62024CC0296
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
RIMVYDASE NORKUSE
přednesené dne 12. června 2025 (
1
)
Spojené věci C‑296/24 až C‑307/24 [Jouxy] (
i
)
SM,
PX (C‑296/24)
CY (C‑297/24)
LK,
MF (C‑298/24)
OP,
TD (C‑299/24)
MY,
IX (C‑300/24)
AH,
CJ (C‑301/24)
AE (C‑302/24)
BF,
CG (C‑303/24)
LH (C‑304/24)
TB,
MV (C‑305/24)
KN,
PE (C‑306/24)
NB (C‑307/24)
proti
Caisse pour l’avenir des enfants
[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, které podal Cour de cassation (Kasační soud, Lucembursko)]
„Řízení o předběžné otázce – Článek 45 SFEU – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Článek 67 – Volný pohyb pracovníků – Rovné zacházení – Sociální výhody – Nařízení (EU) č. 492/2011 – Článek 7 odst. 2 – Rodinné přídavky – Vyloučení dítěte manžela či manželky nebo partnera či partnerky pracovníka, který není rezidentem – Rozdílné zacházení s dětmi, které jsou rezidenty, a dětmi, které nejsou rezidenty – Pojem ‚rodinný příslušník‘ – Pojem ‚zajišťování výživy‘ dítěte – Kritéria posuzování – Domněnka založená na společné domácnosti pracovníka a dítěte“
I. Úvod
1.
Navrhovatelé v původním řízení mají bydliště v Belgii, Německu a Francii, ale pracují v Lucembursku. V důsledku toho se na ně vztahují lucemburské právní předpisy o sociálním zabezpečení. Obsah relevantních ustanovení těchto právních předpisů je znám Soudnímu dvoru, který měl zejména na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané conseil supérieur de la sécurité sociale (odvolací soud pro záležitosti sociálního zabezpečení, Lucembursko) (
2
) příležitost jej vyložit v právním rámci rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants (Dítě manžela či manželky příhraničního pracovníka) (
3
), který se týkal téhož rodinného přídavku, jako je přídavek dotčený v projednávaných spojených věcech.
2.
Projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se totiž opět týkají ustanovení lucemburského zákona, která stanoví, že příhraniční pracovník může mít od 1. srpna 2016 nárok na rodinný přídavek pouze na děti spadající pod pojem „rodinný příslušník“, jak je definován uvedenými ustanoveními, a sice na děti narozené v manželství, děti narozené mimo manželství a adoptivní děti.
3.
Tyto žádosti předložil Cour de cassation (Kasační soud, Lucembursko) v rámci dvanácti sporů mezi několika příhraničními pracovníky a Caisse pour l’avenir des enfants (orgán pro správu a vyplácení rodinných dávek, Lucembursko) (dále jen „CAE“), jejichž předmětem je odmítnutí CAE přiznat těmto pracovníkům rodinný přídavek na dítě manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky z důvodu, že tyto děti nemají žádný příbuzenský vztah k dotyčným příhraničním pracovníkům, a nemají tedy postavení „rodinného příslušníka“, jak je definován lucemburskými právními předpisy.
4.
V tomto kontextu žádá předkládající soud o objasnění výrazu „zajišťování výživy dítěte“, přičemž takový pojem byl stanoven judikaturou Soudního dvora týkající se výkladu článku 45 SFEU, čl. 1 písm. i) a článku 67 nařízení (ES) č. 883/2004 (
4
), jakož i čl. 7 odst. 2 nařízení (EU) č. 492/2011 (
5
).
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
5.
Kromě článku 45 SFEU jsou v rámci projednávané věci relevantní článek 2 směrnice 2004/38 (
6
), čl. 1 písm. i), čl. 2 odst. 1, čl. 3 odst. 1, články 4, 67 a čl. 68 odst. 1 písm. b) nařízení č. 883/2004, čl. 7 odst. 1 a 2, čl. 36 odst. 2 nařízení č. 492/2011, jakož i článek 1 a čl. 2 odst. 1 písm. c) a odst. 2 směrnice 2014/54 (
7
).
B.
Lucemburské právo
6.
Relevantními ustanoveními jsou články 269 a 270 code de la sécurité sociale (zákon o sociálním zabezpečení) (
8
).
7.
Článek 269 tohoto zákona, nadepsaný „Podmínky přiznání“, v odstavci 1 stanoví:
„Zavádí se příspěvek na budoucnost dětí, dále jen ‚rodinný přídavek‘.
Nárok na rodinný přídavek vzniká:
a)
každému dítěti, které skutečně a soustavně pobývá v Lucembursku a má zde zákonné bydliště;
b)
rodinným příslušníkům ve smyslu článku 270 každé osoby, na kterou se vztahují lucemburské právní předpisy a která spadá do oblasti působnosti unijních právních předpisů nebo jiného bilaterálního či multilaterálního nástroje uzavřeného Lucemburskem v oblasti sociálního zabezpečení, jež stanoví vyplácení rodinných přídavků podle právní úpravy státu zaměstnání. Rodinní příslušníci musejí mít bydliště v zemi stanovené v dotyčných právních předpisech nebo nástrojích.“
8.
Článek 270 uvedeného zákona stanoví:
„Pro účely použití čl. 269 odst. 1 písm. b) se za rodinné příslušníky osoby, u kterých vzniká nárok na rodinný přídavek, považují děti narozené v manželství, děti narozené mimo manželství a adoptivní děti této osoby.“
III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
9.
Z dvanácti předkládacích rozhodnutí ve spojených věcech C‑296/24 až C‑307/24 vyplývá, že CAE odňal navrhovatelům ve sporech v původních řízeních (
9
) s účinností od 1. srpna 2016 na základě článků 269 a 270 zákona o sociálním zabezpečení rodinné přídavky pobírané na děti jejich manželek nebo registrovaných partnerek z důvodu, že tyto děti, jejichž rodiči nejsou navrhovatelé, nemají postavení „rodinného příslušníka“ ve smyslu článku 270 zákona o sociálním zabezpečení.
10.
Conseil arbitral de la sécurité sociale (soud prvního stupně pro záležitosti sociálního zabezpečení, Lucembursko) vyhověl žalobě navrhovatelů znějící na obnovení výplaty dotčeného rodinného přídavku. Conseil supérieur de la sécurité sociale (odvolací soud pro záležitosti sociálního zabezpečení) nicméně prostřednictvím změny potvrdil rozhodnutí CAE odejmout navrhovatelům na tento přídavek.
11.
Navrhovatelé podali kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud), v němž zejména tvrdili, že toto rozhodnutí je v rozporu s unijním právem, a zejména že bylo založeno na restriktivním výkladu pojmu „zajišťování výživy“ nebiologického dítěte příhraničního pracovníka, který je v rozporu s judikaturou vycházející zejména z rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants.
12.
Předkládající soud uvádí, že v tomto rozsudku Soudní dvůr, při výkladu čl. 1 písm. i) a článku 67 nařízení č. 883/2004 ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 a čl. 2 odst. 2 směrnice 2004/38, podmínil nárok příhraničního pracovníka na výplatu sporného rodinného přídavku na dítě jeho manžela nebo manželky, jehož není rodičem, prokázáním, že splňuje podmínku zajišťování výživy tohoto dítěte.
13.
Pokud jde o vývoj výkladu této podmínky Soudním dvorem, předkládající soud především uvádí, že pojem „zajišťování výživy“ byl původně použit Soudním dvorem v rozsudcích Bernini (
10
), Meeusen (
11
), Komise v. Nizozemsko (
12
), jakož i Giersch a další (
13
) k potvrzení toho, že příhraniční pracovník může obdržet vnitrostátní dávku ve formě sociální výhody, a sice finanční podpory na vysokoškolské vzdělání, pro své vlastní dítě, pokud nadále zajišťuje výživu tohoto dítěte.
14.
Uvedený soud dále odkazuje na rozsudek Depesme a další (
14
), v němž Soudní dvůr rovněž v souvislosti se sociální výhodou spočívající ve finanční podpoře na vysokoškolské studium, avšak týkající se dítěte, jehož rodičem není příhraniční pracovník, vymezil rozsah tohoto pojmu.
15.
Předkládající soud konečně uvádí, že Soudní dvůr v nedávné době použil uvedený pojem v rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants (
15
) za účelem určení, zda příhraniční pracovník může mít nárok na sociální výhodu spočívající ve vyplácení rodinného přídavku na dítě, jehož není rodičem. V tomto rámci Soudní dvůr zejména rozhodl, že požadavek, aby příhraniční pracovník zajišťoval výživu dítěte, vyplývá z faktické situace, jejíž posouzení přísluší správě, a případně vnitrostátním soudům na základě důkazů poskytnutých dotčenou osobou, přičemž není potřeba, aby určily důvody takového příspěvku či podrobně vyčíslily jeho rozsah.
16.
Předkládající soud z toho vyvozuje, že i když podle judikatury Soudního dvora tentýž pojem spadá do rámce faktické situace, není z tohoto důvodu vyloučen z přezkumu Soudního dvora. Předkládající soud se totiž s odkazem na rozsudek Depesme a další (
16
) v souvislosti s předpisy týkající se nároku na sociální výhody domnívá, že se jedná o autonomní pojem unijního práva, který vyžaduje jednotné uplatňování a výklad.
17.
Za těchto okolností se Cour de cassation (Kasační soud) rozhodnutími ze dne 25. dubna 2024, jež byly doručeny kanceláři Soudního dvora dne 26. dubna 2024, rozhodl přerušit řízení a předložit následující předběžné otázky, které jsou formulovány shodně v každé ze spojených věcí C‑296/24 až C‑307/24:
„1)
a)
Je nutno podmínku ‚zajišťování výživy‘ dítěte, od níž se odvíjí postavení ‚rodinného příslušníka‘ ve smyslu ustanovení unijního práva, tak jak bylo toto postavení stanoveno judikaturou Soudního dvora v souvislosti s volným pohybem pracovníků a pobíráním sociální výhody příhraničním pracovníkem spojené s tím, že vykonává závislou činnost v členském státě, na dítě svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, s nímž není v příbuzenském vztahu, chápanou samostatně nebo ve spojení se zásadou širokého výkladu ustanovení, jejichž cílem je zajistit volný pohyb pracovníků, vykládat v tom smyslu, že je splněna, a tedy že zakládá nárok na pobírání této sociální výhody,
–
již na základě existence manželství nebo registrovaného partnerství mezi příhraničním pracovníkem a jedním z rodičů dítěte;
–
již na základě skutečnosti, že příhraniční pracovník a dítě sdílejí společnou domácnost nebo mají společné bydliště;
–
již na základě skutečnosti, že příhraniční pracovník hradí obecně výdaje jakéhokoli druhu ve prospěch dítěte, i když tyto výdaje
–
pokrývají jiné potřeby než základní životní potřeby či výživu;
–
jsou poskytovány třetí osobě a dítěti přináší prospěch pouze nepřímo;
–
nejsou činěny ve výlučném nebo specifickém zájmu dítěte, ale ve prospěch celé domácnosti;
–
jsou pouze příležitostné;
–
jsou nižší než výdaje rodičů;
–
vzhledem k potřebám dítěte jsou pouze nepodstatného významu;
–
již na základě skutečnosti, že výdaje jsou hrazeny ze společného účtu příhraničního pracovníka a jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, který je rodičem dítěte, bez ohledu na zdroj finančních prostředků na účtu;
–
již na základě skutečnosti, že je dítě mladší 21 let?
b)
Je-li odpověď na první otázku záporná, je třeba podmínku ‚zajišťování výživy‘ vykládat v tom smyslu, že je splněna, a tedy že zakládá nárok na pobírání sociální výhody, pokud je prokázána existence dvou nebo více z těchto okolností?
2)
Je nutno podmínku ‚zajišťování výživy‘ dítěte, od níž se odvíjí postavení ‚rodinného příslušníka‘ ve smyslu ustanovení unijního práva, tak jak bylo toto postavení stanoveno judikaturou Soudního dvora v souvislosti s volným pohybem pracovníků a pobíráním sociální výhody příhraničním pracovníkem spojené s tím, že vykonává závislou činnost v členském státě, na dítě svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, s nímž není v příbuzenském vztahu, chápanou samostatně nebo ve spojení se zásadou širokého výkladu ustanovení, jejichž cílem je zajistit volný pohyb pracovníků, vykládat v tom smyslu, že není splněna, a tudíž vylučuje nárok na pobírání této sociální výhody,
–
již na základě existence vyživovací povinnosti rodičů dítěte, bez ohledu na
–
skutečnost, zda je toto výživné určeno soudním rozhodnutím nebo dohodou;
–
částku, na kterou bylo toto výživné stanoveno;
–
skutečnost, zda povinná osoba skutečně hradí toto výživné;
–
skutečnost, zda příspěvek příhraničního pracovníka nahrazuje neplnění povinností jednoho z rodičů dítěte;
–
již na základě skutečnosti, že dítě pravidelně pobývá u druhého rodiče v rámci výkonu práva na styk s dítětem a na ubytování, střídavé péče nebo jiného uspořádání?“
18.
Písemná vyjádření předložili navrhovatelé v původním řízení v každé ze spojených věcí, CAE, česká vláda, jakož i Evropská komise. Soudní dvůr rozhodl, že v projednávaných věcech se nebude konat jednání.
IV. Analýza
19.
Předkládající soud dvěma předběžnými otázkami, které je podle mého názoru třeba zkoumat společně, žádá Soudní dvůr, aby v podstatě objasnil výklad pojmu „zajišťování výživy“ dítěte, jak byl stanoven v judikatuře Soudního dvora týkající se výkladu článku 45 SFEU, čl. 1 písm. i) a článku 67 nařízení č. 883/2004, jakož i čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, a zejména v rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants.
20.
V tomto stanovisku nejprve uvedu několik obecných úvah k právním aspektům, které vedly k pochybnostem vyjádřeným předkládajícím soudem (část A), poté se budu zabývat původem, vývojem (část B) a následně rozsahem tohoto pojmu, jak je stanoven judikaturou Soudního dvora (část C). Konečně, za účelem zajištění jednotného uplatňování uvedeného pojmu, navrhnu stanovit domněnku založenou na společné domácnosti příhraničního pracovníka a dítěte jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky (část D).
A.
Obecné úvahy k právním aspektům, které vedly k pochybnostem předkládajícího soudu
21.
Ze znění projednávaných žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud vychází z judikatury Soudního dvora v této oblasti, a zejména z judikatury vyplývající z rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants. Jak jsem uvedl v úvodu tohoto stanoviska, projednávané věci navazují na věc, ve které byl vydán tento rozsudek a která se rovněž týkala reformy systému přiznávání rodinných dávek v Lucembursku. Tato reforma, která vstoupila v platnost dne 1. srpna 2016, změnila zákon o sociálním zabezpečení tím, že z pojmu „rodinný příslušník“ definovaného v článku 270 tohoto zákona vyloučila mimo jiné děti manžela či manželky nebo partnera či partnerky (
17
). V této věci měl Soudní dvůr rozhodnout, zda má být rodinný přídavek vyplácen příhraničnímu pracovníkovi na dítě jeho manžela či manželky, jehož není rodičem (
18
).
22.
V tomto ohledu, jak zdůrazňuje sám předkládající soud, Soudní dvůr v rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants nejprve objasnil, že rodinný přídavek spojený s výkonem závislé činnosti příhraničním pracovníkem v určitém členském státě představuje sociální výhodu (
19
) ve smyslu článku 45 SFEU a čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 (
20
). Soudní dvůr dále rozhodl, že čl. 1 písm. i) a článek 67 nařízení č. 883/2004, ve spojení s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 a čl. 2 bodem 2 směrnice 2004/38/ES, musejí být vykládány v tom smyslu, že brání ustanovením členského státu, podle kterých mohou příhraniční pracovníci pobírat rodinný přídavek spojený s výkonem jejich závislé činnosti v tomto členském státě pouze na své vlastní děti, ale nikoli na děti svého manžela či manželky, jejichž nejsou rodiči, ale zajišťují
jejich
výživu, zatímco právo na pobírání tohoto příspěvku mají všechny děti s bydlištěm v uvedeném členském státě (
21
).
23.
V souvislosti s projednávanými věcmi se mi jeví jako důležité upřesnit, že předkládající soud svými předběžnými otázkami nezpochybňuje závěry vyplývající z rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants, ani judikaturu, o kterou se Soudní dvůr v tomto rozsudku opřel (
22
). Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tento soud zřejmě nepochybuje o tom, že rozlišování založené na místě bydliště, které je stanoveno ustanoveními dotčenými v původním řízení, představuje nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti (
23
). Naopak na základě této premisy má uvedený soud podle všeho za to, že Soudní dvůr v tomto rozsudku podmínil právo příhraničního pracovníka na rodinné přídavky na dítě svého manžela či manželky nebo partnera či partnerky, jehož není rodičem, prokázáním, že splňuje podmínku zajišťování výživy tohoto dítěte (
24
).
24.
Nejistota předkládajícího soudu totiž zřejmě vyplývá ze skutečnosti, jak je patrné z předkládacích rozhodnutí a písemných vyjádření zúčastněných stran, že po rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants CAE již automaticky neodmítá přiznání rodinných přídavků příhraničním pracovníkům, kteří nejsou rezidenty, na děti jejich manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky. Odmítá však přiznání tohoto přídavku na základě striktního použití pojmu „zajišťování výživy“ vyplývajícího z tohoto rozsudku. Vzhledem k tomu, že předkládající soud má za to, že tento pojem představuje autonomní pojem unijního práva, pochybnosti, které tento soud zmiňuje, se tedy týkají pouze toho, jak je třeba uvedený pojem vykládat.
25.
Než předložím Soudnímu dvoru návrhy týkající se vyjasnění, o které požádal předkládající soud ohledně rozsahu výkladu tohoto pojmu, považuji za důležité v zájmu jasnosti vysvětlit jeho původ a vývoj, kterým prošel v judikatuře Soudního dvora.
B.
K původu a vývoji výkladu pojmu „zajišťování výživy“ dítěte Soudním dvorem
26.
Jak je známo, Soudní dvůr poprvé použil výraz „zajišťování výživy“ v rámci judikatury týkající se finanční podpory na vysokoškolské studium dětí migrujících pracovníků. Požadavek pokračovat v „zajišťování výživy“ studenta umožnil stanovit nezbytnou vazbu mezi pracovníkem a dítětem.
1. Od rozsudku Bernini k rozsudku Depesme a další: požadavek „zajišťování výživy“ dítěte jako nezbytná vazba mezi pracovníkem a dítětem
27.
Ačkoli se Soudní dvůr již v osmdesátých letech vyjádřil k podporám na výživu studentů a jejich vzdělávání (
25
), teprve od vydání rozsudku Bernini v roce 1992 stanovil požadavek týkající se nutnosti pokračovat v „zajišťování výživy“ dítěte v rámci studia mimo hostitelský členský stát. V tomto rozsudku Soudní dvůr připomněl, že migrující pracovník se může dovolávat čl. 7 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1612/68 (
26
), aby získal nárok na sociální dávky stanovené právními předpisy tohoto hostitelského členského státu ve prospěch dětí tuzemských pracovníků. Soudní dvůr však odkazem na rozsudek Lebon (
27
) upřesnil, že tato výhoda představuje pro tohoto pracovníka sociální výhodu ve smyslu tohoto ustanovení „pouze tehdy, pokud nadále zajišťuje výživu svého potomka“ (
28
).
28.
Soudní dvůr tedy rozhodl, že pokud pracovník nadále
zajišťuje výživu
dítěte, může se toto dítě dovolávat tohoto ustanovení za účelem získání finančních prostředků na vzdělávání za stejných podmínek, jaké se vztahují na děti tuzemských pracovníků, a zejména aniž mu může být uložena dodatečná podmínka týkající se jeho bydliště na území dotyčného členského státu (
29
).
29.
Později v rozsudcích Meeusen (
30
), Komise v. Nizozemsko (
31
) nebo Giersch a další (
32
) Soudní dvůr připomněl, že rodinní příslušníci závislí na migrujícím pracovníkovi jsou nepřímými příjemci rovného zacházení přiznaného tomuto pracovníkovi, a proto mohou být dávky dotčené v těchto věcech, tj. stipendia na vysokoškolské studium, přiznány uvedenému pracovníkovi pouze tehdy, pokud nadále zajišťuje výživu dítěte.
30.
Naproti tomu Soudní dvůr v uvedených rozsudcích nedefinuje pojem „zajišťování výživy“ dítěte. Tyto rozsudky však umožňují pochopit kontext, do něhož tento pojem spadá. Soudní dvůr měl totiž určit, zda pobírání dotčených státních dávek, a sice studijních stipendií, představuje pro migrujícího pracovníka sociální výhodu ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68. Soudní dvůr na tuto otázku odpověděl kladně, avšak pod podmínkou, že „pracovník nadále poskytuje dítěti výživu“ (
33
). Vzhledem k tomu, že rodinní příslušníci migrujícího pracovníka byli nepřímými adresáty rovného zacházení, které tomuto pracovníkovi přiznávala uvedená ustanovení, tato podmínka odpovídala potřebě stanovit vazbu dítěte na uvedeného pracovníka, aby bylo možné s ohledem na požadavky rovného zacházení s pracovníky a koordinace systémů sociálního zabezpečení určit, zda je dotčený členský stát povinen poskytnout danou dávku.
31.
V tomto judikaturním kontextu byl rozhodujícím krokem v rozvoji této linie judikatury rozsudek Depesme a další (
34
). Ve věcech, ve kterých byl vydán tento rozsudek, se předkládající soud s odkazem na rozsudek Giersch a další nejprve snažil zjistit, zda pojem „dítě příhraničního pracovníka“ zahrnuje i děti manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, kteří jsou uznáni podle vnitrostátních právních předpisů, tohoto pracovníka. Soudní dvůr s odkazem na pojem „rodinný příslušník“ stanovený v čl. 2 bodě 2 písm. c) směrnice 2004/38 (
35
) rozhodl, že „dítětem příhraničního pracovníka, které nepřímo požívá sociální výhody uvedené v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, jako je financování studia poskytované členským státem dětem pracovníků, kteří v tomto státě vykonávají nebo vykonávali činnost“, je třeba rozumět nikoliv pouze dítě, které má příbuzenský vztah s tímto pracovníkem, ale rovněž dítě manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky uvedeného pracovníka, pokud tento pracovník
zajišťuje výživu
tohoto dítěte (
36
).
32.
V těchto věcech se předkládající soud dále rovněž zabýval otázkou, jaký dopad má rozsah příspěvku příhraničního pracovníka na vyživování dítěte jeho manžela či manželky na právo tohoto dítěte požívat takovou finanční pomoc na studium, jako je pomoc dotčená ve věcech v původním řízení (
37
). V odpovědi na tyto pochybnosti Soudní dvůr vysvětlil, že postavení rodinného příslušníka příhraničního pracovníka, který je vyživován posledně uvedeným, vyplývá z faktické situace. Soudní dvůr uvedl, že se jedná o rodinného příslušníka, kterého podporuje pracovník, a není nezbytné zjišťovat důvody využití této podpory a zabývat se tím, zda je dotyčná osoba schopna zajistit své potřeby výkonem výdělečné činnosti. Dále měl Soudní dvůr na základě rozsudku Lebon (
38
) za to, že tento výklad je vyžadován zásadou, podle které ustanovení, která zakotvují volný pohyb pracovníků, jenž je součástí základů Unie, musí být
vykládána
široce (
39
).
33.
Zejména bych chtěl uvést, že pokud jde o postavení rodinného příslušníka příhraničního pracovníka, který je vyživován posledně uvedeným, Soudní dvůr rozhodl, což je třeba zdůraznit, že toto postavení může vyplývat, pokud jde o situaci dítěte manžela či manželky nebo uznaného partnera či partnerky tohoto pracovníka, z objektivních skutečností, jako je existence společné domácnosti tohoto pracovníka a studenta (
40
). Soudní dvůr tak rozhodl, že požadavek „zajistit výživu“ dítěte vyplývá z faktické situace, jejíž posouzení přísluší správě a případně vnitrostátním soudům, a není potřeba, aby určily důvody takového příspěvku či podrobně vyčíslily jeho rozsah (
41
).
34.
Uvádím, že i přes neexistenci přesné definice Soudní dvůr v bodech 58, 60 a 64 rozsudku Depesme a další (
42
) uvedl prvky, které umožňují nastínit obrysy sporného pojmu, k nimž se vrátím v rámci posouzení jeho rozsahu (
43
).
2. Rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants: jedinečná povaha pojmu „rodinný příslušník“ v unijním právu
35.
V rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants, jehož výrok byl uveden výše (
44
), Soudní dvůr použil rozsudky uvedené v předchozích bodech na rodinné přídavky na děti příhraničních pracovníků (
45
). Na rozdíl od věcí, ve kterých byly tyto rozsudky vydány, se tato věc týkala dítěte, které bylo v rozhodné době nezletilé (
46
). V rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants však Soudní dvůr nadále používá širší výraz „zajišťování výživy“, který byl vymezen v jeho judikatuře týkající se stipendií pro vysokoškolské studium, jak je uvedeno výše, a který zahrnuje i děti starší 21 let, a to navzdory skutečnosti, kterou konstatoval Soudní dvůr, že unijní právní řád považuje děti za „vyživované“ až do 21 let, jak vyplývá zejména z čl. 2 bodu 2 písm. c) směrnice 2004/38 (
47
). K tomuto bodu, který mi v souvislosti s projednávanými věcmi připadá důležitý, se vrátím později (
48
).
36.
Pokud jde konkrétně o tento pojem, Soudní dvůr, který vycházel zejména z rozsudku Depesme a další, jej použil jako základní kritérium pro určení, zda byla dotčená vnitrostátní správa povinna vyplácet příhraničnímu pracovníkovi dotčený rodinný přídavek na dítě jeho manžela či manželky, jehož není rodičem. Soudní dvůr tedy s odkazem na bod 64 tohoto rozsudku uvedl, že povinnost příhraničního pracovníka zajišťovat výživu tohoto dítěte vyplývá z faktické situace, jejíž posouzení přísluší správě, a případně vnitrostátním soudům na základě důkazů poskytnutých dotčenou osobou, přičemž není potřeba, aby určily důvody takového příspěvku či podrobně vyčíslily jeho rozsah (
49
).
C.
K rozsahu pojmu „zajišťování výživy“: význam jednotného uplatňování
37.
Je třeba uvést, že výraz „zajišťování výživy dítěte“ je pojem používaný jako červená nit v celé judikatuře týkající se jednak finanční podpory na vysokoškolské studium dětí migrujících a příhraničních pracovníků a jednak rodinných přídavků na děti těchto příhraničních pracovníků (
50
). Ve své judikatuře se Soudní dvůr snažil zajistit jednotný výklad tohoto pojmu tím, že upřesnil kritéria, která použil v každém případě, kdy se jím zabýval, a to na základě zásady, podle které ustanovení, která zakotvují volný pohyb pracovníků, jenž je součástí základů Unie, musí být vykládána široce (
51
).
1. K důsledkům, které je třeba pro projednávané věci vyvodit z kritérií, která vyplývají z judikatury, pro účely výkladu dotčeného pojmu
38.
Z judikatury lze vyvodit několik základních kritérií pro výklad pojmu „zajišťování výživy“ dítěte.
39.
Soudní dvůr v prvé řadě připomněl, že děti jsou v každém případě považovány za vyživované až do 21 let, jak vyplývá zejména z čl. 2 bodu 2 písm. c) směrnice 2004/38 (
52
). V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že postavení rodinného příslušníka v případě dítěte manžela či manželky nebo uznaného partnera či partnerky příhraničního pracovníka, které je vyživováno posledně uvedeným, může objektivně vyplývat z existence společné domácnosti tohoto pracovníka a dítěte (
53
).
40.
Ve druhé řadě, ačkoli Soudní dvůr uvedl, že požadavek, aby příhraniční pracovník zajišťoval výživu dítěte, vyplývá z faktické situace, jejíž posouzení přísluší správě a případně vnitrostátním soudům na základě důkazů předložených dotčenou osobou, několikrát rovněž zdůraznil, že v rámci tohoto posouzení není potřeba, aby určily důvody takového příspěvku či podrobně vyčíslily jeho rozsah (
54
).
41.
V projednávané věci není podle mého názoru pochyb zaprvé o tom, že striktní uplatňování takového sporného pojmu, jako je pojem popsaný předkládajícím soudem, vnitrostátním správním orgánem, které vedlo k odmítnutí přiznat dotčené rodinné přídavky, nezohledňuje výkladová kritéria stanovená Soudním dvorem v jeho judikatuře. Striktní uplatňování tohoto pojmu tedy vede k porušení rovného zacházení s příhraničními pracovníky, které není slučitelné ani s článkem 45 SFEU, ani s čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, čímž je narušena zásada širokého výkladu těchto ustanovení, jak ji stanovil Soudní dvůr (
55
).
42.
Zadruhé, i když musí být uvedený pojem vykládán v rámci faktické situace, jejíž posouzení přísluší správě a případně vnitrostátním soudům, je třeba uvést, že nejasnost kritérií pro posouzení by mohla vyvolat nejistotu neslučitelnou se zásadou právní jistoty, jelikož by taková nejasnost kritérií pro posouzení zvýšila obtíže potenciálních příjemců pochopit rozsah jejich práv. Navíc jsou dotčení pracovníci ponecháni ve stavu nejistoty, pokud jde o možnosti, které jim jsou vyhrazeny podle článku 45 SFEU, jak je proveden v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, i když se na ně povinně vztahují právní předpisy členského státu zaměstnání (
56
).
43.
Zatřetí je třeba uvést, že navzdory rozsudkům, které již Soudní dvůr vydal, CAE i nadále čelí obtížím, pokud jde o definici toho, co zahrnuje tento pojem, jak jej používá Soudní dvůr ve své judikatuře.
44.
Považuji proto za vhodné krátce posoudit původ těchto obtíží za účelem upřesnění této linie judikatury.
2. K obtížím vnitrostátních správních orgánů při vymezení rozsahu dotčeného pojmu
45.
Chtěl bych zdůraznit, že navzdory objasněním, která Soudní dvůr poskytl správním orgánům a případně vnitrostátním soudům, je zřejmé, že judikatura zůstává do jisté míry kasuistická, pokud jde o konkrétní výklad pojmu „zajišťování výživy“ dítěte obecně, s ohledem na rozmanitost rodinných struktur a zejména v kontextu rekonstituovaných rodin, jako jsou rodiny v původních řízeních (
57
). Jak vyplývá z dvanácti žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce předložených předkládajícím soudem, pro vnitrostátní správní orgány, jako je v dané věci CAE, není zřejmě snadné vymezit rozsah tohoto pojmu, pokud jde o určení, zda v konkrétním případě pracovník zajišťuje výživu dítěte svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky.
46.
Pro upřesnění uvádím, že v projednávané věci příklad této obtíže vyplývá ze skutečnosti, že podle CAE je s ohledem na judikaturu Soudního dvora vhodné zohlednit různé prvky, jako je společně strávený čas, kvalita vztahů, otázka přímého zajišťování výživy dítěte, otázka zákonného bydliště nebo skutečného a soustavného pobytu, podmínky péče nebo investice biologických nebo adoptivních rodičů.
47.
V tomto ohledu musím přiznat, že mám potíže identifikovat mezi těmito kritérii upřesnění, která Soudní dvůr uvedl ohledně rozsahu tohoto pojmu (
58
). To platí zejména v případě, kdy tento vnitrostátní orgán tvrdí, že z bodu 52 rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants vyplývá, že skutečnost, že biologický rodič platí dítěti výživné, může mít dopad na uvedený pojem.
48.
Tento názor nesdílím.
49.
Je sice pravda, že obsah bodu 52 uvedeného rozsudku představuje důležitý prvek pro pochopení rozsahu téhož pojmu, avšak výklad provedený CAE nelze přijmout. V témže rozsudku totiž z předkládacího rozhodnutí vyplývalo, že biologický otec dítěte neplatí matce dítěte výživné. Soudní dvůr poukázal na tuto skutkovou okolnost, aby předkládajícímu soudu pomohl při jeho posouzení, s výhradou ověření, která mu přísluší provést, a vyvodil závěr, že příhraniční pracovník, který byl manželem matky tohoto dítěte, zajišťoval výživu uvedeného dítěte. Na tato zjištění Soudního dvora tudíž nelze nahlížet tak, že mají prokázat existenci povinnosti platit výživné biologickým nebo adoptivním rodičem jako relevantního kritéria při posuzování skutkových okolností umožňujících určit, zda dítě manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky je vyživováno příhraničním pracovníkovi. Tato zjištění však nelze považovat ani za kritérium umožňující vyloučit, že tento pracovník zajišťoval výživu tohoto dítěte. Bod 52 rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants proto nelze vykládat jako náznak toho, že sporný pojem musí být vykládán restriktivně (
59
).
50.
V tomto ohledu připomínám, že Soudní dvůr již rozhodl, že postavení vyživovaného rodinného příslušníka nezakládá ani existence vyživovací povinnosti. Soudní dvůr upřesnil, že v takovém případě by uspořádání rodin záviselo na vnitrostátních právních předpisech, které se liší stát od státu, což by vedlo k nejednotnému uplatňování unijního práva (
60
). Kromě toho ještě uvádím, že Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že pro posouzení, zda příhraniční pracovník „zajišťuje výživu“ dítěte, není nutné, aby správy a vnitrostátní soudy určily důvody takového příspěvku či podrobně vyčíslily jeho rozsah (
61
).
51.
Po tomto připomenutí mám za to, že tento pojem musí být vykládán jednotně ve všech členských státech. S ohledem na původ a vývoj uvedeného pojmu v judikatuře a s cílem zajistit jeho jednotné uplatňování je proto třeba určit, zda objektivní hraniční určovatel, vycházející z judikatury Soudního dvora, může založit vyvratitelnou domněnku, a přispět tak k dodržování zásady právní jistoty.
52.
Posoudím tedy relevanci takové domněnky v rámci projednávaných věcí.
D.
K domněnce ohledně rozsahu pojmu „zajišťování výživy“ dítěte
1. Úvodní poznámky k původu vyvratitelné domněnky vycházející z objektivního hraničního určovatele
53.
V rozsudku Depesme a další Soudní dvůr nastínil obrysy domněnky, pokud jde o rozsah pojmu „zajišťování výživy“ dítěte.
54.
Zaprvé z této judikatury vyplývá, že je nezbytné použít široký výklad takového pojmu. Soudní dvůr proto připomněl, že při posuzování otázky, zda v daném případě příhraniční pracovník zajišťuje výživu dítěte svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnery, přísluší správám a případně vnitrostátním soudům zohlednit zásadu, podle které ustanovení, která zakotvují volný pohyb pracovníků, jenž je součástí základů Unie, musí být vykládána široce (
62
).
55.
Zadruhé musí tento pojem zohledňovat definici „rodinného příslušníka“ stanovenou v čl. 2 bodě 2 směrnice 2004/38. Z výše uvedené judikatury tedy vyplývá, že pojem „rodinný příslušník“ příhraničního pracovníka, který může nepřímo požívat rovného zacházení podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, odpovídá pojmu „rodinný příslušník“ ve smyslu čl. 2 bodu 2 písm. c) směrnice 2004/38, který zahrnuje manžela či manželku nebo partnera či partnerku, s nimiž občan Unie uzavřel registrované partnerství, potomky v přímé linii, kteří jsou mladší 21 let nebo jsou vyživovanými osobami, a potomky manžela či manželky nebo partnera či partnerky (
63
). V tomto ohledu Soudní dvůr připomíná, že unijní normotvůrce považuje děti v každém případě za vyživované až do 21 let, jak v této souvislosti mimo jiné vyplývá z čl. 2 bodu 2 písm. c) směrnice 2004/38 (
64
).
56.
Konečně zatřetí z téže judikatury vyplývá, že zaprvé může postavení rodinného příslušníka v případě dítěte manžela či manželky nebo uznaného partnera či partnerky příhraničního pracovníka, které je „vyživováno“ posledně uvedeným, objektivně vyplývat z existence společné domácnosti tohoto pracovníka a dítěte (
65
), a zadruhé pro posouzení toho, zda příhraniční pracovník zajišťuje výživu dítěte, není potřeba určit důvody přispívání příhraničního pracovníka na výživu dítěte ani podrobně vyčíslit rozsah takového příspěvku (
66
).
2. K vyvratitelné domněnce založené na společné domácnosti pracovníka a dotčeného dítěte
57.
S ohledem na tyto tři prvky považuji za zcela relevantní vycházet, za použití rozsudku Depesme a další na projednávané věci mutatis mutandis, z existence vyvratitelné domněnky založené na existenci společné domácnosti příhraničního pracovníka a dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky. Jak zdůrazňuje Komise, jedná se o prvky stability, které svědčí o rodinném společenství, na jehož základě lze dovodit, že příhraniční pracovník zajišťuje výživu dítěte svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky, které s ním žije pod společnou střechou. Jinými slovy, lze legitimně předpokládat, že toto dítě má nepřímý nárok na předmětné rodinné přídavky, pokud bydlí ve společné domácnosti a tudíž žije v rodinném společenství s tímto pracovníkem. Tato společná domácnost je dostatečným důvodem pro nárok na tyto rodinné přídavky za stejných podmínek, jaké se vztahují na děti, jejichž rodičem je tento pracovník, nebo na děti, které se nacházejí ve srovnatelné situaci jako děti bydlící v členském státě zaměstnání (
67
).
58.
Po tomto upřesnění a s ohledem na každodenní realitu rekonstituovaných rodin považuji za důležité doplnit tři další prvky.
59.
Zaprvé by tato domněnka měla zahrnovat jak úplnou (
68
), tak částečnou (
69
) společnou domácnost příhraničního pracovníka a dítěte jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky.
60.
Zadruhé se tato domněnka musí vztahovat nejen na nezletilé děti, ale také na zletilé osoby mladší 21 let, které nemají vlastní příjmy, žijí v domácnosti příhraničního pracovníka a splňují ostatní kritéria stanovená právními předpisy členského státu zaměstnání, v projednávané věci lucemburskými právními předpisy, které upravují přiznávání předmětného rodinného přídavku (
70
). Bez takového výkladu by v těchto situacích hrozila značná právní nejistota.
61.
A konečně zatřetí v případě, že i přes skutečnost, že příhraniční pracovník a dítě jeho manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky žijí ve společné domácnosti, tento pracovník ve skutečnosti nijak nepřispívá na výdaje spojené s výživou tohoto dítěte, musí mít správní orgány členského státu, v němž vykonává závislou činnost, možnost odmítnout přiznat dotčený rodinný přídavek (
71
).
3. Ke slučitelnosti domněnky založené na společné domácnosti s pravidly přednosti v případě souběhu podle nařízení č. 883/2004
62.
Je třeba uvést, že domněnka založená na společné domácnosti je slučitelná s pravidly přednosti v případě souběhu stanovenými nařízením č. 883/2004. V souladu s čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení totiž příhraniční zaměstnanci pracující v Lucembursku, jako jsou navrhovatelé v původních řízeních, i jejich rodiny spadají do osobní působnosti uvedeného nařízení (
72
). Z tohoto důvodu podléhají, jak je známo, lucemburskému systému sociálního zabezpečení.
63.
Vzhledem ke specifické povaze rodinných dávek a možné kumulaci nároků na tyto dávky ze dvou členských států stanoví článek 68 téhož nařízení pravidla přednosti v případě kumulace, jejichž cílem je zabránit překrývání dávek pro stejné dítě za stejná období (
73
). Podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 883/2004 se tedy na navrhovatele v původních řízeních vztahuje lucemburské právo v oblasti rodinných přídavků pouze v rozsahu rozdílu mezi částkou rodinných přídavků vyplácenou v Lucembursku a částkou vyplácenou v členském státě jejich bydliště. Jedná se o mechanismus „vyrovnávacího doplatku“, který ve smyslu čl. 68 odst. 1 písm. b) bodu i) tohoto nařízení (
74
) odpovídá výplatě „nejvyšší dávky poskytované podle kolidujících právních předpisů“.
64.
Pokud jsou tedy dávky poskytovány podle právních předpisů dvou členských států na stejném základě, existence společné domácnosti dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky a příhraničního pracovníka zakládá dostatečnou
vazbu mezi tímto dítětem a tímto pracovníkem, aby bylo možné mít za to, že vyplácení dotčeného rodinného přídavku přísluší členskému státu, v němž tento pracovník vykonává závislou činnost – v projednávané věci v Lucembursku.
65.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že pojem „zajišťování výživy“ dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky příhraničního pracovníka, jak jej používá Soudní dvůr v judikatuře týkající se výkladu článku 45 SFEU, čl. 1 písm. i) a článku 67 nařízení č. 883/2004, jakož i čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, musí být vykládán v tom smyslu, že lze legitimně předpokládat, že toto dítě má nepřímý nárok na dotčené rodinné přídavky, pokud bydlí v domácnosti pracovníka a žije s ním v rodinném společenství. Existence takové společné domácnosti zakládá nárok na rodinný přídavek poskytovaný v členském státě, v němž uvedený pracovník vykonává svou závislou činnost, za stejných podmínek, jaké se vztahují na děti, jejichž rodičem je tento pracovník.
V. Závěry
66.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Cour de cassation (Kasační soud, Lucembursko) odpověděl následovně:
„Pojem ‚zajišťování výživy‘ dítěte manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky příhraničního pracovníka, jak jej používá Soudní dvůr v judikatuře týkající se výkladu článku 45 SFEU, čl. 1 písm. i) a článku 67 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, jakož i čl. 7 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 ze dne 5. dubna 2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie musí být vykládán v tom smyslu, že lze legitimně předpokládat, že dítě manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky příhraničního pracovníka má nepřímý nárok na dotčené rodinné přídavky, pokud bydlí ve společné domácnosti a žije v rodinném společenství s tímto pracovníkem. Existence takové společné domácnosti zakládá nárok na rodinný přídavek poskytovaný v členském státě, v němž uvedený pracovník vykonává závislou činnost, za stejných podmínek, jaké se vztahují na děti, jejichž rodičem je tento pracovník.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
2
) – Rozhodnutím ze dne 17. prosince 2018.
(
3
) – Rozsudek ze dne 2. dubna 2020 (C‑802/18, dále jen rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants, EU:C:2020:269). V jiném skutkovém rámci viz rozsudek ze dne 16. května 2024, Hocinx (C‑27/23, dále jen rozsudek Hocinx, EU:C:2024:404).
(
4
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72).
(
5
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 5. dubna 2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie (Úř. věst. 2011, L 141, s. 1).
(
6
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Úř. věst. 2004, L 158, s. 77; Zvl. vyd. 05/05, s. 46).
(
7
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. dubna 2014 o opatřeních usnadňujících výkon práv udělených pracovníkům v souvislosti s jejich volným pohybem (Úř. věst. 2014, L 128, s. 8).
(
8
) – Ve znění použitelném od 1. srpna 2016, kdy vstoupil v platnost loi du 23 juillet 2016, portant modification du code de la sécurité sociale, de la loi modifiée du 4 décembre 1967 concernant l’impôt sur le revenu, et abrogeant la loi modifiée du 21 décembre 2007 concernant le boni pour enfant (zákon ze dne 23. července 2016, kterým se mění zákon o sociálním zabezpečení, novelizovaný zákon ze dne 4. prosince 1967 o dani z příjmů a ruší novelizovaný zákon ze dne 21. prosince 2007 o příspěvku na dítě (Mémorial A 2016, s. 2348) (dále jen „zákon o sociálním zabezpečení“).
(
9
) – Ve věcech C‑296/24 (Jouxy), C‑300/24 (Meyervibert), C‑304/24 (Barloup) a C‑305/24 (Choinquand) CAE odňal SM, MY, LH a TB, kteří mají bydliště ve Francii a pracují v Lucembursku, s účinností od 1. srpna 2016 rodinný přídavek pobíraný na děti jejich manželek PX, IX a MV z předchozích manželství. Ve věci C‑297/24 (Broslon) CAE odňal CY, který má bydliště ve Francii a pracuje v Lucembursku, rodinný přídavek pobíraný na dítě jeho manželky z předchozího manželství. Ve věci C‑301/24 (Pailvier) CAE odňal AH, který má bydliště ve Francii a pracuje v Lucembursku, rodinný přídavek pobíraný na dvě děti jeho registrované partnerky CJ z předchozího vztahu. Ve věcech C‑303/24 (Vochal) a C‑306/24 (Gonre) CAE odňal BF a KN, kteří mají bydliště ve Francii a pracují v Lucembursku, s účinností od 1. srpna 2016 rodinný přídavek na děti jejich manželek CG a PE z předchozích vztahů. Ve věci C‑299/24 (Hicindt) CAE odňal OP, který má bydliště v Belgii a pracuje v Lucembursku, rodinný přídavek pobíraný na dítě jeho manželky TD z předchozího manželství. Ve věcech C‑298/24 (Caraneux) a C‑307/24 (Momeut) CAE odňal LK a NB, kteří mají bydliště v Belgii a pracují v Lucembursku, s účinností od 1. srpna 2016 rodinný přídavek pobíraný v prvně uvedené věci na dvě děti partnerky LK (MF) z předchozího manželství a ve druhé věci na dvě děti manželky NB z předchozího manželství. Ve věci C‑302/24 (Prudnez) CAE odňal AE, který má bydliště v Německu a pracuje v Lucembursku, s účinností od 1. srpna 2016 rodinný přídavek pobíraný na dítě jeho manželky z předchozího manželství.
(
10
) – Viz rozsudek ze dne 26. února 1992 (C‑3/90, dále jen rozsudek Bernini, EU:C:1992:89, body 25 a 29).
(
11
) – Viz rozsudek ze dne 8. června 1999 (C‑337/97, EU:C:1999:284, bod 19).
(
12
) – Viz rozsudek ze dne 14. června 2012 (C‑542/09, EU:C:2012:346, bod 35).
(
13
) – Viz rozsudek ze dne 20. června 2013 (C‑20/12, dále jen rozsudek Giersch a další, EU:C:2013:411, bod 39).
(
14
) – Viz rozsudek ze dne 15. prosince 2016 (C‑401/15 až C‑403/15, dále jen rozsudek Depesme a další, EU:C:2016:955, body 58 až 60).
(
15
) – Body 50 a 51 tohoto rozsudku.
(
16
) – Bod 58 tohoto rozsudku.
(
17
) – Je vhodné připomenout, že takový rodinný přídavek, jako je rodinný přídavek uvedený v čl. 269 odst. 1 zákona o sociálním zabezpečení, spadá do věcné působnosti unijního práva jakožto rodinná dávka ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. j) nařízení č. 883/2004 a jakožto sociální výhoda ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011. Z ustálené judikatury vyplývá, že dávka může současně spadat pod nařízení č. 883/2004 i nařízení č. 492/2011. V tomto ohledu viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (body 42 až 46 a citovaná judikatura). K použitelnosti čl. 3 odst. 1 písm. j) a článku 67 nařízení č. 883/2004, jakož i čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 na takové skutkové okolnosti, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (body 33 až 47 a 65 až 69, jakož i citovaná judikatura). K vzájemnému vztahu mezi uvedenými nařízeními viz zejména stanovisko generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci Komise v. Rakousko (Indexace rodinných dávek) (C‑328/20, EU:C:2022:45, bod 127). Viz zejména Fuchs, M. a Cornelissen, R. (ed.), EU Social Security Law – A Commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009, C. H. Beck-Hart-Nomos, 2015, s. 28, bod 21, jakož i Morsa, M., Sécurité sociale, libre circulation et citoyenneté européennes, 2012, Anthemis, s. 344 a násl.
(
18
) – Připomínám, že čl. 1 písm. f) nařízení č. 883/2004 stanoví, že se „ ‚příhraničním pracovníkem‘ rozumí každá osoba zaměstnaná nebo samostatně výdělečně činná v určitém členském státě, která má bydliště v jiném členském státě, do něhož se zpravidla vrací denně nebo alespoň jednou týdně“. Článek 1 písm. z) tohoto nařízení stanoví, že se „ ‚rodinnou dávkou‘ rozumí všechny věcné nebo peněžité dávky určené k vyrovnání rodinných výdajů, s výjimkou záloh na výživné a zvláštních dávek při narození dítěte a při osvojení dítěte uvedených v příloze I“. Podle čl. 2 odst. 1 uvedeného nařízení se toto nařízení „vztahuje na státní příslušníky členského státu […] [nebo] bydlící v některém členském státě, kteří podléhají nebo podléhali právním předpisům jednoho nebo více členských států, jakož i na jejich rodinné příslušníky a pozůstalé“. V souladu s tímto ustanovením tedy takoví pracovníci, jako jsou navrhovatelé v původním řízení, spadají do osobní působnosti nařízení č. 883/2004.
(
19
) – K pojmu „sociální výhoda“ viz zejména rozsudky ze dne 31. května 1979, Even a ONPTS (207/78, EU:C:1979:144, bod 22); ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C‑85/96, EU:C:1998:217, bod 25), a ze dne 18. prosince 2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava a další (C‑447/18, EU:C:2019:1098, bod 47 a citovaná judikatura).
(
20
) – Rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (bod 32 a bod 1 výroku). Připomínám, že podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 492/2011 „[s] pracovníkem, který je státním příslušníkem členského státu, nesmí být na území jiného členského státu zacházeno z důvodu jeho státní příslušnosti jinak než s tuzemskými pracovníky, jde-li o podmínky zaměstnávání a pracovní podmínky“. Odstavec 2 tohoto článku stanoví, že „[p]ožívá stejné sociální a daňové výhody jako tuzemští pracovníci“. K tomuto ustanovení viz rozsudky Caisse pour l’avenir des enfants (bod 26) a Hocinx (bod 26).
(
21
) – Rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (bod 71 a bod 2 výroku). Je dobře známo, že volný pohyb pracovníků v rámci Unie zajištěný článkem 45 SFEU představuje jeden ze základů Unie. Konkrétně odstavec 2 tohoto článku stanoví, že volný pohyb pracovníků „zahrnuje odstranění jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na základě státní příslušnosti, pokud jde o zaměstnávání, odměnu za práci a jiné pracovní podmínky“. V tomto ohledu Soudní dvůr v bodě 70 rozsudku Caisse pour l’avenir des enfants uvedl, že čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 je ve specifické oblasti poskytování sociálních výhod zvláštním výrazem pravidla rovného zacházení zakotveného v čl. 45 odst. 2 SFEU a musí být vykládán stejně jako toto posledně uvedené ustanovení. Viz také rozsudek Depesme a další (bod 35), a rozsudek ze dne 18. prosince 2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava a další (C‑447/18, EU:C:2019:1098, bod 39).
(
22
) – Viz zejména rozsudek Depesme a další, jakož i judikatura citovaná v tomto rozsudku.
(
23
) – V tomto ohledu viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (body 54 až 64, jakož i citovaná judikatura). Zejména pokud jde o čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011, Soudní dvůr v bodě 56 tohoto rozsudku připomněl, že takové rozlišování na základě bydliště, které může působit především v neprospěch státních příslušníků jiných členských států, neboť osobami, které v příslušném členském státě nemají bydliště, jsou nejčastěji osoby, které nejsou jeho státními příslušníky, představuje nepřímou diskriminaci na základě státní příslušnosti, kterou je možno připustit pouze za podmínky, že je objektivně odůvodněná. Viz rovněž rozsudek Giersch a další (bod 44); rozsudek ze dne 14. prosince 2016, Bragança Linares Verruga a další (C‑238/15, EU:C:2016:949, bod 43), jakož i rozsudek ze dne 10. července 2019, Aubriet (C‑410/18, EU:C:2019:582, bod 28).
(
24
) – Viz bod 12 tohoto stanoviska.
(
25
) – Pokud jde o podporu na vysokoškolské studium pro profesní účely pro osoby, které vykonávaly profesní činnost, viz rozsudek ze dne 21. června 1988, Lair (39/86, EU:C:1988:322, body 21 až 24). Pokud jde o podpory na středoškolské nebo pomaturitní studium absolvované na vyšší technické škole, viz rozsudek ze dne 15. března 1989, Echternach a Moritz (389/87 a 390/87, EU:C:1989:130, body 31 až 36).
(
26
) – Nařízení Rady ze dne 15. října 1968 o volném pohybu pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. 1968, L 257, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 15). Připomínám, že znění čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení bylo převzato do čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011. Kromě toho čl. 41 druhý pododstavec posledně uvedeného nařízení stanoví, že odkazy na nařízení č. 1612/68 se považují za odkazy na nařízení č. 492/2011.
(
27
) – Rozsudek ze dne 18. června 1987 (316/85, dále jen rozsudek Lebon, EU:C:1987:302, bod 13). Tento bod považuji za důležitý pro správné pochopení původu sporného pojmu. Soudní dvůr totiž rozhodl, že „[p]okud byl pracovník, který je státním příslušníkem členského státu, zaměstnán na území jiného členského státu a využil práva zůstat na tomto území, nemohou se jeho potomci, kteří dosáhli věku 21 let a již na něm nejsou závislí, dovolávat práva na rovné zacházení zaručeného [unijním] právem za účelem uplatnění nároku na sociální dávku stanovenou právními předpisy hostitelského členského státu […] V projednávané věci totiž tato dávka nepředstavuje pro pracovníka sociální výhodu ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68, jelikož tento pracovník již neposkytuje podporu svému potomkovi“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska). Podotýkám, že dítěti ve věci, ve které byl vydán rozsudek Lebon, bylo v rozhodné době více než 21 let. Připomínám, že čl. 10 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení stanovil, že potomci pracovníka musí být mladší 21 let nebo být na něm závislí.
(
28
) – Rozsudek Bernini (bod 25). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
29
) – Viz rozsudek Bernini (body 23, 25, 27 a 29).
(
30
) – Rozsudek ze dne 8. června 1999 (C‑337/97, EU:C:1999:284, bod 19). Ve věci, ve které byl vydán uvedený rozsudek, se jednalo o dítě příhraničního pracovníka. V tomto ohledu je třeba uvést, že v bodě 21 tohoto rozsudku Soudní dvůr zdůraznil, že „čtvrtý bod odůvodnění [nařízení č. 1612/68] výslovně uvádí, že právo na volný pohyb musí být ‚shodně přiznáno stálým, sezonním a příhraničním pracovníkům nebo těm, kteří vykonávají svou činnost za účelem poskytování služeb‘, a jeho článek 7 odkazuje bezvýhradně na ‚pracovníka, který je státním příslušníkem členského státu‘. Soudní dvůr z toho vyvodil a v rozsudku [ze dne 27. listopadu 1997,] Meints [(C‑57/96, EU:C:1997:564, bod 51)] rozhodl, že členský stát nemůže činit poskytnutí sociální výhody ve smyslu [čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení] závislým na podmínce, že příjemci výhody mají bydliště na území tohoto státu“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. V tomto ohledu viz O’Leary, S., „The curious case of frontier workers and study finance: Giersch“, Common Market Law Review, č. 51, 2014, s. 601 až 622, zejména s. 609, a Turmo, A., „The pernicious influence citizenship rights on workers’ rights in the EU – The case of student finance“, Social Justice, Brexit and Other Challenges, Cambien, N., Kochenov, D. a Muir, E. (eds.), Brill/Nijhoff, 2020, s. 305 až 334.
(
31
) – Rozsudek ze dne 14. června 2012 (C‑542/09, EU:C:2012:346, body 34 a 35).
(
32
) – Body 38 a 39 tohoto rozsudku.
(
33
) – Viz zejména rozsudek Giersch a další (body 38 a 39, jakož i citovaná judikatura). Zejména v rozsudku Bernini (bod 25) Soudní dvůr použil obdobnou formulaci, a to „pracovník nadále zajišťuje výživu svého potomka“.
(
34
) – Připomínám, že žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce předložené v rámci věcí, ve kterých byl vydán rozsudek Depesme a další, byly podány v kontextu změn provedených v lucemburských právních předpisech v návaznosti na rozsudek Giersch a další (body 12 až 16).
(
35
) – Připomínám, že unijní normotvůrce má za to, že „rodinným příslušníkem“ ve smyslu čl. 2 bodu 2 písm. c) směrnice 2004/38 se rozumí „potomci [občana Unie] v přímé linii, kteří jsou mladší 21 let nebo jsou vyživovanými osobami, a takoví potomci manžela či manželky nebo [registrovaného] partnera či partnerky“. Viz rozsudek Depesme a další (body 51 a 57).
(
36
) – Viz rozsudek Depesme a další (body 57 a 64, jakož i výrok). Pokud jde o jedinečnost pojmu „rodinný příslušník“ v unijním právu uvedeného v předchozí poznámce pod čarou, Soudní dvůr zohlednil jednak vývoj unijních právních předpisů a skutečnost, že čl. 7 odst. 2 nařízení č. 492/2011 pouze převzal bez jakýchkoliv změn čl. 7 odst. 2 nařízení č. 1612/68, a jednak bod 1 odůvodnění, článek 1 a čl. 2 odst. 2 směrnice 2014/54. Tato posledně uvedená ustanovení potvrzují vůli unijního normotvůrce převzít do článku 2 směrnice 2004/38 pojem „rodinný příslušník“, jak jej definovala judikatura Soudního dvora ve vztahu k nařízení č. 1612/68, které bylo zrušeno a nahrazeno nařízením č. 492/2011. V tomto ohledu viz rozsudek Depesme a další (body 46 a 47), jakož i stanovisko generálního advokáta M. Watheleta v těchto spojených věcech (C‑401/15 až C‑403/15, EU:C:2016:430, body 39 až 43).
(
37
) – Viz rozsudek Depesme a další (bod 33).
(
38
) – Body 21 až 23 tohoto rozsudku.
(
39
) – Viz rozsudek Depesme a další (bod 58). Takový široký výklad vyplývá ze skutečnosti, že pojem „pracovník“ – stejně jako pojem „závislá činnost“ – je ústředním pojmem při vymezování působnosti jedné ze základních svobod zaručených Smlouvou. Viz rozsudky ze dne 3. června 1986, Kempf (139/85, EU:C:1986:223, bod 13), a ze dne 3. července 1986, Lawrie-Blum (66/85, EU:C:1986:284, bod 16).
(
40
) – Viz rozsudek Depesme a další (body 59 a 60). V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta M. Watheleta v těchto spojených věcech (C‑401/15 až C‑403/15, EU:C:2016:430, bod 67).
(
41
) – Rozsudek Depesme a další (bod 64 a výrok).
(
42
) – Viz body 32 a 33 tohoto stanoviska.
(
43
) – V tomto ohledu viz body 37 až 40 a 53 až 56 tohoto stanoviska. K tomuto pojmu viz Jacqueson, C., „Any news from Luxembourg? On student aid, frontier workers and stepchildren: Bragança Linares Verruga and Depesme“, Common Market Law Review, č. 55, 2018, s. 901 až 922, zejména s. 917.
(
44
) – Viz bod 22 tohoto stanoviska. V tomto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že takový rodinný přídavek, jako je rodinný přídavek stanovený v čl. 269 odst. 1 zákona o sociálním zabezpečení, je vyplácen na všechny děti s bydlištěm v Lucembursku a na všechny děti pracovníků bez bydliště v Lucembursku, jejichž jsou tito pracovníci rodiči. V důsledku toho se tento přídavek poskytuje na základě zákonem vymezené situace a bez jakéhokoliv individuálního a diskrečního posouzení osobních potřeb. V tomto ohledu viz čl. 1 písm. z) nařízení č. 883/2004. Jak totiž zdůraznil Soudní dvůr, uvedená dávka představuje veřejný příspěvek do rodinného rozpočtu, který má snížit zátěž pramenící z výživy dětí. Viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (body 37 až 39). Viz rovněž rozsudky ze dne 14. června 2016, Komise v. Spojené království (C‑308/14, EU:C:2016:436, bod 60), a ze dne 21. června 2017, Martinez Silva (C‑449/16, EU:C:2017:485, body 22 a 23, jakož i citovaná judikatura).
(
45
) – Viz body 27 až 34 tohoto stanoviska. Takové přenesení není nijak překvapivé: jak zdůraznil generální advokát A. La Pergola ve svém stanovisku ve věci Meeusen (C‑337/97, EU:C:1999:38, bod 19), studijní stipendia a rodinné přídavky jsou totiž finančními podporami určenými na růst, výživu a vzdělání dětí.
(
46
) – Viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (bod 18). V tomto ohledu považuji za vhodné uvést, že rodinný přídavek dotčený v této věci a v projednávaných věcech je vyplácen do měsíce, v němž dítě dosáhne věku 18 let. Vyplácení přídavku však může být prodlouženo do doby, než dítě dosáhne 25 let, pokud pokračuje ve studiu, které splňuje kritéria stanovená v příslušných lucemburských právních předpisech. V tomto ohledu viz https://cae.public.lu/fr/allocations/majorite-de-l-enfant/que-devez-vous-savoir-/prolongement-jusqu-a-l-age-de-25-ans.html.
(
47
) – Viz rozsudek Depesme a další (bod 62).
(
48
) – Viz poznámka pod čarou 67 a bod 60 tohoto stanoviska.
(
49
) – Viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (body 50 a 71).
(
50
) – Viz poznámka pod čarou 45 tohoto stanoviska.
(
51
) – V tomto ohledu viz body 32 a 37 tohoto stanoviska.
(
52
) – Viz rozsudek Depesme a další (bod 62).
(
53
) – Viz rozsudek Depesme a další (body 59 a 60).
(
54
) – Rozsudky Depesme a další (bod 64 a výrok), jakož i Caisse pour l’avenir des enfants (body 50 a 71).
(
55
) – V tomto ohledu připomínám, že Soudní dvůr s ohledem na cíl nařízení č. 883/2004, kterým je zajistit koordinaci mezi jednotlivými vnitrostátními systémy bez zavedení společného systému sociálního zabezpečení, rozhodl, že osoby mající nárok na rodinné dávky jsou určovány podle vnitrostátního práva, nic to však nemění na tom, že při výkonu této pravomoci členské státy musí dodržovat unijní právo, tj. v projednávaném případě ustanovení o volném pohybu pracovníků; viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (body 68 a 69).
(
56
) – V tomto ohledu viz poznámka pod čarou 18 tohoto stanoviska. Je samozřejmé, že nad rámec této neslučitelnosti by striktní výklad sporného pojmu vedl k situacím, kdy by v rámci jedné domácnosti příhraniční pracovník, tj. nevlastní otec nebo nevlastní matka dítěte svého manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnery, pobíral rodinné přídavky na nevlastní sourozence tohoto dítěte, nikoli však na uvedené dítě. Tento aspekt již byl zmíněn generálním advokátem M. Watheletem v jeho stanovisku ve spojených věcech Depesme a další (C‑401/15 až C‑403/15, EU:C:2016:430, body 59 až 61).
(
57
) – V tomto ohledu viz rozsudek Hocinx.
(
58
) – Viz body 27 až 35 tohoto stanoviska.
(
59
) – Viz bod 37 tohoto stanoviska.
(
60
) – Viz rozsudek Lebon (bod 21).
(
61
) – Viz rozsudky Depesme a další (bod 64 a výrok), jakož i Caisse pour l’avenir des enfants (body 50 a 71).
(
62
) – Viz rozsudky Lebon (body 21 až 23) a Depesme a další (bod 58).
(
63
) – V tomto ohledu viz rozsudek Depesme a další (bod 51), jakož i Caisse pour l’avenir des enfants (bod 51 a citovaná judikatura). Viz rovněž poznámka pod čarou 36 tohoto stanoviska.
(
64
) – Viz rozsudek Depesme a další (bod 62).
(
65
) – V tomto smyslu viz rozsudek Depesme a další (body 59 a 60).
(
66
) – Rozsudky Depesme a další (bod 64 a výrok), jakož i Caisse pour l’avenir des enfants (body 50 a 71).
(
67
) – Nenavrhuji Soudnímu dvoru, aby stanovil domněnku založenou na definici „rodinného příslušníka“ stanovené v čl. 2 bodě 2 směrnice 2004/38, podle níž děti manžela či manželky nebo registrovaného partnera či partnerky mladší 21 let jsou příhraničním pracovníkem vyživovány, a to z následujících důvodů. Mám za to, jak jsem již uvedl v bodě 35 tohoto stanoviska, že ačkoli je dítě podle tohoto ustanovení považováno za vyživované až do 21 let, Soudní dvůr ve své judikatuře upřednostnil použití širšího výrazu „zajišťovat výživu“ (viz judikatura citovaná v bodech 13, 28 až 31 tohoto stanoviska). Kromě toho se z důvodů uvedených v bodech 62 až 64 tohoto stanoviska domnívám, že na rozdíl od této domněnky je domněnka založená na společné domácnosti slučitelná s pravidly přednosti v případě souběhu stanovenými nařízením č. 883/2004.
(
68
) – Tedy situace, kdy dítě bydlí po celou dobu s příhraničním pracovníkem, který není rodičem tohoto dítěte.
(
69
) – Částečně společná domácnost se týká zejména situací, kdy se o dítě starají společně jeho biologičtí nebo adoptivní rodiče. V těchto případech dítě převážně bydlí v domácnosti tvořené příhraničním pracovníkem a jedním z jeho biologických nebo adoptivních rodičů, přičemž pravidelně pobývá u druhého biologického nebo adoptivního rodiče na dobu omezenou nebo na kratší pobyty v rámci práva na styk s dítětem a jeho ubytování (například střídavě o víkendech nebo během některých školních prázdnin), střídavé péče nebo na základě jakékoli jiné dohody. Kromě toho některé děti mohly ztratit jednoho ze svých rodičů nebo ho nikdy nepoznaly.
(
70
) – V tomto ohledu považuji za důležité uvést, že ve zvláštním případě zletilých osob mladších 21 let nemůže tato domněnka změnit podmínky stanovené právními předpisy členského státu zaměstnání pro přiznání rodinných přídavků. Konkrétně dotčený rodinný přídavek je v zásadě vyplácen až do 18 let dítěte s možností prodloužení do 25 let, pokud dítě studuje v souladu s kritérii stanovenými relevantními lucemburskými právními předpisy. V tomto ohledu viz poznámka pod čarou 46 tohoto stanoviska. V případě, že zletilé dítě mladší 21 let již nebydlí s příhraničním pracovníkem z důvodu „svého středoškolského nebo podobného studia“ v jiném městě, musí mít tento pracovník možnost prokázat na základě jiných objektivních skutečností, že i přes neexistenci společné domácnosti nadále zajišťuje výživu dítěte.
(
71
) – Může se jednat o výjimečný případ, kdy ze spisu jasně vyplývá, že navzdory společné domácnosti dítě nežije v rodinném společenství s tímto pracovníkem. Například v ojedinělých situacích, kdy 1) uvedený pracovník nepřispívá na nájemné nebo není vlastníkem domu či bytu, který sdílí se svým manželem či manželkou nebo registrovaným partnerem či partnerkou a dítětem, a 2) nehradí žádné společné výdaje na domácnost, buď proto, že celou svou mzdu používá pro soukromé účely, nebo proto, že z dohody mezi biologickými nebo adoptivními rodiči dítěte vyplývá, že všechny potřeby dítěte jsou plně pokryty.
(
72
) – Viz rozsudek Caisse pour l’avenir des enfants (bod 41). Viz rovněž poznámka pod čarou 18 tohoto stanoviska.
(
73
) – Připomínám, že čl. 68 odst. 1 písm. b) bod i) nařízení č. 883/2004 týkající se pravidel přednosti v případě souběhu stanoví, že „[j]sou-li během stejné doby poskytovány stejným rodinným příslušníkům rodinné dávky podle právních předpisů více než jednoho členského státu, použijí se […] pravidla přednosti“. Tedy „u dávek poskytovaných více než jedním členským státem ze stejného důvodu je stanoveno pořadí přednosti na základě těchto pomocných kritérií: i) v případě nároků přiznaných z důvodu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti: místo bydliště dětí, za předpokladu, že taková činnost je vykonávána, a podpůrně případné nejvyšší dávky poskytované podle kolidujících právních předpisů“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Z toho zejména vyplývá, jak vysvětluje Komise, že pokud příhraniční pracovník pracující v Lucembursku bydlí se svou manželkou a dítětem této manželky v Belgii, příslušný belgický orgán vyplácí rodinný přídavek na dítě matce tohoto dítěte. V této situaci Lucembursko přispívá pouze v případě, že rodinné přídavky, které vyplácí, jsou vyšší než přídavky přiznané Belgií, a to pouze ve výši rozdílu.
(
74
) – Připomínám, že čl. 68 odst. 2 nařízení č. 883/2004 stanoví, že „[v] případě souběhu nároků se rodinné dávky poskytují v souladu s právními předpisy, které mají v souladu s odstavcem 1 přednost. Nároky na rodinné dávky z důvodu kolidujících právních předpisů se pozastavují až do částky stanovené prvními právními předpisy a v nezbytných případech se poskytuje vyrovnávací doplatek ve výši, která tuto částku přesahuje“. Viz zejména Morsa, M., op. cit., s. 352 a násl.