62012CC0204_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Kas taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia toetuskava kehtestamine, millega antakse kindlaksmääratud piirkonnas asuvatele rohelise elektrienergia tootjatele rohelisi sertifikaate ja mille kohaselt elektritarnijad peavad igal aastal esitama kvoodile vastava hulga rohelisi sertifikaate, keelates neil kasutada teises Euroopa Liidu liikmesriigis või Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) riigis väljastatud päritolutagatisi, on kooskõlas kaupade vaba liikumisega ja diskrimineerimise keelamisega?
2. Selline on sisuliselt põhiküsimus, mis on esitatud kõnesolevate eelotsusetaotlustega, mis käsitlevad samuti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiivi 2001/77/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul(2) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivi 96/92/EÜ(3) sätete tõlgendamist.
3. Käesolevad kohtuasjad, mis on esitatud alas, mida iseloomustab Euroopa ülesehitamise kahe väga võimsa jõu – kaupade vaba liikumise ja keskkonnakaitse – vastastikune mõju ja võimalik vastandumine, tundub esmapilgul seadvat Euroopa Kohtule raske ja ohtliku ülesande ühitada ja leida tasakaal nende eesmärkide vahel, millel mõlemal on põhjapanev väärtus.
4. Siiski ei tule Euroopa Kohtul minu arvates seda teha, sest asjaomaste siseriiklike õigusnormide eesmärk, osas, milles need keelavad võtta arvesse välisriikidest pärinevaid päritolutagatisi, ei ole ega saa olla keskkonna kaitsmine.
5. Käesolevas ettepanekus leian, et kuigi direktiivi 2001/77 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline taastuvenergiat toetav siseriiklik õigusnorm, nagu põhikohtuasjades käsitletav õigusnorm, mis andes kindlaksmääratud piirkonna elektritootjatele rohelisi sertifikaate ja nõudes, et elektritarnijad peavad igal aastal esitama kvoodile vastava hulga rohelisi sertifikaate, välistab teises Euroopa Liidu liikmesriigis või EMP riigis väljastatud päritolutagatiste arvesse võtmise; siis seevastu EÜ artikliga 28 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu(4) artikliga 11 on selline õigusnorm vastuolus, kuna see takistab diskrimineerivalt liikmesriikide vahelist kaubandust, ilma et see oleks põhjendatud ülekaalukate keskkonnakaitsenõuetega.
I. Kohaldatav õigus
A. Liidu õigus
1. Direktiiv 2001/77
6. Direktiiv 2001/77 võeti vastavalt selle põhjendusele 1 vastu selleks, et aidata kaasa keskkonnakaitsele ja säästvale arengule, luua kohapeal töökohti, tugevdada sotsiaalset ühtekuuluvust, aidata kaasa varustuskindlusele ning võimaldada kiiremini saavutada eesmärke, mis on seatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokollis, mis võeti vastu 11. detsembril 1997(5) ja mis kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks otsusega 2002/358/EÜ(6) ; ning see direktiiv seadis taastuvatest energiaallikatest elektri tootmise siseriiklikud soovituslikud eesmärgid, mille abil saavutada, et 2010. aastaks oleks selle osa kokku 22%.
7. Direktiivi 2001/77 põhjendused 10, 11 ja 14–16 on sõnastatud järgmiselt:
„(10) Käesoleva direktiivi kohaselt ei ole liikmesriigid kohustatud tunnustama päritolutagatise ostmist teistelt liikmesriikidelt ega vastava elektrienergia osa ostmist siseriikliku kvoodikohustuse täitmiseks. Taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergiaga kauplemise hõlbustamiseks ning selleks, et tarbija jaoks suurendada selgust valiku tegemisel taastumatutest ja taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia vahel, on selline elektrienergia päritolutagatis siiski vajalik. Päritolutagatiste süsteemid iseenesest ei anna eri liikmesriikides sisseseatud siseriiklike abimehhanismide kasutamise õigust. On tähtis, et kõik taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia vormid oleksid hõlmatud päritolutagatistega.
(11) On oluline selget vahet teha päritolutagatiste ja vahetatavate roheliste sertifikaatide vahel.
[...]
(14) Liikmesriigid käivitavad eri mehhanisme taastuvate energiaallikate toetamiseks siseriiklikul tasandil, sealhulgas rohelised sertifikaadid, investeeringutoetus, maksuvabastused või maksuvähendused, enammakstud maksusumma tagasimaksmine ja otsesed hinnatoetussüsteemid. Üks tähtsaid vahendeid käesolevas direktiivis ettenähtud eesmärkide saavutamisel on kindlustada kõnealuste mehhanismide nõuetekohane toimimine ühenduse raamprogrammi käivitamiseni, et säiliks investori usaldus.
(15) Kogu ühendust hõlmava toetuskavade raamprogrammi kohta otsust teha on vara, silmas pidades siseriiklikest kavadest saadud kogemuste piiratust ning taastuvatest energiaallikatest toodetud hinnatoetusega elektrienergia suhteliselt väikest osa ühenduses.
(16) Toetuskavad tuleb pärast piisavat üleminekuaega siiski elektrienergia areneva siseturuga kohandada […].”
8. Direktiivi 2001/77 artikkel 1 sätestas, et selle „direktiivi eesmärk on soodustada taastuvate energiaallikate osa suurendamist elektrienergia tootmisel elektrienergia siseturul ning luua alus asjakohase ühenduse raamprogrammi rakendamiseks tulevikus.”
9. Selle direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad asjakohased meetmed, et soodustada taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia suuremat tarbimist vastavalt lõikes 2 nimetatud siseriiklikele soovituslikele eesmärkidele. Kõnealused meetmed peavad olema proportsionaalsed saavutatava eesmärgiga.”
10. Nimetatud direktiivi artikkel 4 „Toetuskavad” nägi ette:
„1. Piiramata [EÜ] artiklite 87 ja 88 kohaldamist, hindab komisjon liikmesriikides kasutatud mehhanismide rakendamist, mille kohaselt elektrienergia tootja saab ametivõimude määruste alusel otsest või kaudset toetust ning millel võib olla kaubandust piirav mõju, kusjuures lähtutakse seisukohast, et kõnealused mehhanismid aitavad täita [EÜ] artiklitega 6 ja 174 ettenähtud eesmärke.
2. Komisjon teeb hiljemalt 27. oktoobril 2005 […] ettekande […] [millega] kaasneb vajaduse korral ettepanek taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia toetuskavade ühenduse raamprogrammi jaoks.
Kõik raamprogrammiga seotud ettepanekud peaksid:
[…]
b) vastama elektrienergia siseturu põhimõtetele;
[…]”
11. Direktiivi 2001/77 artikkel 5 „Taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia päritolutagatis” nägi ette:
„1. Liikmesriigid tagavad hiljemalt 27. oktoobril 2003, et taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia päritolu käesoleva direktiivi tähenduses on võimalik tagada iga liikmesriigi poolt ettenähtud objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide kohaselt. Nad hoolitsevad selle eest, et taotluse korral antakse sellega seoses välja päritolutagatis.
[…]
3. Päritolutagatis:
– esitab allika, millest elektrienergia on toodetud, tootmise kuupäevad ja kohad ning võimsuse, kui on tegemist hüdroelektriseadmetega,
– võimaldab taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia tootjatel tõendada, et elektrienergia, mida nad müüvad, on saadud taastuvatest energiaallikatest käesoleva direktiivi tähenduses.
4. Lõike 2 kohaselt väljaantud päritolutagatisi tuleks liikmesriikidel vastastikku tunnustada ainult lõikes 3 nimetatud asjaolude tõendusena. Iga päritolutagatise kui sellise tõenduse tunnustamisest keeldumine, eelkõige kui tegemist on pettuse ärahoidmisega, peab tuginema objektiivsetele, läbipaistvatele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele. […]”
12. Direktiiv 2001/77 inkorporeeriti EMP lepingusse EMP Ühiskomitee 8. juuli 2005. aasta otsusega nr 102/2005, mis jõustus 1. septembril 2006 ja millega muudetakse nimetatud lepingu IV lisa (Energeetika)(7) .
13. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiviga 2009/28/EÜ (taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta)(8) jäeti alates 1. aprillist 2010 välja direktiivi 2001/77 artikkel 2, artikli 3 lõige 2 ja artiklid 4–8. Direktiiv 2009/28/EÜ tunnistas direktiivi 2001/77 tervikuna kehtetuks alates 1. jaanuarist 2012.
3. Direktiiv 2003/54
14. Direktiiv 2003/54 kuulub „teise energiapaketti”, mille liidu seadusandja võttis vastu elektrienergia ja gaasi siseturu järkjärguliseks liberaliseerimiseks.
15. Direktiivi 2003/54 põhjendus 26 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva direktiivi põhinõue on arvestamine avalike teenuste osutamise nõuetega ning seetõttu on tähtis, et käesolevas direktiivis käsitletaks kõigis liikmesriikides järgitavaid ühiseid miinimumstandardeid, milles arvestatakse üldise kaitse, varustuskindluse, keskkonnakaitse ja samaväärse konkurentsitaseme eesmärke kõigis liikmesriikides. On oluline, et avalike teenustega seotud nõudeid saaks tõlgendada siseriiklikul tasandil, võttes arvesse siseriiklikke tingimusi ja järgides ühenduse õigusakte.”
16. Selle direktiivi artikli 3 lõiked 1 ja 2 näevad ette:
„1. Liikmesriigid tagavad oma institutsioonilise korra alusel ja võttes asjakohaselt arvesse subsidiaarsuse põhimõtet, kuid ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, et elektriettevõtjad tegutseksid käesoleva direktiivi põhimõtteid järgides konkurentsivõimelise, turvalise ja looduskeskkonda säästva elektrituru loomise nimel ning et ettevõtjaid õiguste ja kohustuste osas ei diskrimineeritaks.
2. Liikmesriigid võivad [EÜ] asutamislepingu asjakohaseid sätteid, eelkõige artiklit 86 täielikult arvesse võttes ja üldist majandushuvi silmas pidades kehtestada elektrisektori ettevõtjatele avalike teenuste osutamise kohustused, mis on seotud turvalisusega, sealhulgas varustuskindlusega, tarnete korrapärasuse, kvaliteedi ja hinnaga ning keskkonnakaitsega, sealhulgas energiatõhusus ja kliimakaitse. Need kohustused peavad olema selgelt määratletud, läbipaistvad, mittediskrimineerivad ja kontrollitavad ning tagama EL elektriettevõtjatele võrdse juurdepääsu liikmesriikide tarbijaskonnale. […]”
17. Direktiiv 2003/54 inkorporeeriti EMP lepingusse EMP Ühiskomitee 2. detsembri 2005. aasta otsusega nr 146/2005, mis jõustus 1. juunil 2007 ja millega muudetakse nimetatud lepingu IV lisa („Energeetika”).(9)
B. Flandria piirkonna õigus
1. 17. juuli 2000. aasta dekreet elektrituru organisatsiooni kohta
18. 17. juuli 2000. aasta Vlaams decreet houdende de organisatie van de elektriciteitsmarkt’i (dekreet elektrituru korraldamise kohta)(10) eesmärk oli eelkõige tagada direktiivide 2001/77 ja 2003/54 rakendamine. See dekreet tunnistati kehtetuks 8. mai 2009. aasta dekreediga.
19. Elektrienergia dekreedi artikli 2 punktis 17 esitatud määratluse kohaselt oli „[roheline] sertifikaat” „ülekantav immateriaalne vara, mis tõendab, et [tootja] on sertifikaadis märgitud aastal tootnud seal märgitud hulga [rohelist] elektrit (tähistatud kWh‑na).”
20. Kõnealuse dekreedi artikkel 22 nägi ette, et „[rohelise] elektri eest, mille tootja tõendab, et see on toodetud Flandria piirkonnas, […] väljastab reguleeriv asutus tootja taotluse alusel rohelise sertifikaadi iga 1000 kWh kohta”.
21. Selle dekreedi artikli 23 § 1 sätestas, et „[i]ga tarnija, kes tarnib elektrit põhi‑ või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, on kohustatud esitama reguleerivale asutusele iga aasta 31. märtsiks teatava hulga [rohelisi] sertifikaate, mis määratakse kindlaks § 2 kohaldades”.
22. Sama dekreedi artikkel 23a lubas müüa elektrit lõpptarbijatele Flandria piirkonnas, „kui tarnija esitab [Vlaamse Reguleringsinstantie voor de Elektriciteits- en Gasmarkt’ile(11) ] vastava arvu [rohelisi] sertifikaate”.
23. Elektrienergia dekreedi artikkel 24 nägi ette, et Vlaamse regering (Flandria valitsus)(12) „kehtestab rakenduseeskirjad, määrab kindlaks [roheliste] sertifikaatide väljastamise menetluse ja otsustab, milliseid sertifikaate saab artiklis 23 nimetatud kohustuse täitmisel arvesse võtta”.
24. Sama dekreedi artikkel 25 nägi ette: „ilma et see piiraks artikli 23 kohaldamist, võib Flandria valitsus – küsides reguleeriva asutuse arvamust ja võttes arvesse samu või samaväärseid tõendeid selliste sertifikaatide andmise kohta – tunnustada ka väljaspool Flandria piirkonda toodetud [rohelise] elektri sertifikaate”.
25. Kõnealuse dekreedi artikli 37 lõike 2 kohaselt „on artikli 23 lõike 1 rikkumise korral haldustrahvi suurus […] [a]lates 31. märtsist 2005 […] 125 eurot iga puuduva sertifikaadi eest”.
2. Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsus
26. Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsus tagab elektrienergia dekreedi artikli 24 rakendamise.
27. Selle otsuse esialgse redaktsiooni artikli 15 lõige 1 sätestas, et „[roheliste] sertifikaatide kohustuse täitmisel tunnustab VREG ainult selliseid [rohelisi] sertifikaate, mis väljastatakse elektri eest, mis on toodetud Flandria piirkonnas […]”.
28. Pärast Conseil d’Étatʼ otsust peatada Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse artikli 15 kohaldamine, muudeti seda artiklit 25. veebruari 2005. aasta otsusega, mis on kohaldatav kohtuasjas C‑204/12, jättes lõikest 1 välja sõnad „Flandria piirkonnas”.
29. Peale selle sisaldas kohtuasjades C‑205/12–C‑208/12 kohaldatavast 8. juuli 2005. aasta muutmisotsusest tulenev Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse redaktsioon ka järgmisi sätteid.
30. Selle otsuse artikli 1 lõike 2 punkt 14 määratles, et „päritolutagatis” on „tõend selle kohta, et lõpptarbijale tarnitud elektrikogus on pärit taastuvatest energiaallikatest”.
31. Kõnealuse otsuse III jakku „[Roheliste] sertifikaatide registreerimine” kuuluva artikli 13 lõiked 2 ja 3 olid sõnastatud järgmiselt:
„Lõige 2. [Rohelise] sertifikaadiga registreeritakse vähemalt järgmised andmed:
[...]
6. kas [roheline] sertifikaat on artiklis 15 sätestatud sertifikaadikohustuse täitmisel tunnustatav või mitte;
[...]
Lõige 3. Lõike 2 punkti 6 tähenduses tehakse märkus:
1. „tunnustatav” juhul, kui [roheline] sertifikaat täidab artikli 15 lõike 1 tingimusi, […]
2 „ei ole tunnustatav” juhul, kui [roheline] sertifikaat ei täida artikli 15 lõike 1 tingimusi. [...]”
32. Sama otsuse artikli 15 lõige 3 sätestas, et: „[rohelisi] sertifikaate, mida on kasutatud päritolutagatisena III alapeatüki tähenduses, võib sertifikaadikohustuse täitmiseks kasutada veel üksnes siis, kui andmed on artikli 13 lõike 2 punkti 6 tähenduses „tunnustatavad””.
33. 5. märtsi 2004. aasta otsuse 8. juuli 2005. aasta otsusega muudetud redaktsiooni III. alapeatüki „[Roheliste] sertifikaatide kasutamine päritolutagatisena” artiklid 15a ja 15c sätestasid:
„Artikkel 15a lõige 1. [Rohelisi] sertifikaate kasutatakse päritolutagatisena, kui elektrienergia müügil [lõpp]tarbijale esitatakse nad taastuvatest energiaallikatest pärit elektrina […].
[...]
Artikkel 15c lõige 1. Teise piirkonna või teise riigi päritolutagatist saab [Flandria piirkonnas] päritolutagatisena kasutada, kui [selle] omanik [tõendab VREG‑ile, et täidetud on järgmised tingimused:]
[…]
Lõige 2. Kui päritolutagatis on pärit teisest piirkonnast või riigist, kantakse [selle] andmed […] [rohelise] sertifikaadina keskandmepanka koos järgmiste märkustega:
1. „ei ole tunnustatav” artikli 13 lõike 2 punkti 6 tähenduses;
[...]
Teise piirkonna või teise riigi [rohelised] sertifikaadid võib registreerida märkusega „tunnustatavad”, kui Flandria valitsus on [elektrienergia dekreedi] artikli 25 alusel teinud otsuse asjaomaste sertifikaatide tunnustamise kohta.
Vastav registreerimine [toimub pärast seda, kui teise piirkonna või teise riigi pädev asutus on saatnud VREG‑ile päritolutagatise vajalikud andmed] ja päritolutagatis on selles teises riigis või piirkonnas muudetud lõplikult kasutuskõlbmatuks.
[…]”
II. Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
34. Elektritarnijal Essent Belgium NV(13) lasus aastatel 2003–2009 elektrienergia dekreedi artikli 23 lõikes 1 sätestatud kohustus esitada Flandria elektrienergia- ja gaasiturgu reguleerivale asutusele VREG‑ile igal aastal enne 31. märtsi teatav arv rohelisi sertifikaate.
35. Selleks, et täita oma kohustusi aastate 2005–2009 eest, esitas Essent VREG‑ile peale roheliste sertifikaatide, mis olid saadud Flandria piirkonnas ning Vallooni ja Pealinn Brüsseli piirkondades asuvatelt elektritootjatelt, 2005. aasta kohta päritolutagatisi Madalmaade ja Norra tootjatelt, 2006. aasta kohta Taani ja Norra tootjatelt ja aastate 2007–2009 kohta Norra tootjatelt(14) .
36. Kuna VREG leidis, et Flandria valitsus ei olnud võtnud ühtegi elektrienergia dekreedi artikli 25 rakendusmeedet, mistõttu sai tunnustada üksnes Flandria piirkonnas toodetud elektri kohta väljastatud rohelisi sertifikaate; määras ta nimetatud dekreedi artikli 37 lõike 2 alusel Essentile rahatrahvid, mille summa oli 2005. aasta eest 542 125 eurot, 2006. aasta eest 234 750 eurot, 2007. aasta eest 166 125 eurot, 2008. aasta eest 281 250 eurot ja 2009. aasta eest 302 375 eurot.
37. Pärast seda kui Essent oli esitanud nende otsuste peale kaebuse Rechtbank van eerste aanleg te Brussel’ile (Belgia), otsustas see kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas selline siseriiklik kord, mis sisaldub [elektrienergia dekreedis], mida rakendati [Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsusega], mida on muudetud [25. veebruari 2005. aasta otsusega] ja [8. juuli 2005. aasta otsusega] ja mille kohaselt
– elektritarnijad, kes tarnivad elektrit põhi‑ või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, on kohustatud esitama reguleerivale asutusele igal aastal teatava hulga rohelisi sertifikaate ([elektrienergia dekreedi] artikkel 23),
– elektritarnijatele, kes tarnivad elektrit põhi‑ või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, määrab [VREG] haldustrahvi, kui need tarnijad ei ole esitanud piisaval hulgal rohelisi sertifikaate, täitmaks neile pandud kvoodikohustust selliste sertifikaatide osas ([elektrienergia dekreedi] artikli 37 § 2),
– on sõnaselgelt öeldud, et teiste riikide päritolutagatisi on võimalik teatud tingimustel tunnustada kvoodikohustuse täitmisel [(Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse (muudetud 8. juuli 2005. aasta otsusega) artikli 15c lõige 2)], [(see taane ei sisaldu kohtuasjas C‑204/12 esitatud küsimuses)],
– [VREG] ei saa või ei taha tunnustada Norra [ja Madalmaade päritolutagatisi] [(täpsustus, mis puudutab üksnes kohtuasjas C‑204/12 esitatud küsimust)], [ning Taani päritolutagatisi] [(täpsustus, mis puudutab üksnes kohtuasjas C‑205/12 esitatud küsimust)] [ning Taani/Rootsi päritolutagatisi] [(täpsustus, mis puudutab üksnes kohtuasjas C‑206/12 esitatud küsimust)], kuna puuduvad Flandria valitsuse rakendusmeetmed, kes on tunnustanud selliste sertifikaatide samasust või samaväärsust ([elektrienergia] dekreedi artikkel 25 ja [i) kohtuasja C‑204/12 puhul] [Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse (muudetud 25. veebruari 2005. aasta otsusega)] artikli 15 lõige 1, [ii) kohtuasjade C‑205/12–C‑208/12 puhul] ] [Flandria valitsuse 5. märtsi 2004. aasta otsuse (muudetud 8. juuli 2005. aasta otsusega)] artikli 15c lõige 2), kuigi [VREG] ei kontrollinud konkreetsel juhul samasust ega samaväärsust,
– kogu [elektrienergia] dekreedi kehtimise ajal võeti kvoodikohustuse täitmise kontrollimisel tõepoolest arvesse ainult Flandria piirkonnas toodetud rohelise elektri sertifikaate ja elektritarnijatel, kes tarnivad elektrit põhi‑ või ülekandevõrguga liitunud lõpptarbijatele, puudus igasugune võimalus tõendada, et esitatud päritolutagatiste puhul [mis on pärit teistest Euroopa Liidu liikmesriikidest (see täpsustus ei sisaldu kohtuasjas C‑204/12 esitatud küsimuses)] on täidetud sama või samaväärse tõendi olemasolu selliste sertifikaatide väljastamisel,
on kooskõlas EÜ artikliga 28 ja EMP lepingu artikliga 11 ja/või EÜ artikliga 30 ja EMP lepingu artikliga 13 [(kohtuasjades C‑207/12 ja C‑208/12 esitatud küsimus puudutab üksnes EMP lepingu artikleid 11 ja 13)]?
2. Kas esimeses küsimuses kirjeldatud siseriiklik kord on kooskõlas [direktiivi 2001/77] artikliga 5 [(kohtuasjades C‑207/12 ja C‑208/12 esitatakse teine küsimus üksnes siis, „kui nimetatud säte on EMP osas asjakohane”)]?
3. Kas esimeses küsimuses kirjeldatud siseriiklik kord on kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõtte ja diskrimineerimise keeluga, mis on sätestatud muu hulgas Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 18 [(kohtuasjad C‑204/12–C‑206/12)], EMP lepingu artiklis 4 [(kohtuasjad C‑207/12 ja C‑208/12)] ja [direktiivi 2003/54] artiklis 3 [(kohtuasjades C‑207/12 ja C‑208/12 puudutab küsimus nimetatud artiklit 3 üksnes sedavõrd, „kuivõrd see on EMP osas asjakohane”)]?”
III. Kohtujuristi analüüs
A. Sissejuhatavad märkused
1. Eelotsusetaotluste vastuvõetavus
38. VREG, Vlaamse Gewest (Flandria piirkond) ja Vlaamse Gemeenschap (flaamikeelne kogukond)(15) vaidlustavad Euroopa Kohtule hindamiseks esitatud eelotsusetaotluste vastuvõetavuse esiteks põhjendusel, et Euroopa Kohus ei ole pädev tõlgendama siseriiklikku õigust või otsustama, kas see on kooskõlas liidu õigusega; ja teiseks, et need taotlused ei ole põhikohtuasjade lahendamiseks asjakohased, kuna need põhinevad siseriikliku õiguse ekslikul tõlgendamisel, sest eelotsusetaotlused esitanud kohus samastas vääralt päritolutagatisi roheliste sertifikaatidega, samas kui elektrienergia dekreedi artikkel 25 ei hõlma päritolutagatisi.
39. Need kaks argumenti ei veena mind mitte sugugi, arvestades Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute vahelist pädevuse jaotust reguleerivaid eeskirju ELTL artiklis 267 kehtestatud koostöömehhanismi raames.
40. Esiteks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul on õigus iga kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata eelotsuse vajalikkust kohtuasjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud eelotsuse tegema. Liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimuste asjakohasuse eeldusest võib kõrvale kalduda üksnes erandjuhtudel, eelkõige juhul, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud liidu õigusnormide tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja asjaolude või esemega.(16)
41. Teiseks on Euroopa Kohus täpsustanud, et asjaolu, et eelotsuse küsimuste sõna-sõnalises tähenduses palutakse Euroopa Kohtul otsustada, kas siseriiklik õigusnorm on liidu õigusega kooskõlas, ei takista teda andmast eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilikku vastust, jagades sellele kohtule liidu õiguse tõlgendamiseks juhtnööre, mis võimaldavad sellel kohtul endal otsustada, kas siseriiklik õigus on liidu õigusega kooskõlas.(17)
42. Kolmandaks on oluline meenutada, et siseriikliku õiguse tõlgendamine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne.(18) Euroopa Kohus peab liidu ja siseriiklike kohtute pädevuste jaotuse raames võtma arvesse eelotsusetaotluses kirjeldatud õiguslikku konteksti, millega seoses eelotsuse küsimus on esitatud.
43. Käesoleval juhul aga on eelotsusetaotlused esitanud kohtul, kes ei palu siseriikliku õiguse tõlgendamist, kahtlusi selles osas, kas taastuvatest energiaallikatest elektri tootmise piirkondlik toetuskava on kooskõlas erinevate liidu esmaste ja teiseste õigusnormidega, kuna see kava takistab välisriikides väljastatud päritolutagatiste arvesse võtmist. Eelotsusetaotlustes on selgelt märgitud need liidu õigusnormid, mille tõlgendamist palutakse, ning nendes on ühtlasi selgitatud seost selle tõlgenduse ja asjakohaste siseriiklike normide vahel. Peale selle on seal täpselt kindlaks määratud kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid ja aastal 2005 õigusnormidesse tehtud muudatuste mõju. Lisaks märgin, et põhikohtuasjade eseme ning esitatud küsimuste õigusliku ja faktilise konteksti kirjeldus eelotsusetaotlustes võimaldas huvitatud pooltel Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 23 teise lõigu tähenduses esitada tõhusalt oma märkused.
44. Järelikult tuleb eelotsusetaotlused tunnistada vastuvõetavaks.
2. EMP lepingu ja selle IV lisa („Energeetika”) kohaldamine
45. EMP lepingu osas piirdun meenutamisega, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on Euroopa Kohtu ülesanne tagada, et selle lepingu sätteid, mis on sisult identsed EL toimimise lepingu sätetega, tõlgendatakse liikmesriikides ühetaoliselt.(19)
B. Vastus küsimustele
46. Oma küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/77 artiklit 5 või vajaduse korral EÜ artikleid 28 ja 30 ning EMP lepingu artikleid 11 ja 13 või diskrimineerimiskeelu põhimõtet, mis on sätestatud muu hulgas EÜ artiklis 12, EMP lepingu artiklis 4 ja direktiivi 2003/54 artiklis 3, tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune taastuvenergiat toetav siseriiklik õigusnorm nagu põhikohtuasjades käsitletav õigusnorm, mis välistab teises liidu liikmesriigis või EMP riigis väljastatud päritolutagatiste arvesse võtmise.
1. Direktiivi 2001/77 tõlgendamine
47. Omavahel vastanduvad kaks vastukäivat direktiivi 2001/77 sätete tõlgendust.
48. Ühelt poolt vaidlevad VREG jt ja komisjon vastu sellele, et Flandria õigusnorm võiks olla vastuolus kõnealuse direktiiviga, tuginedes selle direktiiviga rohelise elektrienergia vaba liikumise tagamiseks kehtestatud päritolutagatiste tunnustamise süsteemi ja siseriiklike toetuskavade raames kehtestatud roheliste sertifikaatide süsteemi üksteisest eristamisele.
49. Komisjoni väitel tuleneb direktiivi 2001/77 põhjendustest 10 ja 11, et päritolutagatiste süsteemi, mis on kehtestatud selle direktiivi artikliga 5 selleks, et hõlbustada elektrien ergiaga kauplemist ning suurendada tarbijate jaoks läbipaistvust, võimaldades teha kindlaks, et elektrienergia on toodetud taastuvatest energiaallikatest; tuleb eristada teatud siseriiklike toetuskavadega kõnealuse direktiivi artikli 4 tähenduses kehtestatud roheliste sertifikaatide süsteemist. Nende roheliste sertifikaatide, mis ei kuulu ühtlustatud korra alla, eesmärk on toetada rohelise elektrienergia tootmist, pakkudes elektritootjatele lisasissetulekut, mis katab niisugusest tootmisest tekkivaid lisakulusid. Erinevalt päritolutagatistest kujutavad need sertifikaadid endast kaubeldavaid väärtpabereid, millega saab kaubelda järelturul, kus tootjad omavahel konkureerivad. Järelikult ei anna päritolutagatised mingit õigust saada kasu niisugustest siseriiklikest toetuskavadest ning liikmesriigid ei ole kohustatud tunnustama, et siseriiklike kvootide täitmisel võib esitada teistest liikmesriikidest pärinevaid päritolutagatisi.
50. VREG‑i jt argumendid põhinevad samuti päritolutagatiste ja roheliste sertifikaatide eristamisel ning nad ei nõustu direktiivi 2001/77 päritolutagatisi käsitleva artikli 5 kohaldamisega koostoimes direktiivi artikliga 4, milles on käsitletud toetuskavasid. VREG jt väidavad, et rohelise elektrienergiaga kauplemise edendamiseks ning läbipaistvuse suurendamiseks mõeldud päritolutagatistel on erinev eesmärk kui rohelistel sertifikaatidel, mis on vahendid taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia tarnimise siseriikliku kvoodikohustuse täitmiseks. Tõdedes siiski, et eelotsusetaotlused esitanud kohus piiritles sõnaselgelt oma eelotsuste küsimust kontrollimisega, kas siseriiklikud õigusnormid on kooskõlas direktiivi 2001/77 artikliga 5, väidavad VREG jt selles osas, et Flandria piirkonnas kehtiv päritolutagatiste süsteem on kooskõlas nimetatud sättes esitatud tingimustega.
51. Teiselt poolt on Essent ja Madalmaade valitsus vastupidisel seisukohal, põhjendades, et vaidlusalune kord välistab teistest liikmesriikidest pärinevate päritolutagatiste arvesse võtmise, kuigi selline välistamine on vastavalt direktiivi 2001/77 artikli 5 lõikele 4 lubatud üksnes objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel.
52. Järelikult on nad seisukohal, et Flandria õigusnormid ei ole kooskõlas päritolutagatiste vastastikuse tunnustamise põhimõttega.
53. Mul ei teki mingit kahtlust selle küsimuse kohta, millele vastust otsides tuleb vastavalt Euroopa Kohtu tõlgendusmeetoditele analüüsida üksteise järel direktiivi 2001/77 sõnastust, üldist ülesehitust ja eesmärke.
54. Selle direktiivi artikli 5 lõige 3 näeb ette, et päritolutagatised, mis esitavad allika, millest elektrienergia on toodetud, tootmise kuupäevad ja kohad; võimaldavad elektrienergia tootjatel tõendada, et elektrienergia, mida nad müüvad, on saadud taastuvatest energiaallikatest. Nimetatud direktiivi artikli 5 lõige 4 kehtestab päritolutagatiste vastastikuse tunnustamise põhimõtte, kuid piirab selle tunnustamise ulatust, nähes ette, et tagatisi tuleb tunnustada „ainult […] tõendusena”. Määrsõna „ainult” väljendab liidu seadusandja kavatsust piirata vastastikuse tunnustamise mõju tõendusega, et toodetud elektrienergia on rohelist päritolu.
55. Peale selle täpsustab direktiivi 2001/77 põhjendus 10, et liikmesriigid ei ole kohustatud tunnustama päritolutagatise ostmist teistelt liikmesriikidelt ega vastava elektrienergia osa ostmist siseriikliku kvoodikohustuse täitmiseks, ja päritolutagatiste süsteemid iseenesest ei anna siseriiklike abimehhanismide kasutamise õigust.
56. Järelikult ei nõua direktiiv 2001/77 välisriikide tootjate päritolutagatiste arvesse võtmist seoses niisuguse roheliste sertifikaatide väljastamisel põhineva siseriikliku toetuskavaga, nagu on kõne all põhikohtuasjades.
57. Seda grammatilist tõlgendust kinnitavad direktiivi 2001/77 üldisest ülesehitusest tehtud järeldused. Nimelt on selge, et see direktiiv teeb selget vahet päritolutagatiste süsteemi ja siseriiklike taastuvenergia toetusmehhanismide vahel, käsitledes neid kahes eraldi artiklis. Kui direktiivi 2001/77 artikkel 4 piirdub sätestamisega, et komisjon hindab liikmesriikides kasutatud toetusmehhanismide rakendamist, ning selles on sealjuures sõnaselgelt märgitud, et nendel mehhanismidel võib olla kaubandust piirav mõju – arvestades asjaolu, et need aitavad täita EÜ asutamislepingu artiklitega 6 ja 174 ettenähtud eesmärke, siis sama direktiivi artikkel 5 määratleb ja reguleerib rohelise elektrienergiaga kauplemise hõlbustamiseks ette nähtud päritolutagatisi, et tagada nende vastastikune tunnustamine. Sellest nähtub, et päritolutagatised ja rohelised sertifikaadid on direktiivi 2001/77 tähenduses kaks eraldiseisvat ja erinevat õiguslikku vahendit.
58. Pakutud tõlgendust kinnitavad lõpuks ka direktiivi 2001/77 eesmärgid, mis ilmnevad eelkõige selle direktiivi põhjendustest. Selle direktiiviga ei ole soovitud täielikult ühtlustada õigusnorme taastuvatest energiaallikatest toodetud elektri sektoris. Direktiiv piirdub sellega, et kehtestab tarbimise siseriiklikud soovituslikud eesmärgid, kuid jätab liikmesriikidele võimaluse vabalt valida, millist laadi ja millise sisuga meetmeid nad nende eesmärkide saavutamiseks võtavad, nii et nendel riikidel on seega ulatuslik kaalutlusruum. Direktiivi 2001/77 põhjenduste 14–16 kohaselt kehtestatakse üleminekukord, mille jooksul liikmesriigid saavad rakendada eri toetusmehhanisme, sealhulgas roheliste sertifikaatide mehhanismi, ning nende kavade osas leiab direktiiv, et on „vara” teha otsust kogu ühendust hõlmava raamprogrammi kohta. Kui aga liikmesriike kohustada, et nad tunnustaksid toetuskavade raames päritolutagatisi, piiraks see nende tegutsemisruumi selles valdkonnas, mis aga ei olnud ilmselgelt liidu seadusandja kavatsus.
59. Seega viitab kõik sellele, et võib sedastada, et direktiiv 2001/77, mille kohaselt on päritolutagatised ja rohelised sertifikaadid kaks eraldiseisvat ja erinevat õiguslikku vahendit, ei nõua iseenesest päritolutagatiste samastamist roheliste sertifikaatidega taastuvatest energiaallikatest elektrienergia tootmise siseriiklike toetuskavade raames.
60. Sellest tulenevalt on oluline analüüsida, kas sellised siseriiklikud õigusnormid, mida käsitletakse põhikohtuasjades, on vastuolus EÜ artiklitega 28 ja 30 ning EMP lepingu artikliga 11.
2. Kaupade vaba liikumist käsitletavate eeskirjade tõlgendamine
61. Eelotsusetaotlused esitanud kohus, kes viitab 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsusele Preussen Elektra(20), on seisukohal, et Flandria piirkonnas asuvate elektritarnijate kohustus osta Flandria rohelisi sertifikaate on esmapilgul käsitatav meetmena, millel on koguselise impordipiiranguga samaväärne toime. Peale selle, viidates kirjale, mille komisjon saatis 25. juulil 2001 Belgia Kuningriigile vaidlusalusest õigusnormist teatamise puhul vastavalt riigiabi käsitlevatele aluslepingute sätetele, märgib Rechtbank van eerste aanleg te Brussel, et Flandria ametiasutused olid siis sõnaselgelt lubanud, et „vältimaks siseturu eeskirjade rikkumist […], antakse elektrienergia importijatele võimalus tõendada rohelise elektrienergia importi”.
62. VREG jt väidavad, et eelotsusetaotlused esitanud kohus eeldab ekslikult, et päritolutagatised on kaubad EÜ artikli 28 tähenduses, kuna neid tagatisi ei saa nõnda kvalifitseerida, arvestades, et need on oma olemuselt täiendavad ja immateriaalsed. Kaubaks saab kvalifitseerida üksnes elektrit ennast, kuid küsimus, kas Flandria õigusnorm takistab rohelise elektri vaba liikumist, ei ole nende väitel eelotsuse küsimuse esemeks. Igal juhul ei tekita vaidlusalune kord nende väitel takistust, sest välisriigis toodetud rohelist elektrit saab vabalt importida Flandria piirkonda. Mis puudutab teistest liidu ja EMP riikidest pärit rohelisi sertifikaate, siis neid põhikohtuasjad ei käsitle ja need ei ole samuti kaubad.
63. Viimaks, kui oletada, et kaupade vaba liikumise takistust saab tuvastada, leiavad VREG jt, et see takistus on põhjendatud ülekaalukate keskkonnakaitsenõuetega ja Flandria õigusnormid kujutavad endast mittediskrimineerivat, asjakohast ja proportsionaalset meedet.
64. Komisjon väidab kõigepealt, et kuigi elekter tuleb vastavalt Euroopa Kohtu praktikale kvalifitseerida kaubaks EÜ artikli 28 ja EMP lepingu artikli 11 tähenduses, ei kehti sama päritolutagatiste kohta, mis on täiendavat laadi, võrreldes elektrienergiaga, millega kauplemist need hõlbustavad. Leides lisaks, et niisugust õigusnormi nagu põhikohtuasjades, mis kombineerib roheliste sertifikaatide süsteemi kohustuslike kvootide süsteemiga, ei saa samastada eespool viidatud kohtuotsuse Preussen Elektra aluseks olnud kohtuasjas käsitletud korraga, kuna elektrienergia tarnijad säilitavad vabaduse tarnida teistest liikmesriikidest või EMP riikidest pärinevat rohelist elektrit; ei välista komisjon samas, et asjaomasel õigusnormil võib vähemalt potentsiaalselt olla kaupade vaba liikumist piirav mõju.
65. Komisjon leiab siiski, et seda takistust õigustab keskkonnakaitse eesmärk. Ta väidab sellega seoses, et põhikohtuasjades käsitletav õigusnorm aitab vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid, soodustab piirkondlikku lähenemist saastele vastavalt põhimõttele, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas, ning on kooskõlas direktiivis 2001/77 liikmesriikidele seatud kohustusega määrata kindlaks taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia tarbimise siseriiklikud soovituslikud eesmärgid, kuna liit soovib nõnda saavutada seda, et kõik liikmesriigid annaksid tasakaalustatult ja proportsionaalselt panuse kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamise Euroopa eesmärkide täitmisse.
66. Rõhutades, et taastuvate energiaallikate riiklikke toetusmehhanisme ei ole ühtlustatud, lisab komisjon, et, arvestades liikmesriikide klimaatilisi ja geograafilisi erinevusi, tuleb vältida, et saastus koguneks piirkondadesse, kus on raskem toota rohelist elektrienergiat loodusvarade puudumise tõttu, ning teha nii, et sihipärane riiklik abi saaks edendada ka nendes piirkondades kohalikku rohelise elektrienergia tootmist. Komisjoni arvates võib riikliku toetuse võimaluse andmine kõikidele välisriikide tootjatele tuua kaasa selle, et soovitakse ühineda nende riiklike süsteemidega, mis pakuvad kõige soodsamaid tingimusi, mis seaks ohtu kõikidel liikmesriikidel lasuva siseriiklike eesmärkide saavutamise kohustuse täitmise.
67. Essent, kes märgib, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb elektrienergiat käsitada kaubana(21), väidab, et vaidlusalune õigusnorm võeti vastu koguseliste impordipiirangute ja samaväärse toimega meetmete keeldu rikkudes. Üksnes geograafilisel päritolul põhinev keeldumine võtta arvesse teiste liidu liikmesriikide või EMP riikide päritolutagatisi, uurimata nende samaväärsust Flandria piirkonnas väljastatud roheliste sertifikaatidega, takistab tema väitel rohelise elektrienergia importimist.
68. Põhikohtuasjades kaebuse esitaja leiab, et niisugust meedet ei saa põhjendada keskkonnakaitse eesmärgiga, kuna sellest vaatepunktist soovitakse välisriikides väljastatud päritolutagatistega saavutada sama eesmärki kui roheliste sertifikaatidega, st rohelise energia tootmise ja tarbimise kasvu siseturul. Kaebuse esitaja lisab, et kohaliku tootmise edendamise eesmärk ei saa olla vastuvõetav õigustus, sest see eesmärk ei tulene elektrienergia dekreedist ja on hoopiski vastuolus nimetatud dekreedi seletuskirjas esitatud eesmärgiga soodustada taastuvate energiaallikate arengut „turutingimustele vastaval” viisil. Kohaliku tootmise soodustamine tähendaks lisaks päritolu alusel diskrimineerimist, soodustades Flandria tootjaid.
69. Esitatud küsimusele vastamiseks jagan oma arutluskäigu kolme etappi, uurides esiteks, kas kaupade vaba liikumist käsitlevad eeskirjad on kohaldatavad, teiseks, kas kõnealune õigusnorm kuulub takistuste keelu kohaldamisalasse, ja kolmandaks, käsitledes võimalikke õigustusi.
a) Kaupade vaba liikumist käsitlevate eeskirjade kohaldatavus
70. Kõigepealt tuleb meenutada, et direktiiviga 2001/77 ei ole taastuvenergia toetuskavasid ühtlustatud ning liikmesriigid on endiselt kohustatud austama aluslepingutes ette nähtud põhivabadusi, mille hulka kuulub kaupade vaba liikumine.
71. Selleks, et see oleks kohaldatav, peab siseriiklikul õigusnormil olema mõju kaupade vabale liikumisele EÜ asutamislepingu tähenduses. Enne kindlaks tegemist, kas selline olukord esineb põhikohtuasjades, pean vajalikuks käsitleda veel kord lühidalt Flandria õigusnormidega kehtestatud roheliste sertifikaatide süsteemi toimimist.
72. Tuletan kõigepealt meelde, et taastuvenergia edendamise poliitikas võib kasutada mitmeid vahendeid, nagu tagatud ostuhindade süsteemid, enampakkumise mehhanismid või roheliste sertifikaatide kord. Viimati nimetatud sertifikaate, mis on kehtestatud mitmes liikmesriigis, reguleerivad toimimiseeskirjad, mis on oma olemuselt erisugused.(22)
73. Mis puudutab täpsemalt põhikohtuasjades käsitletavat Flandria õigusnormi, siis alates 1. jaanuarist 2001 kehtestatud roheliste sertifikaatide süsteem põhineb kaheosalisel mehhanismil, mille kohaselt väljastatakse taastuvaid energiaallikaid kasutavatele elektritootjatele rohelisi sertifikaate ning samal ajal kehtestatakse elektri tarnijatele kvoodikohustus.
74. Ühelt poolt väljastatakse elektritootjatele rohelisi sertifikaate eelnevalt kindlaks määratud koguse elektrienergia eest, mis on toodetud taastuvatest energiaallikatest või kvaliteetsetes koostootmisjaamades. Kuna neid sertifikaate saab müüa, väärtustab mehhanism rohelise elektri tootmist, võimaldades tootjatel saada tasu mitte üksnes elektri müügi eest võrgus, vaid ka sertifikaatide müügi eest turul.
75. Teiselt poolt on elektritarnijatel kohustus osta teatud kvoot rohelisi sertifikaate, mis arvutatakse elektri koguhulga alusel, mis nad tarbijatele müüvad. Tarnijad, kes ei suuda esitada igal aastal nõutud kvoodi ulatuses rohelisi sertifikaate, peavad maksma haldustrahvi, mille summa on järkjärguline, vastates de facto hinna ülempiirile, kusjuures tuleb täpsustada, et trahvitulu kasutatakse rohelise energia arenguprojektide toetamiseks ette nähtud fondi rahastamiseks.
76. On ilmselge, et see süsteem, mille eesmärk on kirjelduste kohaselt innustada taastuvatest energiaallikatest elektrienergia tootmist Flandria piirkonnas, võib mõjutada välisriikidest pärit rohelise elektri importi. Seda silmas pidades leian, et ei ole vajalik tõendada, et päritolutagatised või rohelised sertifikaadid ise on kaubad EÜ artikli 28 tähenduses. Piisab märkimisest, et Euroopa Kohtu praktikast, milles on kauba mõistet määratletud laialt(23), selgub ilma mingi kahtluseta, et elektrit tuleb kvalifitseerida kaubaks(24), nii et selle liikumist ei tohi vastavalt eespool viidatud artiklile põhimõtteliselt takistada.
77. Järgnevalt analüüsin võimalikku piirangut.
b) Kaupade vaba liikumise piirangu olemasolu
78. Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb kõiki liikmesriikide kaubanduseeskirju, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada liidusisest kaubandust, pidada koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmeteks EÜ artikli 28 tähenduses.(25) Seega tuleb teha kindlaks mõju, mida selline õigusnorm nagu põhikohtuasjades võib avaldada elektrienergia vabale liikumisele.
79. Ma ei vaidle vastu sellele, et selline kord ei takista elektri tarnijatel importida rohelist elektrienergiat teistest liidu liikmesriikidest ja EMP riikidest. Siiski võib see kord, olgugi et kaudselt, takistada rohelise elektrienergia liikumist.
80. Esiteks, süsteem soodustab majanduslikult Flandria piirkonnas asuvaid rohelise elektri tootjaid võrreldes teiste rohelise elektri tootjatega, sest roheliste sertifikaatide müük võimaldab neil saada lisatulusid, mis lisanduvad elektrimüügist saadud tuludele.
81. Teiseks võib see süsteem pärssida elektritarnijate soovi importida rohelist elektrit, mille päritolu on tõendatud päritolutagatistega, sest selle elektri importimist ei saa võtta arvesse neile määratud kvoodikohustuse täitmisel, nii et nad peavad koos selle elektrienergia ostmisega, mille hind võib juba olla kallim kui tavapärastest energiaallikatest toodetud elektril, ostma ühtlasi Flandria rohelisi sertifikaate.
82. Sellest järeldub, et vaidlusalust siseriiklikku õigusnormi, mis soodustab Flandria piirkonnas toodetud rohelise elektri tarnimist ja piirab samavõrra rohelise elektri impordivõimalusi, tuleb pidada koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meetmeks.
83. Lisaks on sellel meetmel diskrimineeriv mõju, kuna see annab roheliste sertifikaatide müügist saadava eelise üksnes Flandria elektritootmisele, võrreldes teistest liidu liikmesriikidest ja EMP riikidest pärineva rohelise elektri tootmisega.
84. Kui eeldada, et VREG‑i jt argumente tuleb tõlgendada nii, et need seavad kahtluse alla selle, et teistest liikmesriikidest imporditud roheline elekter, mille päritolu on tõendatud päritolutagatisega, on samasugune kui Flandria piirkonnas toodetud roheline elekter, mille päritolu on tagatud rohelise sertifikaadiga, siis tuleb rõhutada, et VREG jt ei väida, et Flandria rohelised sertifikaadid annavad lisatagatise toodetud elektrienergia rohelise päritolu tõendamise kohta. Flandria õigusnormid, mis määratlevad rohelise sertifikaadina dokumendi, mis näitab, et tootja tootis märgitud aastal märgitud hulga keskkonnasäästlikku elektrit(26), lubavad, et sertifikaate võib kasutada päritolutagatistena. VREG jt tunnistasid ise kohtuistungil, et ainus erinevus roheliste sertifikaatide ja päritolutagatiste vahel seisneb selles, et rohelisi sertifikaate väljastatakse tootjatele, kes toodavad Flandria piirkonnas. Teisisõnu, rohelise sertifikaadiga tagatud elekter ei ole „rohelisem” kui päritolutagatisega kinnitatud elekter, kuna ainus erinevus nende vahel on elektri geograafiline päritolu.
85. Jääb üle uurida, kas see diskrimineeriv takistus on põhjendatud või mitte.
c) Kaupade vaba liikumise takistuse põhjendatus
– Põhimõte
86. Euroopa Kohus on varem juba mitmel korral kinnitanud, et keskkonnakaitse on üldise huvi eesmärk, mis põhjendab asutamislepingutega sätestatud õiguste piiramist. Euroopa Kohus on selles küsimuses välja kujundanud lausa erilise kohtupraktika, milles on selgelt eelistatud keskkonnakaitset.
87. Tavapärase lähenemisviisi kohaselt, mida Euroopa Kohus kasutab üldiselt liidusisese kaubanduse piirangute põhjendamise võimaluse küsimuses, võib ülekaaluka üldise huviga seotud nõuetega põhjendada vaid selliseid meetmeid, mida kohaldatakse vahet tegemata kaupadele või teenuste osutamisele, olenemata nende päritolust. Seevastu juhul, kui meede on diskrimineeriv, saab seda põhjendada üksnes sõnaselge erandsättega.(27) Keskkonnakaitse, mis on liidu õigusesse sisse viidud hiljuti, ei sisaldu aga EÜ artiklis 30 loetletud üldisest huvist tulenevate põhjuste hulgas, mida ei või laiendada muudele kui ammendavalt ettenähtud juhtudele, vaid kujutab endast ülekaalukat üldist huvi, mida Euroopa Kohus on tunnustanud. Sellest tulenevalt saaks see eesmärk põhimõtteliselt põhjendada üksnes meetmeid, mis ei ole diskrimineerivad.
88. Kohtupraktikas on aga toimunud suunamuutus, mille tulemusena on laiendatud võimalust tugineda kaupade vaba liikumise siseriiklike piirangute põhjendamiseks eesmärkidele, mis ei sisaldu EÜ artiklis 30.(28) See kohtupraktika areng toimus kahes põhietapis.
89. Esimese etapi moodustab nn „Vallooni jäätmete” kohtuasi(29), milles käsitleti Belgia õigusnorme, mis keelasid Vallooni piirkonnas selliste jäätmete käitlemise, mis on pärit teisest liikmesriigist või teisest piirkonnast kui Vallooni piirkonnast. Selles kohtuasjas kvalifitseeris Euroopa Kohus kõigepealt jäätmed kaupadeks ja meenutas, et kohustuslikke nõudeid saab arvesse võtta üksnes meetmete puhul, mida kohaldatakse vahet tegemata siseriiklikele ja imporditud toodetele, ning leidis seejärel, et – arvestades „jäätmete eripära”(30), kuna need tuleb kõrvaldada nende tekkimise kohale võimalikult lähedal, vastavalt põhimõttele, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas – „ei saa vaidlustatud meetmeid pidada diskrimineerivaks”.(31)
90. Teine etapp saabus 14. juuli 1998. aasta kohtuotsusega Aher-Waggon(32) ja eespool viidatud kohtuotsusega Preussen Elektra. Viimati nimetatud kohtuotsus käsitles elektritarnijate kohustust osta taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrit miinimumhinnaga. Kuigi tundus, et see meede ei olnud vahet tegemata kohaldatav, sest see soodustas selgelt siseriiklikke rohelise elektri tootjaid, kellelt ettevõtjad olid kohustatud tarnima, leidis Euroopa Kohus, et see meede oli põhjendatud keskkonnaeesmärkidega, sest see aitas kaasa kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamisele; inimeste, loomade või taimede elu ja tervise kaitsmise eesmärgiga ja elektrienergia eriomadustega; kusjuures Euroopa Kohus ei analüüsinud küsimust, kas meede oli otseselt diskrimineeriv.
91. Keskkonnaeesmärgi taotlemine võib seega kas neutraliseerida siseriikliku meetme diskrimineeriva laadi, kui see on ilmnenud; või siis lihtsalt jätta uurimata, kas meede on diskrimineeriv või mitte.
92. Kuigi selline areng, mis kinnitab keskkonnaalaste küsimuste integreerimist siseturu raamistikku, on igati rõõmustav, pean kahetsusväärseks siiski seda, et erand eeskirjast, mille kohaselt diskrimineerivat meedet võivad põhjendada üksnes sõnaselged erandsätted, ei ilmne Euroopa Kohtu praktikast selgelt, vaid tuleneb pigem varjatult, iga juhtumi puhul eraldi arutluskäikudest, mis järgivad erinevat loogikat. Olen arvamusel, et olukorda tuleb selgitada, tunnustades ametlikult võimalust tugineda keskkonnakaitsele, et põhjendada kaupade vaba liikumist takistavaid meetmeid, isegi kui need on diskrimineerivad. Sellel sõnaselgel tunnustamisel on minu arvates kolm eelist.
93. Esiteks on see tunnustamine minu arvates vajalik õiguskindluse seisukohast, sest selle eeliseks oleks see, et kaoksid kahtlused, mis võivad olla jäänud selle kohta, kas diskrimineeriva meetme põhjendamiseks on võimalik tugineda keskkonnakaitsele kui ülekaalukast üldisest huvist tulenevale nõudele.
94. Teiseks, takistavate meetmete diskrimineeriva laadi kontrollimata jätmise oluliseks puuduseks on minu arvates, et see ei luba muuta kohtuliku kontrolli intensiivsust, mida nende meetmete suhtes teostatakse selleks, et teha kindlaks, kas need on taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks sobivad ega lähe kaugemale kui selle saavutamiseks vajalik. Leian aga, et diskrimineerivate meetmete suhtes, eelkõige nende meetmete suhtes, mis on vastuolus sedavõrd olulise põhimõttega nagu kodakondsuse alusel otsese diskrimineerimise keeld, peab kehtima rangem proportsionaalsuse nõue.
95. Kolmandaks, minu arvates on selline sõnaselge tunnustamine eelkõige võimalus anda keskkonnakaitsele liidu õiguskorras väljapaistev koht ja jätkata nõnda arengut, mis algas 7. veebruari 1985. aasta kohtuotsusega ADBHU(33), mille kohaselt keskkonnakaitsest sai „ühenduse üks olulistest eesmärkidest”. Säästev areng kuulub nüüd liidu eesmärkide hulka, mis on sätestatud EL lepingu artiklis 3(34), mille punkt 3 näeb ette, et „liit taotleb Euroopa säästvat arengut, mis põhineb […] kõrgetasemelisel keskkonnakaitsel ja keskkonna kvaliteedi parandamisel”. Peale selle on kõrgetasemelise keskkonnakaitse saavutamine seatud liidu eesmärgiks ELTL artikliga 191, millele vastab EÜ artikkel 174, ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 37. Lisaks on ELTL artiklis 11, millele vastab EÜ artikkel 6, sätestatud, et „[l]iidu poliitika ja tegevuse määratlemisse ja rakendamisse peab integreerima keskkonnakaitse nõuded, eelkõige pidades silmas säästva arengu edendamist”.
96. Keskkonnakaitse sõnaselge määratlemine ülekaaluka üldise huvi nõudena, millele saab tugineda vaba liikumist piiravate meetmete põhjendamiseks, isegi kui need on diskrimineerivad, aitaks minu arvates tagada, et see on teistest kaalutlustest mõjukam.
97. Selle lahenduse teoreetilise põhjenduse võib minu arvates leida integreerimise põhimõttest, mille kohaselt tuleb liidu poliitika ja tegevuse määratlemisel ja rakendamisel võtta arvesse keskkonnaeesmärke, mille puhul Euroopa Kohus rõhutas nende ühtaegu kõikehõlmavat ja põhjapanevat olemust(35) . Kuigi see põhimõte ei nõua, et süstemaatiliselt antaks prioriteet keskkonnakaitsele, eeldab see seevastu, et keskkonnaeesmärki kaalutaks süstemaatiliselt teiste liidu põhieesmärkidega.(36)
98. Seega tuleb uurida, kas Flandria õigusnorme, mis on minu arvates diskrimineeriv takistus kaupade vabale liikumisele, saab põhjendada keskkonnakaitsenõuetega.
– Vaidlusaluste siseriiklike õigusnormide kohaldamine
99. Käsitlen järjest iga esitatud põhjendust.
100. Alustan põhjendustest, mis on seotud eespool viidatud kohtuotsusega Preussen Elektra. Selles kohtuotsuses tugines Euroopa Kohus elektrituru liberaliseerimise järk-järgulisusele, mis „jätab alles liikmesriikidevahelise elektriga kauplemise takistused”(37), ja elektri olemusele, mis on selline, et „kui elekter on juba ülekande‑ või jaotusvõrku vastu võetud, on keeruline määratleda selle päritolu ja energiaallikat, millest see on toodetud”(38) . Euroopa Kohus võttis samuti arvesse asjaolu, et Saksa õigusnormid aitasid vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid.
101. Olen seisukohal, et nii elektri siseturu kui ka taastuvenergia edendamise õigusliku konteksti arengu tulemusena ei saa enam nõustuda kahe esimese põhjendusega.
102. Esiteks märgin, et eespool viidatud kohtuotsus Preussen Elektra tehti enne direktiivi 2003/54 vastuvõtmist, mis on elektrituru liberaliseerimise lisaetapp, et võidelda eelkõige turgude üksteisest eraldamise vastu.
103. Teiseks nendin, et põhjendust, et elektri päritolu on võimatu kindlaks teha, ei ole nüüd enam alust esitada, sest direktiiviga 2001/77 päritolutagatiste kehtestamise eesmärk on just nimelt võimaldada tagada, et toodetud elektrienergia on pärit taastuvatest allikatest.(39)
104. Mulle ei tundu veenvam ka põhjendus kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamisele kaasa aitamise kohta, sest teises liidu liikmesriigis või EMP riigis taastuvatest energiaallikatest toodetud elekter aitaks vähendada gaaside heitkoguseid Flandria piirkonnas samavõrra, kui selles piirkonnas taastuvatest energiaallikatest toodetud elekter.(40)
105. Komisjon viitab ka vajadusele järgida põhimõtet, et keskkonnakahjustus tuleb heastada eeskätt kahjustuse kohas. Sellele põhimõttele, mis tähendab, et keskkonnakahjustuste ärahoidmise eesmärgil tuleb saastus heastada selle tekkimise kohas, kasutades vähem kahjulikke meetodeid ja aineid, ning mis õigustab seega jäätmete kohalikku käitlemist(41), ei saa minu arvates põhjendatult tugineda selleks, et õigustada teistes liikmesriikides taastuvatest energiaallikatest toodetud elektri vastu suunatud diskrimineerimist.
106. Asjaolu, et tarnijatel ei ole võimalik esitada välisriikide päritolutagatisi, ei tundu olevat põhjendatud ka eesmärgiga tagada energia varustuskindlus. Välises osas, st seoses kolmandatest riikidest pärit traditsiooniliste energiaallikatega, ei ole varustuskindlus ilmselgelt ohus. Samuti ei ole tõendatud, et kahjustatud võiks olla siseturu varustuskindlus, seda enam, et selle parandamine võib toimuda just nimelt võrkude vaheliste ühenduste arendamise kaudu, mis võimaldavad tänu varustamise mitmekesistumise soodustamisele korvata taastuvenergia piire selles osas, mis puudutab eesmärki tagada pidev elektritarne.(42)
107. Minu arvates ei ole veenev ka argument, et direktiiv 2001/77 määratles siseriiklikud eesmärgid, mille täitmist võib kahjustada see, kui riikliku toetuse saamise võimalus anda kõikidele välisriikide rohelise elektri tootjatele.
108. Komisjoni teatises nõukogule ja Euroopa Parlamendile, mis käsitleb taastuvate energiaallikate osakaalu Euroopa Liidus(43), täpsustas komisjon kõigepealt, et kui siseriiklikud eesmärgid on määratletud taastuvatest energiaallikatest toodetud elektri tarbimise kaudu, siis elektritarbimine on määratletud kui siseriiklik toodang, millele liidetakse import ja millest lahutatakse eksport; ning märkis seejärel, et liikmesriik võib lisada teisest liikmesriigist imporditud koguse, tingimusel, et eksportiv riik annab sellele sõnaselge nõusoleku ja et seda ei võeta topelt arvesse.
109. Komisjon lubas seega seda, et imporditud rohelist elektrienergiat võib võtta arvesse kontrollimisel, kas importiva liikmesriigi eesmärk on saavutatud. Neil asjaoludel ei näe ma, kuidas rohelise elektri import välisriikidest võiks takistada siseriiklike eesmärkide täitmist.
110. Kuigi mõistan soovi vältida taastuvatest energiaallikatest elektri tootmise käitiste ebavõrdset jaotust riikide vahel, leian siiski, et keskkonnakaitse kuulub liidu ühise poliitika alla. Lisaks ei ole keskkonnakaitse käsitletav puhtalt siseriiklikus ulatuses, vaid seda hõlmab Euroopa dünaamika, eelkõige kliimamuutuste vastu võitlemise valdkonnas.(44) Seega tuleb samuti arvesse võtta eeliseid, mida võib kaasa tuua rohelise elektriga kauplemine liidus. Kuigi sellise kauplemise tegelik mõju on raskesti mõõdetav, võib arvata, et see kauplemine võib aidata alandada taastuvenergia hinda, võimaldades tootmiskohtade ratsionaalsemat paigutust.
111. Minu veendumust, et keskkonnakaitse ei saa vaidlusalust õigusnormi põhjendada, toetavad veel kaks olulist kaalutlust.
112. Esiteks, päritolutagatiste ja roheliste sertifikaatide erinevus, mille selgust ja tähtsust VREG jt näidata püüdsid, on tegelikult väga ähmane nii õigusnormis kui ka Flandria praktikas.(45) Nimelt on rohelisel sertifikaadil päritolutagatise väärtus, kuna seda saab kasutada elektri müümisel lõpptarbijatele. Peale selle, nagu VREG jt ise kohtuistungil tunnistasid, võib päritolutagatist, niisamuti nagu rohelist sertifikaati, müüa elektrist eraldi. Rohelist sertifikaati ja päritolutagatist käsitatakse seega olukorda ära kasutades kui ühe ja sama vahendi kahte osa, ning see käsitus on oluliselt erinev direktiivi 2001/77 algsest loogikast. Paradoksaalselt saab sertifikaati, olenemata sellest, kas see on ümber nimetatud päritolutagatiseks või mitte, vabalt eksportida ja seega viia sisse välisriikide taastuvenergia toetamise süsteemidesse, samas kui välisriikide instrumentide importimine on vastupidi keelatud.
113. Lisaks tuleb märkida, et VREG‑i tegevust on põhjust tõsiselt kritiseerida, kuna see seisneb tegelikult selles, et ainuüksi vaidlusaluse piirkondliku süsteemi tarbeks muudetakse päritolutagatis roheliseks sertifikaadiks, sest need registreeritakse roheliste sertifikaatidena, eesmärgiga neid sellise l kujul kasutada kunagi, kui vajadus tekib, ja ainult VREG‑i otsuse alusel. Sellegipoolest on nendel potentsiaalselt kasutatavatel rohelistel sertifikaatidel hind, mis neil oli päritolutagatistena, mille summa, nagu kohtuistungil väideti, on oluliselt väiksem kui „tavalisel” rohelisel sertifikaadil, samas kui need on muus osas täiesti võrdväärsed. Järelikult ei järgi see hindade määramise viis tavalist määramisviisi, mida oleks tulnud kasutada, st pakkumise ja nõudluse võrdlemist roheliste sertifikaatide teisesel turul, mille tavapärast toimimist see tegevus seega häirib. Komisjon märkis oma kirjalikes seisukohtades ja kinnitas kohtuistungil, et kaheksa liikmesriiki kasutavad roheliste sertifikaatide süsteemi. See annab seega ettekujutuse selle kohta, kui olulisi häireid käsitletav süsteem põhjustab.
114. Teiseks nähtub kirjast, mille komisjon saatis 25. juulil 2001 Belgia Kuningriigile – olenemata sellest, kui üllatavalt komisjon seda kohtuistungil tõlgendas –, et hetkel kehtivad Flandria õigusnormid ei ole vastavuses kohustustega, mille Flandria valitsus on võtnud nendest õigusnormidest teatamise korral vastavalt aluslepingute riigiabi käsitlevatele sätetele. Omalt poolt oleks minule väga vastumeelne toetada seda lubaduse murdmist, mida ei saa õigustada keskkonnakaitsega.
115. Neil põhjustel leian, et direktiivi 2001/77 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused taastuvenergiat toetavad siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjades, mis välistavad teises liidu liikmesriigis või EMP riigis väljastatud päritolutagatiste arvesse võtmist; seevastu on need õigusnormid vastuolus EÜ artikliga 28 ja EMP lepingu artikliga 11, kuna takistavad diskrimineerivalt liikmesriikide vahelist kaubandust, ilma, et see oleks põhjendatud ülekaalukate keskkonnakaitsenõuetega.(46)
IV. Ettepanek
116. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes olen seisukohal, et Rechtbank van eerste aanleg te Brussel’ile (Belgia) tuleb vastata järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiivi 2001/77/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugused taastuvenergiat toetavad siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjades, millega antakse kindlaksmääratud piirkonnas asuvatele rohelise elektrienergia tootjatele rohelisi sertifikaate ja mille kohaselt elektritarnijad peavad igal aastal esitama kvoodile vastava hulga rohelisi sertifikaate, välistades teises Euroopa Liidu liikmesriigis või Euroopa Majanduspiirkonna riigis väljastatud päritolutagatiste arvesse võtmist. Seevastu on sellised õigusnormid vastuolus EÜ artikliga 28 ja Euroopa Majanduspiirkonna 2. mai 1992. aasta lepingu artikliga 11, kuna takistavad diskrimineerivalt Euroopa Liidu liikmesriikide või Euroopa Majanduspiirkonna riikide vahelist kaubandust, ilma, et see oleks põhjendatud ülekaalukate keskkonnakaitsenõuetega.
(1) .
(2)  – EÜT L 283, lk 33; ELT eriväljaanne 12/02, lk 121.
(3)  – ELT L 176, lk 37; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211.
(4)  – EÜT 1994 L 1, lk 3; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3; edaspidi „EMP leping”.
(5)  – Otsus 1/CP.3 „Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli vastuvõtmine” (edaspidi „Kyoto protokoll”).
(6)  – Nõukogu 25. aprilli 2002. aasta otsus, mis käsitleb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli heakskiitmist Euroopa Ühenduse nimel ja sellega võetavate ühiste kohustuste täitmist (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 11/42, lk 24).
(7)  – ELT L 306, lk 34.
(8)  – ELT L 140, lk 16.
(9)  – ELT 2006, L 53, lk 43.
(10)  – Edaspidi „elektrienergia dekreet”.
(11)  –	Edaspidi „VREG”.
(12)  –	Edaspidi „Flandria valitsus”.
(13)  – Edaspidi „Essent”.
(14)  –	VREG väidab, et Essent esitas 2007. aastal ka Rootsi tootjate päritolutagatisi.
(15)  –	Edaspidi koos „VREG jt”.
(16)  – Vt eelkõige 21. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑294/11: Elsacom (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
(17)  – Vt selle kohta 16. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑25/11: Varzim Sol (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
(18)  – Vt eelkõige 28. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑7/11: Caronna (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 54).
(19)  – Vt eelkõige 19. novembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑540/07: komisjon vs. Itaalia (EKL 2009, lk I‑10983, punkt 65), 28. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑72/09: Établissements Rimbaud (EKL 2010, lk I‑10659, punkt 20), ja 19. juuli 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑48/11: A, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 15).
(20)  – Otsus kohtuasjas C‑379/98, EKL 2001, lk I‑2099, punkt 70.
(21)  –	Essent viitab 27. aprilli 1994. aasta otsusele kohtuasjas C‑393/92: Almelo (EKL 1994, lk I‑1477, punkt 28).
(22)  –	Vt nende erinevate mehhanismide ja nende kokkusobivuse kohta siseturgu reguleerivate põhimõtetega Rousseau, S., „L’emprise de la logique marchande sur la promotion des énergies renouvelables au niveau communautaire”, Revue internationale de droit économique, 2005, lk 231.
(23)  –	Oma 10. detsembri 1968. aasta otsuses kohtuasjas 7/68: komisjon vs. Itaalia (EKL 1968, lk 617, 626) määratles Euroopa Kohus, et kaubad on „tooted, mida saab rahas hinnata ning mis võivad iseenesest olla kaubanduslike tehingute esemeks”. Vt selle kohta ka 14. aprilli 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑42/10, C‑45/10 ja C‑57/10: Vlaamse Dierenartsenvereniging ja Janssens (EKL 2011, lk I‑2975, punkt 68).
(24)  – Vt selle kohta 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑206/06: Essent Netwerk Noord jt (EKL 2008, lk I‑5497, punkt 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
(25)  – Vt eelkõige 11. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 8/74: Dassonville (EKL 1974, lk 837, punkt 5) ja 2. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑108/09: Ker-Optika (EKL 2010, lk I‑12213, punkt 47).
(26)  –	Vt elektrienergia dekreedi artikkel 25.
(27)  –	Vt eelkõige 4. mai 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑17/92: Distribuidores Cinematográficos (EKL 1993, lk I‑2239, punkt 16 ja seal viidatud kohtupraktika).
(28)  –	Küsimuse põhjalikku analüüsi vt väljaandes Vial, C., Protection de l’environnement et libre circulation des marchandises, Collection droit de l’Union européenne – Thèse, Bruylant, Bruxelles, 2006, lk 225 jj.
(29)  – 9. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑2/90: komisjon vs. Belgia (EKL 1992, lk I‑4431).
(30) Punkt 34.
(31)  – Punkt 36.
(32)  – Otsus kohtuasjas C‑389/96, EKL 1998, lk I‑4473, punkt 34.
(33)  – Otsus kohtuasjas 240/83, EKL 1985, lk 531, punkt 13.
(34)  –	Vt ka EL lepingu preambuli põhjendus 9.
(35)  – Vt 13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑176/03: komisjon vs . nõukogu (EKL 2005, lk I‑7879, punktid 41 ja 42).
(36)  –	Vt selle kohta Jans, H. J., ja Vedder, H. H. B., European Environmental Law, 4. trükk, European Law Publishing, Groningen, 2011, lk 23.
(37)  – Punkt 78.
(38)  – Punkt 79.
(39)  –	Kuigi, kui elekter on juba võrku lastud, ei ole selle päritolu enam võimalik kindlaks teha.
(40)  –	Vt selle kohta ka kohtujurist Jacobsi ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud otsus Preussen Elektra, ettepaneku punkt 236.
(41)  –	See „tähendab, et iga piirkond, kohalik omavalitsus või muu kohalik üksus peab võtma sobivad meetmed, et tagada oma jäätmete vastuvõtmine, käitlemine ja kõrvaldamine”. Vt peale selle eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Belgia (punkt 34) ja 21. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑17/09: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2010, punkt 16).
(42)  –	Vt selle kohta, mis puudutab taastuvate energiaallikate kasutatavuse ebakindlust nii ruumilisest kui ka ajalisest seisukohast, Le Baut-Ferrarese B. ja Michallet, I., Droit des énergies renouvelables, Éditions du Moniteur, 2008, lk 56 ja 57.
(43)  – KOM(2004) 366 (lõplik).
(44)  –	Nõnda näeb Kyoto protokoll ajavahemikuks 2008–2012 ette üldise kohustuse vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid 8 % võrra võrreldes 1990. aasta tasemega. Vt selle protokolli artikli 3 lõige 1 ning I B lisa ja II lisa.
(45)  – Direktiiv 2009/28 ei aita seda õiguslikku olukorda selgitada. Selle direktiivi põhjendus 52 näeb ette, et „[p]äritolutagatist võib anda sellega seotud energiast sõltumatult edasi ühelt valdajalt teisele”. Vt ka Van der Elst, R., „Les défis de la nouvelle directive sur les énergies renouvelables et son impact sur le commerce intra et extracommunautaire”, Droit européen de l’énergie, Helbing Lichtenhahn, Basel, 2011, lk 179. Nimetatud autori sõnul seisneb „peamine vahe päritolutagatiste ja roheliste sertifikaatide vahel asjaolus, et ühes liikmesriigis väljastatud päritolutagatist peavad tunnustama kõik liikmesriigid, mida aga ei tehta roheliste sertifikaatide puhul”.
(46)  –	Leian, et asjaolu, et direktiivid 2001/77 ja 2003/54 jõustusid EMP osas vastavalt alles 1. septembril 2006 ja 1. juunil 2007, ei mõjuta pakutud vastust. Siseriiklikul kohtul tuleb lihtsalt kontrollida Essenti poolt enne 1. septembrit 2006 esitatud Norra tagatiste puhul, kas need võimaldavad määrata rohelist elektrienergiat kindlaks direktiivis 2001/77 ette nähtud päritolutagatistega samaväärsetel tingimustel.