null
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
23. dubna 2026(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Naléhavé řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Směrnice
2012/29/EU – Minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu – Články
6, 10 a 18 – Právo obdržet informace týkající se věci a právo být vyslechnut – Vnitrostátní právní předpisy, které stanoví mimořádný opravný prostředek ve prospěch osoby odsouzené v nepřítomnosti s cílem dosáhnout zrušení pravomocného odsuzujícího rozsudku – Neuznání práva oběti být informována o podání tohoto mimořádného opravného prostředku a práva účastnit se příslušného řízení – Směrnice (EU) 2016/343 – Presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem – Články
8 a 9 – Právo na nové řízení před soudem nebo jiný prostředek právní nápravy, který umožní nově posoudit skutkový stav věci – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie – Právo na spravedlivý proces – Článek 54
Listiny základních práv – Zákaz zneužití práv“
Ve věci C‑24/26 PPU [Casotta](i),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Corte d’appello di Roma (odvolací soud v Římě, Itálie) ze dne 7. ledna 2026, došlým Soudnímu dvoru dne 22. ledna 2026, v trestním řízení proti
CV,
za účasti:
Procuratore generale presso la Corte d’appello di Roma,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení: I. Jarukaitis, předseda senátu, M. Condinanzi, N. Jääskinen (zpravodaj), R. Frendo a A. Kornezov, soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
za soudní kancelář: E. Sartori, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 18. března 2026,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za italskou vládu: S. Fiorentino, jako zmocněnec, ve spolupráci s: M. Greco, vice avvocato generale, jakož i E. Feola a A. Trimboli, avvocati dello Stato,
–        za Evropskou komisi: F. Tomat, J. Vondung a I. Zaloguin, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 16. dubna 2026,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 6, 10 a 18 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU ze dne 25. října 2012, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu a kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV
(Úř. věst. 2012, L 315, s. 57), článků 8 a 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1), jakož i článků 47 a 54 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) ve spojení s články 6 a 17 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“).
2        Tato žádost byla podána v rámci mimořádného opravného prostředku, který podal obžalovaný CV
poté, co byl v nepřítomnosti odsouzen k trestu odnětí svobody v délce pěti let a tří měsíců a k peněžitému trestu ve výši 1 500 eur za těžké ublížení na zdraví a loupež s přitěžujícími okolnostmi, a kterým se CV
domáhal zrušení pravomocného odsuzujícího rozsudku a zahájení nového řízení ve věci samé.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3        Článek 6 EÚLP, nadepsaný „Právo na spravedlivý proces“, stanoví:
„1.      Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. [...]
2.      Každý, kdo je obviněn z trestného činu, se považuje za nevinného, dokud jeho vina nebyla prokázána zákonným způsobem.
3.      Každý, kdo je obviněn z trestného činu, má tato minimální práva:
a)      být neprodleně a v jazyce, jemuž rozumí, podrobně seznámen s povahou a důvodem obvinění proti němu;
b)      mít přiměřený čas a možnost k přípravě své obhajoby;
c)      obhajovat se osobně nebo za pomoci obhájce podle vlastního výběru nebo, pokud nemá prostředky na zaplacení obhájce, aby mu byl poskytnut bezplatně, jestliže to zájmy spravedlnosti vyžadují;
d)      vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě a dosáhnout předvolání a výslech svědků ve svůj prospěch za stejných podmínek, jako svědků proti sobě;
e)      mít bezplatnou pomoc tlumočníka, jestliže nerozumí jazyku používanému před soudem nebo tímto jazykem nemluví.“
4        Článek 17 EÚLP, nadepsaný „Zákaz zneužití práv“, stanoví:
„Nic v této Úmluvě nemůže být vykládáno tak, jako by dávalo státu, skupině nebo jednotlivci jakékoli právo vyvíjet činnost nebo dopouštět se činů zaměřených na zničení
[zmaření] kteréhokoli ze zde přiznaných práv a svobod nebo na omezování těchto práv a svobod ve větším rozsahu, než to Úmluva stanoví.“
Unijní právo
Listina základních práv
5        Článek 47 Listiny, nadepsaný „Právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces“, stanoví:
„Každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem.
Každý má právo, aby jeho věc byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, předem zřízeným zákonem. Každému musí být umožněno poradit se, být obhajován a být zastupován.
Bezplatná právní pomoc je poskytnuta všem, kdo nemají dostatečné prostředky, pokud je to nezbytné k zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti.“
6        Článek 54 Listiny, nadepsaný „Zákaz zneužití práv“, stanoví:
„Žádné ustanovení této listiny nesmí být vykládáno tak, jako by dávalo jakékoli právo vyvíjet činnost nebo dopustit se činu zaměřeného na zmaření kteréhokoli z práv a svobod uznaných v této listině nebo na jejich omezení ve větším rozsahu, než tato listina stanoví.“
Směrnice 2012/29
7        Body 11, 20, 26 a 58 odůvodnění směrnice 2012/29 znějí následovně:
„(11)      Tato směrnice stanoví minimální pravidla. Členské státy mohou rozšířit práva stanovená v této směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany.
[...]
(20)      Postavení obětí v systému trestního soudnictví a skutečnost, zda se mohou aktivně účastnit trestního řízení, se mezi jednotlivými členskými státy liší v závislosti na příslušném vnitrostátním systému a jsou určeny jedním nebo více následujícími kritérii: zda jim vnitrostátní systém uděluje právní postavení strany v trestním řízení; zda oběť podléhá zákonnému požadavku aktivně se účastnit trestního řízení, nebo je to od ní požadováno, například jako svědek; nebo zda má oběť podle vnitrostátního práva právní nárok aktivně se účastnit trestního řízení a usiluje o to, pokud jí vnitrostátní systém neuděluje právní postavení strany v trestním řízení. Členské státy by měly určit, která z těchto kritérií se uplatní pro vymezení rozsahu práv stanovených touto směrnicí, je-li v ní odkazováno na postavení oběti v příslušném systému trestního soudnictví.
[...]
(26)      Poskytované informace by měly být dostatečně podrobné, aby mohlo být s oběťmi zacházeno s respektem a aby tyto oběti měly možnost činit informovaná rozhodnutí, pokud jde o jejich účast v řízení. Z tohoto hlediska jsou mimořádně důležité informace, které dovolují oběti být seznámena se současným stavem řízení. To je stejně důležité i ohledně informací, které oběti umožní se rozhodnout, zda požádat o přezkum rozhodnutí o zastavení trestního stíhání.
[...]
(58)      Obětem, které byly označeny za zranitelné z hlediska sekundární a opakované viktimizace, zastrašování a odvety, by měla být nabídnuta vhodná opatření na jejich ochranu během trestního řízení. Konkrétní povaha těchto opatření by měla být stanovena na základě individuálního posouzení a s ohledem na přání oběti. Rozsah každého takového opatření by měl být stanoven v souladu s pravidly pro soudní rozhodování, aniž jsou dotčena práva na obhajobu. Při určování, zda jsou potřebná zvláštní opatření, by měly být hlavními faktory obavy a strach obětí v souvislosti s řízením.“
8        Článek 1 odst. 1 uvedené směrnice, nadepsaný „Cíle“, stanoví:
„Účelem této směrnice je zajistit, aby se obětem trestného činu dostalo vhodných informací, podpory a ochrany a mohly se účastnit trestního řízení.
[...]“
9        Článek 6 této směrnice, nadepsaný „Právo na informace o případu“, stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby obětem bylo bez zbytečného prodlení oznámeno, že mají právo obdržet následující informace o trestním řízení zahájeném v důsledku trestního oznámení ve věci trestného činu, který byl na nich spáchán, a aby oběti tyto informace na žádost obdržely:
a)      jakékoliv rozhodnutí nepokračovat ve vyšetřování či jej zastavit nebo zastavit trestní stíhání pachatele;
b)      doba a místo konání soudního jednání a povaha obvinění vznesených proti pachateli.
2.      Členské státy zajistí, aby obětem bylo v souladu se jejich postavením v příslušném systému trestního soudnictví bez zbytečného prodlení oznámeno, že mají právo obdržet následující informace o trestním řízení zahájeném v důsledku trestního oznámení ve věci trestného činu, který byl na nich spáchán, a aby oběti tyto informace na žádost obdržely:
a)      jakýkoliv konečný rozsudek soudu;
b)      informace, které oběti umožní znát stav trestního řízení, ledaže by takovým poskytnutím informací mohl být ve výjimečných případech nepříznivě ovlivněn řádný průběh případu.
3.      Informace stanovené v odst. 1 písm. a) a odst. 2 písm. a) zahrnují odůvodnění nebo stručné shrnutí důvodů pro dotčené rozhodnutí s výjimkou případů rozhodnutí poroty nebo rozhodnutí, jehož odůvodnění je důvěrné, která se podle vnitrostátních právních předpisů nezdůvodňují.
4.      Přání oběti být nebo nebýt informována by mělo být pro příslušné orgány závazné, s výjimkou případů, kdy je třeba tyto informace poskytnout v souvislosti s oprávněním oběti aktivně se účastnit trestního řízení. Členské státy umožní oběti kdykoliv změnit její přání a tuto skutečnost zohlední.
5.      Členské státy zajistí, aby byla obětem poskytnuta možnost získat bez zbytečného prodlení informace o tom, že osoba zadržovaná, stíhaná či odsouzená pro trestný čin, který se oběti týká, byla propuštěna nebo unikla z výkonu trestu nebo vazby. Mimoto členské státy zajistí, aby v případě propuštění pachatele nebo jeho úniku z výkonu trestu byla oběť informována o všech příslušných opatřeních přijatých na její ochranu.
6.      Obětem se informace uvedené v odstavci 5 sdělují na žádost přinejmenším v případech, kdy existuje nebezpečí nebo je zjištěno riziko jejich újmy, s výjimkou případů, kdy je zjištěno riziko újmy pachateli vyplývající z takového poskytnutí informací.“
10      Článek 10 téže směrnice, nadepsaný „Právo na slyšení“, stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby oběti mohly být během trestního řízení vyslechnuty a mohly předkládat důkazy. Má-li být vyslechnuta dětská oběť, řádně se zohlední věk a vyspělost dítěte.
2.      Procesní pravidla, podle nichž mohou být oběti během trestního řízení vyslechnuty a mohou předkládat důkazy, stanoví vnitrostátní právní předpisy.“
11      Článek 18 směrnice 2012/29, nadepsaný „Právo na ochranu“, zní:
„Aniž jsou dotčena práva obhajoby, členské státy zajistí, aby byla k dispozici opatření na ochranu obětí a jejich rodinných příslušníků před sekundární či opakovanou viktimizací, zastrašováním a odvetou, a to včetně opatření proti riziku citové nebo psychické újmy a na ochranu důstojnosti oběti v průběhu výslechu a podávání svědecké výpovědi. Tato opatření zahrnují v nezbytných případech rovněž postupy pro fyzickou ochranu obětí a jejich rodinných příslušníků podle vnitrostátních právních předpisů.“
Směrnice 2016/343
12      Body 9, 33, 38 a 48 odůvodnění směrnice 2016/343 uvádí:
„(9)      Cílem této směrnice je posílit právo na spravedlivý proces v trestním řízení stanovením společných minimálních pravidel pro některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při řízení před soudem.
[...]
(33)      Právo na spravedlivý proces představuje jednu ze základních zásad demokratické společnosti. Právo podezřelé nebo obviněné osoby na to, aby byla přítomna při řízení před soudem, z tohoto práva vychází a mělo by být zajištěno v celé [Evropské] [u]nii.
[...]
(38)      Při posuzování otázky, zda způsob vyrozumění zajišťuje dostatečnou informovanost dotčené osoby o řízení před soudem, by se ve vhodných případech mělo rovněž přihlédnout k tomu, jaké úsilí vyvinuly orgány veřejné moci k tomu, aby dotčenou osobu vyrozuměly, a k tomu, jaké úsilí vyvinula dotčená osoba sama, aby obdržela informace jí určené.
[...]
(48)      Vzhledem k tomu, že tato směrnice stanoví minimální pravidla, měly by mít členské státy možnost rozšířit práva stanovená v této směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany. Úroveň ochrany poskytovaná členskými státy by nikdy neměla být nižší než normy stanovené Listinou nebo EÚLP v souladu s tím, jak je vykládají Soudní dvůr a Evropský soud pro lidská práva.“
13      Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Předmět“, stanoví:
„Tato směrnice stanoví společná minimální pravidla týkající se:
a)      některých aspektů presumpce neviny v trestním řízení;
b)      práva být přítomen při trestním řízení před soudem.“
14      Článek 8 této směrnice, nadepsaný „Právo být přítomen při řízení před soudem“, stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby podezřelá nebo obviněná osoba měla právo být ve vlastní věci přítomna při řízení před soudem.
2.      Členské státy mohou stanovit, že řízení před soudem, jež může vést k rozhodnutí o vině či nevině podezřelé nebo obviněné osoby, se může konat v její nepřítomnosti, pokud:
a)      podezřelá nebo obviněná osoba byla o řízení před soudem řádně vyrozuměna a na následky nedostavení se k soudu upozorněna; nebo
b)      podezřelá nebo obviněná osoba, jež byla o řízení před soudem vyrozuměna, je zastupována zmocněným obhájcem, jehož si tato podezřelá či obviněná osoba zvolila, nebo jenž jí byl ustanoven státem.
3.      Rozhodnutí, které bylo přijato podle odstavce 2, může být vůči dotčené podezřelé či obviněné osobě vykonáno.
4.      Pokud právní řád členských států umožňuje provést řízení před soudem v nepřítomnosti podezřelé nebo obviněné osoby, avšak nelze splnit podmínky stanovené v odstavci 2 tohoto článku, neboť přes vynaložení přiměřeného úsilí nemohlo být zjištěno místo pobytu podezřelé či obviněné osoby, mohou členské státy stanovit, že takové rozhodnutí lze přesto vynést a vykonat. V takovém případě členské státy zajistí, aby v okamžiku vyrozumění podezřelé nebo obviněné osoby o takovém rozhodnutí, zejména při jejím zadržení, byla tato osoba rovněž v souladu s článkem 9 poučena o možnosti napadnout takové rozhodnutí a o právu na nové řízení před soudem či na uplatnění jiného prostředku právní nápravy.
5.      Tímto článkem nejsou dotčena vnitrostátní pravidla, jež stanoví, že soudce nebo příslušný soud může dočasně vykázat podezřelou nebo obviněnou osobu z projednávání věci před soudem, je-li to nezbytné v zájmu zajištění řádného průběhu trestního řízení, za podmínky, že je dodrženo právo dané osoby na obhajobu.
6.      Tímto článkem nejsou dotčena vnitrostátní pravidla, jež stanoví, že řízení nebo některá jeho stadia jsou vedeny písemně, za podmínky, že je to v souladu s právem na spravedlivý proces.“
15      Článek 9 téže směrnice, nadepsaný „Právo na nové řízení před soudem“, stanoví:
„Členské státy zajistí, aby v případech, kdy podezřelá nebo obviněná osoba nebyla přítomna při řízení, které bylo proti ní vedeno před soudem, a kdy nebyly splněny podmínky stanovené v čl. 8 odst. 2, měla tato osoba právo na nové řízení před soudem nebo jiný prostředek právní nápravy, který umožní nově posoudit skutkový stav věci, včetně vyhodnocení nových důkazů, a který může vést ke zrušení původního rozhodnutí. Členské státy v této souvislosti zajistí, aby tato podezřelá nebo obviněná osoba měla právo být přítomna při řízení před soudem, aktivně se jej účastnit v souladu s vnitrostátními procesními předpisy a vykonávat své právo na obhajobu.“
Italské právo
16      Článek 420a decreto del Presidente della Repubblica n. 447 – Approvazione del codice di procedura penale (dekret prezidenta republiky č. 447, kterým se schvaluje trestní řád) ze dne 22. září 1988 (GURI č. 250 ze dne 24. října 1988, řádný dodatek č. 92) (dále jen „trestní řád“) ve znění decreto legislativo n. 150, Attuazione della legge 27 settembre 2021, n. 134, recante delega al Governo per l’efficienza del processo penale, nonchè in materia di giustizia riparativa e disposizioni per la celere definizione dei procedimenti giudiziari (legislativní nařízení č. 150, o provedení zákona ze dne 27. září 2021, č. 134, o přenesení pravomocí na vládu za účelem zefektivnění trestního řízení, restorativní justice a ustanovení o rychlém řešení soudních řízení) ze dne 10. října 2022 (GURI č. 243 ze dne 17. října 2022, řádný dodatek č. 38), nazvaný „Nepřítomnost stíhané osoby“, stanoví:
„1.      Je-li obžalovaný, ať již je na svobodě nebo ve vazbě, nepřítomen při jednání, soud pokračuje v řízení v jeho nepřítomnosti:
a)      pokud byl obžalovaný předvolán k jednání doručením písemnosti do vlastních rukou nebo osobě, kterou výslovně pověřil převzetím písemnosti;
b)      pokud se obžalovaný výslovně vzdal práva dostavit se k soudu nebo se v případě překážky ve smyslu článku 420b výslovně vzdal uplatnění této překážky.
2.      Soud pokračuje v řízení v nepřítomnosti obžalovaného také tehdy, pokud se domnívá, že je jinak prokázáno, že obžalovaný skutečně věděl o probíhajícím řízení a jeho nepřítomnost na jednání je důsledkem jeho dobrovolného a vědomého rozhodnutí. Za tímto účelem soud zohlední způsob doručení, úkony učiněné obžalovaným před jednáním, jmenování obhájce dle vlastního výběru a všechny další relevantní okolnosti.
3.      Soud pokračuje v řízení v nepřítomnosti obžalovaného i mimo případy uvedené v odstavcích 1 a 2, pokud byl obžalovaný prohlášen za uprchlého nebo se jiným způsobem dobrovolně vyhnul tomu, aby se dozvěděl o probíhajícím řízení.
4.      V případech uvedených v odstavcích 1, 2 a 3 soud prohlásí obžalovaného za nepřítomného. Není-li v zákoně stanoveno jinak, je obžalovaný prohlášený za nepřítomného zastoupen obhájcem.
5.      Mimo případy uvedené v odstavcích 1, 2 a 3 soud před tím, než zahájí postup podle článku 420c, odročí jednání a nařídí, aby předvolání podle článku 419, obžaloba a zápis z jednání byly doručeny obžalovanému osobně ze strany Polizia giudiziaria (soudní policie).
6.      Usnesení, kterým se prohlašuje nepřítomnost obžalovaného, se zruší i bez návrhu, pokud se obžalovaný před vydáním rozhodnutí dostaví k soudu. Obžalovanému je navrácena lhůta, aby mohl uplatnit práva, o která přišel:
a)      pokud prokáže, že se z důvodu náhody, vyšší moci nebo jiné legitimní překážky nemohl včas dostavit, aby uplatnil práva, o která přišel, a že nemohl včas předložit důkaz o překážce bez svého zavinění;
b)      pokud v případech uvedených v odstavcích 2 a 3 prokáže, že skutečně nevěděl o probíhajícím řízení a že bez vlastního zavinění nemohl včas zasáhnout, aby uplatnil práva, o která přišel;
c)      pokud se v každém případě ukáže, že podmínky pro řízení v jeho nepřítomnosti nebyly splněny.
7.      S výjimkou případu uvedeného v odstavci 6, pokud se ukáže, že podmínky pro řízení v nepřítomnosti nebyly splněny, soud zruší, a to i bez návrhu, usnesení, kterým se prohlašuje nepřítomnost obžalovaného, a postupuje podle odstavce 5.“
17      Článek 629a trestního řádu stanoví:
„1.      S výjimkou případů upravených v článku 628a může odsouzená osoba nebo osoba, proti níž bylo vydáno pravomocné rozhodnutí o ochranném opatření, ve vztahu k níž bylo řízení vedeno v nepřítomnosti, dosáhnout zrušení pravomocného rozhodnutí, pokud prokáže, že byla prohlášena za nepřítomnou bez splnění podmínek stanovených v článku 420a a nemohla podat opravný prostředek proti rozsudku ve lhůtě bez vlastního zavinění, ledaže by bylo prokázáno, že skutečně věděla o konání řízení před soudem před vynesením rozsudku.
2.      Žádost se podává ke Corte d’appello (odvolací soud, Itálie) v obvodu, v němž sídlí soud, který vydal rozhodnutí, pod sankcí nepřípustnosti, osobně dotčenou osobou nebo obhájcem vybaveným zvláštní plnou mocí do třiceti dnů od okamžiku, kdy se tato osoba dozvěděla o rozsudku.
3.      Corte d’appello (odvolací soud) rozhodne podle článku 127 a pokud žádosti vyhoví, zruší rozsudek a nařídí předání spisu soudu fáze nebo stupně řízení, v němž došlo k vadě řízení.
[...]“
Původní řízení a předběžné otázky
18      Dne 2. dubna 2022 byl CV
v Římě (Itálie) zatčen příslušníky justiční policie in flagrante delicto při spáchání těžkého ublížení na zdraví a loupeže s přitěžujícími okolnostmi. V době zatčení si CV
zvolil obhájce, kterého pověřil zajištěním své obhajoby.
19      Dne 4. dubna 2022 na jednání před Tribunale ordinario di Roma (soud prvního stupně v Římě, Itálie), které mělo potvrdit jeho zatčení, CV uvedl, že ačkoli je zapsán v evidenci fyzických osob jako osoba s bydlištěm u své matky na Sicílii, již pět let trvale pobývá v Římě. Poukázal na to, že jeho bydliště se nachází v prostorách jídelny pro chudé provozované charitativním sdružením a že procesní písemnosti mu mají být zasílány na tuto adresu.
20      Na závěr tohoto jednání, jelikož zatčení CV
nebylo potvrzeno, Giudice per le indagini preliminari presso il Tribunale ordinario di Roma (soudce pro předběžné vyšetřování u soudu prvního stupně v Římě, Itálie) na žádost Pubblico ministero (státního zástupce, Itálie) postoupil věc CV Tribunale ordinario di Roma (soud prvního stupně v Římě), který zasedal jako kolegium, k okamžitému vynesení rozsudku na jednání, jehož termín byl stanoven na 4. října 2022.
21      Dne 9. května 2022 se příslušníci římské městské policie dostavili na adresu, kterou CV uvedl jako místo svého pobytu v Římě, aby mu doručili usnesení o okamžitém projednání. Protože se jim nepodařilo dotyčnou osobu na této adrese najít, předali toto usnesení jedné z osob odpovědných za fungování dotčeného charitativního sdružení. Tato osoba uvedla, že CV se tam objevil o dva dny dříve, a ujistila, že usnesení o okamžitém projednání vloží do osobní poštovní schránky CV.
22      Dne 4. října 2022 bylo usnesení o okamžitém projednání doručeno certifikovanou elektronickou poštou advokátovi určenému CV, protože místo bydliště uvedené ze strany CV nebylo pro tento účel vhodné.
23      Na jednání konaném dne 4. října 2022 ustanovil Tribunale ordinario di Roma (soud prvního stupně v Římě) jiného advokáta jako obhájce ex offo, z důvodu, že advokát určený CV se vzdal svého zmocnění pro nemožnost CV dohledat.
24      Na závěr tohoto jednání Tribunal ordinario di Roma (soud prvního stupně v Římě) konstatoval, že usnesení o okamžitém projednání nebylo CV doručeno, a vrátil spis soudní kanceláři, aby toto usnesení doručil znovu.
25      Podle informací, které má Soudní dvůr k dispozici, vstoupilo dne 30. prosince 2022 v platnost legislativní nařízení č. 150 ze dne 10. října 2022, které v plném rozsahu nahrazuje dřívější článek 420a trestního řádu novým ustanovením, podle něhož nelze v řízení pokračovat v nepřítomnosti dotčené osoby, s výjimkou případů, kdy jsou splněny podmínky stanovené v tomto ustanovení, zejména pokud byla dotyčné osobě doručena písemnost obsahující předvolání, a to do vlastních rukou nebo osobě, kterou dotyčná osoba výslovně pověřila převzetím písemnosti, nebo pokud se výslovně vzdala práva dostavit se k soudu. Podle odstavce 3 tohoto článku 420a může trestní řízení pokračovat i v nepřítomnosti dotyčné osoby, pokud byla tato osoba prohlášena za uprchlou nebo se jiným způsobem dobrovolně vyhnula tomu, aby se o probíhajícím řízení dozvěděla.
26      Na jednání dne 17. ledna 2023 Tribunale ordinario di Roma (soud prvního stupně v Římě) konstatoval, že je třeba dotyčnou osobu vyhledat, jelikož nebylo prokázáno, že se CV o řízení proti němu vedeném skutečně dozvěděl.
27      Po tomto soudním jednání se příslušníci římské městské policie marně – a to i telefonicky – pokoušeli kontaktovat CV na adrese, kterou uvedl jako své bydliště v Římě.
28      Během jednání dne 13. června 2023 Tribunale ordinario di Roma (soud prvního stupně v Římě) konstatoval, že ze
služebního záznamu městské policie v Římě vyplývá, že CV nemohl být nalezen. Nařídil proto, aby byl vyhledán na adrese svého bydliště, tj. v domě své matky na Sicílii, a aby mu byla doručena kopie usnesení o okamžitém projednání a kopie protokolu z jednání ze dne 13. června 2023, kterým bylo jednání odloženo na 23. října 2023.
29      Dne 19. června 2023 byly tyto dvě písemnosti doručeny matce CV s poznámkou „matka žijící ve společné domácnosti“, ačkoli již 3. února 2023 předložila prohlášení o odchodu svého syna z domácnosti rodičů a požádala o jeho vyškrtnutí ze
seznamu členů této domácnosti, jak je veden v evidenci obyvatel.
30      Na jednání dne 23. října 2023 Tribunale ordinario di Roma (soud prvního stupně v Římě) konstatoval, že usnesení o okamžitém projednání bylo doručeno matce žijící ve společné domácnosti s CV, a nařídil projednání věci v nepřítomnosti CV, jelikož bylo prokázáno, že CV skutečně o řízení proti němu
věděl a jeho nepřítomnost na jednání musí být považována za dobrovolné a vědomé rozhodnutí podle čl. 420a odst. 3 trestního řádu.
31      Rozsudkem ze dne 23. října 2023 byl CV odsouzen k trestu odnětí svobody v délce pěti let a tří měsíců a k pokutě ve výši 1 500
eur jako spolupachatel trestných činů těžkého ublížení na zdraví a loupeže s přitěžujícími okolnostmi spáchaných v Římě.
32      Vzhledem k tomu, že se CV proti tomuto rozhodnutí neodvolal, nabylo dne 14. dubna 2024 právní moci.
33      Na základě příkazu k výkonu předmětného trestu, který vydalo Pubblico ministero (státní zastupitelství) dne 11. října 2024, byl CV dne 19. listopadu 2024 zatčen příslušníky justiční policie.
34      Dne 19. prosince 2024 podal CV mimořádný opravný prostředek podle článku 629a trestního řádu u Corte d’appello di Roma (odvolací soud v Římě, Itálie), který je předkládajícím soudem, a navrhl zrušení odsuzujícího rozsudku ze dne 23. října 2023, který nabyl právní moci, jak je uvedeno v bodě 32 tohoto rozsudku, a případně zahájení nového řízení ve věci samé. Na podporu opravného prostředku namítal, že řízení bylo vedeno v nepřítomnosti v rozporu s podmínkami stanovenými v článku 420a trestního řádu a že nemohl podat odvolání, za což nenese vinu, neboť se o řízení, které proti němu bylo vedeno, nedozvěděl.
35      Předkládající soud má pochybnosti o slučitelnosti článků 420a a 629a trestního řádu, které upravují podmínky, jež musí být splněny, aby bylo možné odsoudit osobu stíhanou v nepřítomnosti, a mimořádný opravný prostředek, který má k dispozici odsouzený, jenž byl odsouzen v nepřítomnosti, s unijním právem.
36      Tento soud v první řadě poukazuje zejména na to, že tato vnitrostátní ustanovení mohou být v rozporu s právy obětí trestných činů zaručenými směrnicí 2012/29.
37      V tomto ohledu připomíná, že článek 629a trestního řádu uznává ve prospěch osoby odsouzené v nepřítomnosti mimořádný opravný prostředek uvedený v bodě 34 tohoto rozsudku, avšak nepřiznává oběti dotčeného trestného činu, která neuplatnila nárok na náhradu škody v trestním řízení, jež vedlo k odsouzení, právo být informována o tom, že osoba odsouzená v nepřítomnosti podala takový opravný prostředek, nebo se účastnit tohoto řízení či předložit připomínky, ačkoli toto řízení může vést ke zrušení tohoto odsuzujícího rozsudku vydaného v nepřítomnosti.
38      Podle předkládajícího soudu by takový mimořádný opravný prostředek měl přímý a významný dopad na práva a zájmy oběti, neboť by mohl vést k zahájení nového řízení ve věci samé, a v důsledku toho vystavit oběť riziku sekundární či opakované viktimizace tím, že by se musela znovu účastnit řízení jako celku, avšak neměla by možnost napadnout opravný prostředek takto podaný odsouzeným.
39      Tento soud dále připomíná, že jelikož se články 6, 10 a 18 směrnice 2012/29, které zakotvují právo oběti na informace a na slyšení, vztahují na trestní řízení jako celek, neumožňuje tato směrnice členským státům vyloučit oběť z řízení, které jako v případě řízení stanoveného v článku 629a trestního řádu může vést k úplnému zrušení odsuzujícího rozsudku vydaného v nepřítomnosti a vyžadovat zahájení nového řízení ve věci samé. Tento soud se proto domnívá, že absence jakékoli formy informování nebo sdělení ve prospěch oběti trestného činu, a tudíž jakékoli možnosti vyslechnout tuto oběť v rámci takového mimořádného opravného prostředku, vyplývající z tohoto vnitrostátního ustanovení, by vedla k porušení práv stanovených v článcích 6, 10 a 18 uvedené směrnice.
40      Ve druhé řadě má předkládající soud rovněž pochybnosti o slučitelnosti článků 420a a 629a trestního řádu, jak je vyložil Corte suprema di cassazione (Kasační soud, Itálie), se směrnicí 2016/343.
41      V tomto ohledu předkládající soud připomíná, že ze znění čl. 420a odst. 3 ve spojení s článkem 629a trestního řádu mimo jiné vyplývá, že pravomocný odsuzující rozsudek vydaný v nepřítomnosti nemůže být zrušen za okolností uvedených v tomto odstavci 3 a připomenutých v bodě 25 tohoto rozsudku, pokud je prokázáno, že se obviněná osoba „dobrovolně vyhnul[a] tomu, aby se dozvěděla o probíhajícím řízení“.
42      Tento soud upřesňuje, že tato ustanovení jsou vnitrostátní judikaturou vykládána v tom smyslu, že dobrovolnost jednání obviněné osoby, jímž se tato osoba vyhýbá tomu, aby se dozvěděla o trestním řízení, které je proti ní vedeno, nelze předpokládat na základě nepřímých důkazů nebo objektivního chování této osoby, které prokazuje vědomé přijetí rizika, že se o tomto řízení nedozví. Takové jednání je totiž možné prokázat pouze předložením přímých důkazů, což se de facto rovná požadavku na výslovné prohlášení obviněné osoby, že se dobrovolně snažila vyhnout tomu, aby se dozvěděla o uvedeném řízení.
43      Vzhledem k tomu, že je obzvláště obtížné získat takové přímé důkazy, je soudce projednávající mimořádný opravný prostředek podle článku 629a trestního řádu v praxi téměř systematicky nucen zrušit odsuzující rozsudek vydaný v nepřítomnosti, a to i v případě, že by bylo prokázáno, že obviněná osoba se dopustila jednání, které nepřímo, ale jistě prokazuje úmysl vyhnout se tomu, aby se dozvěděla o trestním řízení, které je proti ní vedeno, nebo v případě, kdy by byla prokázána hrubá nedbalost při informování nebo přijetí rizika, že se o tomto řízení nedozví.
44      Právě o takový případ se jedná ve věci v původním řízení, neboť CV byl vyslechnut příslušníky justiční policie v době, kdy se dopustil několika trestných činů a byl předveden před soud, ale poté se systematicky choval tak, že bylo vysoce předvídatelné, že se nebude schopen seznámit s následnými úkony v trestním řízení, které proti němu bylo zahájeno, čímž vyjádřil úmysl vyhnout se
tomu, aby se dozvěděl o tomto řízení.
45      Vzhledem k tomu, že neexistuje žádný přímý důkaz o takovém úmyslu ze strany CV, vyžadují články 420a a 629a trestního řádu, tak jak jsou vykládány vnitrostátní judikaturou, zrušení odsuzujícího rozsudku vydaného v jeho nepřítomnosti.
46      V tomto ohledu předkládající soud zaprvé tvrdí, že tento výklad vnitrostátních ustanovení může zejména porušovat zásady vyplývající z rozsudku ze dne 13. února 2020, Specializirana prokuratura (Soudní jednání v nepřítomnosti obviněného) (C‑688/18, EU:C:2020:94), v němž Soudní dvůr údajně rozhodl, že podle článků 8 a 9 směrnice 2016/343 právo na obnovu řízení nevzniká automaticky, pokud nepřítomnost obviněné osoby vyplývá z vědomé volby, kterou lze rovněž vyvodit z objektivních okolností daného případu.
47      Zadruhé předkládající soud připomíná, že z rozsudku Evropského soudu pro lidská práva ze dne 1. března 2006 ve věci Sejdovic v. Itálie (EC:ECHR:2006:0301JUD005658100), která se týkala článku 6 EÚLP, vyplývá, že je třeba zajistit ochranu dotčené osoby, která nebyla informována o existenci trestního řízení vedeného proti ní z důvodů, za které není odpovědná, a která byla z tohoto důvodu zbavena možnosti účastnit se řízení a uplatnit své právo na obhajobu.
48      Podle názoru uvedeného soudu však tento rozsudek nelze vykládat ani použít jako základ pro obecné a bezpodmínečné právo na zahájení nového řízení ve věci samé ve všech případech, kdy byl vynesen odsuzující rozsudek v nepřítomnosti obviněné osoby. Za těchto okolností není právo na zahájení nového řízení chápáno jako absolutní právo, ale jako nástroj, který má zajistit spravedlivý průběh řízení. Tento rozsudek tedy nemůže legitimizovat jednání, které umožňuje obviněné osobě vyhýbat se
tomu, aby se dozvěděla o trestním řízení, které je proti ní vedeno, ani nemůže proměnit právo na zahájení nového řízení v mechanismus, který odměňuje vyhýbavé strategie této osoby, její zaviněnou nečinnost nebo vědomé přijetí rizika neobdržení písemností, které se jí týkají, neboť jinak by hrozilo strukturální riziko zneužití práva na obhajobu, které je zakázáno podle článku 17 EÚLP. V tomto ohledu předkládající soud připomíná, že s právy uznanými touto úmluvou, v projednávané věci s právem na spravedlivý proces tak, jak je zakotveno v jejím článku 6, nelze nakládat způsobem, který by narušil jejich funkci a ohrozil práva ostatních a obecný zájem na řádném výkonu spravedlnosti.
49      V projednávané věci by však dotčená vnitrostátní ustanovení tak, jak jsou vykládána vnitrostátní judikaturou, vedla k tomu, že by obviněná osoba byla vedena k oportunistickému chování, které by se mohlo rovnat hrubé nedbalosti nebo vyhýbavé strategii, a v důsledku toho vést ke zneužití mimořádného opravného prostředku ve snaze dosáhnout zrušení pravomocného odsuzujícího rozsudku vydaného v nepřítomnosti.
50      Kromě toho předkládající soud poukazuje na to, že takový systém by měl systémové účinky, neboť by narušil veřejný zájem na konstatování trestných činů, a to tím spíše, že tento mimořádný opravný prostředek by nepřerušil běh maximální promlčecí doby, což by mělo za následek, že by odsouzený měl k dispozici mechanismus, který by v konečném důsledku mohl vést k zániku trestnosti daného činu. Práva oběti by byla rovněž přímo dotčena a tato oběť by byla zbytečně stižena sekundární a opakovanou viktimizací.
51      Za těchto okolností se Corte d’appello di Roma (odvolací soud v Římě) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být články 6, 10 a 18 [směrnice 2012/29] ve spojení s články 47 a 54 [Listiny] a články 6 a 17 [EÚLP] jako celek vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava obsažená v článku 629a italského trestního řádu, která v [rámci mimořádného opravného prostředku, který může narušit závaznost] pravomocného [odsuzujícího] rozsudku [vydaného v nepřítomnosti], [neboť] může vést ke zrušení [tohoto] rozsudku a k nutnosti nového řízení ve věci samé, nestanoví ve vztahu k oběti trestného činu, která se nezúčastnila adhezního řízení, žádnou formu vyrozumění, oznámení nebo účasti?
2)      Musí být články 8 a 9 [směrnice 2016/343] ve spojení s články 47 a 54 [Listiny] a články 6 a 17 [EÚLP] jako celek vykládány v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava stanovená v článcích 420a a 629a italského trestního řádu, která umožňuje zrušení odsuzujícího rozsudku, pokud obžalovaný tvrdí, že neměl skutečnou vědomost o soudním řízení, a to v části, v níž tato právní úprava vylučuje, že dobrovolné vyhýbání se vědomosti o řízení lze dovodit z hrubé nedbalosti obžalovaného nebo z vědomého přijetí rizika neobdržení příslušných písemností, které jsou dovozeny z objektivního chování a nepřímých důkazů?“
K žádosti o použití naléhavého řízení o předběžné otázce
52      Předkládající soud navrhl, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce podle článku
23a statutu Soudního dvora Evropské unie a článku
107 jednacího řádu Soudního dvora.
53      Z těchto ustanovení vyplývá, že použití tohoto řízení podléhá dvěma kumulativním podmínkám. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí vznášet otázky výkladu týkající se prostoru svobody, bezpečnosti a práva, který je předmětem hlavy V
třetí části Smlouvy o FEU. Kromě toho se okolnosti sporu v původním řízení, jak jsou popsány předkládajícím soudem, musí vyznačovat existencí naléhavé situace.
54      Pokud jde o první podmínku, je třeba uvést, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnic 2012/29 a 2016/343, což jsou předpisy spadající do hlavy V
části třetí SFEU týkající se prostoru svobody, bezpečnosti a práva. V souladu s čl. 23a prvním pododstavcem statutu Soudního dvora Evropské unie a čl. 107 odst. 1 jednacího řádu tedy může být tato žádost projednána v naléhavém řízení o předběžné otázce.
55      Druhá podmínka je splněna zejména tehdy, pokud je dotyčná osoba ve věci v původním řízení v současné době zbavena osobní svobody a její ponechání ve vazbě závisí na rozhodnutí Soudního dvora, jelikož jeho odpověď na položené otázky může mít za následek její okamžité propuštění, přičemž je nutné upřesnit, že situaci dotčené osoby je zapotřebí posuzovat ke dni zkoumání žádosti o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. července 2016, JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, bod 29; ze dne 19. září 2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, body 35 a 36, a ze dne 4. září 2025, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, bod 34 a citovaná judikatura).
56      V projednávané věci je zaprvé z předkládacího rozhodnutí zřejmé, že CV je v současné době ve výkonu trestu odnětí svobody, který mu byl uložen v nepřítomnosti rozsudkem ze dne 23. října 2023, jenž nabyl právní moci dne 14. dubna 2024.
57      Zadruhé v odpovědi na žádost Soudního dvora o vysvětlení určenou předkládajícímu soudu podle článku 101 jednacího řádu tento soud v podstatě uvedl, že pokud by s ohledem na odpověď Soudního dvora na jeho otázky použil postup stanovený v článku 629a trestního řádu týkající se zrušení pravomocných odsuzujících rozsudků a vyhověl by mimořádnému opravnému prostředku podanému CV, byl by CV propuštěn na svobodu až do případného obnovení řízení.
58      Za těchto podmínek se čtvrtý senát Soudního dvora dne 9. února 2026 po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení.
K předběžným otázkám
K první otázce
59      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že v rámci spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedené článkem 267 SFEU je na Soudním dvoru, aby poskytl vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska musí Soudní dvůr případně přeformulovat otázky, které jsou mu položeny. V tomto ohledu mu přísluší, aby ze všech poznatků předložených vnitrostátním soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěžil ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (rozsudky ze dne 29. listopadu 1978, Redmond (83/78, EU:C:1978:214, bod 26). ze dne 28. listopadu 2000, Roquette Frères (C‑88/99, EU:C:2000:652, bod 18) a ze dne 29. ledna 2026, Keladis I a Keladis II (C‑72/24 a C‑73/24, EU:C:2026:51, bod 154).
60      Kromě toho je třeba připomenout, že článek 47 Listiny zajišťuje v unijním právu ochranu poskytovanou čl. 6 odst. 1 a článkem 13 EÚLP, takže je třeba odkazovat pouze na první z uvedených ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2017, Berlioz Investment Fund, C‑682/15, EU:C:2017:373, bod 54 a citovaná judikatura). A dále jelikož článek 54 Listiny stanoví stejně jako článek 17 EÚLP zákaz zneužití práv, je třeba stejně tak odkazovat pouze na toto první ustanovení.
61      Pokud jde v projednávané věci o otázku, za jakých podmínek lze považovat jednání osoby obviněné a následně odsouzené v nepřítomnosti za zneužití ve smyslu článku 54 Listiny ve spojení s jejím článkem 47, je třeba uvést, že tato otázka nesouvisí s právy oběti v trestním řízení, a proto musí být řešena v rámci druhé předběžné otázky.
62      Za těchto okolností je třeba vycházet z toho, že předkládající soud se první otázkou v podstatě táže, zda články 6, 10 a 18 směrnice 2012/29 musí být ve světle článku 47 Listiny vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která v případě, že oběť trestného činu neuplatnila podle vnitrostátního práva nárok na náhradu škody v trestním řízení, které vedlo k přijetí pravomocného odsuzujícího rozsudku vydaného v nepřítomnosti, nestanoví v rámci mimořádného opravného prostředku podaného odsouzeným, kterým se tento domáhá zrušení tohoto rozsudku z důvodu, že nemohl být vydán v jeho nepřítomnosti, a případně zahájení nového řízení ve věci samé, povinnost informovat tuto oběť o podání tohoto mimořádného opravného prostředku, ani možnost její účasti v řízení o tomto opravném prostředku.
63      Z ustálené judikatury vyplývá, že pro výklad ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu jak jeho znění a cíl, tak jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jíž je součástí [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 1. srpna 2025, Galerie Karsten Greve (C‑433/24, EU:C:2025:600, bod 31 a citovaná judikatura) a ze dne 18. prosince 2025,
E. (Započtení pohledávek) (C‑481/24, EU:C:2025:996, bod 29 a citovaná judikatura].
64      V tomto ohledu je úvodem zapotřebí zdůraznit, že podle čl. 1 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2012/29 je účelem této směrnice zajistit, aby se obětem trestného činu dostalo vhodných informací, podpory a ochrany a mohly se účastnit trestního řízení.
65      Pokud jde zaprvé o právo oběti na informace, čl. 6 odst. 1 této směrnice vyjmenovává informace o trestním řízení zahájeném v důsledku trestního oznámení ve věci trestného činu, který byl na této oběti spáchán, jež má tato oběť právo na žádost obdržet. Toto ustanovení stanoví, že členské státy zajistí, aby bylo obětem bez zbytečného prodlení oznámeno, že mají právo obdržet informace o jakémkoliv rozhodnutí nepokračovat ve vyšetřování či jej zastavit nebo zastavit trestní stíhání pachatele, jakož i o době a místu konání soudního jednání a povaze obvinění vznesených proti pachateli.
66      V projednávané věci je třeba konstatovat, že informace uvedené v čl. 6 odst. 1 směrnice 2012/29 nemají žádnou souvislost s předmětem mimořádného opravného prostředku, jako je opravný prostředek v původním řízení. Z toho vyplývá, že účelem odstavce 1 není přiznat oběti právo být informována o podání takového mimořádného opravného prostředku.
67      V odstavci 2 článku 6 se stanoví, že členské státy zajistí, aby bylo obětem „v souladu s jejich postavením v příslušném systému trestního soudnictví“ bez zbytečného prodlení oznámeno, že mají právo obdržet informace uvedené v tomto odstavci 2 o trestním řízení zahájeném v důsledku jejich trestního oznámení ve věci trestného činu, který byl na nich spáchán, a aby oběti tyto informace na žádost obdržely. V tomto ohledu odkazuje čl. 6 odst. 2 v písmenu a) na jakýkoli konečný rozsudek soudu a v písmenu b) na informace, které oběti umožní znát „stav trestního řízení“, ledaže by takovým poskytnutím informací mohl být ve výjimečných případech nepříznivě ovlivněn řádný průběh případu.
68      Ze znění článku 6 směrnice 2012/29 tedy vyplývá, že právo oběti obdržet informace uvedené v odstavci 2 závisí na právním postavení, které jí je přiznáno podle vnitrostátního práva v rámci tohoto řízení, takže členské státy nejsou povinny ji informovat o právu obdržet tyto informace nebo jí tyto informace poskytnout, pokud to není v souladu s tímto postavením.
69      Tento výklad je podpořen posouzením kontextu, do kterého je tento článek 6 zasazen.
70      Zejména bod 20 odůvodnění této směrnice uvádí, že postavení obětí v systému trestního soudnictví a skutečnost, zda se mohou aktivně účastnit trestního řízení, se mezi jednotlivými členskými státy liší v závislosti na příslušném vnitrostátním systému a jsou určeny s ohledem na různá kritéria uvedená v tomto bodě odůvodnění a členské státy by měly určit, která z těchto kritérií se uplatní pro vymezení rozsahu práv stanovených touto směrnicí, je-li v ní odkazováno na postavení oběti v příslušném systému trestního soudnictví. Jedním z těchto kritérií je, zda vnitrostátní systém uděluje obětem právní postavení strany v trestním řízení.
71      Tento výklad se navíc jeví být v souladu také s cílem sledovaným článkem 6 směrnice 2012/29, jejíž bod 26 odůvodnění uvádí, že právo na informace o stavu řízení má obětem poskytnout možnost činit informovaná rozhodnutí, pokud jde o jejich „účast“ v řízení.
72      V tomto ohledu je důležité poznamenat, že návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu [COM(2011) 275 final], ve stejném duchu uvádí, že účelem článků kapitoly II směrnice 2012/29, k nimž patří článek 6 této směrnice, „je zajistit, aby měly oběti dostatek informací ve formě, které mohou rozumět, což jim umožní mít úplný přístup ke svým právům a zajistí zacházení s respektem“, a že „[o]běť by měla být dostatečně podrobně informována, aby mohla činit informovaná rozhodnutí o své účasti v řízení a aby věděla, jak dosáhnout přístupu ke svým právům, zejména při rozhodování, zda požadovat přezkum rozhodnutí o zastavení trestního stíhání“.
73      V projednávané věci se předkládající soud zabývá skutečností, že oběť, která neuplatnila nárok na náhradu škody v trestním řízení, jež vedlo k odsouzení osoby v nepřítomnosti, nebyla informována o tom, že odsouzený podal takový mimořádný opravný prostředek, o který se jedná v původním řízení. Jak vyplývá z předkládacího usnesení, cílem takového opravného prostředku je dosáhnout zrušení takového pravomocného odsuzujícího rozsudku z důvodu, že nemohl být vydán v nepřítomnosti, a případně věc znovu projednat ve věci samé.
74      V tomto ohledu je třeba mít za to, že informace týkající se podání mimořádného opravného prostředku, jako je ten, o který jde v původním řízení, mohou spadat do působnosti čl. 6 odst. 2 písm. b) směrnice 2012/29, který odkazuje na „stav trestního řízení“, za předpokladu, že zaprvé předmětné trestní řízení bylo zahájeno v důsledku trestního oznámení ve věci trestného činu, který byl na oběti spáchán, ve smyslu tohoto ustanovení, a zadruhé, že právo oběti obdržet takové informace, pokud o ně požádá, je v souladu s jejím postavením v příslušném vnitrostátním systému trestního soudnictví.
75      Z toho vyplývá, že čl. 6 odst. 2 písm. b) této směrnice nevyžaduje, aby ve vnitrostátním systému, který stanoví možnost oběti uplatnit nárok na náhradu škody v trestním řízení, byla tato oběť informována o takovém opravném prostředku, jako je opravný prostředek dotčený ve věci v původním řízení, pokud není účastníkem řízení podle vnitrostátního práva z důvodu, že uvedený nárok neuplatnila.
76      Je však také důležité zdůraznit, že touto analýzou není dotčeno právo oběti na vyrozumění o případném propuštění osoby, která byla původně odsouzena v nepřítomnosti, na svobodu, v souladu s čl. 6 odst. 5 a 6 směrnice 2012/29.
77      Kromě toho je třeba mít na paměti, že směrnice 2012/29 podlebodu 11 odůvodnění stanoví minimální pravidla a členské státy mohou v zájmu poskytnutí vyšší úrovně ochrany rozšířit práva takto stanovená.
78      Pokud jde zadruhé o právo oběti být vyslechnuta v rámci mimořádného opravného prostředku, jako je ten, o který se jedná v původním řízení, čl. 10 odst. 1 směrnice 2012/29 stanoví, že členské státy musí zajistit, aby oběti mohly být během trestního řízení vyslechnuty a mohly předkládat důkazy. Toto ustanovení tedy obecně stanoví právo oběti být vyslechnuta „během trestního řízení“ a nevyžaduje, aby byla vyslechnuta v každé fázi tohoto řízení.
79      V článku 10 odst. 2 se stanoví, že procesní pravidla, podle nichž mohou být oběti během trestního řízení vyslechnuty a mohou předkládat důkazy, stanoví vnitrostátní právní předpisy.
80      Ze znění čl. 10 odst. 1 a 2 směrnice 2012/29 ve vzájemném spojení tedy vyplývá, že je na členských státech, aby ve vnitrostátním právu určily, v jaké fázi řízení je oběť vyslechnuta.
81      Pokud jde o účel článku 10, z návrhu směrnice Komise uvedeného v bodě 72 tohoto rozsudku vyplývá, že právo být vyslechnut má zajistit, aby oběť měla možnost poskytnout předběžné a doplňující informace, názory a důkazy v průběhu trestního řízení. V tomto návrhu se uvádí, že „[p]řesný rozsah tohoto práva je ponechán na vnitrostátní právní úpravě a může obsahovat jen základní právo na sdělení a předkládání důkazů příslušnému orgánu, širší práva, jako např. zohledňování důkazů, právo na přijetí určitého důkazu nebo právo zasahovat v průběhu soudního jednání“.
82      Z výše uvedeného vyplývá, že cílem práva být vyslechnut, zakotveného v článku 10 směrnice 2012/29, je poskytnout obětem možnost účastnit se řízení týkajícího se trestného činu, který byl na nich spáchán, a zejména jim umožnit přispět ke zjištění relevantních skutkových okolností a ke shromáždění důkazů týkajících se údajného trestného činu a újmy, kterou utrpěly.
83      Z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že v rámci takového mimořádného opravného prostředku, o který se jedná ve věci v původním řízení, mohou být vzneseny pouze procesní otázky skutkové povahy týkající se okolností, za nichž byla prohlášena nepřítomnost obviněné osoby. Jeví se tedy, že tyto otázky nemají žádnou souvislost s podstatou sporu, která se týká údajného trestného činu a případné újmy, kterou oběť utrpěla. Je proto třeba konstatovat, že v rámci tohoto opravného prostředku se jedná pouze o procesní práva odsouzeného, zejména o jeho právo na spravedlivý proces a právo na obhajobu, takže práva oběti, která neuplatnila nárok na náhradu škody, nejsou řízením týkajícím se tohoto opravného prostředku přímo dotčena.
84      Z toho vyplývá, že článek 10 směrnice 2012/29 nevyžaduje, aby byla oběť vyslechnuta v rámci takového mimořádného opravného prostředku, jako je opravný prostředek dotčený ve věci v původním řízení.
85      Jak je uvedeno v bodě 77 tohoto rozsudku, takovým výkladem však není dotčeno právo členských států rozšířit práva stanovená v této směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany.
86      Zatřetí, pokud jde o otázku, zda na základě článku 18 směrnice 2012/29 může oběť využít práva být vyrozuměna o mimořádném opravném prostředku, jako je opravný prostředek dotčený ve věci v původním řízení, a rovněž být vyslechnuta v rámci tohoto opravného prostředku, je třeba uvést, že ze znění tohoto článku vyplývá, že ochranná opatření, která stanoví, mají za cíl „ochranu obětí a jejich rodinných příslušníků před sekundární či opakovanou viktimizací, zastrašováním a odvetou, a to včetně opatření proti riziku citové nebo psychické újmy a [...] ochranu důstojnosti oběti v průběhu výslechu a podávání svědecké výpovědi“.
87      Opatření, která mají zabránit sekundární viktimizaci, však nelze sama o sobě chápat tak, že přiznávají oběti právo účastnit se řízení, jako je řízení v původním řízení, pouze za účelem vyhnout se novému řízení nebo být v takovém řízení vyslechnuta.
88      Kromě toho Soudní dvůr již konstatoval, že ze znění článku 18 směrnice 2012/29 nevyplývá, že by unijní normotvůrce mezi opatření určená k ochraně oběti trestného činu zahrnul omezení na jediný výslech během soudního řízení (rozsudek ze dne 29. července 2019, Gambino a Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, bod 51).
89      Článek 18 směrnice 2012/29 navíc přiznává oběti právo na ochranu, „[a]niž jsou dotčena práva obhajoby“. V témže smyslu se v bodě 58 odůvodnění této směrnice uvádí, že by rozsah každého vhodného opatření na ochranu obětí, které byly označeny za zranitelné z hlediska sekundární a opakované viktimizace, zastrašování a odvety, během trestního řízení měl být stanoven „v souladu s pravidly pro soudní rozhodování, aniž jsou dotčena práva na obhajobu“ (rozsudek ze dne 29. července 2019, Gambino a Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, bod 52).
90      Z toho vyplývá, že článek 18 směrnice 2012/29 v zásadě nebrání tomu, aby byla oběť trestného činu znovu vyslechnuta v rámci nového řízení, jak by tomu mohlo být v případě zrušení odsuzujícího rozsudku na konci řízení podle článku 629a trestního řádu.
91      Článek 18 proto nemůže být základem pro jiný výklad článků 6 a 10 směrnice 2012/29, než jaký je uveden v bodech 75 a 84 tohoto rozsudku.
92      Dále, pokud jde o článek 47 Listiny, ten v prvním odstavci zaručuje, že každý, jehož práva a svobody zaručené právem Unie byly porušeny, má za podmínek stanovených tímto článkem právo na účinné prostředky nápravy před soudem. Ze spisu však nevyplývá, že by oběť byla zbavena účinné soudní ochrany, pokud by nebyla vyrozuměna nebo neměla možnost být vyslechnuta v průběhu řízení o mimořádném opravném prostředku, o který se jedná v původním řízení, za podmínek stanovených směrnicí 2012/29. Ze spisu rovněž nevyplývá, že by byla oběť zbavena takové soudní ochrany práv, která pro ni vyplývají z téže směrnice. Kromě toho je třeba poznamenat, že pokud by takový opravný prostředek, o který se jedná v původním řízení, vedl ke zrušení napadeného odsuzujícího rozsudku, bylo by zahájeno nové řízení ve věci samé, jak vyplývá z dokumentů předložených Soudnímu dvoru.
93      Ze všech výše uvedených skutečností vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že články 6, 10 a 18 směrnice 2012/29 musí být ve světle článku 47 Listiny vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě, že oběť trestného činu neuplatnila podle vnitrostátního práva nárok na náhradu škody v trestním řízení, které vedlo k vydání pravomocného odsuzujícího rozsudku vydaného v nepřítomnosti, nestanoví v rámci mimořádného opravného prostředku podaného odsouzeným, který se domáhá zrušení tohoto rozsudku z důvodu, že nemohl být vydán v jeho nepřítomnosti, a případně zahájení nového řízení ve věci samé, ani povinnost informovat tuto oběť o podání tohoto mimořádného opravného prostředku, ani možnost její účasti v řízení o tomto opravném prostředku.
K druhé otázce
94      Druhou otázkou se vnitrostátní soud v podstatě táže, zda články 8 a 9 směrnice (EU) 2016/343 musí být ve světle článků 47 a 54 Listiny vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která podle výkladu ve vnitrostátní judikatuře ukládá vnitrostátnímu soudu v případě neexistence přímého důkazu o tom, že se osoba odsouzená v nepřítomnosti dobrovolně vyhýbala tomu, aby se dozvěděla o trestním řízení, které vedlo k vydání odsuzujícího rozsudku vůči této osobě, vyhovět opravnému prostředku této osoby, jehož cílem je dosáhnout zrušení tohoto pravomocného rozhodnutí z důvodu, že nemohlo být vydáno v její nepřítomnosti, a případně nařídit zahájení nového řízení ve věci samé.
95      Úvodem je třeba připomenout, že účelem směrnice 2016/343 je podle jejího článku 1 stanovit společná minimální pravidla pro některé prvky trestního řízení, včetně „práva být přítomen při řízení před soudem“. Jak výslovně potvrzuje bod 33 odůvodnění této směrnice, toto právo je nedílnou součástí základního práva na spravedlivý proces (rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 31 a citovaná judikatura).
96      Článek 8 odst. 1 této směrnice v této souvislosti ukládá členským státům zajistit, aby podezřelá nebo obviněná osoba měla právo být ve vlastní věci přítomna při řízení před soudem.
97      Avšak podle odstavce 2 tohoto článku 8 mohou členské státy stanovit, že řízení před soudem, jež může vést k rozhodnutí o vině či nevině podezřelé nebo obviněné osoby, se může konat v její nepřítomnosti, pokud jsou splněny některé podmínky. Odstavec 2 totiž podmiňuje tuto možnost tím, že v souladu s písmenem a) uvedeného odstavce byla podezřelá nebo obviněná osoba o řízení před soudem řádně vyrozuměna a na následky nedostavení se k soudu upozorněna, nebo v souladu s písmenem b) uvedeného odstavce je podezřelá nebo obviněná osoba, jež byla o řízení před soudem vyrozuměna, zastupována zmocněným obhájcem, jehož si tato podezřelá či obviněná osoba zvolila, nebo jenž jí byl ustanoven státem.
98      V článku 8 odst. 3 se kromě toho stanoví, že rozhodnutí, které bylo přijato podle odstavce 2, může být vůči dotčené podezřelé či obviněné osobě vykonáno.
99      Pokud jde o čl. 8 odst. 4 směrnice 2016/343, stanoví se zde, že pokud právní řád členských států umožňuje provést řízení před soudem v nepřítomnosti podezřelé nebo obviněné osoby, avšak nelze splnit podmínky stanovené v odstavci 2 tohoto článku 8, neboť přes vynaložení přiměřeného úsilí nemohlo být zjištěno místo pobytu podezřelé či obviněné osoby, mohou členské státy stanovit, že takové rozhodnutí lze přesto vynést a vykonat. V takovém případě členské státy zajistí, aby v okamžiku vyrozumění podezřelé nebo obviněné osoby o takovém rozhodnutí, zejména při jejím zadržení, byla tato osoba rovněž v souladu s článkem 9 této směrnice poučena o možnosti napadnout takové rozhodnutí a o právu na nové řízení před soudem či na uplatnění jiného prostředku právní nápravy.
100    Kromě toho podle tohoto článku
9 platí, že v případech, kdy je trestní řízení vedeno proti osobě v nepřítomnosti, ačkoli nebyly splněny podmínky stanovené v čl. 8 odst. 2 této směrnice, má tato osoba právo „na nové řízení před soudem nebo jiný prostředek právní nápravy, který umožní nově posoudit skutkový stav věci […] a který může vést ke zrušení původního rozhodnutí“.
101    Jak bylo v tomto ohledu uvedeno v bodě 95 tohoto rozsudku, jelikož „právo být přítomen při řízení před soudem“ zakotvené ve směrnici 2016/343 je nedílnou součástí základního práva na spravedlivý proces, musí být právo na nové řízení, tak jak je stanoveno v článku 9 této směrnice, rovněž považováno za součást prvně uvedeného práva, neboť přispívá k posílení jeho ochrany, jak je zdůrazněno v bodě 9 odůvodnění této směrnice.
102    Z článků 8 a 9 této směrnice nicméně vyplývá, že osoba odsouzená v nepřítomnosti může být zbavena práva na nové řízení, jsou-li splněny podmínky stanovené v čl. 8 odst. 2 této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 33 a citovaná judikatura).
103    V tomto ohledu je třeba uvést, že písmena a) a b) tohoto čl. 8 odst. 2 směrnice 2016/343 se použijí alternativně a každé z nich stanoví dvě kumulativní podmínky, z nichž první, která je společná oběma těmto písmenům, vyžaduje, aby byla podezřelá nebo obviněná osoba vyrozuměna o řízení před soudem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 34).
104    Podle judikatury Soudního dvora vyplývá z bodu 38 odůvodnění této směrnice při posuzování otázky, zda je tato podmínka splněna, že je třeba věnovat zvláštní pozornost tomu, jaké úsilí vyvinuly orgány veřejné moci, aby osobu odsouzenou v nepřítomnosti vyrozuměly o konání řízení před soudem, a tomu, jaké úsilí vyvinula tato osoba sama, aby obdržela příslušné informace. Pro účely tohoto posouzení jsou tedy relevantní přesné a objektivní indicie, že uvedená osoba byla úředně vyrozuměna o tom, že je obžalována ze spáchání trestného činu, a věděla tedy, že proti ní bude vedeno řízení před soudem, avšak úmyslně jedná tak, aby se vyhnula úřednímu obdržení informací o datu a místě konání tohoto řízení, například, když tatáž osoba úmyslně sdělila příslušným orgánům nesprávnou adresu, anebo se na adrese sdělené těmto orgánům již nenachází (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 35).
105    Soudní dvůr v tomto ohledu upřesnil, že osoba odsouzená v nepřítomnosti může být zejména považována za osobu, která disponovala dostatečnými informacemi, aby věděla, že proti ní bude vedeno soudní řízení, pokud obdržela prvotní dokument o vznesení obvinění, jehož obsah odpovídá, pokud jde o vytýkané skutky a jejich právní kvalifikaci, obsahu konečné obžaloby, která proti ní byla nakonec podána. Pokud tedy dotyčná osoba uprchla po obdržení takového prvotního dokumentu o vznesení obvinění, mohou mít členské státy za to, že skutečnost, že příslušné orgány včas zaslaly úřední dokument, ve kterém je uvedeno datum a místo konání řízení před soudem, na adresu, kterou dotyčná osoba sdělila během vyšetřování případu, a předložený důkaz o tom, že tento dokument byl skutečně na tuto adresu doručen, je třeba považovat za vyrozumění uvedené osoby o tomto datu a tomto místu v souladu s čl. 8 odst. 2 směrnice 2016/343, avšak pod podmínkou, že uvedené orgány vynaložily přiměřené úsilí, aby zjistily místo jejího pobytu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, body 36 a 37).
106    Druhá podmínka nezbytná k tomu, aby mohla být osoba odsouzená v nepřítomnosti zbavena práva na nové řízení před soudem, může být splněna buď v souladu s čl. 8 odst. 2 písm. a) a odst. 4 směrnice 2016/343 tehdy, když byla tato osoba řádně upozorněna na následky nedostavení se k soudu, nebo v souladu s čl. 8 odst. 2 písm. b) a odst. 4 uvedené směrnice, když bylo možné mít za to, že tato osoba byla při řízení před soudem zastoupena obhájcem, kterého si sama zvolila nebo který jí byl ustanoven státem (rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, bod 38). V tomto ohledu je třeba připomenout, že v souladu s judikaturou Soudního dvora nemůže ke splnění této podmínky postačovat pouhá skutečnost, že osobu odsouzenou v nepřítomnosti obhajoval v průběhu celého řízení vedeného v její nepřítomnosti soudem ustanovený obhájce, neboť je nezbytné, aby si tato osoba výslovně určila obhájce, který ji bude v nepřítomnosti zastupovat v průběhu soudního řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. května 2025, Kačev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, body 41, 59, 61 a 62).
107    Jsou-li tyto podmínky splněny v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, nebrání směrnice 2016/343 tomu, aby dotčený členský stát odmítl odsouzenému přiznat právo na nové řízení.
108    V projednávané věci z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že zejména v návaznosti na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 1. března 2006 ve věci Sejdovic v. Itálie (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100), by vnitrostátní právní úprava upravující řízení v nepřítomnosti a mimořádný opravný prostředek, o nějž jde ve věci v původním řízení, zejména články 420a a 629a trestního řádu, jak je vyložil Corte suprema di cassazione (Kasační soud), v podstatě vyžadovala, aby v případě uvedeném v čl. 420a odst. 3 bylo právo na nové řízení vždy přiznáno odsouzenému, který byl souzen v nepřítomnosti, pokud nebude podán „přímý“ důkaz, že se „dobrovolně vyhýbal“ tomu, aby se dozvěděl o trestním řízení, které bylo proti němu vedeno.
109    Podle předkládajícího soudu by důsledkem těchto požadavků bylo, že by osoba, která byla odsouzena v nepřítomnosti a dobrovolně se vyhýbala trestnímu řízení vedenému proti ní, mohla následně dosáhnout zrušení odsuzujícího rozsudku a zahájení nového řízení ve věci samé téměř automaticky, neboť by bylo prakticky nemožné předložit přímý důkaz o tomto „dobrovolném vyhýbání“.
110    Jak však vyplývá z judikatury uvedené v bodě 104 tohoto rozsudku, směrnice 2016/343 nevyžaduje takový přímý důkaz pro účely posouzení první podmínky stanovené v čl. 8 odst. 2 této směrnice, která se týká vědomosti obviněné osoby o řízení, neboť lze vzít v úvahu rovněž případné přesné a objektivní indicie, že tato osoba sice byla úředně vyrozuměna o tom, že je obžalována ze spáchání trestného činu, a věděla tedy, že proti ní bude vedeno řízení před soudem, avšak úmyslně jedná tak, aby se vyhnula úřednímu obdržení informací o datu a místě konání tohoto řízení.
111    Stejně tak podle bodu 99 rozsudku Evropského soudu pro lidská práva ze dne 1. března 2006, Sejdovic v. Itálie (ECLI:CE:ECHR:2006:0301JUD005658100) nelze vyloučit, že určité prokázané skutečnosti mohou jednoznačně prokazovat, že obviněná osoba ví, že je proti ní vedeno trestní řízení a je si vědoma povahy a důvodu obvinění a nemá v úmyslu se účastnit řízení před soudem nebo se chce vyhnout trestnímu stíhání.
112    Na tomto místě je vhodné připomenout, že z článku 1 směrnice 2016/343 ve světle bodu 9 odůvodnění vyplývá, že cílem této směrnice je stanovit společná minimální pravidla týkající se některých aspektů presumpce neviny v trestním řízení a práva být přítomen při trestním řízení před soudem, a nikoli provést úplnou harmonizaci trestního řízení [obdobně viz rozsudek ze dne 15. září 2022, HN (Řízení proti vyhoštěnému obžalovanému), C‑420/20, EU:C:2022:679, bod 41 a citovaná judikatura].
113    V tomto ohledu směrnice ponechává členským státům možnost rozšířit práva stanovená ve směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany, jak je zdůrazněno v bodě 48 odůvodnění.
114    Směrnice 2016/343 tedy nebrání tomu, aby členské státy rozšířily právo na nové řízení také na situace, kdy jsou splněny podmínky stanovené v čl. 8 odst. 2 této směrnice, a nebrání ani tomu, aby posouzení úsilí, které obviněná osoba vynaložila s cílem získat informace týkajících se trestního řízení vedeného proti ní, bylo založeno na důkazních standardech, podle nichž pouze přímé důkazy umožňují prokázat, že se tato osoba dobrovolně vyhýbala tomuto řízení.
115    Pokud jde o články 47 a 54 Listiny týkající se práva na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces a zákazu zneužití práv, které odpovídají článkům 6 a 17 EÚLP, jak je uvádí vnitrostátní soud v druhé otázce, z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud má v podstatě za to, že vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, tak jak je vykládána vnitrostátní judikaturou, umožňuje osobě odsouzené v nepřítomnosti zneužít v rozporu s článkem 54 Listiny a na úkor oběti trestného činu právo na spravedlivý proces zaručené článkem 47 Listiny. Předkládající soud si tudíž klade otázku, zda články 8 a 9 směrnice 2016/343 ve světle článků 47 a 54 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že takové vnitrostátní právní úpravě brání.
116    V tomto ohledu je v prví řadě zapotřebí připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že má-li jako v projednávané věci soud členského státu přezkoumat, zda je v souladu se základními právy vnitrostátní ustanovení nebo opatření, které v situaci, kdy postup členských států není zcela určen unijním právem, uplatňuje toto právo ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny, vnitrostátní orgány a soudy mohou uplatnit vnitrostátní standardy ochrany základních práv, neohrozí-li toto uplatnění úroveň ochrany stanovenou Listinou, jak ji vykládá Soudní dvůr, ani přednost, jednotu a účinnost unijního práva [rozsudky ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 29) a ze dne 24. července 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 110 a citovaná judikatura)].
117    V projednávané věci, jak vyplývá z bodů 112 až 116 tohoto rozsudku,
mají členské státy možnost uplatňovat vyšší úroveň ochrany práva obviněné osoby být přítomen soudnímu řízení, než vyžaduje unijní právo, což nemůže ohrozit úroveň ochrany stanovenou Listinou, jak ji vykládá Soudní dvůr. Kromě toho ze spisu předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá, že by tato vyšší úroveň ochrany poskytovaná vnitrostátním právem mohla ohrozit přednost, jednotu nebo účinnost unijního práva.
118    Zadruhé podle článku 54 Listiny nesmí být žádné ustanovení této listiny vykládáno tak, jako by dávalo jakékoli právo vyvíjet činnost nebo dopustit se činu zaměřeného na zmaření kteréhokoli z práv a svobod uznaných v této listině nebo na jejich omezení ve větším rozsahu, než tato listina stanoví.
119    V tomto ohledu je třeba připomenout, že účelem článku 17 EÚLP, v rozsahu, v němž je zaměřen na jednotlivce, je zabránit jim v tom, aby se dovolávali ustanovení úmluvy k provádění činů zaměřených na zmaření práv a svobod touto úmluvou uznaných. Evropský soud pro lidská práva konstatoval, že toto ustanovení, které má tedy negativní dosah, nelze na druhou stranu
a contrario vykládat tak, že zbavuje fyzickou osobu základních individuálních práv zaručených zejména v článcích 5 a 6 EÚLP, které odpovídají článkům 47 a 48 Listiny (ESLP, 17. března 2009, Ould Dah v. Francie, ECLI:CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).
120    Pokud osoba odsouzená v nepřítomnosti, která využije postupu stanoveného v článku 629a trestního řádu, podá mimořádný opravný prostředek, kterým se domáhá zrušení pravomocného odsuzujícího rozsudku vydaného v nepřítomnosti, a vnitrostátní soud, který shledá, že v řízení před soudem nebyly splněny podmínky stanovené v článku 420a trestního řádu, tomuto opravnému prostředku vyhoví, dovolává se tato osoba práva na spravedlivý proces, které zahrnuje právo účastnit se soudního řízení, takže se nejeví, že by uplatnění tohoto mimořádného opravného prostředku touto osobou bylo zaměřeno na zmaření práv nebo svobod uznaných Listinou nebo na jejich omezení ve větším rozsahu, než tato listina stanoví, ve smyslu jejího článku 54.
121    Kromě toho, pokud mají podmínky pro uplatnění takového mimořádného opravného prostředku, jako je opravný prostředek dotčený ve věci v původním řízení, stanovené ve vnitrostátním právu, tak jak je vykládá vnitrostátní judikatura, zajistit vyšší úroveň ochrany práva obviněné osoby účastnit se soudního
řízení, než jakou vyžaduje unijní právo, pak tato osoba tím, že využívá této vyšší úrovně vnitrostátní ochrany, nevykonává právo, které pro ni vyplývá z unijního práva.
122    S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že články 8 a 9 směrnice (EU) 2016/343 musí být ve světle článků 47 a 54 Listiny vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která podle výkladu ve vnitrostátní judikatuře ukládá vnitrostátnímu soudu v případě neexistence přímého důkazu o tom, že se osoba odsouzená v nepřítomnosti dobrovolně vyhýbala tomu, aby se dozvěděla o trestním řízení, které vedlo k vydání odsuzujícího rozsudku vůči této osobě, vyhovět opravnému prostředku této osoby, jehož cílem je dosáhnout zrušení tohoto pravomocného rozsudku z důvodu, že nemohl být vydán v její nepřítomnosti, a případně nařídit zahájení nového řízení ve věci samé.
K nákladům řízení
123    Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)      Články 6, 10 a 18 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU ze dne 25. října 2012, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu a kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV, vykládané ve světle článku 47 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě, že oběť trestného činu neuplatnila podle vnitrostátního práva nárok na náhradu škody v trestním řízení, které vedlo k přijetí pravomocného odsuzujícího rozsudku vydaného v nepřítomnosti, nestanoví v rámci mimořádného opravného prostředku podaného odsouzeným, který se domáhá zrušení tohoto rozsudku z důvodu, že nemohl být vydán v jeho nepřítomnosti, a případně zahájení nového řízení ve věci samé, ani povinnost informovat tuto oběť o podání tohoto mimořádného opravného prostředku, ani možnost její účasti v řízení o tomto opravném prostředku.
2)      Články 8 a 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem, vykládané ve světle článků 47 a 54 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která podle výkladu ve vnitrostátní judikatuře ukládá vnitrostátnímu soudu v případě neexistence přímého důkazu o tom, že se osoba odsouzená v nepřítomnosti dobrovolně vyhýbala tomu, aby se dozvěděla o trestním řízení, které vedlo k vydání odsuzujícího rozsudku vůči této osobě, vyhovět opravnému prostředku této osoby, jehož cílem je dosáhnout zrušení tohoto pravomocného rozsudku z důvodu, že nemohl být vydán v její nepřítomnosti, a případně nařídit zahájení nového řízení ve věci samé.
Podpisy
*      Jednací jazyk: italština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.