Název judikátu: Přetížený kamion 
Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 11/05/2012 
Spisová značka: 28 Nd 153/2012 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2012:28.ND.153.2012.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Exekuce 
Pravomoc soudu 
Předběžná otázka 
Příslušnost soudu místní 
Dotčené předpisy: § 11 odst. 3 o. s. ř. 
§ 103 o. s. ř. 
čl. 1 odst. 1 Nařízení (ES) č. 44/2001 
čl. 31 odst. 1 bod. a) úmluvy 44/2004 Sb.m.s. 
§ 1 předpisu č. 97/1963Sb. 
§ 7 odst. 1 o. s. ř. 
čl. 2 odst. 3 předpisu č. 1/1993Sb. 
§ 45 odst. 2 předpisu č. 120/2001Sb. 
Kategorie rozhodnutí: D EU 
 
28 Nd 153/2012  
 
U S N E S E N Í 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ivy Brožové a 
soudců JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., a JUDr. Josefa Rakovského v právní věci oprávněného Města 
Břeclavi, IČ: 00283061, se sídlem v Břeclavi, Nám. T. G. Masaryka 42/3, zastoupenému Mgr. 
Filipem Lederem, advokátem se sídlem v Brně, Lidická 710/57, proti povinnému J. Z., o návrhu 
na nařízení exekuce a pověření exekutora k provedení exekuce pro částku 1.000,- Kč, vedené u 
Okresního soudu v Břeclavi pod sp. zn. 53 EXE 380/2012, o určení místní příslušnosti podle § 11 
odst. 3 o. s. ř, takto: 
 
Určuje se, že věc vedenou u Okresního soudu v Břeclavi pod sp. zn. 53 EXE 380/2012 
projedná a rozhodne Okresní soud v Břeclavi. 
 
 
O d ů v o d n ě n í: 
 
 
Návrhem ze dne 8. 2. 2012 (doručeným exekučnímu úřadu dne 10. 2. 2012) se oprávněný 
domáhal nařízení exekuce a pověření soudního exekutora. Uvedl, že povinný byl na základě 
příkazu Městského úřadu Břeclav, odboru správních věcí a dopravy, oddělení dopravy, silničního 
hospodářství a přestupkového řízení, ze dne 10. 6. 2005, č. MUBR 11900/2005 OSVD, 
vykonatelným ke dni 23. 7. 2005, uznán vinným ze spáchání přestupku podle § 23 odst. 1 písm. k) 
zákona č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění od 1. 7. 2002 do 30. 6. 2006, za což mu byla 
uložena pokuta ve výši 1.000,- Kč. Uvedenou pokutu však povinný ve stanovené lhůtě neuhradil. 
 
Dne 14. 2. 2012 soudní exekutor zažádal u Okresního soudu v Břeclavi o pověření k provedení 
exekuce.
Okresní soud v Břeclavi usnesením ze dne 2. 4. 2012, č.j. 53 EXE 380/2012-11, vyslovil svou 
místní nepříslušnost k projednání věci a postupem podle § 11 odst. 3 o. s. ř. tuto věc předložil 
Nejvyššímu soudu k určení, který soud věc projedná a rozhodne. V odůvodnění svého rozhodnutí 
uvedl, že povinný má bydliště ve Slovenské republice, není zapsán v Centrální evidenci obyvatel 
České republiky a o jeho osobě nebylo nic zjištěno ani ze systému ISAS OS Břeclav. Po právní 
stránce dospěl předkládající soud k závěru, že věc je v pravomoci soudů České republiky, přičemž 
podmínky místní příslušnosti nelze zjistit, takže jsou dány podmínky pro postup dle § 11 odst. 3 o. 
s. ř. 
 
Podle § 11 odst. 3 o. s. ř. „[j]de-li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky, ale 
podmínky místní příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc 
projedná a rozhodne.“ 
 
Podle § 103 o. s. ř. „[k]dykoli za řízení přihlíží soud k tomu, zda jsou splněny podmínky, za nichž 
může rozhodnout ve věci samé (podmínky řízení).“ 
 
S ohledem na citovaná ustanovení se dovolací soud nejprve zabýval otázkou, zda projednávaná 
věc patří do pravomoci soudů České republiky, tedy zda byly splněny podmínky stanovené v § 11 
odst. 3 o. s. ř. pro rozhodnutí ve věci, a to s přihlédnutím k existenci mezinárodního prvku v 
souzené věci. Jak vyplývá z judikatury Soudního dvora, mezinárodní prvek a mezinárodní povaha 
právního vztahu může vyplývat ze skutečnosti, že situace, o kterou jde ve sporu, může vyvolat 
otázky ohledně určení mezinárodní příslušnosti soudů (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 1. 
března 2005, ve věci C-281/02 Owusu, ECR I-1383). Cizí státní příslušnost, ač tedy není obecně 
kritériem určení mezinárodní příslušnosti, nebo bydliště jedné ze stran sporu v jiném členském 
státě může být podmínkou použití Nařízení Rady (ES) č. 44/2001, pokud vyvolává otázky 
ohledně určení mezinárodní příslušnosti (srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 17. listopadu 
2011, ve věci c-327/10 Hypoteční banka a.s. proti U. M. L., ECR I-00117). Jinými slovy o věci s 
mezinárodním prvkem jde zejména v případech, kdy účastníkem právního vztahu je cizí státní 
příslušník nebo zahraniční právnická osoba, kdy jeho předmětem je movitá nebo nemovitá věc 
situovaná v zahraničí, kdy ke vzniku, změně nebo zániku právního vztahu došlo v zahraničí, 
popřípadě i tehdy, když účastník – tak jako v souzené věci povinný – má bydliště v cizině (srov. 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. 30 Cdo 444/2004). 
Otázka aplikace unijního práva (EU) 
 
Oblast uznání a výkonu pokut uložených správními orgány je aktuálně upravena Směrnicí Rady 
EU č. 24/2010, o vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek vyplývajících z daní, poplatků, cel a 
jiných opatření (dále jen „Směrnicí Rady č. 24/2010“), která je v právním řádu České republiky 
transponována zákonem č. 471/2011 Sb. Tato úprava však otázku mezinárodní příslušnosti soudů 
neřeší. Nejvyšší soud se proto zabýval otázkou, zda se pro exekuční řízení o výkon uložené 
pokuty za spáchaný přestupek použije Nařízení Rady (ES) č. 44/2001, o příslušnosti a uznávání a 
výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „Nařízení Rady (ES) č. 
44/2001“) 
 
Podle čl. 1 odst. 1 Nařízení Rady (ES) č. 44/2001, se toto nařízení „vztahuje na věci občanské a 
obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní.“ 
 
Podle článku 267 Smlouvy o fungování evropské unie má soudní dvůr Evropské unie pravomoc 
rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se mj. i výkladu aktů přijatých orgány, institucemi 
nebo jinými subjekty Unie. Vyvstane-li taková otázka před soudem členského státu, jehož 
rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, je tento soud 
povinen obrátit se na Soudní dvůr Evropské unie. Z hlediska povinnosti soudu členského státu,
jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, obrátit se na 
Soudní dvůr Evropské unie se žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce je klíčové rozhodnutí 
Soudního dvora v případu 283/81 CILFIT (1982), ECR 3415, v němž formuloval tři výjimky, kdy 
národní soudy posledního stupně tuto povinnost nemají, a to jestliže: 
 
1) otázka unijního práva není významná (relevantní) pro řešení daného případu,  
2) existuje ustálená judikatura Soudního dvora k dané otázce nebo rozsudek Soudního dvora 
týkající se v zásadě identické otázky (tzv. acte éclairé),  
3) jediné správné použití práva Společenství je tak zřejmé, že nezůstává prostor pro jakoukoliv 
rozumnou pochybnost (tzv. acte clair); přitom k tomu, aby soud členského státu mohl 
konstatovat, že výklad unijního práva je zjevný, musí porovnat jednotlivé jazykové verze textu, 
používat terminologie a právních pojmů unijního práva, vzít zřetel na odlišnosti interpretace 
unijního práva, být přesvědčen, že jeho výklad je stejně zjevný soudům ostatních členských států 
a Soudnímu dvoru EU. 
 
Pro rozhodnutí posuzované věci je významné, zda věc, v níž se účastník domáhá výkonu 
správního rozhodnutí ukládající pokutu (peněžitý trest) prostřednictvím exekučního řízení ve 
smyslu zákona č. 120/2001 Sb. exekučního řádu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „EŘ“), 
spadá do působnosti Nařízení Rady (ES) č. 44/2001, jak je vymezeno v čl. 1 odst. 1, tj. zda se 
jedná o věc občanskoprávní či obchodní. Protože Soudní dvůr tuto otázkou dosud neřešil (a o tzv. 
acte éclairé se tudíž nejedná), zbývá posoudit, zda jde o tzv. acte clair. 
 
Nejvyšší soud předesílá, že výklad pojmu občanskoprávní a obchodní věc ve smyslu čl. 1 odst. 1 
Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 musí být autonomní, a nemůže se odvíjet od významových 
korelací vyplývajících z vnitrostátního práva (srov. rozsudek Soudního dvora ES ze dne 15. února 
2007, ve věci C-292/05 Lechouritou a další proti Dimosio tis Omospondiakis Dimokratias tis 
Germanias, [2007] ECR I-1519; příp. též Simon, P. In Drápal, L. – Bureš, J. a kol. Občanský 
soudní řád II. § 201-376. Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2009. s. 2867). Jak přitom dále 
vyplývá z rozsudku Soudního dvora ES ze dne 14. října 1976, ve věci C-29/76 LTU 
Lufttransportunternehmen GmbH & Co. KG proti Eurocontrol, [1976] ECR 1541, do věcné 
působnosti Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 zásadně nespadají spory, ve kterých veřejnoprávní 
orgán jedná v rámci svých pravomocí, resp. při výkonu veřejné moci (srov. též rozsudek 
Soudního dvora ES ze dne 16. prosince 1980, ve věci C-814/79 Staat der Nederlanden proti 
Reinhold Rüffer, [1980] ECR 3807). Podle stanoviska generálního advokáta Paola Mengozziho ze 
dne 5. dubna 2011 ve věci C-406/09 Realchemie Nederland BV proti Bayer CropScience AG, 
bodu 51, z výše citované judikatury Soudního dvora vyplývá, že „pojem věci občanské a 
obchodní je třeba vykládat s přihlédnutím k tomu, že některé kategorie soudních rozhodnutí musí 
být vyloučeny z působnosti úmluvy [nyní Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 – doplněno] z důvodu 
prvků, které charakterizují povahu právních vztahů mezi stranami sporu nebo předmět tohoto 
sporu.“ Z hlediska podřazení věci pod rozsah čl. 1 odst. 1 Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 proto 
není určující charakter rozhodujícího orgánu (tedy zda se jedná o civilní soud či jiný orgán 
veřejné moci), ani skutečnost, zda je o nároku rozhodováno v civilním řízení (srov. rozsudek 
Soudního dvora ES ze dne 21. dubna 1993 ve věci C-172/91 Volker Sonntag proti Hans 
Waidmann, [1993] ECR I-1963; příp. Zpráva P. Jenarda ze dne 3. června 1971 uveřejněná v 
úředním Věstníku Evropských společenství, roč. 1979, pod č. C-59/02, odst. 9). 
 
Nejvyšší soud dále přihlédl k závěr��m tzv. Schlosserovy zprávy k Bruselské Úmluvě, ze 
kterých vyplývá, že „trestně právní řízení a rozhodnutí jakéhokoliv druhu jsou vyloučena z 
působnosti Úmluvy [nyní Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 – doplněno]. To neplatí pouze pro trestně 
právní řízení stricto sensu: ostatní represivní řízení použitená v případě porušení příkazů a 
zákazů, která sledují veřejný zájem, rovněž nespadají do občanského práva“ (viz Zpráva P. 
Schlossera ze dne 9. října 1978 uveřejněná v úředním Věstníku Evropských společenství, roč.
1979, pod č. C-59/03, odst. 29). 
 
Nejvyšší soud vedle citované judikatury a doktríny přihlédl i k bodu 4 preambule Rámcového 
rozhodnutí rady EU č. 2005/214/SVV, o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých 
trestů a pokut, podle něhož by se rámcové rozhodnutí mělo vztahovat i na uznávání a výkon pokut 
ukládaných ve vztahu k dopravním přestupkům, a dále k čl. 31 odst. 1 písm. a) Smlouvy o 
Evropské unii, které toto rámcové rozhodnutí provádí a které upravuje společný postup v oblasti 
justiční spolupráce v trestních věcech formou usnadňování a urychlování spolupráce příslušných 
ministerstev a justičních nebo obdobných orgánů členských států v řízení a při výkonu rozhodnutí. 
 
Nejvyšší soud následně dospěl k závěru, že řízení o výkonu rozhodnutí, jímž byla jednotlivci 
uložena pokuta za přestupek, nespadá pod věcnou působnost Nařízení rady (ES) č. 44/2001, neboť 
se ve smyslu unijního práva jedná o agendu trestní, spadající pod oblast justiční spolupráce v 
trestních věcech podle čl. 31 Smlouvy o Evropské unii. Pokud totiž oprávněný úřad uplatňuje 
návrh na exekuci povinného, který ve stanovené lhůtě neuhradil pokutu jemu uloženou za 
porušení veřejnoprávního předpisu, jedná z pozice orgánu veřejné moci, v rámci své pravomoci a 
ve veřejném zájmu; ratione legis takového řízení totiž spočívá ve faktickém represivním postihu a 
tím i v přímém výchovném působení na osobu povinného, tj. vynucení respektování dané 
veřejnoprávní normy povinným pro futuro. Ostatně v evropském justičním prostoru nemůže být 
vyloučeno, aby proti jednotlivcům byly v případě totožného deliktního jednání uplatněny i jiné 
nemajetkové postihy, a to i v rámci jiného než správního řízení (např. v řízení trestním). S 
ohledem na předeslané je tudíž zcela zjevné (jde tedy o tzv. acte clair), že exekuční řízení o 
vymožení finanční pokuty uložené za dopravní přestupek, není občanskoprávní ani obchodní věcí 
ve smyslu čl. 1 odst. 1 Nařízení Rady (ES) č. 44/2001, přestože by se na základě vnitrostátní 
právní úpravy (zejména s ohledem na § 2 o. s. ř.) taková úvaha nabízela. Z těchto důvodu 
Nejvyšší soud, ač je v dané věci ve smyslu článku 267 Smlouvy o fungování Evropské unie 
soudem, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, věc 
nepředložil Soudnímu dvoru Evropské unie k rozhodnutí o předběžné otázce. 
 
 
Otázka aplikace norem mezinárodního práva soukromého 
 
Protože mezinárodní příslušnost (pravomoc) soudů České republiky pro předmětné řízení není 
upravena ani unijním právem, ani mezinárodní smlouvou (čl. 10 Ústavy České republiky), 
Nejvyšší soud se zabýval otázkou postupu podle části II., oddílu 1 zákona č. 97/1963 Sb., o 
mezinárodním právu soukromém a procesním, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „ZMPS“). 
Jak již Nejvyšší soud uvedl ve svém usnesení ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. 30 Cdo 444/2004, účelem 
ZMPS je stanovit, kterým právním řádem se řídí občanskoprávní, rodinné, pracovní a jiné 
podobné vztahy s mezinárodním prvkem, jakož i stanovit postup českých justičních orgánů při 
úpravě těchto vztahů a rozhodování o nich. Ustanovení části II., oddílu 1 ZPMS lze proto použít 
jen tehdy, je-li předmětem soudního řízení, v němž má být určena mezinárodní příslušnost 
(pravomoc), spor vyplývající z občanskoprávního, pracovněprávního, rodinného nebo obchodního 
vztahu (§ 1 ZPMS ve spojení s § 7 odst. 1 o. s. ř.), tj. jedná-li se mezi účastníky řízení o vztah 
soukromoprávní povahy (srov. Kučera, Z. Mezinárodní právo soukromé. 3. vydání. Brno: 
Doplněk, 1996. s. 354 a dále s. 357). 
 
V souzené věci je předmětem exekuční řízení o výkon příkazu, kterým byla povinnému uložena 
pokuta za spáchaný dopravní přestupek. Řízení o přestupcích podle zákona č. 200/1990 Sb., o 
přestupcích (dále jen „zákona č. 200/1990 Sb.“), je pojímáno jako součást výkonu veřejné správy 
a součást rozhodování správních orgánů o právech a povinnostech adresátů veřejné správy. 
Ačkoliv je přitom účelem přestupkového řízení zajištění ochrany společenských zájmů 
prostřednictvím ukládání trestně-správních sankcí (takže se obsahově blíží řízení trestnímu), v
českém právním řádu je chápáno jako zvláštní druh správního řízení (srov. Prášková, H. In 
Hendrych, D. a kol. Správní právo. 7. vydání. Praha: C.H. Beck, 2009. s. 460-462). Tomu 
odpovídá i dikce § 51 zákona č. 200/1990 Sb., které pro řízení o přestupcích odkazuje na 
subsidiární použití obecných předpisů o správním řízení, kterými jsou zákon č. 500/2004 Sb., 
správní řád (dále jen „s.ř.“), resp. zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád (dále jen „d.ř.“). V případě 
výkonu správního rozhodnutí je přitom správnímu orgánu umožněno (vedle klasické správní či 
daňové exekuce) v souladu s § 105 odst. 2 s.ř., resp. § 175 odst. 1 d.ř. požádat o provedení 
exekuce soud či soudního exekutora. Na základě předeslaného Nejvyšší soud uvádí, že sama 
povinnost postupu podle zákona č. 120/2001 Sb., exekučního řádu (dále jen „ex. ř.“), nezbavuje 
předmětné exekuční řízení jeho veřejnoprávního charakteru založeného původním řízením o 
přestupku. Jelikož se pak v souzené věci nejedná o soukromoprávní vztah mezi účastníky řízení, 
který by bylo možné podřadit pod výčet obsažený v § 1 ZMPS ve spojení s § 7 odst. 1 o. s. ř., je 
tím vyloučena i aplikace části II., oddílu 1 ZMPS. 
 
Aplikace vnitrostátního práva 
 
Vzhledem k uvedenému dospěl Nejvyšší soud k závěru, že exekuční řízení, jímž má být vykonáno 
správní rozhodnutí o uložení pokuty, má veřejnoprávní povahu, přestože v něm orgány postupují 
podle předpisů, které jsou formálně označeny za občanskoprávní. V takovém případě vychází 
pravomoc soudů České republiky z ústavněprávního principu územní výsosti (pars in parem non 
habet iurisdictionem), který se projevuje ve výlučné svrchovanosti státní moci (kompetence) nad 
státním územím a těmi, kdo se na takovém území nachází bez ohledu na jejich státní příslušnost 
(srov. Rozhodnutí PCIJ ze dne 7. 9. 1927, ve věci S. S. Lotus, Série A., č. 10, 1927; příp. Filip, J. 
Ústavní právo. Díl 1. 1. vyd. Brno: Právnická fakulta Masarykovy university, 1993. s. 63-64). 
Vzhledem k tomu, že státní moc může být v souladu s čl. 2 odst. 3 Ústavy České republiky 
uplatňována jen v případech, v mezích a způsoby, které stanoví zákon (lex fori), je zřejmé, že 
princip územní výsosti umožňuje v případě výkonu veřejné moci zakládat pravomoc (jurisdikci) 
orgánů příslušného státu podle vnitrostátního zákona i ve vztahu k cizincům nebo osobám s 
bydlištěm v cizině. Nejvyšší soud následně dospěl k závěru, že v souzené věci je pravomoc soudů 
České republiky s ohledem na princip územní výsosti dána (jak vyžaduje ustanovení § 11 odst. 3 
o. s. ř.), a to právě s ohledem na skutečnost, že exekučním titulem je rozhodnutí správního orgánu 
České republiky, kterým byla uložena pokuta za přestupek spáchaný na území České republiky, 
přičemž i činnost pověřeného exekutora může být s ohledem na teritoriální působnost realizována 
výlučně na území České republiky. 
 
Podle § 45 odst. 2 EŘ, je místně příslušným exekučním soudem „soud, v jehož obvodu má 
bydliště povinný, je-li fyzickou osobou, a nemá-li bydliště, soud, v jehož obvodu se zdržuje,“ 
přičemž „[n]emá-li povinný, který je fyzickou osobou, bydliště v České republice, ani se v ní 
nezdržuje, […] je místně příslušným soud, v jehož obvodu má povinný majetek.“ 
 
Z návrhu na zahájení řízení i obsahu spisu nelze dovodit, že by se povinný na území České 
republiky zdržoval nebo měl na území České republiky lokalizován majetek, který by mohl být v 
rámci exekuce postižen. V této souvislosti Nejvyšší soud připomíná závěr rozhodnutí ze dne 12. 
9. 2012, sp. zn. 31 Nd 200/2012, podle něhož „s ohledem na účel exekučního řízení není [ani] 
případné, aby již v rámci posuzování místní příslušnosti exekuční soud zjišťoval, zda a případně 
na jakém místě v České republice má povinný majetek.“ Z uvedeného důvodu nelze zjistit 
podmínky místní příslušnosti, jak vyžaduje výše citované ustanovení § 11 odst. 3 o. s. ř. 
 
V citovaném rozhodnutí ze dne 12. 9. 2012, sp. zn. 31 Nd 200/2012, bylo dále rozvedeno, že 
„Nejvyšší soud přitom v obdobných situacích vychází při určení místní příslušnosti exekučního 
soudu ze zásady hospodárnosti řízení zakotvené v § 6 o. s. ř. Z této zásady pak vyvozuje pravidla 
pro určení místní příslušnosti podle sídla soudního exekutora, nebo určuje místně příslušným ten
soud, u něhož bylo exekuční řízení zahájeno. Není ovšem vyloučeno, aby se místní příslušnost 
exekučního soudu odvíjela v konkrétním případě i od jiné skutečnosti vyhovující zásadě 
hospodárnosti řízení (např. od místa vzniku pohledávky).“ K porušení práva povinným (tj. 
spáchání uvedeného přestupku) a tím vzniku sankční povinnosti k plnění ve prospěch 
oprávněného došlo v obvodu Okresního soudu v Břeclavi, když i rozhodnutí, které je v 
posuzované věci exekučním titulem, vydal Městský úřad Břeclav. Okresní soud v Břeclavi, u 
něhož byl podán předmětný návrh oprávněného, se již s věcí seznámil. Vzhledem k uvedeným 
skutečnostem je Nejvyšší soud toho názoru, že se zřetelem na zásadu hospodárnosti řízení bude 
nejvhodnější, aby daná věc byla projednána a rozhodnuta právě tímto soudem. S ohledem na tyto 
skutečnosti Nejvyšší soud podle § 11 odst. 3 o. s. ř. určil, že místně příslušným k projednání a 
rozhodnutí věci je Okresní soud v Břeclavi. 
 
P o u č e n í: 
 
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu.  
 
V Brně dne 5. listopadu 2012 
 
JUDr. Iva B r o ž o v á, v. r.  
předsedkyně senátu