62023CJ0086
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
5. september 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatav õigus – Määrus (EÜ) nr 864/2007 – Artikkel 16 – Imperatiivsed sätted – Liiklusõnnetus – Surnu pereliikmete õigus hüvitisele – Mittevaralise kahju hüvitamisel kohaldatav õigluse põhimõte – Hindamiskriteeriumid
Kohtuasjas C‑86/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Varhoven kasatsionen sadi (Bulgaaria kassatsioonikohus) 7. veebruari 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 15. veebruaril 2023, menetluses
E. N. I.,
Y. K. I.
versus
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos, kohtunikud O. Spineanu‑Matei (ettekandja), J.‑C. Bonichot, S. Rodin ja L. S. Rossi,
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG, esindajad: advokati G. I. Ilieva ja L. I. Todev,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: A. Edelmannová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller, P. Busche ja M. Hellmann,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: C. Georgieva ja W. Wils,
olles 14. märtsi 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“) (ELT 2007, L 199, lk 40) artiklit 16.
2
Taotlus on esitatud ühelt poolt Bulgaaria kodanike E. N. I. ja Y. K. I. ning teiselt poolt HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung AG (edaspidi „HUK-COBURG“) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb viimati nimetatud isiku poolt mootorsõidukite kasutamisest tuleneva kohustusliku tsiviilvastutuse alusel selle mittevaralise kahju hüvitamist, mida E. N. I. ja Y. K. I. kandsid, kuna nende tütar hukkus Saksamaal toimunud liiklusõnnetuses.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Rooma II määrus
3
Rooma II määruse põhjendused 6, 7, 14, 16 ja 32 on sõnastatud järgmiselt:
„(6)
Selleks et muuta kohtuvaidluste tulemused prognoositavaks, parandada õiguskindlust ja kohtuotsuste vaba liikumist, loob siseturu nõuetekohane toimimine vajaduse selle järele, et liikmesriikide kollisiooninormid sisaldaksid samu pidemeid kohaldatava õiguse kindlaksmääramiseks, olenemata sellest, millises riigis on kohtule hagi esitatud.
(7)
Käesoleva määruse reguleerimisala ja sätted peaksid olema kooskõlas nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades [(EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42)] […] ning lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatavat õigust reguleerivate õigusaktidega.
[…]
(14)
Õiguskindluse nõue ja üksikjuhtumite õiglase kohtlemise vajadus on õiguse valdkonna olulised osad. Käesoleva määrusega sätestatakse pidemed, mis on nimetatud eesmärkide saavutamiseks kõige kohasemad. Seetõttu nähakse käesolevas määruses ette nii üldnorm kui ka erinormid ja teatud sätetes nn vabastusklausel, mis võimaldab erandit nimetatud normidest, kui juhtumi kõikidest asjaoludest ilmneb, et kahju õigusvastane tekitamine on ilmselgelt tihedamalt seotud mõne teise riigiga. See normide kogum loob seega kollisiooninormide paindliku raamistiku. Ühtlasi võimaldab see juhtumiga tegeleval kohtul käsitleda üksikjuhtumeid asjakohasel viisil.
[…]
(16)
Ühtsed normid peaksid suurendama kohtuotsuste prognoositavust ning tagama mõistliku tasakaalu väidetavalt vastutava isiku ja kahju kannatanud isiku huvide vahel. Seos riigiga, kus tekkis otsene kahju (lex loci damni), tasakaalustab väidetavalt vastutava isiku ja kahju kannatanud isiku huve ning kajastab samuti kaasaegset lähenemisviisi tsiviilvastutusele ja riskivastutuse süsteemide arendamisele.
[…]
(32)
Üldsuse huvidest lähtuvatel kaalutlustel võimaldatakse liikmesriikide kohtutel kohaldada erandjuhtudel avalikul korral ja imperatiivsetel sätetel põhinevaid erandeid. Eelkõige võib käesoleva määrusega kindlaksmääratud õiguse sellise sätte kohaldamist, millega kaasneks ülemääraselt suure hoiatava või karistava iseloomuga kahjutasu määramine, sõltuvalt juhtumi asjaoludest ja juhtumiga tegeleva kohtu liikmesriigi õiguskorrast lugeda kohtu asukohariigi avaliku korraga vastuolus olevaks.“
4
Määruse artikli 4 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui käesolevas määruses pole sätestatud teisiti, kohaldatakse kahju õigusvastasest tekitamisest tuleneva lepinguvälise võlasuhte suhtes selle riigi õigust, kus kahju tekib, olenemata sellest, millises riigis kahju põhjustanud sündmus aset leidis, ning olenemata sellest, millises riigis või millistes riikides ilmnevad nimetatud sündmuse kaudsed tagajärjed.“
5
Määruse artikli 15 punktis c on sätestatud:
„Vastavalt käesolevale määrusele lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õigusega reguleeritakse eelkõige järgmiseid küsimusi:
[…]
c)
kahjude või taotletavate kahjuhüvitisnõuete olemasolu, laad ja hinnang nende suuruse kohta;
[…]“.
6
Määruse artiklis 16 „Imperatiivsed sätted“ on ette nähtud:
„Käesolevas määruses ei kitsenda miski kohtu asukohariigi sätete kohaldamist olukorras, kus need on imperatiivsed, olenemata muidu lepinguvälise võlasuhte suhtes kohaldatavast õigusest.“
Rooma I määrus
7
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (ELT 2008, L 177, lk 6) artikli 9 „Üldist kehtivust omavad sätted“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Üldist kehtivust omavad sätted on sätted, mille järgimist peetakse riigi avalike huvide, näiteks tema poliitilise, sotsiaal- või majanduskorralduse kaitsmise seisukohast niivõrd oluliseks, et need on kohaldatavad igas olukorras, mis kuulub nende reguleerimisalasse, olenemata sellest, milline õigus oleks lepingule kohaldatav käesoleva määruse alusel.
2.   Käesolevas määruses ei piira miski kohtu asukohariigi üldist kehtivust omavate sätete kohaldamist.“
Bulgaaria õigus
8
Lepinguvälist vastutust reguleerivad Bulgaaria õiguses kohustusi ja lepinguid käsitleva seaduse (zakon za zadalzheniyata i dogovorite; DV nr 275, 22.11.1950) (põhikohtuasjas kohaldavas redaktsioonis) (edaspidi „ZZD“) artiklid 45–54.
9
ZZD artiklis 45 on sätestatud:
„(1)   Iga isik on kohustatud hüvitama teisele isikule tekitatud kahju.
(2)   Õigusvastase teo puhul eeldatakse süüd, kuni ei ole tõendatud vastupidist.“
10
ZZD artiklis 52 on sätestatud:
„Mittevaralise kahju eest määrab kohus õiglase hüvitise.“
Saksa õigus
BGB
11
Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch; edaspidi „BGB“) (põhikohtuasjas kohaldavas redaktsioonis) § 253 „Mittevaraline kahju“ on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Mittevaralise kahju rahas hüvitamist võib nõuda üksnes seaduses sätestatud juhtudel.
(2)   Kui hüvitist tuleb maksta kehavigastuse tekitamise, tervise kahjustamise, vabaduse võtmise või seksuaalse enesemääramise õiguse rikkumise eest, on võimalik nõuda ka mittevaralise kahju õiglast hüvitamist rahas.“
12
BGB § 823 „Kahju hüvitamise kohustus“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Isik, kes tahtlikult või hooletusest kahjustab õigusvastaselt teise isiku elu, kehalist puutumatust, tervist, vabadust, omandit või mõnda muud teise isiku õigust, on kohustatud viimasele hüvitama sellega tekitatud kahju.“
Liiklusseadus
13
Liiklusseaduse (Straßenverkehrsgesetz) (põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis) § 7 „Sõiduki valdaja vastutus, mootorsõiduki kasutamine valdaja teadmata ja ilma sõiduki valdaja nõusolekuta“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui mootorsõiduki kasutamisel saab isik surma, kehavigastuse või tervisekahjustuse või kui kahjustada saab vara, peab valdaja hüvitama kannatanule sellest tuleneva kahju.“
14
Liiklusseaduse (põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis) § 11 kannab pealkirja „Kahju hüvitamise kohustuse ulatus isikukahju korral“. Selles on sätestatud:
„Kehavigastuse või tervisekahjustuse korral peab hüvitis katma kulud, mida kannatanu kannab oma tervise taastamiseks, ja rahalise kahju, mida ta on kandnud ajutise või püsiva töövõimetuse või sissetuleku teenimise võimaluse vähenemise või kehavigastusest või tervisekahjustusest tingitud vajaduste ajutise või püsiva suurenemise tõttu. Õiglast rahalist hüvitist saab nõuda ka mittevaralise kahju eest.“
Kindlustuslepingu seadus
15
23. novembri 2007. aasta kindlustuslepingu seaduse (Gesetz über den Versicherungsvertrag; BGBl. 2007 I, lk 2631) (põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis) § 115 „Vahetu nõudeõigus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Ka kolmandal isikul on õigus nõuda kindlustusandjalt kahju hüvitamist,
1)   kui tegemist on tsiviilvastutuskindlustusega, mille ese on kohustusliku kindlustuse seadusest tuleneva kindlustuskohustuse täitmine […]
[…]
Vahetu nõudeõigus tuleneb kindlustusandja suhtes siduvast kindlustussuhtest tulenevast kohustusest ja kohustuse puudumise korral § 117 lõigetest 1–4. Kindlustusandja peab kahju hüvitama rahas. Kindlustusandja ja kahju hüvitamise eest vastutav kindlustusvõtja vastutavad solidaarselt.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
16
Põhikohtuasja kassaatorite tütar hukkus 27. juulil 2014 Saksamaal toimunud liiklusõnnetuses. Õnnetuse põhjustajal oli kohustuslik tsiviilvastutuskindlustus Saksamaal asutatud kindlustusseltsis HUK-COBURG.
17
Põhikohtuasja kassaatorid esitasid 25. juulil 2017 Sofiyski gradski sadile (Sofia linnakohus, Bulgaaria) HUK-COBURGi vastu hagi, nõudes kumbki enda kasuks 250000 Bulgaaria leevi (BGN) (ligikaudu 125000 eurot) suuruse hüvitise väljamõistmist tütre surmaga tekitatud mittevaralise kahju eest.
18
HUK-COBURG maksis 27. septembril 2017 kummalegi vanemale 2500 eurot hüvitisena tütre surmaga tekitatud kahju eest.
19
Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) rahuldas 23. detsembri 2019. aasta otsusega põhikohtuasja kassaatorite nõude osaliselt, mõistes kummagi kasuks välja hüvitise summas 100000 leevi (ligikaudu 50000 eurot), millest lahutati kindlustusandja makstud ligikaudu 2500 euro suurune summa.
20
Apelativen sad – Sofia (Sofia apellatsioonikohus, Bulgaaria) muutis seda kohtuotsust. Nimetatud kohus jättis põhikohtuasja kassaatorite nõude tervikuna rahuldamata, leides, et nad ei ole tõendanud, et läbielatud valu ja psüühilised kannatused põhjustasid patoloogilise kahju, mis Rooma II määruse artikli 4 lõike 1 kohaselt kohaldamisele kuuluva Saksa õiguse kohaselt on mittevaralise kahju hüvitamise eeltingimus. Kohus lükkas tagasi nende argumendid, et Rooma II määruse artikli 16 kohaselt ei ole kohaldatav mitte Saksa õigus, vaid kohtu asukohariigi õigus, s.o ZZD artikkel 52. Nimetatud kohtu sõnul ei tähenda asjaolu, et HUK-COBURG on teatava summa juba maksnud, seda, et põhikohtuasja kassaatorite nõuded on põhjendatud ning see summa vastab BGB § 253 lõikes 2 ette nähtud „õiglasele hüvitisele“ mittevaralise kahju eest.
21
Põhikohtuasja kassaatorid esitasid selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Varhoven kasatsionen sadile (Bulgaaria kõrgeim kassatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
22
Nimetatud kohus märgib kõigepealt, et käesolevas kohtuasjas Rooma II määruse artikli 4 alusel kohaldamisele kuuluvad Saksa õigusnormid on identsed nendega, mida käsitleti kohtuasjas, milles tehti 15. detsembri 2022. aasta kohtuotsus HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992), mis puudutas sama liiklusõnnetust nagu käesolevas kohtuasjas.
23
Seejärel märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et nimetatud kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et nimetatud Saksa õigusnormid kuuluvad tsiviilvastutust käsitleva riigisisese materiaalõiguse kohaldamisalasse, millele on viidatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiivis 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta (ELT 2009, L 263, lk 11). Need Saksa õigusnormid näevad ette objektiivse kriteeriumi, mis võimaldab kindlaks teha mittevaralise kahju, mis võib olla liiklusõnnetuses kannatanu pereliikmele hüvitise maksmise aluseks. Euroopa Kohus sedastas, et direktiiviga 2009/103 ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, milles on määratud kindlaks hüvitamisele kuuluva mittevaralise kahju tuvastamise kohustuslikud kriteeriumid.
24
Viimaks täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et erinevalt asjaomastest Saksa õigusnormidest, mille kohaselt peab mittevaralise kahju hüvitamiseks olema täidetud kolm tingimust – kannatanu on ise saanud tervisekahjustuse, isik on otsese kannatanu pereliige ning õnnetuse põhjustaja süülise teo ja selle tervisekahjustuse vahel on põhjuslik seos –, on Bulgaaria õiguses, nimelt ZZD artiklis 52, sätestatud, et mittevaralise kahju eest määrab kohus õiglase hüvitise. Tema hinnangul tuleneb Varhoven sadi (Bulgaaria kõrgeim kohus) ja Varhoven kasatsionen sadi (kõrgeim kassatsioonikohus) siduvast kohtupraktikast, et Bulgaaria õiguses võivad hüvitamisele kuuluda kogu valu ja psüühilised kannatused, mille vanemad on läbi elanud oma lapse surma tõttu liiklusõnnetuses, millega kaasneb lepinguväline vastutus kahju õigusvastase tekitamise eest, ilma et oleks vajalik, et vanematel on tekkinud patoloogiline kahju. Kahjuhüvitise summa sõltub asjaomase juhtumi konkreetsetest asjaoludest, kusjuures lapsevanemale 2014. aastal toimunud liiklusõnnetuses lapse hukkumise eest makstud mittevaralise kahju summa oli ligikaudu 120000 leevi (ligikaudu 61000 eurot). Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et eeldusel, et põhikohtuasja kassaatorite nõue kuulub rahuldamisele ja nad on tõendanud, et on tekkinud patoloogiline kahju, oleks hüvitise maksimumsumma, mida vanemad võivad Saksa õiguse alusel saada, 5000 eurot.
25
Neil asjaoludel otsustas Varhoven kasatsionen sad (kõrgeim kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„Kas [Rooma II määruse] artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et sellist riigisisest õigusnormi, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mis näeb ette, et mittevaralise kahju eest makstava hüvitise suuruse kindlaksmääramisel kohaldatakse juhtudel, mil pereliikme surma on põhjustanud õigusrikkumine, liikmesriigi õiguse aluspõhimõtet, nagu õigluse põhimõte, saab käsitada imperatiivse sättena viidatud artikli tähenduses?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
26
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Rooma II määruse artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormi, mis näeb ette, et liiklusõnnetuses hukkunu pereliikmele tekitatud mittevaralise kahju eest määrab kohus õiglase hüvitise, võib pidada „imperatiivseks sätteks“ selle artikli tähenduses.
27
Rooma II määruse artikli 4 lõikes 1 on sätestatud, et kui kõnealuses määruses pole sätestatud teisiti, kohaldatakse kahju õigusvastasest tekitamisest tuleneva lepinguvälise võlasuhte suhtes selle riigi õigust, kus kahju tekib, olenemata sellest, millises riigis kahju põhjustanud sündmus aset leidis, ning olenemata sellest, millises riigis või millistes riikides ilmnevad nimetatud sündmuse kaudsed tagajärjed. Selle määruse artikli 15 punktis c on sätestatud, et vastavalt käesolevale määrusele reguleeritakse lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õigusega eelkõige selliseid küsimusi nagu kahjude või taotletavate kahjuhüvitisnõuete olemasolu, laad ja hinnang nende suuruse kohta.
28
Rooma II määruse artiklis 16 on sätestatud, et kõnealuses määruses ei kitsenda miski kohtu asukohariigi sätete kohaldamist olukorras, kus need on imperatiivsed, olenemata muidu lepinguvälise võlasuhte suhtes kohaldatavast õigusest.
29
Esimesena tuleb märkida, et Rooma II määruse artikli 16 sõnastusest nähtub esiteks, et see näeb ette erandi lepinguvälise kohustuse suhtes kohaldatavast õigusest, mis on kindlaks määratud vastavalt nimetatud määruses sätestatud kollisiooninormidele, nagu selle artikkel 4 ja artikli 15 punkt c, kuna artikkel 16 lubab kohaldada kohtu asukohaliikmesriigi õiguse sätteid.
30
Järelikult tuleb osutatud määruse artiklit 16 tõlgendada kitsalt (vt analoogia alusel 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Lisaks, nagu nähtub määruse põhjendustest 6, 14 ja 16, on selle eesmärk eelkõige tagada õiguskindlus kohaldatava õiguse osas, olenemata sellest, millises riigis on kohtule hagi esitatud, ja suurendada kohtuotsuste prognoositavust ning tagada mõistlik tasakaal väidetavalt vastutava isiku ja kahju kannatanud isiku huvide vahel (17. mai 2023. aasta kohtuotsus Fonds de Garantie des Victimes des Actes de Terrorisme et d’Autres Infractions (FGTI), C‑264/22, EU:C:2023:417, punkt 30). Järelikult oleks Rooma II määruse artiklit 16 laiendav tõlgendamine selle eesmärgiga vastuolus.
32
Teiseks tuleneb kõnealuse artikli 16 sõnastusest, et selles ette nähtud erandit kohaldatakse „olukorras, kus [kohtu asukohariigi sätted] on imperatiivsed“.
33
Selleks et neid sätteid saaks kohaldada ja et oleks õigustatud tuginemine sellele artiklile 16, on siiski vajalik, et liikmesriigi kohtule hindamiseks esitatud õiguslik olukord on piisavalt tihedalt seotud kohtu asukoha liikmesriigiga.
34
Rooma II määruse artikli 4 alusel kindlaks määratud välisriigi õiguse kohaldamata jätmine tähendab seega – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 52 –, et asjaomane kohus kontrollib kõigepealt, kas sellel õiguslikul olukorral on vastava liikmesriigiga sellised seosed.
35
Seega, kui asjaomasel õiguslikul olukorral on seos mitme liikmesriigiga, on võimalik, et vastav kohus peab tuvastama – arvestades eelkõige selle olukorra seotust liikmesriigiga, mille õigus on kollisiooninormide alusel kindlaks määratud –, et puudub piisavalt tihe seos kohtu asukoha liikmesriigiga.
36
Käesoleval juhul pöördusid Bulgaaria kodanikest põhikohtuasja kaebajad, kelle elukoht on Bulgaarias, selle liikmesriigi kohtusse. Liiklusõnnetus, mille tagajärjel põhikohtuasja kaebajate tütar suri, leidis aga aset Saksamaal. Õnnetuse põhjustanud isik oli kindlustatud viimati nimetatud liikmesriigis asuvas kindlustusseltsis. Lisaks, nagu nähtub 15. detsembri 2022. aasta kohtuotsusest HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992, punktid 15–17), mis käsitleb sama liiklusõnnetust, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 22, olid nii kannatanu kui ka õnnetuse põhjustaja Bulgaaria kodanikud, kelle elukoht on Saksamaal. Eelkõige nende faktiliste asjaolude alusel peab liikmesriigi kohus kindlaks tegema, kas põhikohtuasjas on olemas piisavalt tihe seos Bulgaariaga.
37
Teisena, mis puudutab riigisisese õigusnormi kvalifitseerimist „imperatiivseks sätteks“ Rooma II määruse artikli 16 tähenduses, siis tuleb meelde tuletada, et niisuguse mõiste määratlus on identne „üldist kehtivust omava sätte“ määratlusega Rooma I määruse artikli 9 tähenduses, nii et Rooma I ja Rooma II määruse ühetaolise kohaldamise nõuet arvestades kehtib see, kuidas Euroopa Kohus viimati nimetatud määratlust on tõlgendanud, ka „imperatiivse sätte“ kohta (vt selle kohta 31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 28).
38
Rooma I määruse artikli lõike 9 kohaselt on „üldist kehtivust omavad sätted“ need sätted, mille järgimist peetakse riigi avalike huvide, näiteks tema poliitilise, sotsiaal‑ või majanduskorralduse kaitsmise seisukohast niivõrd oluliseks, et need on kohaldatavad igas olukorras, mis kuulub nende reguleerimisalasse, olenemata sellest, milline õigus oleks lepingule kohaldatav kõnealuse määruse alusel.
39
Kõnealust artiklit 9 puudutava Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei tule liikmesriigi kohtul selle hindamisel, kas teatavad riigisisesed õigusnormid on „üldist kehtivust omavad sätted“, võtta arvesse mitte üksnes nende õigusnormide konkreetset sõnastust, vaid ka nende ülesehitust ja kõiki asjaolusid, millest lähtudes kõnealused õigusnormid vastu võeti, et tal oleks nendest teguritest lähtudes võimalik järeldada, et need on imperatiivsed, niivõrd kui ilmneb, et riigi seadusandja võttis need vastu eesmärgiga kaitsta huvi, mida asjaomane liikmesriik peab oluliseks (31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Analoogia alusel peab liikmesriigi kohus Rooma II määruse artikli 16 tähenduses „imperatiivse sätte“ olemasolu tuvastamiseks tuvastama vastava riigisisese sätte sõnastuse, ülesehituse, eesmärkide ja vastuvõtmise konteksti üksikasjaliku analüüsi põhjal, et see on liikmesriigi õiguskorras niivõrd oluline säte, et see õigustab osutatud määruse artikli 4 alusel kindlaks määratava õiguse kohaldamata jätmist (31. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Da Silva Martins, C‑149/18, EU:C:2019:84, punkt 31). Nimetatud kohtuotsuse punktidest 30 ja 34 tuleneb, et imperatiivse sätte kohaldamiseks on nõutav, et asjaomane kohus teeks kindlaks iseäranis olulised põhjused, mis õigustavad selle kohaldamist.
41
Niisuguse sätte kohaldamine nõuab seega, et liikmesriigi kohus kontrolliks ühelt poolt lisaks võimaliku imperatiivse riigisisese õigusnormi sõnastusele ja ülesehitusele ka asjaomase sätte vastuvõtmise aluseks olnud põhjuseid ja eesmärke, et teha kindlaks, kas liikmesriigi seadusandja kavatses omistada õigusnormile imperatiivse laadi. Seega peab vastav kohus kontrollima, kas kõnealune säte on vastu võetud selleks, et kaitsta üht või mitut huvi, mida see kohtu asukoha liikmesriik peab oluliseks, ja kas liikmesriik peab selle sätte järgimist nende huvide kaitsmise seisukohast oluliseks.
42
Teiselt poolt peab selle liikmesriigi kohtule, kelle poole on pöördutud, esitatud õigusliku olukorra hindamisest tulenema, et sama sätte kohaldamine on asjaomase põhihuvi kaitsmiseks konkreetse juhtumi kontekstis absoluutselt vajalik.
43
Sellest järeldub, et liikmesriigi kohus ei saa tugineda Rooma II määruse artiklis 16 ette nähtud erandile, kui kohtu asukohariigi asjaomase sättega taotletavat asjaomase huvi kaitse eesmärki on võimalik saavutada ka selle määruse kollisiooninormide alusel kindlaks määratava õiguse kohaldamisega.
44
Kolmandana tuleb märkida, et liikmesriikide kohtud võivad imperatiivsetele sätetele tugineda üksnes erandlikel asjaoludel, kui seda õigustavad „üldsuse huvidest lähtuvad kaalutlused“, nagu on märgitud Rooma II määruse põhjenduses 32. Sellega seoses nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 38 meelde tuletatud mõiste „üldist kehtivust omavad sätted“ määratlusest – mis on identne punktis 37 osutatud kohtupraktikat arvestades kõnealuse määruse artiklis 16 sätestatud mõiste „imperatiivne säte“ määratlusega –, et niisuguse seaduse või sätte eesmärk peab tingimata olema selliste avalike huvide kaitse, mis on eriti olulised, näiteks kohtu asukohaliikmesriigi poliitilise, sotsiaalse või majandusliku korraldusega seotud huvid. See puudutab huve, mida see liikmesriik peab oluliseks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 39 viidatud kohtupraktikast.
45
Rooma II määruse põhjenduses 32 tehtud viitest kahjutasu suuruse kindlaksmääramise eeskirjadele tuleneb tõepoolest, et liidu seadusandja ei ole põhimõtteliselt välistanud võimalust, et üksikisiku huve kaitsvaid norme võib vastavalt olukorrale pidada imperatiivseteks säteteks. Selle põhjenduse teisest osast tuleneb nimelt, et kontseptsioonid, millel põhinevad liikmesriigis kehtivad lepinguvälise kahju hüvitamise eeskirjad, võivad õigustada kohtu asukohariigi õiguse kohaldamist kõnealuse määruse artikli 16 alusel.
46
Võttes aga arvesse mõiste „üldist kehtivust omavad sätted“ määratlust, saab üksikisikute huve kaitsvaid riigisiseseid sätteid liikmesriigi kohus käsitada „imperatiivsete sätetena“ üksnes juhul, kui tema poolt läbiviidavast üksikasjalikust analüüsist nähtub selgesti, et teatavasse kategooriasse kuuluvate isikute isiklike huvide kaitsmine vastab olulisele avalikule huvile, mille kaitse need sätted tagavad. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 rõhutas, tuleb tuvastada piisav seos avaliku huviga, mida peetakse kohtu asukohaliikmesriigi õiguskorras oluliseks.
47
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 40, saab ZZD artiklit 52 põhikohtuasjas kõne all olevale õiguslikule olukorrale kohaldada Rooma II määruse artikli 4 alusel üldjuhul kohaldamisele kuuluva Saksa õiguse asemel üksnes siis, kui selle kohaldamist õigustavad eriti olulised põhjused, mis tulenevad avalikest huvidest, mida peetakse Bulgaaria õiguskorras oluliseks. Sellega seoses märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ZZD artikliga 52 rakendatav õigluse põhimõte on Bulgaaria õiguse aluspõhimõte ja moodustab osa Bulgaaria riigi avalikust korrast. Kuivõrd selle sätte eesmärk on kaitsta teatud füüsiliste isikute kategooriasse kuuluvate isikute isiklikke huve, siis tuleb meelde tuletada, et liikmesriigi kohtu läbiviidav üksikasjalik analüüs eeldab ka seda, et oleks selge, et niisugune kaitse vastab selle sättega kaitstavale olulisele avalikule huvile, mistõttu asjaomane liikmesriik peab selle järgimist oluliseks.
48
Lisaks, kuigi Euroopa Kohtu ülesanne ei ole hinnata riigisisest õigusnormi käesoleva kohtuotsuse punktis 40 viidatud kriteeriumide alusel, tuleb meelde tuletada, et käesoleva kohtuotsuse punktist 43 tulenevalt on Rooma II määruse artiklis 16 sätestatud erandile tuginemine välistatud, kui selle määrusega kindlaks määratava õiguse kohaldamine võimaldab samuti saavutada kohtu asukohariigi õiguse asjaomase sättega kaitstud olulise avaliku huvi kaitse eesmärki.
49
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et kui ZZD §‑s 52 on nähtud ette, et kohus määrab „õiglase“ hüvitise, on Saksa õiguses nähtud ette sama kahju eest „õiglase hüvitise“ saamise võimalus, mistõttu need riigisisesed õigusnormid näivad mõlemad põhinevat õigluse põhimõttel.
50
Siiski nähtub samuti eelotsusetaotlusest esiteks, et hüvitise maksimumsumma, mida võib määrata Saksa õiguse alusel, on ligikaudu 5000 eurot, samas kui ZZD artikli 52 alusel tavaliselt määratav summa on ligikaudu 120000 leevi (ligikaudu 61000 eurot). Nagu aga kohtujurist oma ettepaneku punktis 32 sisuliselt märkis, ei võimalda ainuüksi asjaolu, et kohtu asukohariigi õiguse kohaldamine viib hüvitise suuruse osas teistsuguse lahenduseni kui see, mis oleks tulenenud kollisiooninormiga kindlaks määratava õiguse kohaldamisest, järeldada, et viimati nimetatud õiguse kohaldamisega ei saa saavutada olulise avaliku huvi kaitse eesmärki, mis on kohtu asukohaliikmesriigi asjaomase sättega vastavalt olukorrale tagatud.
51
Teiseks võib eelotsusetaotlusest nähtuvalt ZZD artikli 52 alusel rahalist hüvitist valu ja psüühiliste kannatuste eest maksta süstemaatiliselt, samas kui Saksa õigus, mis on kindlaks määratud Rooma II määruse artikli 4 alusel, võimaldab selle hüvitamist üksnes juhul, kui kahjustav sündmus on põhjustanud patoloogilise kahju. Seega, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist, näib, et kõnealune Saksa seadus ja Bulgaaria seadus lähtuvad hüvitise saamise õigust puudutavas osas neis kahes aspektis täiesti erinevast käsitlusest.
52
Seega ei saa välistada, et samasugusel juhul võib kannatanu saada hüvitist läbielatud valu ja psüühiliste kannatuste eest, mis ei ole põhjustanud patoloogilist kahju, Bulgaaria õiguse alusel kuni ligikaudu 120000 leevi (ligikaudu 61000 eurot), samas kui Saksa õiguse alusel ei saaks see isik üldse mingit hüvitist.
53
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kindlaks teha, kas Saksa õiguse kohaldamine, mis ei näe ette hüvitist valu ja psüühiliste kannatuste eest, mis ei ole põhjustanud patoloogilist kahju, võimaldab saavutada olulise avaliku huvi kaitse eesmärki, mida vastavalt olukorrale soovitakse ZZD artikliga 52 tagada.
54
Lõpuks tuleb neljandana meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib liidu direktiiviga ette nähtud minimaalsele kaitsele vastava liikmesriigi õiguse jätta kohtu asukohariigi õiguse kasuks kohaldamata põhjendusel, et see on imperatiivne, kui kohus, kelle poole on pöördutud, tuvastab üksikasjalikult, et selle direktiivi ülevõtmisel on kohtu asukohaliikmesriigi seadusandja pidanud oma õiguskorras äärmiselt oluliseks tagada asjaomasele isikule kaitse, mis läheb kaugemale sellest, mis on ette nähtud direktiivis, võttes sellega seoses arvesse niisuguste imperatiivsete sätete olemust ja eesmärki (vt selle kohta 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, punktid 50–52).
55
Euroopa Kohus asus 15. detsembri 2022. aasta kohtuotsuse HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung (C‑577/21, EU:C:2022:992) punktides 34–37, 42 ja 48 aga sisuliselt seisukohale, et kuigi liikmesriigid peavad tagama, et liiklusõnnetuses kannatanute lähedastele tekitatud mittevaralise kahju hüvitamine oleks kaetud kohustusliku kindlustusega vähemalt direktiivis 2009/103 ette nähtud minimaalse summa ulatuses, ei ole selles direktiivis kehtestatud konkreetseid nõudeid tsiviilvastutuse korra valikule, et määrata kindlaks selle hüvitise ulatus, mis tuleb maksta kindlustatud isiku tsiviilvastutuse alusel, mida reguleerib peamiselt riigisisene õigus.
56
Seega, kuna nimetatud direktiivi eesmärk ei ole ühtlustada liiklusõnnetuses kaudsele kannatanule makstava kahjuhüvitise ulatust ning seega ei saa ZZD artiklit 52, mille eesmärk on määrata kindlaks sellisele kannatanule tekitatud mittevaralise kahju hüvitamise ulatus, pidada direktiivi ülevõtmise raames vastu võetud õigusnormiks, ei kuulu kõnealune artikkel 52 käesoleva kohtuotsuse punktis 54 osutatud kohtupraktikas kirjeldatud juhtumi alla.
57
Kõigist eeltoodud põhjendustest tuleneb, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et Rooma II määruse artiklit 16 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õigusnormi, mis näeb ette, et liiklusõnnetuses hukkunu pereliikmele tekitatud mittevaralise kahju eest määrab kohus õiglase hüvitise, ei saa pidada „imperatiivseks sätteks“ selle artikli tähenduses, välja arvatud juhul, kui asjaomasel õiguslikul olukorral on piisavalt tihe seos kohtu asukoha liikmesriigiga ning kohus, kelle poole on pöördutud, tuvastab selle riigisisese sätte sõnastuse, ülesehituse, eesmärkide ja vastuvõtmise konteksti üksikasjaliku analüüsi põhjal, et selle nõude järgimist peetakse asjaomase liikmesriigi õiguskorras äärmiselt oluliseks põhjusel, et selle eesmärk on kaitsta olulist avalikku huvi, mida ei ole võimalik saavutada kõnealuse määruse artikli 4 alusel kindlaks määratava õiguse kohaldamisega.
Kohtukulud
58
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. juuli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“) artiklit 16
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigi õigusnormi, mis näeb ette, et liiklusõnnetuses hukkunu pereliikmele tekitatud mittevaralise kahju eest määrab kohus õiglase hüvitise, ei saa pidada „imperatiivseks sätteks“ selle artikli tähenduses, välja arvatud juhul, kui asjaomasel õiguslikul olukorral on piisavalt tihe seos kohtu asukoha liikmesriigiga ning kohus, kelle poole on pöördutud, tuvastab selle riigisisese sätte sõnastuse, ülesehituse, eesmärkide ja vastuvõtmise konteksti üksikasjaliku analüüsi põhjal, et selle nõude järgimist peetakse asjaomase liikmesriigi õiguskorras äärmiselt oluliseks põhjusel, et selle eesmärk on kaitsta olulist avalikku huvi, mida ei ole võimalik saavutada kõnealuse määruse artikli 4 alusel kindlaks määratava õiguse kohaldamisega.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.