62024CJ0573
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
2. října 2025 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Uznávání odborných kvalifikací – Směrnice 2005/36/ES – Článek 2 – Osobní působnost – Směrnice 2004/38/ES – Článek 3 – Pojem ‚oprávněné osoby‘ – Státní příslušník třetí země, který je manželem nebo manželkou občana Unie, jenž nevyužil práva na volný pohyb – Nepoužitelnost – Nepřípustnost“
Ve věci C‑573/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Verwaltungsgericht Oldenburg (Správní soud v Oldenburgu, Německo) ze dne 8. srpna 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 27. srpna 2024, v řízení
B
proti
Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA),
SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
ve složení: S. Rodin, předseda senátu, N. Piçarra a N. Fenger (zpravodaj), soudci,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za španělskou vládu: A. Torró Molés, jako zmocněnec,
–
za francouzskou vládu: B. Dourthe a M. Guiresse, jako zmocněnkyně,
–
za italskou vládu: S. Fiorentino, jako zmocněnec, ve spolupráci s: E. Cicatelli, procuratore dello Stato, a E. Feola, avvocato dello Stato,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman a M. H. S. Gijzen, jako zmocněnkyně,
–
za rakouskou vládu: A. Posch, J. Schmoll a P. Selim, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: L. Armati, M. Noll-Ehlers a J. Szczodrowski, jako zmocněnci,
–
za Kontrolní úřad ESVO: J. Førde, K. Isaksen a M.-M. Joséphidès, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 3, čl. 21 odst. 1 a přílohy V bodě 5.1.1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 7. září 2005 o uznávání odborných kvalifikací (Úř. věst. 2005, L 255, s. 22).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi B a Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA) (Veřejnoprávní oborové sdružení spolkové země Dolní Sasko pro udělování oprávnění k výkonu zdravotnických povolání) ve věci odmítnutí posledně uvedeného udělit B oprávnění k výkonu povolání lékaře v Německu nebo ji podpůrně připustit ke zkoušce způsobilosti.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2004/38/ES
3
Článek 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46), nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[...]
2.
‚rodinným příslušníkem‘:
a)
manžel nebo manželka;
[...]“
4
Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Oprávněné osoby“, v odstavci 1 stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na všechny občany Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají, a na jejich rodinné příslušníky ve smyslu čl. 2 bodu 2, kteří je doprovázejí nebo následují.“
5
Článek 24 uvedené směrnice, nadepsaný „Rovné zacházení“, v odstavci 1 stanoví:
„S výhradou zvláštních ustanovení výslovně uvedených ve Smlouvě a v sekundárních právních předpisech požívají všichni občané Unie, kteří pobývají na základě této směrnice na území hostitelského členského státu, v oblasti působnosti Smlouvy stejného zacházení jako státní příslušníci tohoto členského státu. Právo na rovné zacházení se vztahuje i na rodinné příslušníky, kteří nejsou státními příslušníky žádného členského státu a mají právo pobytu nebo trvalého pobytu.“
Směrnice 2005/36
6
Článek 2 směrnice 2005/36, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na každého státního příslušníka členského státu, který chce vykonávat regulované povolání včetně svobodných povolání, v jiném státě, než ve kterém získal svou odbornou kvalifikaci, buď jako osoba samostatně výdělečně činná, nebo jako zaměstnanec.
2.   Každý členský stát může na svém území podle svých předpisů povolit státním příslušníkům členských států, kteří jsou držiteli odborné kvalifikace, která nebyla získána v členském státě, vykonávat regulované povolání ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a). V případě povolání uvedených v hlavě III kapitole III musí toto první uznání respektovat minimální požadavky na odbornou přípravu stanovené v této kapitole.“
7
Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Definice“, uvádí:
„1.   Pro účely této směrnice se rozumí:
[...]
c)
‚dokladem o dosažené kvalifikaci‘ diplomy, osvědčení nebo jiné doklady vydané příslušným orgánem v členském státě určeným v souladu s jeho právními a správními předpisy, který prokazuje, že jeho držitel úspěšně dokončil odbornou přípravu získanou převážně ve Společenství. Neuplatňuje-li se první věta této definice, považuje se doklad o dosažené kvalifikaci uvedený v odstavci 3 za zde uvedený doklad o dosažené kvalifikaci;
[...]
3.   Doklad o dosažené kvalifikaci vydaný třetí zemí se považuje za doklad o dosažené kvalifikaci, pokud má držitel tříletou odbornou praxi v dotyčném povolání na území členského státu, který v souladu s čl. 2 odst. 2 doklad o dosažené kvalifikaci uznal, a která byla osvědčena tímto členským státem.“
8
Článek 21 uvedené směrnice, nadepsaný „Zásada automatického uznávání“, v odstavci 1 stanoví:
„Každý členský stát uznává doklady o dosažené kvalifikaci zajišťující přístup k odborným činnostem lékaře se základní odbornou přípravou a specializovaného lékaře, zdravotní sestry a ošetřovatele odpovědných za všeobecnou péči, zubního lékaře, specializovaného zubního lékaře, veterinárního lékaře, farmaceuta a architekta uvedené v příloze V bodech 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 a 5.7.1, které splňují minimální požadavky na odbornou přípravu uvedené v článcích 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 a 46, a za účelem přístupu k odborným činnostem a jejich výkonu přiznává těmto dokladům na svém území stejné účinky, jaké mají doklady o dosažené kvalifikaci, které sám vydává.
Takové doklady o dosažené kvalifikaci musí být vydány příslušnými orgány členských států a případně doplněny osvědčeními uvedenými v příloze V bodech 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 a 5.7.1.
[...]“
9
Bod 5.1.1 přílohy V směrnice 2005/36, nadepsaný „Doklady o dosažené kvalifikaci v oblasti základní lékařské odborné přípravy“, uvádí u každého členského státu doklady o dosažené kvalifikaci umožňující získat přístup k povolání lékaře, subjekty oprávněné vydávat tyto doklady, jakož i případně osvědčení doprovázející tyto doklady o dosažené kvalifikaci.
Německé právo
10
Ustanovení § 3 odst. 1 až 3 Bundesärzteordnung (spolkový zákon o lékařích), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „BÄO“), zní následovně:
„(1)   Oprávnění k výkonu povolání lékaře se udělí na žádost, pokud žadatel
[...]
4.
po absolvování studia lékařství [...] úspěšně složil státní zkoušku v oboru lékařství, která spadá do oblasti působnosti tohoto zákona,
[...]
Odborná lékařská příprava zakončená v některém z ostatních členských států Evropské unie [...] se považuje za odbornou přípravu ve smyslu bodu 4 [...]
[...]
Oprávnění k výkonu povolání se neudělí, pokud nebyla v souladu s prováděcím právním předpisem vydaným na základě § 4 odst. 1 s konečnou platností úspěšně složena státní zkouška v oboru lékařství nebo některá její část.
Sedmá věta se nepoužije, pokud je žadatel držitelem dokladu o dosažené kvalifikaci, který je třeba uznat podle směrnice [2005/36].
(2)   Není-li splněna podmínka stanovená v odst. 1 první větě bodě 4, udělí se žadatelům, kteří zakončili svou odbornou lékařskou přípravu v jiném členském státě Evropské unie [...], oprávnění k výkonu povolání, pokud je dosažené vzdělání rovnocenné.
[...]
Existují-li podstatné rozdíly [...], musí žadatelé prokázat, že mají znalosti a dovednosti nezbytné k výkonu povolání lékaře.
Tato skutečnost se prokazuje zkouškou způsobilosti týkající se zjištěných podstatných rozdílů.
[...]
Druhá až devátá věta se vztahují rovněž na žadatele, kteří mají doklad o dosažené kvalifikaci lékaře, který byl vydán v jiném státě, než jsou státy uvedené v první větě (třetí stát), a byl uznán některým jiným státem uvedeným v první větě.
(3)   Není-li splněna podmínka stanovená v odst. 1 první větě bodě 4, udělí se žadatelům, kteří jsou držiteli dokladu o dosažené kvalifikaci lékaře, který byl vydán v jiném státě, než jsou státy uvedené v odst. 2 první větě (třetí stát), oprávnění k výkonu povolání, pokud je dosažené vzdělání rovnocenné.
Druhá až šestá věta, jakož i osmá a devátá věta odstavce 2 se použijí obdobně na posouzení rovnocennosti.
Požadované znalosti a dovednosti se prokazují složením zkoušky, která vychází z obsahu státní závěreční zkoušky.
[...]“
11
Ustanovení § 36 odst. 1 Approbationsordnung für Ärzte (vyhláška o oprávnění k výkonu povolání lékaře), ve znění použitelném na spor v původním řízení, stanoví:
„Zkouška způsobilosti podle § 3 odst. 2 sedmé věty [BÄO] zahrnuje obory [...], v nichž příslušný orgán zjistil podstatné rozdíly ve smyslu § 3 odst. 2 osmé věty [BÄO].
[...]“
12
Článek 37 odst. 1 a 7 tohoto nařízení stanoví:
„(1)   Zkouška zahrnuje obory vnitřní lékařství a chirurgie. [...]
[...]
(7)
Vykonání zkoušky k prokázání znalostí se umožní nejméně dvakrát ročně.
Lze ji dvakrát opakovat. [...]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
13
B je srbská státní příslušnice, která je provdána za německého státního příslušníka. V Srbsku absolvovala devět let studia lékařství a studium na srbských univerzitách zakončila v roce 2008 státní zkouškou a v roce 2010 získáním akademického titulu PhD obojí v oboru lékařství. V letech 2011 a 2012 pracovala jako sekundární lékařka v nemocnici v Srbsku.
14
Dne 11. dubna 2013 požádala B u Bezirksregierung Düsseldorf (Okresní správní úřad v Düsseldorfu, Německo) o udělení oprávnění k výkonu povolání lékaře v Německu.
15
Rozhodnutím ze dne 6. prosince 2013 konstatoval tento orgán, že úroveň odborné přípravy v oboru lékařství získaná B v Srbsku není rovnocenná úrovni odborné přípravy vyžadované německým právem pro udělení tohoto oprávnění. V důsledku toho rozhodl, že B musí složit zkoušku k prokázání znalostí, aby mohla získat uvedené oprávnění.
16
B u této zkoušky k prokázání znalostí celkem třikrát neuspěla. Landesverwaltungsamt Sachsen-Anhalt (Zemský správní úřad spolkové země Sasko-Anhaltsko, Německo) proto rozhodnutím ze dne 11. listopadu 2016 žádost B o udělení tohoto oprávnění zamítl z důvodu, že její neúspěšné vykonání uvedené zkoušky musí být podle německého práva považováno za definitivní.
17
V červnu 2017 zahájila B v Rakousku řízení o uznání dosaženého vzdělání v oboru lékařství, které získala v Srbsku.
18
Rozhodnutím ze dne 22. října 2018 konstatovala Universität Wien (univerzita ve Vídni, Rakousko), že doklad o dosažené kvalifikaci v oboru lékařství, který B získala v Srbsku, je rovnocenný rakouskému vysokoškolskému diplomu v oboru lékařství. V důsledku toho rozhodla, že B je oprávněna užívat titul doktor medicíny.
19
Dopisy ze dne 5. a 10. prosince 2018 podala B u NiZzA žádost o oprávnění k výkonu povolání lékaře a podpůrně o připuštění ke zkoušce způsobilosti.
20
Rozhodnutím ze dne 12. července 2019 NiZzA tuto žádost zamítlo z důvodu, že žádost B o oprávnění k výkonu povolání lékaře byla s konečnou platností zamítnuta dne 11. listopadu 2016 Zemským správním úřadem spolkové země Sasko-Anhaltsko.
21
Dne 24. července 2019 podala B proti tomuto rozhodnutí žalobu k Verwaltungsgericht Oldenburg (Správní soud v Oldenburgu, Německo), který je předkládajícím soudem.
22
Dne 1. prosince 2019 začala B pracovat v nemocnici v Rakousku jakožto sekundární lékařka zařazená do specializačních kurzů. V této nemocnici byla zaměstnána po dobu delší než tři roky.
23
V rámci řízení před předkládajícím soudem B tvrdí, že je držitelkou dokladu o dosažené kvalifikaci ve smyslu směrnice 2005/36 zejména z důvodu, že v Rakousku získala tříletou odbornou praxi v souladu s čl. 3 odst. 3 této směrnice.
24
Předkládající soud uvádí, že podle německého práva mohou osoby, které jsou držiteli dokladu o dosažené kvalifikaci vydaného třetí zemí, získat oprávnění k výkonu povolání lékaře v Německu pouze tehdy, pokud je úroveň odborné přípravy získané v této třetí zemi považována za rovnocennou úrovni požadované německým právem pro udělení tohoto oprávnění, nebo v případě, že není rovnocenná, pokud úspěšně složí zkoušku k prokázání znalostí.
25
Byl-li však doklad o dosažené kvalifikaci vydaný třetí zemí uznán jiným členským státem než Spolkovou republikou Německo a není-li příslušným německým orgánem konstatováno, že je rovnocenný, může držitel tohoto dokladu o dosažené kvalifikaci získat oprávnění k výkonu povolání lékaře v Německu prostřednictvím úspěšného složení zkoušky způsobilosti.
26
Předkládající soud rovněž upřesňuje, že podle německého práva může být jak zkouška k prokázání znalostí, tak zkouška způsobilosti opakována nejvýše třikrát. Kromě toho v souladu s tímto právem se oprávnění k výkonu povolání lékaře neudělí, pokud nebyla s konečnou platností úspěšně složena státní zkouška v oboru lékařství nebo některá její část.
27
Takový důvod pro odmítnutí se však podle německého práva neuplatní, pokud je žadatel držitelem dokladu o dosažené kvalifikaci, který musí být uznán v souladu se směrnicí 2005/36.
28
Předkládající soud má za to, že B spadá do osobní působnosti této směrnice navzdory omezení této působnosti na státní příslušníky členských států stanovenému v čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice. Podle tohoto předkládajícího soudu se B jakožto manželka německého státního příslušníka může dovolávat téže směrnice na základě rovného zacházení stanoveného směrnicí 2004/38.
29
Tento soud má dále za to, že B splňuje podmínky stanovené v čl. 3 odst. 3 směrnice 2005/36, jelikož byl její doklad o dosažené kvalifikaci vydaný třetí zemí uznán jiným členským státem než Spolkovou republikou Německo, a to Rakouskou republikou, a získala v tomto jiném členském státě tříletou odbornou praxi.
30
V této souvislosti si uvedený soud klade otázku, zda by mělo být B uděleno oprávnění k výkonu povolání lékaře v Německu na základě článku 21 této směrnice.
31
Za těchto podmínek se Verwaltungsgericht Oldenburg (Správní soud v Oldenburgu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 3 odst. 3 směrnice [2005/36] vykládán v tom smyslu, že uznání dokladu o dosažené lékařské kvalifikaci vydaného třetím státem ze strany členského státu, jakož i osvědčení minimálně tříleté odborné praxe na území členského státu ze strany tohoto členského státu musí jiný členský stát považovat za rovnocenné dokladům o dosažené kvalifikaci uvedeným v příloze V bodě 5.1.1 [této směrnice] a že tento jiný členský stát musí z tohoto důvodu v souladu se zásadou automatického uznávání stanovenou v čl. 21 odst. 1 [uvedené směrnice] za účelem přístupu k odborným činnostem a jejich výkonu daným dokladům ve smyslu čl. 3 odst. 3 [téže směrnice] na svém území přiznat stejné účinky, jaké mají doklady o dosažené kvalifikaci, které sám vydává?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
32
Podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Jestliže se tedy položené otázky týkají výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz rozsudky ze dne 8. listopadu 1990, Gmurzynska-Bscher, C‑231/89, EU:C:1990:386, body 19 a 20, jakož i ze dne 22. října 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 36).
33
Soudnímu dvoru nicméně přísluší, aby za účelem ověření vlastní pravomoci nebo přípustnosti žádosti, která mu byla předložena, přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil (rozsudek ze dne 22. října 2024, Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 37 a citovaná judikatura).
34
Soudní dvůr může zejména zkoumat, zda jsou ustanovení unijního práva, kterých se týkají předběžné otázky použitelná na spor v původním řízení. Pokud tomu tak není, jsou tato ustanovení pro řešení tohoto sporu irelevantní a požadované rozhodnutí o předběžné otázce není nezbytné k tomu, aby předkládající soud mohl vydat rozsudek, takže tyto otázky musí být prohlášeny za nepřípustné (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 22. října 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 38, a ze dne 3. dubna 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, bod 28).
35
V projednávané věci se předkládající soud táže Soudního dvora na výklad čl. 3 odst. 3 směrnice 2005/36 v rámci sporu mezi státním příslušníkem třetí země a orgány členského státu z důvodu, že mu tyto orgány odmítly udělit oprávnění k výkonu povolání lékaře v tomto členském státě.
36
Podle čl. 2 odst. 1 této směrnice se tato směrnice vztahuje na každého státního příslušníka členského státu, který chce vykonávat regulované povolání včetně svobodných povolání v jiném státě, než ve kterém získal svou odbornou kvalifikaci, buď jako osoba samostatně výdělečně činná, nebo jako zaměstnanec.
37
Vzhledem k tomu, že toto ustanovení výslovně omezuje osobní působnost uvedené směrnice na státní příslušníky členských států, nespadají státní příslušníci třetích zemí do její působnosti.
38
Předkládající soud však zvažuje možnost, aby se státní příslušník třetí země dovolával pravidel týkajících se uznávání odborných kvalifikací stanovených směrnicí 2005/36 na základě rovného zacházení stanoveného v čl. 24 odst. 1 směrnice 2004/38.
39
V tomto ohledu nelze mít za to, že pouhá okolnost, že státní příslušník třetí země je rodinným příslušníkem občana Unie, znamená, že se tento státní příslušník třetí země může dovolávat práv přiznaných směrnicí 2004/38, mezi něž patří právo zakotvené v čl. 24 odst. 1 této směrnice.
40
Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2004/38 totiž do působnosti této směrnice spadají občané Unie, kteří se stěhují do jiného členského státu, než jehož jsou státními příslušníky, nebo v takovém členském státě pobývají, a jejich rodinní příslušníci ve smyslu čl. 2 bodu 2 uvedené směrnice, kteří je doprovázejí nebo následují, a jsou osobami požívajícími práv z ní plynoucích (rozsudek ze dne 10. září 2019, Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, bod 54 a citovaná judikatura).
41
V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že z gramatického, systematického a teleologického výkladu ustanovení směrnice 2004/38 vyplývá, že jediným cílem této směrnice je upravit podmínky vstupu a pobytu občana Unie v jiných členských státech, než je stát, jehož má státní příslušnost, a tedy nezakládá odvozené právo pobytu státních příslušníků třetí země, kteří jsou rodinnými příslušníky občana Unie, v členském státě, jehož má uvedený občan státní příslušnost (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. listopadu 2017, Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, bod 33, a ze dne 5. června 2018, Coman a další, C‑673/16, EU:C:2018:385, bod 20).
42
Soudní dvůr rovněž upřesnil, že se tato směrnice nepoužije v situaci, kdy dotyčný občan Unie nikdy nevyužil práva na volný pohyb a vždy pobýval v členském státě, jehož je státním příslušníkem. Pokud občan Unie nespadá pod pojem „oprávněná osoba“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice, nespadá pod tento pojem ani jeho rodinný příslušník, neboť práva přiznaná toutéž směrnicí rodinným příslušníkům oprávněné osoby nejsou vlastními právy příslušejícími těmto rodinným příslušníkům, nýbrž právy odvozenými, získanými z důvodu jejich postavení rodinného příslušníka oprávněné osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. září 2016, CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, bod 22 a citovaná judikatura).
43
Z toho vyplývá, že státní příslušník třetí země se nemůže dovolávat svého postavení rodinného příslušníka občana Unie, aby se v členském státě, jehož je tento občan Unie státním příslušníkem, domáhal rovného zacházení jako se státními příslušníky tohoto členského státu, které je stanoveno v čl. 24 odst. 1 této směrnice.
44
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí nejprve vyplývá, že se spor v původním řízení týká žádosti státní příslušnice třetí země o udělení oprávnění k výkonu povolání lékaře v členském státě, jehož státním příslušníkem je občan Unie, za něhož je provdána.
45
Je tedy třeba mít za to, že se taková státní příslušnice třetí země nemůže účinně dovolávat čl. 24 odst. 1 směrnice 2004/38, takže se této směrnice nelze dovolávat za účelem odůvodnění použití směrnice 2005/36 v tomto sporu.
46
Předkládající soud dále neuvádí žádné jiné ustanovení unijního práva ani žádný mezinárodní prvek, který by mohl odůvodnit použití směrnice 2005/36, o jejíž výklad žádá, na tento spor.
47
A konečně žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nezmiňuje žádný odkaz vnitrostátního práva na obsah směrnice 2005/36.
48
Takový odkaz však Soudní dvůr může zohlednit pro účely prokázání, že musí rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, pouze pokud to vyplývá z předkládacího rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 54).
49
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy, a zejména na skutečnost, že státní příslušnice třetí země dotčená ve věci v původním řízení nespadá do osobní působnosti směrnice 2005/36, je třeba konstatovat, že výklad čl. 3 odst. 3, čl. 21 odst. 1 a přílohy V bodě 5.1.1 této směrnice není nezbytný k tomu, aby předkládající soud mohl vydat rozsudek.
50
Z toho vyplývá, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná.
K nákladům řízení
51
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná rozhodnutím Verwaltungsgericht Oldenburg (Správní soud v Oldenburgu, Německo) ze dne 8. srpna 2024 je nepřípustná.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.