Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 12. märtsil 2026(1)
Kohtuasi C‑160/24 P
JPMorgan Chase & Co.,
JPMorgan Chase Bank, National Association
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Konkurents – ELTL artikkel 101 – Euro Interbank Offered Rates – ELTL artikkel 263 – Põhjendamiskohustus – Täielik pädevus – Vastuapellatsioonkaebus – Muutmisotsuse arvestamata jätmine Üldkohtu poolt – ELTL artikkel 288
I.      Sissejuhatus
1.        JPMorgan Chase & Co. ja JPMorgan Chase Bank, National Association (edaspidi koos „JPM“) paluvad oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul osaliselt tühistada Üldkohtu otsuse,(2) millega jäeti osaliselt rahuldamata ja osaliselt rahuldati nende tühistamishagi. Nende hagi oli esitatud sisuliselt kahe Euroopa Komisjoni otsuse peale: i) otsus, millega lõpetati uurimine euro intressimäära tuletisintrumentide (EIRD) sektori suhtes (edaspidi „vaidlusalune otsus“),(3) ja ii) hiljem vastu võetud otsus, millega muudeti vaidlusalust otsust (edaspidi „muutmisotsus“).(4) Komisjon esitas omalt poolt ka vastuapellatsioonkaebuse, paludes Euroopa Kohtul vaidlustatud kohtuotsus osaliselt tühistada.
2.        Euroopa Kohtu palve kohaselt piirdun käesolevas ettepanekus oma analüüsis selle vaidluse kahe aspektiga: i) apellatsioonkaebuse kolmas väide, mis puudutab sisuliselt Üldkohtu põhjenduskohustust täieliku pädevuse teostamisel seoses komisjoni poolt JPMile määratud trahvi summaga; ja ii) vastuapellatsioonkaebuse ainus väide, mis puudutab sisuliselt Üldkohtu otsust jätta tähelepanuta põhjenduskäik, mis lisati vaidlusalusesse otsusesse muutmisotsusega, kui vaadati üle põhjendusi seoses ühe parameetriga, mida komisjon oli trahvisumma arvutamisel kasutanud.
II.    Faktilised ja õiguslikud asjaolud
3.        Kohtuasja faktilised ja õiguslikud asjaolud saab käesoleva ettepaneku seisukohast kokku võtta järgmiselt.
4.        Komisjon võttis 7. detsembril 2016 määruse (EÜ) nr 1/2003(5) artiklite 7 ja 23 alusel vastu vaidlusaluse otsuse. Ta tuvastas, et JPM ja teised ettevõtjad on rikkunud ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53 sellega, et nad osalesid 27. septembrist 2006 kuni 19. märtsini 2007 ühes ja vältavas rikkumises, mille eesmärk oli moonutada euro intressimäära tuletisinstrumentide turul hinnastamise tavapärast kujunemist (vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkt c), ning määras nendele ettevõtjatele trahvi (vaidlusaluse otsuse artikli 2 punktid a, b ja c). JPMile(6) määrati 337 196 000 euro suurune trahv.
5.        Mis puudutab rikkumises osalenud ettevõtjatele, sealhulgas JPMile määratud trahvide kindlaksmääramist, märkis komisjon, et ta ei saa täielikult kohaldada oma trahvimissuunistes(7) ette nähtud meetodit. Need suunised on üles ehitatud kaheetapilisele lähenemisviisile: esiteks määratakse kindlaks iga ettevõtja põhisumma; teiseks kohandatakse seda summat vajadust mööda suuremaks või väiksemaks. Üldjuhul arvutatakse põhisumma nende kaupade või teenuste müügimahu alusel, millega on rikkumine EMP asjaomasel territooriumil otseselt või kaudselt seotud.
6.        Kuna aga euro intressimäära tuletisinstrumentidest ei teki müüki selle sõna tavapärases tähenduses, märkis komisjon vaidlusaluses otsuses, et müügimaht tuli kindlaks määrata asendusväärtuse abil. Komisjon pidas sobivaks kasutada asendusväärtusena rahalaekumisi, mis tekkisid rahavoogudest, mille iga pank sai EURIBORi ja/või EONIA tähtaegadega seotud ja EMPs asuvate vastaspooltega sõlmitud euro intressimäära tuletisinstrumentide portfellist.(8) Samuti pidas komisjon asjakohaseks vähendada rahalaekumiste numbreid ühtse sobiva teguri võrra, et võtta arvesse euro intressimäära tuletisinstrumentide turu iseärasusi. Mitut kaalutlust arvesse võttes määras komisjon vähendusteguriks 98,849%.(9)
7.        Kõik vaidlusaluse otsuse adressaadid esitasid Üldkohtule selle otsuse peale tühistamishagi.
8.        Üldkohus tühistas 24. septembri 2019. aasta kohtuotsusega HSBC Holdings jt vs. komisjon(10) vaidlusaluse otsuse artikli 2 punkti b põhjendusel, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt põhjendanud, miks määrati vähendusteguriks 98,849% võimaliku kõrgema taseme asemel, ning jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.
9.        Komisjon teavitas 24. veebruari 2021. aasta kirjas JPMi ja teisi vaidlusaluse otsuse adressaate oma kavatsusest muuta seda otsust vastavalt Üldkohtu otsusele HSBC. Samas kirjas ja 16. aprilli 2021. aasta kirjas andis komisjon kõikidele adressaatidele lisateavet ja selgitusi põhjuste kohta, miks ta määras vähendusteguriks 98,849%. JPM esitas oma seisukohad nende kirjade kohta 14. mail 2021.
10.      Muutmisotsuse võttis komisjon vastu 28. juunil 2021. Kuna vaidlusaluses otsuses kohaldatud vähendustegur oli kõikide adressaatide suhtes täpselt ühesugune, asus ta seisukohale, et Üldkohtu otsuses HSBC väljendatud arutluskäik põhjenduse ebapiisavuse kohta kehtib tõenäoliselt ühtviisi ka teistele adressaatidele määratud trahvide suhtes. Seepärast asus ta seisukohale, et hea halduse põhimõtte kohaselt on asjakohane parandada selles kohtuotsuses näidatud vead vaidlusaluse otsuse muutmise teel JPMi ja teisi adressaate puudutavas osas, täiendades vähendusteguriga seotud põhjendusi.
11.      Euroopa Kohus tühistas 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsusega HSBC Holdings jt vs. komisjon(11) Üldkohtu otsuse HSBC selles osas, milles Üldkohus oli jätnud rahuldamata esimese võimalusena esitatud nõude tühistada vaidlusaluse otsuse artikkel 1 ja teise võimalusena esitatud nõude tühistada selle otsuse artikli 1 punkt b. Lisaks jättis Euroopa Kohus rahuldamata HSBC hagi kohtuasjas T‑105/17 selles osas, milles paluti tühistada vaidlusaluse otsuse artikli 1 ja teise võimalusena sama otsuse artikli 1 punkti b.
12.      Üldkohus jättis 27. novembril 2024 rahuldamata hagi, mille olid esitanud HSBC Holdings jt nõudega esiteks tühistada muutmisotsuse artikkel 1 ja vaidlusaluse otsuse artikli 2 punkt b muudetud redaktsioon ning teiseks, teise võimalusena, vähendada neile muutmisotsusega määratud trahvi summat.(12)
III. Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
13.      Sisuliselt nõudis JPM ELTL artikli 263 alusel esitatud hagis vaidlusaluse otsuse osalist tühistamist või teise võimalusena selles otsuses määratud trahvi tühistamist või vähendamist. Samuti palus ta määrata, et muutmisotsust arvesse ei võeta, või teise võimalusena muutmisotsuse tühistamist. Lõpuks palus ta Üldkohtul mõista kohtukulud välja komisjonilt.
14.      Komisjon omalt poolt palus Üldkohtul jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja JPMilt.
15.      Üldkohus otsustas 5. juunil 2019 ja 31. märtsil 2021 menetluse peatada, kuni Euroopa Kohus teeb otsuse kohtuasjas HSBC Holdings jt vs. komisjon.(13)
16.      JPM esitas 8. septembril 2021 muutmisavalduse ja komisjon 26. novembril 2021 oma seisukohad selle avalduse kohta.
17.      Vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohus: i) leidis, et muutmisotsusega vaidlusalusesse otsusesse tehtud muudatused tuleb jätta arvesse võtmata; ii) tühistas vaidlusaluse otsuse artikli 2 punkti c põhjenduste puudulikkuse tõttu; iii) määras oma täielikku pädevust teostades JPMi trahvi summaks 337 196 000 eurot; iv) jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata; ja v) jättis iga menetlusosalise kohtukulud tema enda kanda.
IV.    Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
18.      JPM esitas 29. veebruaril 2024 Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse. Ta palub Euroopa Kohtul: i) tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktid 3–5; ii) teha tema poolt esimeses kohtuastmes esitatud hagi kohta otsus, millega tühistatakse vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkt c ja/või trahv; ning iii) mõista kohtukulud välja komisjonilt.
19.      Komisjon esitas 24. mail 2024 vastuapellatsioonkaebuse, paludes Euroopa Kohtul: i) tühistada vaidlustatud kohtuotsuse selles osas, milles sellega on tühistatud vaidlusaluse otsuse artikli 2 punkt c; ii) jätta JPMi hagi kohtuasjas T‑106/17 rahuldamata selles osas, milles palutakse see säte tühistada, või teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtule; ja iii) otsustada kohtukulude kandmine edaspidi või mõista need välja JPMilt.
20.      Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja JPM palub Euroopa Kohtul jätta vastuapellatsioonkaebus rahuldamata.
21.      Poolte seisukohad kuulati ära 14. jaanuari 2026. aasta kohtuistungil.
V.      Hinnang
22.      JPM on esitanud apellatsioonkaebuses kolm väidet, millest igaüks koosneb mitmest osast. Ent nagu käesoleva ettepaneku sissejuhatuses märgitud, piirdun apellatsioonkaebuse analüüsimisel kolmanda väitega, mis puudutab seda, kuidas Üldkohus käsitles teatavaid JPMi argumente komisjoni määratud trahvi summa kohta. Samuti käsitlen käesolevas ettepanekus ainsat väidet, millel põhineb komisjoni vastuapellatsioonkaebus, s.o Üldkohtu keeldumist võtta arvesse muutmisotsusega vaidlusalusesse otsusesse tehtud muudatusi (edaspidi „lisatud põhjenduskäik“).
23.      Alustan komisjoni vastuapellatsioonkaebusest, mille põhjendatusega kaasneks vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine selles osas, milles sellega on tühistatud vaidlusaluse otsuse artikli 2 punkt c. Sel juhul ei oleks vaja JPMi kolmandat väidet analüüsida.
A.      Komisjoni vastuapellatsioonkaebus
24.      Komisjoni vastuapellatsioonkaebus on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 623–634 vastu, milles Üldkohus, analüüsides JPMi argumente selle kohta, et 98,849% suuruse vähendusteguri määramine on väidetavalt ebapiisavalt põhjendatud, otsustas, et lisatud põhjenduskäik tuleb jätta arvesse võtmata.
1.      Poolte argumendid
25.      Komisjon väidab, et muutmisotsus on „otsus“ ELTL artikli 288 tähenduses. Selle olemust ei mõjuta asjaolu, et muutmisotsusega ei muudetud vaidlusaluse otsuse resolutsiooni. Jättes arvestamata selles otsuses lisatud põhjenduskäigu, võttis Üldkohus talle ELTL artikliga 263 antud pädevuse piire ületades komisjonilt pädevuse võtta vastu, muuta või tühistada otsuseid määruse nr 1/2003 artikli 7 alusel.
26.      JPM väidab, et kui otsuse põhjendusi saaks täiendada seda otsust muutva otsusega, mis võetakse vastu aastaid pärast algset otsust, kaotaks algse otsuse vastuvõtmise ajal kehtiv põhjendamiskohustus oma mõtte. Samuti toetab ta Üldkohtu järeldust, et kohtule esitatud seisukohtades või muutmisotsuses lisapõhjenduste esitamise vahel ei ole olulist erinevust. Tema arvates kinnitavad seda järeldust kaks liidu kohtute otsust.
2.      Analüüs
27.      Olen seisukohal, et komisjoni vastuapellatsioonkaebus on põhjendatud.
28.      Üldkohus alustab oma analüüsi õigustatult toonitusega, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmab komisjoni pädevus võtta vastu teatav akt vältimatult ka selle akti muutmise pädevust, tingimusel et täielikult järgitakse asjakohaseid aluslepingu sätteid, sealhulgas kõiki vorminõudeid ja menetluslikke tagatisi (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 627).
29.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 628–630 aga selgitas Üldkohus, miks ta asus käesoleva juhtumi asjaoludel seisukohale, et lisatud põhjenduskäiku ei saa arvesse võtta. Komisjon on vaidlustanud just need punktid.
30.      Muu hulgas märkis Üldkohus, et kuna muutmisotsusega ei muudetud vaidlusaluse otsuse resolutsiooni, vaid kõigest täiendati selle põhjendusi, ei saa seda „pidada uueks otsuseks, millega oleks vaidlustatud otsust muudetud [selle kohtuotsuse] punktis 627 viidatud kohtupraktika tähenduses, vaid see tuleb samastada täiendava põhistusega, mille kostja esitas kohtumenetluse raames“.
31.      Sellega seoses tuletas Üldkohus meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa vaidlustatud akti põhjenduste puudulikkust üldjuhul parandada lisaselgituste andmisega liidu kohtute menetluste käigus. Käesoleval juhul ei olnud komisjon – nagu Üldkohus märkis – väitnud, et vaidlusalust otsust oli võimatu õigel ajal piisavalt õiguslikult põhjendada. Seepärast asus Üldkohus seisukohale, et kohtumenetluse käigus esitatud täiendavat põhistust ei saa aktsepteerida, ning otsustas seetõttu muutmisotsuse „tagasi lükata“.
32.      Järgnevalt kirjeldatud põhjustel teevad teatavad nende avalduste aspektid mind üsna nõutuks.
a)      Muutmisotsuse kehtivus
33.      Esiteks on välja kujunenud põhimõtteline eeldus, et liidu institutsioonide aktid on õiguspärased ja tekitavad seega õiguslikke tagajärgi niikaua, kui neid ei ole tagasi võetud, tühistamishagi menetlemise tulemusel tühistatud ega eelotsusemenetluse tulemusel või õigusvastasuse väite alusel kehtetuks tunnistatud.(14)
34.      Vaidlustatud kohtuotsuses aga ei ole järeldatud, et muutmisotsus on tühine või kehtetu, ehkki JPM oli selle kehtivuse vaidlustanud, olgu või teise võimalusena.(15) Niisuguse järelduse puududes ei saanud Üldkohus vaidlusalusesse otsusesse muutmisotsusega tehtud muudatusi lihtsalt arvestamata jätta. Seda tehes rikkus Üldkohus kehtiva otsuse õiguslike tagajärgede eitamisega põhimõtet, millel rajaneb eelmises punktis viidatud kohtupraktika.
35.      Samuti ületas Üldkohus pädevust, mis on talle antud ELTL artikliga 263, milles on ette nähtud liidu institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse kontrolli menetlus. Selle menetluse raames saab liidu kohus kindlaks teha, kas õigusakt on seaduslik või õigusvastane. Tertium non datur: ei ole olemas kolmandat liiki õigusakte, mis on küll kehtivad, kuid mille tagajärjed võib sellegipoolest arvesse võtmata jätta. Kui kõnealune õigusakt on asjakohane ja (esemeliselt, ajaliselt jne) kohaldatav ning kui selle toime ei ole ELTL artiklite 278 ja 279 alusel peatatud, tuleb seda pidada niisuguseks, millel on täielik õiguslik mõju, sealhulgas ka juhul, kui selle kehtivus on vaidlustatud.(16)
36.      Teiseks, nagu eespool punktis 28 on märgitud, ei ole vaidlust selle üle, et komisjoni pädevusega võtta vastu teatav akt kaasneb ka selle akti muutmise pädevus, tingimusel et täielikult järgitakse asjakohaseid aluslepingu sätteid, sealhulgas kõiki vorminõudeid ja menetluslikke tagatisi. Seepärast on hädavajalik rangelt järgida nii materiaalõigus‑ kui ka menetlusnorme. Näiteks võib esineda olukordi, kus institutsioon ei saa enam akti muuta, nagu juhul, kui algne akt „on vastu võetud rangelt reglementeeritud menetluse käigus ja pädeval institutsioonil on kohustus võtta menetlusahelas järgmine akt vastu määratud tähtaja jooksul, mille möödumisel lõpeb institutsiooni otsustamispädevus“.(17)
37.      Vaidlustatud kohtuotsuses aga ei ole viidatud ühelegi asjaolule, millest nähtuks, et i) üks või mitu muutmisotsuse vastuvõtmise materiaalõiguslikku või menetluslikku nõuet ei olnud selle otsuse vastuvõtmise ajal täidetud; või ii) komisjon ei olnud enam pädev seda akti muutma.
38.      Järelikult ei saa asuda seisukohale, et nagu oleks Üldkohus – olgu või kaudselt – järeldanud, et komisjon ei saanud muutmisotsust vastu võtta.
39.      Kolmandaks võib esineda olukordi, kus olgugi et muutmisakti vastuvõtmise materiaal‑ ja menetlusõiguslikud tingimused näivad vormiliselt olevat täidetud, on institutsioon siiski kasutanud oma pädevust õigusvastaselt, eirates esmase õiguse normi või põhimõtet.
40.      Seetõttu on liidu akt kehtetu, kui selle andja on pannud toime „võimu kuritarvitamise“.(18) Nii on see juhul, kui „objektiivsete, asjakohaste ja ühtelangevate tõendite põhjal selgub, et õigusakt on vastu võetud eranditult või peamiselt muude eesmärkide saavutamiseks kui need, mille jaoks volitused anti, või konkreetse juhtumi lahendamiseks aluslepingus spetsiaalselt ette nähtud menetluse vältimiseks“.(19)
41.      Samuti on iseenesestmõistetav, et muutmisakt peab olema kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega, sealhulgas õiguskindluse põhimõttega ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõttega.(20) Seetõttu võib esineda olukordi, kus isik, keda konkreetne õigusakt mõjutab, võib õiguspäraselt vastu vaielda kehtiva õigusakti tühistamisest või muutmisest tulenevatele kahjulikele õiguslikele tagajärgedele. Iseäranis võib ta seda teha juhul, kui kõnealune liidu õigusakt annab adressaadile subjektiivse õiguse.(21)
42.      Jällegi ei ole vaidlustatud kohtuotsuses ühtegi nendest asjaoludest mainitud, veel vähem tõendatud. Seega ei leidu vaidlustatud kohtuotsuses viiteid sellele, et vaidlusalune otsus oli võimu kuritarvitamise või aluslepingute või nende kohaldamisega seotud õigusnormi rikkumise tõttu kehtetu.
b)      Muutmisotsuse ja selle osade olemus
43.      Neljandaks on kohtumenetluses esitatud otsused ja menetlusdokumendid selgelt eraldiseisvad õigusaktid. Need on vastu võetud eri menetluseeskirjade kohaselt ja neil on silmatorkavalt erinevad õiguslikud tagajärjed. Niikaua kui liidu kohtutes vaidlustatud õigusakt endiselt kehtib, ei saa need kohtud põhimõtteliselt seda ümber kvalifitseerida teiselaadiliseks või ‑liigiliseks kui see, mis tuleneb selle õigusakti sõnastusest.
44.      ELTL artikli 288 neljanda lõigus on sätestatud, et „[o]tsus on tervikuna siduv“. Seetõttu ei saanud Üldkohus ELTL artikliga 288 vastuollu minemata otsustada käsitada kehtivat otsust nii, nagu oleks see pooleliolevas menetluses samaväärne kõigest kohtule esitatud seisukohaga.
45.      Tõepoolest on Euroopa Kohus piiratud arvul erandjuhtudel otsustanud, et tema menetluses ametlikult vaidlustatud akt on tegelikult teine akt „varjatud kujul“. Nendel juhtudel analüüsis Euroopa Kohus akti sisu ja selle vastuvõtmise asjaolusid, et teha kindlaks selle tegelik olemus.(22) See kohtupraktika tuleneb eelkõige vajadusest hoida ära olukordi, kus konstitutsioonilist põhimõtet, mille kohaselt peavad liidu institutsioonide aktid üldjuhul alluma kohtulikule kontrollile,(23) pärsiks pelgalt asjaomase akti ümbernimetamine või „maskeerimine“.(24)
46.      See kohtupraktika aga ei ole käesolevas asjas kohaldatav. Muutmisotsuse võttis vastu institutsioon, kes oli määruse nr 1/2003 alusel pädev seda tegema, ja selle tegelik eesmärk oli parandada võimalik õiguslik viga, mis mõjutas algse õigusakti kehtivust. Seega oli selle vastuvõtmine otseselt hõlmatud ELTL artikli 105 lõikes 1 komisjonile pandud ülesandega „kindlusta[da] [ELTL] artiklites 101 ja 102 esitatud põhimõtete rakendami[ne]“. Samuti on väljaspool vaidlust liidu kohtute pädevus kontrollida muutmisotsuse õiguspärasust olenevalt olukorrast ELTL artiklite 263, 267 ja 277 alusel.
47.      Viiendaks näib vaidlustatud kohtuotsus tähendavat, et muutmisotsuse mõju pooleliolevale menetlusele oleks tulnud hinnata teisiti vaid juhul, kui muutmisotsusega oleks muudetud vaidlusaluse otsuse resolutsiooni.
48.      See ei saa paika pidada. Euroopa Kohus on järjepidevalt märkinud, et akti regulatiivosa on lahutamatu selle põhjendustest, mistõttu akti tõlgendamisel tuleb arvesse võtta põhjusi, mis viisid selle vastuvõtmiseni.(25) ELTL artikli 296 kohaselt moodustavad iga siduva liidu akti põhjendused ja resolutsioon lahutamatu terviku.(26) Seega ei ole põhimõttelist alust käsitada liidu kohtute menetlustes akti, mida on muudetud vaid ühes nendest kahest sisulisest osast, teisiti kui akti, mida on muudetud mõlemas osas.
49.      Kuuendaks, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses paikapidavalt täheldas, on Euroopa Kohus järjepidevalt märkinud esiteks seda, et põhimõtteliselt tuleb teha põhjendused asjaomasele isikule teatavaks samal ajal kui nende jaoks ebasoodne otsus, ning teiseks seda, et põhjenduste puudulikkust vaidlusaluses aktis ei saa heastada lisaselgitustega, mida antakse liidu kohtu menetluse käigus.
50.      Kumbki nendest kohtupraktika suundadest aga ei ole käesolevas kontekstis asjakohane. Alustan eelmises lõigus viidatud teisest kohtupraktika suunast.
51.      See kohtupraktika suund puudutab – ja see on oluline – olukordi, kus vaidlusaluse otsuse tegija esitab selle kohta liidu kohtu menetluse käigus lisapõhjendusi oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades.(27) Minu arvates ei saa seda isegi analoogia alusel üle kanda käesoleva kohtuasja olukorda, mis puudutab vaidlusaluse akti enda ametlikust muutmisest tulenevat põhjenduste muutmist.
52.      Põhjendamiskohustusel on kahetine eesmärk: esiteks võimaldada asjaomastel isikutel mõista akti põhjusi ja vajaduse korral otsustada, kas vaidlustada selle kehtivus, ning teiseks võimaldada liidu kohtutel teostada kohtuliku kontrolli pädevust.(28) Kui akti andjal lubataks väljendada selle vastuvõtmise põhjusi esimest korda kohtusaalis pärast akti vaidlustamist, jätaks see ilmselgelt ELTL artikli 296 paljuski ilma kasuliku mõjuta. Sama loogika kehtib ka enne kohtumenetlust mitteametlikult antud ja seejärel kohtumenetluse etapis korratud selgituste kohta.(29)
53.      See loogika ei ole siiski kohaldatav, kui akti on muudetud õiguspäraselt ning sellest on adressaatidele vorminõuete kohaselt ja õigel ajal teatatud. Ei ole oluline, kas see muudatus tehakse enne kohtumenetluse algust või selle käigus. Niisuguses olukorras on akt oma muudetud redaktsioonis see, mis muutub adressaatidele siduvaks ja mille kehtivust liidu kohtud selle vaidlustamise korral kontrollivad.
54.      Akt oma algses redaktsioonis aga lakkab liidu õiguskorras eksisteerimast ja saab „taaselustuda“ vaid juhul, kui liidu kohtud muutmisakti tühistavad.(30) Muutmisotsust arvesse võtmata jättes tegi Üldkohus õigupoolest otsuse niisuguse otsuse kehtivuse kohta, mis oma algsel kujul enam jõus ei olnudki.
55.      Seega ei riiva muutmisakti arvessevõtmine pooleliolevas menetluses ELTL artikli 296 eesmärke. Vastupidi, menetluse kohandamine võimaldab neid eesmärke tõhusamalt ja tarbetu viivituseta saavutada.
56.      Samal põhjusel on edutu ka JPMi tuginemine eespool viidatud kohtupraktika esimesele suunale, mille kohaselt tuleb teatada põhjendused asjaomasele isikule põhimõtteliselt samal ajal kui tema jaoks ebasoodne otsus. Vaidlusaluse akti põhjendused, mis on nüüd JPMi jaoks siduvad ja mille kehtivust oleks Üldkohus saanud kontrollida, on need, mida sisaldab vaidlusalune otsus muutmisotsusega muudetud redaktsioonis. Need põhjendused tehti teatavaks sel ajal, kui vaidlusalust otsust – tuleb eeldada, et õiguspäraselt – muudeti samas õiguslikus vormis aktiga, millel on samad õiguslikud tagajärjed.
57.      Samas pean toonitama olulist asjaolu: kui muutmisotsusega on muudetud algset põhjenduskäiku, millel põhines trahvi määramine, kuna see põhjenduskäik oli või eeldati olevat ebapiisav, ei saa loogiliselt võttes asuda seisukohale, et trahvi maksmise kohustus tekkis alates vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisest. See tekib alles alates muutmisotsuse vastuvõtmise kuupäevast, sest üksnes see akt annab nüüd trahviks õiguslikult piisava aluse.
58.      Nagu on selgitatud, on otsuse põhjendused ja resolutsioon omavahel lahutamatult seotud. Komisjon ise märkis oma vastuapellatsioonkaebuses, et „põhjenduste mis tahes muutmine toob igal juhul kaasa vaidlusaluse otsuse resolutsiooni (sisu ja ulatuse) muutumise, sest põhjendused ja resolutsioon moodustavad lahutamatu terviku, isegi kui resolutsiooni eraldi võetuna ei ole vormiliselt muudetud“.
59.      Pärast Üldkohtu otsust HSBC oli komisjonil kaks põhimõttelist võimalust, kui ta oma otsust tervikuna õigeks pidas: i) tühistada vaidlusalune otsus ja teha see teatavate muudatustega uuesti; või ii) muuta vaidlusalust otsust muutmisotsusega. Komisjoni valitud seadusandlik meetod Üldkohtu otsuse HSBC täitmise eesmärgil vajalike meetmete võtmiseks jäi tema kaalutlusruumi piiresse.(31) On aga selge, et ühe meetodi eelistamine teisele ei saanud kahjustada vaidlusaluse otsuse adressaatide finantshuve. Teistsuguse järeldusega kaasneks asjaomaste ettevõtjate ebavõrdne kohtlemine pelgalt selle põhjal, kas Üldkohus on nende hagid läbi vaadanud (nagu kohtuasjas T‑105/17) või nende menetlemise peatanud (nagu kohtuasjades T‑106/17 ja T‑113/17).(32)
60.      Kui komisjonilt kohtuistungil küsiti, kas ta on eespool kirjeldatuga nõus, vastas ta, et ei ole. Tema sellekohased argumendid aga näivad olevat omavahel vastuolus. Ühest küljest toonitab komisjon, vaidlustades seda, kuidas Üldkohus muutmisotsusele lähenes, et vaidlusaluse otsuse põhjendustesse hiljem tehtud muudatused mõjutavad igal juhul selle otsuse resolutsiooni. Teisest küljest aga väidab ta, et lisatud põhjendused ei ole enamat kui üksikasjalikum selgitus selle kohta, mida komisjon vaidlusaluse otsuse vastuvõtmise ajal otsustas. See seisukoht ei ole loogiliselt põhjendatav: kui mõju resolutsioonile on tõesti olemas, ei saa lisatud põhjenduskäik olla pelgalt selgitav, ja kui see on pelgalt selgitav, ei saa see resolutsiooni sisuliselt mõjutada. Komisjonil ei saa olla mõlemat võimalust korraga. Pealegi tähendaks komisjoni argumendiga nõustumine selles aspektis ka muutmisotsuse tagasiulatuvat kohaldamist, millega selgelt rikutaks liidu õiguses välja kujunenud üldpõhimõtet.(33)
61.      Seepärast olen seisukohal, et komisjonil on põhimõtteliselt pädevus kehtivat otsust muuta, isegi kui selle otsuse üle käib liidu kohtus menetlus. Selle suhtes kehtib mõistagi tingimus, et komisjoni teguviis ei tohi kujutada endast võimu kuritarvitamist ELTL artikli 263 tähenduses. Samuti ei saa komisjon muutmisotsuse kaudu tagasiulatuvalt „ravida“ algse akti võimalikku kehtetust.
c)      Korrakohane õigusemõistmine ja menetlusökonoomia
62.      Seitsmendaks on minu arvates selge, et komisjonil oli pädevus muuta vaidlusalust otsust nii enne, kui JPM selle vaidlustas, kui ka pärast liidu kohtu otsust – seda enam, kui vaidlusalune otsus peaks selle kohtuotsuse tulemusel osaliselt tühistatama. Kui JPMilt küsiti, kas ta nõustub selle seisukohaga, kinnitas ta oma nõusolekut.
63.      Kui see nii on, ei näe ma ühtegi mõistlikku põhjust asuda seisukohale, et komisjoni pädevus seda akti muuta oli nende kahe sündmuse vahelisel ajal „halvatud“. Kui komisjon leiab, et see akt on kehtetu, on viivitamatu tegutsemine võimalike puuduste kõrvaldamiseks täielikult kooskõlas tema hea halduse kohustusega. Pelgalt see, et akt võib olla liidu kohtus vaidlustatud, ei ole selles kontekstis üldjuhul oluline.
64.      Esmapilgul võib näida, et see seisukoht on vastuolus hagejate kaitseõiguse tõhusa kaitsega või korrakohase õigusemõistmisega. Küsimuse põhjalikum analüüs aga viib paratamatult teistsugusele seisukohale.
65.      Mis puudutab hagejate kaitseõigust, ei ole seda rikutud, kui i) akti andja nad enne muutmisakti vastuvõtmist ära kuulab;(34) ja ii) liidu kohtud annavad neile pooleliolevas menetluses võimaluse oma seisukohti ja nõudeid muuta.(35) Juba see, et Üldkohtu kodukorras on erisäte – artikkel 86 –, mis lubab hagejatel muuta hagiavaldust, „[k]ui akt, mille tühistamist nõutakse, on asendatud või muudetud teise aktiga, millel on sama ese“, on väga informatiivne seoses komisjoni võimalusega muuta akti, mille suhtes on algatatud tühistamismenetlus.
66.      Samuti ei põhjusta algse otsuse muutmine ebasoodsaid finantstagajärgi vaidlusaluse otsuse adressaatidele, sest nagu eespool selgitatud, ei ole sellel muutmisel tagasiulatuvat mõju. Samuti ei aseta see muutmine hagejat menetluslikult ebasoodsamasse olukorda: kui hageja otsustab seda muutmist arvesse võttes tühistamishagist loobuda, jääb Üldkohtule kodukorra artikli 136 lõike 2 kohaselt õigus mõista kohtukulud välja kostjalt.(36)
67.      Järgmiseks viiks see, kui komisjonil oleks keelatud muuta akti, mille suhtes on pooleli kohtumenetlus, minu arvates tulemuseni, mis on vastuolus korrakohase õigusemõistmise nõudega. Iseäranis on see nii juhul, kui komisjon on teadlik, et kõnealune akt tõenäoliselt tühistatakse, ja leiab, et selle õiguspärasuses esinevate puuduste kõrvaldamiseks võib piisata sihipärastest muudatustest. Niisuguses olukorras ei oleks mõtet menetlust „sunnitult“ jätkata.
68.      Niisuguses olukorras tipneks menetlus arvatavasti sellega, mida võiks õigustatult kirjeldada kui hagejate „tühja võitu“. Tühistamisest tekkiv kasu oleks tõenäoliselt piiratud ja ühtlasi lühiajaline. Kõige tõenäolisemalt võtaks komisjon peagi pärast kohtuotsuse kuulutamist vastu muudetud akti, sundides hagejaid seega alustama teist kohtuvaidlusvooru, et jõuda akti muudetud redaktsiooni õiguspärasuse kohtuliku kontrollimiseni. Selline tulemus ei sobiks kokku menetlusökonoomia ja tõhusa kohtuliku kaitse nõuetega, koormates tarbetult mõlemat poolt ja liidu kohtuid.
69.      Seevastu, kui hagejatel oleks lubatud algse menetluse raames kohandada oma väiteid ja nõudeid vaidlusaluses aktis tehtud muudatusi arvesse võttes, hoiaks see ära tarbetu menetluste dubleerimise ning viiks vaidluse kiirema ja vähem kuluka lahenduseni.(37) Selline lähenemisviis toimib kasulikult mitte ainult menetlusosalistele, vaid ka – olgugi et kaudsemalt – liidu kohtutele endile.
70.      Lõpuks ei veena mind JPMi tuginemine teatavatele liidu kohtute otsustele, mis väidatavalt toetavad tema seisukohta.
71.      Kõigepealt tugineb JPM Euroopa Kohtu otsusele Culin vs. komisjon.(38) See kohtuasi puudutas olukorda, kus komisjon oli jätnud rahuldamata kaebuse, milles tema ametnik A. Culin vaidlustas teise ametniku nimetamise ametikohale, millele oli kandideerinud ka tema. Vaidlust ei olnud selle üle, et kaebuse rahuldamata jätmise otsus oli ebapiisavalt põhjendatud. Ent kui A. Culini taotlusel oli algatatud kohtumenetlus, täiendas komisjon seda otsust lisaga, mille eesmärk oli algset otsust parandada, näidates tema kandidatuuri tagasilükkamise „tegelikud põhjused“. Euroopa Kohus otsustas siiski, et seda lisa ei saa arvesse võtta, ja tühistas vaidlustatud otsuse.(39)
72.      Esmapilgul võib näida, et kohtuotsus Culin toetab JPMi argumente. Lähemal analüüsimisel nähtub siiski, et nii see ei ole.
73.      Hagi, mille A. Culin esitas, ei olnud tavaline tollase EMÜ artiklil 173 (nüüd ELTL artikkel 263) põhinev, vaid EMÜ artikli 179 (nüüd ELTL artikli 270) alusel esitatud tühistamishagi. Selles sättes oli ette nähtud, et „Euroopa Kohtu pädevusse kuuluvad [Euroopa Liidu] ning tema ametnike ja muude teenistujate vahelised vaidlused neis piirides ja neil tingimustel, mis on kindlaks määratud personalieeskirjades või teenistustingimustes.“(40)
74.      Personalieeskirjade VII jaotises „Edasikaebamine“ on artikliga 90 ette nähtud kohustuslik kohtueelne menetlus, mis tuleb lõpule viia ettenähtud tähtaja jooksul, enne kui asja võib liidu kohtusse edasi kaevata. Selle kohtueelse menetluse eesmärk on ühtaegu anda võimalus vaidluse lahendamiseks kompromissiga ja määratleda vaidluse ese. Kohtuvaidluse etapis ei saa kumbki pool põhimõtteliselt vaidluse eset muuta.(41) Vaidlustatud aktist oluliselt erinevat haldusakti ei saa samas menetluses läbi vaadata ja selleks on vaja uut kohtumenetlust ELTL artikli 270 alusel.(42) Samamoodi ei saa Euroopa Kohtu menetluses esitada väiteid, mida kohtueelses menetluses ei esitatud.(43) Neid kohtuasja Culin erisusi toonitas kohtujurist oma ettepanekus.(44)
75.      Nendel asjaoludel järeldas Euroopa Kohus õigesti, et nimetatud lisa ei saa arvesse võtta. Lisa esitati hilinenult ja väljaspool personalieeskirjade artiklis 90 ette nähtud menetlust ning selle sisu erines algse vaidlustatud akti omast oluliselt. Seda aktsepteerides oleks muudetud vaidluse eset.
76.      Seevastu ELTL artikli 263 alusel algatatud tühistamismenetlust eelmistes punktides viidatud eeskirjad ja põhimõtted ei reguleeri. Seetõttu ei saa Euroopa Kohtu järeldusi kohtuotsusest Culin otseselt üle kanda sellisesse olukorda, nagu on vaidluse all käesolevas asjas. Sellega seoses võib meenutada, et olukord, mida Euroopa Kohus analüüsis vaidlustatud kohtuotsuses viidatud otsuses komisjon vs.
Di Bernardo,(45) oli võrreldav olukorraga kohtuasjas Culin: personalieeskirjade kohaldamist käsitleva komisjoni otsuse peale ELTL artikli 270 alusel algatatud kohtuasi, milles komisjon püüdis hilises menetlusstaadiumis põhjendusi täiendada.
77.      JPMi tuginemine Üldkohtu otsusele Lucchini vs. komisjon(46) näib samuti põhinevat vääritimõistmisel. Selles kohtuasjas oli otsuse peale, millega komisjon määras trahvi liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest, esitanud kaebuse selle otsuse adressaat. Algse otsuse lisa, nagu see adressaatidele teatavaks tehti, ei sisaldanud teatavaid tabeleid, mida oli kavatsetud sinna lisada. Sellest puudusest teada saades võttis komisjon vähem kui kuus kuud pärast algse otsuse teatavakstegemist vastu muutva otsuse, millega lisati puuduvad tabelid ja mis tehti algse otsuse adressaatidele nõuetekohaselt teatavaks.(47)
78.      Lucchini väitis oma hagiavalduses, et kohtuasja käigus rikuti mitmel korral õigusnormi, mistõttu tuleb vaidlustatud otsus tühistada. Muu hulgas väitis ta, et tabelite puududes ei olnud algne otsus piisavalt põhjendatud ja tabelite hilisem lisamine muutva otsusega ei saanud seda puudust heastada.(48)
79.      Nendel asjaoludel leidis Üldkohus, et „tuleb kontrollida, kas sõltumata [kõnealuste] tabelite puudumisest nähtub otsuse põhjendustest, mille toetuseks nendele tabelitele viidati, selgelt ja üheti mõistetavalt komisjoni põhjenduskäik, ja kas need võimaldasid hagejal mõista võetud meetme põhjusi“. Ta järeldas, et tabelite puudumine ei mõjutanud põhjenduste piisavust, ja sellega kooskõlas lükkas Lucchini argumendid tagasi.(49)
80.      Minu arvates on JPM sellest kohtuotsusest valesti aru saanud. Üldkohtu märkust selle kohtuotsuse punktis 80, et tuleb kontrollida, kas algne otsus oli tabelite puudumisest hoolimata piisavalt põhjendatud, ei saa käsitada nii, et nende hilisem lisamine oli õigusvastane. Hageja argumendid põhinesid väitel, et ilma tabeliteta ei olnud algne otsus piisavalt selge, et selle adressaadid komisjoni põhjenduskäigust aru saaksid. Ent kuna Üldkohus leidis, et põhjendused on piisavad hoolimata lisas esinevast puudusest, siis muudatuste kehtivust lihtsalt ei analüüsitud.(50)
81.      Pealegi ei sobiks eespool viidatud kohtupraktika teistsugune tõlgendamine hästi kokku järjepideva kohtupraktika suunaga, milles liidu kohtud on – korrakohase õigusemõistmise ja menetlusökonoomia kaalutlustel – nõustunud, et tühistamishagi võib edasi menetleda hoolimata vaidlusalusesse akti kohtumenetluse käigus tehtud muudatustest. Nagu eespool punktis 65 märgitud, on selle lähenemisviisi tingimuseks, et hagi ese sisuliselt ei muutu ja hagejatele antakse võimalus oma väiteid ja nõudeid kohandada.
d)      Vastuapellatsioonkaebuse hindamise tagajärjed
82.      Eelnevat arvesse võttes olen seisukohal, et komisjoni vastuapellatsioonkaebus on põhjendatud. Üldkohus eksis JPMile määratud trahvi summaga seotud põhjenduste piisavust kontrollides sellega, et ta jättis muutmisotsusega lisatud põhjendused arvesse võtmata.
83.      Samas olen JPMiga nõus, et menetlusstaadium ei luba Euroopa Kohtul käesolevas asjas lõplikku otsust teha, ning seetõttu tuleb suunata asi tagasi Üldkohtusse ja kohtukulude kandmine otsustada edaspidi.
84.      On kaks olulist küsimust, mida ei ole vaidlustatud kohtuotsuses käsitletud ja mida on vaja analüüsida. Esiteks on vaja teha otsus JPMi väite kohta, et muutmisotsus on õigusvastane ja tuleb seetõttu tühistada. Teiseks, kui muutmisotsus leitakse olevat õiguspärane, tuleb kontrollida, kas vaidlusalune otsus oma muudetud redaktsioonis sisaldab piisavalt põhjendusi.
85.      Nagu eespool selgitatud, kui Euroopa Kohus nõustub minu järeldusega komisjoni vastuapellatsioonkaebuse kohta, ei ole vaja JPMi kolmandat väidet analüüsida. Ent juhuks, kui Euroopa Kohus asub teistsugusele seisukohale, ja igal juhul täielikkuse huvides käsitlen järgnevalt selle väitega tõstatatud peamisi küsimusi.
B.      Apellatsioonkaebuse kolmas väide
86.      Oma kolmanda väitega vaidlustab JPM vaidlustatud kohtuotsuse punktid 698–728, milles Üldkohus teostas oma täielikku pädevust määratava trahvi summa osas. Olles analüüsinud poolte esitatud argumente, järeldas Üldkohus, et „käsitletava juhtumi asjaolusid on karistuse individuaalsuse ja proportsionaalsuse põhimõtet arvestades hinnatud õigesti, kui trahvi summaks määratakse 337 196 000 eurot, mida [JPM peab] tasuma“. Kuna see summa oli võrdne vaidlusaluses otsuses kindlaks määratud summaga, jättis Üldkohus „[JPMile] määratud trahvi summa vähendamise nõude rahuldamata“.
1.      Poolte argumendid
87.      Väljendan kõigepealt mõningast nõutust selle üle, kuidas JPM on selle väite sõnastanud. See on jagatud viieks osaks, millest igaüks koosneb ise mitmest osast ja argumendist. Väidetavate vigade hulka kuuluvad teiste seas põhjenduste puudulikkus, teatavate esimeses kohtuastmes esitatud argumentide arvesse võtmata jätmine, tõendite moonutamine ning proportsionaalsuse põhimõtte ja võrdõiguslikkuse põhimõtte rikkumine ning see, et rikutud on põhiõigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele.
88.      Sellise väidetavate puuduste kumuleerumise korral ei ole lihtne „teri aganatest eraldada“,(51) teisisõnu teha kindlaks, millised etteheited on piisavalt põhjendatud ja millised mitte.(52) Mitu argumenti näivad omavahel kattuvat, samal ajal kui teised näivad olevat esitatud pigem üldise kriitika tugevdamiseks kui eraldiseisvate ja autonoomsete apellatsioonkaebuse väidete väljendamiseks.
89.      Samas tuleb üks etteheide siiski selgelt esile ja näib olevat üks peamistest kaebustest, mida JPM on vaidlustatud kohtuotsuse selle osa peale esitanud. JPM tuletab meelde Üldkohtu märkust, et kuna puudub üksikasjalikum selgitus põhjuste kohta, miks komisjon määras vähendusteguriks 98,849%, „ei saanud ta läbi viia põhjalikku õiguslikku ja faktilist kontrolli selle otsuse ühe teguri suhtes, mis võis oluliselt mõjutada [JPMile] määratud trahvi summat“.(53)
90.      Olles sellele järeldusele jõudnud, võttis Üldkohus siiski ka ise aluseks sama vähendusteguri, mida kohaldas komisjon, andmata – nagu JPM märgib – täpsemat selgitust selle aluse kohta. JPM märgib, et sellepärast on kohtuotsuse põhjendused puudulikud sellesama põhjendamata jätmise tõttu, millest lähtudes Üldkohus vaidlusaluse otsusega määratud trahvi asendas.
91.      Komisjon vaidleb sellele seisukohale vastu. Ta väidab, et Üldkohus teostas oma täielikku pädevust õigesti ja määras seda tehes asjakohase trahvisumma. Muu hulgas väidab ta, et Üldkohus on piisavalt selgitanud eri asjaolusid, mida ta arvesse võttis, kui ta määras vähendusteguriks 98,849%, täites seega oma põhjendamiskohustuse.
2.      Analüüs
92.      Olen seisukohal, et JPMi kolmas väide on põhjendatud. Selleks et selgitada, miks, alustan mõne üldise märkusega, mis puudutavad a) mõistet „täielik pädevus“ ja b) Üldkohtu põhjendamiskohustust selle pädevuse teostamisel. Seejärel asun käsitlema c) eespool punktides 89 ja 90 viidatud etteheidet, enne kui võtan lühemalt teemaks d) ülejäänud selle väite raames esitatud argumendid.
a)      Üldised märkused I: täielik pädevus
93.      ELTL artiklis 261 on sätestatud, et „Euroopa Parlamendi ja nõukogu poolt ühiselt vastuvõetud määrused ning nõukogu määrused võivad Euroopa Liidu Kohtule anda täieliku pädevuse selliste määrustega ettenähtud karistuste määramisel“. Selles osas on Euroopa Kohtul määruse nr 1/2003 artikli 31 kohaselt „täielik pädevus läbi vaadata [selle määruse alusel vastu võetud] otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed. Euroopa Kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada“.
94.      Lihtsalt väljendudes tähistab mõiste „täielik pädevus“ liidu kohtute pädevust täielikult kontrollida komisjoni poolt ELTL artiklite 101 ja 102 alusel vastu võetud otsustes määratud trahvide summat. Seda mõistet ei tohiks siiski samastada „piiranguteta“ kontrollimispädevusega. Nagu järgnevalt selgitan, piiravad täieliku pädevuse teostamist mitu menetlus‑ ja materiaalõiguse põhimõtet. See mõiste tähendab, et niisuguse pädevuse teostamisel ei kehti liidu kohtute suhtes ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistushagile omased piirid, vaid nad võivad ise trahvi kinnitada või tühistada, samuti suurendada või vähendada selle summat.
95.      ELTL artikli 263 kohaselt palutakse liidu kohtutel kontrollida nende menetluses vaidlustatud institutsioonide aktide õiguspärasust. Põhimõtteliselt laieneb see kontroll kõikidele faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, millele vaidlusaluses aktis on tuginetud.(54) Siiski tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui liidu institutsioonidel on kaalutlusruum või kui nad on kohustatud läbi viima keerulise tehnilise hindamise, peavad liidu kohtud teostama kohtulikku kontrolli asjakohase vaoshoitusega.(55)
96.      Iseäranis, kui liidu kohtutel palutakse kontrollida kaalutlusõigusel põhineva poliitika hindamise või keerulise tehnilise hindamise tulemust, võivad nad vaidlustatud akti tühistada vaid juhul, kui sellel hindamisel on tehtud „ilmne“ viga. Viga võidakse pidada ilmseks, kui hageja tõendab, et asjaomase institutsiooni tehtud analüüs on ebamõistlik või et järeldused, millele jõuti, ei ole usutavad. Niikaua aga, kui selle institutsiooni otsus on mõistlikult põhjendatud, võttes arvesse selle vastuvõtmise aegseid faktilisi asjaolusid ja tõendeid, ei saa seda pidada õigusvastaseks.
97.      Järelikult ei ole liidu kohtud ELTL artikli 263 alusel algatatud menetlustes pädevad täies ulatuses (de novo) hindama olukorda, mille tõttu asjaomane institutsioon vaidlustatud akti vastu võttis, ega asendama institutsiooni hinnangut omaenda hinnanguga selle kohta, mis oleks nende endi arvates kujutanud endast selles olukorras kõige asjakohasemat toimimisviisi. Nende ülesanne piirdub akti õiguspärasuse kontrollimisega ja vajaduse korral selle tühiseks või kehtetuks tunnistamisega.(56)
98.      Seevastu ELTL artikliga 261 antud täieliku pädevuse teostamisel ja hoolimata komisjoni ulatuslikust kaalutlusõigusest oma trahvipoliitika määratlemisel ja rakendamisel võivad liidu kohtud: esiteks tühistada trahvi summa või seda muuta isegi siis, kui õigusnormi rikutud ei ole, rääkimata ilmsest rikkumisest; teiseks asendada seda tehes komisjoni hinnangu asjakohase trahvisumma kohta enda omaga;(57) ja kolmandaks võtta arvesse kõiki asjakohaseid õiguslikke või faktilisi asjaolusid, sealhulgas tegureid, millele komisjon ei ole tuginenud ega ettevõtjad haldusmenetluse käigus viidanud, ning vaidlustatud otsuse vastuvõtmisest hilisemaid sündmusi,(58) ilma et komisjoni trahvimissuunistes ette nähtud metoodika oleks neile siduv.(59) Teisisõnu on täies ulatuses (de novo) hindamine lubatav.
99.      ELTL artikli 261 alusel oma pädevust teostades ei kontrolli liidu kohtud rangelt võttes vaidlustatud otsuse või selle põhjenduste õiguspärasust, vaid hindavad (ainult) selle ühe konkreetse elemendi, nimelt trahvi sobivust.(60) Seega kujutab täielik pädevus endast kohtuliku võimu täiendavat vormi ehk teisest vaatenurgast liidu kohtutele lisaks antud pädevuse alust.(61) Kui ELTL artiklil 263 põhinevas kohtulikus kontrollis juhindutakse kohaldatavatest kõrgema järgu reeglitest, käesoleval juhul ELTL artiklitest 101 ja 102, määruse nr 1/2003 sätetest ja liidu õiguse üldpõhimõtetest, siis ELTL artikli 261 alusel täieliku pädevuse teostamist sisustavad eelkõige võrdsusega seotud kaalutlused.(62)
100. Seda mõistet „võrdsus“ tuleb käsitada laias tähenduses. Kahtlemata hõlmab see proportsionaalsust, õiglust ja diskrimineerimiskeeldu, kuid ulatub nendest nõuetest kaugemale.(63) See võimaldab liidu kohtutel trahvi ja selle summat üldiselt ja mõningal määral subjektiivsemalt hinnata.(64) Seega, isegi kui komisjon ei ole kohaldatavaid õigusnorme rikkunud ja on trahvi määranud üldjoontes mõistlikult, on liidu kohtutel õigus selle trahvi summat muuta, kui nad leiavad, et juhtumi asjaolusid arvesse võttes oleks sobivam teistsugusel tasemel trahv.(65)
101. Täieliku pädevuse teostamist põhjendavad argumendid ja vajaduse korral asjasse puutuvad tõendid tuleb siiski esitada hagejatel ja, kui see on asjakohane, komisjonil, kui ta taotleb trahvi suurendamist. Liidu kohtud ei teosta seda pädevust omal algatusel.(66)
102. Siiski tuleb selgitada, et see ei tähenda, nagu oleks ne ultra petita põhimõte liidu kohtutele, kui nad teostavad täielikku pädevust, siduv samas ulatuses nagu õiguspärasuse kontrollimisel.(67) Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on liidu kohtud volitatud seda pädevust täielikult kasutama niivõrd, kui määratud trahvi summa on neile läbivaatamiseks esitatud.(68) Sellise küsimuse võib esitada nende menetluses otse, esitades sõnaselge taotluse, milles palutakse Üldkohtul teostada täielikku pädevust, või kaudselt, kui menetluspool taotleb vaidlustatud otsuse osalise tühistamise loogilise tagajärjena trahvi vähendamist.
103. See järeldus tuleneb liidu kohtute täieliku pädevuse kahetisest olemusest. Selle peamine eesmärk on võimaldada kohtulikku lisakaitset ettevõtjatele, kellele komisjon on haldusvõimuna tegutsedes trahvi määranud.(69) Samal ajal on sellel teisene ja täiendav eesmärk tagada üldise otsuste täitmise süsteemi sidusus ja tõhusus.
104. Kui trahvisumma igakülgse määramise pädevus kandub haldusvõimult üle kohtuvõimule, peab kohtuvõim ka tagama, et karistusega saavutatakse soovitud eesmärk. Sellele vastavalt peab trahv olema piisavalt hoiatav ettevõtjate jaoks, kelle käitumine võib kahjustada siseturu struktuuri või toimimist ning seetõttu kahandada selle täit majanduslikku tõhusust, iseäranis tarbijate kahjuks.(70) Just sel põhjusel peavad liidu kohtud trahvi summa kindlaksmääramisel muu hulgas arvesse võtma selle trahvi hoiatavat mõju(71) ning võivad asjakohastel puhkudel määrata komisjoni määratust suurema trahvi.(72)
b)      Üldised märkused II: Üldkohtu põhjendamiskohustus
105. Eespool kirjeldatud kaalutlusi arvesse võttes puudutab järgmine küsimus, mida tuleb käsitleda, Üldkohtu põhjendamiskohustuse ulatust, kui ta trahvi kontrollides täielikku pädevust teostab.
106. Vastus sellele küsimusele on põhimõtteliselt lihtne. ELTL artikliga 261 liidu kohtutele antud ulatuslik kaalutlusõigus ei vähenda kuidagi nende kohustust esitada piisavad põhjendused vastavalt ELTL artiklile 296, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklile 36 ja harta artiklile 47.(73)
107. Seda küsimust reguleerivad põhimõtted on välja kujunenud. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kohtuotsuse põhjendusest peab selgelt ja ühemõtteliselt nähtuma Üldkohtu arutluskäik, et huvitatud isik saaks teada vastuvõetud otsuse põhjenduse ja Euroopa Kohus võiks oma kohtulikku järelevalvet teostada.(74) Lisaks on põhjendamiskohustusel laiemgi eesmärk: see kujutab endast omavoli vastast kaitsemeedet, mis tagab, et vaidluspooled saavad veenduda, et nende argumendid on nõuetekohaselt ära kuulatud, kohustades samal ajal kohtuid rajama oma otsused objektiivsetele ja kontrollitavatele alustele.(75)
108. Selle kohustuse ulatus võib siiski varieeruda olenevalt kohtuotsuse laadist ning selle hindamisel tuleb lähtuda menetlusest tervikuna ja kõikidest olulistest asjaoludest, võttes nõuetekohaselt arvesse sellega seotud menetluslikke tagatisi.(76) Euroopa Kohus on muu hulgas märkinud, et Üldkohus ei ole kohustatud iga menetlusosaliste esitatud argumenti ammendavalt ja järjest käsitlema. Üldkohtu põhjendused võivad teatavatel asjaoludel olla kaudsed, tingimusel et see võimaldab asjaomastel isikutel mõista põhjusi, miks nende väited tagasi lükati, ja annab Euroopa Kohtule piisavalt teavet vaidlustatud kohtuotsuse õiguspärasuse kontrollimiseks.(77)
109. Nendel asjaoludel ja iseäranis seoses Üldkohtu täieliku pädevuse teostamisega tuleb põhjendamiskohustuse ulatust käsitada selle pädevuse teostamisega kaasnevaid menetluslikke ja sisulisi kaalutlusi arvesse võttes. Sellega seoses võib minu arvates pidada eriti asjakohaseks kolme asjaolude rühma.
110. Esiteks võib Üldkohus arvesse võtta, olemata siiski selleks kohustatud, asjaolusid, argumente ja küsimusi, millele menetlusosalised ei ole sõnaselgelt tema tähelepanu juhtinud,(78) ent põhimõtteliselt peab arvesse võtma kõiki neid, mis on talle menetlusosaliste poolt nõuetekohaselt esitatud.(79) See peaks loomulikult kajastuma kohtuotsuse põhjendustes. See, kas niisuguseid argumente tuleb käsitleda sõnaselgelt ja kui üksikasjalikult neid analüüsitakse, oleneb mõistagi nende asjakohasusest, selgusest ja tõenduslikust tähtsusest.
111. Teiseks on Üldkohtul ulatuslik kaalutlusõigus ühel või teisel konkreetsel juhul asjakohase trahvisumma kindlaksmääramisel. Seda kaalutlusõigust tuleb siiski teostada kooskõlas liidu õiguse üldpõhimõtetega ja iseäranis proportsionaalsuse põhimõtte, karistuste individualiseerimise põhimõtte ja võrdse kohtlemise põhimõttega.(80) Samuti peaks trahv põhimõtteliselt vastama rikkumise raskusastmele ja kestusele, tagades ka hoiatava mõju.(81) Seega, kui üks või mitu nendest küsimustest päriselt tekib, võib mõistlikult eeldada, et põhjendustes neid piisava üksikasjalikkusega käsitletakse. Nimelt, nagu Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 703 märkis, „[peab ta] oma põhjendamiskohustuse raames üksikasjalikult kirjeldama asjaolusid, mida ta trahvi summa määramisel arvesse võttis“.(82)
112. Kolmandaks, nagu eespool selgitatud, ei ole ELTL artikli 261 alusel trahvi summa määramisel Üldkohtu jaoks siduv komisjoni trahvimissuunistes ette nähtud metoodika ega loogiliselt ka ükski alternatiivne metoodika, mida võib olla vaidlusaluses otsuses kohaldatud. Samamoodi ei ole Üldkohus kohustatud kinni pidama ühest konkreetsest matemaatilisest valemist või majanduslikust arvutusest.(83) Samas ei ole tal keelatud seda teha, kui ta peab sellist lähenemisviisi asjakohaseks. Nii võib see olla näiteks juhul, kui ühe otsusega trahvitakse mitut ettevõtjat ja kinnipidamine teatavast metoodikast – nagu see, mida kasutas komisjon – võib aidata tagada nende võrdset kohtlemist.(84)
113. Seevastu kui Üldkohus peab asjakohaseks nendest meetoditest täielikult või osaliselt kõrvale kalduda, peab ta eriti hoolikalt näitama eri asjaolud, mida ta on asjakohase trahvisumma määramisel arvesse võtnud, ning vajaduse korral andma viitelise selgituse nende suhtelise tähtsuse kohta.(85) See ei tähenda siiski, et põhjendus peab muutuma keerulise ja tõsitäpse aritmeetilise põhimõtteranguse demonstratsiooniks.(86) On selge, et ELTL artikli 261 kohaselt on teatavad ex bono et aequo hinnangud täiesti õiguspärased. Samuti võib mõnel juhul piisata kokkuvõtlikust põhjendusest, mis põhineb kõikide oluliste asjaolude üldisel hindamisel või viitab mujal samas kohtuotsuses juba tehtud järeldustele.(87)
114. Sisuliselt võib Üldkohtult mõistlikult oodata, et ta sõnastab piisava selguse, täpsuse ja sidususega oma põhjenduskäigu peamised sammud ning arvesse võetud asjaolude laadi ja olulisuse.(88)
115. Väidetav põhjenduste puudulikkus allub muidugi läbivaatamisele apellatsioonimenetluses. Sellegipoolest tuleb meenutada, et kui Üldkohus ei ole õigusnormi rikkunud, ei kasuta Euroopa Kohus oma täielikku pädevust selleks, et asendada Üldkohtu hinnang enda omaga. Niisiis ei piisa pelgalt hageja väitest, et Üldkohtu määratud trahv on asjakohatu või ebaõiglane. Niisuguse trahvi võib tühistada vaid juhul, kui see tõendatakse olevat „niivõrd liigne, et see on ebaproportsionaalne“.(89)
116. Nendest põhimõtetest lähtudes analüüsin nüüd JPMi sellekohaseid argumente.
c)      Põhjenduste puudulikkus käesolevas asjas
117. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 704–728 viitas Üldkohus asjaoludele, mida ta trahvi summat määrates täieliku pädevuse teostamisel arvesse võttis. Ta analüüsis kolme liiki asjaolusid: rikkumise raskusastet ja kestust (punktid 705–723), süüd kergendavaid asjaolusid (punktid 724–726) ja trahvi hoiatavat mõju (punkt 727). Olles võtnud eesmärgiks, et kõiki olulisi asjaolusid peab olema, nagu ta väljendus, „hinnatud õigesti“, määras ta trahvi summaks 337 196 000 eurot (punkt 728), mis täpselt vastab vaidlusaluse otsuse artikli 2 punktis c määratud summale.
118. Eelmises jaos viidatud põhimõtteid arvesse võttes näib Üldkohtu põhjendus tema täieliku pädevuse teostamise kohta esmapilgul üksikasjalik ja metoodiline. See on selgelt üles ehitatud nii, et lugeja saab jälgida kohtuotsuse põhjenduskäigu loogilist arengut, näidatud on hindamise seisukohast olulised asjaolud, osutades nende suhtelisele tähtsusele, ning seda on tehtud kooskõlas väljakujunenud kohtupraktikaga.
119. Lähemal uurimisel ja kooskõlas JPMi esitatud argumentidega näivad teatavad selle põhjenduskäigu aspektid siiski kritiseeritavad. Näib, et mõned lõigud ei ole kooskõlas sama kohtuotsuste teistes osades tehtud järeldustega.
120. Nii märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 706, et ta kasutab „meetodit, mille abil tuvastatakse – nagu meetodiga, mida komisjon käsitletaval juhul järgis – esialgu trahvi põhisumma, mida hiljem võib olenevalt juhtumi asjaoludest kohandada“. Selles kontekstis pidas ta asjakohaseks kasutada vähendatud rahalaekumisi müügimahu kui algandme asendusväärtusena, pidades teisi võimalikke raha arvutamise meetodeid sobimatuks või põhjendamatuks. Seetõttu aktsepteeriti rahalaekumiste väärtust, mida komisjon JPMi suhtes kasutas (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 707–710).
121. Järgmiseks viitas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 711–717 kõigepealt pooltevahelise vaidluse puudumisele selles, et „asjaolu, et trahvi arvutamisel võeti aluseks ainult rahalaekumised, viib liiga hoiatava trahvi määramiseni“. Seepärast märkis ta, et nende laekumiste vähendamiseks tuleb kohaldada vähendustegurit. Seejärel tõi Üldkohus sisuliselt välja viis punkti. Esiteks rakendas ta ühtset vähendustegurit 98,849%. Teiseks oli selle vähendusteguri kindlaksmääramine „keeruka protsessi tulemus ja see protsess peegelda[s] mitut elementi“ ning tegemist oli „ligikaudse konstrueeritud väärtusega [ja seega] ei eksisteeri[nud] definitsiooni poolest ainult üks võimalik vähendustegur“. Kolmandaks peeti JPMi välja pakutud vähendustegureid asjakohatuks või ebapiisavalt selgitatuks. Neljandaks olid pooled nõus, et „vähendustegur on vähemalt 98,849%“. Viiendaks, „trahvi summa kindlaksmääramine tema täieliku pädevuse kasutamisel ei ole täpne aritmeetiline ülesanne“.
122. Kuigi vaidlustatud kohtuotsuse tekst ei ole selles küsimuses täiesti selge, näib olevat mõistlik eespool kirjeldatust järeldada, et lõpuks kohaldas Üldkohus sama vähendustegurit, mida oli kasutatud vaidlusaluses otsuses, nimelt 98,849%. Nimelt kui see ei oleks nii olnud, oleks peaaegu võimatu, et pärast põhisumma arvutamist teistsuguse vähendusteguri põhjal oleks määratud trahv lõpuks täpselt samas summas nagu vaidlusaluses otsuses.
123. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 613–621 leidis Üldkohus aga, et vaidlusalune otsus on ebapiisavalt põhjendatud osas, mis puudutab vähendusteguri 98,849% määramist. Ta märkis, et komisjoni loogikast, mille põhjal määrati vähendustegur sellele konkreetsele tasemele, annavad aimu vaid vähesed, üsna ebamäärased vaidlusaluse otsuse lõigud. Seda puudust peeti eriti problemaatiliseks, võttes arvesse vähendusteguri keskset tähtsust metoodikas, mida komisjon trahvi kindlaksmääramisel kasutas.
124. Nendel asjaoludel on mõnevõrra üllatav, et Üldkohus sellesama vähendusteguri lõpuks kinnitas. Selguse huvides: ei saa välistada, et Üldkohus võis omaenda hinnangu põhjal järeldada, et see tegur ongi õigupoolest kõige sobivam. Pelgalt see, et komisjon ei olnud oma arvutuskäiku piisavalt selgitanud, ei tähenda tingimata, et tulemuseks saadud väärtus oli ekslik.(90)
125. Ent kui Üldkohus tõepoolest nii järeldas, pidanuks ta seda sõnaselgelt väljendama, selgitades, et tema enda hinnangul kujutab vähendustegur 98,849% endast kõige sobivamat koefitsienti, ja selgitades vähemalt lühidalt põhjusi, miks ta sellele järeldusele jõudis.
126. Vaidlustatud kohtuotsus kumbagi nimetatud selgitust siiski ei sisalda. Esiteks, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 122, ei ole selles sõnaselgelt märgitud isegi seda, et Üldkohtu kohaldatud vähendustegur oli 98,849%. Teiseks ei ole vaidlustatud kohtuotsuses ühtegi viidet selle kohta, miks peeti just seda konkreetset väärtust kõige sobivamaks.
127. Mõistagi oli JPMi ülesanne toetada argumentidega oma väidet, et komisjoni kasutatud metoodika ja konkreetsete arvandmetega kaasnes ebaproportsionaalne, diskrimineeriv või muul viisil ebaõiglane trahv. See, et JPMi välja pakutud alternatiivseid vähendustegureid peeti liiga suureks, ei tähenda siiski iseenesest, et Üldkohus oli kohustatud kinnitama vaidlusaluses otsuses vastu võetud väärtuse.
128. On selge, et tegu ei olnud olukorraga, kus oli vaid väike ja ette kindlaks määratud hulk võimalusi. Üldkohus tunnistas ka ise, et komisjoni kasutatud väärtus oli kõigest ligikaudne konstrueeritud väärtus ja seetõttu ei saa asuda seisukohale, et õige saab olla vaid üksainus vähendustegur.
129. Olgugi et vaidlusaluses otsuses ei ole tuvastatavat selgitust selle kohta, miks tuleb pidada sobivaks vähendustegurit 98,849%, kinnitas Üldkohus siiski selle väärtuse, sisuliselt põhjendusel, et JPMi pakutud alternatiivid ei ole eelistatavad. Vaidlustatud kohtuotsust lugedes jääb mulje, et Üldkohus valis menetluspoolte esitatud väärtuste hulgast selle, mida ta pidas „vähem halvaks“.
130. Minu arvates ei vasta see lähenemisviis sedalaadi hinnangule, mille Üldkohus peab ELTL artiklist 261 tulenevat täielikku pädevust teostades andma. Kui Üldkohus otsustab tühistada otsusega määratud trahvi ja asendada selle teisega, peab ta ise määrama summa, mida ta peab kõiki olulisi asjaolusid arvesse võttes kõige sobivamaks. Selleks oleks Üldkohus saanud võtta mis tahes väärtuse, mida ta pidas sobivaks komisjoni kasutatud väärtuse asemele, jätkates – soovi korral – laias laastus samalaadse metoodilise raamistiku järgimist.
131. Teise võimalusena, kui Üldkohus oleks järeldanud, et ta ei suuda asjakohast vähendustegurit kindlaks teha, oleks ta pidanud kasutama teistsugust metoodikat, mitte järgima seda, mille kohaldamist ta ise pidas ebakindlaks või ebaoptimaalseks. Tema otsust toimida teisiti on seetõttu keeruline ühitada talle antud täieliku pädevuse loogikaga.
132. Seepärast olen seisukohal, et Üldkohus ei põhjendanud piisavalt seda, kuidas ta kasutas talle ELTL artikliga 261 antud pädevust.(91) Isegi kui eeldada, et pooled nõustusid, et „vähendustegur on vähemalt 98,849%“ – olgugi et JPM vaidles sellele jõuliselt vastu ja ka kohtutoimik ei näi seda kinnitavat –, oleks see asjaolu selles kontekstis igal juhul ebaoluline. Niisugune järeldus ei annaks vastust JPMi peamisele väitele, et see väärtus oli liiga väike ja põhjustas seega ebaõiglase trahvi.
133. Samuti ei saa Üldkohus pidada pelgalt seda, et ükski apellantidest ei pakkunud välja komisjoni kohaldatust väiksemat vähendustegurit, selle arvu sobivust kinnitavaks tõendiks. Kui mulle lubatakse korraks veidi irooniat, täheldan, et ükski ettevõtja, keda komisjon on trahvinud, ei ole minu teada kunagi vaidlustanud otsust põhjusel, et määratud karistus oli liiga väike. Loomulikult ei ole liidu kohtud kunagi pidanud sääraste vastuväidete puudumist kaudseks tõendiks selle kohta, et komisjoni määratud trahv oli tingimata mõistlik.
134. Selge selgituse puudumine selle kohta, miks Üldkohus otsustas kohaldada sama vähendustegurit nagu komisjon – kuigi ta oli ise järeldanud, et komisjon ei ole seda tegurit piisavalt põhjendanud –, on iseäranis problemaatiline käesoleva juhtumi konkreetsetel asjaoludel. Vaevalt on vaja meelde tuletada, et asendusväärtus, mille komisjon võttis aluseks ettevõtjate müügimahtude asendamisel, nimelt rahalaekumised, on selles valdkonnas uudne. Võttes arvesse selle lähenemisviisi uudsust ja selle arvutamisega seoses tekkivaid metoodikaküsimusi, oleks olnud selle kohta eeldatav põhjalikum põhjendus. Ilmselgelt ei olnud tegu juhtumiga, mille puhul saaks nii keskses küsimuses pidada piisavaks väga lühidat või pelgalt kaudset põhjendust.
135. Nendel põhjustel olen seisukohal, et põhjendused Üldkohtu täielikku pädevust teostades määratud trahvi arvutamise kohta ei ole piisavad ega omavahel kooskõlas. Seetõttu tuleb JPMi kolmanda väitega nõustuda ja vaidlustatud kohtuotsus osaliselt tühistada.
d)      Kolmanda väite ülejäänud osad ja argumendid
136. Kuna olen järeldanud, et vastuapellatsioonkaebus tuleb rahuldada ja et teise võimalusena tuleb nõustuda ka JPMi kolmanda väitega, on vaevalt vaja üksikasjalikult analüüsida ülejäänud argumente, mida JPM on selle väite põhjenduseks esitanud. Seepärast käsitlen neid väga lühidalt.
137. Esiteks ei veena mind JPMi argument, et Üldkohus eksis täieliku pädevuse teostamisel, kui ta kasutas trahvi põhisumma arvutamisel müügitulu asendusväärtusena rahalaekumisi. JPM väidab sellega seoses, et Üldkohus ei võtnud arvesse kõiki tema argumente selle kohta, miks üks teine väärtus (nimelt eraldatud rahalaekumised) oli sobivam.
138. Täieliku pädevuse teostamisel oli Üldkohtul avar kaalutlusõigus valida parameetrid, mida ta peab trahvi määramisel juhtumi asjaolusid arvestades kõige asjakohasemaks. Kui rahalaekumiste kasutamine on mõistlike võimaluste hulgas – ja ma ei leidnud oma analüüsi kontekstis ühtegi konkreetset asjaolu, mis viitaks vastupidisele –, ei ole Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses pädev Üldkohtu sellekohast hinnangut asendama.
139. Seepärast on tegelik küsimus selles, kas vaidlustatud kohtuotsus sisaldab piisavat selgitust, miks eraldatud rahalaekumised leiti olevat trahvi põhisumma arvutamisel vähem sobiv kui rahalaekumised. Mulle näib, et eespool kokku võetud kohtupraktikat arvesse võttes on seda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 588–593 ja 714 piisavalt selgitatud.
140. Teiseks kaldun JPMiga nõustuma, et trahvi määramisega seoses võidi rikkuda võrdse kohtlemise põhimõtet või vähemalt põhjendamiskohustust, niivõrd kui Üldkohus – nagu komisjongi – rakendas rikkumises osalenud eri pankade rahalaekumiste asjakohase väärtuse kindlaksmääramiseks erinevaid metoodikaid. Muu hulgas osutab JPM kolmele asjaolule, mis võisid arvutusi mõjutada: i) tehingute raames makstud ja saadud summade tasaarvestuse ulatus; ii) „hübriidsete“ toodete välja‑ või sissearvamine; ja iii) „eksootiliste“ toodete välja‑ või sissearvamine.
141. Pean kõigepealt märkima, et vaidlusaluses otsuses tunnistati selles aspektis lahknevate lähenemisviiside olemasolu ja pooled ei ole sellele vastu vaielnud.(92) Komisjon väitis siiski nii vaidlusaluses otsuses kui ka Üldkohtu menetluses, et nende lahknevuste mõju trahvide arvutamisele oli tähtsusetu.(93) JPM väidab omalt poolt, et kui võtta arvesse vähendusteguri keskset tähtsust, võivad isegi väikesed variatsioonid trahvide arvutamisel kasutatud rahalaekumise andmetes põhjustada lõppsummade erinevusi, mis ei ole kaugeltki tähtsusetud.
142. Kuna kohtutoimikus puuduvad selle küsimuse kohta usaldusväärsed andmed, olen seisukohal, et Euroopa Kohtul on võimatu kontrollida, kas kasutatud andmed andsid mõningasest heterogeensusest hoolimata võrreldavaid tulemusi.
143. Sellega seoses väärib märkimist Üldkohtu seisukoht, et komisjon ei võtnud täiendavaid uurimismeetmeid, et selgitada eri pankade kasutatud eri meetodeid, ehkki mõned neist olid nõuetekohaselt teatanud komisjonile raskustest, millega nad olid nõutud rahalaekumisandmeid esitades kokku puutunud.(94) Samuti ei ole vaidlust selle üle, et asjaga seotud pankadel ei võimaldatud kunagi täielikult tutvuda komisjoni üksikasjalike arvutustega.(95) Samuti ei palunud Üldkohus komisjonil neid arvutusi esimese astme kohtumenetluses esitada, kuigi pooled olid selle üle põhjalikult vaielnud.
144. Tõepoolest on nii, nagu komisjon kohtuistungil märkis, et isegi kui ta rakendab tavapärasemat metoodikat, mida on kirjeldatud tema trahvimissuunistes, peavad arvutused igal juhul tuginema ettevõtjate endi esitatud müügiandmetele. Sellised andmed võivad loomulikult kajastada eri ettevõtjate erinevaid organisatsioonistruktuure, äristrateegiaid ja raamatupidamistavasid.
145. Mulle näib siiski ilmne, et nendes olukordades on märkimisväärsete lahknevuste oht müügiandmete arvutamisel vähemalt potentsiaalselt palju piiratum kui niisugusel juhul nagu käesolev. Nagu eespool mainitud, on trahvimissuunistes ette nähtud metoodikat käesoleval juhul rakendatud uuenduslikult, kasutades uudset asendusväärtust, mille sobivuse on pooled vaidlustanud ja mille rakendamise tõttu lahknesid lähenemisviisid asjaomaste eri ettevõtjate vahel.
146. Igal juhul, kuigi komisjonilt ei saa mõistlikult eeldada iga väikese üksikasja kontrollimist andmetes, mille on esitanud iga ettevõtja, kelle suhtes on algatatud määrusega nr 1/2003 ette nähtud menetlus, on ta siiski kohustatud tagama võrdse kohtlemise põhimõtte järgimise. See tähendab esiteks andmete võrreldavuse kontrolli, kui selles suhtes tekib kahtlusi, ja teiseks iga ettevõtja kohta kõige asjakohasema andmestiku kasutamist, kui ettevõtjate olukorrad ei ole täiesti võrreldavad.(96)
147. Nendel asjaoludel on mul keeruline mõista, miks Üldkohus i) tugines komisjoni tõendamata väitele, et kasutatud andmete heterogeensus ei mõjutanud oluliselt tulemust, ja ii) järeldas, et JPM ei ole õiguslikult piisaval tasemel tõendanud, et komisjoni hinnang oli väär. Seda tehes ei kontrollinud Üldkohus nõuetekohaselt, kas JPMi väide võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta on põhjendatud.
VI.    Ettepanek
148. Nendel kaalutlustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku rahuldada komisjoni vastuapellatsioonkaebus või teise võimalusena nõustuda JPMorgan Chase & Co., ja JPMorgan Chase Bank, National Associationi kolmanda väitega.
1      Algkeel: inglise.
2      20. detsembri 2023. aasta kohtuotsus JPMorgan Chase jt vs. komisjon (T‑106/17, EU:T:2023:832; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“).
3      Komisjoni 7. detsembri 2016. aasta otsus C(2016) 8530 (final) ELTL artiklis 101 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39914 – euro intressimäära tuletisinstrumendid (EIRD)).
4      Komisjoni 28. juuni 2021. aasta otsus C(2021) 4610 (final), millega muudeti vaidlusalust otsust.
5      Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (ELT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205).
6      Trahv määrati JPMorgan Chase & Co‑le, JPMorgan Chase Bank, National Associationile ja J.P. Morgan Services LLP‑le. Praktilistel põhjustel nimetan „JPMiks“ ka neid üksusi, kuigi need ei vasta täielikult käesoleva apellatsioonkaebuse esitajatele (vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 1).
7      Suunised määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (ELT 2006, C 210, lk 2) (edaspidi „trahvimissuunised“).
8      „EURIBOR“ on lühend sõnadest Euro Interbank Offered Rate ja „EONIA“ on lühend sõnadest Euro Overnight Index Average.
9      Vt vaidlusaluse otsuse põhjendused 639–648.
10      T‑105/17, EU:T:2019:675; edaspidi „Üldkohtu otsus HSBC“.
11      12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus HSBC Holdings jt vs. komisjon (C‑883/19 P, EU:C:2023:11). Selles kohtuasjas andis Euroopa Kohtu president 16. juuli 2020. aasta määrusega HSBC Holdings jt vs. komisjon (C‑883/19 P, EU:C:2020:561) JPMile loa astuda menetlusse apellantide nõuete toetuseks.
12      27. novembri 2024. aasta kohtuotsus HSBC Holdings jt vs. komisjon (T‑561/21, EU:T:2024:869).
13      Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 11.
14      Vt muu hulgas 10. septembri 2019. aasta kohtuotsus HTTS vs. nõukogu (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, punkt 100 ja seal viidatud kohtupraktika).
15      Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 13.
16      Vt selle kohta 17. juuni 2010. aasta kohtuotsus Lafarge vs. komisjon (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, punktid 81–86).
17      Kohtujurist Tizzano seisukoht kohtuasjas komisjon vs. nõukogu (C‑27/04, EU:C:2004:313, punkt 135).
18      Vt eelkõige ELTL artikli 263 teine lõik.
19      Vt nt 20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Tilly-Sabco vs. komisjon  (C‑183/16 P, EU:C:2017:704, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
20      Vt nt 20. juuni 1991. aasta kohtuotsus Cargill vs. komisjon (C‑248/89, EU:C:1991:264, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
21      Vt muu hulgas 22. septembri 1983. aasta kohtuotsus Verli-Wallace vs. komisjon (159/82, EU:C:1983:242, punkt 8 ja seal viidatud kohtupraktika).
22      Vt nt 30. juuni 1993. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu ja komisjon (C‑181/91 ja C‑248/91, EU:C:1993:271, punkt 14).
23      Välja arvatud erandid, nagu need, mis on sätestatud ELL artikli 24 lõikes 1 ja ELTL artiklis 275.
24      See on küsimus, mida aluslepingute koostajad ise algusest peale silmas pidasid. Vt kohtujurist Lagrange’i ettepanek kohtuasjas Assider vs. Ülemamet (3/54, EU:C:1954:6, lk 171). Vt samuti Arena, A., „La tutela giurisdizionale dinanzi alla Corte di giustizia: origini, evoluzione e tratti distintivi“ – Mastroianni, R., Il diritto processuale dell’Unione europea, Giappichelli, 2025, lk 10–16.
25      Vt muu hulgas 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Hungeod jt (C‑496/18 ja C‑497/18, EU:C:2020:240, punkt 69 ja seal viidatud kohtupraktika).
26      Vt selle kohta 13. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Ungari vs. komisjon (T‑240/10, EU:T:2013:645, punktid 89 ja 90).
27      Vt eelkõige 26. novembri 1981. aasta kohtuotsus Michel vs. parlament (195/80, EU:C:1981:284, punktid 20–22); 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco vs. komisjon ning komisjon vs. Alliance One International jt (C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:479, punkt 77); 20. septembri 2011. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. EIP (T‑461/08, EU:T:2011:494, punktid 109 ja 115), ning 12. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Nabipour jt vs. nõukogu (T‑58/12, EU:T:2013:640, punktid 36–39).
28      Vt selle kohta 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitane vs. komisjon (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punkt 148 ja seal viidatud kohtupraktika).
29      Vt nt 10. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs.
Icap jt (C‑39/18 P, EU:C:2019:584, punktid 39–41).
30      Vt selle kohta nt 22. novembri 2022. aasta kohtuotsus Luxembourg Business Registers (C‑37/20 ja C‑601/20, EU:C:2022:912, punkt 88).
31      Vt ELTL artikli 266 esimene lõik.
32      Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 7, 8, 15 ja 16.
33      Vt selle kohta 25. jaanuari 1979. aasta kohtuotsus Racke (98/78, EU:C:1979:14, punkt 19); 21. veebruari 1991. aasta kohtuotsus Zuckerfabrik Süderdithmarschen ja Zuckerfabrik Soest (C‑143/88 ja C‑92/89, EU:C:1991:65, punkt 49), ning 25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus VYSOČINA WIND (C‑181/20, EU:C:2022:51, punktid 47–49).
34      Vt eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 41 lõige 2.
35      Vt muu hulgas 3. märtsi 1982. aasta kohtuotsus Alphasteel vs. komisjon (14/81, EU:C:1982:76, punktid 7 ja 8); 2. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Dow Chemical vs. komisjon (T‑77/08, EU:T:2012:47, punkt 35); 12. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Nabipour jt vs. nõukogu (T‑58/12, EU:T:2013:640, punkt 20), ning 17. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Pilkington Group jt vs. komisjon (T‑72/09, EU:T:2014:1094, punkt 46).
36      Üldkohtu otsuse peale apellatsioonkaebuse esitamise korral kehtib sama põhimõte Euroopa Kohtu kodukorra artiklist 141 tulenevalt Euroopa Kohtu menetluses.
37      Vt mutatis mutandis 3. märtsi 1982. aasta kohtuotsus Alphasteel vs. komisjon (14/81, EU:C:1982:76, punkt 8).
38      7. veebruari 1990. aasta kohtuotsus (C‑343/87, EU:C:1990:49; edaspidi „kohtuotsus Culin“).
39      Sealsamas, punkt 11.
40      Kohtujuristi kursiiv. Vt määrus nr 31 (EMÜ), 11 (Euratom), millega kehtestatakse Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused, muudetud redaktsioon.
41      Vt sellega seoses 23. aprilli 2002. aasta kohtuotsus Campogrande vs. komisjon (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, punkt 33) ja 8. märtsi 2023. aasta kohtuotsus SE vs. komisjon (T‑763/21, EU:T:2023:113, punkt 14).
42      Vt selle kohta 23. aprilli 2002. aasta kohtuotsus Campogrande vs. komisjon (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, punkt 34) ja 11. novembri 2020. aasta kohtuotsus AD vs. ECHA (T‑25/19, EU:T:2020:536, punkt 32).
43      Vt selle kohta 23. aprilli 2002. aasta kohtuotsus Campogrande vs. komisjon (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
44      Kohtujurist Mischo ettepanek kohtuasjas Culin vs. komisjon (343/87, EU:C:1989:342, punktid 6–17).
45      11. juuni 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs.
Di Bernardo (C‑114/19 P, EU:C:2020:457).
46      9. detsembri 2014. aasta kohtuotsus (T‑91/10, EU:T:2014:1033; edaspidi „kohtuotsus Lucchini“).
47      Sealsamas, punktid 42–45.
48      Sealsamas, punktid 74 ja 75.
49      Sealsamas, punktid 76–102.
50      Samuti võib lisada, et kohtuotsuse Lucchini punktides 107–110 analüüsis Üldkohus sõnaselgelt hageja argumente selle kohta, et muutmisotsuse vastuvõtmisega rikuti õiguskindluse põhimõtet ja kaitseõiguste tagamise põhimõtet, ning lükkas need argumendid tagasi.
51      Üldiselt arvatakse, et see väljend on pärit Piiblist, Matteuse 3:12.
52      Vt mutatis mutandis kohtujurist Watheleti ettepanek kohtuasjas Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon (C‑295/12 P, EU:C:2013:619, punktid 7–9). Sellega seoses lisan möödaminnes, et jagan oma lugupeetud kolleegi kohtujurist Wahli seisukohta, kes on varem kutsunud Euroopa Kohut võtma kulude jaotamisel arvesse poolte avalduste tarbetut pikkust ja keerukust ning selguse ja täpsuse puudust. Vt kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Feralpi jt vs. komisjon (C‑85/15 P, C‑86/15 P ja C‑87/15 P, C‑88/15 P ja C‑89/15 P, EU:C:2016:940, punktid 134–139).
53      Viitega vaidlustatud kohtuotsuse punktile 620.
54      Vt eelkõige 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Chalkor vs. komisjon (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, punkt 67).
55      Vt seoses sellega minu ettepanek kohtuasjas EKP vs.
Crédit lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844, punktid 49 ja 50).
56      Vt üksikasjalikumalt ja täiendavate viidetega ibid., punktid 41–74.
57      Vt nt 8. veebruari 2007. aasta kohtuotsus Groupe Danone vs. komisjon (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt sellega seoses ka 4. juuli 2024. aasta kohtuotsus Westfälische Drahtindustrie ja Pampus Industriebeteiligungen vs. komisjon (C‑70/23 P, EU:C:2024:580, punkt 47).
58      Vt muu hulgas 16. novembri 2000. aasta kohtuotsus SCA Holding vs. komisjon (C‑297/98 P, EU:C:2000:633, punkt 55) ja kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs.
Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
59      Vt muu hulgas 16. juuni 2022. aasta kohtuotsus Quanta Storage vs. komisjon (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, punkt 167 ja seal viidatud kohtupraktika).
60      Vt 21. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Galp Energía España jt vs. komisjon (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, punktid 76 ja 77).
61      Vt nt 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus KME Germany jt vs. komisjon (C‑389/10 P, EU:C:2011:816, punkt 130) ning kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Pilkington Group jt vs. komisjon (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, punkt 116). Vt samuti Bernardeau, L. ja Christienne, J.‑P., Les amendes en droit de la concurrence: pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l’Union, Larcier, 2013, lk 800 ja 801.
62      Vt nt 28. märtsi 1984. aasta kohtuotsus Officine Bertoli vs. komisjon (8/83, EU:C:1984:129, punkt 29).
63      Selle mõiste laia tõlgendamise tähtsuse kohta vt kohtujurist Tizzano ettepanek kohtuasjas Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, EU:C:2004:415, punktid 129–133). Vt seoses sellega ka Arabadjiev, A., „Unlimited Jurisdiction: What Does It Mean Today?“ – Cardonnel, P. jt (toim), Constitutionalising the EU Judicial System – Essays in Honour of Pernilla Lindh, Hart, 2012, lk 400.
64      Vt Wahl, N., „Enjeu et limites actuelles de la jurisprudence relative à la compétence de pleine juridiction conférée au juge de l’Union en matière de concurrence“ – Tizzano, A. jt, La Cour de justice de l’Union européenne sous la présidence de Vassilios Skouris – Liber amicorum, Bruylant, 2017, lk 735.
65      Vt selle kohta 10. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Intel Corporation vs. komisjon (T‑1129/23, EU:T:2025:1091, punkt 107).
66      Vt selle kohta 8. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Chalkor vs. komisjon (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, punkt 64) ja 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Duravit jt vs. komisjon (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, punkt 32).
67      Samamoodi kohtujurist Poiares Maduro ettepanek kohtuasjas Groupe Danone vs. komisjon (C‑3/06 P, EU:C:2006:720, punkt 49); kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas komisjon vs.
Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2012:499, punkt 37); ja kohtujurist Wahli ettepanek kohtuasjas Total vs. komisjon (C‑597/13 P, EU:C:2015:207, punkt 58).
68      Vt muu hulgas 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus Alliance One International vs. komisjon (C‑679/11 P, EU:C:2013:606, punkt 103 ja seal viidatud kohtupraktika).
69      Vt nt 28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 445).
70      Vt analoogia alusel 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, punkt 36).
71      Vt käesoleva ettepaneku punkt 111.
72      Vt nt 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus BASF ja UCB vs. komisjon (T‑101/05 ja T‑111/05, EU:T:2007:380, punkt 222).
73      Vt selle kohta nt 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Lietuvos geležinkeliai vs. komisjon (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, punkt 154 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt samuti 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs.
Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin (C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, punktid 81–85).
74      Vt nt 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Ziegler vs. komisjon (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punkt 81).
75      Vt EIK 15. detsembri 2022. aasta otsus Rutar ja Rutar Marketing d.o.o. vs. Sloveenia (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, punkt 62).
76      Vt nt 23. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, punkt 52).
77      Vt nt 18. juuli 2013. aasta kohtuotsus Dow Chemical jt vs. komisjon (C‑499/11 P, EU:C:2013:482, punkt 57).
78      Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 101.
79      Vt sellega seoses 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 57); 12. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Timab Industries ja CFPR vs. komisjon (C‑411/15 P, EU:C:2017:11, punkt 108), ning 9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Altice Group Lux vs. komisjon (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, punktid 221–223 ja 229).
80      Vt muu hulgas 16. juuni 2022. aasta kohtuotsus Quanta Storage vs. komisjon (C‑699/19 P, EU:C:2022:483, punkt 167 ja seal viidatud kohtupraktika).
81      Vt analoogia alusel 9. novembri 2023. aasta kohtuotsus Altice Group Lux vs. komisjon (C‑746/21 P, EU:C:2023:836, punkt 246). Muude tegurite hulka, mida võib arvesse võtta, kuuluvad eelkõige „iga asjaomase ettevõtja käitumine, iga ettevõtja roll kokkuleppe sõlmimisel või kooskõlastatud tegevuse elluviimisel, tulu, mida nad nendest kokkulepetest või tegevustest võisid saada, nende ettevõtjate suurus, asjaomaste kaupade väärtus ning oht, mida seda laadi rikkumised liidu eesmärkidele kujutavad“ (vt 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Siemens Österreich jt ning Siemens Transmission & Distribution jt vs. komisjon, C‑231/11 P – C‑233/11 P, EU:C:2014:256, punktid 53 ja 91). Vt samuti kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas E.ON Energie vs. komisjon (C‑89/11 P, EU:C:2012:375, punktid 113–115).
82      Kohtujuristi kursiiv.
83      Vt analoogia alusel 16. novembri 2000. aasta kohtuotsus Finnboard vs. komisjon (C‑298/98 P, EU:C:2000:634, punkt 87).
84      Vt nt 18. septembri 2003. aasta kohtuotsus Volkswagen vs. komisjon (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, punktid 146 ja 147) ja 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus YKK jt vs. komisjon (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punkt 98).
85      Vt selle kohta 9. märtsi 2000. aasta kohtuotsus Sarrió vs. komisjon (C‑291/98 P, EU:C:2000:112, punkt 98).
86      Vt selle kohta 14. septembri 2016. aasta kohtuotsus Trafilerie Meridionali vs. komisjon (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, punkt 55).
87      Vt nt 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punkt 82) ja 9. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus ICF vs. komisjon (C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, punkt 64).
88      Vt analoogia alusel 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitane vs. komisjon (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punkt 151).
89      Vt muu hulgas 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Lietuvos geležinkeliai vs. komisjon (C‑42/21 P, EU:C:2023:12, punkt 153 ja seal viidatud kohtupraktika).
90      Vt selle kohta 8. mai 2013. aasta kohtuotsus Eni vs. komisjon (C‑508/11 P, EU:C:2013:289, punkt 99) ja 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus PROAS vs. komisjon  (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, punkt 51).
91      Vt mutatis mutandis kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Servier jt vs. komisjon (C‑201/19 P, EU:C:2022:577, punkt 257).
92      Vt eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktid 644–658.
93      Vt eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktid 649, 651, 654, 661 ja 669.
94      Vt järeldused 20. detsembri 2023. aasta kohtuotsuse Crédit agricole ja Crédit agricole Corporate and Investment Bank vs. komisjon (T‑113/17, EU:T:2023:847) punktides 560–569, mis on täiesti asjakohased käesolevas asjas.
95      Sealsamas, punkt 576.
96      Vt selle kohta 12. novembri 2014. aasta kohtuotsus Guardian Industries ja Guardian Europe vs. komisjon (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punktid 51–66).