62022CJ0663_RES
Věc C‑663/22
Expedia Inc.
v.
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio)
Rozsudek Soudního dvora (druhého senátu) ze dne 30. května 2024
„Řízení o předběžné otázce – Nařízení (EU) 2019/1150 – Články 1, 15, 16 a 18 – Cíl – Uplatňování – Sledování – Přezkum – Opatření přijatá členským státem – Povinnost poskytnout informace o hospodářské situaci poskytovatele on-line zprostředkovatelských služeb“
Sbližování právních předpisů – Elektronický obchod – Nařízení 2019/1150 – On-line zprostředkovatelské služby – Opatření přijatá členským státem – Povinnost uložená poskytovatelům takových služeb, aby pod hrozbou sankcí poskytovali informace o své hospodářské situaci – Odůvodnění s cílem řádného a účinného uplatňování tohoto nařízení – Neexistence
(Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2019/1150, body 7, 46 a 51 odůvodnění a čl. 1 odst. 5, články 15, 16 a 18)
(viz body 41–44, 47, 52–58 a výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionální správní soud pro Lazio, Itálie) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, poprvé vyložil nařízení 2019/1150 (
1
) tak, že upřesnil prostor pro uvážení, který mají členské státy při přijímání vnitrostátních opatření s cílem řádného a účinného uplatňování tohoto nařízení (
2
).
Expedia Inc., společnost se sídlem v Seattlu (Spojené státy), provozuje internetové platformy, jejichž prostřednictvím jsou poskytovány on-line ubytovací a cestovní rezervační služby. Jakožto poskytovatel on-line zprostředkovatelských služeb v Itálii zde podléhá povinnosti zasílat Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Úřad pro dohled nad komunikacemi, Itálie) (dále jen„AGCOM“) dokument nazvaný „Informativa economica di sistema“ (systematické hospodářské prohlášení) (
3
), ve kterém mají být uvedeny informace o jeho hospodářské situaci. Nezaslání tohoto prohlášení AGCOM nebo sdělení nesprávných údajů podléhá sankcím.
Vzhledem k tomu, že předkládající soud měl pochybnosti o slučitelnosti takové povinnosti s unijním právem, rozhodl se v podstatě položit Soudnímu dvoru otázku, zda nařízení 2019/1150 musí být vykládáno v tom smyslu, že odůvodňuje přijetí opatření členským státem, na jejichž základě jsou poskytovatelé on-line zprostředkovatelských služeb pod hrozbou sankcí povinni za účelem poskytování svých služeb v tomto členském státě pravidelně zasílat orgánu uvedeného členského státu dokument týkající se jejich hospodářské situace, v němž musí být podrobně uvedena řada informací, mimo jiné o příjmech dosažených těmito poskytovateli.
Závěry Soudního dvora
Úvodem Soudní dvůr připomněl, že pokud to provedení některých ustanovení nařízení vyžaduje, mohou členské státy za určitých podmínek přijmout prováděcí opatření k tomuto nařízení.
V projednávané věci Soudní dvůr určoval, jaký je cíl sledovaný nařízením 2019/1150 a jaká jsou jeho ustanovení, která přiznávají členským státům úlohu při jeho uplatňování.
Soudní dvůr zaprvé uvedl, že, nařízení 2019/1150 (
4
) ukládá poskytovatelům dotčených služeb specifické povinnosti týkající se transparentních a spravedlivých podmínek uplatňovaných vůči podnikatelským uživatelům on-line zprostředkovatelských služeb (
5
) a obsahuje ustanovení o mimosoudním a soudním řešení sporů mezi takovými poskytovateli a těmito podnikatelskými uživateli. Informace, jejichž poskytnutí může být Evropskou komisí od členských států na základě článků 16 a 18 nařízení 2019/1150 požádáno, tak musí být relevantní pro to, aby tomuto orgánu umožnily sledovat změny ve vztazích zejména mezi poskytovateli on-line zprostředkovatelských služeb a uvedenými podnikatelskými uživateli nebo vypracovávat zprávy o hodnocení tohoto nařízení.
Vzhledem k tomu, že cílem nařízení 2019/1150 je vytvořit spravedlivé, předvídatelné, udržitelné a důvěryhodné on-line podnikatelské prostředí v rámci vnitřního trhu, v němž je podnikatelským uživatelům on-line zprostředkovatelských služeb poskytnuta náležitá transparentnost, spravedlnost a možnosti účinné nápravy, informace shromážděné vnitrostátními orgány mohou být kvalifikovány jako „relevantní“ ve smyslu článků 16 a 18 tohoto nařízení pouze tehdy, pokud mají dostatečně přímou souvislost s tímto cílem. Naproti tomu členský stát nemůže na základě uplatňování nařízení 2019/1150 shromažďovat vybrané informace svévolným způsobem s odůvodněním, že by o ně Komise mohla později požádat při plnění své úlohy spočívající ve sledování a přezkumu toto nařízení, jelikož uvedené nařízení členským státům neukládá, aby z vlastního podnětu takové informace shromažďovaly.
Zadruhé, pokud členský stát svěří správnímu orgánu v souladu s článkem 15 nařízení 2019/1150 pravomoc toto nařízení vymáhat, informace, které tento orgán může za účelem výkonu této pravomoci shromažďovat, jsou způsobilé dosáhnout cíle tohoto nařízení pouze tehdy, pokud s ním mají dostatečně přímou souvislost. Tak tomu není v případě informací týkajících se hospodářské situace poskytovatelů on-line zprostředkovatelských služeb a cíle nařízení 2019/1150. Informace požadované od poskytovatelů těchto služeb na základě nařízení 2019/1150 se totiž musí týkat podmínek poskytované služby, aby příslušným orgánům umožnily zejména zjistit a vyhodnotit spravedlivou povahu smluvních podmínek stanovených těmito poskytovateli pro podnikatelské uživatele on-line zprostředkovatelských služeb v rámci Unie. Souvislost mezi hospodářskou situací poskytovatele takových služeb na jedné straně a podmínkami, na jejichž základě jsou tyto služby poskytovány těmto podnikatelským uživatelům na straně druhé za předpokladu, že existuje, však může být pouze nepřímá.
Soudní dvůr má v důsledku toho za to, že nařízení 2019/1150 neodůvodňuje přijetí opatření členským státem s cílem řádného a účinného uplatňování tohoto nařízení, na jejichž základě jsou poskytovatelé on-line zprostředkovatelských služeb pod hrozbou sankcí povinni za účelem poskytování svých služeb v tomto členském státě pravidelně zasílat orgánu uvedeného členského státu dokument týkající se jejich hospodářské situace, v němž musí být podrobně uvedena řada informací, mimo jiné o příjmech dosažených těmito poskytovateli.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1150 ze dne 20. června 2019 o podpoře spravedlnosti a transparentnosti pro podnikatelské uživatele on-line zprostředkovatelských služeb (Úř. věst. 2019, L 186, s. 57).
(
2
) – Je třeba poznamenat, že rozsudky vydané téhož dne ve spojených věcech C‑662/22 a C‑667/22, Airbnb Ireland a Amazon Services Europe, spojených věcech C‑664/22 a C‑666/22, Google Ireland a Eg Vacation Rentals Ireland, jakož i ve věci C‑665/22 Amazon Services Europe, které se zabývají mimo jiné výkladem nařízení 2019/1150, se týkají problematiky podobné té, o kterou se jedná v projednávané věci. Tyto další rozsudky se však zaměřují na výklad směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399) a na její vztah k tomuto nařízení.
(
3
) – V návaznosti na změny právního rámce provedené italskými orgány, a zejména na přijetí AGCOM delibera n. 161/21/CONS – Modifiche alla delibera n. 397/13 del 25 giugno 2013 „Informativa Economica di Sistema“ (rozhodnutí č. 161/21/CONS, kterým se mění rozhodnutí č. 397/13 ze dne 25. června 2013„Systematické hospodářské prohlášení“).
(
4
) – Viz body 7 a 51 odůvodnění, jakož i čl. 1 odst. 1 nařízení 2019/1150.
(
5
) – Viz čl. 2 bod 1 nařízení 2019/1150.