62024CJ0489
EUROOPA KOHTU OTSUS (kümnes koda)
5. märts 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Varjupaigapoliitika – Direktiiv 2013/32/EL – Artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkt b – Rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetlus – Võimalus pikendada otsuse tegemise kuuekuulist tähtaega, kui korraga esitatakse suur hulk rahvusvahelise kaitse taotlusi – Järjestikused pikendamisotsused – Tingimused ja piirangud – Artikli 4 lõige 1 – Liikmesriikide kohustus tagada, et menetleval ametiasutusel on asjakohased vahendid oma ülesannete täitmiseks
Kohtuasjas C‑489/24 [Safita] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu, Madalmaad) 10. juuli 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 11. juulil 2024, menetluses
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
versus
X,
EUROOPA KOHUS (kümnes koda),
koosseisus: koja president J. Passer (ettekandja), kohtunikud E. Regan ja D. Gratsias,
kohtujurist: L. Medina,
kohtusekretär: ametnik A. Lamote,
arvestades kirjalikku menetlust ja 9. juuli 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
X, esindajad: advocate V. M. Oliana ja ekspert S. Rafi,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja A. Hanje,
–
Ungari valitsus, esindajad: Zs. Biró-Tóth ja M. Z. Fehér,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: A. Azema, A. Baeckelmans, F. Blanc ja M. Debieuvre,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60) artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b koostoimes selle direktiivi artikli 4 lõikega 1.
2
Taotlus on esitatud Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidi (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad) ja Süüria kodaniku X‑i vahelises kohtuvaidluses selle üle, et riigisekretär ei teinud seaduses ette nähtud kuuekuulise tähtaja jooksul otsust X‑i taotluse kohta anda talle varjupaigataotleja tähtajaline elamisluba.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2013/32 põhjendustes 3 ja 18 on märgitud:
„(3)
Oma erakorralisel kohtumisel Tamperes 15. ja 16. oktoobril 1999 otsustas Euroopa Ülemkogu püüelda sellise Euroopa ühise varjupaigasüsteemi loomise poole, mis põhineb 28. juuli 1951. aasta Genfi pagulasseisundi konventsioonil [(United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954))], mida on muudetud 31. jaanuari 1967. aasta New Yorgi protokolliga, („Genfi konventsioon“) täielikul kohaldamisel, millega kinnitatakse tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet ja tagatakse, et kedagi ei sunnita naasma riiki, kus teda ohustab tagakiusamine.
[…]
(18)
Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta võimalikult kiiresti otsuse tegemine, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist, on nii liikmesriikide kui ka rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides.“
4
Direktiivi artikli 4 „Vastutavad ametiasutused“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid määravad kõikide menetluste jaoks menetleva ametiasutuse, kes vastutab taotluste asjakohase läbivaatamise eest kooskõlas käesoleva direktiiviga. Liikmesriigid tagavad, et kõnealuse ametiasutuse käsutusse antakse tema käesoleva direktiivi kohaste ülesannete täitmiseks asjakohased vahendid, sealhulgas piisaval arvul pädevaid töötajaid.“
5
Direktiivi artiklis 31 „Taotluse läbivaatamise menetlus“ on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid vaatavad rahvusvahelise kaitse taotlused läbi menetluse kohaselt, mis on kooskõlas II peatükis sätestatud üldpõhimõtete ja tagatistega.
2.   Liikmesriigid tagavad, et läbivaatamismenetlus viiakse lõpule võimalikult kiiresti, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja põhjalikku läbivaatamist.
3.   Liikmesriigid tagavad, et läbivaatamismenetlus viiakse lõpule kuue kuu jooksul alates taotluse esitamisest.
Kui taotluse suhtes kohaldatakse [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta] määruses (EL) nr 604/2013[, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31),] sätestatud menetlust, alustatakse kuuekuulise tähtaja arvestamist hetkest, mil taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik on selle määruse kohaselt kindlaks määratud, taotleja asub selle liikmesriigi territooriumil ja pädev asutus on ta vastu võtnud.
Liikmesriigid võivad käesolevas lõikes sätestatud kuuekuulist tähtaega pikendada maksimaalselt [üheksa] kuu võrra järgmistel juhtudel:
[…]
b)
kui rahvusvahelist kaitset taotleb korraga suur hulk kolmanda riigi kodanikke või kodakondsuseta isikuid, mis teeb menetluse lõpuleviimisel kuuekuulisest tähtajast kinnipidamise praktikas väga raskeks;
[…]
Liikmesriigid võivad erandjuhtudel ja nõuetekohaselt põhjendatud asjaoludel käesolevas lõikes sätestatud tähtaegu pikendada kõige rohkem kolme kuu võrra, kui see on vajalik selleks, et tagada rahvusvahelise kaitse taotluse piisav ja täielik läbivaatamine.
[…]
5.   Liikmesriigid viivad läbivaatamismenetluse igal juhul lõpule maksimaalselt 21 kuulise tähtaja jooksul alates taotluse esitamisest.
6.   Liikmesriigid tagavad, et kui otsust ei ole võimalik kuue kuu jooksul vastu võtta, siis teavitatakse asjaomast taotlejat:
a)
viivitusest ning
b)
tema soovil viivituse põhjustest ja ajast, millal on oodata tema taotlust käsitlevat otsust.
[…]“.
Madalmaade õigus
2000. aasta välismaalaste seadus
6
23. novembri 2000. aasta välismaalaste seaduse täieliku reformi seaduse (2000. aasta välismaalaste seadus) (Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000)) (Stb. 2000, nr 495) artikkel 42 näeb ette:
„1.   Otsus artiklis 28 nimetatud tähtajalise elamisloa või artiklis 33 nimetatud tähtajatu elamisloa taotluse kohta tehakse kuue kuu jooksul alates taotluse saamisest.
[…]
4.   Lõikes 1 osutatud tähtaega võib pikendada kuni üheksa kuu võrra, kui:
[…]
b.
hulk välisriikide kodanikke esitab korraga taotluse, mis teeb menetluse lõpuleviimisel kuuekuulisest tähtajast kinnipidamise praktikas väga raskeks; […]
[…]“.
WBV 2022/22
7
Justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär andis 21. septembril 2022 määruse, millega muudetakse 2000. aasta välismaalaste ringkirja (Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000, edaspidi „WBV 2022/22“) ja mis jõustus 27. septembril 2022.
8
WBV 2022/22 muutis 2000. aasta välismaalaste ringkirja (Vreemdelingencirculaire 2000) nii, et muu hulgas pikendati 2000. aasta välismaalaste seaduses ette nähtud tähtaega varjupaigataotluste läbivaatamiseks. See ringkiri oli nüüd sõnastatud järgmiselt:
„[…]
2.13 Otsuse tegemine
Otsuse tähtaeg
[Immigratie‑ en Naturalisatiedienst (sisserände‑ ja naturalisatsiooniamet, Madalmaad) (edaspidi „IND“)] teeb taotluse kohta otsuse kuue kuu jooksul alates varjupaigataotleja tähtajalise elamisloa andmise või pikendamise taotluse esitamisest. Seda tähtaega võib pikendada [2000. aasta välismaalaste seaduse] artikli 42 alusel.
Alates WBV 2022/22 jõustumisest kasutab IND [2000. aasta välismaalaste seaduse] artikli 42 lõike 4 punktis b ette nähtud võimalust pikendada varjupaigaasjades üheksakuulist tähtaega. See tähendab, et IND pikendab üheksa kuu võrra kõigi varjupaigataotleja tähtajalise elamisloa taotluste kohta otsuse tegemise seadusjärgset tähtaega, kui taotluse kohta otsuse tegemiseks ette nähtud seadusjärgne tähtaeg ei ole WBV 2022/22 jõustumise kuupäevaks veel möödunud. Otsuse tegemise tähtaja pikendamist kohaldatakse kuni 1. jaanuarini 2023 esitatud taotluste suhtes.
[…]“.
WBV 2023/3
9
Justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär andis 26. jaanuaril 2023 määruse, millega muudetakse 2000. aasta välismaalaste ringkirja (Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000, edaspidi „WBV 2023/3“), muutes uuesti 2000. aasta välismaalaste ringkirja järgmises sõnastuses:
„[…]
2.13 Otsuse tegemine
IND teeb taotluse kohta otsuse kuue kuu jooksul alates varjupaigataotleja tähtajalise elamisloa andmise või pikendamise taotluse esitamisest. Seda tähtaega võib pikendada vastavalt [2000. aasta välismaalaste seaduse] artiklile 42.
[…]
Pärast WBV 2023/3 avaldamist kohaldatakse otsuse tegemise tähtaja pikendamist üheksa kuu võrra ka nende varjupaigataotluste suhtes, mis on esitatud 1. jaanuarist 2023 kuni 1. jaanuarini 2024.
[…]“.
WBV 2023/26
10
Justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär andis 27. detsembril 2023 määruse, millega muudetakse 2000. aasta välismaalaste ringkirja (Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000, edaspidi „WBV 2023/26“), muutes uuesti 2000. aasta välismaalaste ringkirja järgmises sõnastuses:
„[…]
2.13 Otsuse tegemine
[IND] teeb taotluse kohta otsuse kuue kuu jooksul alates varjupaigataotleja tähtajalise elamisloa andmise või pikendamise taotluse esitamisest. Seda tähtaega võib pikendada vastavalt [2000. aasta välismaalaste seaduse] artiklile 42.
[…]
Pärast WBV 2023/26 avaldamist kohaldatakse otsuse tegemise tähtaja pikendamist üheksa kuu võrra ka nende varjupaigataotluste suhtes, mis on esitatud 1. jaanuarist 2024 kuni 1. jaanuarini 2025.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
11
X esitas 17. veebruaril 2023 Madalmaades rahvusvahelise kaitse taotluse.
12
23. augustil 2023 saatis X justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretärile ametliku kirja, sest otsust ei olnud 2000. aasta välismaalaste seaduse artikli 42 lõikes 1 ette nähtud kuuekuulise tähtaja jooksul tehtud.
13
Kuna justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär ei vastanud sellele kirjale kahe nädala jooksul pärast selle saatmist, esitas X kaebuse rechtbank Den Haagile (Haagi esimese astme kohus, Madalmaad).
14
See kohus tunnistas 12. detsembri 2023. aasta kohtuotsusega kaebuse vastuvõetamatuks osas, milles see puudutas tähtaja jooksul otsuse tegemata jätmist, leides, et selle taotluse suhtes kohaldatavat kuuekuulist otsuse tegemise tähtaega pikendati pärast WBV 2023/3 vastuvõtmist õiguspäraselt üheksa kuu võrra. Nimetatud kohus otsustas siiski, et pikendamise kestus on piiratud üheksa kuuga pärast WBV 2022/22 jõustumist. Sellest tuleneb, et WBV 2023/3 ja selles ette nähtud tähtaja pikendamine ei ole pärast 26. juunit 2023 esitatud varjupaigataotluste suhtes kohaldatavad.
15
Justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Raad van Statele (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu, Madalmaad), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. X esitas selle kohtuotsuse peale vastuapellatsioonkaebuse.
16
Justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär väidab eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et rechtbank Den Haag (Haagi esimese astme kohus) leidis ekslikult esiteks, et WBV 2023/3 on direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punktiga b vastuolus pärast 26. juunit 2023 ehk üheksa kuud pärast WBV 2022/22 jõustumist esitatud varjupaigataotluste osas, ning teiseks, et järjestikused pikendamised peavad olema ajaliselt piiratud, võttes arvesse direktiivi 2013/32 artikli 4 lõiget 1. Justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär leiab, et ta võib kasutada võimalust pikendada otsuse tegemise tähtaega üheksa kuu võrra, isegi kui ta on seda juba varem teinud, tingimusel et varjupaigataotlejate hulk on nii suur, et pikendatud tähtaeg on vajalik varjupaigataotluste piisavaks ja põhjalikuks menetlemiseks. Ta viitab varjupaigataotluste arvu suurenemisele 2023. aastal võrreldes 2022. aastaga ja väidab, et vaatamata meetmetele, mis on võetud nende taotluste menetlemise aja lühendamiseks ja tehtud otsuste arvu suurendamiseks, esineb tal endiselt viivitusi varjupaigataotluste menetlemisel.
17
X põhjendab oma vastuapellatsioonkaebust sellega, et rechtbank Den Haag (Haagi esimese astme kohus) leidis vääralt, et direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkt b võib olla kohaldatav olukorrale, millega justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär väidetavalt peab toime tulema. Nimelt ei kuulu varjupaigataotluste arvu järkjärguline suurenemine selle sätte kohaldamisalasse. Seega on otsuse tegemise tähtaja pikendamine nii WBV 2022/22 kui ka WBV 2023/3 alusel õigusvastane.
18
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kuigi eelotsusetaotlus, mille ta on varem esitanud Euroopa Kohtule ja mille kohta tehti 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326), käsitles samade liidu õigusnormide tõlgendamist, on vaja esitada Euroopa Kohtule täiendavad küsimused, et selgitada, kas justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretäril on õigus pikendada WBV 2023/3 alusel uuesti varjupaigataotluste kohta otsuse tegemise tähtaega.
19
Täpsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas, ja kui jah, siis millistel tingimustel võib liikmesriik korduvalt ja järjest kasutada direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punktis b ette nähtud võimalust pikendada varjupaigataotluste läbivaatamise otsuse tegemise tähtaega, võttes eelkõige arvesse selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 ette nähtud kohustust tagada, et varjupaigataotluste läbivaatamise eest vastutaval asutusel oleksid oma ülesannete täitmiseks asjakohased vahendid, sealhulgas piisav arv pädevaid töötajaid. Ta märgib sellega seoses, et asjaolud, mis viisid otsuse tegemise tähtaja pikendamiseni WBV 2022/22 ja WBV 2023/3 alusel, tõenäoliselt lähitulevikus ei muutu, ning täpsustab, et justiits‑ ja julgeolekuküsimuste riigisekretär tegi vahepeal kolmanda pikendamisotsuse, võttes vastu WBV 2023/26.
20
Neil asjaoludel otsustas Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas varjupaigaasutus võib direktiivi [2013/32] artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b kohaldada mitu korda järjest?
2.
Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt:
a.
Millistel tingimustel võib varjupaigaasutus kohaldada direktiivi [2013/32] artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b mitu korda järjest ja kas selle ajavahemiku kogukestus, mille vältel võib varjupaigaasutus kohaldada viidatud sätet mitu korda järjest, on piiratud?
b.
Mil määral võib kohus vastamisel küsimusele, kas varjupaigaasutusel oli õigus varjupaigataotluse kohta otsuse tegemise tähtaega pärast varasemat pikendamisotsust pikendada, arvesse võtta – või mil määral ta peab arvesse võtma – varjupaigataotluste arvu suurenemist, seda ka võrreldes varasemale pikendamisotsusele eelnenud ajaga, ning varjupaigaasutuse jõupingutusi kuhjunud taotluste läbivaatamiseks vajalike vahendite ja töötajate leidmiseks, et – direktiivi [2013/32] artikli 4 lõiget 1 arvestades – tagada varjupaigataotluste piisav ja põhjalik läbivaatamine?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
21
Nende kahe küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b koostoimes selle direktiivi artikli 4 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib korduvalt ja järjest otsustada pikendada talle esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise menetlusele kohaldatavat tähtaega maksimaalselt üheksa kuu võrra, ning kui ta võib nii teha, siis millistel tingimustel.
22
Direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punktis b on ette nähtud, et liikmesriigid võivad pikendada rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise tähtaega maksimaalselt üheksa kuu võrra, kui rahvusvahelist kaitset taotleb korraga suur hulk kolmanda riigi kodanikke või kodakondsuseta isikuid, mis teeb läbivaatamismenetluse lõpuleviimisel direktiivi artikli 31 lõike 3 esimeses lõigus nimetatud kuuekuulisest tähtajast kinnipidamise praktikas väga raskeks.
23
Liikmesriikide võimalus pikendada selle sätte alusel rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise kuuekuulist tähtaega sõltub seega sellest, kas täidetud on kolm tingimust, mis on omavahel tihedalt seotud ja kumulatiivsed, nimelt esiteks, et sellise kaitse taotlused esitatakse „korraga“, teiseks, et need taotlused esitab „suur hulk“ kolmandate riikide kodanikke või kodakondsuseta isikuid, ja kolmandaks, et „liikmesriigi ametiasutustel on menetluse lõpuleviimisel kuuekuulisest tähtajast kinnipidamine praktikas väga raske“. Neid üksteisest sõltuvaid tingimusi tuleb tõlgendada koostoimes (8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 33).
24
Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punktile b võib liikmesriik selle direktiivi artikli 31 lõike 3 esimeses lõigus rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamiseks ette nähtud kuuekuulist tähtaega pikendada üheksa kuu võrra, kui taotluste hulk suureneb lühikese aja jooksul märkimisväärselt võrreldes asjaomases liikmesriigis tavapärase ja ettenähtava suundumusega, mis välistab olukorra, kus taotluste hulk suureneb järk-järgult pika aja jooksul (vt selle kohta 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 49).
25
Mis puudutab küsimust, kas ja millistel tingimustel lubab direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkt b liikmesriigil korduvalt ja järjest läbivaatamismenetluse tähtaega pikendada, siis tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tule liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult selle sõnastust, vaid ka selle konteksti ja eesmärke, mida taotletakse õigusaktiga, mille osa see säte on (vt 17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punkt 12, ja 11. detsembri 2025. aasta kohtuotsus GKV-Spitzenverband, C‑743/23, EU:C:2025:954, punkt 41).
26
Sellega seoses tuleb tõdeda, et direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b sõnastus iseenesest ei võimalda kindlaks teha, kas liikmesriik võib korduvalt ja järjest otsustada läbivaatamismenetlusele kohaldatavat tähtaega pikendada juhul, kui on täidetud käesoleva kohtuotsuse punktis 23 loetletud kolm tingimust.
27
Mis puudutab selle sätte konteksti, siis tuleb märkida, et liikmesriigid peavad direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 2 kohaselt tagama, et läbivaatamismenetlus viiakse lõpule võimalikult kiiresti, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja põhjalikku läbivaatamist. Lisaks tuleneb selle direktiivi artikli 31 lõike 3 esimesest lõigust, et liikmesriigid tagavad, et läbivaatamismenetlus viiakse lõpule kuue kuu jooksul alates taotluse esitamisest. Direktiivi artikli 31 lõike 3 neljandas lõigus on ka täpsustatud, et liikmesriigid võivad erandjuhtudel ja nõuetekohaselt põhjendatud asjaoludel ette nähtud tähtaegu pikendada kõige rohkem kolme kuu võrra, kui see on vajalik selleks, et tagada rahvusvahelise kaitse taotluse piisav ja täielik läbivaatamine. Sama direktiivi artikli 31 lõikest 5 tuleneb, et liikmesriigid viivad läbivaatamismenetluse igal juhul lõpule maksimaalselt 21‑kuulise tähtaja jooksul alates taotluse esitamisest.
28
Samuti tuleb arvesse võtta direktiivi 2013/32 artikli 4 lõiget 1, mille kohaselt tagavad liikmesriigid, et selle ametiasutuse käsutusse, kelle nad on määranud rahvusvahelise kaitse taotluste asjakohaseks läbivaatamiseks, antakse selle direktiivi kohaste ülesannete täitmiseks asjakohased vahendid, sealhulgas piisaval arvul pädevaid töötajaid (vt selle kohta 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 40).
29
Mis puudutab direktiivi 2013/32 eesmärki, siis nähtub selle põhjendustest 3 ja 18, et direktiivi eesmärk on luua Euroopa ühine varjupaigasüsteem, kus rahvusvahelise kaitse taotluste kohta tuleks otsus teha võimalikult kiiresti pärast nende taotluste piisavat ja täielikku läbivaatamist, ilma et see piiraks võimalust pikendada selle direktiivi artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu kohaselt artikli 31 lõike 3 esimeses lõigus ette nähtud kuuekuulist tähtaega, et reageerida konkreetsetele olukordadele, mis õigustavad pikemat läbivaatamistähtaega, et oleks võimalik tagada selline piisav ja täielik läbivaatamine (vt selle kohta 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punktid 43 ja 44).
30
Nii direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b kontekstist kui ka selle direktiiviga taotletavast eesmärgist nähtub seega, et miski ei võimalda a priori välistada, et liikmesriik võib korduvalt ja järjest otsustada pikendada talle esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise menetluse tähtaega, tingimusel et käesoleva kohtuotsuse punktis 23 loetletud kolm tingimust on täidetud ja konkreetse rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlus viiakse lõpule maksimaalselt 21 kuu jooksul alates taotluse esitamisest.
31
Kuid nagu on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, kahjustaks direktiiviga 2013/32 taotletavat eesmärki selle direktiivi artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b tõlgendus, mis võimaldab liikmesriigil seda tähtaega pikendada siis, kui nende taotluste arv suureneb järk-järgult pika aja jooksul.
32
Lisaks, kui rahvusvahelise kaitse taotluste hulk on pika aja jooksul pidevalt suur, peab asjaomane liikmesriik vastavalt selle direktiivi artikli 4 lõikele 1 ette nägema menetleva asutuse jaoks asjakohased ja piisavad vahendid, et menetleda rahvusvahelise kaitse taotlusi kooskõlas direktiiviga 2013/32 vastavalt selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustusele (vt selle kohta 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 55).
33
Seega, kuigi liikmesriik võib korduvalt ja järjest otsustada pikendada talle esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise menetluse suhtes kohaldatavat tähtaega, ei tohi nende järjestikuste pikendamiste kogukestus siiski ületada aega, mida see liikmesriik vajab, et täita direktiivi 2013/32 artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustust anda menetleva ametiasutuse käsutusse rohkem vahendeid, et viimane saaks taas menetleda rahvusvahelise kaitse taotlusi selle direktiivi artikli 31 lõike 3 esimeses lõigus ette nähtud kuuekuulise tähtaja jooksul. Seda aega tuleb seega hinnata, võttes arvesse aega, mis on vajalik pädevate töötajate värbamiseks ja koolitamiseks, et saadud rahvusvahelise kaitse taotlusi piisavalt ja põhjalikult menetleda (vt selle kohta 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Zimir, C‑662/23, EU:C:2025:326, punkt 48).
34
Niisiis pärast seda, kui asjaomane liikmesriik on direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b alusel läbivaatamismenetlusele kohaldatavat tähtaega esimest korda pikendanud, saab ta seda võimalust kasutada, et pikendada seda tähtaega uuesti eelkõige seetõttu, et võtta arvesse varjupaigataotluste hulga suurenemist – isegi kui see ei ole märkimisväärne – võrreldes eelmise pikendamisotsusega hõlmatud ajavahemikuga, üksnes siis, kui ta suudab oma sellekohast otsust konkreetsete asjaoludega nõuetekohaselt põhjendades tõendada, et vaatamata jõupingutustele, mida ta on teinud, et tulla toime suure hulga samal ajal saabunud rahvusvahelise kaitse taotlustega, ei ole tal olnud piisavalt aega anda menetlevale ametiasutusele asjakohaseid ja piisavaid vahendeid, eelkõige pädevate töötajate värbamise ja koolitamise kaudu, et ametiasutus saaks rahvusvahelise kaitse taotlusi piisavalt ja põhjalikult menetleda selle direktiivi artikli 31 lõike 3 esimeses lõigus ette nähtud kuuekuulise tähtaja jooksul.
35
Lisaks peab menetlev ametiasutus vastavalt direktiivi 2013/32 artikli 31 lõikele 6 esiteks teavitama asjaomaseid rahvusvahelise kaitse taotlejaid sellest, et selle ametiasutuse liikmesriik on otsustanud pikendada nende taotluste läbivaatamise menetluse tähtaega, ja teiseks peavad taotlejad soovi korral saama teavet pikendamise põhjuste ja aja kohta, millal on oodata nende taotlust käsitlevat otsust.
36
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2013/32 artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b koostoimes selle direktiivi artikli 4 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib korduvalt ja järjest otsustada pikendada talle esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise menetlusele kohaldatavat tähtaega, tingimusel et see liikmesriik suudab tõendada esiteks, et vaatamata jõupingutustele, mida ta on teinud, et tulla toime suure hulga samal ajal saabunud rahvusvahelise kaitse taotlustega, ei ole tal olnud piisavalt aega täita oma kohustust anda menetlevale ametiasutusele asjakohaseid ja piisavaid vahendeid, et ametiasutus saaks neid taotlusi piisavalt ja põhjalikult menetleda, ning teiseks, et järjestikuste pikendamiste kogukestus ei ületa aega, mida ta vajab selle kohustuse täitmiseks, ega maksimaalset 21‑kuulist tähtaega alates konkreetse rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest.
Kohtukulud
37
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta artikli 31 lõike 3 kolmanda lõigu punkti b koostoimes sama direktiivi artikli 4 lõikega 1
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriik võib korduvalt ja järjest otsustada pikendada talle esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise menetlusele kohaldatavat tähtaega, tingimusel et see liikmesriik suudab tõendada esiteks, et vaatamata jõupingutustele, mida ta on teinud, et tulla toime suure hulga samal ajal saabunud rahvusvahelise kaitse taotlustega, ei ole tal olnud piisavalt aega täita oma kohustust anda menetlevale ametiasutusele asjakohaseid ja piisavaid vahendeid, et ametiasutus saaks neid taotlusi piisavalt ja põhjalikult menetleda, ning teiseks, et järjestikuste pikendamiste kogukestus ei ületa aega, mida ta vajab selle kohustuse täitmiseks, ega maksimaalset 21‑kuulist tähtaega alates konkreetse rahvusvahelise kaitse taotluse esitamisest.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühe menetlusosalise tegelikule nimele.