null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 11. září 2025(1)
Věc C-196/24 [Aucrinde](i)
xx
proti
ww,
yy,
zz,
vv,
vedlejší účastník řízení:
Ministère Public
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal tribunal judiciaire de Chambéry (soud prvního stupně v Chambéry, Francie)]
„ Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Justiční spolupráce mezi soudy členských států v občanských a obchodních věcech – Dokazování v občanských a obchodních věcech – Exhumace těla pro účely určení příbuzenského vztahu – Genetické testování – Žádost o dokazování považovaná za odporující základním zásadám vnitrostátního práva dožádaného členského státu – Důvody pro odmítnutí žádosti o dokazování – Kolize základních práv – Lidská důstojnost zemřelého – Respektování soukromého a rodinného života – Identita osoby – Právo znát svůj genetický původ“
I.      Úvod
1.        Projednávanou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce je Soudní dvůr žádán o výklad nařízení (EU) 2020/1783, které zavádí justiční spolupráci v občanských a obchodních věcech při dokazování(2).
2.        Konkrétně má Soudní dvůr ve svém rozhodnutí poprvé ve své judikatuře posoudit, zda se lze pravidel vnitrostátního práva, která jsou podle vnitrostátního práva považována za pravidla veřejného pořádku, dovolávat jako důvodu pro odmítnutí vyřízení žádosti o dokazování podané soudem jednoho členského státu (dožadující soud) soudu jiného členského státu (dožádaný soud).
3.        Otázky předložené Soudnímu dvoru vyvstaly v rámci soudního řízení vedeného u Tribunale di Genova (Okresní soud v Janově, Itálie; dále jen „italský soud“) a týkajícího se určení otcovství žalobce v projednávané věci.
Za tímto účelem uvedený soud požádal tribunal judiciaire de Chambéry (soud prvního stupně v Chambéry, Francie), který je předkládajícím soudem, o provedení důkazů podle nařízení 2020/1783 za účelem doplnění znaleckého posudku z odvětví genetiky nezbytného pro určení otcovství.
K vyřízení uvedené žádosti je nutná exhumace těla domnělého otce, jenž je pohřben ve Francii, a odběr vzorku z tohoto těla nezbytného pro identifikaci osoby prostřednictvím genetických stop.
II.    Relevantní unijní právo
Listina základních práv Evropské unie
4.        Článek 1, nadepsaný „Lidská důstojnost“, stanoví:
„Lidská důstojnost je nedotknutelná. Musí být respektována a chráněna.“
5.        Článek 7, nadepsaný „Respektování soukromého a rodinného života“, stanoví:
„Každý má právo na respektování svého soukromého a rodinného života, obydlí a komunikace.“
Nařízení 2020/1783
6.        Článek 1 vymezuje oblast působnosti nařízení 2020/1783. Rozlišuje mezi nepřímým prováděním důkazů v čl. 1 odst. 1 písm. a) a přímým prováděním důkazů v čl. 1 odst. 1 písm. b). Toto ustanovení zní následovně:
„1.      Toto nařízení se vztahuje na občanské nebo obchodní věci, pokud soud členského státu v souladu s právem tohoto členského státu žádá:
a)      příslušný soud jiného členského státu o provedení dokazování, nebo
b)      o provedení dokazování přímo v jiném členském státě.
[…]“
7.        Článek 12 nařízení 2020/1783 obsahuje obecná ustanovení o vyřizování žádostí o nepřímé provádění důkazů podle čl. 1 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení. Příslušné části článku 12 stanoví:
„1.      Dožádaný soud vyřídí žádost bez prodlení a nejpozději do 90 dnů od přijetí žádosti.
2.      Dožádaný soud vyřídí žádost v souladu s vnitrostátním právem.
3.      Dožadující soud může na formuláři A uvedeném v příloze I požádat, aby byla žádost vyřízena zvláštním postupem podle práva členského státu dožadujícího soudu. Dožádaný soud vyřídí žádost zvláštním postupem, pokud není tento postup neslučitelný s právem členského státu dožádaného soudu, nebo pokud mu v tom nebrání závažné praktické překážky. Pokud dožádaný soud odmítne vyřídit žádost zvláštním postupem z jednoho z uvedených důvodů, informuje o tom dožadující soud na formuláři H uvedeném v příloze I.
[…]“
8.        Článek 16 nařízení 2020/1783 vyjmenovává důvody pro odmítnutí žádosti o nepřímé provedení důkazů, jak je stanoveno v čl. 1 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení. Zatímco článek 16 odst. 1 se týká pouze žádosti o výslech osoby, což není v tomto případě relevantní, čl. 16 odst. 2 stanoví následující:
„2.      Kromě důvodů uvedených v odstavci 1 může být vyřízení žádosti odmítnuto pouze z jednoho nebo více těchto důvodů:
a)      žádost nespadá do oblasti působnosti tohoto nařízení,
b)      k vyřízení žádosti nejsou podle práva členského státu dožádaného soudu příslušné orgány moci soudní,
c)      dožadující soud nevyhoví žádosti dožádaného soudu o doplnění žádosti o dokazování podle článku 10 do 30 dnů ode dne, kdy o to dožádaný soud požádá, nebo
d)      záruka, nebo záloha, o kterou je požádáno v souladu s čl. 22 odst. 3, není složena do 60 dnů ode dne, kdy o tuto záruku, nebo zálohu dožádaný soud požádá.“
9.        Článek 19 nařízení 2020/1783 se týká žádostí o přímé dokazování, jak je stanoveno v čl. 1 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení. Článek 19 odst. 7 uvádí důvody pro odmítnutí vyřízení takové žádosti, a zní takto:
„7.      Ústřední orgán nebo příslušný orgán dožádaného členského státu mohou žádost o přímé dokazování odmítnout pouze tehdy, pokud:
a)      žádost nespadá do oblasti působnosti tohoto nařízení,
b)      žádost neobsahuje všechny nezbytné údaje podle článku 5, nebo
c)      požadované přímé dokazování odporuje základním právním zásadám dožádaného členského státu.“
Nařízení č. 1206/2021(3)
10.      Nařízení 2020/1783 je přepracovanou verzí nařízení č. 1206/2001.
11.      Příslušná ustanovení nařízení č. 1206/2001, konkrétně články 1, 10, 14 a 17, odpovídají článkům 1, 12, 16 a 19 nařízení 2020/1783.
12.      V tomto ohledu je judikatura týkající se nařízení č. 1206/2001 relevantní také pro výklad použitelných ustanovení nařízení 2020/1783 v projednávané věci.
III. Skutkové okolnosti v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
13.      Žalobce v projednávané věci, xx, se obrátil na italský soud s návrhem na určení, že aa, který zemřel a je pohřben ve Francii, je jeho biologickým otcem.
14.      Žalobce u uvedeného soudu žádá o i) určení, že je nemanželským synem aa, ii) povolení užívat jméno svého otce a iii) uložení povinnosti příslušnému matričnímu úředníkovi provést budoucí rozsudek, jakmile nabude právní moci.
15.      Žalovaní v původním řízení, kteří jsou manželskými dětmi aa, odmítli podstoupit krevní test za účelem určení, zda má žalobce genetické znaky shodné se znaky žalovaných.
Místo toho žádali, aby bylo provedeno genetické vyšetření na těle jejich zesnulého otce.
Italský soud tudíž nařídil provedení krevního testu a jmenoval znalce, aby provedl porovnání genetické shody mezi žalobcem a tělem domnělého otce poté, co bude exhumováno.
16.      Dne 18. listopadu 2022 italský soud předal předkládajícímu soudu žádost o exhumaci těla domnělého otce podle nařízení 2020/1783, s využitím formuláře A obsaženého v příloze A uvedeného nařízení.
17.      Podle Code civil (francouzský občanský zákoník) však soudce nemůže nařídit exhumaci těla pro potřeby získání genetického vzorku za účelem určení příbuzenského vztahu, pokud k tomu zemřelá osoba nedala za svého života výslovný souhlas.
18.      Příslušné ustanovení francouzského občanského zákoníku, konkrétně jeho článek 16-11(4), stanoví:
„Identifikaci osoby prostřednictvím genetických stop lze požadovat pouze:
1° v rámci šetření prováděného během soudního řízení;
2° pro lékařské účely nebo pro účely vědeckého výzkumu;
3° za účelem zjištění totožnosti zemřelé osoby, pokud není známa;
4° za podmínek stanovených v článku L. 2381-1 code de la défense [(zákon o obraně)];
5° pro účely potírání dopingu, za podmínek stanovených v článku L. 232-12-2 code du sport [(zákon o sportu)].
V občanských věcech může být taková identifikace osoby požadována pouze provedením šetření nařízeného soudem, k němuž byla podána žaloba s návrhem buď na prokázání nebo popření příbuzenského vztahu, nebo na přiznání či odebrání výživného.
Výslovný souhlas dotyčné osoby musí být získán předem.
Bez výslovného souhlasu osoby uděleného za jejího života nelze provést posmrtnou identifikaci osoby prostřednictvím genetických stop.
[…]“
19.      Kromě toho, jak uvedla francouzská vláda, celá kapitola francouzského občanského zákoníku, do níž uvedené ustanovení spadá, je na základě článku 16-9 uvedeného zákoníku považována za soubor pravidel veřejného pořádku.
20.      Za těchto okolností si předkládající soud klade otázku, zda má být čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783 vykládán v tom smyslu, že umožňuje, aby soud odmítl vyhovět žádosti o dokazování z důvodu, že je taková žádost považována za odporující základním zásadám vnitrostátního práva členského státu dožádaného soudu.
21.      Předkládající soud podotkl, že důvody pro odmítnutí použití nařízení 2020/1783 jsou taxativně uvedeny v článku 16 uvedeného nařízení, a článek 12 tudíž neobsahuje
žádný další důvod pro odmítnutí použití zmíněného nařízení.
Předkládající soud však rovněž vyjádřil obavy z toho, že takový výklad článku 12 znamená, že neexistuje žádná pojistka, která by poskytovala ochranu před žádostmi, jež mají být vyřízeny uplatněním postupů, které nejsou v souladu s normami unijního práva(5), zejména s články 1 a 7 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
22.      Za těchto okolností se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru Evropské unie následující předběžné otázky:
„1)      Umožňuje článek 12 [nařízení 2020/1783], aby vnitrostátní soud odmítl použít dotčené nařízení a vyhovět žádosti dožadující[ho] státu z důvodu, že postup stanovený v žádosti je v rozporu se základními zásadami vnitrostátního práva dožádaného státu a zejména s článkem 16–11 občanského zákoníku?
2)      Jestliže se článek 12 [nařízení 2020/1783] použije bez ohledu na vnitrostátní právo, jak je třeba vykládat článek 1 (právo na důstojnost) a článek 7 (právo na respektování soukromého života) [Listiny] a určit vzájemné vztahy mezi nimi, aby bylo možné rozhodnout, zda takové použití dotčeného nařízení neporušuje [Listinu]?“
23.      Písemná vyjádření předložili Soudnímu dvoru žalobce v původním řízení, francouzská vláda a Evropská komise.
24.      Dne 29. dubna 2025 se konalo jednání, na němž byly vyslechnuty řeči francouzské vlády a Komise.
IV.    Analýza
A.      Úvodní poznámky – rozbor předběžných otázek
25.      Mám-li poskytnout Soudnímu dvoru užitečné stanovisko ve věci, považuji za nezbytné rozebrat položené předběžné otázky, aby bylo možno lépe porozumět tomu, z čeho má vlastně předkládající soud obavy.
26.      Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda může odmítnout
vyřízení žádosti podané podle nařízení 2020/1783, v níž je požadován posmrtný odběr genetických vzorků osoby pohřbené ve Francii za účelem určení příbuzenského vztahu, když francouzský občanský zákoník provedení takového důkazu zakazuje, nedala-li k tomu dotčená osoba souhlas ještě za svého života.
27.      Podle uvedeného soudu není možné odmítnout vyřízení žádosti na základě článku 12, neboť taxativní výčet důvodů pro odmítnutí takové žádosti je uveden v článku 16 nařízení 2020/1783 a vnitrostátní veřejný pořádek mezi uvedenými důvody není.
Předkládající soud si nicméně přeje ověřit, zda nelze takový důvod dovodit z čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783.
28.      Francouzská vláda ve svém vyjádření předloženém Soudnímu dvoru tvrdí, že žádost italského soudu není žádostí o nepřímé dokazování ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. a) nařízení 2020/1783, což znamená, že článek 12 uvedeného nařízení není pro projednávanou věc relevantní.
Podle uvedené vlády je předmětem dotčené žádosti přímé dokazování ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) nařízení 2020/1783, což znamená, že se použije jeho článek 19.
První předběžná otázka by podle francouzské vlády měla být přeformulována tak, že se žádá o výklad článku 19 nařízení 2020/1783.
29.      Význam takového výkladu pro projednávanou věc spočívá v možnosti dožádaného soudu odmítnout vyřízení žádosti o přímé dokazování, pokud by takové přímé dokazování odporovalo základním právním zásadám dožádaného členského státu, jak je vyjádřeno v čl. 19 odst. 7 písm. c) nařízení 2020/1783.
Žádný obdobný důvod naopak není stanoven pro odmítnutí žádosti o nepřímé dokazování.
30.      Pro zodpovězení první otázky bude tedy nejprve nezbytné posoudit, zda se článek 12 nařízení 2020/1783 v projednávané věci skutečně použije, což by platilo pouze tehdy, pokud by se v případě dotčené žádosti jednalo o žádost o nepřímé dokazování.
31.      Druhá otázka předkládajícího soudu je poněkud složitější.
Za předpokladu, že článek 16-11 francouzského občanského zákoníku nelze použít k odmítnutí posmrtného odběru genetického vzorku aa, se předkládající soud dále táže, zda by vyřízení žádosti italského soudu neodporovalo Listině.
Předkládající soud konkrétně odkazuje na vazby mezi články 1 a 7 Listiny.
De facto se tedy ptá, jak Listina vyvažuje právo na důstojnost lidského těla po smrti a právo znát svůj původ.
32.      Jak bylo uvedeno na jednání, druhou otázkou se tedy předkládající soud v podstatě táže, zda je příslušná italská právní úprava, která umožňuje soudcům nařídit posmrtný odběr genetických vzorků za účelem určení příbuzenského vztahu bez ohledu na to, zda k tomu dal domnělý rodič předchozí souhlas ještě za svého života, v souladu s Listinou.
33.      V předkládacím rozhodnutí však předkládající soud žádné pochybnosti ohledně souladu příslušné italské právní úpravy s Listinou nevyjadřuje.
Předkládající soud spíše vysvětluje, že odpověď na druhou otázku by mu pomohla určit, zda je s Listinou
slučitelný samotný článek 16-11 francouzského občanského zákoníku.
34.      Otázka slučitelnosti článku 16-11 francouzského občanského zákoníku s Listinou vyvstává pouze v případě, že se uvedené pravidlo v projednávané věci použije pro účely odmítnutí žádosti o dokazování.
Teprve na základě určení, že článek 16-11 použitelný je, lze posoudit, zda by jeho použití bylo v souladu s Listinou.
Pokud by však Soudní dvůr odpovídal na druhou otázku v té podobě, jak byla položena, tedy za předpokladu, že čl. 12 odst. 2 a článek 16 nařízení 2020/1783 vylučují použití článku 16-11 francouzského občanského zákoníku jako důvodu pro odmítnutí vyřízení žádosti o dokazování, byla by otázka souladu uvedeného pravidla s Listinou hypotetická, neboť uvedené pravidlo na skutkové okolnosti projednávané věci použitelné
není.
35.      Mám tedy za to, že Soudní dvůr může na druhou otázku odpovědět pouze v případě, že ji lze chápat tak, že předmětem dotazu je, zda musí být Listina vykládána způsobem, který je v souladu s takovým výkladem nařízení 2020/1783, podle kterého uvedené nařízení nebrání tomu, aby italský soud za okolností daných v projednávané věci požádal o dokazování spočívající v posmrtném odběru genetických vzorků.
36.      Podpůrně, pokud by Soudní dvůr odpověděl na první otázku kladně, a tím umožnil předkládajícímu soudu odmítnout vyřízení žádosti o dokazování s odvoláním na vnitrostátní pravidla veřejného pořádku, je třeba druhou otázku přeformulovat.
V takovém případě by měla být druhá otázka chápána tak, že se jí předkládající soud táže, zda by měla být Listina vykládána v tom smyslu, že umožňuje, aby vnitrostátní pravidla podmiňovala posmrtný odběr genetických vzorků výslovným souhlasem dané osoby daným ještě za jejího života.
B.      K první otázce
37.      První předběžnou otázkou se předkládající soud v podstatě táže, zda mu čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783 umožňuje odmítnout vyřízení žádosti o nepřímé dokazování z důvodu, že postup uvedený v dotčené žádosti odporuje základním zásadám vnitrostátního práva dožádaného členského státu.
1.      Nepřímé či přímé dokazování
38.      Jak již bylo vysvětleno, francouzská vláda uvedla, že žádost italského soudu je žádostí o přímé, nikoli nepřímé dokazování, přičemž v takovém případě se článek 12 nařízení 2020/1783 neuplatní; relevantním ustanovením je místo toho článek 19 zmíněného nařízení.
39.      Faktický rozdíl mezi nepřímým dokazováním [definovaným v čl. 1 odst. 1 písm. a) nařízení 2020/1783] a přímým dokazováním [definovaným v čl. 1 odst. 1 písm. b) nařízení 2020/1783] spočívá v tom, zda důkazy provádějí osoby spadající pod pravomoc dožádaného soudu, nebo osoby spadající pod pravomoc
dožadujícího soudu.
Ve druhém uvedeném případě zmíněné osoby samy provádějí dokazování v jiném členském státě, například vycestováním do dožádaného členského státu a výslechem svědka na jeho území(6).
40.      Procesní rozdíl mezi uvedenými dvěma typy dokazování spočívá v tom, které orgány jsou odpovědné za předávání informací a povolování dokazování.
Při podání žádosti o nepřímé dokazování se dožadující soud obrací přímo na dožádaný soud.
Dožádaný soud následně rozhodne o způsobech provedení požadovaných důkazů v souladu se svým vlastním právem.
Dále je nutno dodat, že takové žádosti musí být podány na formuláři A, který je přílohou nařízení 2020/1783.
Naproti tomu přímé dokazování vyžaduje, aby si dožadující soud obstaral povolení ústředního orgánu nebo příslušného orgánu, který musí každý členský stát určit v souladu s nařízením 2020/1783(7). Taková žádost se podává na formuláři L, který je přílohou uvedeného nařízení.
41.      Kromě toho platí, že v případě žádostí o nepřímé dokazování se postup, kterým se dokazování provádí, řídí vnitrostátními pravidly dožádaného soudu(8). V případě žádostí o přímé dokazování se dokazování naproti tomu provádí v souladu s postupem stanoveným právem státu dožadujícího soudu.
42.      Konečně, a to je pro projednávanou věc významné, i důvody pro odmítnutí žádosti o dokazování se liší podle toho, zda má být dokazování provedeno nepřímo, nebo přímo.
Na rozdíl od nepřímého dokazování může být přímé dokazování odmítnuto z důvodů veřejného pořádku dožádaného členského státu.
Podle čl. 19 odst. 7 písm. c) nařízení 2020/1783 je odmítnutí možné, pokud požadované přímé dokazování odporuje základním právním zásadám dožádaného členského státu.
43.      V nařízení 2020/1783 není uvedeno žádné vysvětlení, proč mají dva typy dokazování odlišné důvody pro odmítnutí(9). Jak však uvedla Komise, širší rozsah důvodů pro odmítnutí žádosti o přímé dokazování je pravděpodobně odůvodněn tím, že takové dokazování může zasahovat do svrchovanosti dožádaného státu(10). V případě přímého dokazování je dožádaný stát žádán, aby umožnil osobám z dožadujícího členského státu vstup na své území za účelem provedení šetření, čímž mohou být dotčeny pravomoci členského státu, v němž se toto šetření uskutečňuje(11).
44.      Nicméně i v případě přímého dokazování je důvod pro odmítnutí žádosti spočívající v základních právních zásadách dožádaného státu, který je zakotven v čl. 19 odst. 7 písm. c) nařízení 2020/1783, podle všeho omezený.
Jak uvádějí někteří autoři akademické literatury, takový důvod se vztahuje pouze na možnost přímého provádění úkonu šetření dožadujícím soudem, nikoli na podstatu takového úkonu.
I kdyby tedy přímé dokazování mohlo být považováno za odporující základním zásadám dožádaného členského státu, nevylučovalo by to automaticky možnost provedení dotčeného dokazování nepřímo.
V takové situaci má ústřední orgán stále možnost vyzvat dožadující soud, aby věc postoupil příslušnému soudu dožádaného státu(12).
45.      Požádal italský soud v projednávané věci o nepřímé dokazování, nebo o přímé dokazování?
46.      V prvé řadě byla žádost podána přímo předkládajícímu soudu, nikoli francouzskému ústřednímu orgánu(13).
47.      Ve druhé řadě byla žádost podána na formuláři A, který se používá pro nepřímé dokazování.
To však samo o sobě nutně nevylučuje možnost, že dožadující soud použil nesprávný formulář a ve skutečnosti měl v úmyslu podat žádost o přímé dokazování.
48.      Je tudíž nezbytné ve třetí řadě posoudit, o co přesně dožadující soud požádal.
49.      Podle mého názoru je třeba k získání důkazu nezbytného pro určení příbuzenského vztahu v projednávané věci učinit několik kroků.
Zaprvé je nutno provést exhumaci těla.
Zadruhé je nutno odebrat z tohoto těla vzorek pro účely identifikace osoby prostřednictvím genetických stop.
Zatřetí je nutno uvedený vzorek analyzovat.
Začtvrté musí být analyzovaný vzorek porovnán se vzorkem odebraným žalobci.
50.      Formulář A, na kterém byla žádost podána, byl předložen Soudnímu dvoru jakožto součást vnitrostátního spisu.
Z dotčeného formuláře vyplývá, že dožadující soud požádal dožádaný soud o nařízení exhumace těla.
Samotná exhumace však evidentně nemůže představovat důkaz ve smyslu nařízení 2020/1783, a není tedy účelem žádosti.
51.      Důkazem je genetický vzorek odebraný z exhumovaného těla.
Z formuláře A, tak jak byl podán, není zcela jasné, kdo má vzorky z těla odebrat.
Dožadující soud požádal o to, aby mohl být odběru vzorků z těla přítomen znalec, a to stejná osoba, která bude následně vzorky porovnávat.
Přítomnost účastníků řízení a zástupců dožadujícího soudu je nicméně možná i při nepřímém dokazování(14). Samotná přítomnost znalce spadajícího pod pravomoc dožadujícího soudu tedy neznamená, že se jedná o přímé dokazování.
Formulace použitá ve formuláři A dožadujícím soudem je dostatečně široká pro dva možné výklady:
buď dožadující soud žádá, aby italský znalec odebral vzorek přímo, nebo žádá pouze o to, aby byl při provádění důkazu přítomen(15). Podle mého názoru, i kdyby italský znalec vzorek fyzicky odebíral, byl by takový úkon stále prováděn pod kontrolou a v rámci odpovědnosti zástupců dožádaného soudu, a lze jej tedy stále chápat jako nepřímé dokazování.
V každém případě předkládající soud nepožádal dožadující soud o žádné vysvětlení a žádost patrně chápal jako žádost o nepřímé dokazování.
52.      Výše uvedené okolnosti vedou k závěru, že dožadující soud požádal o nepřímé dokazování(16). Článek 12 je tudíž pro posouzení, zda má předkládající soud v původním řízení právo odmítnout žádost o dokazování podanou podle nařízení 2020/1783, relevantní.
2.      Výklad článku 12 nařízení 2020/1783
53.      Podle čl. 12 odst. 1 nařízení 2020/1783 musí dožádaný soud žádost vyřídit bez prodlení a nejpozději do 90 dnů od přijetí žádosti.
Jak stanoví čl. 12 odst. 2 uvedeného nařízení, žádost se vyřídí v souladu s vnitrostátním právem dožádaného členského státu.
54.      Lze článek 16-11 francouzského občanského zákoníku chápat jako „vnitrostátní právo“ ve smyslu čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783?
Pokud tomu tak je, může uvedené ustanovení odůvodnit odmítnutí žádosti o dokazování?
55.      Podle názoru Komise je smyslem čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783 pouze stanovit, že procesní postupy, podle nichž má být dokazování prováděno, jsou určeny právem dožádaného soudu.
56.      Souhlasím s Komisí.
57.      Takový výklad má oporu ve znění čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783, pokud je uvedené ustanovení posuzováno v
širším kontextu, v kontextu své legislativní historie a především v kontextu logiky a obvyklého rámce nástrojů vzájemného uznávání přijatých podle hlavy V Smlouvy o FEU.
58.      Pokud jde nejprve o formulaci bezprostředního kontextu daného ustanovení, uvádím, že čl. 12 odst. 3 nařízení 2020/1783 umožňuje dožadujícímu soudu požádat dožádaný soud o provedení dokazování zvláštním postupem podle vnitrostátního práva státu dožadujícího soudu.
Z toho vyplývá, že výraz „vnitrostátní právo“ použitý v čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783 předepisuje postup pro dokazování, neboť účelem čl. 12 odst. 3 je umožnit změnu použitelného postupu – namísto práva dožádaného soudu se použije právo dožadujícího soudu, přestože dokazování stále provádí dožádaný soud.
59.      Pokud jde dále o legislativní historii dotčené právní úpravy, nařízení č. 1206/2001 a pozdější nařízení 2020/1783 čerpala inspiraci z Haagské úmluvy o provádění důkazů(17). Uvedenou úmluvu lze tedy použít pro výklad ustanovení zmíněných nařízení(18).
60.      Článek 9 odst. 1 uvedené úmluvy stanoví:
„Justiční orgán, který provádí dožádání, použije, pokud jde o procesní postup, práva svého státu.“(19)
61.      Znění čl. 9 odst. 1 Haagské úmluvy o provádění důkazů je tedy jasnější, pokud jde o jeho působnost, než znění čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783, neboť výslovně odkazuje na procesní postup(20).
62.      Je tedy důvodné dospět k závěru, jak navrhuje Komise, aniž to francouzská vláda vyvrací, že čl. 12 odst. 2 nařízení 2020/1783 se vztahuje pouze na metodické a procesní otázky týkající se dokazování.
Pouze takové otázky se tedy řídí vnitrostátním právem dožádaného členského státu, zatímco hmotněprávní záležitosti, jako jsou přípustné důkazy k prokázání určitých skutečností, se řídí právem dožadujícího státu.
63.      Otázka, zda je nařízení určitých typů důkazů v rámci konkrétního soudního řízení nezbytné a zda je takový požadavek v souladu s ochranou základních práv, je tudíž otázkou, kterou musí dožadující soud posoudit podle svého vlastního práva, v projednávané věci práva italského, nikoli podle práva dožádaného státu.
Článek 16-11 francouzského občanského zákoníku, který takovou hmotněprávní normu představuje a vyjadřuje v abstraktní rovině rovnováhu zvolenou francouzským zákonodárcem mezi právem znát svůj původ a právem na úctu k lidskému tělu, není na žádost podanou italským soudem použitelný; rovnováha, která se má správně použít na žádost italského soudu, je určena italským právem.
64.      Ač musím připustit, že výše uvedené není v nařízení 2020/1783 vyjádřeno zcela jasně, ze struktury uvedeného aktu vyplývá, že dokazování nařizuje dožadující soud, a spadá tedy do jeho pravomoci.
To je logické, neboť pouze uvedený soud, který zná všechny okolnosti věci, může na základě svého vnitrostátního práva posoudit, které důkazy jsou nezbytné a zda důvody pro shromáždění těchto důkazů mohou odůvodnit omezení určitých práv(21).
65.      Nařízení 2020/1783 vychází ze zásady vzájemného uznávání, na níž jsou založeny všechny nástroje justiční spolupráce přijaté na základě SFEU, včetně justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech(22).
66.      Zásada vzájemného uznávání je založena na vzájemné důvěře mezi členskými státy, že jejich příslušné instituce respektují hodnoty a základní práva chráněná unijním právním řádem(23). Na základě uvedené zásady musí dožádaný soud důvěřovat tomu, že rozhodnutí dožadujícího soudu ani vnitrostátní právo, z nějž vychází, neporušují základní práva chráněná Listinou.
Uvedený soud v zásadě nemůže zpochybnit legalitu rozhodnutí dožadujícího soudu, ale musí jednat na základě předpokladu, že je platné, a dotčenou žádost tudíž vyřídit.
To platí i v případě, že se řešení podle práva dožadujícího státu liší od řešení podle práva dožádaného státu.
Má-li být právní platnost takového rozhodnutí zpochybněna, musí se tak stát před dožadujícím soudem, který je odpovědný za zajištění souladu tohoto rozhodnutí se základními právy.
67.      Podobný rámec mají i jiné nástroje založené na zásadě vzájemného uznávání:
hmotněprávní otázky související s žádostí o přeshraniční spolupráci jsou záležitostí vydávajícího/dožadujícího soudu a jeho právního řádu, zatímco postup při vyřizování takové žádosti je záležitostí vykonávajícího/dožádaného soudu a jeho právního řádu.
Zároveň platí, že důvody pro odmítnutí žádosti o přeshraniční spolupráci jsou omezené a taxativně vyjmenované v dotčeném aktu.
68.      Tak například evropský vyšetřovací příkaz (EVP), který slouží podobnému účelu jako nařízení 2020/1783, ale týká se přeshraniční spolupráce v oblasti trestního práva, rovněž stanoví, že odpovědnost za hmotněprávní rozhodnutí týkající se shromažďování důkazů v zásadě nese vydávající soud, zatímco postup při vlastním shromažďování důkazů se řídí právem vykonávajícího soudu(24).
Podobné rozdělení pravomocí lze nalézt i v nařízení o ÚEVŽ(25).
69.      Ochrana základních práv v souvislosti s hmotněprávním rozhodnutím o dokazování je tedy v zásadě odpovědností vydávajícího, resp. terminologií projednávané věci, dožadujícího soudu.
V zájmu zajištění ochrany základních práv chráněných unijním právním řádem nicméně Soudní dvůr konstatoval, že vykonávající/dožádaný soud skutečně může ve výjimečných situacích zpochybnit legalitu žádosti o justiční spolupráci(26). Takové výjimečné okolnosti byly konstatovány v případech, kdy byly vykonávajícímu/dožádanému soudu známy systémové problémy s dodržováním základních práv v právním systému vydávajícího/dožadujícího soudu.
V takové situaci se uplatní dvoustupňové kritérium, kdy vykonávající/dožádaný soud nejprve posoudí, zda existuje systémový problém s dodržováním základních práv v právním řádu vydávajícího/dožadujícího soudu, a pokud je takový problém zjištěn, musí soud následně ověřit, zda existuje riziko porušení práv konkrétního jednotlivce(27). Pouze při splnění obou podmínek může vykonávající justiční orgán vyřízení žádosti o přeshraniční spolupráci odmítnout.
70.      Mimo tyto výjimečné okolnosti neexistuje žádný podklad pro dovozování dalších důvodů pro odmítnutí žádosti o dokazování z článku 12 nařízení 2020/1783.
71.      V projednávané věci žádný ze zúčastněných netvrdí, že by v italském právním řádu existovaly systémové problémy.
Kromě toho žádný ze zúčastněných nezpochybnil legalitu rozhodnutí italského soudu, kterým o dokazování
žádá.
Za těchto okolností není důvod, aby dožádaný francouzský soud odmítl žádost vyřídit, ledaže bude zjištěno, že je dán některý z důvodů výslovně uvedených v článku 16 nařízení 2020/1783.
72.      V článku 16 odst. 2 tohoto nařízení je zcela jasně vyjádřeno, že v něm uvedený výčet situací, které odůvodňují odmítnutí vyřízení žádosti o dokazování, je taxativní(28). Používá formulaci „může být […] odmítnuto pouze“ a následně vyjmenovává čtyři situace(29).
73.      Soudní dvůr již potvrdil nutnost restriktivního výkladu uvedených výjimek, což vede k závěru, že takovou žádost lze odmítnout pouze v situacích vyjmenovaných v uvedeném ustanovení(30).
74.      První výjimka umožňuje dožádanému soudu odmítnout žádost, pokud dotčená žádost nespadá do oblasti působnosti nařízení 2020/1783.
V tomto ohledu je vhodné podotknout, že Soudní dvůr vysvětlil, že dožadující soud může požádat o mezinárodní právní spolupráci v jiném právním rámci, než který upravuje nařízení 2020/1783(31). O volbě právního rámce rozhoduje dožadující soud.
75.      V projednávané věci je podle všeho zřejmé, že dožadující soud zvolil jako použitelný právní rámec nařízení 2020/1783, neboť podal žádost na formuláři A uvedeném v příloze I zmíněného nařízení.
76.      Ani zbývající tři situace jednoznačně nejsou na okolnosti projednávané věci použitelné, což nezpochybnil žádný ze zúčastněných v řízení v projednávané věci.
77.      Na základě výše uvedeného je nutno dovodit, že článek 16-11 francouzského občanského zákoníku není použitelný pro rozhodnutí o tom, zda lze žádost o nepřímé dokazování odmítnout.
To platí i v případě, že je uvedené pravidlo podle francouzského práva považováno za pravidlo veřejného pořádku.
C.      Ke druhé otázce
78.      Vzhledem k mnou navržené odpovědi na první předběžnou otázku, podle níž musí dožádaný soud žádost o nepřímé dokazování vyřídit bez ohledu na vnitrostátní pravidlo veřejného pořádku, které takové dokazování zakazuje, lze druhou otázku předkládajícího soudu, jak bylo vysvětleno v úvodu této analýzy (v části A), chápat jedině tak, že se jí předkládající soud táže, zda Listina zakazuje takový výklad nařízení 2020/1783, podle kterého je možné posmrtné provedení genetického dokazování pro účely určení otcovství bez ohledu na to, zda s tím dotčená osoba předem souhlasila ještě za svého života.
79.      Předkládající soud pokládá tuto otázku v kontextu poměřování práva zakotveného v článku 1 Listiny s právem zakotveným v článku 7 Listiny.
Druhá otázka předkládajícího soudu odkazuje na článek 1 jako na ustanovení chránící právo na důstojnost lidského těla, a to i po smrti, a dále na článek 7 jako na ustanovení chránící právo znát svůj původ, které je zaručeno jakožto součást práva na soukromí.
80.      Projednávanou věc chápu tak, že porušení článku 1 Listiny není předmětem sporu, alespoň ne ve smyslu absolutní povahy práva na lidskou důstojnost.
V projednávané věci jde spíše o to, do jaké míry Listina chrání na jedné straně právo znát svůj původ, které italský soud podle všeho upřednostňuje tím, že podává žádost o nepřímé dokazování, a na druhé straně právo na úctu k lidskému tělu po smrti, kterému francouzské právo patrně přikládá větší hodnotu než právo italské.
81.      Otázka, tak jak vyplývá z projednávané věci, ve skutečnosti směřuje k objasnění toho, zda je podle Listiny vůbec přijatelné poměřování uvedených dvou práv či zájmů, které podle italského práva vyústilo v podání žádosti o exhumaci těla pro potřeby odběru genetického vzorku za účelem určení otcovství.
82.      V rámci své analýzy si položím otázku, zda Listina zaprvé chrání právo znát svůj původ, zadruhé chrání právo na úctu k lidskému tělu po smrti a zatřetí brání způsobu, jakým jsou tato dvě práva poměřována podle italského práva.
83.      Ještě před zahájením této analýzy musím vysvětlit, že v systému založeném na vzájemném uznávání dožádaný soud, podle mého názoru, v zásadě nemůže zpochybňovat soulad rozhodnutí italského soudu s Listinou.
Aby bylo zajištěno dodržování základních práv, měla by existovat možnost,
aby osoba, jejíž práva jsou údajně porušena,
napadla rozhodnutí italského soudu, přičemž uvedený opravný prostředek by měl být uplatněn v rámci italského systému soudních opravných prostředků.
V projednávané věci však osoba, o jejíž zájmy jde, již není mezi živými a její rodina, v tomto případě její manželské děti, které by mohly mít zájem na podání námitek proti exhumaci a odběru genetických vzorků z těla jejich otce, žádné námitky
nevznesly, naopak požádaly o odebrání důkazu z těla jejich otce.
Z tohoto důvodu se domnívám, že vzhledem k okolnostem projednávané věci by Soudní dvůr měl na druhou otázku položenou předkládajícím soudem odpovědět.
1.      Právo znát svůj původ podle Listiny
84.      Právo znát svůj genetický původ bylo poprvé výslovně uznáno v Úmluvě OSN o právech dítěte(32) a následně v Úmluvě o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení(33).
Uvedené právo není výslovně zmíněno v Evropské úmluvě o lidských právech (EÚLP), ale Evropský soud pro lidská práva (ESLP) jej uznal jako konkludentní právo vycházející z článku 8 EÚLP.
85.      Soudní dvůr dosud neměl příležitost uvedené právo vyložit v kontextu unijního práva.
Na základě čl. 52 odst. 3 Listiny, v rozsahu, v jakém Listina obsahuje práva, která odpovídají právům zaručeným EÚLP, však bude význam a rozsah práv přiznaných Listinou stejný nebo širší.
86.      Článek 7 Listiny odpovídá článku 8 EÚLP.
Soudní dvůr by tak měl vykládat právo znát svůj genetický původ vykládat podle Listiny s přihlédnutím k tomu, jakým způsobem ESLP vyložil článek 8 EÚLP.
87.      ESLP uznal právo znát svůj původ jakožto součást práva na zjištění podrobností o své identitě jako individuální lidské bytosti ve věci Gaskin v. Spojené království(34). Dále, ve věci Mikulić v. Chorvatsko ESLP vysvětlil, že určení příbuzenského vztahu je důležitým aspektem ve vývoji identity jednotlivce.
ESLP totiž uvedl, že děti mají zásadní zájem, chráněný EÚLP, na tom, aby mohly získat informace nezbytné ke zjištění pravdy o důležitých aspektech své osobní identity, jež mohou mít pro jednotlivce silné formativní důsledky ve vztahu ke vnímání
své vlastní identity(35). Rok po tomto rozsudku ESLP ve věci Odièvre v. Francie výslovně konstatoval, že právo znát svůj původ spadá do oblasti ochrany soukromého života(36).
88.      ESLP však rovněž uvedl, že uvedené právo není absolutní, musí být v konkrétních věcech poměřováno s jinými základními právy třetích osob a s veřejným zájmem, a členské státy tak mají určitý prostor pro uvážení(37).
89.      Ve věci Jäggi v. Švýcarsko ESLP znovu zdůraznil, že právo stěžovatele znát svůj genetický původ souvisí s právem na identitu chráněným článkem 8 EÚLP(38).
Konkrétně ESLP v uvedeném rozsudku poměřoval právo znát svůj genetický původ s právem na úctu k zesnulým.
Zmíněný soud vysvětlil, že zájem jednotlivce znát svůj genetický původ s věkem neklesá(39).
90.      Později ve věci Pascaud v. Francie ESLP opakovaně potvrdil právo znát svůj původ a konstatoval, že francouzské orgány nepřikládaly právu Ch. Pascauda znát svůj původ dostatečnou váhu, neboť vnitrostátní právo nenabízelo žádnou právní cestu, která by umožňovala posmrtné testování nezbytné v důsledku skutečnosti, že již nežili žádní příbuzní, kteří by mohli dát souhlas, což mělo za následek, že stěžovatel neměl žádný účinný prostředek k určení své identity.(40)
91.      Na základě judikatury ESLP k článku 8 EÚLP, kterou by měl Soudní dvůr využít k výkladu článku 7 Listiny na základě jejího čl. 52 odst. 3, tak mohu uzavřít, že právo znát svůj genetický původ je právem, které by mělo být Soudním dvorem uznáno.
Zároveň však uvedené právo není absolutní a může být omezeno, ačkoli jeho omezení vyžaduje poměřování s ostatními právy a zájmy všech zúčastněných třetích osob, včetně práva na úctu k tělu po smrti.
2.      Právo na úctu k tělu zemřelé osoby
92.      Ve své druhé otázce předkládající soud položil na jednu misku vah právo znát svůj původ podle článku 7 Listiny a na druhou misku právo na lidskou důstojnost chráněné článkem 1 Listiny.
93.      Odůvodnění teze, že právo na úctu k lidskému tělu po smrti je odvozeno od práva na lidskou důstojnost, lze nalézt v judikatuře francouzské Conseil constitutionnel (Ústavní rada).
Ve dvou nálezech z let 2011 a 2024 uvedený soud konstatoval, že článek 16-11 francouzského občanského zákoníku odráží vůli francouzského zákonodárce zajistit úctu k lidskému tělu po smrti jakožto otázku důstojnosti lidské osoby.
Uvedený soud potvrdil ústavnost této legislativní volby navzdory skutečnosti, že zasahuje do práva znát vlastní identitu(41).
94.      Právo na lidskou důstojnost je však chráněno článkem 1 Listiny jako absolutní právo(42), a nemůže být tudíž předmětem poměřování
s jinými právy(43).
95.      Naproti tomu právo na úctu k lidskému tělu po smrti, i když je chápáno jako výraz hodnoty lidské důstojnosti(44), by nemělo být kvalifikováno jako absolutní právo chráněné článkem 1 Listiny.
V právních systémech, které takové právo chrání, je jeho omezení možné(45), pokud je takové omezení nezbytné pro ochranu jiných práv nebo veřejných zájmů.
Ani ve Francii, jak vysvětlila francouzská vláda, není důstojnost lidského těla po smrti právem absolutním(46).
96.      Jakým způsobem lze chápat souvislost práva na důstojnost lidského těla, které může být omezeno, s lidskou důstojností, která je v případě, že je chápána jako základní právo podle Listiny, absolutní?
97.      Vysvětlení k Listině týkající se článku 1 uvádí, že lidská důstojnost není jen základním právem jako takovým, ale představuje samotný základ základních práv(47).
98.      V tomto smyslu lze některá další práva obsažená v Listině, jako je právo na respektování soukromého života (vyjádřené v článku 7 Listiny), právo na život (vyjádřené v článku 2 Listiny) nebo právo na svobodu projevu a informací (vyjádřené v článku 11 Listiny), chápat jako konkrétnější vyjádření lidské důstojnosti jakožto zásady vyjádřené v Listině a hodnoty vyjádřené v článku 2 SEU.
Uvedená vyjádření lidské důstojnosti nejsou absolutní(48) a mohou být omezena, je-li to nezbytné pro dosažení jiných legitimních cílů nebo pro ochranu jiných relativních základních práv.
99.      Pokud však omezení práva, které je vyjádřením lidské důstojnosti, nelze v konkrétní situaci odůvodnit, je nutno mít za to, že došlo k porušení lidské důstojnosti chráněné článkem 1 Listiny(49). To lze dovodit na základě vysvětlení k Listině, podle nichž je důstojnost lidské osoby součástí podstaty práv stanovených Listinou, a musí být proto respektována, a to i tam, kde určité právo omezuje.
Takto lze chápat absolutní povahu práva na lidskou důstojnost v článku 1 Listiny(50).
100. Stručně řečeno, a aniž bych usilovala o vytvoření komplexní teorie týkající se lidské důstojnosti v unijním právu, lze podle mého názoru lidskou důstojnost chápat jako pojem, který v sobě zahrnuje dvě vrstvy.
Zaprvé existuje určité jádro lidské důstojnosti, které požívá absolutní ochrany.
A zadruhé existuje určitá „periferní oblast rozvolněné lidské důstojnosti“, v níž poměřování s jinými protichůdnými právy možné je(51).
101. Kromě vyjádření lidské důstojnosti, která jsou výslovně chráněna Listinou, mohou existovat i další projevy lidské důstojnosti.
V tomto smyslu je možné právo na úctu k lidskému tělu po smrti odvodit z práva na respektování lidské důstojnosti.
Uvedené právo by mohlo být stejně tak chápáno jako vyjádření práva na soukromí, které je zakotveno v článku 7 Listiny.
102. Soudní dvůr dosud neměl příležitost rozhodovat o tom, zda takové právo existuje jako základní právo na úrovni primárního práva Unie.
Ve věci Memoria a Dall’Antonia měl však Soudní dvůr za to, že cíl ochrany náležité úcty k památce zesnulých může představovat naléhavý důvod obecného zájmu(52). Podle názoru generálního advokáta M. Campos Sánchez-Bordony vyjádřeném v jeho stanovisku v uvedené věci důstojnost, kterou měla zesnulá osoba za svého života, může působit přiměřeně i po její smrti a být právně chráněna(53).
103. Důležitou pomůckou při určování obsahu základních práv Unie je srovnávací analýza ústavních systémů členských států(54).
104. V tomto ohledu z rešeršní poznámky vypracované Ředitelstvím pro výzkum a dokumentaci Soudního dvora(55) vyplynulo, že všechny členské státy zahrnuté do rešerše uznávají, že lidské tělo si po smrti zaslouží úctu, i když tato úcta není nutně chápána jako právo základní.
Při poměřování se sice berou v úvahu práva zemřelého, nicméně právo znát svůj původ je podle všeho všeobecně považováno za právo, které nad právy zemřelého převáží(56).
105. Na základě uvedené srovnávací analýzy docházím k závěru, že právo na úctu k lidskému tělu po smrti existuje jako obecná zásada unijního práva, kterou lze kvalifikovat jako projev lidské důstojnosti.
Tato úcta by tedy měla být brána v úvahu při rozhodování o tom, zda povolit exhumaci těla za účelem uspokojení práva znát svůj původ, které je chráněno jako součást práva na respektování soukromého života podle článku 7 Listiny.
3.      Poměřování práva znát svůj původ s právem na úctu k lidskému tělu
106. Problém, který vyvolává druhá předběžná otázka vnitrostátního soudu, se týká toho, zda poměření uvedených dvou práv podle Listiny umožňuje takový výklad nařízení 2020/1783, podle kterého může být odběr genetických vzorků z lidského těla po exhumaci požadován jako důkaz, který má být proveden v rámci přeshraniční justiční spolupráce pro účely řízení o určení otcovství.
107. I když ESLP ve věci Jäggi v. Švýcarsko(57) i ve věci Pascaud v. Francie(58) rozhodl ve prospěch práva znát svůj původ, neznamená to, že uvedené právo vždy převáží nad právem na úctu k lidskému tělu po smrti.
Je třeba uvedená práva poměřit s přihlédnutím k okolnostem každé jednotlivé věci a pečlivě zvážit všechny dotčené zájmy(59).
108. Nic nenasvědčuje tomu, že by Listina bránila tomu, aby byla nastolena rovnováha, k níž dospěl italský soud v projednávané věci podle italského práva.
Uvedený soud podle všeho vzal v úvahu jiné možnosti určení otcovství, přičemž exhumaci a odběr genetických vzorků údajného otce požadoval až jako poslední možnost.
109. Skutečnost, že by francouzský soudce či soudce kteréhokoli jiného státu, veden svým vlastním vnitrostátním právem, mohl dospět k odlišnému výsledku, nemá vliv na závěr, že rovnováha, k níž dospěl italský soudce, je z hlediska Listiny podle všeho přijatelná.
110. Soudní dvůr již vysvětlil, že členské státy mohou zastávat odlišné pojetí lidské důstojnosti, resp. i jiných práv obsažených v Listině, pokud respektují podstatu uvedených práv(60). Dokud nedojde na úrovni Unie k harmonizaci určitých otázek, pro kterou zvolí unijní normotvůrce správnou rovnováhu, mohou se řešení přijatá jednotlivými členskými státy vzájemně lišit(61).
111. Unijní normotvůrce (dosud) nepřijal společná pravidla upravující přípustné důkazy v občanskoprávním řízení, resp. konkrétněji společná pravidla upravující postupy prokazování otcovství v situacích, kdy rodič zemřel.
Italské a francouzské řešení se v tomto ohledu mohou lišit a mohou být uplatňována, pokud zvolená rovnováha nezasahuje do podstaty
některého z práv položených na misky oněch pomyslných vah.
112. Na základě výše uvedeného navrhuji Soudnímu dvoru, aby na druhou otázku odpověděl tak, že Listina nebrání soudu členského státu, aby podle nařízení 2020/1783 požádal o dokazování posmrtným odběrem genetických vzorků, a to ani v případě, že zemřelá osoba nedala za svého života k takovému odběru souhlas.
V.      Závěry
113. Navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené tribunal judiciaire de Chambéry (soud prvního stupně v Chambéry, Francie) odpověděl následovně:
„1)      Článek 12 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1783 ze dne 25. listopadu 2020 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských a obchodních věcech
neumožňuje, aby dožádaný vnitrostátní soud odmítl vyřídit žádost o dokazování z důvodu, že postup uvedený v žádosti odporuje základním zásadám vnitrostátního práva dožádaného státu.
2)      Listina základních práv Evropské unie
nebrání soudu členského státu, aby podle nařízení 2020/1783 požádal o dokazování posmrtným odběrem genetických vzorků, a to ani v případě, že zemřelá osoba nedala za svého života k takovému odběru souhlas.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. listopadu 2020 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských a obchodních věcech (dokazování) (Úř. věst. 2020, L
405, s. 1) (dále jen „nařízení 2020/1783“).
3      Nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 174, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 121) (dále jen „nařízení č. 1206/2001).
4–       Uvedené ustanovení bylo do francouzského občanského zákoníku vloženo na základě čl. 5 odst. I bodu 1°
loi n° 2004-800 du 6 août 2004 relative à la bioéthique (zákon č. 2004-800 ze dne 6. srpna 2004 o bioetice; dále jen „zákon o bioetice“). Jak podotkla Evropská komise, podle níž neexistuje žádná domněnka souhlasu s odběrem genetických vzorků zemřelé osoby, jednalo se reakci zákonodárce na exhumaci slavného zpěváka Yvese Montanda v listopadu 1997 za účelem určení jeho otcovství ve vztahu k osobě, která tvrdila, že je jeho dcerou. Z tohoto důvodu se podle komentáře k Décision n° 2011-173 QPC du 30 septembre 2011 (nález č. 2011-173 QPC ze dne 30. září 2011)
Conseil constitutionnel (Ústavní rada, Francie) tato novela někdy označuje jako „Montandova novela“.
5–       Viz bod 90 předkládacího rozhodnutí.
6–       Podle nařízení 2020/1783 je možné vyslechnout určitou osobu přímo i bez vycestování do jiného členského státu, a to prostřednictvím videokonference. Viz článek 20 nařízení 2020/1783.
7–       Článek 4 nařízení 2020/1783.
8–       Článek 12 odst. 2 a bod 17 odůvodnění nařízení 2020/1783.
9–       Takové vysvětlení nelze nalézt ani v dokumentech dokládajících legislativní historii uvedeného aktu.
10–       Komise na jednání vysvětlila rozdíl mezi uvedenými dvěma způsoby přeshraničního dokazování tím, že v případě přímého dokazování mají
orgány dožádaného státu nad prováděním dokazování menší kontrolu. Tvrdila, že z uvedeného důvodu členské státy při jednáních o tomto způsobu provádění dokazování trvaly na přijetí opatření, které Komise nazvala „doložkou svrchovanosti“, které by jim umožňovalo odepřít znalcům jiného členského státu možnost provádět v dožádaném členském státě šetření, která jsou v rozporu se základními zásadami právního řádu dožádaného státu.
11–       V rozsudku ze dne 21. února 2013, ProRail (C-332/11, EU:C:2013:87, body 47 a 48), tak měl Soudní dvůr za to, že pakliže se znalec ustanovený soudem jednoho členského státu musí dostavit na území jiného členského státu, aby zde provedl znalecké dokazování, kterým byl pověřen, toto dokazování by za určitých okolností mohlo zasáhnout do veřejné moci členského státu, v němž k němu má dojít, zejména pokud jde o znalecké dokazování v místech spjatých s výkonem takové moci či v místech, kam je na základě práva členského státu, v němž dokazování probíhá, zakázán přístup či zde nelze jinak zasahovat, nebo tento přístup či jiné zásahy mají povoleny pouze oprávněné osoby.
12–      Viz Mougenot, D., „Le règlement européen sur l’obtention des preuves“, Journal des Tribunaux, 2002, s. 21, a Nuyts, A. a Sepulchre, J., „Taking of evidence in the European Union under EC Regulation 1206/2001“, Business Law International, 2004, s. 334.
13–       Ve Francii je takovým orgánem Département de l’entraide, du droit international privé et européen (Odbor pro vzájemnou pomoc, mezinárodní právo soukromé a unijní právo) (DEDIPE)
při Ministerstvu spravedlnosti.
14–       Viz například Evropská justiční síť, „(Prozatímní) aktualizovaná praktická příručka k uplatňování nařízení o dokazování“, 2025, s. 46, k dispozici na internetových stránkách: https://e-justice.europa.eu/topics/trainings-judicial-networks-and-agencies/european-judicial-network-civil-and-commercial-matters/ejns-publications_en.
15–       Bod 11.1 formuláře A (popis opatření, které má být přijato) je uvedeno: EXHUMACE TĚLA [aa], zemřelého v [XY] a pochovaného v [XY], a PŘÍMÉ DOKAZOVÁNÍ, které provede [XY] z Ústavu soudního lékařství v Janově, spočívající v ODEBRÁNÍ BIOLOGICKÝCH VZORKŮ POTŘEBNÝCH PRO TECHNICKOU KONZULTACI U ÚŘADU PRO POROVNÁVÁNÍ GENETICKÝCH ZNAKŮ mezi žalobcem xx a tělem domnělého otce aa.
16–       Pokud by se ukázalo, že tento výklad není správný, přičemž rozhodnutí o této otázce přísluší vnitrostátnímu soudu, měl by uvedený soud žádost postoupit francouzskému ústřednímu orgánu a ten rozhodne, zda je přímý odběr genetických vzorků italským znalcem po exhumaci povolen. Pokud by tomu tak bylo, mohla by vyvstat otázka výkladu čl. 19 odst. 7 písm. c) nařízení 2020/1783.
17–      Úmluva ze dne 18. března 1970 o provádění důkazů v cizině ve věcech občanských a obchodních (dále jen „Haagská úmluva o provádění důkazů“).
18–      Jak již Soudní dvůr potvrdil v rozsudku ze dne 17. února 2011, Weryński (C-283/09, EU:C:2011:85, bod 65). Viz též stanovisko generální advokátky J. Kokott ve věci Weryński (C-283/09, EU:C:2010:490, bod 60).
19–      Kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska.
20–      Viz například předběžný dokument č. 6 z prosince 2008 určený k předložení zvláštní komisi na jejím zasedání v únoru 2009, který se týká praktického fungování Haagských úmluv o apostile, doručování, provádění důkazů a přístupu k soudům:
„Provádění důkazů prostřednictvím audiovizuálního spojení podle Haagské úmluvy o provádění důkazů.“ Při projednávání čl. 9 odst. 1 odkazuje tento dokument na provádění důkazů prostřednictvím audiovizuálního spojení jako na příklad praktického používání uvedeného ustanovení.
21–       Obdobně, ale ve vztahu k nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1), viz rozsudek ze dne 21. března 2024, Gjensidige (C-90/22, EU:C:2024:252, bod 46).
22–       Viz čl. 67 odst. 4 a čl. 81 odst. 2 SFEU. Viz též posudek 2/13 (Přistoupení Evropské unie k EÚLP) ze dne 18. prosince 2014 (EU:C:2014:2454, bod 191) (dále jen „posudek 2/13“). To platí, přestože nařízení 2020/1783 uvedenou zásadu nezmiňuje. Ve vztahu k předchozímu nařízení č. 1206/2001 viz stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci ProRail (C-332/11, EU:C:2012:551, bod 48), v němž tvrdí, že uvedený nástroj je založen na vzájemné důvěře. Soudní dvůr potvrdil, že zásada vzájemného uznávání je základem spolupráce mezi soudy v občanských a obchodních věcech. Viz například rozsudek ze dne 25. května 2016, Meroni (C-559/14, EU:C:2016:349, bod 47).
23–      Posudek 2/13, body 168 a 192).
24–      Viz články 6 a 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/41/EU ze dne 3. dubna 2014 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech (Úř. věst. 2014, L 130, s. 1) (dále jen „směrnice o EVP“).
25–      Nařízení Rady (EU) 2017/1939 ze dne 12. října 2017, kterým se provádí posílená spolupráce za účelem zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce (Úř. věst. 2017, L 283, s. 1) (dále jen „nařízení o ÚEVŽ“). Viz rozsudek ze dne 21. prosince 2023, G. K. a další (Úřad evropského veřejného žalobce) (C-281/22, EU:C:2023:1018, bod 71).
26–       V kontextu rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) (dále jen „rámcové rozhodnutí o EZR“) viz rozsudek ze dne 29. června 2017, Popławski (C-579/15, EU:C:2017:503, bod 19 a citovaná judikatura).
27–       Soudní dvůr takovou možnost poprvé oznámil v rozsudku ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C-404/15 a C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 88 a 91 až 93), a od té doby ji mnohokrát potvrdil.
28–       Článek 16 odst. 1 nařízení 2020/1783, který rovněž uvádí důvody odmítnutí, se týká pouze provádění dokazování výslechem svědka a v projednávané věci se nepoužije.
29–       Kromě toho bod 16 odůvodnění nařízení 2020/1783 uvádí, že by se situace, v nichž lze odmítnout vyřídit žádost o dokazování, měly omezit jen na přesně vymezené mimořádné situace.
30–      Rozsudek ze dne 17. února 2011, Weryński (C-283/09, EU:C:2011:85, bod 53).
31–       Viz rozsudek ze dne 21. února 2013, ProRail (C-332/11, EU:C:2013:87, body 44 až 46).
32–      Úmluva o právech dítěte ze dne 20. listopadu 1989 [Sbírka smluv Organizace spojených národů, svazek 1577, č. 31922, s. 167 (1995)].
33–      Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení ze dne 29. května 1993 [Sbírka smluv Organizace spojených národů, svazek 1870, č. 31922, s. 167 (1995)].
34–      ESLP, zpráva Evropské komise pro lidská práva ze dne 13. listopadu 1987, Gaskin v. Spojené království (CE:ECHR:1987:1113REP001045483, bod 89).
35–      Rozsudek ESLP ze dne 7. února 2002, Mikulić v. Chorvatsko (CE:ECHR:2002:0207JUD005317699, bod 64). V tomto ohledu viz analýza v publikaci Blauwhoff, R., J., „Tracing down the historical development of the legal concept of the right to know one’s origins. Has ‚to know or not to know‘ ever been the legal question?“, Utrecht Law Review, svazek 4, vydání 2,
2008, s. 107.
36–      Rozsudek ESLP ze dne 13. února 2003, Odièvre v. Francie (CE:ECHR:2003:0213JUD004232698, bod 44). Pokud jde o analýzu italského právního systému a práva znát svůj genetický původ, viz Praduroux, S., „The right to know one’s genetic origins: A right in need of regulation“, The Italian Law Journal, svazek 7, č. 2, 2021, s. 803 až 820.
37–      Rozsudek ESLP ze dne 15. listopadu 2016, Dubská a Krejzová v. Česká republika (CE:ECHR:2016:1115JUD002885911, body 178 a 179). ESLP vysvětlil, že prostor pro uvážení ponechaný státu v zásadě závisí na významu dotčených práv jednotlivce.
Prostor pro uvážení je omezený v případě, kdy je dotčen zvlášť významný aspekt existence či identity jednotlivce. Prostor pro uvážení bude širší tam, kde neexistuje shoda mezi
členskými státy Rady Evropy, pokud jde o danou otázku a případ nastoluje citlivé morální nebo etické otázky.
38–      Rozsudek ESLP ze dne 13. července 2006, Jäggi v. Švýcarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, bod 25).
39–      Rozsudek ESLP ze dne 13. července 2006, Jäggi v. Švýcarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, bod 40).
40      Rozsudek ESLP ze dne 16. června 2011, Pascaud v. Francie (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, bod 67).
41–      Viz Décision n° 2011-173 QPC du 30 septembre 2011 (nález č. 2011-173 QPC ze dne 30. září 2011)
Conseil constitutionnel (Ústavní rada)
a Décision n° 2024-1110 QPC du 31 octobre 2024 (nález č. 2024-1110 QPC ze dne 31. října 2024) Conseil constitutionnel (Ústavní rada).
42–       Pojem „absolutní“ právo znamená, že uvedené právo vždy převáží nad jakýmkoli jiným právem, jinými slovy, nelze je v konkrétních situacích poměřovat s jinými právy. To je důvodem, proč někteří autoři raději přisuzují právu na lidskou důstojnost povahu relativního, nikoli absolutního práva. Viz například Alexy, R., „Human dignity and proportionality analysis“, 16 (2015): Espaço Jurídico Journal of Law,
svazek 16, č. 3, 2015, s. 83.
43–       I když většina ústavních systémů, které výslovně chrání právo na lidskou důstojnost, považuje uvedené právo za právo relativní, Listina se podobně jako německá ústava rozhodla považovat právo na lidskou důstojnost za právo absolutní. V důsledku volby absolutní ochrany lidské důstojnosti v německém ústavním pořádku jsou smysl a rozsah uvedeného práva vymezeny restriktivně. V tomto ohledu viz Grimm, D., „Dignity in a legal context: Dignity as an absolute right“, v McCrudden, C. (ed.), Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, svazek 192), na s. 381.
44–       K rozdílu mezi lidskou důstojností jako hodnotou a jako právem viz Barak, A., „Human dignity: The constitutional value and the constitutional rights“, v McCrudden, C. (ed.), Understanding Human Dignity (Proceedings of the British Academy: Themed volumes of essays in the humanities and social sciences, svazek192), na s. 363.
45–       To je zřejmé z rešeršní poznámky 25/002 vypracované Ředitelstvím pro výzkum a dokumentaci Soudního dvora Evropské unie v lednu 2025. Dotčená rešerše zahrnovala právní systémy 13 členských států.
46–       Francouzská vláda na jednání vysvětlila, že francouzský občanský zákoník ani judikatura Conseil constitutionnel (Ústavní rada) nepřiznávají úctě k lidskému tělu po smrti absolutní hodnotu. Existují různé situace, jako je například vyšetřování v trestním řízení, v nichž francouzské právo umožňuje legálně provést exhumaci za účelem posmrtného odběru genetických vzorků, aniž k tomu dala dotčená osoba za svého života souhlas. To znamená, že podle francouzského práva lze právo na úctu k lidskému tělu i právo udělit souhlas s odběrem vzorků pro genetické testování omezit za účelem dosažení legitimních cílů.
47–      Vysvětlení k Listině základních práv (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17) (dále jen „vysvětlení“).
48–      Jediným absolutním projevem lidské důstojnosti, který je výslovně chráněn Listinou, je zákaz mučení a nelidského či ponižujícího zacházení anebo trestu zaručený článkem 4 Listiny. V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. dubna 2016, Aranyosi a Căldăraru (C-404/15 a C-659/15 PPU, EU:C:2016:198 bod 85); ze dne 19. března 2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218, bod 78), a ze dne 17. října 2024, Ararat (C-156/23, EU:C:2024:892, bod 36).
49–      V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci Komise v. Maďarsko (Hodnoty Evropské unie) (C-769/22, EU:C:2025:408, body 134 až 137).
50–       V tomto ohledu viz Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“ v: Peers, S., et al., The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, druhé vydání, Bloomsbury, 2021, s. 18. Autorka uvádí, že „je užitečnější chápat nedotknutelnost důstojnosti jako závazek Unie učinit vše pro to, aby nedošlo k porušení lidské důstojnosti. V tomto smyslu se nedotknutelnost důstojnosti stává axiomatickým základem celé Evropské unie reflektující ‚nezcizitelná a posvátná práva člověka‘ francouzské Deklarace práv člověka a občana z roku 1789.“
51–      V tomto ohledu viz Heselhaus, S., a Hemsley, R., „Human dignity and the European Convention on Human Rights“, v: Becchi, P., a Mathis, K. (eds), Handbook of Human Dignity in Europe, Springer, 2019, s. 987.
52–      Rozsudek ze dne 14. listopadu 2018, Memoria a Dall’Antonia (C-342/17, EU:C:2018:906, bod 57).
53–      Stanovisko ve věci Memoria a Dall’Antonia (C-342/17, EU:C:2018:479, poznámka pod čarou 44).
54–       Lenaerts, K., a Gutmann, K., „The comparative law method and the European Court of Justice: Echoes across the Atlantic“, The American Journal of Comparative Law, svazek 64, vydání 4, 2016, s. 841 až 864.
55–      Rešeršní poznámka 25/002 vypracovaná Ředitelstvím pro výzkum a dokumentaci Soudního dvora Evropské unie v lednu 2025.
56–       Vedle Francouzské republiky může být další výjimkou Kyperská republika.
57–      Rozsudek ESLP ze dne 13. července 2006, Jäggi v. Švýcarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, body 43 a 44).
58–      Rozsudek ESLP ze dne 16. června 2011, Pascaud v. Francie (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, bod 68).
59–      Viz rozsudek ESLP ze dne 13. července 2006, Jäggi v. Švýcarsko (CE:ECHR:2006:0713JUD005875700, body 38 a 39), a rozsudek ESLP ze dne 16. června 2011, Pascaud v. Francie (CE:ECHR:2011:0616JUD001953508, body 59 a 60).
60–       Nejznámější je v tomto ohledu rozsudek ve věci Omega, v němž Soudní dvůr přijal tezi, že omezení volného pohybu služeb lze odůvodnit cílem veřejného pořádku v Německu založeným na ochraně lidské důstojnosti, který byl v uvedeném státě chápán jinak, než jak byl tento pojem vnímán ve stejné situaci v jiných členských státech. Německý ústavní koncept lidské důstojnosti byl vykládán tak, že zakazuje obchodní provozování zábavních her zahrnujících simulaci aktů zabíjení, což v jiných členských státech neplatilo [rozsudek ze dne 14. října 2004, Omega (C-36/02, EU:C:2004:614)].
61–      Pokud však unijní normotvůrce určitou otázku na unijní úrovni harmonizoval, nemohou členské státy použít standard ochrany základních práv zaručený jejich ústavami, i když je takový standard vyšší než standard zvolený unijním normotvůrcem, neboť by tím byla narušena zásada přednosti unijního práva. Viz rozsudek ze dne 26. února 2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, body 56 až 58).