 odst. 3 nařízení 
Brusel I není jen to, že jde o věc týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti, ale také, že 
jde o žalobu směřující proti osobě s bydlištěm na území některého z členských států Evropské 
unie. Arizonský soud by byl na základě tohoto pravidla příslušný pouze tehdy, pokud by žaloba 
jím projednávaná směřovala proti osobě s bydlištěm na území Arizony, resp. s bydlištěm na území 
Spojených států amerických.  
Protože se splněním této podmínky odvolací soud nezabýval, je jeho právní posouzení dané 
otázky neúplné, a tedy nesprávné.  
Pro úplnost, vzhledem k poukazu dovolatele na možnou příslušnost arizonského soudu podle § 37 
odst. 1 ZMPS za použití § 87 písm. b) o. s. ř., Nejvyšší soud dodává, že pravidla místní 
příslušnosti na výběr daná nestojí sama o sobě, ale jejich použití je podmíněno tím, že má 
žalovaný v České republice obecný soud (arg. „vedle obecného soudu žalovaného, popřípadě 
vedle soudu uvedeného v § 85a“). Arizonský soud by proto mohl být příslušný na základě 
stejného pravidla, které se objevuje v § 87 písm. b) o. s. ř., pouze tehdy, pokud by zároveň v jeho 
prospěch byla splněna podmínka obecného soudu žalovaného.  
Zda tomu tak bylo či nikoli odvolací soud nezkoumal, a proto je i v této otázce jeho právní 
posouzení neúplné, a tedy nesprávné.  
Pro absentující úvahu odvolacího soudu v daném směru není na místě, aby se v současnosti 
Nejvyšší soud vyjadřoval k rozsahu (náhrady újmy), v jakém by v případě použitelnosti pravidla 
příslušnosti podle § 87 písm. b) o. s. ř. byla příslušnost arizonského soudu dána, jak se o tom 
zmiňuje dovolatel.  
Již nesprávné právní posouzení otázky mezinárodní příslušnosti (pravomoci) amerického soudu 
mohlo vést Nejvyšší soud ke zrušení rozsudku odvolacího soudu bez nutnosti vypořádat se s 
dalšími dovolacími námitkami povinného.  
Nejvyšší soud však s ohledem na uplatněné dovolací námitky, týkající se uznání a výkonu 
rozhodnutí přiznávajícího tzv. punitive damages a zpochybnění uznání a výkonu takového 
rozhodnutí pro rozpor s veřejným pořádkem (§ 36 ZMPS), pro které je dovolání rovněž přípustné 
podle § 237 o. s. ř., neboť dosud nebyly v judikatuře Nejvyššího soudu vyřešeny, považuje za 
potřebné uvést následující:  
Institut „punitive damages“ představuje v americkém právním řádu náhradu nemajetkové újmy, 
která nemá za cíl odškodnit žalobce (poškozeného), ale potrestat škůdce (srov. Morris, Clarence,
Punitive Damages in Tort Cases, Harvard Law Review 44, 1931, s. 1184). Punitive damages je 
obvykle uložena za situace, kdy povinný poškodil oprávněného úmyslně, nebo za zjevné, hrubé a 
vědomé ignorace jeho základních práv (Sebok, Anthony: Punitive Damages in the United States. 
In: Koziol, Helmut – Wilcox, Vanessa: Punitive Damages- Common Law and Civil Law 
Perspectives, Springer: Vienna 2009, s. 155, dále též jen „Sebok“). Nejvyšší soud USA definoval 
punitive damages jako soukromoprávní sankce udělované civilními porotami jako potrestání 
zavrženíhodného jednání a odstrašení od jeho dalšího opakování (Gertz proti Robertu Welchovi, 
4218 U. S. 323 /1974/). Ve zmíněném rozhodnutí Nejvyšší soud ale také omezil aplikaci punitive 
damages v případech svobody slova a ochrany osobnostních práv na situace, kdy poškozený 
prokáže, že žalovaný jednal se zlým úmyslem znalosti nepravdivosti informace, kterou šíří, nebo 
alespoň její pravdivost řádně neověřil. Punitive damages lze vnímat jako trestní sankci 
udělovanou v civilních řízeních (srov. například Kelite Prods., Inc. v. Binzel, 224 F.2d 131, 5th 
Cir. 1955). V řízeních o ochranu osobnosti a svobodu projevu může obžalovaný (žalovaný) tvrdit, 
že uložení punitive damages je v rozporu s jeho svobodou projevu a je zakázáno v důsledku svého 
ochromujícího (odrazujícího) účinku (tzv. chilling effect).  
Ve Spojených státech představuje punitive damages kontroverzní institut, který byl předmětem 
přezkumu několika rozhodnutí federálního Nejvyššího soudu (mezi posledními např. případ Philip 
Morris v. Williams, http://supreme.justia.com/cases/federal/us/549/05-1256/opinion.html). 
Úprava punitive damages napříč Spojenými státy se liší, v pěti zemích (Louisiana, Masachusetts, 
Nebraska, New Hampshire a Washington) je zakázaná (Sebok, s. 155). I přes rozdíly mezi 
jednotlivými státy je ale udělována relativně zřídka (podle dostupných statistik v 1 – 5 % 
meritorních rozhodnutí, srov. Sebok, s. 157). Spory o ochranu osobnosti patří nicméně mezi 
nejčastější typ případů, v nichž je udělována. Za poslední období lze sledovat i ve Spojených 
státech trend omezit diskreční pravomoc jednotlivých zemí při přiznávání punitive damages. 
Ústavností celého institutu se federální Nejvyšší soud zabýval v šesti případech, jedním z 
nejdůležitějších byla věc State Farm Mutual Automobile Insurance Co. v. Campbell, kde shledal, 
že punitive damages může mít ústavní povahu pouze, pokud dosáhne rovnováhy mezi satisfakční 
a represivní složkou (State Farm Mut. Auto. Is., 538 U.S. 422, viz 
http://supreme.justia.com/cases/federal/us/538/408/case.html, 
http://www.supremecourt.gov/opinions/07pdf/07-219.pdf,). Nejvyšší soud uvedl, že nepřiměřená 
výše punitive damages je v rozporu s US Due Process Clause 14 ústavního pořádku („A punitive 
damages award of $145 million, where full compensatory damages are $1 million, is excessive 
and violates the Due Process Clause of the Fourteenth Amendment“). Pouze pro úplnost lze dodat, 
že punitive damages se federální Nejvyšší soud zabýval i ve věci Cooper Industries, Ing. v. 
Leathermman Tool Group, Inc (viz. 
http://caselaw.lp.findlaw.com/scripts/getcase.pl?court=US&vol=000&invol=99-2035), BMW of 
North America, Inc. v Core (viz 
http://caselaw.lp.findlaw.com/scripts/getcase.pl?court=US&vol=000&invol=99-2035) nebo 
Exxon Shipping Co. v. Baker (viz. http://www.supremecourt.gov/opinions/07pdf/07-219.pdf).  
Krajský soud v Praze v napadeném usnesení upozornil, že je nutno rozlišovat mezi punitive nebo 
exemplary damages jako náhradou škody v mimořádné výši, která je důvodem odepření pro 
porušení veřejného pořádku, a zvýšenou náhradou škody (aggravated damages), která bývá 
aplikována americkými soudy při zvážení konkrétních přitěžujících okolností. Aggravated 
damages (tedy zvýšená náhrada nemajetkové újmy) má však odlišnou povahu v americkém 
právním systému a ve zbytku Commonwealthu; původně představovala doplňkovou náhradu újmy 
se stanovenou horní hranicí ve výši 100 000 dolarů, udělovanou při zvláště svévolném, 
zlomyslném a zavrženíhodném jednání. Rozdíl mezi aggravated a punitive damages se nicméně 
postupně stírá a dnes se pojem aggravated damages ve Spojených státech téměř nevyužívá nebo se 
využívá pouze jako synonymum pro punitive damages, tedy pro náhradu škody, která nemá 
kompenzační funkci (Sebok, s. 257). Pojem aggravated damages se používá pouze v 10 státech
USA: Florida, Georgia, Illinois, Iowa, Michigan, Minnesota, Missouri, Vermont, Washington a 
New Hampshire (Sebok, s. 258).  
Naopak, český právní řád nezná soukromoprávní institut sankční škody (punitive damages). 
Sankční postih je vyhrazen výlučně státní moci a veřejnému právu (k tomu srovnej konstantní 
judikaturu Nejvyššího soudu: rozsudek sp. zn. 30 Cdo 3936/2010 ze dne 15. prosince 2011, 
rozsudek ze dne 6. srpna 2011, sp. zn. 30 Cdo 2434/2010, rozsudek ze dne 15. března 2012, sp. 
zn. 30 Cdo 1796/2011, rozsudek ze dne 24. dubna 2013, sp. zn. 30 Cdo 2469/2012, rozsudek ze 
dne 28. února 2013, sp. zn. 30 Cdo 2778/2011 nebo rozsudek ze dne 15. prosince 2011, sp. zn. 30 
Cdo 3936/2010, kde Nejvyšší soud výslovně odmítl přítomnost punitive a exemplary damages a 
jiných odškodnění represivní povahy v českém právním řádu).  
Odvolacím soudem citovaný nález Ústavního soudu ze dne 6. března 2012, sp. zn. I. ÚS 1586/09, 
představuje ve vztahu k exemplární náhradě škody a k otázce sankční náhrady škody ojedinělou 
výjimku, která vychází ze zvláštních skutkových okolností případu (srov. reflexi předmětného 
nálezu např. v usnesení II. ÚS 1360/12 ze dne 13. září 2012, usnesení sp. zn. III. ÚS 3066/11 ze 
dne 17. prosince 2013, nebo nálezu sp. zn. II. ÚS 171/12 ze dne 15. května 2012). Citovaný spor 
se týkal zvláštní situace, kdy přiznání relutární náhrady škody směřovalo vůči subjektu (právnické 
osobě), který měl ze zásahu do soukromé sféry jednotlivce v rámci svého výkonu svobody 
projevu finanční prospěch. I proto Ústavní soud konstatoval, že si je vědom toho, že se právní 
teorie shoduje nad primárním významem satisfakční funkce náhrady nemajetkové újmy v 
penězích (odst. 34), a že výše relutární náhrady ve smyslu § 13 odst. 2 zákona č. 40/1964 Sb., 
občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, která nastupuje za situace, kdy se přiměřené 
zadostiučinění s ohledem na snížení důstojnosti fyzické osoby a její vážnosti ve společnosti nejeví 
postačujícím (srov. odst. 32), nesmí být zřejmým bezdůvodným obohacením osoby dotčené 
neoprávněným zásahem a nesmí být likvidační sankcí vytvářející tzv. chilling efect (odst. 44). 
Přiznání zvýšené (nikoliv ale sankční) náhrady nemateriální újmy proto konstruoval jako 
odůvodněnou výjimku platnou pro ochranu vůči zásahům do nejintimnější sféry soukromého 
života veřejně známé osoby, jež ji staví do pozice srovnatelné s osobou soukromou, učiněných 
navíc subjekty, jejichž podnikání je postaveno na, resp. často doprovázeno, zcela prokazatelnými, 
úmyslnými a závažnými zásahy do základních práv jednotlivců, ba vede dokonce ke snížení jejich 
lidské důstojnosti. Míra ochrany musí být totiž podle Ústavního soudu nezbytně oslabována či 
dokonce vyloučena u subjektů, jež účel své existence, činnost a marketingovou strategii zakládají 
převážně na publikaci difamačních, nactiutrhačných a lidskou důstojnost snižujících informacích 
o osobách veřejně činných či známých, za účelem sledování svého majetkového prospěchu a 
zvýšení publicity použitého média (srov. odst. 44).  
Právo Evropské unie má k punitive damages ambivalentní postoj. Návrh nařízení ES č. 864/2007 
ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy, tzv. nařízení 
Řím II) měl obsahovat samostatný článek 24 odmítající nekompenzační náhradu škody pro rozpor 
s veřejným pořádkem („Uplatnění ustanovení právního řádu určeného podle tohoto nařízení, které 
vede k přiznání nekompenzační náhrady škody, jakou je například exemplární anebo represivní 
náhrada škody, je v rozporu s veřejným pořádkem Společenství.“). Pro neshody nad mírou 
diskrece členských států a jejich postoji se nakonec explicitní zmínka nekompenzační náhrady 
škody objevuje pouze v bodu 32 preambule: Z důvodu veřejného zájmu mohou soudy členských 
států za výjimečných okolností použít výhradu veřejného pořádku a imperativní ustanovení. 
Zvláště může být jako porušení veřejného pořádku místa soudu, který se sporem zabývá, 
posuzován případ, kdy by bylo v důsledku uplatnění práva určeného podle tohoto nařízení 
uloženo nekompenzační odškodnění exemplární nebo represivní povahy v mimořádné výši, v 
závislosti na okolnostech případu a právním řádu členského státu soudu, který se sporem zabývá 
(viz Koziol, Helmut - Wilcox, Vanessa: Punitive Damages: Common Law and Civil Law 
Perspectives. Tort and Insurance Law, Vol. 25, Springer 2009, s. 198-199). Judikatura Soudního
dvora Evropské unie, vztahující se k diskriminaci v pracovněprávních vztazích, stojí na zásadě, že 
systém sankcí za porušování vnitrostátních předpisů přijatých k provedení směrnic týkajících se 
zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a 
povolání, musí být účinný, přiměřený a odrazující (srov. např. věc C-81/12, Asociatia Accept 
proti Consilul National pentru Combbaterea Discriminaii).  
Přístup jednotlivých členských států Evropské unie k uznávání punitive damages je různý. 
Evropské soudy odmítají výkon amerických rozhodnutí přiznávajících punitive damages obvykle 
pro rozpor s veřejným pořádkem, zákaz bezdůvodného obohacení a absenci sankční povahy 
náhrady škody v soukromém právu (srov. Nagy, Csongor, István: Recognition and enforcement of 
US judgments involving punitive damages in continental Europe, Nederlands Internationaal 
Privaatrecht /NIPR/, roč.. 30, č. 1, s. 4-11, 2012).  
Spolkový nejvyšší soud v rozhodnutí ze dne 4. června 1992, BGH 118,312 
(http://www.servat.unibe.ch/dfr/bz118312.html), odmítl uznat rozsudek amerického soudu, 
týkající se punitive damages, kterým byla žalobci přiznána náhrada škody za sexuální obtěžování 
čtrnáctiletého chlapce mimo jiné s odůvodněním, že podle moderní koncepce německého 
soukromého práva může náhrada škody sloužit pouze k obnovení postavení před vznikem škody, 
ale nesmí trestat škůdce, ani obohatit poškozeného. Výkon rozhodnutí byl odmítnut pro rozpor s 
veřejným pořádkem ve smyslu čl. 328 odst. 1 Zivilprozessordnung. BGH odmítnutí uznání a 
výkonu založil na základě rozporu s veřejným pořádkem a ústavními principy státu 
(neproporcionální výše udělené náhrady újmy). V souzené věci pachatel vykonal ve Spojených 
státech trest odnětí svobody, nadto mu ještě soudy uložily povinnost vyplatit poškozenému 
750.260,- USD, a to 350.260,- USD jako kompenzační náhradu a 400.000,- USD jako punitive 
damages. Německý soud uznal rozsudek pouze v části týkající se kompenzační náhrady.  
Výkon rozhodnutí přiznávajícího punitive damages odmítají pro rozpor s veřejným pořádkem 
uznat i italské soudy. Nejvyšší soud Itálie v rozhodnutí ze dne 19. ledna 2007, č. 1183/2007, 
Parrott v. Soc. Fimez, uvedl, že cílem občanskoprávní náhrady škody je kompenzovat škodu 
vzniklou poškozené straně (Guiseppe F. Bonacci, a Goldberg Segalla 
http://www.goldbergsegalla.com/resources/news-and-updates/italian-supreme-court-affirms-
position-against-punitive-damage-awards).  
Nejvyšší francouzský soud v řízení o uznání a výkon rozhodnutí Nejvyššího soudu Kalifornice 
(kraj Alameda), přiznávajícího náhradu škody ve výši 3 253 734,45 USD, složené z 1 391 650,12 
USD, představující kompenzační náhradu vzniklé škody, 402 084,33 USD, představující odměnu 
za právní pomoc, a 1 460 000,- USD jako punitive damages dovodil, že cizí rozhodnutí 
přiznávající punitive demages zásadně nejsou v rozporu s veřejným pořádkem a jako taková jsou 
ve Francii vykonatelná. Přiznaná výše punitive damages však musí být přiměřená porušenému 
závazku a skutečné škodě. V projednávané věci pak soud dovodil, že punitive damage 
přesahovala hranici přiměřenosti 
(http://www.courdecassation.fr/jurisprudence_2/premiere_chambre_civile_568/1090_1_18234.ht
ml).  
Nejvyšší soud po zvážení shora uvedených skutečností dospěl k závěru, že uznání cizího 
rozhodnutí přiznávajícího punitive damages v českém právu nelze bez dalšího odmítnout pro 
rozpor s veřejným pořádkem, byť český právní řád nezná soukromoprávní institut sankční škody 
(viz zmiňovaná judikatura Nejvyššího soudu). V tomto směru je třeba nálezu Ústavního soudu ze 
dne 6. března 2012, sp. zn. I. ÚS 1586/09, na který odkazuje odvolací soud, rozumět tak, jak je 
ostatně uvedeno v bodě 37 jeho odůvodnění, že v případě vyšší míry zavinění je vždy 
neoprávněnost zásahu do osobnostních práv zesílena (je zesílena křivda, za niž má přijít 
zadostiučinění), čemuž musí odpovídat i forma a výše poskytované satisfakce. Nejde proto o
umožnění soukromoprávního trestání, ale o stanovení satisfakce ve formě a výši odpovídající 
újmě poškozeného, umocněné zvláštními okolnostmi.  
Ze stejné koncepce ostatně vychází i současný občanský zákoník, který v § 2957 o. z. uvádí 
okolnosti umocňující intenzitu a závažnost újmy poškozeného, k nimž musí být při stanovení její 
náhrady přihlédnuto, jako jsou úmyslné způsobení újmy, zvláště pak způsobení újmy s použitím 
lsti, pohrůžky, zneužitím závislosti poškozeného na škůdci, násobením účinků zásahu jeho 
uváděním ve veřejnou známost, nebo v důsledku diskriminace poškozeného se zřetelem na jeho 
pohlaví, zdravotní stav, etnický původ, víru nebo i jiné obdobně závažné důvody. Vezme se 
rovněž v úvahu obava poškozeného ze ztráty života nebo vážného poškození zdraví, pokud 
takovou obavu hrozba nebo jiná příčina vyvolala.  
Rozpor s veřejným pořádkem není totiž dán jen proto, že české právo nezná institut cizího práva, 
na kterém je cizí rozhodnutí, které má být uznáno, založeno. Rozpor s veřejným pořádkem je dán 
pouze tehdy, pokud by se uznání cizího rozhodnutí příčilo takovým zásadám společenského a 
státního zřízení České republiky a jejího právního řádu, na nichž je nutno bez výhrady trvat (srov. 
§ 36 ZMPS). Účinky rozhodnutí by tedy musely být v rozporu s některou ze základních zásad, na 
nichž je český právní řád založen. Musí jít přitom o konkrétní a existující zásadu (srov. obdobně 
rozsudek Soudního dvora Evropské unie ve věci Meletis Apostolides v. David Charles Orams, 
Linda Elizabeth Orams /C-420/07/).  
Ve vztahu k uznání rozhodnutí ukládajícímu punitive damages je proto možno uplatnit výhradu 
rozporu s českým veřejným pořádkem pouze tehdy, pokud je výše sankční náhrady újmy zjevně 
nepřiměřená újmě, již má odškodnit. V takovém případě se totiž dostává do rozporu s čl. 11 odst. 
1 Listiny základních práv a svobod (dále jen „Listina“), neboť představuje nepřiměřený zásah do 
práva vlastnit majetek (srov. čl. 4 odst. 4 Listiny).  
Při úvaze o tom, zda podkladové rozhodnutí přiznávající náhradu sankční povahy představuje 
nepřiměřený zásah do práva vlastnit majetek, je proto třeba důsledně zkoumat závažnost újmy, 
která má být na základě podkladového rozhodnutí kompenzována, když vyšší (intenzivnější) újma 
ospravedlňuje vyšší náhradu, a dále to, zda nejsou kompenzační a sankční složka náhrady ve 
zjevném nepoměru ve prospěch sankční složky (tj. zda není kompenzační složka náhrady újmy 
zjevně nižší než složka sankční) a zda výše náhrady nepřípustným způsobem nezasahuje do 
majetkových práv povinné osoby (tj. není likvidační, nemá rdousící efekt). Teprve po zvážení 
těchto kritérií lze posoudit, zda uznání takového rozhodnutí je v souladu s veřejným pořádkem.  
Protože i tato úvaha v rozsudku odvolacího soudu chybí, je třeba jeho právní posouzení považovat 
za neúplné a tudíž nesprávné.  
Pokud jde o otázku vzájemnosti uznávání rozhodnutí, Nejvyšší soud se jí s ohledem na obsah 
dovolacích námitek nezabýval.  
Protože odvolací soud nesprávně posoudil otázku mezinárodní příslušnosti amerického soudu, 
jakož i otázku možného rozporu uznávaného rozhodnutí s českým veřejným pořádkem, 
postupoval Nejvyšší soud podle § 243e odst. 1 a 2 o. s. ř., usnesení odvolacího soudu zrušil a věc 
mu vrátil k dalšímu řízení.  
Odvolací soud je vázán právním názorem dovolacího soudu (243g odst. 1 věta první o. s. ř. ve 
spojení s § 226 odst. 1 téhož zákona).  
O náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení soud rozhodne v novém rozhodnutí o 
věci (§ 243g odst. 1 věta druhá o. s. ř.).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.  
 
V Brně dne 22. srpna 2014 
 
JUDr. Miroslava J i r m a n o v á, Ph.D. 
předsedkyně senátu